1905 gads.

1905. gads

PRIEKŠVĀRDS

Šajā krājumā apkopotee raksti nav uzrakstHi pēc kāda veenota, agrāk sastādīta un pārdomātā plana. Taisni otrādi: te ir apveenoti dažados laikos un dažadeem nolūkeem sacerēti raksti. Lasitajs te atradis kā vērtigus 1905. gada notikumu aprakstus, tā īsas un stipri saraustitas atminas, ka labi sen (ap 1920—1925. gadeem) uzrakstītus materiālus (gandrīz visas sīkas atminas), un agrak laikrakstos eespeestus darbus (Lutera-Boba raksts), tā vēl neizdotu grāmatu atsevišķas nodaļas (Ķirša raksti). Tomēr viseem šeem dažadeem materialeem ir veens kopējs temats: visi tee ir uzrakstiti par 1905. gada revolūciju Latvija, visi tee tēlo Latvijas strādneeku un lauku darbļaužu cīnu pret vācu muižneecibu un kreevu carismu 1905. gadā Latvijā.

Pārsvarā šajā krājumā ir pašu 1905. gada leelo notikumu dalib-neeku atceres. Pat dala no plašakeem raksteem ir uzrakstīta, galvenokārt, pēc atminas. Tāpēc ari tee nav brīvi no dažadām faktiskām kļūdām un pat teorētiskām neskaidribām.

Krājumā trūkst raksta, kurā uz konkrētu Latvijas ekonomisko, vēsturisko materiālu pamata, viņa vēsturisko attīstības gaitu atsedzot, šķiru atteecibas analizējot, kaut cik peeteekoši skaidri un saprotami tiktu izcelti un parāditi 1905. gada leelee notikuma Latvijā, tos apskatot ne izolēti, bet kopsakarība ar revolucionāro ku-stibu un viņas attīstību Kreevijā. Tikai epizodiski, ne izcilus nozīmē, rakstos teek izcelta Latvijas pilsētu un lauku proletariāta vadošā lomā 1905. gada notikumos, kuru dzinējspēks ar savu šķiras partiju, kā avangardu, preekšgalā viņš bij.

Trūkst ari partijas vadošo eestāžu: Centrālās Komitejas. Federatīvās Komitejas, Rigas, Leepajas un Jelgavas Komiteju kaut cik visu viņu darbibu aptveroša pārskata un šo atbildigo eestāžu, uz notikuma analizi dibinātās, konkreteem apstākleem peemērotas teorētiskas un organizatoriskas vadibas kritikas. Veenā otra rakstā. atsevišķus notikumus aprakstot, epizodiski gan pamirdz atsevišķa kritiska doma. Bet šī kritika nav tada, kuru pilnā ziņā varētu apzīmēt, kā marksistisku-leņinisku.

Krājumā trūkst samēribas notikumu apgaismošana pa atseviš-keem apgabaleem un organizācijām. {Raksti netika rakstiti pēc eepreekšnozīmetas programas, plana, bet krājumā ir izmantoti ilgākā laikā uzkrajušees raksti). Tapec trūkst ari sameriguma notikumu izcelšanā, analizē. Nav peeteekoši skaidri redzams, kāda bij, jeb varēja būt nozīme tarn, jeb citam notikumam uz kustības attīstibas tālāko gaitu. Galigi nepilnigi teek parādits. izcelts pilsētu organizāciju vadošo eestažu un pilsētu rupneecibas proletariāta eespaids uz lauku kustibas vadibu.

Neskatotees uz Še mineteem leelajeem un daudzaiecm sīka-keem trūkumeem, šis atmiņu krājurnis teek publicēts, lai kaut ne-pilniga veidā aizveetotu to tukšo veetu Latvijas proletariāta rak-stitā cīņu vēsturē, kāda vēl līdz šim pastav, un beedru autoru raksti, neskatotees uz atzīmeteem trūkumeem, dod deezgan bagātu materiālu preekš notikumu un šo notikumu veidotāju cilvēku un viņu darbibas izprašanas. Dod deezgan daudz vesturneckam. kā veenkāršam lasitajam, tā ari mākslineekam, kuri ķertos pee šo leelo notikumu apgaismošanas no mākslas veedokla.

Mēs greežamees pee viseem lasitajeem ar uzaicinājumu eesūtit savas atsauksmes un norādijumus, pārlabojumus un papildinājumus. Par 1905. gada revolūciju ir nepeeceešams izdot papildu krājumu. Greežamees ar uzaicinājumu pee viseem vestur-neekeem un ta laika ziņu dalibneekeem nākt mums palīga otrā 1905. gada rakstu krājumā izlabot tas kļūdas, kuras pret savu gribu bijām speesti peelaist šinī krājumā. Bagatigi atmiņas, rakstus un materiālus saņemot, tas būs panakams.

J, Lencmanis

J. LUTERS-BOBIS. LATVIJAS KOMUNISTISKAS PARTIJAS ORGANIZĀCIJAS SĀKUMS

Straujā rūpneecibas attīstība Latvijā, it sevišķi Riga, deviņdesmitos gados bij par cēloni laukstrādneeku, amatneeku un sik-saimneeku saplūšanai jaunbūvetās fabrikās. Klīda uz Rigu vaj citam Latvijas pilsētām šad un tad ari saimneeku jaunakee dēli, ku-rcem nebij cerības mājas mantot vaj tajās eeprecetees.

Lauku eenāceji cereja Rigā atrast veeglu darbu un maizi. Jaunbūvetās Feniksa, Etnas, Uniona, Džutes un citas fabrikas pildijās ar laucineekeem.

Dažs labs laucineeks darba deenu fabrikā uzlūkoja par īsu: no rīteem tikai pulksten sešos jabūt pee darba, kad saule jau sen uzlēkusi, un darbs jabeidz jau pulksten sešos vakarā, kad saule vēl i nedomā noreetet. Neesot taču pee šadas darba_ deenas kur brīva laika likt, — Šad, *ad mēdza spreest lauku eenāceji.

Amatneeku darbs fabrikās bij loti veenkāršs: kurš katrs ap-ķērigs bijušais laukstrādneeks vaj stkzemneeks, kur nu vel lauku amatneeks, tajā drīz veen eevingrinajās.

Ja lauku kalējam vajadzēja mācēt ne tikai zirgu apkalt, bet ari prast izlabot dažadus lauksaimneecibas darba rīkus un daudzreiz pat šo to jaunu izgatavot, tad pilsētā, peemēram, Feniksa fabrikā, tāds kalējs dabūja ,,akotā“ kalt neskaitāma daudzumā kādus tur āķus vaj skrūves preekš preču vagoneem un varēja darit savu darbu bez sevišķas galvas lauzišanas no sešeem rītā lidz sešeem vakarā, nopelnot apmēram 45—50 rbl. izmaksā. Dažs labs būtu kalis vēl ilgāk, jo saule vēl nebij noreetejusi, bet meistars nelaida. Tā strādāja kalējs un tā strādāja atslēdzneeka zellis kā ,,cunftigs“, tā ari uz ātru roku tajā pašā fabrikā „izcepts".

Pa Ieelakai daļai apmēram tāds pat darba princips bij galdnee-keem un krāsotajeem. Izgatavodami uz akorda atsevišķus preekš-mctus un viņu daļas, vaj izpildidami kādu atsevišķu darba procesa dalu, viņi „eerāva cik tikai līda", jo darbs bij veenkāršs un eevin-grinatees tajā bij veegli.

Mans tēvs pārcēlās no laukecm uz Rigu 1895. gadā. No veen-kārša lauku kalpa viņš tūliņ kļuva Feniksa fabrikā par krāsotāju.

Viņš „gruntēja^11 preču vagonus un sākumā uz akorda deezgan labi nopelnija.

No šīs tēva krāsotājā gaitas Feniksa fabrikā man jo sevišķi palikuši atmiņā nostāsti par darba apstākleem un par meistareem un apakšmeistareem, kureem strādneeki pēc katra „cālunga^11 bij spee-sii tuvākā alus bodē izmaksāt. īpašu ēdamtelpu preekš strādnee-keem toreiz fabrikās nebij. Katrs ēda tur, kur strādāja, un uzglabāja līdzpaņemto maizes gabaliņu un ēdeenu turpat darba telpas. Tāpēc krāsotajeem ēdeens un maize parasti oda pēc terpentīna un citām krāsveelām. Es vēl līdz šai baltai deenai nesaprotu, kā mans tēvs un citi krāsotāji varēja ēst tādu, pēc terpentīna smar* žojošu, maizi. Mums, bēmeem, ja mēģinājām apēst tēva ēdeena paleekas, lai tās bojāneeetu, no terpentina un citām peegaršām nāca vēmeens. Bet tēvs par to dusmojas...

Nezin kādu tur klizmu vaj strīdiņu dēl ar apakšmeistaru tēvs tika no ši darba atlaists. Bet viņš turpat uz veetas dabūja jaunu amatu, proti, tika „pārtaisits" par glāzneeku. Viņš nopirka dimantu, greeza stiklus un stikloja jumtus un logus jauncelameem fabriku korpuseem. Atkal jauns amats.

Bet šāda darba veenkaršiba jaunajās fabrikās drīz veen kļuva par cēloni amatneeku pārpilnībai. Pēdējā, savukārt, pamudināja uzņēmējus nosist darba algas un zistematiski samazinat akorda cenas. Vispār, atalgošanas kartiba bij tada, ka tiklīdz ko strād-neeks eevingrinajās savā darbā un saka vairak nopelnit, tā akorda cena viņam tūliņ tika pazeninata. Līdz ar to Jabās“ ui*. ,.veeglās^1* pelņas deenas preekš lauku, eenāceja palika pagātne, un ikdeenas dzīvē viņam nācās eepazītees ar dargeem laikeem, mazu pelnu, bezdarbu...

Tomēr veens, otrs bijušais laucinceks ar sevišķu, zemncckam peeinītošu. spītibu ari tad vēl turpināja slavēt fabriku strādnecku ,,veeglo“ dzīvi, salīdzinādams to ar laukstrādneeku darba gaitām zilo un peleko baronu druvās. Taču, neraugotees ne uz kādu prātošanu, strādrieeku dzīves un darba apstākli tapa aizvee» sliktāki un bijušos laucineekos auga nemeers par zemām algam. sliktecm darba un launeem dzīves apstākleem pilsētās. Šis peeaugošais nemeers peeskaņojās pilsētu kvalificēto pamatstradneeku. ta sakot, dzimtproletareešu nemeeram.

Fabriku administrācija, sākot no apakšmeistareem un beidzot ar fabrikas direktoreem, Izmantoja lauku ecnācejus, it īpaši leetuvee-šus, darba algas nosišanai. Laucineeki bij ar meeru strādāt letak, nekā vecee fabriku strādneeki: ,,jaunizceptee“ amatneeki — lētāk par labi kvalificeteem amatneekeem. Laucineeki no sākuma izrādīja sevišķu centību, pārspējot visgrūtākos darba apstāklus. darba jūgā padodotees un paklausot meistareem vaj uz pirksta majeena.

Tāpēc kvalificetee pilsētas strādneeki, amatneeki un „cunftes zelli** uzņēma tādus jauneenācejus nevis kā darba beedrus. bet gan kā darba algas nesitējus.

Pilsētas amatneekeem, „cunftes zelleem“ _ — atsledzneekeem, galdneekeem, krāsotajeem — jau tas veen likās par visleelako ne-taisnibu, ka viņeem — pee Rigas ģildes „cunftigeem" amatneeku meistareem grūtos mācibas gadus izturejušeem un savu amatu labi saprotošeem — nostāda blakus bijušos lauku amatneekus vaj kādus nebūt darbā „eegrābstijušos" pseido-amatneekus, kuri vaj nu tik pat daudz nopelna, vaj — kas tas galvenais — uzņemas pat lētāk strādāt. Pee šādeem apstākleem kvalificeteem amatneekeem viņu amata pamatīga pārzināšana fabrikās likās pat nevajadzīga.

Beeži veen šis antagonisms starp vecajeem fabriku strādnee-keem un jaunajeem lauku eenācejeem izpaudās pee fabriku vār-teem, tā sauktajās „leišu sišanās**, šķiras intereses vel neizproto-šee stradneeki tādā kārtā izpauda savu nemeeru par algas samazināšanu un sliktajeem darba un dzīves apstākleem. Neorganizētās masas ar neizkoptu šķiras apzinu tad vēl neprata atrast savas spaidu dzīves īstos cēloņus.

Spēji auga pilsētu eedzīvotaju skaits, galvenā kārtā -- fabriku strādneeku skaits. Strādneeki auga ne tikai skaitliski, bet ari kulturāli. Leelo fabriku mašinu rūkoņa pārveidoja bijušo iaucineeku psiholoģiju, un pati dzive pacēla jautājumu par šķiru cīņas organizēšanu.

Statistiskee dati rāda, ka Rigas eedzīvotaju skaits no 1882. gada līdz 1897. gadam peeaudzis gandrīz par simts tūkstošeem cilvēku. Rūpneccisko strādneeku 1899. gadā Riga tajos uzņēmumos, kas bij padoti fabrikas inspekcijai, bij kādi peecdesmit seši tūkstoši cilvēku.

Tā ka zocialisma māciba „izauga no filozofiskām, vēsturiskām un ekonomiskām teorijām, kuras izstradaja bagato šķiru izglītotee preekšstavji, inteliģence**, tad ari Krcevijā, ka to teica Lenins „zo-cialdemokratijas teorētiskā māciba izceļas pilnīgi neatkarīgi no strādneeku kustibas stihiskās peeaugšanas, radās kā dabīgs un nenovēršams rcvolucionari-zocialistiskās inteliģences ideju attīstības rezultāts** (Ļeņins, Izlasitee darbi, 1. sēj., 2. grām., 45. lpp.). Tāpat Latvijas proletariats pirmos zocialisma mācibas vārdus deviņdesmitos gados dabūja dzirdēt no Maskavas, Pēterburgas un Terbatas studenteem (Stučka, Jansons, Roziņš, Rolavs, Dauge, Pleekšans-Rainis un citi). Pinnās zinās par zinātnisko zocialismu, Marksa mācibu Latvijas stradneekeein sneedza legālā „Deenas Lapa**.

1897. gadā Kreevijas cara žandarmi veenā rāveenā likvidēja latvcešu legālo marksismu, slēdzot „Deenas Lapu** un sasēdinot tās redaktorus un līdzstrādneekus ceetumos vaj izsūtot trimdā. Viņi deva treeceenu ari nelegālai darbībai, arestējot slepeno strād-necku pulciņu beedrus. Ccetums, trimda, emigrācijā — tāds bij pirmo strādneeku organizāciju beedru un zocialisma mācibas propagandistu liktenis. Likās, kustība bij likvidēta.

Emigrejušee beedri ārzemēs centās apveenotees un izdot literatūru. Vakareiropā sāka iznākt „LatveeŠu Strādneeks", Amerikā ..Auseklis", bet šee izdevumi Latvijā bij grūti dabūjami. Bij vajadzīga organizācija, kas tos slepeni eevestu un izplatītu strādnee-keem.

Rīgas dumpis

1899. gada 18. maijā (pēc vecā stila — 5. maijā) Riga pee Aleksandra vārteem notika strādneeku slaktiņš. Par eemeslu šim slaktiņam bij DŽutes fabrikas strādneeču streiks. Visām strādneecēm bij peeteikts aprēķins, kura saņemšanai tām lika sapulcetees Aleksandra dārzā, pee Aleksandra vārteem. Aprēķina izdošanu novilcināja līdz vakaram: aprēķinu nedeva, bet no dārza laukā ari nelaida.

Pēc pulksten sešeetn vakarā no darba mājās ejošee Feniksa, Uniona un citu fabriku strādnecki sagrāva Aleksandra dārza sētu un atbrīvoja savas darba beedrenes.

Turpat dārzā dežurējošā zaldatu patruļa un policisti šāva uz stradneekeem. Pēc oficialajeem arķiva dokumenteem, peeci cilvēki uz veetas nošauti, septiņi ecvainoti smagi un sešpadsmit — veeglak. Turpretim, pēc nelegālo korespondentu zinām, kas publicētas „Auseklī", — nošauti kādi divdesmit un eevainoti sešdesmit.

Strādneeki uz šāveeneem atbildēja ar akmeoeem un salauztās sētas vabām. Tika atsaukti ugunsdzēsēji, kas strādneekus mēfci-naja izklīdināt, aplejot tos ar ūdeni.

Nu Rigā sākās plaši strādneeku nemeeri. Daudzās fabrikās strādneeki meta darbu pee malas un uzsaka streiku. Pat tee strādneeki, kas nestreikoja, pēc darba beigšanas peedalijās eelu gajee-nos un nemeeros. Nemeeri turpinājās vairak kā divas nedelas un izpaudās beežās asiņainās sadursmēs ar policiju, kazakeem, zal-dateern. Pēc pirmās sadursmes pee Aleksandra vārteem Rigā tika «esūtiti kādi trīs simti kazaku.

Kaut gan šee nemeeri aptvēra visplašākās strādneeku masas, tomēr neorganizetee strūdneeku_ pūļi klida pa Rigas eelām bez veenotas vadibas un bez kopējām politiskām un saimneeciskam prasībām.

Kazaki jādelēja pa pilsētas eelām un trotuareem un ar nagaikām ,.meerinaja" nemeerneekus. kas atkal un atkal drūzmējās pūlos. Dažās fabrikās strādneeki. metot pee malas darbu, izdauzija fabriku logus. Tāpat tika izdauziti Rigas atklātee nami, alus bodes un dzertuves. Bij ari uzbrukumi policijas eecirkneem.

Šee vētrainee nemeeri, kas saviļņoja visplašākās strādneeku masas, bij pirmais Rigas proletariāta praktiskās apmācibas solis. Tas ar savu asinskīlu izgaisināja Rigas un visas pārejās Latvijas proletariāta ilūzijas par Kreevijas cara valdibu.

Streiku un nemeeru laikā strādneeki runaja par lapiņām, bet es personīgi viņas netiku redzējis ne Bergmaņa fabrikā, kur toreiz strādāju, ne ari Feniksā, kur strādāja mans tēvs.

Pagāja tikai peeci gadi kopš Pigas dumpja, kad Latvijas proletariats noorganizēja, nodibjnaja savu cīņas partiju. Tas notika 1904. gada 20.(7.) jupi ja. Šis pirmais Latvijas proletariāta i>ar-tijas kongress bij peecu gadu ilgās ikdeenas organizatoriskās darbības rezultāts. Mutiskā un rakstiskā afcitacija un propaganda sīkajos pulciņos un leelajās nelegālās strādneeku sapulces izveidoja pamatus varenai komunistiskai partijai.

Pirmie pulciņi

Klausotees beedru nostāstos par viņu pulciņeem un salīdzinot sos nostāstus ar saveem personigecm peedzīvojumeem, esmu nācis pee slēdzeena, ka pirmee pulciņi gaudriz visur ir radušees vee-nadi. Še pateikšu dažus vārdus par teem pulciņeem, kuru organizēšanā esmu ņēmis dalibu.

1899. gada vasarā nodibinājām strādneeku jaunatnes pašizglītības pulciņu, kas aptvēra šādus beedrus: 1) A. Ašupu (strādneeks, atslēdzneeka māceklis Pola fabrikā), 2) Ed. Veisu-Baltīņu (kantorists), 3) J. Luteru-Bobi (strādneeks, atslēdzneeka māceklis Berg-mana fabrikā), 4) Rob. Bīriņu (realskolnceks, strādneeka bērns) un 5) Ed. Jansonu (realskolneeks, strādneeka bērns).

Šim pulciņam nebij zocialas nokrāsas: mēs nodarbojamees ar astronomiju, dabas zinātnēm un pretrelifciskām studijām. Mes vēl nezinājām, ka

„No debess klēpjeem tāli-tāleem nav dzimis vēl tas pestitajs, kas būtu kalpina teem braleem reiz vergu lugu veeglinajV.

Zvaigžņu ceļus pētīdami un dabas attistibas jautājumus noskaidrodama mēs gribējām atrisināt pasaules mīklas un izzināt mūsu grūtā stāvokļa cēloņus. Neveens mūs nevadija. neveens mums ne-sneedza palīdzību.

Es jau biju no fabrikas izsveests un strādāju pee dažadam būvēm. Gatavojos turēt eestāšanās eksāmenu skolotāju zeminarā. No nelegaleem raksteem tajā laikā nekā vēl nebiju lasijis. izņemot, veenu. otru cenzūras aizleegtu daiļliteratūras gabaliņu.

No ši pulciņa peeceem dalibneekeem tagad trīs — Veiss* AŠups un es — darbojamees Padomju saveenibā un esam komunistiskās partijas beedri.

Apmēram 1900. gada zeemā eepazinos ar grāmatsējēju Vanagu (kuru vēlākos gados es eesaistiju Baltijas latv. z.-d. strādneeku organizacijā), kas man pirmo reiz eedeva nelegālo literatūru: Latveešu Strādneeku", „Ausekli", Hercena „Kolokola" pirmo numuru un dažas brošuriņas. Šīs grāmatas man atvēra acis.

Vanags toreiz pee organizācijas nepeedereja un gramatas, ka viņš teica, bij dabūjis nejauši. Stastija, ka tee, kas šīs grāmatiņas eedevuši, jau aizbēguši uz ārzemēm, jo par šādu rakstu izplatiša-nu draudot Sibīrija un katorga. Viņš man eeteica būt loti uzmanīgam un grāmatiņas neveenam nerādit.

Drīz pēc tam, kad biju eestājees skolotāju zeminarā, apmēram

1901. gada rudenī, mums izdevās radīt zemfnaristu pulciņu, kurā eestājās kādi 20 cilvēki. Vadošā loma šajā pulciņā peekrita b. b. Zeltiņam (Stumburam), Leelvērsitim (Sleedei), šubiņam (Freilee-nei), Sējai, Bahmanim (1905. gada zeemā soda ekspedicijas noslepkavots) un man. _

Neatceros vairs, kada kārtā, bet ap to laiku man, Zeltiņam un Leelvērsitim izdevās eepazītees ar diveem kreevu beedreem. Ševjelkinu un Liphardtu, — Rigas politehniskā institūta studen-teem, — kas mums sāka kārtīgi peegādat literatūru un proklamācijas par studentu kustību.

Minetee beedri peedereja pee Kreevijas z.-d. str. partijas Rīgas organizācijas, kas ari tikko sāka organizetees, un mēģināja mūs izmantot kā propagandistus (it īpaši mani. Zeltiņu un Leelvērsiti) Rigas pareizticīgo zeminara audzēkņu pulciņā. Sevjelkins beeži eeradās mūsu pulciņā kā propagandists.

Tajā paša laikā es sāku dot nelegālo literatūru pazietameem strādneekeem. Gluži pretēji Vanagam, b. Sevjelkins mani uz to teeši mudināja, eeteikdams tomēr būt loti uzmanīgam. Uzņemtos sakarus ar strādneekeem Sevjelkins prasija nodot viņam, Ieekot man preekšā ar tādeem strādneekeem pēc tam vairs netiktees. Brošuriņas gan izplatīju, bet sakarus ar saaģiteteem strādneekeem pārtraukt man tomēr nebij eespējams.

Pee mana radineeka, galdneeka Upmala, kas dzīvoja Leelajā Lēģeru eelā, sapulcējās Zasulauka linu vērptuves strādneeki, ku-reem es peegādaju nelegālo literatūru, pats tos (vēlāk b. Ozols-Zars) aģitēju un izskaidroju uzdotos jautājumus. Zandera Martin-sona fabrikā man bij sakari ar atslēdzneeku Unduli, ar kura starp-neeclbu vēl dažus strādneekus apgādāju ar grāmatām un proklamācijām. Felzera mašīnu fabrikā par kalēja mācekli stradaja Seg-liņš, mans skolas beedris; Stricka alus brūzī man bij sakari ;[1]r strādneeku Ābolu (Peteri)_ un starp amatneekeem —• ar mebel-galdneeku Grossu, kurš vēlāk man palīdzēja pagatavot koka da-jas preekš nelegālās tipogrāfijās, u. t. t.

Kas dzina mani un visus pārējos, kuri darbojās šajos pirmajos pulciņos, vervet strādneekus nelegālajā organizācijā un veidot darbibas, organizācijas un konspirācijas metodes un paņēmee-nus, — uz šo jautājumu man pat šodeen grūti atbildēt. Mēs bijām izlasījuši tikai dažas nelegālās aģitācijas brošūras; ari saimnec-ciskee jautājumi mums bij samērā vāji pazīstami, dažkart tikai vārda pēc. Bet ko mēs loti labi zinājām un izjutām, tas bij strād-neeku grūtais darba jūgs un sliktee dzīves apstākli kā fabrikās, tā uz Iaukeem. Šaī jūgā vergoja mušu vecāki, zem & jūga spaida mēs paši jau no bērnu decnām mācijamees pazīt strādneeku dzīvi. Pati dzīves eekārta mūs speeda ņemt dalību šķiru cīņā, un Šaī cinā ikveens no mums ar savu personigo aktivitāti eeņēma noteiktu stāvokli.

Šķiru cīņa ir to šķiru pretrunu izpausme darbos, kuras, pastāvot privātīpašumam uz ražošanas līdzekleem, objektivi izreet no saim-neecisķās neveenlīdzibas, neatkarīgi no cilvēku apziņas vaj atziņām. Šķiras mērķis šajā cīņā ir valsts varas sagrābšana savas rokās. Tādā kārtā mēs toreiz dibinājām partiju, kura cīnijās par valsts varas sagrābšanu strādneeku šķiras rokās. No sākuma, varbūt gan, Šī ideja ne ikveena beedra apziņa atspoguļojās kā skaidri un noteikti uzstādits dzīves mērķis.

Kaut Kreevtjas z,-d. strādneeku partijas Rīgas organizācijas beedri Ševjelkins un Liphardts mūsu pulciņu apgādaja ar pecmē-rotu legālu un nelegālu literatūru, tomēr tas mūs neapmeerinaja. Meklējām sakarus ar latveešu zocialdemokratisko organizāciju, kurai, pēc mūsu domām, Rīgā vajadzēja pastāvēt. PreekŠ latveešu strādneekeem mums bij vajadziga latveešu literatūra jau tadēl veen. ka plašakas strādneeku masas kreevu valodu nepārvaldīja. Ari tee latveešu strādneeku pulciņi, kurus es noorganizēju un kurus Ševjelkins apmeklēja, viņa runas pilnigi nesaprata, un tāpēc peeprasija latveešu zocialistus, propagandistus, latveešu literatūru.

No prcekšlasijumeem, kurus noklausijamees, apmeklējot zagšus (zeminaristeem tas bij uz to stingrāko nolcegts un par to draudēja bargs sods) sātības beedribas „Auseklis" legālos jautājumu izskaidrošanas vakarus, mēs nācām pee slēdzeena, ka dažecm ru-natajeem vajaga būt zocialisteem. Par tādeem mes, vispirmā kārta, uzlūkojām studentu Jāni Asaru’ un skolotāju Vili Hermani.' Tiklab veens, kā otrs tajos laikos veica leelu izglītības un kultūras darbu, uzstādamees legālās strādneeku beedribas ar preekš-lasijumeem un jautājumu izskaidrojumeem. Mums, kā nākošeem tautskolotajeem, tuvāks likās b. Dermanis, un tāpēc, vispirms, meklējām uzņemt sakarus ar viņu.

Zeminarā kopā ar mums mācījās kāds bijušais Jonatana beedribas skolas audzēknis Mūrneeks, kas Hermani, kā šīs skolas skolotāju, pazina personīgi. Abi ar Mūrneeku aizgājām pee Dermaņa uz mājām. Tur pēc īsas sarunas pateicu b. Hermanim, ka mēs. ze-minaristu pulciņa beedri, uzlūkojam viņu par zocialistu un lūdzam mums izpalīdzēt kā ar literatūru, tā ari noskaidrojot dažus jautājumus. Beedris Hermanis, sastopotees ar šādu konspirācijas ne-eevērošanu, sākumā pavisam apjuka un no teešas atbildes izvairījās. Vēlāk tomēr viņš ar mūsu pulciņu sakarus uzņēma un pat [2] [1] atļāva Jonatana beedribas skolā noturēt dažas sapulces, kurās ari pats peedalijās. Tā, 1901, gada rudeni mūsu pulciņš stājās sakaros ar Bait. latv. z.-d. strādneeku organizāciju.

1902. gada rudeni mani par revolucionāru darbibu uz viseem laikeem izslēdza no Valmeeras {bijušā Valkas) skolotāju zemina-ia, kurš līdz 1902. gada pavasarim atradās Rīgā, Torņakalnā. At-greezees uz Rigu, nodevos tikai nelegālai aģitācijai, propagandai un organizatoriskam darbam Baltijas latv. z.-d. strādneeku organizācijā un tādā kārtā kļuvu par pirmo profesionālo revolucionāru pee šis organizācijas Rigas komitejas.

Organizācijas uzbūve

Kāda bij Rigas organizācijas uzbūve 1902.—1904. gados, kāds bij organizācijas pamats?

Baltijas organizācijas pamatakmens bij strādneeku pulciņš. Sakumā strādneeku pulciņos peedalijās dažadu fabriku strādneeki, bet vēlāk, aģitācijai attīstotees un beedru skaitam peeaugot, pulcini organizējās teeši pee fabrikām. Organizācija uzturēja ar pulciņu sakarus, izsneedza literatūru un deva rīkojumus parasti tikai caur veenu cilvēku — tas bij pulciņa preekšstāvis. Pa leelakai da|ai viņš bij tas, kas pulciņu bij kopojis un organizējis. Ja fabrikā bij organizēti vairaki pulciņi, tad visu pulciņu preekšstāvji kopā sastādija fabrikas padomi, bet tas jau notika 1904.—1905. gados.

Strādneeku reprezentantu, resp. rajonu reprezentantu, sapulces radās 1903. gadā. Noteiktu rajonu Rīgā toreiz vēl nebij. Praktiski •darba dališana bij tāda. ka Pārdaugavu—Zasulauku un Uģeceemu galvenām kārtām apkalpoja V. Dermanis, visu pārējo Rigu — es. Reprezentantu sēdēs peedalijās ari pārdaugavieši. 1903. gada zee-mā mums bij pavisam divpadsmit strādneeku preekšstavju, kuri sanāca uz reprezentantu sapulcēm un kārtigi noturēja sēdes. Reprezentantus kooptēja no pulcinu preekšstavju vidus. Katrs reprezentants organizatoriski saistījās ar vairakeem pulcineem: viņš

teem peegādaja literatūru, saņēma no teem beedru maksas u. 1.1. Organizācijā stingri peeturejamees pee kooptacijas principa. Vēlēšanu nebij.

Propagandistu pulciņš, kā pallgorganizacija, sastaveja no peec-padsmit — divdesmit cilvekeem, pa leelakai teesai — inteliģen-teem. Nekādas organizatoriski lemjošas varas šim pulciņam ne-bij, kaut gan vīnā tika apspreesti ari dažadi organizatoriski jautājumi.

1903. gada janvarī, kad tiku kooptēts Rigas komitejā, viņā pa-stāvigi strādāja šādi 4 beedri: Ozols-Zars, Treimanis-Jēpits. Der-manis-Rāts un Luters-Kurzcmneeks (Bobis). Sēdes tika noturētas pēc vajadzibas. l)r. Kasparsona dzīvoklī. Aleksandra eelā. Dr. Ka-sparsons (Lords) tolaik ari bij Rigas komitejas loceklis: Vēlāk, organizācijas aktivitātei peeaugot. viņš ka utkā novirzi jās pee malas. No sākuma Ventspils, vēlāk Rigas komitejā^ eegāja ari b. Jan-'Ons-Brauns, kurš bij atgreezees Latvijā no izsūtīšanas.

Rīgas komitejai 1903.—1904. gados (līdz partijas pirmajam kongresam) faktiski peekrita centrālkomitejās loma Baltijas latv. z.-d. str. organizācijā. Viņas pastāvigee locekli vadija šādus darbus: Treimanis-Jēpits uzturēja visus sakarus ar ārzemēm un pārzināja transportu, viņš bij ari Baltijas organizācijas kaseers. Vārdu sakot, visi konspirativee sakari, kuru uzturēšanai bij nepec-eeešama sevišķa veiksme un uzmaniba, atradās Jēpiša rokās.

Ozois-Zars faktiski bij Baltijas organizācijas galva. Viņš uzturēja sakarus ar citu pilsētu Baltijas organizācijas komitejām, ar citām z.-d. organizācijām un vadija Rigas organizācijas darbību.

Dermanis-Rāts loti daudz darbojās legālās beedribās, kaut gan konspirācijas dēl Rigas komiteja viņam to leedza darīt. Taču sava masu aģitatora temperamenta dzīts, viņš nespēja atteiktees no tādas darbības. Būdams Jonatana beedribās skolas skolotājs, Hermanis, bez tam, ne tikai svētdeenas, bet ari darbdeenās organizatoriski apkalpoja augšminētos Pārdaugavas rajona pulciņus. Viņš paspēja apmeklēt pulciņus un vadit tur propagandas darbu, pee-dalitces propagandistu pulciņa sapulcēs u. t. t. Vardu sakot, Hermanis veda ļoti intensivu un dzīvu nelegālu darbibu.

Man, kā jau profesionālām revolucionārām, nacas izpildit organizatora, aģitatora un propagandista darbu itin visur, kur to komiteja prasīja.

Tā ka Rigas komiteja bij aizņemta ar vispārējo Baltijas organizācijas jautājumu izšķiršanu, tad faktiski Rigas organizācijas darbibu vadija un izlēma strādneeku reprezentantu sapulces, kuras 1903. gada rudenī un zeennā sanāca ik nedelas. Reprezentantu sapulcēs peedalijas Ozois-Zars. Hermanis-Rāts un es. — kādreiz visi trīs kopā, kādreiz katrs atsevišķi._

Jansonu-Braunu, kad tas 1903._ gada atgreezās no izsutišanas. organizācija sākumā nosūtīja strādāt Vcntspils_ organizācija. Viņš tomēr tur ilgi neizturēja un jau zeema atgreezas uz Rigu atpakaļ. Se viņš darbojās kā Rigas komitejas propagandists, literāts, „Cīņas" redaktors un peedalijas propagandistu sedes kā teorētisks spēks. Viņš uzstājās ari meža sapulcēs. Eevērojot, ka viņš žandarmērijai jau bij pazīstams, mēs viņu saudzējam, neļaujot tam pārak plaši uzstātees organizācijas perifērijā.

Pirmā lekcija, pirmā runa, kuru aģitatoram-propagandistam vajadzēja noturēt katrā dibināmā strādneeku pulciņā, bij runa par organizēšanos, par konspirāciju, par rindās saslēgšanos. Labi atceros, kā mēs ar Ozolu-Zaru parspreedām jautājumu par pirmo eevadrakstu „Cīnas“ pinnajamnumuram. Kaut bij daudz aktualu jautājumu, par ko rakstit, tomēr organizācijas jautājumu atzinam par vissvarigako. Та tad. organizācijas uzbūvei, atsevišķo jaun-crganizeto grupu apveenošanai veenotā strādneeku z.-d. partijā, šīs partijas izveidošanai un viņas sagatavošanai cīņai mēs pec-greezām visleelako uzmanibu un vēribu.

Pārejās lekcijas strādneeku pulciņos veltījām zocialismam, kapitālisma un reliģijas kritikai u. 1.1. Pēc plana, katrā pulciņā va-jadzcja noturēt peeeas lekcijas, lai to varētu uzskatīt par sagatavotu. Labakos un spēcigakos pulcinu beedrus eedatijām teorētiskos pulciņos, kur saimneeciskos un politiskos jautājumus apskatīja dziļāk un nopeetnak. Teorētiskos pulciņos mēs gatavojām aģitatorus un propagandistus teeši no strādneeku vidus.

Sevišķi jaatzime Rigas komitejas svars un nozīme Latv. z.-d, strādneeku partijas organizēšanā un apvcenošanā. Rīgas komiteja ar stingru noteiktību veda cīņu par partijas organizēšanu, nerau-gotees uz „Kurzemes grupas", „Saveenibas", „Rigas grupas" (La bij „Kurzemes grupas" filiāle) un pulciņa „Uz preekšu" skaldīšanas politiku, dibinātu gan uz principiālā, gan uz personiga rakstura pamateem un intrigām. Kurzemes grupa un „Saveeniba", bet it sevišķi P. Kalniņa familija, cīnījās par savu hegemoniju partijas vadišanā un organizēšanā, par sava oportunistiskā ideoloģiskā virzeena pārsvaru partijā. Paula Kalniņa familija jau toreiz peldēja dziļos oportunisma ūdeņos.

1902. gada 18. (5.) aprīli Baltijas z.-d. strādneeku organizācija nolēma atzīt ārzemju žurnālu „Zocialdemokrats" par savas organizācijas ārzemju orgānu un „Zocialdeinokratu bibliotēkas" izdevējus — par organizācijas pastavigeem reprezentanteem (šis lēmums nodrukāts „Zocialdemokratā". Nr. 7L 1902. g. jūlija). Baltijas organizācija tad aptvēra šadas veetejas organizācijas: Rīgu, Leepaju, Talsus un Ventspili, pee kam Leepaja svārstījās uz vee-nu un otru pusi. Tikai 1903. gada oktobri „Zocialdemokratā" (Nr. 19) tika oficiāli paziņots par Leepajas latv. z.-d. strādneeku organizācijas pceveenošanos Baltijas latv. z.-d. strādneeku organizācijai.

1903. gada vasaru un rudeni var uzlūkot par to laiku, kad lidz -ar Leepajas latv. z.-d. strādneeku organizācijas peeveenošanos Baltijas latv. z.-d. strādneeku organizācijai. Kurzemes grupa tika atstāta veenatnē, tika izolēta, kaut gan par šo jautājumu mušu literatūrā īpašus polemiskus rakstus neatradisat. Zemgrīdes apstākļos rakstiski mēs maz polemizējam par seem jautajumeem. Neraugotees uz to, ka 1902. gada rudeni ar Kurzemes grupu tika sasaukta konference, kur spreeda par saveenošanos, apveenoša-t.ās ar šo grupu tomēr uz preekšu nevirzījās un nenotika. 1903. gadu tika sasauktas vēl divas tādas konferences, bet ari — bez panākumcem. Gluži otrādi: pēc tam, kad Leepajas organizācija „Zocialdemokratā" bij paziņojusi par savu peeveenošanos Bait, latv. z.-d. strādneeku organizācijai, Kalniņu familija. skaldīšanas nolūkā, Pārdaugavā no saveem pazīstameem organizēja sevišķu .Rigas grupu*, un pulciņš .Uz preekšu* attīstīja skaldišanas aģitāciju.

Tomēr Rigas organizācijas, it sevišķi Rigas komitejas, svars un eespaids strādneeku masās strauji vairojas, līdz ar ko. protams, nostiprinājās viņas eespaids ari pārejās latv. z.-d. organizācijās.

1903. gadā loti plaši attīstījām aģitāciju fabrikās: sakumā — ar veeteļa satura hektografetu lapiņu izdošanu, velak — ar vispārēja politiska satura drukātu lapiņu plašu izplatīšanu. Ar b. Kalniņa-

Mistera un citu beedru palidzibu tika nokārtota ari kartiga ārzemju literatūras cevcšana un izplatišana.

Pacēlās jautājums par veetejās drukatavas dibināšanu, kaut vaj proklamāciju drukāšanai. Man personigi šķita, ka ja liektografeto lapiņu veetā tiktu izdotas drukātās, kaut vaj mazas burtnīcas lappuses Ieelumā, lapiņas, tad mūsu eespaids strādneeku masas butu nepārspējams.

Burtnīcas lappuses leeluma ari bij mūsu pirmais nelegālās tipogrāfijās drukājamais rāmītis. Koka dibenu šim rāmitim pagatavoja galdneeks beedris Gross, bet pasu dzelzs ramiti ar skrūvēm — b. Resnais-Dumpis, kuram Leelajā Maskavas eelā bij sava atslēdz-neeka darbnica. Pirmo lapiņu drukājām A. Trauberga dzīvoklī. Suvorova eela. Drukāšanai izjeetojām burtus, kurus bij sadabūjis A. Trauberga brālis Kārlis. Tādā mazā lapiņā, protams, neko lee-lu nevarējām pateikt. Druka bij loti slikta — daudzās veetas pat nesalasama. Lapiņas nodrukājām, apmēram, divi simts eksemplāros. Nezinu, vaj kādā arķivā vēl šīs lapiņas ir uzglabājušās.

Viss bij no jauna japārtaisa. Pagatavoju divus ramišus — katru gandrīz trīsreiz tik leelu ka pirmo, tā ka uz teem tad varējām drukāt veselu pusloksni (rakstāmā papira) leelu uzsaukumu. Kāds pazīstams burtlicis mani eeveda „Dūna Zeitung" tipogrāfijā, kur noskatijos, kā izdara korektūras, novelk lapas un veic dažadus citus drukas darbus. Ar to man peetika. lai es, kā atsledzneeks. varētu uzbūvēt nelegālās tipogrāfijās ,,maŠinu“. Rāmīša dibenu atkal pagatavojām no laba, ceeta koka. Tagad drukājām proklamācijas, kas bij labakas par pirmo, tomēr tehnisko trukumu vel bij daudz. Ar organizācijas beedru palīdzibu mašīnas daļas es taisīju Pola un „Provodnika" fabrikas. Vēlākā darba procesā tās pārlaboju un pārgrozīju, līdz, beidzot, 1903. gada zeemu sasnee-dzām tehniski deezgan labus panākumus.

Nelegālās tipogrāfijās darbiba sekmeja Rigas komitejas un Baltijas organizācijas cespaidu kā masas, tā organizētos beedros. Lapiņas, kuras mēs gada laikā nodrukājām vairak ka divi simti tūkstošos eksemplāru, bij lecis palīgs partijas izveidošana.

Bet nu vajadzēja ķertees ari pee eekšzemes laikraksta izdošanas. Tagad to bij veeglak noorganizēt, jo mums bij sava tipogrāfijā. sava tehnika. Un teešam, 1904. gada martā iznāca pirmais strādņeeku eekšzemes laikraksta ,,Cīņa“ numurs. ,,Cīņa“ vēl šo baltu deenu ir Latvijas komunistiskās partijas centralorgans: šim nelegālajam laikrakstam Latvijā tagad ir vairak kā trīsdesmit gadu ilgs mūžs. „Cīuas“ pirmais numurs bij stūrakmens Latvijas komunistiskas partijas pamatam. Preckš mums, zemgrīdes darbi-neekeem, šis neieelais laikraksts bij īeels eeguvums strādneeku šķiras organizēšanas darba. Ar ,,Cīnas“ iznākšanu partijas organizēšanas un veenibas princips bij uzvarējis: tagad mēs veegli atmetam pee malas tadas skaldītāju organizācijas, kā „Rigas gru-pa“, „Saveeniba" un pulciņš „Uz pre_ekšu“.

Pirmo maiju 1903. gada Riga un pārejās organizācijas svinējām,

izlaižot lapiņas un sarīkojot slepenas sapulces. Vispārējo politisko streiku un demonstrācijās. toreiz mēs nesarīkojām. Apspreežot Šos jautājumus, nolēmām saudzēt tikko raditās organizācijas no pāragrām sadursmēm ar policiju un neizbēgameem aresteem.

Šajā ziņā mēs, varbūt, pateešām bijām pārak peesardzigi un uzmunigi. Bet mēs gribējām uzkrāt spēkus izņēmuma cīņas gadi-jumeem, pecmēram, — preekš sacelšanās. Pat 1904. gada maija demonstrāciju mēs Rīgā rīkojām bez eepreekšejas rakstiskas un mutiskas masu afeitacijas. 4. aprili slepeni, kad to policija vismazāk varēja sagaidit, uz noteiktas pavēles organizeteem beedreem vajadzēja eerastees pee Pāvilā baznīcas, kur, bazniceneem iznākot no baznicas, bij nodomāts pacelt sarkano karogu un uzstā-tees ar runu. Tomēr, kad tur sapulcejamees, tad eeraudzijam, ka policija mūsu konspirāciju atklājusi, jo jātneejri un kājneeki bij jau paslēpti apkārtējo māju sētās. Uz demonstrācijās vadības komisijas nbrādijumu, pārvedu demonstrāciju uz Ģertrūdes baznicas laukumu, dodot atteecigu rīkojumu pulciņu preekšstāvjeem un caur viņeem — organizeteem beedreem. Tur demonstrācijā mums pateešām izdevās. Kamēr policija mūs gaidija pee Pavīla baznīcas, tikmēr mēs, kā zaldati uz kaujas lauka, pārgrupējamees un demonstrējām pee Ģertrūdes baznicas. Tur paspējām pat pristavu nāvigi peekaut.

Tādas „konspiratīvas demonstrācijās*4 1904.—19U5. g. g. rīko-lām beeži. Kādas fabrikas strādneekecm no darba mājās ejot, Pēkšņi pacēlām sarkanu karogu un uzvilkām revolucionāru dzec-smfu. Pagājuši tā kādu gabaliņu, strādneeki, kā uz burvja majce-nu, peepeši nozuda. Kad ecradās policija, bij jau par vēlu. Šādām demonstrācijām savā laikā bij leela nozīme strādneeku masu ak-iivitates modināšanā un norūdišanā.

No ta laika masu darbibas gribu vēl pastāstīt par tā saukti) „Rīgas Avīzes^44 „smirdinašanu^44. Peedraudejam ar aktīvu boikotu ka „Rigas avizei^44, tā teem bodncekeem. kas to savos veikalos pārdeva. ja avize nepārtrauks melnsimtneeeisko rakstu eespeešanu un bodneeki — avizes izplatišanu. Kad mūsu brīdinājums nelīdzēja, noteiktā deenā un stundā visās tajās bodelēs. kur pārdeva .Rigas Avīzi^44, eemetām „probirkas^44 (speciālās stikla pudelites) ar smirdošu šķidrumu. „Rigas Avizes^44 redakcijā un kantorī tika eesveesta sevišķi leela porcija. Neveens no „smirdinatajeem^44 arestēts netika. Eespaids bij Ieelisks.

Smirdošo veelu pagatavoja divos paņēmeenos Biķerneeku mežā: pirmo porciju — prof. Valdena asistents J. Preedits, otro — „Mazais Jēpits^44. Abas reizes darbā ņērriu dalibu ari es.

Šī plašā masu darbiba un afeitacija, kuru mēs organizējām, bal-stidamees uz stingri organizeteem pulciņeem, neatlaidigi prasija. lai tiktu radita veenota partija. Mūs nebūt neatbaidīja 1902.—190.T gadu nesekmīgās konferences starp mums un Kurzemes grupu. Kurzemes grupas peeveenošanos Baltijas organizācijai veicināja tas fakts, ka bēdigi-slavenee oportunistiskee skalditaji, Paulis un

Klara Kalniņi, bij emigrējuši uz Šveici, kur, savukārt, bij sanākuši ragos ar Miķeli Valteru un Ernestu Rolavu.

Kurzemes grupas preekšgalā bij nākuši jauni darbineeki — b. b. Daniševskis, Bredrilis un citi. Lai eevaditu sarunas par ap-veenošanos un saņemtu ārzemju literatūru, 1904. gada februāra beigās vaj marta sākumā Rigā bij eebraucis b. Daniševskis. No mūsu puses sarunās ar viņu peedalijās b. Ozols-Zars un es. Principiālu domstarpibu un strīdu mums vairs nebij, kaut gan līdz partijas kongresa sanākšanai un pat kongresa laikā b. Sulcs-Statists katrā izdevigā gadījumā tādas mēfeinaja atrast vaj izdomāt.

Mēs, ridzineeki, kongresa sagatavošanas gaitā loti daudz pccka-pamees. Peemēram, — jautājumā par delegātu skaitu, salīdzinot to ar organizēto beedru daudzumu. Kaut gan Riga bij 1 500 organizētu beedru, tomēr mēs apmeerinajamees ar 3 delegatecm, kamēr Leepaja sūtija uz kongresu divus delegatus no divi simti bec-dreem, Jelgava — divus delegatus no divi simti beedreem. Talsi — divus delegatus no nepilneem divi simti beedreem un Ventspils —- divus delegatus no apmēram divi simti beedru. Mēs daudz nestrīdejamees par delegātu skaitu talab, ka mūsu linijas vairākumu pilnigi nodrošināja Leepaja un Talsi.

Pirms kongresa vēl veens principiāls jautājums sacēla deezgan karstas debates. Tas bij jautājums par autonomijas vaj federācijās .principu partijas uzbūve. īsi pirms kongresa sanākšanas, ja nemaldos, aprija vaj maija mēnesī, Rigā tika sasaukta veenas deenas diskusijas konference, lai iztirzātu federācijās un autonomijas jautājumus. Konferenci noturējām Pārdaugavā, mežā. Peedalijas ari ,,Bunda“ un Kreevijas z.-d. stradneeku partijas organizācijas preekšstāvji. Konferencē bijām, apmēram, peecpadsmit — divdesmit cilvēku.

Konferencē debates bij loti karstas. No mušu preekšstavjeem par autonomiju uzstājās veenīgi beedris Ozols-Zars. Visi pārejee bijām par federācijās principu organizāciju apveenošana, uzlūkojot to par nepeeccešamu uz laiku, kamēr partijai jadarbojas nelegāli. Bundisti bij ne visai apmeerinati_ ar mušu uzstāšanos. Kreevijas z.-d. stradneeku partijas preekšstāvji (ka Ieelineeki, ta mazineeki), protams, bij pret mums: viņi bij par autonomiju.

Tiklīdz apstākli grozijās, mēs atcēlām federācijās principu. Lee-pajas apveenoto komiteju (kurā, bez Kreevijas z.-d. strādneeku partijas (leelineeku) Leepajas komitejas, bij speesta eestātees ari „Bunda" Leepajas komiteja) es personigi organizēju tūliņ pec 17. oktobra manifesta pasludināšanas. Tālāk паса Latveešu z.-d. stradneeku partijas aprīļa konferences lēmums par apveenošanos ar Kreevijas z.-d. strādneeku partiju 1906. gadā. Galiga apveenošanās notika trešajā Latveešu z. d. strādneeku partijas kongresā 1906. g. Jūlijā

Pirmais kongress tika sasaukts 1904. gada 20. jumjā (pēc vecā stila — 7. jūnijā). Bez delegateem šajā kongresā pifem^lijas ari daži veesi. Kongress darbojās Rigā, Anninas SidcUL un 'Ozola-Zara

dzīvokļos. Tas turpinājās trīs deenas. Ozols-Zars toreiz dzīvoja Terbatas eelā un Anniņa Sukut — Stabu eelā.

Kongresā tika pecņemti partijas statūti. Interesanti atzīmēt, ka statutu pirmais punkts, kas_ Kreevijas z.-d. strādneeku partijas otrajā kongresā sacēla tik vētrainas debates, pee mums tika pee-ņemts bez jebkādām debatēm.

Tālāk kongress pecņēma vispārējos vilceenos partijas progra-mas projektu, bet noraidīja agrarprogramas peeņemšanu. Mums toreiz šķita, ka preekš māju īpašneekeem, zemneekeem, kuri Kurzemē un Vidzemē sastādija 8—9 proc. no eedzīvotaju skaita, nav vajadziga sevišķa agrarprograma z.-d. partijas programā.

Atskatotees uz šīm tik sen, un pee tam tik nesen, pārdzīvotām deenām, man nāk prātā b. Iepina raksts „Iskras“ I. numurā, kur viņš, konstatējis, ka „zocialdemokratija ir strādneeku kustības sa-veenošana ar zocialismu“, aizrāda, ka „ikveenāzemē ši zociali-sma saveenošana ar strādneeku kustibu izveidojās vēsturiski, īpašā ceļā, atkarībā no veetas un laika apstakleem“. (Ļeņins, Izlasi-tee darbi, 1. sēj., 2. gram,. 13.—14. Ipp.). See vardi ir peemerojami ari Latveešu z.-d. strādneeku partijas attīstibai.

Tā 1904, gada 20. jūnijā radas Latvijas komunistiskās partijas preekštece — revolucionārā Latveešu z.-d. strādneeku partija, kura 1905. gadā pilsētās un uz laukeem vadija Latvijas proletariātu cīņā pret cara patvaldību, kapitalisteem un baroneem, aizraudama uz īsu laiku sev līdz pat zcmneekus-mājsaimneekus. Būdama bruņota, galvenā kārtā, medneeku bisēm un revolvereem, viņa 1905. gadā spēja organizēt bruņotu cīņu, novadot to uz laukeem un dažās neleelās pilsētiņās (Tukumā, Talsos, Aizputē) lidzatklātai sa-celsmei un uzvarai. Cauri reakcijas un imperiālistiskā kara laik-meteem, gan vairākkārt sakauta un no mazineekeem-renegateem eekšeji dezorganizēta, viņa tomēr droši nesa savu cīnās karogu lidz 1917. gada Oktobra revolūcijai un kopa ar visas leelās Padomju Kreevijas proletariātu cīnijās un staveja līdz galam par Oktobra revolūcijas eekarojumeem.

J. KAŽMERS-POPS. LATVIJAS PILSĒTU STRADNEEKU ClŅA 1905. GADA REVOLŪCIJA Janvara deenu preekšvakrā

Nelūkojotees uz stipri sajūtamo saimneecisko krizi, kuru aiz-veen padziļināja eeilgstošais Kreevijas—Japanas karš, Latvijas pilsētas strādneekos attīstījās moža politiska kustiba. Latv. z.-d. stradneeku partijas bcedru skaits augtin auga katru deenu. 1905. gada sākumā Rigā veen jau bij ap 2 000 ceeši organizētu zocialde-mokratu, Leepajā — ap 300, Jelgavā_— ap 150, Ventspilī — ap 50, Talsos — ap 25_un pārejās mazakās pilsētās kopa ap 100 bee-dru. Latv. z.-d. strādn. partijas centrālais organs „Cīņa" tika noņemts 3 500—4000 eksemplāros par maksu. LZDSP centrālkomitejās drukātās proklamācijas tika izplatitas 20—30 tūkstošos eksemplāru katra. Rīgas, Leepajas un Jelgavas komiteju hektogra-tetās lapiņas — 100—300 eksemplāros. Bez tāmi, leelakas fabrikās veetejās fabriku padomes izdeva savas hektografetas lapiņas 50—300 eksemplāros.

Jau 1904. gada decembrī šī plaša stradneeku masu kustiba sak izpaustees uz āru. Decembri Rigā teek sarīkotas plašas atklātas eelu demonstrācijās. Pārdaugavā strādneeki sarīko demonstrāciju no Torņakalna līdz Tīlava drāšu fabrikai, ar 2 000 dalibneekeem; Ilfeeceemā — ar 800—1 000 dalibneekeem; pee Baltijas vagonu un pee Pola fabrikām — ar 1 5(Ю—2 000 dalibneekeem. Masu sajūsma neredzeti peeaug. Pa zeemas svētkeem teek demonstratīvi izplatiti uzsaukumi luterāņu baznīcās un saukts: „Nost ar patval-dibu!“ 1905. gada 6. janvarī Rīgas federativā komiteja, kura nodibinājās jau 1904. gada zeptembri (no LZDSP Rīgas komitejas un „Bunda“), sarīko plašu masu demonstrāciju pa Aleksaņdra eelu, no Leelā pumpja līdz Bruņineeku eelai. Demonstrācijā pee-dalas kādi 2 000 stradneeku, ar sarkaneem karogeem un dzee-smām: teek izplatiti uzsaukumi.

Janvara daanaa

Kad 1905. gada 10. janvarī pecnāca Rīgā ziņas par Pēterburgas strādneeku apslepkavošanu 9. janvarī, apzinīgās stradneeku ma-sas rautin rāvās uz atklātu protestu pret patvaldības slepkavu darbeem. 11. janvarī pulcinu preekšstāvju sapulcē tika nolemts 12. janvarī uzsākt politisku ženeralstreiku Rigā. LZDSP CK izlaida drukātu uzsaukumu 15 tūkst, eksemplāros un uzaicināja visus Latvijas proletareešus peeveenotees ģeneralstreikam. Rigā streiks sākās 12. janvarī, Leepajā — 13., Jelgavā — 14. un Ventspilī — 17. janvarī.

Pirmee visur meta darbu pee malas apzinigee strādneeki. Teem peeveenojās mazapzinigās stradneeku masas, amatneeki, studenti, skolneeki un pat eeredņi. Eelas pildijas ar uz cīnu gataveem laužu bareem. Tika pacelti sarkani karogi, atskanēja revolucionārās dzecsmas un cīņas sauceeni, un streikotāju bari vairak tūkstošu leclās demonstrācijās devās uz visām pusēm pa pilsētu eelām. Policisti bij nozuduši no eelām. Kur kādu policistu pūlis sastapa, tas to bez žēlastības atbruņoja. Ja kur žandarms stājās streikotajeem ceļā un sneedzās pēc sarkaneem karogeem, kā, peemēram, Leepa-jā Ruševics, to uz veetas nošāva.

Karaspēks veetām gan stājas demonstranteem ceļā, bet tas gandrīz visur lāvās peerunatees un palaida demonstrantus meerigi garām. To nevarēja paceest patvaldības kvekški. Un lūk, 13. jan-vara peevakarē Rīgā pee dzelzscela tilta demonstranteem tika laisti virsū sadzirditee un eedresetee asinssuņi — divas unterofi-ceeru bataljona rotas, — kuri bez jebkādas brīdināšanas apšāva desmiteem meerigu demonstrantu un eevajnoja simteem.

Tomēr stradneeku masas netika sabaidītas. Ar sauceeneem: „Nāve slepkavam! Slava kritušeem” — strādneeki pavadija savus kritušos beedrus desmiteem tūkstošu leelās bēru demonstrācijās un turpināja ģeneralstreiku. Tika izstrādātās ari saimneeci-skās prasibas, un tikai 21, janvarī organizēti, ka sācees, tika izbeigts janvara politiskais fceneralstreiks. Bet tūlm eesākās plaši saimneecīskee streiki.

1905. gada pavasara saimneeciskae streiki

Janvara deenas savstarpēji tuvināja visas Latvijā darbojošās zociaidemokratiskās organizācijas. 21. janvari Rīgas federatīvā komiteja un Kreevijas z.-d. strādn. partijas Rigas komiteja izlaida kopēju drukātu proklamāciju ar uzaicinājumu „izbeigt vispārējo streiku^1*. Proklamaciia „uzaicināja atsevišķu fabriku strādneekus turpināt ciņu pret darba devejeem par uzstāditām saimneeciskam prasibārrt un peespeest viņus peekāptees". _

Izšķirošais bridis plašā saimneeciskā cīņā Rīgā sākās ar uzņēmēju peekāpšanos Feniksa un Baltijas vagonu fabrikās. Abās fabrikās tūliņ pēc ģeneralstreika tika eevesta 9-stundu darba dce-na un algas paaugstinātas par 5—15 proc. Arī Eikerta lentu fabrikā (Pārdaugava) darba laiku saisinaja par trīsceturtdaistundam un peelika pee algas vīreešeem 20 кар. un seeveetēm 15 кар. deenā.

Visi Pārdaugavas uzņēmēji apsolijās uzstāditās prasibas izpildīt līdz 27. janvārim. Tomēr fabrikanti solijumu neizpildīja. Pirmee uzsāka streiku Tīlava drāšu fabrikas strādneeki 26. janvarī. 29. un 30. janvarī streikam peeveenojās pārejās Pārdaugavas fabrikas. 8. un 9. februārī streikam peeveenojās Pēterburgas preckšpilsē-tas, Aleksandra vārtu rajona, Džutes, Strazdumuižas, Sarkandau-gavas, Milgrāvja, Maskavas preekšpilsētas un pat Kenguragu cce-ma fabrikas; pēdējās nebij peedalijušās janvara fceneralstreikā. Streikoja pāri par 90 tūkst, stradneeku.

Streiks beidzās ar panākumeem: darba laiks tika saisinats līdz 8, 9 un 9*/:2 stundām, darba alga paaugstinata par 10—20 proc.; eekšejā fabriku un darbnicu eekārtg tika uzlabota. Daudzās fabrikās pat samaksaja par streika laiku. Tajās fabrikās, kur streika laikā tika atlaisti strādneeki, streiki vilkās sevišķi ilgi, — peemē-ram, Eikerta lentu fabrikā 6 nedeļas, Eikerta vates fabrikā 4 nedēļas, Pola 29 deenas, Džutē 4 nedelas, Tīlava, Strazdumuiža un «Provodnikā“ 2 nedelas u. t. t.

Daudzi no šeem strelkeem eeguva politisku raksturu un beidzās ar atlaisto un arestēto stradneeku atsvabināšanu un peeņcmšanu atpakaļ fabrikā. Fabriku stradneeku streiki vilkās līdz aprīļa vidum (leeldeenām).

Fabriku streikotajeem drīz veen peeveenojās Rīgas amatneeki: apteeķneeku palīgi, bārzdziņi, skroderi, šuvējas, spodrgludinatajas, burtliči, kurpneeki, mūrneeki, galdneeki, melderi, maizneeki, pulk-steņtaisitaji, oststrādneekl, kalēji, kaseeri, komiji, ādfcēri, enkur-neeki, grāmatsējefi, meesneekt, akmeņ-, granit- un zeltkali un pat kalpones. Sevišķi organizēti streiku izveda mūrneeki un galdneeki, kureem bij plašas masu sapulces, ar 300—3.000 dalibneeku. Viņi panāca darbdeenas saīsināšanu līdz 10 stundām un algas paaugstināšanu par 15—40 proc.

Streiki izcēlās pat tur, kur nebij neveena organizēta strādneeka. Bailes no „kungeem“ sāka izzust. Partijas autoritāte peeauga. Feniksa direktors lūdza savas fabrikas stradneekus pazinot federatīvai komitejai, ka viņš atvainojotees, jo strādneekeem vairak peelikt nevarot. Rigerta konfekšu fabrikas direktors pirmais sveicināja uz eelas sarunu vedejus u. 1.1. So bijību un padevību fabri-kanteem un jo sevišķi meistareem eemācija stradneeku masu veenpratigā uzstāšanās pret administrācijas rupjībām. Reta fabrika un darbnica palika sveikā, kur strādneeki nebūtu uzbāzuši ogļu maisu slikteem meistareem un speegeem un izķerrajuši tos uz eelas. Visur tika peekauti un šur, tur pat nonāvēti speegi, provokatori un policisti

Tā noritēja 1905, gada pavasara streiki Rigā.

Lee pa jā pēc janvara feeneralstreika darbi tika uzsākti tikai tajās fabrikās, kur bij izpildītas dažas stradneeku prasibas, pee-mēram, drāšu un eļļas fabrikās, kur algas tika paaugstinātas. Turpretim citās fabrikās, kur uzņēmēji vazaja stradneekus aiz degu-na ar tukšeem soliiumeem un tos neizpildīja, darbi vaj nu nemaz netika uzsākti, vaj atkal tika pārtraukti pēc dažām deenām. Pir-mee Leepajā saimneecisko streiku uzsāka ostmalas strādneeki. Pēc dažām deenām viņi jau panāca algas paaugstināšanu par 10 līdz 20 proc. Vairakas fabrikās streiki vilkās deezgan ilgi. Masu sapulces fabrikās nebij eespējams noturēt. Fabrikas apsargaja policistu, kazaku un zaldātu patruļas. Bij jaapmeerinas ar streikla-piņu izplatišanu un fabrikas padomju sasaukšanu. Fabrikas padomes tika izvirzitas drāšu, korķu, Pluto un citās fabrikās. Šee saimneeciskee streiki, ar neleeleem pārtraukumeem, vilkās līdz pat apriļa vidum.

Ari Leepajā fabriku strādneeku streikeem peeveenojās kurp-neeku un skroderu streiki. Kurpneeki un skroderi panāca algas paleelinašanu un darba laika saīsināšanu. Visi saimneeciskee streiki tika sarīkoti Lee pajas komitejas vadibā. Zocialdemokratijas ee-spaids leeliski peeauga. Pulciņu beedru skaits stipri pavairojās. Uz Leepajas zocialdemokrātu komitejas uzaicinājumu tika sarikotas plašas masu demonstrācijās, kad mirušais beedris Jaunzems tika pavadits uz kapeem. Bēru demonstrācijā peedalijās kādi 7 tūkstoši dalibneeku ar sarkancem karogeem un dzeesmam.

Tāpat kā Rīgā, ari Leepajā tika bāzti maisā un izķerrati meistari, līdēji un streiklauži. Speegus, provokatorus un policistus pee-kāva kaujineeki, ar b. Jēpi-Dubelšteinu preekšgala.

Jelgavā pēc janvara politiskā fceneralstreika uz bridi eestā-jās klusums. Pilsēta bij pārplūdinātā kazakeem un zaldateem. Valdības kvekšķi gavilēja par revolūcijas apspeešanu. Bet jau 11. februārī Kramera atslēgu fabrika uzsaka saimneecisku streiku. 19. februārī streikam peeveenojās citas fabrikas. Sākās jauns streiku vilnis. Streiks te visaugstāko pakāpi sasneedza 20. februārī.

Uz LZDSP Jelgavas komitejas uzaicinājumu 20. februāri, pusdeviņos no rīta, Leelā eelā sāka drūzmetees prāvs strādneeku bars. Atskanēja revolucionāri sauceeni, pacēlās sarkani karogi un sākās plaša masu demonstrācijā. Pasta eelas gala speegi gribcja no kāda nama loga nofotografēt demonstrantus. Viņu nodoms tika izjaukts. No demonstrantu vidus uz speegeem saka birt akmeņu un ledusgabalu krusa. Speegi ar visu aparatu nozuda. Uz Katoļu eelas demonstranti izklida.

Pēc dažām minūtēm parādījās vairaki gorodovoji un sāka Iz-platit gubernatora rīkojumu par varas peeleetošanu pret demon-stranteem. Acumirklī pūlis izrāva gorodovojeem no rokām šos rīkojumus un turpat saplēsa. Vakarā aizdzina mājas lampu eede-dzinatajus, un visa pilsēta eetinās tumsā.

Turpmākā nedeļā tika sarīkotas kādas 10 masu sapulces, kurās pārspreeda tekošo momentu un izstrādāja saimneeciskās prasības preekš visām fabrikām.

Streika saimneeciskee panākumi nebij leeli. Totees masu aģitācijā streikam bij jo leela nozīme. Streiks beidzās marta sākumā ar plašu meža sapulci, kādeem 700 stradneekeem peedalotees.

Fabriku strādneeku streikeem sekoja amatneeku streiki. Pir-mee uzsāka streiku (marta sākumā) skroderi un šuvējas. Viņeem bij vairakas masu sapulces, ar 100 līdz 200 dalibneekeem. Bij panākumi: peelika pee algas ap 25 proc.

30. martā izcēlās politisks streiks Grebnera vasku drānu fabrikā dēļ kāda atlaista strādneeka. Tika noturēta sapulce un nolemts streikot, kamēr nepeeņems atpakaļ atlaisto strādneeku. Atskrēja pristavs, un sāka lamat strādneekus. Atskanēja sparīgs pūļa sau-ceens: „Nost ar policiju!” Pristavs pa galvu, pa kaklu_ metas no fabrikas laukā. Eeradās fabriku inspektors un sāka platitees, ka stradneekeem neesot brīv sapulcetees. Pūlis tam uzsauca: „Vaj tad strādneeki ir lopi, ka teem nav nekādu teesibu?” Strādnecki peeprasija gubernatoru. Fabrikants sabijās no strādneeku veen-prātigās uzstāšanās un apsolija peeņemt atlaisto strādneeku.

Tāds pat politiska rakstura streiks tika sarīkots Kramera atslēgu fabrikā 6. aprilī, atkal dēļ atlaista srādneeka. Streiks ilga pusotras deenas. Noturēja masu sapulces, dzeedaja revolucionārās dzeesmas. Policiju izdzina no fabrikas ar dzelzs gabaleem. Atlaisto strādneeku peeņēma atpakaļ darbā.

Tomēr naktī no 8. uz 9. aprili tika izdarītas kratīšanas un, starp citeem, arestēti divi Kramera fabrikas strādneeki. 10. aprilī, ne-skatotees uz kratišanām un aresteem, mežā tika noturēta masu sapulce, kurā peedalijās ap 500 strādneeku. Aģitācijā un organizēšanās ari Jelgavā gāja plašumā. Fabrikās un darbnīcās nodibinājās partijas padomes, kuras vadīja strādneeku uzstāšanos. Meistari un līdēji tika bāzti maisā un izķerrati uz ceļas. Tika peekau-ti ari speegi un policisti.

Ari Ventspilī janvara ģeneralstreiks izvērtās saimneeciskā streikā. Peedalijās visi Ventspils strādneeki — ostmalneeki, elevatora strādneeki un koku zāģētavu strādneeki. Ostas strādneeki pēc veenas deenas streika panāca algas paaugstināšanu no 75 кар. līdz 150 кар. deenā un brīvu pārcelšanos pār Ventas upi. Pēc nedēļas administrācija līgumu lauza. Sāka maksat 150 кар. veetā tikai 100 кар. par deenu. Strādneeki uzsāka streiku no jauna. Šoreiz streiks vilkās 3 deenas un izbeidzās bez panākumeem. Mūr-neeki un krāsotāji guva streikā panākumus: viueem paaugstinaja algas un saīsinaja darba laiku.

Ari Ventspilī pēc streikeem organizācija peeauga. Tika noturētas masu sapulces mežā; sapulcēs peedalijās 70 līdz 150 dalib-neeku. Organizēto beedru skaits peeauga līdz 80, kas bij apvee-noti 8 pulciņos. Simts eksemplāru „Cīņas” kārtīgi nooēma par maksu. No katras proklamācijas izplatīja 500—1000 eksemplāru.

1905. gada maija svētki

Tā ka LZDSP CK 1905. gadā nolēma 1. maija svētkus svinēt pēc vecā kalendara, t. i. kopā ar visas Kreevijas proletariātu, tad 1. maijā pēc jaunā kalendara (pēc vecā kalendara — 18. aprīlī) Rigā, Leepajā un Jelgavā tikai sasauca plašas masu sapulces, kurās peedalijas 500—1000 dalibneeku. Turpretim, 1. maija svētki pēc vecā kalendara tika atzīmēti visa Latvijā ar ģeneralstreiku. kurš eesākās 30. aprilī pēc pusdeenas un turpinājās līdz 2. maija vakaram.

1905. gadā „darba svētki“ izdevās jo leeliški. Politiskais žene-ralstreiks 1. maijā tika sarīkots visās Latvijas pilsētas, kā ari loti plašos lauku apgabalos Vidzemē un Kurzemē. Pat kapitālisti jau tik stipri sajuta strādneeku revolūcijas spēku, ka vairs nepretojās maija svētku ģeneralstreikam.

Rīgā no leelam eelu demonstrācijām bij jaatturas, jo galvenās eelas bij pārpludinātās ar policiju un karaspēku. Veena. otrā veeta totees tika noturēti skrejoši mitini. Pee Vērmaņdārza un Griziņ-kainā izcēlās sadursmes ar policiju un kazakeem, no pūla tika mestas bumbas — vairaki kazaki un policisti tika nonāvēti un eevai-noti.

Leepaja 1. maija politiskais ģeneralstreiks izdevās spīdoši. Viss, ko veen var par darbu saukt, pirmdeen, otrajā maijā, tika apturēts. Vairs nebij jarūpejas par izdzīšanu no fabrikām un darb-nicām uz streiku. Peetika ar maija lapiņām un veenkaršeem uzai-cinajumeem. Veenigi no elementarskolām tika izdzīti skolotāji un skolneeki uz streiku. Pilsētā veetveetām tika noturēti mitiņi un sarīkotas neleelas demonstrācijās. Tika atbruņoti daži policisti.

Ari Jelgavā I. maija svētki pārvērtās par plašu feeneralstrei-ku. Uz eelām pee fabrikām tika noturēti mitiņi un sarīkotas eelu demonstrācijās.

Uz laukeem 1905. gada 1. maijs tika nosvinēts ar fceneral-streiku, kuru sarīkoja laukstrādneeki, un ari' milzigam masu demonstrācijām Vidzemē un Kurzeme. 1. maija ģeneralstreiks Latvijā peektā gadā aptvēra simtus tūkstošus dalibneeku un skara 834 kvadratverstu leelu platibu. Ikveenā, pat taī visattālākā, pilsētas nomalē un tumšākā lauku kaktā proletareeši sajuta šo stradnoeku veenibas svētku eespaidu un sajūsmu...

1905. gada vasaras streiki

Pēc 1. maija politiskā ženeralstreika patvaldibas rokas puiši Latvijas pilsētas steidzjgi atveetoja puslīdz apaģitetās karaspēka daļas ar jaunām — tumšajeem sibireešeem un tatareem. Sākās plaši strādneeku aresti. Sakarā ar „Feniksa" bumbineekeem tika arestēti kādi 40 strādneeki; arestēja vēl daudz beedru no kreevu un „Bunda“ organizācijām. Ari fabrikanti kļuva bezkaunīgāki, peem., Herminhauza atslēgu fabrikas administrācija atlaida 6 strādneekus un samazinaja algas. Streiks izbeidzās ar zaudēju-meem. Karaspēks sāka traucēt meža sapulču sarīkošanu. Nerau-gotees uz viseem šeem spaideem, Rigas zocialdemokratu federatīvā komiteja izlaida uzsaukumu un sarīkoja plašas meža sapulces.

Pamazām strādneeku revolucionārais spars atkal atdzīvojās. Jau 16. jūnijā Felzera fabrikas strādneeki uzsāka streiku, kufš pēc asas cīņas beidzās ar strādneeku uzvaru. Strādneeki eekaroja fabrikas pašvaldibu. Peenāca zinās par Lodzes strādneeku eelu cīņām. Viss tas pacēla stradneekos cīņas sparu. ,

Peenāca 9.—13. jūlijs — janvara notikumu pusgads. Tika sarīkotas plašas masu sapulces un demonstrācijās, ar desmiteem tūk-stošeem dalibneeku; atkal lepni pacēlās sarkanee karogi. Pat uz fabriku skurstcņeem tika uzvilkti karogi. Strādneeki tos aizsarga-ja no karaspēka. Izcēlās sadursmes.

Sākās politisko streiku vilnis. 12.—14. jūlijā eesākās vispārējs streiks. Uzstādīja prasibas par strādneeku pašvaldības eevešanu fabrikās. Pirmee uzsāka streiku Feniksa fabrikas strādneeki. īsā laikā streikam peeveenojās Baltijas vagonu fabrika, ,,Etna“, ,,Tīlavs“, „Mantelis“, ,,Mauzners“, ,,Erbe“, ,,Pirvics“ un citas fabrikas. 18. jūlijā streikam peeveenojās kādi 4 000 mūrneeku un 2 000 mālderu. Kaut fabriku rajonos tika savāktas stipras karaspēka nodaļas, streikotāji tomēr noturēja plašas masu sapulces pašās fabriku telpās un pat sarīkoja atklātas eelu demonstrācijās. Sarunas ar uz-ņēmejeem veda izvēletee delegāti; to starpā pastavigi atradās art Rigas federativās komitejas locekli.

Leelajas fabrikās un pee bOvstrādneekeem streiks noritēja bez sadursmēm ar karaspēku. Turpretim, sīkuznemumos beeži veen strādneeki ķērās pee veikalu un darbnīcu demolēšanas peemē-ram. meesneeku zeļļi un skroderi. Visos šajos streikos peeprasija strādneeku pašvaldibu fabrikās un darbnicas, ko ari pa leelakai daļai panāca.

Augustā tika sarīkotas protesta sapulces un demonstrācijās pret „Buligina valsts domes* projektu. Zeptevnbri paplašinājās bruņoto strādneeku pulcinu — kaujineeku — darbiba. Aizveen beežak tika peekauti un atbruņoti specgi un policisti. Rigas zocialdemokratu organizāciju apbruņotā kaujas družina izdarija uzbrukumu ccntralceetumam un atbrīvoja divus politiskos eeslodzitos. Pārdaugavā tika izdarits organizēts uzbrukums „zelbstšuces* Stabam un atņemti eeroči. Strādneeku apbrunošana pastiprinājās. Nodibinājās jau ceešaki sakari ar zaldatu organizācijām.

Oktobra sākumā sākās vispārējais dzelzscelneeku streiks, kuram peeveenojās ari Rigas dzelzscelneeki un fabriku strādneeki. Ap 13.—16. oktobri vispārējais streiks jau bij pārsveedees uz visām Latvijas leelakām pilsētām. Rigai sekoja Leepaja, Jelgava, Ventspils, Tukums un citas pilsētiņas. Visur dzelzscelneeki pirmee uzsāka streiku, un teem peeveenojās citi strādneeki un pat valdības eestāžu zemakee darbineeki. PlaŠaja Kreevijā apstājās visa dzelzsceju kustiba, pasta un telegrāfā satiksme. Apstājas vee-na pēc otras rūpneecibas eestades. Visa valdibas eestažu birokrātiskā mašina tika dezorganizēta. Patvaldiba bij spcesta pee-kāptees sacēlušās revolucionārās tautas preekšā. Tika izlaists 17. oktobra manifests.

1905. gada oktobris

Pēc 17. oktobra manifesta strādneeki pateešām eeveda dzīvē tās brīvibas, kuras manifestā bij tikai apsolitas. Strādneeki sarīkoja fceneralstreiku, noturēja - milzigas masu sapulces, atklāti izplatija un pārdeva aizleegtus zocialdemokratiskus rakstus, peespeeda va-las eestādes ļaut izdot laikrakstus bez cenzūras, mitiņos atklāti eerakstijās zocialdemokratu partijā. Mitiņos un sapulcēs peepra-sija satversmes sapulces sasaukšanu uz demokrātisku vēlēšanu pamateem. Strādneeki pulcējās pa arodeem. Peeprasija visu politisko arestēto atsvabināšanu. Qeneralstreiks turpinājās līdz 24. oktobrim, kamēr netika atsvabināti politiskee apceetinatee.

23. oktobrī Riga, Maskavas preekšpilsētā, pacēla galvu „melnā sotna“. Та pasludināja „žīdu un studentu sišanu**. Sadovņikova teļā tika sarīkots „melnās sotņas** gājeens, ar cara portrejam un svētbildēm. Rigas federatīvā komiteja noorganizēja savas kaujas družinas, eeņēma visu Maskavas preekšpilsetu un, neskatotees uz karaspēka e^aukšanos, pašā sākumā apspeeda „žīdu" grautiņu. Sadursmē ar „melno sotņu“ krita daži beedri un kādi 40 bee-dri tika eevainoti.

Pēc oktobra deenām pilsētu strādneeki Latvija saka dibināt arodneeciskās beedribas. Riga veen nodibinājās ap_10 arodneeci-sko beedribu, ar, apmēram, 15 000 beedru. Leepaja bij ap 5 000 arodneeciski organizētu strādneeku, Jelgava, Ventspilī, Tukumā, Kuldīgā un Slokā — daži simti un citās pilsētās — daži desmiti. Rigā nodibinājās centrālais arodneecisko beedribu birojs, kurš ap-veenoja visas arodneeciskās beedribas Latvija. LZDSP jau 1905. gadā arodneeciskās beedribas organizēja uz ražošanas principa pamata. Tika, peemēram, organizētas metālistu, ķimiķu, kok-strādneeku, tekstilstradneeku u. t. t. arodneeciskās beedribas.

Revolucionāro kustību Latvijā apveenoja un vadija LZDSP CK. Rigā visu z.-d. organizāciju darbību apveenoja Rigas federativa komiteja, kurā eegāja LZDSP Rigas Komiteja, ,,Bunds“, igauni, leiši, poli un vaceeši. KZDSP Rigas leelineeki un mazineeki federatīvā komitejā neeegāja, jo tee neatzina federācijās principus. Svarigakos cīņas brīžos viņi tomēr saskaņoja savu darbibu ar federatīvo komiteju, peedalotees tā sauktajās plašajas federativas komitejas apspreedēs.

Rigā organizēto z.-d. skaits sadalījās šādi: LZDSP Rigas komiteja apveenoja 15 000 organizētu beedru, „Bunds** — ap 1500 organizētu beedru, igauņi, leiši, poli un vāceeši — ap 500 orgāni-zetu beedru un KZDSP Rigas leelineeki un mazineeki — ap 1 000 organizētu beedru, eeskaitot skolneeku z.-d. pulciņus. Dabīgi, ka pee šāda samēra Riga noteicošais vārds visos svarigakos revolūcijas brīžos peedereja LZDSP beedreem, pulciņu preekšstāvju sapulcēm un Rīgas komitejai.

Rīgas federatīvā komiteja, kura apveenoja ap 17—20 tūkst, organizētu stradneeku, sākot ar oktobra deenām, pārvērtas par visas Rigas revolucionārās kustības vadibas centru. Lai gan konspirācijas nepeeceešamibas dēj Rigas federativā komiteja savu adresi nevarēja atklāti izsludināt {jo patvaldiba vēl nebij gazta), tomēr katru deenu daži komitejas locekli dežurēja Jaunā teatra namā, Romanova eelā, Nr. 25, tā ka drīz veen Jaunais teatrs pārvērtās par federatīvās komitejas Štābu. Tetika noturēti sva-rigakee mītiņi un sapulces; te pulcējas un saņēma eeročus un rīkojumus z.-d. organizācijas kaujineeki. Drīz veen federativa komiteja kļuva tik populārā plašajās Rigas eedzivotaju masās, ka uz Jauno teātri plūda katru deenu tūkstošeem laužu, lai nokārtotu visas savas svarigakās un pat ikdeenišķās vajadzības,

Patvaldibas eestādes bij pilnigi dezorganizētas, policija bij pazudusi no eelām. Federatīvai komitejai bij jauztur kārtiba un ja-apmeerina eedzivotaju prasibas. Pat Daugavmalas tirgu un pārējos pārtikas tirgus federativā komiteja pārņēma savā rīciba.

1905. gada novembra ģeneralatreiks

Novembra generalstreiks Latvijā tika pasludināts, lai protestētu pret kara stāvokļa eevešanu Vidzemē. Pirmee streiku uzsāka dzelzsceļneeki. Vineem peeveenojas visi pilsētu stradneeki. 5i streika laikā stradneeki sajuta, ka carismu dabūt pee malas būs cespējams tikai ar bruņotas sacelšanās palīdzibu. Tamdēļ novembra streika laikā netikveen ka atbruņoja policistus, bet katrā fabrikā un darbnīcā stradneeki kala sev dunčus, šķēpus un zobenus. Uz eelām tika noturēti mītiņi, sarīkotas demonstrācijās. Karaspēka bij pilnas eelas. Daudzas veetas tika uzstāditi ložbēreji un leel gabali.

Zaldati tomēr izturējās meermliigi. Beeži veen, kad oficeerl pavēlēja gatavotees uz šaušanu, zaldati nolika šautenes gar sā-r.eem. Zaldati labprāt uzklausījās revolucionārās runas, ņēma proklamācijas un pat peenēma lēmumus nešaut. Uzstāditee leel-gabali tika tik vāji apsargati, ka puikas ap teem lēkaja. Trūka tikai mājeena no organizācijas puses peevākt šos leelgabalus. Bet mēs nebijām uz to sagatavoti. Vēl visi bij aizrauti no oktobra deenu brīvibas skurbuma. Cerejām vēl ar streiku un mitiņu palīdzību peespeest valdibu atcelt kara stāvokli un aizvākt gubernatoru Zvegincevu un landmaršalu baronu Meiendorfu. Domājām, ka ar streika palīdzību izdosees peespeest aizeet veco pilsētas domi. lai varētu izvēlēt jaunu, demokrātisku domu

25. novembri uz eelām parādijās gubernatora, landmaršala un pilsētas galvas paziņojumi, ka viņi lūdzot valdibu atcelt kara stāvokli Latvijā, Tas vēl vairak pastiprināja daudzu galvās demokrātisko skurbu, un tāpēc trūka noteiktu, drošu lozungu par varas sagrābšanu bruņoteem līdzekļeem, par bruņoto sacelšanos.

Tomēr jau ŠĪ paša streika laikā reakcija sāka pacelt galvu. Naktī uz 26. novembri ,,zelbstšucneeku“ (melnās sotnas) bandas parādijās eelās un bļaustīdamās izmtetaja uzsaukumus pret zocia-listeem. Notika jau asiņainas sadursmes starp partijas kaujineeku pulciņeem un „zelbstšucneeku“ bandām. 26. novembri eelās atkal parādijās janvara deenu slepkavas —- unteroficeeru bataljons — un šāva uz pūli. Tika nošauts kāds vecitis.

Revolūcijas gaita gāja uz bruņotu sacelšanos, uz e e 1 u cīņām. To sajuta stradneeciba, to sajuta ari veena dala vadoņu. Tika steidzigi apmaciti pulciņu preekšstavji rīkotees ar šautenēm. Tika izvirzita pat tehniskā kaujineeku komisija, kura izstrādāja plānu par arsenālu eenemšanu. par Daugavgrīvas (Dinamīndes) ceetokšņa sagrābšanu savās rokās u. t. t.

Federativās komitejas vairākums un_ Latv. z.-d. strādn. partijas centrālkomitejā tomēr atzina, ka tāda bruņota sacelšanās var beigtees ar proletariāta sakaušanu, jo nevarēja stingri noteikt, kurā pusē nosvērsees karaspēks. Un tadēl 28. novembri tika izlaisti uzsaukumi izbeigt streiku 29. novembri, pīkst. 6 no rīta. Stradnee-ki no sākuma tam neticēja. Viņi plēsa pat nost uzsaukumus. Tikai pēc federativās komitejas aģitatoru paskaidrojumeem skrejošos mītiņos, stradneeki nomeerinajās. Ar lozungeem: apbruņot proletariātu un vest plašu aģitāciju zaldātos — novembra streiks tika izbeigts.

1905. gada decembra deenas

Novembra streikam izbeidzotees. partijas dotee lozungi tika stingri realizēti. Tehniskā kaujineeku komisija drīz veen pārvērtās par bruņotās sacelšanās sagatavošanas tehnisko komisiju. Tehniskā komisija apveenoja ari KZDSP Rīgas leelineeku un ma-zinceku kaujineekus un zaldatu organizāciju preekšstāvjus. Tika savāktas visas Rigas arsenālu (eeroču un šaujamo materiālu noliktavu) adreses. Izstrādāja plānu viņu eeoemšanai. Kopā ar zaldatu organizācijām izstrādāja plānu kazarmu eenemŠanai un karaspēka peeveenošanai revolūcijai. Caur zaldatu organizācijām Sāka eegūt šautenes un šauiamo materiālu. Sevišķa vēriba tika peegreezta Daugavgrīvas ceetoksnim. Kopā ar minu liceju un sa-peeru zaldatu organizatoreem tika izstrādāts sīks plans ceetokšņa eeņemšanai. Tika noteikta deena un pat stunda ceetokšņa nodošanai partijas rokās.

Visa Rigas pilsēta tika sadalīta kaujas rajonos. Par bruņotās sacelšanās štaba veetu tika izraudzita Baltijas vagonu fabrika.

Ģertrūdes eelā, eepretim Baltijas vagonu fabrikai, jau eesākas minu un fugasu (spridzināmo veelu) izlikšana. Ari no ārzemēm peenāca mauzeru sūtijums.

Revolūcijas gaita kļuva nopeetnaka, Peterpilī tika arestēta strādneeku deputātu padome. Tika izsludināts vispārējs ģeneral-streiks Kreevijā. Ginas mezgls visasak savilkās Maskava. Te stradneeki uzsāka bruņotu sacelšanos. 300—400 kaujineeku. kurus atbalstija visa strādneeku masa un kas bij bruņoti ar Šmit-vesoneem un buldogeem (revolvereem), turējās aiz Sarkanās Presnas barikādēm veselas 8 deenas, cinijās pret 6—7 tūkst, lee-lu karaspēku, kas bij bruņots leelgabaleem un ložberejeem.

Reakcijas spēki sāka uzstātees atklāti. Kreevijas pilsētās notika ebreju un zocialistu (studentu) grautiņi.

Asiņainais Nikolajs pēdējais uz Baltijas zilo junkuru denunciāciju un gubernatora ziņojumu pamata izdeva pavēli — sūtīt visus brīvos kara pulkus uz_ Rīgu, lai nejautu revolūcijai to eekarot. 4. decembri Pēterburga apspreeda revolūcijas apspeešanas plānu Baltijā; apspreedē pecdalijās ari ģenerālštābā preekšneeks. Sūti-ja 2 kājneeku pulkus, 8 iātneeku eskadronus un 16 leelgabalus Latvijas strādneeku apspeešanau Uz Valku паса ģenerālis Orlovs ar 10 tūkst, zaldatu un ģenerālgubernatora pilnvarām. Uz Vidzemi tika sūtits ģenerālgubernators Sologubs iin vel divi ģenerālgubernatori. Tādi spēki bij reakcijai, kas mačus virsū Latvija'.

Šajās kritiskajās deenās izzuda ari pēdējā ceriba uz zaldatu pārnākšanu revolucionāru pusē. Provokācijās dēl. kas bij eepe-rinajusēs zaldatu organizācijā, eekrita Daugavgrīvas ceetokšņa sacelšanās plans, lika arestēti aktivakee zaldatu organizāciju darbineeki Riga, Daugavgrlvā, Bolderajā. Mīneeru un sapeeru rotas tika atbruņotas un izolētas. Daugavgriva un Bolderaja tika pārplūdinātās jaunām, neapzinigu zaldatu rotām.

Lūk, tādos apstākļos Rigas zocjaldemokratu federativās komitejas „plašajai*4 komisijai, kurā eegāja ari Rigas leelineeki un mazi-neeki, nācās 10. decembrī lemt par to, kā Rigas strādneekeem pa-balstit Maskavas bruņoto sacelšanos. Ar balsu vairākumu, balsojot pa atsevišķām organizācijām, nolēma pagaidām izsludināt tikai ģeneralstreiku un gatavotees uz bruņotu sacelšanos, bet «си-mirklī vē! neuzaicināt uz atklātu bruņotu sacelšanos, šis federativās komitejas lēmums vēl bij jaizved caur Rigas z.-d. organizācijas pulciņu preekšstāvju sapulci. 11. decembri pulcinu preekšstāvji (strādneeku aktivisti) ar balsu vairākumu izgāza federativās komitejas lēmumu.

Ko darit? Dzelzscelneeki un Kuzņecova fabrikas stradneeki Jau uzsāka streiku. Ar leelām pūlēm un loti karstām dcbatejn, ar 203 pret 130 balsīm otrā pulciņu preekšstāvju sapulcē, 12. decembri, tika nolemts uzsākt zimpatijas streiku Kreevijas ģeneralstreikam.

Streiks tika izvests veenprātigi, bet decembra feeneralstreika deenās jau bij stipri sajūtams reakcijas spēks. Zaidati draudēja ar šaušanu. Dragūni jāja pūlim virsū un peekāva ļaudis ar pjpkām. Vairak veetās karaspēks šava gaisā no revolvereem. 4 tūkstoši leelā dzelzscelneeku sapulce tika eelenkta no karaspēka. Visi da-libneeki tika smalki izkratiti un daudzi arestēti. Sadursmes uz eelām ar karaspēku kļuva deenu no deenas draudošākas.

16. decembri nolēma feeneralstreiku izbeigt. Aicināt uz bruņotu sacelšanos vairs nebij eespejams. Bij redzams un jūtams pārspēks reakcijas pusē. LZDSP CK uzaicināja uz partizāņu cīņu. Riga un citas Latvijas pilsētas tika pārplūdinātās ar karaspēku. Tika eelenkti un izkratiti veseli kvartāli un fabrikas. Visur meklēja eeročus un vadoņus. Lēstajās dzija reakcija — ar soda ekspe-dicijām un lauku kara teesām...

J. ĶIRŠS. 1905. GADA LAUKSTRADNEEKU STREIKI LATVIJĀ 1

Vēl pirms māju eepirkšanas, kas sākās 1864. gadā, — 1849.— 1856. gados Baltijas vācu muižneeku vēsturneeks A. Rihters aprēķināja šķiru samēru uz laukeem šādi: Kurzemē uz katra majas saimneeka — apmēram deviņi kalpi, Vidzeme un Igaunija — ne vairak par septjņeem kalpeem uz katra saimneeka."

Dažus gadu desmitus vēlāk, kad mājas jau bij gandrīz vaj izpārdotas, —* 1883. gada senatora Manaseina revīzija konstatēja, ka muižneeku un zemneeku zemju samērs Vidzemes guberņā trīsreiz nelabvēligaks preekŠ zemneekeem, nekā Eekškreevija, un ka Vidzemē bez zemes palikuši 660017 cilvēki jeb 77V» no viseem lauku eedzīvotajeem guberņā.

Muižneeku vēstumeeka A. Rihtera un senatora Manaseina uz-rāditals bezzemneeku-kalpu procents nebūt nav pārspīlēts; drīzāk tas ir tīši samazināts, jo Baltijas vācu muižneeciba un Kreevijas patvaldiba veenmēr centās lauku apstākļus tēlot daudz rožainākās krāsās, nekā tas bij īstenibā.

Eekšleetu ministrijas statistikas komiteja 1906. gadā ziņoja, ka 1905. gadā zemes īpašumi Baltijas guberņas sadalijušees šādi;*

Muižneeku, krona un baznicu rokas 1905. gadā tā tad ir atra-dees viss leelais zemes vairums. Ka ta pati statistikas komiteja ziņoja, tad muižneeku zemes 1905. gada sadalijušās šādi: [3] [4]

Vidējo katras muižas zemes platibu kreetni veen samazina tā sauktās „mazās muižiņas**, kuras tika uzlūkotas par muižām, ne-raugotees uz to, ka vīnu zemes leelums beeži veen neparsneedza pat 100 desetīnas. Preteji tam, Baltijā bij muižas, kuru zemes platiba atgādināja feodālā laikmeta kņazu valstiņas. Minēsim kaut vaj Dundagas muižu Kurzemē, kurai peedereja 66 700 desetīnu zemes.

1905. gadā 162 baronu familiju rokās atradās gandrīz vaj H no visas muižu zemes platibas Vidzemē. Vidēji ņemot, katrai barona fatmlijai peedereja 11853 desetīnas. Šim 162 baronu familijam peedereja 608 muižas; vidēji katrai baronu ģimenei, ta tad. peedereja 3*1* muižas. Veeneem pašeem Volfeem peedereja 36 muižas, bet peeskaitot ari viņu radineeku muižas, — pat veselas 90!

Lai apstrādātu šo leelo muižu zemes platibu, bij vajadziga mil-ziga laukstrādneeku armija. Mazas nebij ari zemneeku māju zemes. Saskaņā ar tās pašas statistikas komitejas ziņām, 1905. gadā zemneeku zeme sadalijusees šādi:

šo zemneeku māju vidējo zemes platibu raksturo šāda tas pašas statistikas komitejas nākošā tabele. Atkaribā no zemes leeluma zemneeku mājas 1905. gadā sadalijušās šādi:

Tas, protams, nenozīmē, ka Vidzemē un Kurzemē nebūtu bijis zemneeku mājiņu ar platibu līdz 5 desetiņām Tās bij tā sauktās ,,bastaragu“ jeb „pirtneeku zemes**, kas parasti tika izdotas uz 99 gadu jeb „mūža renti**. Tomer leelum leelais zemneeku māju vairums bij tāds, kas prasija algotu darba spēku; tika algoti kaut jel

gani un pusaudži — puspuiši, ja tikai pašam saimneekam nebij daudz bērnu, brāļu vaj māsu. Tā tad, ari zerrmeeku zemju pla-tiba pa leelakai teesai prasija algotu darba spēku.

Cik īsti 1905. gadā Latvijā bij laukstrādneeku, to tagad ir grūti pateikt, jo toreizējā statistika laukstradneekus neuzskaitija. A. Bir-kerts ir aprēķinājis, ka 1897. gadā laukstrādneeku Latvija bijis 591659 cilvēki.[5] P. Stučka bezzemneeku skaitu Latvijā aprēķina: Vidzemē — 610 tūkst., Kurzemē — 325 tūkst.’ А. V. Sesta-kovs domā, ka kalpu, kopā ar viņu ģimenēm, Baltijā 1905. gadā bijis l 200 tūkst, cilvēku.*

Ka redzams, skaitli ne tuvu nav veenadi. Ls domāju, ka vispareizāk bezzeirmeekul un ari laukstrādneeku skaitu var aprēķināt no 1905. gada statistikas zinām, salīdzinot tās ar 1877. gada statistikas dateem.*

Zemneeku māju skaits 1906. g 1877, g

Kopā 62 384 91 000

izņemot Kurzemes guberņu, kur zemneeku māju skaits peeau-dzis, — Vidzemes un Igaunijas guberņā māju skaits samazinajees uz pusi. Peeņemot, ka vidēji katrā saimneeka ģimenē bijuši 5 cilvēki, dabūjam zināt, ka tikai kādi I8,5%> no lauku cedzivota-jeem 1905. gadā bij nodrošināti ar zemi, bet 81,5^9/o bij bezzem-neeki. Šāds procents, man šķeet, būs tas pareizākais.

Šai bezzemneeku grupā teek eeskaititi kā laukstrādneeki. tā ari rentneeki, graudneeki, amatneeki un tamlīdzigi. Visleelako procentu bezzemneeku grupas eekšeenē sastādīja, protams, laukstrādneeki. Rēķinot vidēji veenu stradneeku un veenu strādneeci uz katra zemneeka saimneecibu un 100 stradneekus uz katru muižu (daudzas muižas strādāja 300 un vairak laukstrādneeku un budžu saimneecibās — 3—5 un vairak stradneeku: totees daudzās vidējās zemneeku saimneecibās bij tikai gani, pusaudži-puspuiSi, saimneeka brāļi, māsas un paša bērni), nāksim pee slēdzeena, ka Baltijā 1905. gadā bij vismaz 300 tūkst, laukstrādneeku, neeerē-ķinot šai skaitā viņu ģimenes locekļus. Teeši uz Baltijas latvee-šu dalu varam atteecinat apmēram 200 tūkst, laukstrādneeku un laukstrādneeču, neecrēķinot Šai skaitā ganus, pusaudžuS-puspui-šus u. t. t. Та bij leela armija, kas, pilsētas proletariāta vadita, 191)5. gada revolūcijā spēlēja milzigu lomu.

Kāds bij šis lauku proletariats?

Kad runājām par Latvijas rūpneecibas proletariātu, it sevišķi 1905. gada revolūcijā, mēs nedrīkstam paect garam Latvijas lauk-strādneekeem, no kureem astoņdesmitajos un deviņdesmitajos gados galvenā kārtā vervējās Rīgas tūi citu veetejo pilsētu strād-neeciba. Šo strādneeku tēvu tēvi jau bij gājuši kalpu gaitās. Jau mazi būdami, viņi bij eepazinušees ar tradicioneleeni Jur&eem (23. aprilī), kad uz mantu vezuma sēdot bij jabrauc no muižas uz muižu, no mājas uz māju.

Ar kapitālisma attīstibu lauksaimneecibā maz pamazām izzuda patriarhālās atteecibas starp kalpeem un saimneekeem. Šķini pretešķibām Latvijas laukos peeaugot, jau sākot ar 900. gadeem, — it sevišķi Kurzemē, kur 1905. gada vasarā laukstrādneeku streiku vilnis pacēlās visaugstāk. — sākās revolucionārā kustiba.

Laukstrādneeku darba un dzīves apstākli ka muižās, tā pee saimneekeem bij loti smagi. Darba deena vilkās no saules līdz šautai - muižās, no gaismas līdz gaismai — pee saimneekeem. Zemās algas un ncpancsainee dzīves apstākli -\j tee dzenuli, ka« laukstiādneekus treeca uz pilsētu, līdz ko tur sāka strauji atfT-stitees rūpneeciba un bij vajadzīgs darba spēks. Та, no 1881. līdz 1897. gadam no veenas pašas Kurzemes guberņas uz pilsētām bij aizgājuši 100 tūkst, lauku eedzivotaju. No teem uz Kurzemes pilsētām — 51135.[6] Vēl leclaks aizplūdums bij novērojams Vidzemē, kur laikā no 1881.—1897. gadam lauku eedzivotaju skaits bij samazinajees par 7 013 cilvekeem; ja teem pecskaitam dabigo peeaugunru, tad iznāk, ka no Vidzemes laukeem šajos gados bij aizplūduši 146 085 cilvēki jeb 17% no viseem cedzīvota-jeem.[6]

Latvijas laukstrādneeki, eeradušees pilsētā, samērā drīz kļuva par rūpneecibas proletariātu, jo, pirmkārt, viņus nekas vairs „nevilka" atpakaļ uz laukeem un, otrkārt, prazdami lasīt un rakstit, \tai driz veen peerada pee fabriku māsiņām. Tā drīz veen izveidojās kvalificēto latveešii strādneeku proletariats pilsētās, kurš bija netikveen kā augstākā mēra produktīvs ražošana, bet ari jo sevišķi atsaucigs pret zocialisma mācibām. Tas bij'tas proletariats, kuru nelaiķis P. Stučka mīlēja raksturot šādi:

..Tik attīstitu proletariāta kadru, kādi bij Rigai 1905. gadā, viņai vairs pēc tam nekad nebij“.*

Proletariats Latvijā bij pirmais, kas eesāka nopeetnu revolucionāru cīnu pret feodālo vācu muižneecibu un Kreevijas patvaldību, eeraudatns šai cīņā visplašākās zemneecibas masas.

Sakarā ar Četrdesmito gadu nemeereem pazīstamais slavofils Jitrijs Samarins rakstīja:

..Es loti labi zinu, ka mēs Baltijā neeeraudzisitn revolucionārām emblēmām izšūtus karogus un nedzirdēsim neveena šāveena*4.1

Rakstidams šos vārdus, Samarins nebūt neorientējās uz vācu muižneecibu, bet gan uz latveešu itn igauņu zemneekeem. Un teešām, ne jau bez kreevu slavofilu eespaida latveešu un igauņu turigakā zemneeciba, galvenām kārtām — spēkos peeaugusē latveešu un igauņu buržuāzijā, visas savas ceribas lika uz Kreevijas cara palīdzibu. Buržuāzijas „tautiskee censoņi*4 orientējās nevis uz Hercena „Kolokolu^44 un Čemiševski, kas sauca kreevu zem-neeku ņemt rokā cirvi, bet gan uz kreevu reakcionareem slavo-f'leem.

Ja sešdesmitajos gados latveešu un igauņu progresisti objektivi vēl spēlēja kaut cik progresivu lomu, tad septiņdesmitajos gados tee jau pārvērtās par atklāteem reakcionareem. Peemēram, pazīstamais Krišjānis Valdemārs peelika visus spēkus, lai peeaugošo Latvijas bezzemneeku un mazzemneeku nemeeru izgaisinātu ar kolonizācijas palīdzibu, pārceļot dalu no viņecm uz Novgorodas guberņas purveem. 1871. gadā Valdemārs sarakstīja grāmatu ..Vaterlāndische und Gemeinntitzilges**, kurā visādi nozākāja vācu proletariāta vadoņus A. Bebeli un V. Libknehtu. Šajā pat grāmatā viņš dedzināja vīraku Kreevijas patvaldībai un viņas „gudrajam monarham^44.* Sešdesmitajos gados latveešu buržuāzijā sarīkoja veselu peticiju kampaņu, kuras tika eesneegtas gan veetejam ģenerālgubernatoram, gan Pēterburgas valdībai. Šīs lūgšanās kampaņas iznākumā Aleksandra II valdibas eekšleetu ministrs 1868. gada novembrī atļāva latveešu buržuāzijai nodibināt Rīgā „latveešu labdaribas beedribu", kura drīz veen tapa par visas tautiskas reakcijas stiprāko citadeli.

1880. gadā latveešu buržuāzijas preekšstāvji sūti ja Aleksandram И pateicibas pilnu adresi viņa divdesmit peecu gadu valdīšanas deenā; Šo adresi nogādāja Pēterburgā sevišķa delegācijā ,.no visas latveešu tautas^44.' Aleksandra III un Nikolaja II kronēšanu ta pati latveešu buržuāzijā sagaidija ar ..dzeesmu svētkeem'4 un apsveikšanas un pateicibas telegramātn.

Proletariāta revolucionārā kustiba. samērā īsā laikā izgaisināja no Latvijas darbļaužu galvām buržuāzijas eedvesmotlās ilūzijas par Kreevijas cara „labvēlību". 1899. gadā tā sauktais ,,Ri-gas dumpis^44 uzveda latveešu proletariātu uz revolucionārās cīņas [7] [8] [9]

ceļa pret Kreevijas patvaldību un vācu feodālo muižneecibu. Bet rfipneecibas centros peeaitgoša proletariāta revolucionārā kustība, savukārt, drīz veen pārsveedās uz lauķeem. kur ta rada dzīvu peekrišanu laukstrādneekos un, vēlāk, ari visplašākajās zernnee-cibas masās.

Asais šķiru .antagonisms Oaukstrādneeki, rentneeki un stkee zemneeki, no veenas puses, un zilee baroni un bagatee saimneeki, resp. pelekee baroni — no otras) bij tas pamats, kas devā patei-cigu veelu Latvijas lauku proletariāta revolucionārai kustībai. Vācu feodālās muižneecibas patvariba. kuru atbalstija Kreevijas patvaldiba, un patvaldneeciskās Kreevijas zvēriskais režims. — kas uzkrāva plašajām latveešu un igauņu zenmeeku masām divkārtēju un trīskārtēju jūgu. — Latvijas laukos bij loti daudz degoša materiala, kurš spēcigi uzleesmoja, līdi ko šurp atlidoja revolūcijas ugunsgrēka dzirkstele.

9. janvara notikumi Pēterburga atrada dzīvu atbalsi neveen Pigā un citās Baltijas pilsētās, bet ari uz laukeem. Latvijas latlkos sākās revolucionārā kustiba, kuras preekšgalā gāja laukstrādnee-ki. Latvijas pilsētu proletariāta revolucionārām organizācijām. Latveešu zocialdemokratiskai strādneeku partijai ■— jau 1905. gada sākumā bij ceeši sakari ar Iaukstrādneekeem, kuru vidū 19(1?. gada janvari darbojās ne mazums zocialdemokratu pulciņu, resp. šūniņu. Un līdz ko nodārdēja pirmee revolūcijas grāveeni Pigā un citās pilsētās, tee atbalsojās ari Latvijas laukos, kur nelegalee zo-cialdemokratu pulciņi enerģiski cēla uz cīnu lauku darbļaužu masas. Zem teeša janvara notikumu eespaida martā, bet veetām — jau februārī, sākās laukstrādneeku streiki.

Bet eekams runājām par 1905. gada Iaukstrādneekeem, raksturosim to apstākli, kas laukstrādneeku streiku cīņā eenesa organizatorisku vadibu un pateicotees kam laukstrādneeku streiku kustiba Latvija izvērtās par tik varenu un grandiozu revolucionāru cīņu. Sis apstāklis bij — Latveešu zocialdemokratiskā strādneeku partija, kurai peekrita milziga loma laukstrādneeku streiku kustība 1905. gada pavasari un, jo sevišķi, vasarā.

Daži 1905. gada revolūcijas vēstumeeki Latvijas laukstrādneeku streikus uzlūko par stihisku parādibu. Tāds uzskats nekādā ziņā nav pareizs un neatbilst īstenībai. Leepajas zocialdemokratu -komitejas darbibas gada pārskatā (no 1904. gada 1. jūnija līdz 1905. gada 31. maijam), starp citu. ir teikts:

„Eevžrojams tas apstāklis, ka pee mums kalpi uzsāka streiku un sacēlās vispirms tajos apvidos, kur minetee pulcini (zocialdemokratu pulciņi. — JL K.i darbojās un izplatīja proklamācijas, peemērain — Durbē. Turpat 3. marta tika atklāti noturēta kalpu sapulce (150—200 cilv.J. ši sapulce eevadija kalpus apzinigā cīņā. Ar visleelako paklausību tee mēiinaia izvest eeteikto cīņas taktiku: peemēram, par dedzināšanu tee nāca prasit atļauju uz Leepaiu, jo jeelajā sapulcē tas tika uz to stingrāko noleegts.

Streikojošo lopkopēju veetS lika zaldātus. Kalpus pašus sāka uz meertees-neša spreeduma pamata izmest laukā, šee apstākli speeda kalpus kertees pee dedzināšanas. Durbes sapulcē stingri uzstājās pret dedzināšanu, bet Cīravas sapulcē, kura notika 20. martā (ap 200 klausitaju), izturējās neitrāli: teica, ka „ar kungeem un valdību jaciņas tādeem līdzekleem, kuri prasa no mums raazak upuru, bet tomēr vissāpigak jūtami pretineekam".1

Dedzināšana bii marta mēneša streikotāju pēdējais cīnās līdzeklis, pee kāda varēja kertees kalpi (dedzināja lopbaribas šķūņus). „Saveenibneeki" eeteica dedzināt mežus, noindēt lopus u. L t. Kalpi atteikuši, ka to viņi nedarišot, jo vīnu vadonis teem eeteicis citus, daudz labakus cīņas līdzekļus".1

Kā no ši pārskata redzams, sākot jau no 1905. gada marta laukstrādneeku revolucionārā kustiba visumā teek vadita no zo-eialdemokratu partijas un streiki norit pilnā saskaņā ar partijas direktivēm. Sevišķu eevēribu pelna tas apstāklis, ka dedzināšanas aktus kalpi nesarīkoja uz savu rokut, bet gan gāja tos saskanot ar Leepajas zocialdemokratu komiteju.

Streiku kustiba pavasari jo plaši atristas Kurzemē — Ventspils. Grobiņas un Aizputes apriņķu muižās. Ka to atzīmē ,,Cīna“, — kalpi streikojuši gandrīz itin visās šo apriņķu muižās. 3. martā Leepajas komitejas vadibā pee Durbes, Līgates kapos, noturēta kalpu sapulce, kurā peedalijušees 150 kalpi. Uz barona Bordeleu-sa kapa uzsprausts karogs, turēta lika runa par muižneecibu. Runājuši i stundas: nospreeduši streikot līdz beidzamai eespējai un pee 15 jau streikojošām muižām peeveenot visas apkārtējās. Taī pašā vakarā eeradušees 50 zaldati un policisti, otrajā deenā — žandarmi. 5. martā bijusi atkal^10 [11] sapulce ar 400 cilvekeem, kuru izklīdinājuši zaldati, kādi 14 kalpi apceetinati.1

Līdz ar streika kustību Latvijas laukos sākās aktīva revolucionārā cīna. Baroni savās muižās noveetoja kazakus un dragūnus, l ika mobilizēta policija, kura plašos apmēros izdarīja arestus un kratišanas. „Cīna" ziņoja, ka

„Aizputē marta sākumā jau sēdēja 35 kalpi. 20. martā pee Cīravas bazni-cas atkal notika organizēta sapulce ar 300 cilvekeem. Zem sarkanā karoga notikās gājeens ar dzeesmām. 75 zaldati dzinās demonstranteem pakal un dzinās noķert runātāju. Pa mežeem pat ar suņu palidzibu sarīkoja jakti meža kungs, kurš jau pa sapulces laiku gribējis runātāju nošaut. Tomēr velti bij visi pūliņi: tikai 8 tika peerakstiti".1

.Par laukstrādneeku pavasara streikeem deezgan plaši raksta ari „Pēterburgas Avizes“. Ziņojumā no Ezeres pagasta mēs tur lasam:

„Marta mēneša otrā pusē eesākās Reņģes un Ezeres muižā vispārigs strād-neeku streiks. Drīz tas izplatījās ari pa mazakām muižām. Eeradās dragūni. Pēc airak deenu sīvas cīnās streikotāji sāka eerastees pee darba".[11]

Vācu muižneeku avīzes uzsāka nedzirdētu ķērkšanu. „Duna Zei-tung" lama jās, bet streiks tomēr greeza uz sevi vispārēju uzmanību un to nevarēja noklusēt ari vācu muižneeku lapas. Lūk, daži izvilkumi no vācu avizu slejam:

„Jāņupagasta muižā streiku uzsākuši muižas strādneeki. Streikotāji mēģinājuši sasist muižas īpašneeka barona Hāna kuļamo maliņu. — Dundagā svēt-deen sapulcejužees strādneeki no apkārtējām muižām un ar sarkanu karogu gājuši ap muižas krogu, noturot runas. Runās strādneeki prasījuši alus brūža un degvīna tiritavas slēgšanu. Tālāk strādneeki prasijuši 300 rub. gada algas. — Durbē 5. martā 400 strādneeki peedalijušees demonstrācijā un pacēluši sarkanu karogu. Zaldati izklīdinājuši pūli, pee kam daži tikuši arestēti".[12]

Turpat tfdak ziņots no Vidzemes:

„Cēsu apriņķī 2. martā Gatartes un Drustu strādneeki sapulcejušees V’ec-drustu tuvumā, turējuši pretlikumīgas runas un taisijušees eebrukt muižā. Muižas parka sēta vairākās veetās tikusi izplēsta un pūlis taisijees aizdedzināt muižu. Pēc kāda laika pūlis izklīdis. 3. martā Gatartes muižā eeradees tas pats Strādneeku pūlis, pacēlis sarkanu karogu, izmētājis proklamācijas un uzaicinājis citus strādneekus peedalitees pee nemeereem. Jau vairakas nedelas apripķī izplatītas proklamācijas".[12]

Kalpu prasibas pavasara streikā nav leelas, it īpaši tās, kuras izvirzītas pirms eepazīšanās ar zocialdemokratu partijas proklamāciju. Peemēram, no Kaleteem un apkārtnes „Pēterburgas Avīzēs" teek ziņots:

„Jau agrā pavasarī, vēl pirmā streiku laikā, kalpi uzstādija prasibas, kuras neveens prātigs cilvēks nesauks par buntavneeku prasibām. Tur pirmā veetā stāvēja mazās veetejās vajadzības, kā: jaizlabo cauri jumti, zem ku-reem vajadzēja mūsu kalpeem pavadit rudeni un pavasari, neģēlīga apeešanās no muižneeku puses, zemā darba alga, pārmērigi garais darba laiks, pee kam vēl kalpu mijas atrodas 2—5 verstes tālu no muižas u. t. t.“3

Zocialdemokratu partijas vadiba, kas jo plaši saredzama jau pavasara laukstfādneeku streika, visa pilnība ir izjūtama proklamācijā, kurā izteiktas kalpu prasibas. Šīs prasibas bij kmkstrādneeku streika cīņas prasibas un tamdēļ tās peevedisim pilnīgi:

Proklamācijā — „Mēs prasam" laukstrādneeku prasibas teek formulētas šādi:

1) Precēta vīra alga pec paša uztura lai nav mazaka par 300 rub. gadā. kura izmaksajama skaidrā naudā. Kur līgst uz diputatu, tur tam jaltdzinas 300 rub. gadā. Turpmāk uz diputatu neteek līgts. 2) Seevu deenas jaatcel. Ja nem seevu pee darba, tad par katru decnu jamaksā mazakais 70 kapeikas. Ja seevai citur dod vairak, tad nedrīkst to peespeest lētāk strādāt. Ja seeva strādā visu gadu, tad alga — 225 rub. 3) Puišeem un meitām japeeleek pee tagadējām algām 20^/[13], t. i. 20 кар. uz katru rubli. Deenas alga: inazakā — vīreešeem 1 rublis, seeveešeem — 70 кар. 4) Gada kalpeem alj^a jaizmaksā katra mēneša beigas. 5) Precētam kalpam jadod atsevišķa istaba ar ķēķi. Neprecētam — veena istaba. Istabai jabūt ar koka grīdu, labeem logeem, krāsni un peeteekoši plašai. 6) I>arba laiks (bez ēdeena laikeem) no Juriem lidz Mi-kelccm — 10 stundas, pārejā laikā — 8 stundas deenā. Starpas starp ēdeena laikeem nedrīkst būt garakas par 4 stundām. Pee tam brokastīm ja6od vismaz 1 stunda, pusdeenām —> 2 un palaunadzim — pusstunda. 7) Virsstundas teek atļautas tikai ar strad-neeku vairakuma atvēli; par katru stundu jamaksā vīreešeem 15 кар., seeveetēm —• 10 кар. 8) Jaatceļ viss akorda darbs: pūrvee-tu darbi, partiju darbi u. t. t. 9) Visām svētdeenām jabūt brīvām. Nepeeceešamos darbus var uzlikt, ja kalps ir ar meeru, ne vairak kā 2 svētdeenas mēnesī, pee tam par katru jamaksā 150 кар. 10) Visi amatneecibas un lauku darba riki un zirgu Ieetas jadod pašeem darba devejeem. 11) Visas soda naudas jaatceķ 12) Slimības gadijumos ārsts un zāles jadod par velti un par slimibas laiku jaizmaksā pilna alga. 13) Dzemdēšanas gadijumos seeveetes jaatsvabina no darba 6 nedeļas preekš un 6 nedelas pec dzemdēšanas, izmaksājot par šo laiku pilnu algu. 14) Jaunākus par 16 ga~ deetn nedrīkst ņemt ganos; gana alga — mazakais 50 кар. deena. 15) Ar strādneekeem jaapeetas peeklājigi, nedrīkst tos saukt par ,,tu“, nedrīkst eejauktees viņu mājas dzīvē. 16) Kur kalpi kā algu dabū dažas pūrveetas zemes, tur tee lai strādā sev 4 deenas un muižai — 2 deenas. Turpmāk šādas klaušas galigi atceļamas un alga izmaksajama skaidrā naudā. 17) Pee pašu uzturas preceteem kalpeem jaatlauj turēt 2 govis uz darba dēvēja haribas vaj jadod 1 500 stopu peena gadā. 18) Apkurināšanai jadod 2 asis vaj pusotras malkas un 2 asis žagaru gadā. 19) Muižās, kur seeveetes eet pee darba, jaeerīko uz muižas rēķina bērnu dārzi, kuru pārzināšana uzdodama strādneeku eevēletai skolotajai. 20) Jaeerīko pee strādneeku dzīvokleem atejas veetas, akas vaj pumpji. Jl) Kartupeļeem jadod pus- un sīksaknēm — ceturtdaļa pūrveetas dārza zemes muižas tuvumā.1

Sīs prasības tika uzstādītas galvenam kurtam preekš nākošā saimneeciskā gada, kurš sākās 23. aprilī. Kā jau teicu, marta streikā kalpu prasibas bij visai mērenas. Peemēram, Grobiņas un Aizputes apriņķa muižu kalpi martā pa leclakai teesai prasīja, lai teem līdz Jurģeem (23. aprillm) pee algas vēl pecliktu 10 rubļus naudā, 2 pūri rudzu un 2 pūri meežu.

Laukstrādneeku streiks vācu muižneckeem un viņu deendereem bij kaut kas negaidits. Streiks sacēla paniku izkurtējušā birokrātijā, kas loti spilgti izpaudās mācītāju ziņojumos. Tā, Gramzdas mācītājs tceši pēc 1905. gada revolūcijas notikumeem rakstija:

„Pēkšņi kādā pirmdeenā, marta sākumā, ap pusdeenas laiku Pormsātes muižā kalpi pārtrauca darbus un, peeprasidami Icelu algas pielikumu, tūliņ [13] aizsūtīja delegatus uz 5 verstes attālo Dižgramzdas muižu un panāca ari tur darbu pārtraukšanu, noleegdami ari lopu kopejeem apkopt lopus, tā ka turee-nes baronesēm pašām vajadzēja barot lopus un slaukt govis. No Šejeenes tee aizsūtija savus sūtous vēl tālāk uz Diždames un Aizviķes muižām, kur ari tika pavēlēts darbus pārtraukt. Tikai pēc algas peelikuma izspeešanas, kas tūliņ bij jaizmaksā, darbs otrā deenā tika atkal atjaunots, un līdz Jurgeem ļaudis strādāja tad meerigi tālāk".[14]

Kāds cits, Ēdoles mācitajs raksta:

., lau ap 10. martu 1905. gadā varēja just, ka jau mēnešeem gatavotā ziste-matiskā laužu rīdišana bij atradusi augligu zemi. Tajā deenā streikoja visi muižas kalpi Edotē un Almalē, pee kam vipi, jauni un veci, ar nūjām bruņo-jušees, devās ari uz Ēdoles meža muižām Lagici un Sluki, lai ari tur peespee-stu kalpus nolikt darbu. Nākošās deenās vajadzēja tikt apstaigātām visām Ēdoles pusmuižām un kaimiņu muižām, lai ari tur paņemtu visus kalpus. Sai apvidū paredzēts bij eevilkt streikā ap 500 kalpu. Tas jau bij tāds spēks, kas muižu Ipašneekeem varēja eedvest bailes. Pretošanās no uzticamo kalpu un amatneeku puses nebij dotnajama. Kas negribēja eet līdz, tam tūliņ peedrau-deja ar n&vi. Ap pusdeenas laiku gājeens apmetās mežā atpūstees. Divi jauni puiši nolasi ja dumpiga satura proklamācijas, pēc tam vīsi veens otram zvērēja uzticibu līdz nāvei un viseem vajadzēja eerakstit savus vārdus mazā grāmatiņā, kas preekš tam blf jau sagatavota. Tas esot bijis brīnišķīgs acumirklis, tā daži dalibneeki vēlāk stāstījuši. Tad visi devušees tālāk uz Sluku meža muižu’[13].'

Greezes mācītājs „sarūgtināti" pastāsta par kalpu streiku viņa paša muiža:

„24. martā 1905. gadā ari Qreezes niācitaja muižā muižas kalpi uzsāka streiku, peeprasidami, lai viņeem paaugstina algas par 10 pūreem rudzu gadā. Kad greezos pee vigu teeslskās apziņas, vigi gan uzskatija savu netaisnibu, bet tomēr palika pee sava".[13]

Daibes mācitajs par pavasara streiku raksta:

..Otros leeldeenas svētkos, aprila beigās, 1905. gadā notika plaša revolucionārā sapulce pee robežu stabeem (Kurzeme—Vidzeme) uz Rigas—Jelgavas šosejas. Ap pīkst. 7 vakarā turpat sapulcējās vairaki, pa teelakai daļai jauni cilvēki, kuri, paceļot sarkanus karogus, nolēma ta paša gada 2. maijā sarīkot vispārēju sapulci — ar gājeenu. Minētā deenā Olaines apkārtnē eeradās 5—6 nepazīstami apbruņoti vīri. kuri aicinaia eedzīvotajus vipeem peeveenotees. Eeradušees Olaines muižā un uzaicinājuši tur atrodošos muižas kalpus atstāt darbu, kuri ari paklausījuši, viņi kopīgi devās uz PetermuiŽu, ņemot ari tu-reenes kalpus līdzi. Turpinot gājeenu no mātas uz māju ar diveem sarka-neem karogeem. dzeedot revolucionārās dzeesmas. pūlis bija pavairojees līdz 12u cilvekeem".4

Dundagas draudzes mācitajs snccdz sīku uu plašu kroniku par 1905._ffada notikumcem, kādu pat grūti atrast revolucionārā literatūra. Lūk šī kronika par pavasara notikumeem, kas teeši saistīti ar laukstrādneeku streiku:

1) Naktī no 12. uz 13. martu 1905. gadā Dundagas muižā nodedzināts mūra stallis ar lopeem, seenu un salmeem. Stallī atradu-šees ari Pleskavas dragunu pulka apakškareivju nodaļas zirgi, zirgu leetas un barība, un „ļaundaru** nolūks bijis tos iznicināt, bet zirgi un viss kroņa īpašums izglābts, sadeguši tikai sedli. 2) 22. martā Dundagas muižā nodedzināts mūra šķūnis ar āboliņu, salmeem un citu baribti. 3) 28. martā 1905. gadā Dundagas muižā, Rabinoviča bodē, revolucionāri uzbrukuši Pleskavas pulka apakš-kareivim Korolevam. Viņu eevainoja ar speeki galvā. 4) Aprilī 1905. gadā Kaļķu pusmuižā nodedzināts šķūnis ar seenu un salmeem, kas peederejis arendatoram Baliam. 5) 1905. gada maijā Dundagas muižā streikojuši strādneeki pec kartupeļu dēstišanas. Streiks ildzis vairakas deenas.[15]

Pee pavasara laukstradneeku streikecm es uzkavējos tik šiki tāpēc, ka gribēju parādīt, ka tee nemaz nebij tik stihiski, kā to allaž attēlo daži mūsu vēsturneeki. Streikus organizēja un vadīja veetejās zocialdemokratu organizācijas, saskaņā ar noteiktam centra dircktivēm.

Pavasara laukstradneeku streikeem bij milzīga nozīme tālākā revolucionārās cīņas attīstībā un, galvenais, — grandiozo jūlija kalpu streiku sagatavošanas darbā.

Kā jau teicu, muižneeki sāka steidzigi organizēt kontrrevolūcijas spēkus. Vācu muižneecibas preekšstāvis, barons Mei-jendorfs, devās uz Pēterburgu, un 1905. gada 15. marta Kurzemes un Vidzemes gubemās tika pasludināta pastiprināta apsardziba. Lauku muižas pildijās ar kazakeem un čerkeseem. Tika izdarītas plašas kratišanas un apceetinašanas. Meerteesneši eeradās muižās un uz viņu spreedumu pamata kalpi tika izlikti no dzīvokleem un izmesti ar visām mantu grabažām žogmalē.

Tā, 26. martā izmesti no dzīvokleem 33 Vērgales un 19 Rudes kalpi; 28. martā — 8 Meldzlres kalpi; 29. marta — 9 Bārtes kalpi; 8. aprīli Preekulē 21 muižas kalps tika noteesats par „streiku musināšanu" arestā no 1 nedelas līdz 2 mēnešeem; 9. aprilī tika izlikti no dzīvokleem 14 Dunalkas un 3 Maztalsu kalpi u. t. t.*

Bet viss tas nebūt neeebaidija kalpus. Neskatotees uz represijām, deenu no deenas auga augumā kalpu revolucionārais spars, kas jūlija mēnesī izvērtās grandiozajā laukstradneeku vasaras streikā.

Literatūrā par 1905. gada revolūciju Baltijā plaša veeta vecn-mēr ir tikusi eerādita laukstradneeku streikam, kurš norisa juliju mēnesī. Un tas ir itin dabīgi. Jūlija laukstrādneeku streiks, kurš īiij saistits ar bruņotām demonstrācijām gājeeneem no muižas uz muižu, sadursmēm ar kazakeem u. t. t., ir uzlūkojams par rudens bruņotās sacelšanās preekšspēli, kad novembrī—decembri Latvi-jas lauki, ar kalpeem preekšgalā, sacēlās un ar bruņotu roku ti-rija no muižām karaspēka daļas un vācu muižneekus.

Cik tas ari savadi neizliktos, bet tas ir fakts, ka jūlija laukstrād-neeku streikam Latvijā veetejā žandarmērija nepeegreeza to vē-ribu, kādu ta peegreeza pilsētu strādneeku streikeem. Žandarmērijas ziņojumi par laukstrādneeku streiku jūlijā ir bāli un nenozi-niigi. Un tāpēc nav brīnums, ka dažus gadus vēlāk eekšleetu ministrija kādā dokumentā, kas sastādits uz žandarmu un policijas ziņojumu pamata kā atbilde uz zocialdemokratu un trudoviku pceprasijumu Valsts domē 1908. gada 2. maijā par nelikumīgo karaspēka un policijas ricibu Baltijā, — raksta:

„No 1. jūnija līdz 1. augustam laukstrādneeku streikus izdevās sarīkot tikai 5 muižās. Tik neecigs streikotāju skaits, salīdziBot ar 200 tūkstošu leelo kalpu masu, rāda, cik konzervativi vispār ir lauku eedzīvotaji, kas nepadodas āre-jeem eespaideem, kad šis eespaids vēršas pret dzīves esamibu un grib to pārgrozīt. Demonstrācijās ar sarkaneetn karogeem, revolucionārām dzeesmūm un runām tika pa leelakai da|ai sarīkotas no svešeem ļaudīm, kuri izmantoja izrīkojumus zaļumos, uzstājās latveešu pūlu preekša, teica revolucionārās runas un izmētajā proklamācijas".1

Spreežot pēc ši dokumenta, eekšleetu ministrija 1905. gadā nav peegreezusi nopectnu vēribu laukstrādneeku streikeem Kurzemē un laukstrādneeku masu ir uzlūkojusi par loti konzervativu elementu.

Kā atzīmēju, daži mūsu vēsturneeki laukstrādneeku streikus novērtē vairak kā stihisku un nevis kā organizētu revolucionāru kustību. No ši uzskata nav brīva ari memuāru literatūra par 1905. gadu. Ta, J. Peters savā rakstā „1905. gads Leepajā un apkārtnē"1 saka par laukstrādneeku streiku sekošo:

„Atsevišķi kalpu streiki, kuri 1904. gada bij vērsti veenigi pret muižnee-keem, 1905. gada pavasarī izvērtās par plašu vilni, Teesa, See streiki beeži veen bij stihiski un noritēja bez jebkādas vadības, bet viņeem peemita loti sīvs raksturs un tee bij noteiktas cīņas pilni. Streikojošee desmitām verstēm gaja uz kaimiņu muižām, lai tur pārtrauktu darbus".

Par savā ziņā stihisku parādibu laukstrādneeku streikus uzlūko ari P. Stučka:

„Stihiskais laukstrādneeku streiks jūlijā izvēršas par vispārēju un apņem ap 30 000 lauku strādneeku tikai Dobeles un Bauskas apriņķos (Kurzemē). Saja streikā pirmo reiz peedalas saimneeku kalpi. Galvenās streiku prasības bij ekonomiskas: 10^16stundu darba deena, minimālā alga — puišeem 300 rubļu, meitām — 275 rubli gadā u. t. t. Bet revolucionārā atmosfērā streiks peeuē-ma politisku raksturu".’

Ka 1905. g. vasaras laukstrādneeku streikā bij stihiski elementi. — to nevar nolcegt. Bet tādus pat stihiskus elementus nav grūti eeraudzit ari daudzos rūpneecibas proletariāta streikos. Bal-stotees uz laukstrādneeku streiku maitas faktisko materiālu, varam pārleecinatees, ka šeem grandiozeem lauku streikeem nebūt nepeemita stihisks raksturs, bet ka tee bij streiki ar noteiktu revolucionāru saturu un noritēja organizētā kārtibā.

Jau pavasara laukstrādneeku streikus, kā to redzējām, bij organizējusi zocialdemokratu partija. Pavasari streiki notika teeši tur. kur darbojās zocialdemokratu partijas pulciņi, un b. Bobis, veens no pirmajeem lauku streiku vadoneem, to īpaši uzsver:

„1905. g. februāra mēnesī mēs Leepajas apkārtnē, Ieelakās muižās, kā Durbē, Dzērvē, Dunalkā u. c., sākām organizēt laukstrādneeku streikus. No sākuma streikus organizējām tikai muižās. Saimtieeku mājās nebij streiku".*

Pavasari visās muižās tika izvirzitas veenas un tās pašas prasības. kuras vēlāk tika nodrukātās kā LZDSP proklamācija. Manis minētajā Leepajas komitejas pārskatā bij teikts, ka laukstrād-neeki pēc direktivēm nākuši uz Leepaju pee zocialdemokratu organizācijas. Par šo laikmetu b. Bobis Vili LKP kongresā pastā-stija sekošo:

„Man nācās vadit lauku organizāciju darbu deezgan leelā Kurzemes daļā sākot no 1902. gada. Nācās vadit ari streikus. Kad marta mēneša streikos 1905. gadā baroni sāka pretotees, sveežot streikotājus no dzīvokleem laukā, es devu direktivi peeleetot asakus pretspara līdzekļus, proti: izvest aktīvu boikotu. Zem aktīvā boikota mēs sapratām seena šķūņu nodedzināšanu, lopu barības iznīcināšanu u. t. t. Tas atstāja stipru eespaidu uz baroneem, un daudzi peekāpās. So cīņas paņēmeenu es aizstāvēju CK-jā. CK Dret viņu ari necēla nekādus eebildumus, — tā tad atzina par pareizu. Dedzinājām^ ari tās baronu muižas, kur bij draguņi vaj zaldati. Tas bija marta streikos".[17] [18]

Vēl organizētāki tika sarīkots jūlija streiks, un šim streikam bij leelaka nozīme vēl jo tāpēc, ka tas notika pašā vasaras darbu laikā. Jūlija strādnecku streiku, kas aptvēra ari māju_ saimneeku kalpus, vadīja ta pate zocialdemokratu partija. Tamdēļ nepareizi uzlūkot 1905. gada laukstrādneeku streiku Latvijā kā stihisku pa-rādibu. Pēc būtibas, 1905. gada lauku streiku kustība bij veena no organizētākām latveešu proletariāta revolucionārām kustibām. Sevišķi tas sakams par jūlija jeb vasaras streiku.

Nav cespējams nosaukt 1905. g. laukstrādneeku streika dalib-neeku skaitu, jo nekādās streiku statistikas nav. Atzīmēsim tikai raksturīgu parādibu — vasaras streiku kraso politisko nokrāsu. Sekojot 1905. g. revolucionārai kronikai, Jk uz sola krīt acīs, ka pats neecigakais, no pirmā acu uzmeteena, fakts izvēršas par Icelu politisku notikumu. Pēdējais apstāklis izskaidrojams ar 1905. g. revolucionāro atmosfēru un bezgala leelo pilsētas proletariāta eespaidu netikveen kā uz lauk-strādneekeem, bet ari uz zcmneecibu.

Ilustrēsim teikto ar dažeem faktiskeem dateem iz vasaras streiku kronikas. Nelegālā ,,Cīņa“ 2. augustā ziņoja: Vidzemē streiko kādas 17 muižas; māju kalpi nestreiko. 19. jūlijā pee Jaunpils bij demonstrācijā (400 cilv.)j apturēja darbus 2 muižās. Pašā Jaunpili bij kazaki; tur eekšā negāja, bet kazaki ari pretim nenāca. 16. jūlijā bij leeliska demonstrācijā; gājeens devās caur Krapi, Lēdmani, Lauberi un Ozolmuižu. Visur slēgti monopoli, krogi, brūži, norautas un iznicinātās ķeizara portrejas visās sabeedriskās eestādēs (pagastvaldēs, skolās u. t. t.).[19]

Vēl grandiozāka aina bij Kurzemē. No Talsu apkārtnes tika ziņots: 25. jūlijā eesāka streiku Roceešu muižas kalpi. Taisni tai brīdī, kad bijis jaeet pee darba, muižas pagalmā eeradušees 2 runātāji, noturējuši dumpigu runu, pacēluši sarkanu karogu un izda-lijuši lapas. Kalpi un seevas nospreeduši, ka strādāšana nav. Vagars nobēdzis. Baroni bēg uz Talseem un spreež par sperameem - so[eern. Vandzenē arestēts kāds velosipēdists. Dundaga streiks sākās 16. jūlijā; dažās muižās jau solits peelikt 10 rub. un dažus pūrus labibas, bet kalpi vēl turas. 24. jūlijā aizdzina jaunā tee-sasnatna būvētājus. Darbu apturēšana noteek ļoti oriģinālā kārtā: leels vīrs ar leelu bārdu, bisi plecos, eerodas pee pļāvejeem un uzaicina eet mājās. Kalpi atbild, ka viņi tam nepeekritot, jo barons solijis peelikt. Leelais vīrs peeprasa kontraktu, tas kal-peem nav pee rokas. Leelais virs peeteic neticet uckādeem soli-jumeemi bez kontrakta un nenākt ātrāk pee darba, eekams tas nebūs izsludināts lapiņā. Kalpi noteikuši vēl ,,paldees“ un aizgājusi.2

Peektdeen, 22. jūlijā, eesākās streiks Sasmakas muižā un Arla-vā. Arlavā streiko otro reiz —* pirmajā streikā panākts 2 pūri labibas. Divi ārlavneeki arestēti. Streikoja pirmak ari Pupos, bez komitejas uzaicinajutna. Tagad Sasmaka un Arlavā streiko uz komitejas uzaicinājumu. Eeradušees pusdeenas laikā divi vīri un sasaukuši kalpus Sasmakas muižas pagalmā, — tikusi nolasīta proklamācija — „Viseem laukstradneekeem“. īsos vārdos runāts par streiku un streiklaužeem. Arlavā kalpi uzaicināti taisni no lauka. Braukuši uz muižu puskrauteem vezumeem. Apriņķa preekšneeka palīgs Grundts ar gorodovojeem un ,,určiķeem“ drā-zees pakaļ „zociaļeem“, bet šee pazuduši. Meklējuši ari dragūni, bet par vēlu. Tai pašā deenā pārgreezts telefons, kurš ved uz Popragu. Pūņu streika dēļ arestēti 3 cilvēki.’

Streika laikā visur teek organizēti gājeeni, kuri apstaigā muižas un mājas — visur pārtrauc darbus, atbruņo muižneeku deer-derus un bagātos saimneekus, sadedzina pagastu un draudžu arķi-vus (lai tādā kārtā aizkavētu preekšā stāvošo mobilizāciju u. t. t.),

iznīcina ķeizara bildes, nopleš Kreevijas patvaldības emblēmas — ērgļus tu t. t.

Ilustrēsim to fakteem. „Cīņas" 18. numurā no Garozes un Vecsvirlaukas teek ziņots: 2bL jūlijā šejeenes beedri pacēla 2 sarkanus karogus un uzsāka gājecnu. Mājās tika atbruņoti saim-neeki. Dandales muižā apturēta kulmašina un atbruņots vagars. Krilova cepļa strādneeki no bailēm eebēdza mežā. Gājeens tuvojās Vecsvirlaukas teesasnamam. Tūliņ tika norauta izkārtne un valsts ērglis. Uz gaiša ugunssārta sadedzināti visi pagasta rulli un papīri, izņemot bāriņu un proccntpapirus. Ķeizara bildes tika paceltas augstu gaisā, un runātājs īsos jūsmigos vārdos aizrādīja, kas ir mūsu cars. Runu nobeidza ar „Nost ar caru!“ Pūlis, vairākas reizes atkārtodams sauceenu, devās pee bildēm, sadurstīja tās ar dakšām un samīdija kājām. Atbruņoja skrīveri un atlauza pagasta naudas skapi, pee kam bāriņu nauda netika aizskārta. Pūlis paņēma līdz kroņa hektogrāfu un paris pudu balta papīra. No šejeenes gājeens sadalijās divas dalās, veena gāja pa Vecsvirlaukas pagastu un otra — uz Garozes pagastu.

Tālāk sīki aprakstits Garozes gājeens. Katriņmuižā „kungs" cedeva 2 rub. preekš eeročeem. Gājeens devas uz Garozes pa- • gastnamu, ceļā atbruņodams saimneekus un paņemdams no vee-tejā kalēja laužamas stangas. Skrīveris ar palīgu bij eebēguši mežā. Tāds pats liktenis, kā Vecsvirlaukas valstsnamu. sagai--dija ari šo teesasnamu. Salauzts tika ērglis, bildes iznīcinātas, atteecošees papiri sadedzināti. Tā ka skrīveris bij aizbēdzis, tad nezināja, cik naudas atstāt bārineem, un tāpēc paņēma līdz visu naudu. Bāriņu naudu, kad būs skaidri izzināts, komiteja atsūtīs atpakaļ. Tika atnestas atpakaļ no kalēja paņemtas stangas. Gājeens devās uz Garozes muižu. Še peevcenojās visi strādneeki. Kungs tika atbruņots. Ceļā uz Emburgu tika peekauti speegi un pļāpa Bullits. Auču muižā uzstādija kungam prasibas. Stalfcenē saveenojās ar Vecsvirlaukas demonstranteem. Atbruņoja baronu Repanaku un uzstādija prasibas. Pee Leelupes pārcelšanās veetas pūlis eeraudzija braucēju rindu, kuru vakara krēslas dēl noturēja par kazakeem. Izcēlās sajukums, sāka klīst un bēgt. Uz bēdze-jeem tika draudēts šaut. veenreiz izšuva, trīs begošee tika peekauti. Tas līdzēja — pūlis sanāca kopā un tika noturēta runa. Devās . uz Emburgu, Visi sastājās pee monopolbodes un peeprasija. lai durvis tiktu atslēgtas. Eemītneeka privātīpašumu atstāja, bfet kroņa īpašumu visu sadragaja. šņabis plūda straumēm pa durvīm ārā. Dzerts netika. Kasē atrada 49 rub. Pēc tam pūlis devās uz Emburgas teesasnamu. kur notika tas pats, kas pee Vecsvirlaukas un Garozes teesasnameem. Pagastā skapis tika atlauzts, bāriņu un apdrošināšanas nauda atstāta. Atteecošees papiri un bildes uz diveem sārteem sadedzināti. Pee Emburgas kroga pūlis izklīda, jo bij jau vēls. Šodeen visur darbi apturēti un streiks turpinās... Zalāmuiža nokūpējusi, neskatotees uz viseem 22 ka-

zakeetn. Jaunsvirlaukas teesasnamam izgāja tāpat, kā Garozes. Streiks izplatijees pa visu Jelgavas apkārtni.[20]

Ziņojumā no Platones teeši teek aizrādits, ka svētdeen. 24. jūlijā, pirms laukstrādneeku streika notikusi centra pulcinu beedru sapulce. Sapulcē pārrunāts jautājums par streiku Un ta organizēšanu. Pinndeen pussešos no rita sākuši pārtraukt darbus. Apturēta Apsites fabrika. Strādneeki peeveenojušees gājeenam. No pūla izdalitas patruļas, kas pārtraukušas darbus apkārtējas muižās un mājās. Jaunplatonē pūlis sanācis kopā. Cilvēku bijis ap 250. Tāfak pūlis devees pa šoseju pretim Vircavas streikotāju pūlim. Ceļā izpostijuši telegrāfu, dzeedajuši dzeesmas. Revolii-cionareem sauceeneem atskanot, abi pūli saveenojušees un devu-šees uz mežu — noturēt sapulci. Pāri gājeena dalibneekeem pli-vinajušees 3 sarkani karogi. Runājuši par politisko cīņu un ka rikotees ritu. Tai pašā vakarā izdemolēts Platones teesasnams un otrdeenas vakarā nodedzināts Platones Hanam labibas šķūnis. Otrdeen sapuieejušees 700—800 cilvēku. Runātājs aizrādījis uz streiku nozīmi, runājis par strādneeku stāvokja uzlabošanu, par cīņas līdzekleem un taktiku. Pēc prasibu uzstadišanas sā-cees gājeens pa šoseju. Ejot zāģējuši stabus un norāvuši drātis-Trešdeen muižas strādneeku prasības pa leelakai daļai izpilditas. Centrs nolēmis pārtraukt darbus itin visur, kur prasibas vēl nav izpilditas.5

Ari Kalnamuižā laukstrādneeku streiks sācees ar masu sapulci <300 cilv.) un pulciņa beedru sapulci (100 cilv.) 24. juJija. Abas sapulcēs spreests par streiku un viņa sarīkošanu. Naktī uz 25. juliju visā apvidū pārtraukta telefona, un telegrāfā satiksme, — vairak desmit stabu nozāģēts un drātis aiznestas. Organizetee pulciņi apstaigājuši mājas un visur pārtraukuši darbus. Pulciņu salasitee [audis sadalijušees četros pulkos. Pulks, kas apstaigājis Auces pagastu, izpostījis Auces monopolbodi. Dzert nevee-nam nav ļauts. Naudas kasi neatraduši. Otrs pulks apstaigājis Penkules pagastu. Pagastnamam norauts ērglis un izkārtne. Papiri visi sadedzināti un ķeizara bildes iznīcinātās. Gajeens devees uz Penkules muižu. Bilderlings aizbēdzis. Atraduši 7 labas bises un 2 revolverus. Pulks, kas apstaigājis Aururnuižas pagastu, izpostijis veetejo teesasnamu. sadedzinājis papirus u. t. t. Ceturtais pulks izpostijis Kalnamuižas teesasnamu. Visi šee 4 pulki saveenojušees norunātā veetā pee mācītājā muižas. Ļaužu pūlis bijis vairak ka 2 tūkstoši leels. Gājeens jau devees uz mācitaja muižu, kad eeraudzijuši no Kalnamuižas puses pa leelcelu aulekšojot 12 kazakus. Neapzini gakee sākuši klīst un bēgt. Kam eero-či rokās, tee nostājušees pūla preekšgalā. Visi uztraukti. Pūlis kleedzis, neko nevarējis sadzirdat. Pirmos šāveemte raidījuši beedri, pēc kam kazaki sākuši šaudami atkuptees. Nedaudz at-kāpušees, kazaki nolēkuši no zirgecm, sasējuši teem, galvas kopa un tad sākuši nākt kājām pa ce[u uz pū|a pusi. Beedri atkal šāvuši. bet pa leelakai daļai — gaisa. Kazaki paslēpušees grāvjos. No pūla atšķīrusees daļa, kas devusees uz kazaku pusi. Dali beedri paslēpušees grāvjos, daži atkāpušees. Kazaki raidijuši uz pūli 10 zalves, bet neveenu neesot eevainojuši. Pēc tam viņi uzlēkuši zirgeem mugurā un eelenkuši pūli jāšus, stāvēdami cits no cita kādus 50 solus atstatu. Kazaki apstājušees kādus 500 solus no pūla, bet vairs nešāvuši. Nostāvējuši tā 2—3 stundas, viņi sākuši dot zignalus, acīmredzot, saukdami sev palīgus. Kad palīgi ne-eeradušees, kazaku oficeers sācis vicināt cepuri, uzaicinādams uz meera sarunām. Beedri aizsūtijuši parlamenteeri, kam oficeers apsolījis neaizskaramibu. Oficeers licis preekšā atdot eeročus un izklīst, jo tā kā tā kazakeem peenākšot drīz papildspēki no 2a-gares. Neveens ar to nav bijis meerā. Ari otrā saruna ar on-ceeri palikusi bez panākumeem. Pa aplenkšanas laiku pūlis turpinājis savu darbu: sadedzinājis visus Penkules un Kalnmuižas baznieas rullus. Mācitaja kabinetā atraduši 2 bises. Pēc kādām 4 stundām, kad jau metusees krēsla, pūlis sācis izklīst, eeročus paņemdams līdz. Kazaki aizaulekšojuši atpakaļ uz Kalnamuižu. Otrdcen streiks turpinajees. Masu sapulcē _ peedalijušees 200 strādneeki. Darbi pārtraukti tur, kur vēl strādājuši. Trešdeen bijušas divas masu sapulces, katrā — 100 dalibneeku. Izstrādātās prasibas. Veetām jau panakta veenošanās ar darba deve-jeem: peelikti 5, 10, 15 rub. Vēl streikojušas 5 muižas un dažas mājas.1

Laukstradneeku streiks Rundāles muižā ari sākās ar meža sapulci 24. jūlijā. Pēc sapulces gājeens ar sarkanu karogu un dzee-smām — līdz pilij. Otrā deenā apturēti visi darbi Rundāles muiža, Mežotnē un daudzās mājās. Otrdeen. 26. jūlijā, (aužu bari iznīcinājuši teesas uti skolas namos ķeizara bildes un aiztaisijuši monopolu,’

Visi šee gājeeni. kas nav nekas cits kā bruņotas demonstrācijās, noris organizēti un leecina par ilgu un leelu darbu, ko veikušas veetejās zocialdemokratu organizācijas uz laukeem. Visur, kur veen muižās eerodas gājeeni ar sarkaneeni karogeem, šeem gājeeneem peeveenojas muižu kalpi un laukstrādneeki. Demonstranti rīkojas loti enerfcisiki un nekrīt panikā, ja teem grasas uzbrukt zaldati vaj apbruņojušees baroni. Peemeram. kad pūlis eeeet Vilces muižā un tam peeveenojas visi kalpi, 5 apbruņoju-šees baroni uzkleedz pūlim, lai nenākot tuvāk, citādi Šaušot, -un sāk art šaut, — bet karogs neteek nolaists un gājeens teek turpināts līdz vakaram.'

1 „Ciņa", Nr. 18. Turpat

3 ,,Cīpa“, Nr. 19.

Demonstrējot no muižas uz muižu, no mājās uz māju, teek vākta nauda prcekš eeročeem. pee kam no baroneem nauda teek eekaseta spaidu kārtā. Peemērain. kad Grāvendales barons Klopmanis negrib dot preekš eeročeem un eebēg pili, ilgi nerādās laukā, tad viņš — „vēlāk uz celeem mezdamees bij speests vest sarunas un visu apsolit^14.1

Ncraugotees uz to, ka jūlijā uz laukeem jau bija kreetni daudz kazaku un draguņu. bruņotās demonstrācijās tomēr neļaujas eebee-detees un droši demolē pagastnamus. 1S. augustā ,,Cīna“ no Līvbērzes ziņo:

„Eepemts ari Sīpoles teesasnams, kur pūlis peeautlzis jau pee 3 tūkstoši cilvēku. Lai кап mežs bij eelenkts no zaldateem, pūlis beidzot varēja gluži meerigi izklīst".[21] [22]

Bruņotās laukstrādneeku demonstrācijās, apstaigadamas muižas. beeži veen atrodas ceļā vaira'kas deenas un naktis pavada zem klajām debesīm, kā kara laukā. Demonstrācijā, kas Kazi-inirmuižā bija atņēmusi 4 šautenes, 2 medneeku bises, 15 pistoles. 15 dunčus, 3 zobenus, 940 patronas, 1 pistoli 200 rubļu vertibā. S ,,nagaikas“, daudz pistonu, skrošu, pulvera u. t. t., — pec garās deenas gaitas salasas Falcgrives muižas birzē; še sanāk kādi 800 cilvēku, leelakā dala no kureem naktī pārgul kveešu statinās. bis demonstrācijās turpinājums otrajā deenā salasas Bites muižā (pāri par 1 000 cilvēku) un nolemj gājeenu tālāk vairs nesarīkot.’

Bruņotām demonstrācijām beeži veen tub rūk kazaki. Tā, Za-lāmuižā bruņotam pulcinām uzbrūk kazaki un grib to eelenkt, bet pulciņam izdodas rast izeju. Pee apšaudišanās veenam kazakam ar trim lodēm ее vainota roka; pēc tam pulciņam izdevees arestēt 4 zaldātus.4

Interesanti atzīmēt, ka Žagares meestinš bruņotās demonstrācijās laikā faktiski atradās laukstrādneeku vara. Demonstrācijā uz Žagari eesākas kā parasti: streika gājeens sākas pirmdeenas rītā. 25. jūlijā. Papreekš ļaudis salasas pa mājām, tad dodas uz Ukru un Mazauces muižām. Pee Sniķeres tcesasnama divas demonstrācijās (1000 cilv.) saveenojas un dodas uz Sniķeres muižu, kur konfiscē 4 bises, 1 zobenu. 1 revolveri. 1 dunci. 1 „nagaiku". Sašauj speegu Drēgnu. Pēc tam gājeens dodas uz Žagari, kur tam peeveenojas ,,Bunda“ organizācijas beedri ar savu karogu. Demonstrācijā peeaug līdz 1500 cilv. Žagare nonāk demonstrantu rokās. Visil policisti, pārfcērbušees civildrēbēs, paslēpjas. Speegi sabēg Svētes upē. Demonstrācijā pēc tam izklīst/

So bruņoto demonstrāciju revolucionāro kroniku vēl varētu turpināt, smelotees ziņas ne tikai no nelegālās ,,Cīnas“, bet ari ci-teem avoteem. Laukstrādneeku streikus deezgan plaši attēlo ari pilsoniskā prese. Reakcionārais „Mājas Veesis" raksta:

.Pagājušo nedelu Dobeles apriņķī, kā ari citur, apbruņojušees laužu bari gājuši no muižas uz muižu, no mājas uz māju. Veetejee strādneeki gājeenā visur, cik novērojams, it labprāt peedalijušees, lai gan, cik dažs labs apgalvo, ka viņš gājis tikai līdzi peespeests. Pārnākuši mājās, strādneeki nestrādāja, jo nosacīts nestrādāt, kamēr dabūs noteikumus, kā izturetees un kas prasams. Alga paaugstinama šogad par 20®/*. Darba ilgums būtu nokārtojams uz 10 stundām. Šīs būtu galvenās prasības".[23] [24]

Turpat teek aizrādits, ka ar to teek zāģēts zaļš zars. Lauki neesot pilsēta. Zeemā uz laukeem strādājot tikai 5—6 stundas.

Nelegālais LZDSP centralorgans ,,Cīņa“ zumē visu šo notikumu gaitu un nāk pee šāda slēdzeena:

„Pēdējo nedelu notikumi bija pāreja uz atklātu revolūciju! Citkārt meerigee ,.deevzemites" ļaudis cēlās un beidzot pa tūkstošeem kopā gāja izpildīt savu gribu! Septiņus simtus gadus valditi, viņi nu lika drebet saveem valdineekeem. No dzimuma uz dzimumu vazati pa valdibas papi-reem, kā nodokļu un kara materials, viņi nu pārvērta šos papirus par pel-neem. Jau ilgi ar reebumu skatijušees uz valsts ērgleem un patvaldneeku ģīmetnēm, viņi sadragaja šos verdzibas krāmus nu drupās. Pa gastnamu iztīrīšana — tas ir veenigaīs pareizais vārds — notikuse jau vairākās desmitās veetās, tā: Vecsvirlaukā, Jaunsvirlaukā, Oaroze, Emburga, Sesavā, Platonē. Bramberfcē, Zalāmuižā, Šķibē, Jēkabneekos, Kalnamuižā, Penkulē, Aurumuižā, Nauditē, Sniķerē, Bukaišos, Līvbērzē, Sīpolē, Petermuižā, Ozolmuižā, Rundālē, Vornsmindē, Šnitenē u. c. Tālāk iznīcināti baznīcas rulli: Salgalē, Penkulē, Kalnamuižā, Dobelē, Daibē. Monopoli — Kalnamuižā, Dobelē. Kroņauce, Vecaucē, Līvbērzē, Oostīņu meestā, Bcrzonē. Skolās iznīcinātās ķeizarbildes: Rundālē, Šnitenē, Vornsmindē, Vecsvirlaukā, Oarozē, Auros, Aucē, Bukaišos, Sniķerē, Peterneekos".’

Laukstrādneeku streiks un, jo sevišķi, bruņotās demonstrācijās atstāja leelu eespaidu uz muižneecibu. Bij pats karstākais vasaras darba laiks, un paši negantakee baroni bij speesti peekāptees. Pee tam, vācu baronu spēki vēl nebij peeteekoši stipri, lai uzsāktu atklātu ciņu ar bruņotām laukstrādneeku demonstrācijām. Tāpēc muižneekeem šoreiz bij izdevīgāk pamēģināt nomeerinat saviļņotās masas ar solijumeem — izpildit laukstrādneeku prasibas.

Vasaras laukstrādneeku streikam bij loti leela nozīme preekš visas 1905. gada revolucionārās cīņas uz laukeem. Vasaras bruņotās demonstrācijās bij teešs novembra-decembra kauju eevadi-jums. Un nav nekāda nejaušība, ka daži toreizejee centrist!, kas 1905. gada novembri-decembri kreetni veen peelika savu roku pee bruņotās sacelšanās izgāšanas Rigā un citās pilsētās, 1907. gadā Londonas kongresā Še aprakstito jūlija streiku apzīmē par tādu, kam peemitušas anarķistiskas tendences. Pakalns sava beigu vārdā pee CK ziņojuma atklāti pasaka:

„Es pilnīgi esmu veenis pratis ar b. Kleinu, ka anarhistiskās tendences elpas papēmeenos parādijas jau 1905. gada jūnija—jūlija mēnešos taukstrād-neeku streikos".[25]

Mazineeki un centristi par „anarķistiskām tendencēm”, protams, apzīmē laukstrādneeku demonstrāciju kaujineecisko, bruņoto raksturu. Bet taisni Šis demonstrāciju kaujineeciskais, bruņotais raksturs bij tas, kas 1905. gada vasaras laukstrādneeku streikus eevirzija revolūcijas notikumu pirmajā rindā.

J. ĶIRŠS. SODA EKSPEDĪCIJAS UN PARTIZĀŅU ClŅA BALTIJA^1

Soda ekspediciju breesmu darbus Baltijas guberņās daži vēstur-neeki cenšas izskaidrot ar to, ka „patvaldiba uz sveštauteešeem varējusi veeglak uzkūdīt mazapzinigās kareivju masas, nekā uz pašu tautas kreeveem".[26] [27] Ari šim apstāklim, protams, peekrita zināmā loma. Tomēr pats galvenais ir tas, cik asas bij kļuvušas šķiru atteecibas un kādas karaspēka daļas izdarija revolūcijas apspeešanu Baltijā. Ka šķiru atteecibas Latvija, un vispār Baltijā. 1905. gada bij līdz beidzamam saasinajuŠas, tas, man šķeet, ir pee.teekoši skaidrs, še tuvāk uzkavēšos tikai pee soda ekspedīcijas daļu raksturošanas.

Atceresimees, ka 1905. gadā ļoti beeži notika kareivju un matrožu sacelšanās. Dumpojās ari tās karaspēka daļas, kas bij nometinātās Baltijas guberņās. 1905. gada vasarā sacēlas matroži Leepajā. Re velē, rudeni gatavojas sacelšanās Daugavgrivas un Dvinskas (Daugavpils) ceetokšņos. Veetejas zocialdemokratu organizācijas Baltijas guberņās sekmīgi) veica leelu revolucionārās propagandas darbu karaspēka daļās.

Kreevijas patvaldības stāvoklis Baltijas guberņās 1905. gada ru-. denī bij loti apgrūtināts ne tikai tapec veen, ka uz daudzam karaspēka dalām ta nevarēja paļautees, bet ari aiz ta eemesla, ka uz Baltiju nebij eespējams virzīt kar as p ē ka d aļ a s no citeem kara apgabaleem, jo visur notika sacelšanās un visur karaspēks bij nepeeceešaim. Deemžel, šo apstākli vee-tejo z.-d. organizāciju vadiba Baltija peeteekoši nenovērtēja un laikā neizmantoja.

Tas nav nejaušs gadijums, ka Maskavas sacelšanās apspeešanai 1905. g. decembrī nācās sūtīt gvardijas Semjonova pulku. Gvar-dija bija gandrīz vaj veenigā patvaJdibas rezerve, uz kuht ta vēl varēja droši paļautees, ķerotees pee revolūcijas apspeešanas ari Baltijā. Cik bīstams ir bijis patvaldibas stāvoklis Pēterburgā,

leecina ģenerālā G. О. Rauha ta laika personīgās peezimes. Nav jaaizmirst, ka ģenerālis G. О. Rauhs 1905. gadā stāveia loti tuvu augstākām aprindām, eenēma Pēterburgas kara apgabala gvardi^28 jas štaba ģeneral-kvartirmeistara veetu un aktivi peedalijās valdības plānu nospraušanā, kuri bij vērsti pret revolucionāro kustību neveen Pēterburgā, bet ari ārpus tās — Baltijā un Somijā. G. O. Rauhs toreiz stāvēja loti tuvu leelkoazam Nikolajam Nikola-jevičam un pašam caram; tāpēc uz G. O. Rauha deenasgrāmatu mēs varam atsauktees, kā uz svarigu dokumentu, kas puslīdz pareizi attēlo ta laika apstākļus Pēterburgā.

G. O. Rauhs raksta 1905. gada 30. novembrī:

„Mūsu vāceeši Fcrzens, Giine, Volfs^1 ir ārkārtigi uztraukti: kā redzams, Vidzemē loti bēdigi — zemneeku dumpis, kā to saka policijas departaments: (otees tik veenprātigi vāceeši, viņi cenšas izmantot visas eespējamibas! E s noteikti nevaru dot karaspēka". (Pastrtpojums mans. — J. K.).

Karaspēka valdibai nebij, bet tas kaut kādi bij janod. Tas pats G. O. Rauhs 2. decembri atzimē:

,.Jātneeku gvardijas un atamanovcu pārraudze. Uztraucošas depešas no Rīgas" .[28]

Vācu muižneeki Pēterburgā dara visu, lai sevi glābtu. Ari Kree-vijas patvaldiba — nemeera pilna par to, kas noteek Baltijā. Rīgas garnizona preekšneeks fon Poppens sūta uz Pēterburgu raportu, kurā raksta: „lai atjaunotu valsts varu un nodibinātu kārti-bu, vajaga nekavējoši sūtīt divus pulkus kājneeku, 8 eskadronus un 16 leelgabalus"; pretejā gadijumā Poppens netur par eespēja-mu — „pārtraukt tālāko sacelšanos un aizkavēt dumpineekeem eeņemt RiguH.

Šo fon Poppena raportu lasa pats Nikolajs un leek uz ta šādu rezolūciju:

„Vajadzēs izpildit to, kas prasīts raportā". Un tā|ak: „kungam un ķeizaram labpatika pavēlēt jautājumu par kārtības atjaunošanu Kurzemes un Vidzemes guberņās nekavējoši apspreest leelkņaza Nikolaja Nikola jeviča vadibā atsevišķā padomē, kurā peedalas ģenerālštābā preekšneeks un ar visaugstāko ukazu 1905. g. 4. decembrī eeceitais Baltijas ģenerālgubernators ģeneralis-lei-tenants Solugubs".[28]

Pēc tam sākās enerģiska valdībai uzticamo karaspēka dalu sagatavošana sūtīšanai uz Baltiju. G. O. Rauhs sava deenasgrā-inatā 5. decembri raksta:

„Enerģiski teek gatavota Orlova^28 ekspedicija preekš Vidzemes, kur loti slikti. Kurzeme pavisam atdalijusees, Vidzemes deenvidus dala ari tai peevee-nojusees. Orlovs dosees pa Baltijas dzelzscelu ar 6 eskadroneem ulanu, 6 ieelgabaleem un 2 ložmcteieem; pavisam — 8 eskadroneem, 1 bataljonu, 6 ieelgabaleem, 2 ložmetejeemV

Bet G. 0. Rauham nebij nemaz tik veegli izpildīt valdibas nosprausto plānu. Savā deenasgrāmatā 16. decembri viņš raksta:

„Sajās deenās nebij laika, kad rakstit. Formējām Orlova karaspēka daļas sfitišanai uz Vidzemi, Grabbes* — sūtīšanai caur Pleskavu uz staciju Fitalovo, ari uz Vidzemi".*

Tajā pat deenā G. 0. Rauhs raksta vēl sekoēo:

„Pavisam uz Baltiju nosūtits: uz Vidzemi, taisni caur Valku, nosūtits viņa augstības svītes ģenerālmajors Orlovs (tālāk vēl reiz teek uzskaitītas tās pašas karaspēka daļas, kuras jau minēju. — J. K.), uz Varšavas dzelzsceļa staciju Pitalovo — jesauls grafs Mih. Grabbe ar 3 kājneeku rotām, V* sotņas ka-zaīku, 2 Ieelgabaleem un 2 patšautenēm — ložmetejeem, uzdodot viņam no tu-reenes virzitees uz Alūksni. Loti daudz darba pee karaspēka dalu organizēšanas un apbruņošanasV

Kā no šīm G. 0. Rauha peezīmēm redzams, sodu ekspediciju daļas, kas tika sūtitas uz Baltiju, ir bijušas formētas galvenām kārtam un visupirms no gvardijas pulkeem, kuri vēl bij palikuši uzticami Kreevijas patvaldībai, un par Šo dalu virsneekeem ir tikušas eeceltas j>ersonas no muiineeku familijām.

Soda ekspedīcijās, kā brīvprātīgi ceļa rādītāji, nopratinātāju tulki un vainīgo uzrāditaji, ir peedalijušees „daudzi veetejee muiž-neeki, t i. baroni*1.?

Interesanti atzīmēt, kā uzņēma revolūcijas notikumus Baltijā ārvalstu preekšstāvji un ārzemju kapitālisti. Peenrēram, kāds angļu rūpneēks nevar veen atrast ,,j>eeteekoŠi asus vārdus**, lai nosoditu valdību par to, ka ta neesot atsūtījusi peeteekoši daudz karaspēka taisni tajā brīdī, kad tas bijis tā vajadzigs. Reizē ar to tas pats angļu rūpneeks, saņēmis „īstā brīdī** Kreevijas vald-neeku palīdzību, loti preecajas, ka beidzot tomēr esot „paradīts raksturs", fabrikas neesot tikušas slēgtas un akcionāru intereses esot aizsargatas.®

Britanijas konzuls Riga, rūpedamees par angļu kapitālistu inte- [29] [30] [31] [32] [33] [34] [35] [36] resēm, eet pat tik tālu, ka 1905. g. 15. decembri suta savai val-dibai šādu izmisuma pilnu telegramu:

„Stāvoklis (oti draudošs; Britanljas pavalstneekl lūdz, lai tiktu sūtits kara kufcis preekš viņu dzīvibu un mantas apsargašanas".

Kara kufcis Šoreiz gan netika sūtits, un konzuls vēlāk pūlas nogludināt savu pārsteigšanos. Lai attaisnotu savu straujo ricibu, viņš sūta savai valdibai Rigas revolucionāro notikumu aprakstus, kurus bij sacerējuši angļu rūpneeki Baltijā:

„Mēs nebūt nebaidamees ne strādneekeem, — raksta kāds no šeem rūp-neekeem, — bet notikumi peeņems citu virzeenu, ja visas apveenotās strād-neeku partijas, bet strādneeku Rigā ir kādi 50 tūkstoši, jau tagad atklāti lems rīkotees pret va!dibu“. — Д-oti daudz atkarajas no tam, — turpina tas pats „nebailigais" korespondents, — beidzot, cik tiks pavairots karaspēks".1

Nav apšaubams, ka Baltijas soda ekspedīciju sagatavošanā savu lomu spēlēja ārzemju kapitālistu eespaids uz Kreevijas patval-dibu, jo revolūcija apdraudēja ari šo kapitālistu intereses Baltijā.

Soda ekspedīciju rīcība bij šausmu pilna un pareizs bij šāds kāda kreevu žurnaīa novērtējums:

„Baltijas guberņās teek rakstīta veenā no visnicinošakām Kreevijas vēstures lapaspusēm. Karaspēks pārstaigā zemi ar uguni un zobenu, šausta un šauj bez tcesas un izmeklēšanas, nemēģinot nodalit vainigos no nevainigeem: teek dedzināti ceemiti".'

Neraugotees uz savu zvērisktimu, no sākuma daži soda ekspediciju preekšneeki tomēr vēl nebij sapratuši, ka valdiba no vi-ņeem prasa izrēķināšanos ar sacelšanās dalibneekeem neatkarīgi no tam, vaj tee pretojās soda ekspedīcijām jeb ne. Pēterburgas valdiba bij ļoti nemeerā ar tādu/ Šo soda ekspediciju preekšneeku „nesaprašanu", šai ziņā ir loti interesantas G. O. Rauha peezī-mes, kuras viņš eerakstijis 26. decembri savā deenasgrāmatā:

„Spreežot pēc zluojumeem, Orlovs Vidzemē rīkojas ne tā, kā to vajadzētu; maz enerģijas, trūkst ekzekudju. Virspavēlneeks man pavēlēja norakstu viņam privātā rakstura vēstuli ar šādu saturu: „Rlkojees kā nu eenāk prātā un — zini, ka par leeku stingribu tevi neveens še augšā neteesās, bet gan par mīkstčaulibu".[37] [38]. Vajaga izmantot sabeedribas noskaņojumus, kas tagad ir ļoti uztraukta par revolucionāru bruņotu ricibu un tamdēļ tagad attaisno ga-lejigu ricibu pee nomeerinašanas; Šee noskaņojumi drTz veen var mainitecs, bet teroru Vidzemē var izbeigt tikai ar teroru. No tevis sagaidīja daudz ko. kas atteec&s uz enerģiju, bet tagad gandrīz jau sāk izjust itkā vilšanos".[38]

Šo vēstuli Orlovam nogādājis specials feldjeģers.

Orlovs_1 protams, nepalika parada. Tas pats G. 0. Rauhs sava deenasgramatā 29. decembri atzīmē:

„No Orlova eebraucis darīšanās kara teesas izmeklētājs, kapitans Ijjlns. Vakar saņēmu atbildi uz manu vēstuli, no kuras redzu, ka Valkas apriņķi sacelšanās vēl nav bijis, bet tai vajadzējis uzleesmot; tāpēc, raksta Orlovs, nekur nesastapu pretošanos un ne pee ka neizdevās peeleetot ekzekuciju. Tagad, sākot no 28. decembra, uz Orlova peeprasijumu, eedzīvotajeem pasludināts kara stāvoklis, ko viņa augstība jau blj eevedusi 22. novembri, un ar to dota pftna vaļa. Kapitans Ijjins sneedza interesantu un leetišku ziņojumu. Orlovs izdevis rīkojumu, kas paskaidro, kādos gadījumos vainigee nošaujami (tādu gadījumu daudz: īsa nopratināšana, izmeklēšana un nekavējoša nošaušana) un vigu īpašums — Iznīcināms; nepeeleetot arestus, bet izbeigt leetu uz veetas. No ta laika, teešāra, katrā ziņojumā teek minēti nāves soda peeleetošanas gadījumi. Tas pats noteek ari Igaunijā".

Taī pat deenā Rauhs vēl atzīmē:

„...Pavēlēts peeņemt Orlova ziņojumu kā vadošu".[39]

Kas atteecas uz Igauniju, tad par to Rauhs, dažās deenas eepreekš, 23. decembri raksta sekošo:

„Bezobrazovs atgreezās no Re vel es, uz kureeni viņš aizbrauca ar pirmo matrožu bataljonu. Matroži rīkojas labi, loti enerģiski šauj".[39]

Tee bii neapzinigakee matroži, kuri bij pa daļai peedalijušees Kronštadtes sacelšanās un kureem bij apsolita apžēlošana, ja viņi peerādls savu padevibu tronim.

Raksturigi, ka soda ekspediciju darbibu Baltijā vadija pats leel-kpazs Nikolajs Nikolajevičs, nostumdams pee malas eekšleetu ministriju. To peeteekoši skaidri un noteikti pašvītro Rauhs savā deenasgrāmata 1906. gada 12. janvari:

„Uz leelkņaza pavēli braucu pee Dumovo, eekšleetu ministra, ziņot par stāvokli Vidzemē, sakarā ar Orlova depešām. Izrādās, ka leelakā Vidzemes dala, pateicotees enerģiskai Orlova rtcibaī, jau nomeerinata. Vadoņi, protams, aizbēguši un savu darbibu pārnesuši galvēnām kārtām uz Rīgu, kur Sologubs neko nedara".’

Neskatotees uz to, ka jau no 1905. g. 4. decembra visa Baltijā bija pasludināts kara stāvoklis un visa vara atdota ģenerālgubernatora SoJoguba rokas, neatkarīgi no viņa rīkojās narkomāns un zadists Orlovs. Pēdējais bija ļoti nemeerā ar Sologubu un dažnedažādi centās to diskreditēt Pēterburgas valdības acis.

Interesanta epizode ar Rigu, kuru Orlovs gribēja eeņemt pēc viseem kara laika bkumeem un kara mākslas. So epizodi attēlo ari Rauhs savā deenasgrāmata 1906. gada 20. janvari:

„Saņēmu loti plašu vēstuli no Orlova. Viņš peegājis iau pee Rigas un, sateekotees ar Sologubu, liels preekšā šādu plānu: eelenkt pilsētu, pārtraukt kuru katru satiksmi ari pa dzetzscelu un deenās divās-trijās ar arestcem iztīrīt pilsētu no tur saplūdušaieem revolucionareem-vadooeem. Apspreešanās notikusi 18. un Orlovs lūdzis Sologubu dot noteiktu atbildi 21., jo citādi būšot par vēlu, un viņš, pabeidzis savu darbu, ateešot Vidzemes eekšeenē. Orlovs raksta, ka Sologubs atstājot tādu eespaldu, ka nevarot būt par preekšneekuV

Atdot Rīgu uz deenām divām-trijām Orlova ricibā, bij ļoti bīstami preekš ārzemju akcionareem, kuru fabrikas un rūpnīcas varēja nodedzināt asinkārigais cara ģenerālis. Tāpēc ārzemju akcionāru — veetejo rūpneeku un tirgotāju speedeens bij tik leels, ka valdiba Orlovu tomēr neeedrošinajās eelaist Rigā.

Nenojauzdams, no kureenes Orlovs un citi soda ekspedīciju preekšneeki saņem direktives, Sologubs beidzot nolemj eejauktees dažu soda ekspedīciju preekšneeku rīcība, Baltijā jo sevišķi zvēriski rīkojās kapitans Rihters. Sologubs sūta telegramu ministru kabineta preekšsēdetajam Vittem, kurā attēlo Rihtera rīcibu un lūdz Vitti ecspaidot bramanigo kapitanu, lai viņš savu uzdevumu izpildītu meerigak un aukstasinīgāk, lai eevērotu vairak likumus un nesoditu pēc saveem uzskateem tos, kas nemaz nepretojas. Bet teeši tas, kas uztrauca Sologubu, Nikolajam II, turpretim, loti patika; Sologuba telegramai Nikolajs uzrakstijis: „Ai, kāds malacis!“, t. i. Rihters.[40]

šī Nikolaja II rezolūcija nav nejauša parādiba. Viņš pats personīgi visu laiku seko Baltijas „nomeerinašanas" gaitai. Viņam visu laiku leekas, ka soda ekspedīcijas Baltijā nepeeteekoši rosigi rīkojas, t. i. ka tās nav peeteekoši zvēriskas. Tā, 1905. g. 19. decembri Nikolajs nosūta Sologubam šādu telegramu:

„Jaapspeež nemeeri Vilandes un Pernavas apripķos. Vispār vēlams, lai atsevišķās karaspēka daļas apspeešanā izpaustu vairak initiatives, darbības un patstāvibas".1

Kad 1905. g. 30. decembri Vitte ziņo caram par sekmigu soda ekspedīciju darbibu un matrožu rīcibu sacelšanas apspeešana, — Nikolajam jo sevišķi patīk tas, ka „kapitans Rihters neveen apšauj, bet ari uzkar galvenos aģitatorus". Uz ši ziņojuma asiņkarais monarhs uzraksta: „Molodjec!"[40]

Tāpēc pilnigi dabigi, ka ar Sologubu nebij apmeerinats netik-veen kā Orlovs, bet ari augstākā valdiba un ka viņš tika atsaukts no Baltijas. Par Baltijas ģenerālgubernatoru valdiba eecēla baronu Melleru-Zakomelski, kurš bij kļuvis slavens reakcionāru aprindas kā revolucionāru kārējs Sibirijā.

No visa sacītā nebūt neizreet tas, ka Sologubs būtu bijis humānāks par Melleru-Zakomejski. Sologubs nebij pret šaušanu un kāršanu, viņš tik to gribēja darīt saskaņā ar „likumu", t. i. viņš mēģināja sekot oficiāli deklarētai Vittes valdibas politikai, kamēr Pēterburgas augstākās sfēras soda ekspediciju preekšneekeem. re^41 komendeja, turpretim, — „vaļak vo vsju“ un rīkotees pēc sirds-patikas.

Kādi istenibā bija Sologuba ,,likumigee“ eeskati un viņa politika, to peeteekoši skaidri leecina telegrama, ar ko viņš-1905. gadi. 25. decembri atbildēja uz kād,u Vittes telegramu, -kurā bij rekomendēts:

„Tā ka, no veenas puses, maz karaspēka un vāja ari policija, bet no otras — veetejee revolucionāri attīsta asiņainu darbibu, tad lai apspeestu revolūciju, nav citas izejas kā tikai rīkotees bez jebkādas Žēlastības".1

Lūk Šī Soluguba telegrama:

„Pastāv divi pavisam preteji apstākļu novērtējumi še un Pēterburgā. RizS pa deenām eelās pilnīgs klusums; rūpnicas, fabrikas, dzelzscejš strādā, klejojošas publikas un peedzērušu nav pat svētku deenās; tikai tumsai eestājotees teek izdariti uzbrukumi policijai, dažreiz pat karaspēkam, kuri samērā beeži beidzas ar gorodovoju nogalināšanu; vakar nogalināts žandarms, šodeen — eorodovois. Daudzas nopratināšanas, kuras izdarījis prokurors, pārleecinajušas viņu, ka (aundaru banda Rīgā nav leela: simts — divi simti cilvēku, bet ta ir spēciga ar savu veiklību. Gandrīz vai katru deenu policija, kopā ar karaspēka dalām, vairākās pilsētas dalās izdara kratīšanas, lai noķertu administrācijai zināmos galvenos aģitatorus, bet taisni tos līdz šim nav izdevees noķert, — teek arestēti mazak nozīmigi darbineeki. Vakaros katru deenu veselas rotas apstaigā daža dus kvartālus un viseem gājejeem atņem eeročus; pirmajās deenās atņēma četrdcsmit-peecdesmit revolverus, tagad — tikai dažus. Tādā kārtā, pateesibu runājot, Rīgā līdz šim nav bijis peeteekošas izdevības peeleetot militārās represijas. „Provodpika" leetā prokurors neatrod daudz maz nopeet-nns apvainojumus, kurus varētu vērst pret aresteteem strādneekeem, un joprojām neattaisno apšaušanu. Kā Rigā, tā ari apriņķos kara preekšneekeem ir dotas pilnīgi izsmeļošas direktives peeleetot visenerģiskākā kārtā eeročus, ja veen eedzīvotaii izrāda kaut jel mazako pretošanos. Vakar Rigā patruļas raidīja zalvi uz huliganeem, pee kam nogalināti četri un eevainoti vairaki. Kara preekšneeka pavēles eedzīvotaji visbeežak izpilda; kūdītāji, kurus izdod eedzī-votaji, teek arestēti pa leeiakai daļai bez kādas pretošanās. Sodeen saņēmu ģenerālā Orlova depešu, ka uz Jčrcenu pagastu nosutitā rota nošāvusi aģitatoru un nodedzinājusi otra aģitatora māju. Veenā paša ģenerālā Orlova nodala ir līdz simtam arestēto, kuri teek vainoti aģitācijā^ pa leeiakai teesal balstotees tikai uz administrācijas eeredņu norādijumeem. Žaut bez teesas, kad viņi jau apceetinati, nav eespēiams. Saņemto eeroču daudzums, kurus karaspēks atņēmis eedzivotajeem, vaj kuri atdoti labprātigi un atrasti pee kratīšanām, nav leels, un vispār eepreekšejās ziņas par eedzīvotaju leelisku aphru-notibu nesaeetas ar pateesibu; veenigi Mazsalaces meestiņā... eedzīvotaji Orlova kāraspēka nodaļai nodevuši 350 bises un 70 revolverus. AtsevlSķos gadi-jumos, kuri pēdējās deenās atkārtojas, tikai gaidot veen soda ekspedīciju, eedzīvotaji jau labprātīgi pārmaina nelikumīgi izvēlētās vatdišanas pret liku -migām. Veetejā dzīvē eespējamos līdzekļus peeleetoiu pamazām; administrācija un policija dezorganizētas, pa daļai — ari karaspēks. Žandarmērijas pārraudzība pārak vāji informēta par veetejo revolucionāru darbibu. Vissvariga-kais preekšā stāvošais uzdevums — atjaunot un sakārtot policiju. Sologubs".’

Kā redzams no šīs telegramas, Sol ogu bu nebūt nav skārusi „humanitāte^42^1. Viņš tikai skumst par to, ka Riga nav bijis izdevi-ga gadījuma, lai „peeleetotu militārās represijas**, un vel par to, ka „Šaut bez teesas, kad viņi jau apceetinati, nav eespejams**. Sologubs pareizi atzīmē, ka „tikai gaidot veen soda ekspediciju, eedzīvotaji jau labprātīgi pārmaina nelikumīgi izvēlētas valdišanas pret likumīgām'[42].

LZDSP CK bij devusi savām organizācijām direktīvi — nepre-totees soda ckspedicijām un gatavotees uz partizāņu cīņu. Kad eeradās soda ekspedīcijas, partizāņu pulciņi nebij vel organizēti un tāpēc karaspēka daļas pa leelakai teesai_ nesastapa sivu pretošanos, kā to pareizi atzīme Solugubs sava telegrama. RevoJu-cionaras rīcibas komitejas likvidēja savu darbibu un atdeva atpakaļ leetas vecajām pagastvaldēm. Tādā kārtā automātiski atjaunojās vecais administratīvais aparats, kuru revolūcija bija sašķobījusi un likvidējusi.

Teikto apstiprina ari policijas departamenta ziņojumi no 1905. gada 21. līdz 29. decembrim. Kada no šeem zipojumeem lasam:

„Igauņu un latveešu sacelšanās Baltijas guberņās, redzams, ari eet uz beigām. Tam par cēloni — enerfeiskaka karaspēka riciba. Igaunijas guberņā sacelšanās jau apslāpēta, izņemot tos apriņķus, kuri atrodas pee Vidzemes guberņas robežām, kurp kārtības atjaunošanai ari nosūtits karaspēks. Vidzemes guberņās Valmeeras un Cēsu apriņķos nemeert izbelgušees vēl pirms karaspēka eerašanās, sakarā ar baumām par ženeraja Orlova soda ekspediciju tuvošanos. Valkas pilsētā kārtiba nodibinātā ar Orlova soda ekspediciias palīdzību, tāpēc visā apriņķī likumigā valdišana dabūjusi eespēju atgreeztees un atjaunot savu darbibu. Reizē ar to teek izdariti aģitatoru aresti un eedzīvotaju atbruņošana".1

Neraugotees uz samērā vājo revolucionāru pretošanos eebrūko-šam soda ekspediciju karaspēkam, cara valdiba lāva Orlovam trakot kā veen viņam tīk. Tikai 1906. g. 23. janvari Vitte beidzot atrada par eespējamu ziņot caram, ka nu jau varot „neiznīcinātos re-volucionarus** teesat „saskaņā ar likumu**.[42]

Ko nozīmēja „teesat saskaņā ar likumu**, mēs tūliņ redzesfm. īstenībā ta bij ta pati asins bakhanalija („vaļai vo vsju**), ko soda ekspedicijas bendes peekopa Baltijā sākot ar 1905. gada decembri. Turpmāk tas tikai tika darits „likuma vārdā**, kuru Mellcrs-Zako-meļskis varēja tulkot kā gribēja.

Kā jau minēju, soda ekspedīcijas nodaļas tikai retās veetās sastapa sīvu pretošanos. Neraugotees uz to, viņas virzījās uz preekšu saskaņā ar viseem kara likumeem, ka tas teek darits eenaidneeka zemē kara laikā. Laikrakstos eeveetoja operativus ziņojumus, kā

Jau no kara lauka. Peemeram, aviize ,,Reč“ 12. marta numura ziņoja:

„No 1. decembra līdz 1. februārim Baltijā nogalināti 959 cilvēki, nopērti 251, nodedzinātās 97 zemneeku mājas, 4 skolas, 2 pagastmājas, 3 beedribu mājas, 22 pilsētas nami”.[43]

Protams, Šis ziņas stāv tālu no Istenibas, kuru vēlāk kāds soda ekspedicijas preekšneeks tēloja Šādās, pašu autoru aizraujošas, krāsās:

„Sabijuši 6 mēnešus Kurzemē, mēs bijām peeraduši pee dažada veida Hķu skateem, sevišķi — ugunsgrēkeem- Visa Baltija visu laiku dega ugunīs.

Katru reizi, kad devās dedzināt mājas, pee soda ekspedīciju preekšneekeem greezās ar lūgumu — „atļaut** braukt līdzi, lai paskatītos, pulka ārsts un pulka preesteris, kurš mīlēja efektīgus skatus**.1

Otrs peemērs. Kad ģenerālis Horunženkovs ar artilērijas uguns palīdzību aizdedzināja Talsus, un pilsētas preekšstāvji lūdza atļaut dzēst ugunsgrēku, brašais ģenerālis atbildējis:

„Ko, bezkauņas tādi! Jūs visi esat nošaujami: es nācu uz šejeeni žņaugt un kaut, bet nevis iokotees!***

Latveešu laikraksts ziņo no Dobeles:

„Noslepkavojuši ceļā oo Kalnamuižas Lozbērzu Brigaderi, patvaldības ķerubi eeradās pee mums, dobelneekeem, 17. decembrī pīkst 3 p. p. ar 4 leel-gabaleem, 2 kukņām, 4 mucām kāpostu u. t. t. Uzstādīja leelgabalus apmēram veenu versti no meestiņa un sāka to apŠaudit..**4

Soda ekspedicijas preekšneeks grafs Grabbe savā deenasgrā-matā 1906. g. 3. janvari raksta:

„18. sapeferu bataljona „spridzinātāju“ komanda, poručika Lindenvalda vadība, ar pirokselinu izārdīja mūra ēku (Vecpeebalgas draudzes skolu), kurā bij paslepušees revolucionāri. lai uzbruktu karaspēka daļai”. (Se Orabbe domā Vecpeebalgas kauju ar kazakeem).

Tajā pat deenā Grabbe vēl raksta:

„Sodeen poničiks Bjementjevs iznīcināja 118 bises, kas tika atņemtas vee-tejeem eedzīvotajeem”.

Bet nepeeteek ar to, ka ar piroksilinu uzspridzina skolu. Dažas deenas vēlāk Grabbe raksta:

„7. janvari, papreekšu apšaudījuši ar artilēriju kādu mūra ēku (10 granātas). kura atradās blakus uzspridzinātā) skolai (Še Grabbe domā Vecpeebalgas beedribas māju), karaspēka nodala devās tālāk uz Dzērbeni tādā pat kārtībā, kā vakar**.[43]

Daļa no „trofejām^4* tika nosūtita uz pilsētām. Latveešu laikraksts ziņo no Jelgavas:

„Vakar peenāca vesels vagons ar eeročeem, kas atņemti Talsos un Jelgavas apkārtnē. Pa leelakai daļai starp konfisceteem eeročeem atrodas revolveri, flintes, pistoles un dunči".[44] [45]

Soda ekspedīcijas Baltijā rīkojās kā parasti mēdza rikotees cara armija eenaidneeku zemē. Par to raksta Grabbe savā deenasgra-matā 1906. g. 10. janvari.

„Naktis pavadijām dzīvojamās ēkās. Eepemot dzīvojamās ēkas, eedzīvota-jus izdzinām, un, ia tas bii vajadzīgs, paturējām pa nakti kīlneekus: apsargājām ēkas no uguns; ēkas tika apsargatas ka no eekšeenes, tā no āreenes. Aizsardzības līdzekli — 2 vai 3 aptures (zastavas), galvenām kārtām uz leeleem celeem un meestos, no kureenes paslepšus varētu uzbrukt".

Vecpeebalgā, — kur vēlāk ar pirokselinu tika uzspridzinātā skola un granātām apšaudita beedribas māja, — Grabbes soda ek-spedicija eeradās svētdeenā, kad notika parastais svētdeenas tirdziņš. Eeraudzijuši tuvojamees soda ekspedīciju, daudzi zemneeki, kas bij sabraukuši uz tirdziņu, laikā paspēja aizbraukt, bet dala tika apturēta. Šo epizodi Grabbe apraksta savā deenasgrāmatā

1906. gada 3. janvari:

„Eeejot Vecpeebalgas meestiņā, aizturējām daudz zemneeku. Visi viņi tika sadzīti kroga stadulā, lai nopratinātu.

Pēc ilgas pratinašanas un izmeklēšanas kroga telpas, kas aizņēma vakaru nn nakti, soda ekspedīcijas preekšneeks vairakas reizes greezās ar runu pee latveešeem, peeprasidams izpildīt dažadas prasības.

Vēlu nakti zemneeki izpildīja preekšā celtās prasības, uzrakstīja adresi, kurā izteica savas pazemibas jūtas, un pēc himnas nodzeedašanas tika atlaisti brīvā".

Tās pašas deenas peezlmē Grabbe raksta par Dzērbeni, kas atrodas 15 verstes no Vecpeebalgas:-

„Nodaļas preekšneeks aizaulekšoja uz pagastnamu, kas atradās meža malā. Pēkšņi eceedams namā, viņš tur atrada laužu mitiņu, uz kuru nelikumīgi bii sapulcejušees pagasta eedzīvotaji, revolucionārā pagasta vecākā Petera PelekS vadībā.

Izskaidrojis sapulcejušamees visa dumpja bezkaunību, nodaļas preekšneeks pavēlēja nošaut preekšsēdetaju Peteri Peleko, bet likumīgam pagasta vecākām, viņa palīgeem un skriveram — nekavējoši stātees pee savu peenākumu izpildīšanas. Nodaļas preekšneeks sapulcejušamees uzstādīja šādas prasibas — līdz pīkst. 10 vakarā atdot visus eeročus un izdot galvenos revolūcijas aģitatorus. Sapulcejušees nodzeedaja himnu un apsolījās visas prasības izpildit.* Uz veetas tika izdots skolotājs Reeksts, kuru uz nodaļas preekšneeka rīkojumu tūliņ nošāva. Reeksts bij revolucionārais teesnesis un runātājs".*

Kādas vainas dēļ Grabbe' šāva un pēra? Deenasgrāmatā mēs lasam, ka Veselauskā „daudzi pērti^44; kāds Peters Ozols nošauts par to, ka ar „revolveri rokas pavadījis uz ceetumu dumpineeku sagūstīto Oificeeri”.

Turpat teikts, ka „arestēts un atstādināts no amata pagasta vecākais”, kurš „stūrgalvigi leedzees dot ziņojumu par nemeereem pagastā un parakstījis nepareizu protokolu, kura teikts, ka pagasta neesot ne aģitatoru, ne musinātāju”.

Vecgulbenē tika nošauts Spriņģis, kuru soda ekspedicija bij arestējusi Beļavas pagastā kā revolucionāru propagandistu.

„Beļavas pagasta vecākais ar skrīveri un dažeem pagasta preekšstāvjeem ceradās un visa pagasta vārdā izteica soda ekspedicijas preekšneekam savu pazemibu, pasneegdami atteecigu adresi ar visu pagasta zemneeku parak-steem".1

Soda ekspedicijas sprauž sev par uzdevumu — atjaunot vecās pagasta valdes un veco kārtibu. Savu eerašanos pagastā soda ekspedicijas preekšneeks parasti atzīme ar protokolu pagasta grāmatās.

Peevedisim veenu tādu protokolu (tulkojumā):[46] [47]

„18 decembrī Vijceema pagasta valdē eeradās viņas augstibas kiraseern un ulanu nodaļa Sporre I vadibā, Valkas apriņķa I eecirkņa zemneeku leetu komisārā pavadibā. Viņa augstibas svītes Zeemeļu nodaļas preekšneeka ģenerālmajora Orlova uzdevumā teek paziņots Vijceema pagasta sabeedribai: 1. Visām likumīgām eestādēm jastāļas pee savu peenākumu izpildišanas. Ja viņi to darīt tiktu kavēti, vainigee atbildēs ar savu īpašumu un tiks leetoti eeroii.

Rotmistrs (paraksts) Sporre I.

. Komisārs (paraksts)".

Rīcibas komitejas protokolus, kur tos paši revolucionāri nebii vel iznīcinājuši, soda ekspediciju preekšneekj parasti gluži veen-kārši pārstrīpoja. Tā, Grabbe savā deenasgrāmata 1905. gada 28. decembri atzīmē:

„Adleenas pagasts. Podporučiks Dementievs atradis pagasta protokolu grāmatā nelikumigi eerakstitu protokolu un to pats pārstrīpojis".[47]

Otrs, soda ekspedicijai spraustais uzdevums, bij — atņemt eero-čus un padarīt „nekaitīgus” visus aģitatorus un rīcības komiteju locekļus. Grabbe savā deenasgrāmata 1905. g. 28. dec. raksta:

„Cesvaines pagastā pagasta vecākām pavēlēts — rakstiski un mutiski — veenas deenas un nakts laikā salasit visus eeročus, kas atrodas eedzivotaju rokās, un nodot tos soda ekspedicijai, izdot aģitatoru un rīcibas komitejas locekļu vārdus; izdota pavēle, kas atteecas uz kara laika likumu peeleetošanu pee meestiņu eedzīvotajeem, kuru tuvumā tiks samaitats dzelzsceļšV

Bet tādām pavēlēm vispār bij deezgan maza nozīme, jo ne jau visi pagasta vecakee gribēja palikt par nodevejeem. Leelus pakalpojumus soda ekspedīcijām sneedza „pašu ļaudis”, nerunājot jau

Центральный статистический комитет. Статистика землевладения в 1905 г. Лнфляндская. Курляндская н Эстляндская губ. С -Петербург, 1906 г.

nemaz par baroneem, kuri paši teeši peedalijās ekzekucijas. Par tādu „pašu cilvēku^48 ar leelu sajūsmu un mīlestibu raksta Grabbe 28. decembri:

«Jaungulbenē man eesneedza loti daudz leetderigu ziou par veetejeem aģitatoriem uradņiks Cīrulis, kurš peedalits soda ekspedīcijai un kurš ar savu uzticamo deenastu un veetejo apstākļu pazīšanu dara mums daudz pakalpojumu pee dumpineeku uzmeklēšanas un arestēšanas1^49.1

Trešais uzdevums, ko sev sprauda soda ekspedīcijas, bij — muižneeku varas un privilefeiju atjaunošana_1 Šai ziņā ļoti interesanta fon Zlversa runa sadzīto ļaužu preekšā Vilandē:

„Zenineeki pēdējā laikā nejāva muižneekeem rīkotees ar mežu, slēdza krogus u. t. t.; viss tas bij pretlikumīgi. Uz to zemneekus kūdija dažadi dumpi-rieeki, blēži un zagli. Ja paši zemneeki nezin, kā dzīvot un rīkotees, tad lai vipi greežas pee muižneekeem pēc padoma; muižneeki veenmēr viņeem ir devuši un dos tabus padomus. Še nošauti daudzi neleeši; es vēl daudzus nošaušu... Sastopot muižneeku, zemneekam iaņem no gatvas nost cepure un japa-klanas. citādi — pēršu^48.’

Soda ekspediciju preekšneeki rūpējās, lai nekavejotees tiktu atvērti krogi un monopoli. Tā, Grabbe 1906. g. 3. janvarī raksta:

«Dzērbene. Monopola bodes pārdēvējam izteikts stingrs rājeens par to, ka tas tūliņ nav ktausijis un nav atvēris monopolu. Pārdevējs nakti pavadīja karceri^48.

Vaj atkal — 28. decembrī:

«Cesvaine. Nodaļas preekšneeks deva rīkojumu krodzneekam Borževskam nekavejotees atvērt krogu, kuru bij slēgusi revolucionārā komiteja^48.[49]

Tāda bij soda ekspediciju „taktika un stratēģija", kuru uzdevums bij atjaunot veco kārtibu Baltija. Ka to redzēsim vēlāk, soda ekspedīciju darbība bij daudz breesmigaka un asinainaka, nekā to redzam no oficialajeem dokumenteem, kas gājuši cauri soda ekspediciju preekšnecku rokām.

Citēsim vēl to veetu no grafa Grabbes deenasgrāmsatas, kur viņš rezumē savus „varoņdarbus" pirmajā soda ekspedīcijas gā-jeenā (soda ekspediciju gājeeni beeži veen atkārtojās; aresti un apšaušanas tad sākās no jauna, beeži veen tad tika atkal arestēti un nošauti ari, tādi, kurus soda ekspedīcija pirmā vaj otrā gājeenā jau bij atsvabinājusi u. t. t.):

«Uz Vidzemi nosūtitās soda ekspedicijas ar uguni un zobenu ir apslāpējušas sacelšanos, izbeiguši teroru un atjaunojuši kārtibu.

Lai pilnīgi nomeerinatu Baltiju un iznīdētu revolucionāro kustību nākotnē, valdībai ir jasper šādi soli:

1) Neveens no aizbēgušajeem ažitatoreem un skolotajeem-revolucijas sludi-natajeem nekad vairs nedrīkst atgreeztees savos pagastos. To prasīja soda ekspediciias preekšneeks, to pašu atkārtoja eedzīvotaji pagastu sapulcēs. 2) Soda ekspedīciju sodito un aizbēgušo manta konfiscējama un atdodama vaj nu veetejeem nabadzigajeem zemneekeem, vaj ari mazturigeem kreevu jau-dim, kurus uz šejeenl var atsūtīt no Eekškreevijas guberņām. 3) Arestētos, kam bijuši nopeetni sakari ar revolucionāro kustibu, izsūtīt uz dzīvi attālākās guberņās. 4) Nekavejotees atgreezt savās draudzēs mācītājus, kas no turee-nes padzīti no revolucionareem. 5) Eelikt savās vecajās veetās — un, pa daļai. apmainīt neieetderigos — policijas eeredpus. 6) Pavēlēt zemneeku leetu komisāram un pārejai preekšneecibai izdarit rūpigu kasu un pagastu leetu re-viziju, lai visu atkal savestu kārtibā preekš tālākās meerigas dzīves. 7) Uzlikt eedzīvotajeem peenācigu atmaksu par mantas iznīcināšanu. 8) Stingri Izmeklēt un saukt pee atbildības visus Vidzemes šauro dzelzscelu kalpotājus, kas ņēmuši jo aktivu daiibu revolūcijā. 9) Pēc tam, kad būs atcelts kara stāvoklis, — revidet veetejos likumus, lai pareizāk regulētu atteecibas starp muižneekeem un zemneekeem. 10) Karaspēku koncentrēt pilsētas, nesadalot to neieelās daļiņās pa guberņu. 11) Organizēt karaspēka dalu promenādes pa ap-riņkcem, lai tādā kārtā eedzīvotajeem veenmēr atgādinātu, ka valdībai pee-teek karaspēka, kas veenmēr varēs palīdzēt meera mīļotaieem".

5os savus preekšlikumus Grabbe nobeidz šādeem vārdeem:

,.Pretejā gadijumā nemeeri turpinasees un dumpis izdevigā gadijumā atjau-noseesV

Salīdzinot ar pārejeem soda ekspedīciju preekšneekeem, kā Na-zimovu un citeem, Grabbe nemaz nebij sevišķi asinkārigs. Viņa preekšlikumeem bija praktisks raksturs, tin ar teem viņš gribēja jo ceeŠak nodrošināt vācu muižneeku varu par Baltijas eedzīvotajeem. Kad soda ekspediciju Šausmu darbi izbeidzas, veenu-otru Grabbes preekšlikumu valdiba ari mēģināja eevest dzīvē. Tikai visam tam bij maz sekmju: Baltijas guberņas joprojām palika par vācu muižneecibas „dzimto zemi“, un vācu baronu privilēģijas Kreevijas patvaldiba ari turpmāk sargaja ka savu acu raugu. Bet reizē ar to 1905. gada revolūcija ari Baltijā bij eesitusi nekad ne-izdzeedejamas rētas cara Kreevijas organisma.

Pakavesimees drusku sīkāk pee soda ekspedīciju breesmu dar-beem. Pateešām loti grūti attēlot visus tos Šausmu darbus, kurus padarīja soda ekspedīcijas Baltijas guberņās ne tikveen kā līdz

1906. gada 23. janvārim. — kad uz Vittes preekšlikumu tika no-Ieegts kārt un šaut bez teesas spreeduma un izmeklēšanas, — bet ari vēlāk — 1906., 1907. un 1908. gados. Sājos gados Baltija bij veens no teem daudzajeem plašās Kreevijas stūreem, kur reakcijas reebeklis cirta cilvekeem galvas bez skaita un pūlējās izravēt pēdējo revolūcijas saknīti.

Sāksim no Igaunijas, kur bruņotā sacelšanās nebij sasneegusi tos apmērus, kādus ta sasneedza 1905. gada novembri un decembri Latvijā. Un, neraugotees uz to, soda ekspedicijas Igaunijā plo-sijās tāpat ka Latvijā. Hapsales apriņķī, Tike|u draudze (tur trakoja ģenerālis Bezobrazovs) tika smagi nopērti 64 zemneeki — veci un jauni, ari daži skalotāji. Karaspēks nodedzināja 3 zemnee-ku ceematus un tikko uzcelto pagastmāju; šo māju soda ekspedi-cija nodedzinājusi tāpēc, ka revolucionāri viņā bij iznīcinājuši cara portreju. Laimanam peespreeda 100 siteenus ar „nagaiku". Lai-mans protestēja un kategoriski paziņoja, ka viņam būtu labak, ja viņu nošautu, bet nevis pērtu. Laimana protestu ņēma vērā un viņu nošāva.1

Šis pašas korespondences autors tālāk vēl ziņo:" Veenā pašā Vilandes apriņķī, kur muižneeki neko nebij dabuijuši just, tika nošauti 70 cilvēki. Vilandes pilsētas skolā soda ekspediicija nopērusi 3 skolneekus par peticijas eesneegšanu skolas preekšneecibai. Lu-zenhauzenā, Vezenbergas apriņķi, matrožu zalpes nogalinājušas seeveeti ar četreem bērneem, kura no bailēm bij eeslēgusēs māja. Oberpalenes tuvumā, Vidzemes gub., nošauts 70 gadus vecs zem-neeks Miķelis Lups, kurš bij loti eeceenits visā apkārtnē. Nošauts par to, ka viņš 20 gadus vecs būdams nošāvis breedi. Vezenbergā arestēts skroders Šulcs un vēlāk nošauts kā „Igaunijas republikas prezidents^11. — Korespondents peezimē: „Kā to apleecina Šulca pa-zīstamee, viņš bijis psihiski slims cilvēks, kura nenormaliba kritusi viseem acīs^11.

Kāds soda ekspedīcijas dalibneeks vēlāk šādi apraksta ekspedīcijas darbibu:

„Savu darbu mēs darijām naktīs. Kādreiz peenāca pavēle — braukt uz kādu ceematu. Līdz ar mums brauca praporščiks. Kad eebraucām ceematā, mums pavēlēja — arestet divus igauņus. Arestējām tikai veenu. Otrs bij nozudis. Praporščiks pavēlēja izvest no mājas pazudušā seevu un nopratināt, kur pazudis vioas vīrs. Viņa nerunāja kreeviski: starp zaldateem gadījās kāds tulks, un dabūjām zināt, ka viņas vīrs jau divas naktis negul mājās. Pec nopratināšanas praporščiks paveleia aizdedzināt ceematu un mis, zobus sakoduši, no četrām pusēm aizdedzinājām mājas salmu jumtu. Igauņa seeva ar ma-zeem bērneem uz celeem lūdza praporšēiku nededzināt, bet viņas lūgšana palika bez sekām. — Tādas izbraukšanas notika gandrīz vaj katru nakti. Par mūsu „centigo“ darbu mums deva degvīnu1^50 [51].[51]

Ebreju meestinu Glazmanku, Vidzemes guberņā, gandrīz vaj pavisam nodedzināja. Meestiņā soda ekspedicijas nodala daudzus nošāva, arestēja, izdarija kratīšanas. Kad zaldāti vēl bij meestiņā, nezin no kureenes nakti atskanēja šaveens. Ar to peetika, lav saceltu kara trauksmi. Zaldati eelenca meestinu un pagreeza leelga-balu stobrus pret to. Soda ekspedicijas nodaļas preekšneeks sapulcināja visus meestiņā eedzīvotajus laukumā un paziņoja, ka ja pusstundas laikā netiks izdots šāvējs un atnesta viņa bise, tad viņš pavēlēs visu meestiņu bombardēt Eedzīvotajeem atļāva izeet laukā no Giazmankas. 30 minūtēs visi eedzīvotaji bij aiz meestiņā. Izmocitec meesttņa eedzīvotaji sakrita sneegā un turpat atradas

ari slimee. Palkavneeks šoreiz aprobežojās ar sešeem Ieclgabala šāveeneem un pateica, ka ja pēc nedeļas šāvējs nebūs uzrādits, tad nieestjņš tiks galigi noslaucīts no zemes virsus. — 12. janvart Glazmanku zaldati aizdedzināja veenā un tajā pat laikā trijās vee-tās. No Glazmankas palika pāri vairs tikai apdegušee skursteni.[52]

49. draguņu pulka 4. eskadrons, kas stāvēja grafa Zilberg-Plate-ra muižās, pēkšņi uzbruka Kukliški ceemata eedzīvotajeem. Naktī no 28. uz 29. janvari (I906._gadā) zaldati eelenca kādu zemneeka māju un eelauzās tajā. Nogāzuši u!z gridas veco zertmeeku un viņa divus dēlus, tee sāka viņus kapat ar „nagaikām". Uz oficeera pavēli, sadauzitee tika izvilkti sētā un viņu māja no žaldateem iz-laupita un aizdedzināta. Oficeers uzkleedza seeveetēm un bēr-neem: „Ja dzēsisat, es jūs visus noŠauišu“.

Salaupito mantu un sakropļotos vireešus zaldati aizveda uz tuvējo muižu, kur sadauzītos zemneekus sameta zirgu stallī. Tur viņus turēja tris deenas un katru deenu šausmigi sita. Kad nclaimi-gee bij tik tālu sakropļoti, ka tos vairs nevarēja pazīt, viņus ее meta ratos un aizveda uz Daugavpils ceetumu. Ceļā uz Daugavpilī zaldati veenu zemneeku norāva no rateem un turpat „bēgot" nošāva. Nošautais veselu nede[u gulēja uz lauka, jo valdišana atteicās to atdot radineekeem un tikai vēlāk atļāva viņu paglabat.[52]

Та paša gada 30. janvari tas pats oficeers saziņoja visus vec-tejos zemneekus un, veetejās administrācijas klātbūtnē, peespeeda tos noniestees ceļos un parakstitees uz balta papira, peebilzdams: ..Tagad jūs varat eet mājās, spreedumu pecnemsirn bez jums".’

Nigrandes muižā. Aizputes apriņķī, grafs Kaīzerlings peesēja pce zirga sedleem kalpu Rozi un, likdams zirgam aulekšot, vilka gar zemt sev līdz visu laiku un pēra ar nagaiku, kamēr kalpam nebij izsistas abas acis un viņš galigi nezaudēja samanu. Tad viņu pakāra ozolā un turēja tris deenas par beedinašanu pārejeem.'

Pēc Vittes 1906. gada 23. janvara rīkojuma, par kuru jau pars reižu eeminejos, baroni drīz veen atrada jaunus paņēmeenus. kā uz veetas izrēķinatees ar revolucionareem. Baronu pamudināti, soda ekspedīciju preekšneeki sāka „bēgot" apšaut apceetinatos, pārvadājot tos no veenas veetas uz otru. Tas turpinājās visu

1906. 1907. un pat 1908. gadu. Sakarā ar to politiskee eeslodzitee ceetumos sāka izvirzīt oficiālu prasibu, lai viņus_ eekal važās, kad pārvadā no veenas veetas uz otru. Par to savas atmiņās J. Peters raksta sekošo:

..1907. teada rudeni mēs, Leepajas ceetumā eeslodzitee, pasludinājām bada streiku un izvirzījām prasibu, lai mūs, sūtot uz laukeem nopratināt, eekaltu [53]

važās. Bada streiks vilkās 4 deenas. Eeradas prok" ceetis, bet gan kreevs- Kad mēs viņam paziņojām žās, kad sūta uz laukeem uzzīmēt personibu, viņš

Pratinot, tika visplašākos apmēros peeler [53] pats J. Peters vēl raksta:

„Es atminos 1907. gada sākumu, kad es tiku arestēts un eesēdinats Lee-pajas ceetumā: tur atradās kāds jauns zemneeks, Mednis, kuru policija, Bre^53 driha vadibā, bit spīdzinājusi, lai tas uzrādītu savus beedrus. Pēc spīdzināšanas jaunais, 23 gadus vecais zemneeks atgādināja kroplu veci, ar izrauteerr dzimumorganeem. pārsistu auss plēvi, salauzteem un norauteem nageem. Neraugotees uz to, ka šis cilvēks atradās visu acu preekŠā, neraugotees uz to. ka par viņu tika eesneegti peeprasijumi Valsts domē, — viņa ekzekutori tomēr palika nesoditi. Desmitām reižu nāca ceetumā prokurors, bet neiaimiga-jam nepeegreeza ne to vismazāko vēribu“.[53]

1906. «ada 30. novembri Riga arestēja 15 cilvēkus. Viņeem pee-veenoja vēl Ferdinandu Griniņu, kas jau menesi pirms tam bij arestēts. Viņu slepenpolicija bij tā spīdzinājusi, ka 22 gadus vecais veselīgais jauneklis bij pārvērtces par plikgalvigu veci. No viņa tomēr nebij tik daudz izspeeduši, lai varētu nodot lauka kara teesai, un tāpēc viņš bij nosūtits uz Rigas centralceetumu. Pec minēto 15 cilvēku apceetinašanas. viņu no jauna nosūtija uz slepenpoliciju. Kā tur apceetinatee spīdzināti, par to 1907.' gada jo plaši rakstīja kreevu laikraksts_„Reč“ (Nr. Nr. 49 un 52). Viņus tur sita ,,nagaikām“, mīdija kājām, viņeem lauzija kaulus, rāva matus un nagus, dzēsa degošus papirosus un cigārus pee viņu mecsām, spaidija dzimumorgānus u. t. t. Griniņu, ka_ pašu spīti-gako, speciāli spīdzināja. Viņu nogāza gar zemi. peeseja pee sola. pārlika viņam pāri dēli, un divi policisti uz ta šūpojās laužot Grī-ninam mugurkaulu. Ralstotees uz tādā kārta izspeestam leecibām. lauku kara teesa 10 apcee tina tos noteesaja uz nāvi un pavēlēja nošaut. Un lai gan Griniņu noteesaja tikai uz 15 gadeem katorgā, viņu tomēr 1906. gada 27. decembri ,,begot“ nošāva.’

Šādi un līdzīgi fakti tika ziņoti no 2. valsts domes tribīnes.

Soda ekspediciju darbibas laikā izņēmuma stāvokli bij nostādi-ta ari latveešu un igauņu prese. Par mazako mēģinājumu kaut cik kritizēt soda ekspediciju rīcibu vaj „neceenigi izturetees“- pret patvaldību, tika slēgtas, veena pakal otrai, vairakas avizes un žurnāli. Neskaitāmi naudas sodi speeda izbeigt savu darbību visus tos laikrakstus, kuri daudz maz nostājās revolūcijas cīnītāju pusē. Stolipina kaklautu uzmauca netikveen kā revolucionareem cilvc-keem, bet ari visam pārejam, kas vecu vēl bij palicis dzīvs. [54] [52]

Cara patvaldības vara ne tikai slepkavoja; ta centās ari, eedvest vedzivotajos bailes. Tāpēc laikraksteem tika atļauts samērā brīvi aprakstīt asiņaino soda ekspedīciju darbu. Protams, lāva tikai minēt pašus faktus un — ne vārda vairak. Tāpēc ari ta laika presē varam atrast ttk loti daudz par soda ekspedīciju sirošanu Baltijā. Minēsim kaut dažus no Šeem fakteem.

1906. gada 8. februārī „Latvijā" tika ziņots no Kurzemes: Valtaiķos pagājušo peektdeen karaspēks nošāva 32 personas. Stari» uoteesateem atradās 10 skrundeneeki un 22 piersonas, pa leelakai daļai, no Lejasmuižas. Sestdeen Kazdangā pakāra Lašas skolotāju Zinbcrgu un nošāva divus zvejneeka zēnus. Tadaiķos pagājušā nedētā karaspēks nošāva kalpus Miķeli Jāzepu un Jāni Kļavu — par mežu postīšanu u. t. t.[52]

No Kokneses tika ziņots: Še pēdējā laika soda eksj»edicijas nošāva j>ārak par 30 personām. ši)s leelais nošauto skaits uz veete-jeem eedzīvotajeem ir atstājis satricinošu eespaidu. Nošaušanu karaspēks izdara ceļmalā, stacijas tuvumā, kur dzīvākā laužu kustība. Pirmo peekāva un nodūra kādu zēnu Graudiņu, kurš gribējis noglābāt revolveri žagaru gubā, bet, pamanijis karaspēku, sācis bēgt... Kokneses pagasts izskatās itkā pamiris, kluss — pa celeem neredz ļaudis staigajam un braucam* kā agrak.[52]

No Raunas ziņoja: Ari šejeeni apmeklēja soda ekspedīcija un atstāja 9 nošautos. Ruks nošauts tāpēc, ka nejāvis ceļus taisīt un vācis naudu preekš zocialisteem. Paeglis nošauts par peedališanos streikā, par ko jau agrak ceetis. Varonis, Preede. un Zembergs apceetinati, visu deenu nodzīvojuši pagasta namā un vareiuši izbēgt, bet nebēguši, jo uzlūkojuši sevi par nevainigeem.*

Šādas un tamlīdzīgas korespondences varētu citēt bez sava gala.

No soda ekspedicijām pa leelakai daļai ceeta laukstrādneeki. To apleecina neskaitāmas korespondences. Peemēram: „Veenu kalpu no Nīgrandes Jostiņeem pakāra pee ozola Nīgrandes sudmalu kalnā, pašā ceļa malā.[55] [56] [57] [58]

Lugumuiža zaldāti peesējuŠi pce kokeem 3 muižas kalpus, bet šaut uz teem kautrejušees; tad baroni pirmec nemtfši flintes un sākuši Šaut. Nošautce kalpi bij visu laiku apsargājuši muižas pili, lai ta netiktu ūzlaupita un nodedzinātā. -- Asteres muižā nošauti 2 kalpi. „Ar veenu vārdu — mūsu apkārtnē teek šauts, dedzināts bez kādas teesas, bez izmeklēšanas, šausmas un breesmas pārklājušas visu apkārtni".*

Grūti noteikt nošauto un pakārto skaitu. Leelos apmēros ceeta tautskolotāji. No, apmēram, 2 000 latveešu tautskolotajeem. nēc visnepilnigakām ziņām, nošauti, pakārti, nomiruši ceetumos u. t.t. 362 tautskolotāji.[59] Bez šaubām, šis skaitlis īstenibā bij leelaks.

Parasti skolotājus arestēja un veda uz šaušanu teeši skolneeku klātbūtnē. Tādos pat apstākļos izpildīja ari meesas sodu. Peemē-ram, Ungurpilī, Valkas apriņķī. 2 skolotājus, kuTi bij ņēmuši dali-bu kustībā, sodīja visu skolneeku klātbūtnē ar meesas sodu.=

Parasti līdz ar nošaušanu tika nodedzinātās ari nošauto mājas, la meklējamais bij aizbēdzis, tad mājas tika nodedzinātās visādā ziņā. Iznicināts vaj konfiscēts tika ari mventars. Paglābt kaut je! ko no degošās mājas bij stingri aizleegts: tāpēc beeži veen līdz ar dedzināmo saimneeka mantu sadega ari eemītneeku un kalpu pekelites. Tāpat aizdedzināto māju dzēst stingri bij aizleegts. Nereti laikrakstos toreiz varēja lasit. ka ja aizdedzinātās mājas pēc karaspēka nodaļas aizeešanas nodzēstas, tad zaldati tūliņ atgrec-zušees un dedzinājuši no jauna.3

Dedzinātās ari sabeedriskās ēkas — skolas, pagastnami, bee-dribas mājas u. t. t., ja veen tee bijuši „saistīti" ar kaut jel kādu sacelšanās un revolucionārās kaujas epizodi. Reizē ar dzīvojamām mājām dedzinātās ari visas citas saimneecibas ēkas. Kādā no toreizcjeem laikraksteem lasam: visvairāk izdedzināts Vecsa-laces pagasts. Nodedzinātās 6 leelas saimneecibas ar visām ēkām. Atstātas tikai pirtis un muižas rentes mājas. Uguns peeliceji - -muižu mežsargs FiŠers un skrīveris Ozols. Starp nodegušām ēkāmi ari veena pagastskola. Ainažos nodedzinātā labi eerikota apteeka, pagastskola, zemneeku mājas, dzirnavas. Zemneeku mājas dedzinātās, kur muižneeki to gribējuši. Vecsalaces muižkungs P. izteicecs, ka neveena ēka nav dedzinātā bez viņa ziņas.4

Par tamlīdzigeem fakteem laikraksti ziņo katrā numurā. Nošauj tēvus, ja viņu dēli — revolucionāri aizbēguši un nodedzina mājas, ja saimneeka dēli ir peedalijušees revolūcijā un nav 'atrn-Jami mājās.

Nošaušana parasti tika izdarita šausmu pilnos apstākļos. Tā no Aizkraukles ziņo: Soda ekspedīcijai bija uzdots nošaut kādu Kā-postinu. Nevarēdams Kāpostiņu sadabūt, oficeers lika arestet kādu citu un nošāva to. Tad atsauca Kāpostiņa vecākus un trīs saimneekus un lika teem apleecinat, ka nošautais ir teešam Kāpo-stiņš. Kad leecineeki to nedarija, oficeers lika tos breesmdgi pee-kaut. Tomēr turigee zenmeeki ari pēc tam neatzina nošauto par Kāpostiņu. Ari no kazaku laupīšanām ceešam. Tee iiem visu — vērtsleetas, ēdamas leetas, laupa dzīvas cūkas, zirgus u. t. t.‘

летопись", 1925 г. Лк 4.

Dundagā kādu mājas saimneeku Vītolu divas reizes šāva: viņš tomēr palicis dzīvs, kaut gan sakropļots.1

Vispār, nereti šautee tika tikai ее vainoti un palika dzīvi, ja pee-dcrigeem un draugeem pēc tam tos izdevās noslēpt un izārstēt. 13et tas tā bij tikai sākumā. Vēlāk viseem nošauteem oficeeri ar zobenu pāršķēla galvu.

Nošautee tika turēti vairakas deenas pee kokeem. Vecsalacē nošautos noleedza paglabat kapsētā.1

Loti plašos apmēros tika praktizēta pēršana. Pēra pat tādus, kam nebij nekā kopēja ar revolucionāro kustibu. Viņu vaina bij veenigi ta. ka viņus kāda soda ekspedīcijas nodala bij sastapusi uz ceļa. Tā, Nītaure „pāra deenu laikā kazaki nopēra ar nagaikām kādus 20 cilvēkus, kuri vaj nu gadījās uz ceļa, vaj ceļmalā mee-rigi strādāja savu darbu. Pērti tikai tadēl, ka laikā nepaguva noraut cepures. Tika nopērts ari kāds vājprātīgs. Pee pēršanas kazaki cenšas sist ar nagaikām pa galvu un seju.*

Pēra, protams, ari seeveetes. Kā kuriozs jaatzīmē sekošs fakts Brantu pagastā (Kurzemē) par teesnesi revolūcijas laikā bij eevē-leta sēeveete. Viņas veetā oficeers pavēlēja nopērt tas viru.4

Cirteenu skaits atkarajās no soda ekspedicijas nodaļas preekš-neeka „humanitātes". Parasti pēra ļoti smagi. Nereti tika atzi-meti gadījumi, kad pēc 100 siteeneem meesa lēca jau uz visām misēm un pērteem ilgu laiku bij jaārstejas. ja tee drīz pēc tam nenomira. Kuldigā apteekai noleedza soda ekspedicijas sakro-plotajeeni eilvekeem pārdot kaut jel kādas zāles.* Pēra vairakas deenas no veetas, — 4 deenas un vairak, un pēc tam beeži veen izvilka sētā un nošāva (Vesteenā, Cēsu apriņķī).*

Soda ekspedīciju preekšneeki jo plaši praktizēja pagastu sa-beedribu aplikšanu ar kontribucijām. Plašos apmēros notika ari ..nevēlamo elementu" izsūtīšana uz Sibīriju caur nobalsošanu.^ Se leelu lomu spēlēja reakcionaree pelekee baroni, kas tāda kārtā pulējās atbrīvot pagastus no revolucionareem elementeem.

Mēs jau atzīmējām veenu no 1906.—1908. gadu Šausmīgākām parādibām, ko loti plašos apmēros praktizēja soda ekspedicijas, — bēgot nošaušanu. Par to plaši un atklati rakstīja laikraksti. Tā, no Rendas raksta:

.Cik nežēlijja bijusi apceetinato nošaušana uz Render ce|a, to leecina se-košas zipas. Naktī ap pīkst. 12 pasta puisis, braukdams pa Rendes ceļu. izdzirdīs vaidus un, redzēdams uz ceļa dažus gulām, izkāpis tos aplūkot. Tee biiuši eevainoti, asinīm notecējuši cilvēki. Pasta puisis aizbraucis uz tuve-

' .Progress", 1907. g., 27. maija numurs.

' ,.CiaJv. Pilsētas Avīze", 1906. g.. 17. janv. numurs.

* ..Pēterburgas Atbalss", 1906. g., 20. maija numurs.

' ..Galv. Pilsētas Avīze", 1906. g„ 17. janvara numurs.

л ..Tautas Teesibas". 1906. g., 18. aug._ numurs.

’ ..Pēterburgas Atbalss", 1906. g., 20. jūnija numurs. c .

jām mājām pēc palīga. Atnākušee ļaudis pazinuši eevainotos un nogādājuši tos uz mājām. Visi vēl bijuši dzīvi, lai gan tuvu miršanai; veens no teem (no 7) no sāpēm izkārpījis zemē dziļu bedri. Tas tik daudz vēl varējis izteikt, ka vedot ticis izgrūsts no rateem un turpat uz ceļa nošauts".1

Kāds cits korespondents ziņo:

„\ eenā paša reizē no Kuldigas ceetuma izņēma 40 cilvēkus, no kureem 3S uz Aizputes ceļa nošāva, bet pārējos divus — skolotājus Zinbergi un Pum-puru — aizveda pee Kazdangas un pakāra".1

Laiku pa laikam laikraksti publicēja statistiskas zioas par to, kā norisinās ,,nomeerinaŠana“. Peemēram, tika ziņots,’ ka Vidzemē un Kurzemē divu mēnešu laikā (no 24. augusta līdz 24. oktobrim) nošautos varot eedalit sekošās rubrikās: uz kara lauka teesas spreeduma nošauti un pakārti — 76, bēgot nošauti — 33, aizdomu dēl nošauti —• 29, aiz pārskatišanās — 4, pretim turotees -5 un nezināmu eemeslu dēl — 28; pavisam kopā — 175.

2. valsts domē zocialdemokratu frakcija cesneedza speciālu pceprasijumu par soda ekspedidju darbibu Baltijas guberņās. Polemizēdams, sakarā ar šo peeprasijumu, ar teesleetu ministriju, zocialdemokrats Ozols peeveda šādas statistiskas ziņas: soda ekspedīcijas nogalinājušas vairak kā 1 200 personas, no kurām vairāk kā pusē nošauta bez teesas un izmeklēšanas; nodedzinātās daudzas mājas (Ozols saka, ka viņš saskaitījis — 318). Vēl 1906. g. 30. oktobri nodedzināti Odzeenas Kanguri."

Zocialdemokratu frakcijas peeprasijumā publicēti neskaitāmi fakti par soda ekspedīciju darbibu atsevišķos apriņķos un atsevišķos pagastos.1

Peeprasijums parakstīts 1907. gada 13. aprīlī. Peeprasijuma gala slēdzeenā lasam:

JUdz ar nošaušanām uz lauku kara teesu spreeduma pamata, joprojām atkārtojas neskaitāmi gadijumi, kad teek nošauti bez šīs „teesas", — beeži pat preteji viņas spreedumam. Bet veetejā administrācija eet vēl tālāk; nodedzinātās mājas ta aizleedz uzcelt no jauna, un daži ceetušee, neskatotees uz to, ka viņeem līdz šim nav celta preekšā nekāda apsūdzība, joprojām nevar izdabūt atļauju atjaunot savu saimneecibu. Tajā pat laikā apdrošināšanas bce-dribas atsakas izmaksāt apdrošināšanas prēmijas, bet veetejā muižneeciba un viņas krediteestādes peedzen no ceetušajeem eepirkšanas un rentes maksas, t-oda ekspedīciju „bēgot nošauto" līkus aizleedz apglabat kapsētās, bet aprok kur pagadas"...

Zocialdemokratu peeprasijumam nebij nekādu praktisku rezultātu. Soda ekspedīciju nodalu darbība Baltijā turpinājās. Bet [60] [61] [62] [63] valsis domes tribīni zocialdemokrati izmantoja, lai mobilizētu strādneecibu un revolucionāro zerrmeecibtt uz tālāku revolūcijas cīņu pret Kreeviļjas patvaldibas režirmi.

Tagad pakavesimees pec partizānu cīņas. Federatīvā komiteja un LZDSP centrālkomitejā izšķirošā bridi atteicās no brupotās sacelšanas leelakos rūpneecibas centros, kā Rigā un Leepajā. Sis apstāklis ir veenmēr japastripo, jo revolūcijas uzvara Rigā, Leepajā un Revelē varētu atstāt izšķirošu eespaidu ari uz 1905. gada revolūcijas gaitu visā pārejā Krcevijā.

Federativā komiteja savā pēdējā „Biļetenā" (14. decembri. 1905. g.) ziņoja, ka Rigai tuvojotees 10 tūkstošu leels karaspēks. Federativā komiteja aicinaja „etnitees līdz beigām", kā cīniļjušees savā laikā būri. Bet preekš federativās komitejas ta bij tika* skanoša revolucionārā frāze, ar kādām viņa svaidījās uz visām pusēm 1905. gada rudenī. Revolucionārām strādneecibas un zem-neecibas masām tas tomēr bij sauceens uz partizāņu cipu. par kuru bij lēmis LZDSP 2. kongress vēl 1905. gada jūnija.

Federatīvā komiteja, un lidz ar to ari visas Jatveešu zocialdenm-kratiskās partijas vadošās eestādes neturēja par vajadzīgu enerģiski un praktiski organizēt masu bruņoto pretošanos reakcijai, kad Sologubs, kā Baltijas ģenerālgubernators, eeradās Rigā, un Orlova soda ekspedīciju nodaļas grava revolucionāros cec-matus.

1905. gada revolucionārā armija — tautas milicija — pa leelakai daļai atkāpās bez sīvām kaujām un šur tur pat labpratigi atdevās soda ekspedīciju rokās. Bet, neskatotees uz šausmigo reakcijas teroru, ko soda ekspedicijas eenesa Baltija, eevērojama dala revolucionāro kaujineeku tomēr citigi sekoja LZDSP centrālkomitejās direktivei — gatavotees partizāņu cīņai. Kad eeradās soda ekspedicijas nodaļas, vīni nenometa eeroČus_ un ap viņeem stiķa organizetees partizāņu pulciņi, kas vēlāk izvērtas par plašu. ,,mežabra!u“ kustību.

Ir zināms, ka V, I. Lenins toreiz joti interesējās par partizapu cīņas attīstību Baltijā. Savā slavenajā rakstā — „Partizāņu ci-ņa“, — kas parādijās lcelineeciskā laikrakstā „Proletarij^11 (190b. gada 13. oktobri, p. v. st. 30. zeptembri,. 5. numura), — V. I. Le itins vairak kā atzinigi izsakas par partizāņu ciņu Latvijā un, pa-inatodanices uz šo cīņu, apgāž mazineckus, kas partizānu cīņu dēvēja par anarķismu, blankismu. individuālo teroru un no masām atrautu atsevišķu cilvēku cīņu, kas demoralizējot stradneeci-bu, atstumjot no tās plašus eedzīvotaju slāņus, dezorganizējot kustību un kaitējot revolūcijai.[64]

Partizāņu cīņas pretineeki savus uzskatus parasti centās pastiprināt ar laikrakstu ziņām. V. I. Ļeņins jautā: vaj laikrakstos publicejamee peemēri ir peeteekoši peerādoši? Un atbild:

,.Lai to pārbaudītu, ņemsim apvidu, kur visplašāk (V. I. Ļeņina pa-strīpoiums) ir attistita šī cīņas forma — latveešu novadu. Lūk, kā sūrojas par latveešu zocialdemokratijas darbibu „Novoje Vremja" (21. (8.) un 25. (12.) septembrī). Latveešu z.-d. strādneekeem partija (ta ir da|a no KZDSP) kārtīgi izlaiž 30 tūkst, eksemplāros savu laikrakstu. Oficiālajā nodaļā teek eespeesti speegu saraksti, kuru iznīcināšana ir katra godīga cilvēka peenā-kums. Kas palīdz policijai, teek izsludināti par „revolūcijas pretineekeem*’ un ir sodāmi ar nāvi, atbildot bez tam ari ar savu mantu. Naudu preekš partijas zocialdemokrati eedzīvotajeem pavēl dot tikai tādā gadijumā, ja teek uzrādita kvitē ar zegeli. Pēdējā partijas pārskatā starp 48 tūkst. rub. gada tenākuma ir atzīmēti 5.600 rub. preekš eeročeem no Leepajas nodaļas, ka> eegūti ekspropriācijās ceļā. — „Novoje Vremja**. protams, met zibeņus un spār* das pret tādu „revolucionāru likumdošanu", pret šo „vareno valdibu".[65]

V. I. Ļeņins tālāk turpina:

..Nosaukt par anarkismu, blankismu, terorismu šo latveešu zociaidemokratu darbibu neveens neuzdrošinasees. Bet kāpēc ne? Tāpēc, ka še skaidri redzams jaunas cīoas formas sakars ar sacelšanos, kura bij decembrī un kura no jauna nobreest.. Blankisms un anarķisms vcegli eenāk galvā cilve-keem, kas teecas pēc šabloneem, bet sacelšanās apstākļos, kura skaidri redzama latveešu novadā, Šo eekatto apzīmējumu {„zaučennih jarličkov") nede-i īgums krīt acīs".[65]

LZDSP vadibas kreetna dala bij pret partizāņu ciņu. šī partijas vadības dala novērtēja partizāņu cīņu teeši tāpat, kā to darīja krcevu mazineeki. CK vairākums toreiz stāvēja par partizāņu cīnu un šajā jautājumā LZDSP kreisais spārns eevērojami tuvojās kreevu leelineekecm. Nebūdami vēl konzekventi Ieeli-ueeki, latveešu ,,kreisee“ zocialdemokrati toreiz šaī jautājumā jau stāvēja uz Ļeņina mācibas pamateem:

. Zināmos asu ekonomisku un politisku križu laikmetos šķiru cīņa attistas lidz teešam pilsoņu karam, t. i. līdz bruņotai cīņai starp divām tautas da-lant. Tādos laikmetos marksista peenākums ir turetecs pee šķiru cīoas veedokla. No marksisma veedokla ir pilnīgi nepielaižams to kaut kādi morālāki nosodīt".*

Latveešu zocialdemokratu kreisais spārns, kura rokās pēc revolūcijas sakāves nonāca partijas vadiba._ neraugotees uz labā spārna sabotāžu un rūgšanu, — ņēma savās rokās partizāņu pulciņu organizēšanu un partizāņu cīņas vadīšanu, ar ko partizānu kustībai nodrošināja organizētu raksturu. 1906. gada vasarā visos Latvijas apvidos pastāvēja plaši izplatītas „mežabrāļu" organizācijas, kuras pa leelakai daļai darbojās saskaņā ar LZDSP CK direktivēm.

Kāda 1906. gadā bij partizāņu cīņas „platforma", ap kuru partija mobilizēja revolucionāro pretošanos reakcijai? Šī platforma ir formulēta Madleenes centra obligatonskos noteikumos, kuri tika pārdrukāti LZDSP centralorganā „Cīņa".

See obligatoriskee noteikumi skan šādi:

1) Neveens nedrīkst izpildit nekādu policijas pavēli, kura varētu kautkādi kaitēt revolucionāriem. Vainigeem būs jaatbild ar mantu un dzīvību; 2) kalpecm jaboikotē speegi-saimneeki un saim-neekeem jaboikotē speegi-kalpi; 3) krogi uu monopoli, ka ari slepenās dzertuves jaslēdz; 4) visas baznīcas jasledz, inācitaji, kuri tagad gana brivibas cīnitajus, janošauj; 5) atlaisto skolotāju vec-tas nedrīkst eencmt, jamāca skolās pēc jaunās programas: 6) atlaisto un aizbēgušo muižu kalpu un arendatoru veetas jaboikotē; 7) pagastu amatvīru jrcenākums pabalstit un paslēpt no zaldateem meklētos brivibas cīnitajus, pee kam teem jarīkojas saziņā ar vcc-tejo z.-d. organizāciju; 8) speegi, huligāni uu inelnsimtneekiļ ja-publicē ,,Clņā“ un proklamācijās, slepeni rakstitas draudu vēstules neatzīt, bez organizācijas štempeles, naudu neveenam neizdot.1

Jau tas vecu, ka LZDSP oficiāli paziņoja, ka viņa ņem savās rokās partizāņu cīņas vadibu, peešktra partizānu kustibai neveeu organizatorisku nozīmi, bet deva ari morālisku gandarījumu, ka> toreiz bij no leelakā svara. Bet pateicotees tam, ka partijas labais spārns, t. i. mazineeki un pa daļai ari contristi, visu laiku uzstājās pret partizānu cīņu. raksturodami to kā anarkistisku, partizāņu ku-stiba preekš plašajām tautas masām tomēr vēl nebij zocialilemo kratiska kustība. Pēc tam, kad augšā citetee obligatoriskee noteikumi paradijas partijas centralorganā ,,Cīņa“, kustiba par tādu kļuva oficiāli, kas partizāņu kustibai peešķīra neveen leelu organizatorisku spēku, kāds tai jau bij agrak. bet pastiprināja to ari ;>,* kolosālo partijas autoritāti.

Kādā virzeenā norisa partizāņu cīņas gaita? — Vispirms tika organizēta enerfciska cīņa pret speegeem un nodevejeem. Sākot ar soda ekspediciju darbibu, tūliņ ari sākās izrēķināšanās ar speegeem un nodevejeem. Kāds laikraksts ziņo:

„Dažās veetās zenmeeki pēc tam, kad zaldati pabeiguši savus varas darbus pee revolucionarecm, paši nosodot speegus un nodevējus. Bēnes tuvumā vairaki baronu speegi nošauti un viņu mitekli nodedzināti^1*.'

Par speegu nogalināšanu ziņo otrs laikraksts: no Skrivereem nošauts pagasta vecākais Krūmiņš, par ko pagasts tika sodits ar 3 tūkst. rub. soda naudas, nošauts Vezetas muižas īpašneeks.’

Visu to, protams, dara „mežabrāli".

Sevišķi teek izdauziti krogi un monopoli. Tas izskaidrojams ar to, ka 1905. g. rudenī krogu un monopolu slēgšana bij veena no revolūcijas prasibānu Un otrādi — veens no pirmeem soda ekspe diciju rikojumeem bij — atvērt krogus un monopolus. Tamdei

’ „Cīņa", 1906. K. Nr. 45.

..Galvas F*ilsētas Avize^1*, 1906. g., 13. janv. numurs. ..Tēvija", 1906. g., 14. janv. numurs.

dabīgi, ka krogu un monopolu dauzišanu „mežabrāli" uzlūkoja kā veenu no partizānu, resp. revolucionārās elpas, pretīmturešanās. uzdevumcem.

Krogu un monopolu dauzišanu sevišķi pastiprinās 1906. gada vasarā sodu ekspedīcijas darbības pašā sākumā. Par to ziņo laikraksti katrā numurā:

„Cēsu apriņķi uzbrukumi monopoleem un krogeetu, kuri pagājušā rudeni uz eedzivotaju vispārīgo vēlēšanos lika slēgti, bet tagad atkal atvērti, noteek. dcezgan beezi. Nakti uz 4. augustu izdarīts uzbrukums Jumurdas Sarkan-r.ilvju krogam, tam tika peelaista uguns, bet to izdevās nodzēst".[66]

No Vesteenes ziņo:

„Krogi un monopoli pee mums teek iznicināti cits pēc cita". No Leelas muižas: „Ap Jāņu deenu mūsu apkārtne tika demolēti beidzamee krogi — Lam-beres „Smaides" krogs un Ozolmuižas „Vērsitis". Katrā veetā izdauziti logi, atņemta nauda un pee naves soda aizleegts tirgotees ar reibinošeem dzēree-neem. Krodzineeki paklausa".

No Veetalvas Odzeenas:

„Nakti uz 23. zeptembri no nepazisiamcem „revidenteem" slēgts Odzeenas muižas krogs un Veetalvas Lejas krogs. Uzbruceiu bijis līdz 10 labi apbruņojušos cilvēku. Pudeles sadauzītas. Aizleegts kronēt".’

Leeta eet pat tik tālu, ka Lubanas un apkārtnes krogos dežurē zaldatu patruļas, lai pasargatu tos no „dumpiueekcem".[66]

Partizāņu kustiba izplešas aizveen tālāk un laiž dziļākās saknes. Teek izplatītas proklamācijas, atņemti pagasta mājās save-stee eeročī, sadedzinātas grāmatas u. t. t. Citeem vārdeem sakot, atkārtojas tas pats, kas 1905. gada vasarā, tikai daudz šaurākos apmēros. Un tas noteek neraugotees uz to, ka soda ekspedīcija sarīko veselas medibas uz „mežabraleem" un visa Baltija pilna karaspēka.

Ilustrēsim sacīto ar faktisko materiālu. Laikraksti ziņo:

Annasmuižas pagasta nātnā nodotos eeročus apbruņojusees banda nolaupīja, tas pats notika ari Beķeros. Lestenes mācitaju muižā apbruņota banda sadedzināja baznicas gramtas* u. t. t.

No Biržeem (Kurzemē) raksta: Pebruara pēdējās deenās Biržu pagasta locekļi sanesa pagasta namā viņeem no ģenerālgubernatora uzlikto kontribūciju — 1 000 rub. un 500 rub. par baronam aplauzteeem telefona stabeem. Nauda tika kārtigi kvitēta un noglabāta pagasta naudas skapi un pee pagasta nama durvīm tika nostādīti 6 apbruņoti stražņiki. Naktī eeradās bars bruņotu re-vducionaru, apceetinaja un atbruņoja stražnikus, paņēma naudas skapi noglabāto naudu, ap 500 pasta blankas, štempeles un aizgāja.1

Zem teeša „mežabrāļu" eespaida 1906. g. rudeni noteek veetām rekrušu nemeeri. Rekrūši dzeed revolucionārās dzeesmas, uzvedas izaicinoši' pret policiju, kas leecina, ka „nekāds kara stāvoklis un lauku kara teesas nelīdz".’

Ne bez intereses atzīmējams ari šāds fakts, kas 1906. gada lauku kara teesas apstākļos varēja notikt tikai zem teeša partizāņu kustibas eespaida. Leelsesavas pagasta pilna sapulce veenbalsigi nolemj: 1) greeztees pee valdibas ar lūgumu, lai atceļ kara stāvokli; 2) lai dod amnestiju viseem politiskecm; 3) lai bez kavēšanās eeved reformas; 4) lai valdibas eestādēm nodotos eeroēus atdod atpakaļ eedzīvotajeem vaj samaksā viņu vērtību."

1906. gada vasarā, kad partizāņu kustība sasneedz visplašākos apmērus, buržujiskee laikraksti žēlojās, ka „mežabrāļi" pavisam „apspeežot tautu un eevedot jaunu verdzibu". Mācītāju avize raksta:

„Viņi izdod savus noteikumus ttn ar brauniņu rokā seko, lai See nosacimiui tiktu uz to stingrāko izpilditi".4

Un teešām, nenoķeramee „mežabrāli", neskatotees uz to, ka muižas pilnas ar soda ekspedīcijām, tura bailēs veetejos muižnec-kus, mācītājus, pelekos baronus un vispār lauku buržuāziju.

„Mežabrāļu" medībām teek mobilizētas policistu nodaļas, kas kopā ar soda ekspediciju nodalām eelenc mežus, tikai bez sekmēm.....Mežabrāli" kā nākuši, tā pazūd...

Soda ekspediciju preekšneeki un veetejās policies pristavi ar uradņikeem dara visu, lai pret „mežabrāleem" saceltu kājās visus pagasta eedzivotajus. No Aizkraukles ziņo:

„Mūsu uradņiks paziņoja, ka pēc feenerala Vendta pavēles katram māja jaeerikojot norunātā saziņošanās zīme, — jaturot gaisā izcelta nodarvota muca un gadījumā, ja parāditos kāds „zocialists^1*, tad minētā muca iaaizde-dzina un kaītniņeem, kuri eerauga mucu degot, jadara tas pats. Tā tad nedaudz minūtēs visi pagasta eedzīvotaji zinās par dumpineekeem un ar t<> zocialisti būšot aizbeedeti".*

Protams, šādeem ģenerālā Vendta planeem nebij nekādu panākumu. Partizānu kustiba bij pārak dziļa un plaša, lai to tik vee-gli ar darvas mucu palīdzibu varētu „izkūpināt".

Partizāņu cīņa organizētā veidā turpinās līdz 1906. gada rudenim, kad LZDSP lauku organizāciju konference peeņem rezolūciju par partizāņu pulciņu likvidēšanu.

' „Cīņa^1*, 1906. g., 7. marta numurs.

„Pēterburgas Av. Cīņa", 1906. g„ 17. nov. numurs.

* „Mūsu Laiki", 1906. g„ 19. juniia numurs.

* „Latveešu Avize", 1906. g., 3. zept. numurs,

* „Pēterburgas Atbalss", 1906. g., 4. jūlija numurs.

Atsevišķi partizāņu pulcioi pastāv ari vel 1907. gadā. Ret bez teešas z.-d. organizācijas vadibas maz pa mazam vigi zaudē savu pirmatnējo nozīmi.

♦ *

*

Soda ekspedīciju rtciba un reakcijas uzvara eenesa leelas pārgrozības nacionālas buržuāzijas galvas. Nevar teikt, ka latveešu nacionālā buržuāzijā būtu aktiva cīnītājā 1905. gada revolūcijā. Bet nenoleedzams, ka latveešu nacionālās buržuāzijas progresīva kee elementi stāvēja revolūcijas pusē un dala ari ņēma aktivu dalibu revolucionārā kustibā.

Ar reakcijas pirmām uzvarām krasi maiņas latveešu nacionālās buržuāzijas atteecibas pret revolūciju. Reakcionārākā nacionālās buržuāzijas dala. kas revolūcijas laikmetā uzstājās pret revolucionāro kustibu un bloķējās ar vācu inuižneecibu, reakcijai eesta-jotees maz pa mazām paleek par latveešu buržuāzijas vadošo dalu. Progresivee centeeni, kuri izpaudās revolūcijas laikmetā, ātri veen izkūp un ari tā sauteamee ,,progresivisti“ reakcijai nostiprinoties pāreet reakcijas lēģerī. Buržujiskee laikraksti lād revolūciju un mēģina peerādit, ka ta esot „šaubigu elementu roku darbs**, kuri tagad saņemot savu likumīgo sodu.

Pazīstamais lauku buržuāzijas laikraksts „Tēvija^11, kuru rediģē „slavenais** advokāts Čakste (vēlāk eevēlets kā latveešu nacionālās buržuāzijas preekšstāvis pirmā valsts domē, pirmais Latvijas „neatkarīgās** republikas prezidents) apsveic soda ekspediciju rīcību:

..Dumpja apspeešanas līdzekli, kādus tagad valdiba leeto Kurzemes lauku pagastos, ir peemēroti apstākleem — pret eeročeem uzstājās ar eeročeem. Kara pulki eet no veena pagasta uz otru uti allažiņ sodi teek izpildīti uz vee-tas: tos, kas atzīti par vainigeem, vaj nu tūliņ nošauj, vai apceetina".1

Eeteikdams būt aukstasinigeem, laikraksts dod padomu:

„Tāpat nevajag ari pārak uztrauktees un noskumt kritušo, nevainigo upuru dē|. Viņas (t. i. asinis) lai šķīsta mūs un pacel uz pilnigakeem darbeem, u/ jaunu, taimigaku nākotni". 9

Čakste steidz sludināt sava laikraksta lasitajeem, ka

..Kreevijas karaspēks jau mūs respeež tumsībā un verdzībā, mūsu ģenerālgubernatora kungs devis paskaidrojumu, ka viņš nācis izvest 17. oktobra manifestu, tā tad izgādāt eespēju, pašeem spreest par savām vajadzībām un likumeem kopā ar visu Kreeviju".*

Otrs laikraksts, kura krēslā sēd visas buržuāzijas atzītais rakst-neeks Rudolfs Blaumanis, pavisam noleedz, ka būtu bijuši nevai-nigi upuri. Soda ekspedicijas dara tikai savu peenākumu:

„Tēvija", 1906. g. 12. janv. numurs.

; „Tēvija", 1906. g, 4. marta numurs. „Tēvija", 1906, g. 17. janv. numurs.

„Nekur karaspēks Latvijā nav rlkojees pret meerigeem, nevainigeent eedzīvotajeem, kā to zināmās lapas veenā kladzināšanā kladzina. Līdz šim. cik zināms, karaspēka upuri ir tikai revolucionari-agitatori un viņu aizstāvji un slēpēji, un ja pateešām kur būtu ceetuši no karaspēka rlcibas ineerigee ļaudis, tad vaina uzkraujama veenigi pašeem revolucionareem, kuri ar varu peespeeda pārvēlēt pagasta valdes, padaridami viskonzervativakos pagasta locekļus par kārtības postitajeem'[67].1

Sl pati avīze eeveeto korespondenci no Kokneses, kurā kāds saimneeks raksta:

,.Paši galvenee nemeerneeku vadoni, kā tas parasts, jau laikus aizlaidās lapās, atstādami savus kara pulkus uz sēkla. — Ak, mēs, nabaga saimneeki. kas izpildijām kalpu veetu. bet kalpus uz sava rēķina apbruņojām par mili-Čeem. barojam tos un dzirdijam, izpildījām visas šķūtis preekš nemeernee-keem, devām teem pēdējo grasi prom!.. Uzelposim nu brīvāki un sneessim roku teem, kas nodrošinās mūsu brīvibu uz likumu pamata".’

Lauku buržuāzijā atklāti izsaka savu nicināšanu pret revolūciju. Ar bailēm ta atminas, ka revolucionāri rikojušees „jau ari pret saimneekeemV

Čakste lamā revolucionārus par zagleem, blēžeem un zvēr pee savas bārdas, ka tikai zem Kreevijas spārneem var latveešu tauta dzīvot, zelt un plaukt, un pee tam tikai tad, ja viņa peefuresees pee kartības un likumibas, t. i. būs pret revolucijuL pret brīvibas kustibu/

Buržuāzijas laikraksts, kuru rediģē, kā jau teicām, visu atzītais rakstneeks Rūdolfs Blaumanis, atklāti eeteic nodevību un provokāciju. ,,Latvija“ 19. numurā 1906. gadā raksta:

„Bet kas lai noteek ar revolucionareem un nozeedzneekeem? — Tee jasa-gūsta nn ianodod teesām. Revolūcija tagad Baltijā ir apspeesta, bet no atiiku-sajeem nozeedzneekeem pagasti paši ar valdibas palīdzību varētu atsvabina-tees".

Tanī pat numurā teek loti uzslavēta kāda pagasta valde, kura noķērusi 10 revolucionārus un nodevusi tos karaspēkam.

..Tas ir daudz vairak, nekā daži goda policisti (domāti muižneekO ar kaza-keem visu pagājušo vasaru pagastā dzīvodami noķēra", — beidz „Latvijas" redaktors:’

Ta pate „Latvija" raksta:

„Vara, nežēlīga vara valdija pār таго saimneeku-mājīpašneeku".'

Luterāņu mācītāju laikraksts leelā preekā rīstidamees brēc:

„Kam vajadzēja nākt, tas nāca. Revolūcijai sekoja revolūcijas apspeešatia pec dedzināšanas un slepkavības darbeem nāca sodiba, barga sodiba".7

Nemaz nav jarunā par „Pigas Avizi“. kuras redaktors, pazīstamais Fricis Veinberģis, kopā ar mācītāju un rakstneeku Andreevu Needru, svētidami svēta soda ekspedīciju rīcibu un eeteic buržuāzijai „tagad vairs neizlaist varu ir savām rokām".[68] Pat tāds laikraksts, kā „Baltijas Vēstnesis", kura redaktoreem (Arvedam Ber-gam) 1905. gadā Jānis Asars rakstija demokrātiskās (buržujiskās) partijas programu, atsakas no kuras katras līdzdalibas revolucionārā kustībā un raksta:

„Mēs esam pārleecinati, ka mūsu tautas kodols un sevišķi saimneeki uz laukeem nav un nevar būt nemeeru peekriteji, tāpēc, ka ar nemeereem līdzi apdraudēta ari viņu manta un dzlviba. Ja viņi kur peedalijušees, kā par pee-mēru, pagastu valžu (negrib pat minēt — rīcibas komiteju) vēlēšanās, tad tas noticis zem draudu, terora vai acumirklīga apjukuma eespaideenT.[68]

1906. gada vasarā, kad Latvijas novadā augstāko vilni sasneedz partizāņu kustiba, latveešu buržuāzijas niknums vēl jo vairak pee-aug. Šinī ziņā interesanta telegrama, kuru nosūtija Dobeles apriņķa pag. vecāko un skrīveru sapulce:

.Pēterburgā, valsts domes prezidentam Muroniceva kungam. Mēs greežam \alsts domes uzmanibu uz laupišanas uzbrukumeem un slepkavibain, kuri atkārtojas katru deenu un kureem padotas tiklab privātpersonās, kā amatvīri, un lūdzam valsts domi, lai ta izsaka atklāti savu protestu pret šeem nedar-beem, un lai norāda veetejeem eedzivotajeem. ka visi varas darbi un terors katrā zigā jaapsveic. Šinīs apstākļos no jeb kādas reformu izvešanas nevar ne runa būt. Jelgavā, 9. iuniiā Dobeles apriņķa pag. vecakee, vīnu palīgi un skrīveri**.’

Pret šo teiegramu mēģina vēl pacelt savu balsi progresīvākās buržuāzijas daļa, bet viņu balss gandrīz nav dzirdama šaī Šakalu un hijenu kaukšanā.

šu momentu mēģina izmantot vācu muižneeciba. Sakauta, btri neiznīcinātā, ta ar dažadu solījumu palidzibu par veetejās i>ašval-drbas un landtaga reorganizāciju, cenšas pārvilkt savā pusē ari progresīvāko latveešu nacionālās buržuāzijas dalu. Tas vācu ba-roneem izdodas bez sevišķi leelām pūlēm. Tādā kārtā jau Šinī reakcijas laikmetā teek likti latveešu buržuāzijas „veenotās frontes" pamati, kas atklāti tika izsludināti un izvesti dzīvē 1917, gada vasarā uti vēl jo sevišķi 1919, gadā. kad Šķiru cīņa Latvijā sasneedz visaugstāko pakāpi.

Viss tas leecina par ārkārtīgu šķiru cīņas paasinašanos šinī laikmetā. No veenas puses — buržuāzijā, no otras — proletariats. Pateicotees samērā leelam rūpneecibas un lauku proletareešu skaitam, neskatotees uz revolūcijas sakāvi, LZDSP bij veenigā visa Latvijā, kas no jauna kopoja ap sevi revolūcijas spēkus.

M. AVERINS un V. PETROVS. REVOLUCIONĀRĀ DARBĪBA KARASPĒKĀ LATVIJĀ 1905.—1907. GADOS'

Pirmās ziņas par zocialdemokratisku propagandu karaspēkā, kas bij noveetots Latvijā, atteecas iau uz 1901. gadu. Tā, 1902, gada pavasarī kara ministrs slepenā cirkulāru, starp daudzeem fak-teem, norādošeem uz propagandas un aģitācijas peeaugšanu karaspēkā, atzīmē, ka 116. Malojaroslavas kājneeku pulka kazarmēs. kas atradās Riga, atrastas proklamācijas.[69] [70] [71] Tomēr par zistemati-skas revolucionārās darbibas sākumu karaspēkā jauzlūko 1904.

! gads kreevu—japanu kara laikā. Revolucionāro propagandu

sekmeja ši nepopulārā, kara neveiksmes, kas zināmā mēra nogur-1 dinaja zaldatu masu un aizkavēja viņu demobilizāciju, un neap-, meerinatiba ar prcekšneecibu. kas pret zaldateem neleetigi pee-

leetoja savu varu.

Sākot ar 1904. gada rudeni, revolucionāro darbu Rigas garnizona zaldātos veica „Zocialistiskā kara organizācija pee Rīgas federativās komitejas^72* (LZDSP un ..Bunds").* 1904. g. novcmbra-decembra mobilizācijas laikā starp eesaucanteem tika plaši izpla-titas „Bunda" proklamācijas — ,.Rekrušeem" un LZDSP -- „Nost ar mobilizāciju". 10. (23.) decembri tika sarīkota protesta demonstrācijā pret mobilizāciju. Tomēr_ toreiz nemeers un uzbudinājums starp eesaucameem vēl neizpaudās kaut kadas atklātas uzstāšanās veidā.[72] Tādi uzstāšanās gadijumi notika tikai 1905. gada janvara deenās. Zocialistiskā kara organizācija izlaida proklamācijas — „Zaldateem" un „Rezervisteem", un jau pirmās deenās daži zaldati

peedalijās demonstrācijās.1 „Nekārtibu** nomeerinašanai preekš-neeciba bij speesta greeztees pec palīdzibas pee unterofieeeru nodaļas, jo citas karaspēka daļas ta uzlūkoja par neuzticamām. U»'* teešām, kad policija mēģināja iztrenkat Politelinikas institūtā sasaukto mitiņu, zaldati atteicās viņai palīdzēt.2

Lapiņām, kuras izplatīja kara organizācija, zaldātos drīz veen bij leeli panākumi. Blakus proklamācijām zaldatu masas revolu-cionarizešana loti leela nozīme peekrita zaldatu satiksmei ar strādneckeem pee fabriku apsargašanas. Par to bij pat atzīmēts 116. Malojaroslavas kājneeku pulka komandeera pavēlē.2 Maijā starp Pigas garnizona zaldateem bij jau eevērojams skaits zaldātu. kuri atradās pastāvigos sakaros ar kara organizāciju. Pēdējā organizēja pulciņus un sarīkoja masu sapulces. Kādā tādā sapulcē mežā, Pigas tuvumā, tika peeņemta šāda rezolūcija:

„Mēs, Rigas garnizona zaldati, — noklausijnšees runātāju par to. ka cariskā valdiba ar tautas dēlu rokām, zaldateem, grib nožņaugt tautas centeenus pēc brivibas, ka cariskā valdiba izmanto zaldātus bagatneeku interešu aizsargāšanai, kuri nospeež mūsu pašu brāļus, zemneckus un strādneekus, ka tautas izputināšana un tautas posts izbeigsees tikai tad, kad pate tauta, bet nevis cars un zagli-činavneeki, vadīs savas leetas, — veenbalsigi nolēmām nee-dalitees sacelšanās cīņā pret valdibu. kas nozeedzas pret zemneekeem un strādneekeem, un izšķirošā bridi ar eeročeem rokās pāreet tautas pusē. kas sacēlusēs aizstāvēt savas svētās un taisnigās prasjj>as“.*

No Rigas zocialistiskās kara organizācijas pārskata redzams, ka no marta līdz jūnijam izplatitas šādas lapiņas: 1) „Kazarmē**. lapiņa Nr. 1, 2) „Zaldateem**, 3) „Kadēl stradneeks dumpojas**. 4) „Oficcereem**. 5) 2 proklamācijas karā aizejošeem ar aicinājumu atteiktees eet kautiņa, „Rigas zocialistiskas kara organizaci-jas“ izd., 6) „Zaldatu atminai**. Rigas KZDSP komitejas izd.. 7) „40 cilvēki, 8 zirgi**. Rigas KZDSP komitejas izd., un 8) „Uz asins kauju, uz taisnibas kauju**, LZDSP Leepajas komitejas izdevums sakarā ar Odesas notikumeem flotē. Lapiņas tika izplatitas visās kazarmēs un karaspēka komandās, 300—500 eksemplāru katrā pulkā. Bez nelegālās literatūras tika vēl izplatiti ,.Don-skaja reč“, ,,Molot“, „Burevestņik** u. c. izdevumi.

Ar sevišķi labeem panākumeem veicās propaganda Vjazmas. Izborskas un Malojaroslavas pulkos, tāpat ari Daugavgrīvas cec-tokšņa garnizonā. Pēdējā zaldati uzstādīja preekšneecibai veselu rindu prasibu, līdz kuru izpildīšanai viņi atteicās izeet uz mācībām un izpildīt citus deenasta peenakumus.’

1905. gada decembri šī noslāpēti dobjā dūkoņa Daugavgrīvas ccetokšņa garnizonā izvērtās par atklātu sacelšanos. Apspeežot

' „Последние Известия", Nr. 211, стр. 3.

- Кобозев: „Мои воспоминания" („Красная летопись". 1922. g„ Nr. 5, стр. 296).

„Последние Известия", Nr. 226, стр. 1.

* „Последние Извести я", Nr. 235, стр. '.

ь „Последние Известия", сборник IV. Москва, 1924 г., стр. 12, un Р. Kobozeva almlņas, 297. 1pp.

šo sacelšanos, tika arestēti daudzi zaldati — kara organizācijas beedri un pat daži tas vaditaji.1 Kara organizācija centās tuvina-tees zaldatu masai, izlaistajās lapiņās aizskarot teešas zaldatu vajadzības. Sevišķi leeli panākumi bij tām lapiņam, kuras greczās teeši pee noteiktām karaspēka daļām, uzstādot konkrētas prasi-bas (Malojaroslavas pulkā, sakarā ar viņa komandeera pavēlēm, pee muzikanteem — neizjaukt streiku teātri u. t. t). Tai laikā, kad zaldati atradās nometnēs, izdevās sarikot plašas masu sapulces, kurās pārrunāja kā akūtos deenas, tā zocialdemokratijas progra-mas jautājumus.*

Karaspēka koncentretibas ziņa otrajā eeverojamakā Latvijas centrā — Leepajā — sākot ar 1905. gada janvara notikumeem, ari pastiprinājās darbs starp zaldateem. Tajās deenas starp 3. Klusa okeānā eskadros jūrneekeem uzleesmoja atklāts dumpis, kuru uz laiku apspeeda tikai ar leelām mokām.’

Uz Šo kuģu komandām valdiba jau sen bij skatijusees ar neuzticību, jo tās bij peeteekošā mērā saindētas no revolucionārās propagandas.

Šo kuģu komandās tika plaši izplatitas proklamācijas un citi nelegāli izdevumi.[73] [74] [75] [76] [77]. Vēlāk, kad jūrneekeem vajadzēja izbraukt jūrā, viņi atteicās izeet no kazarmem. Tikai draudi atklat artilērijas uguni peespeeda viņus padotees preekšneecibas pavēlēm. Taču nemeeri uz kuģeem turpinājās ari vēl jūrā.

Jūnijā Leepajas matrožos no jauna sakas rūgšana. To rādijā sliktee jūrneeku materialee apstākļi, kā ari atvaļinājumu atcelšana matrožeem, kureem bijizbeidzees deenasta laiks.

Rūgšana izpaudās atklātā dumpī. Jūrneeku nomeerinašanai izsauktās kājneeku daļas atteicas šaut, un daži kajnceki pat nolēma pāreet sacēlušos pusē un uzņemt sakarus ar Leepajas organizāciju. KZDSP Ženevas orgānā .Пролетарий* bij nodrukāts šāds veetejās zocialdemokratiskās organizācijas paziņojums:

„Vectejā garnizona karaspēka novērojama stipra kustība. Mūsu sakari ar karaspēku nostiprinās**.1

Drusku vēlāk darba vešanai starp zaldateem tika nodibinātā zocialistiskā kara organizācija, kurā eegāja ,,Bunda“, LZDSP un KZDSP veetejās organizācijas preekšstāvji.1

Kara organizāciju darbibai un zaldatu atklātai izeešanai cīņā pceškirama jo sevišķa nozime sakarā ar to stāvokli, kāds bij ra-dees tajā laikā Baltijā. Te pilsētas proletariāta un zemneecibas revolucionārā kustiba jau pašā sākuma, preteji citeem Kreevijas apvideem, izpaudās daudz krasakā veidā. Tas, savukārt, eerosi-naja valdibu pecleetot pastiprinātas represijas. Jau 15. (28.) martā Kurzemē un Vidzemē tika pasludināta pastiprināta apsardziba un vēlāk eevests kara stāvoklis. Blakus karaspēka dalām revolucionārās kustibas apspeešanā peedalijās ari veetejee muižneeki, kuri organizēja savas kaujas družinas („zelbstšuces‘0. Viss tas tomēr nespēja aizturēt revolucionārās kustibas peeaugšanu. Pirms oktobra fceneralstreika kā sevišķi spilgts šis kustibas uzleesmojums bij protesta demonstrācijā, sakarā ar mobilizāciju augusta vidū. Zocialdemokratiskā partija bij izlaidusi uzsaukumu. Mobilizācijas pirmajās decnās notika streiki Riga un Leepaja. Neraugoteees uz pastiprinātām represijām^1, mobilizācijā dažas veetas netika izvesta, un tikai tad. kad peenāca zinās par pameera noslēgšanu ar Japanu, protests sāka mānāmi atslābt/

Pēc 17. oktobra manifesta sākas jauni revolucionārās kustibas uzplūdi. Kā ее vēro jams notikums š_i momenta vēsturē atzīmējama Rigas apriņķa pagastu preekŠstāvju apspreede novembra sākumā. Šajā apspreedē tika uzstādita vesela rinda vispārdemokra-tisku prasibu un nolemts sagatavot Kurzemes un Vidzemes pagastu preekŠstāvju kongresa sasaukšanu. Vidzemes fceneralgu* bemators tūliņ pēc šīs apspreedes nosutija uz Pēterburgu telegra-mu, kurā ziņoja valdībai par gatavošanos uz bruņotu sacelšanos veetejās neatkarīgas varas nodibināšanas nolūka un prasija kara stāvokļa eevešanu. Kara stāvoklis nekavējoši tika eevests. Tas noderēja par zignalu latveešeem gatavotees uz aizsargāšanos. Iniciatīvi pārņēma savās rokās jaunee pašvaldibas orgāni — „rīcības komitejas". Sākās tautas milicijas organizēšana, kura ar la-beem panākumeem cinijās pret karaspēka dalam un policiju/ Taī laika pastiprinās ari kara organizācijas darbiba. Novembrī sāk iznākt lapiņas un biļeteni, parakstiti no Rigas zocialdemokratiskās [78]

kara organizācijas, un decembri avize .Голос Солдата^79 [80].i Uz jauneem revolucionārās kustibas uzplūdeem valdiba atbildēja ar pastiprinātām represijām. Sākās „soda ekspedīciju^11 darbibas laikmets. Kara organizācijai, reizē ar puedališanos bruņotā cīņā, nak klāt vēl jauns uzdevums — vest propagandu starp tam zaldatu daļām, kas teek sūtitas eedzīvotaju nomeerinašanai.

Revolucionārā darbība karaspēka Vidzemē 1906.—1907. gados

Žēl, ka nav atrastas dokumentariskas ziņas par Latvijas proletariāta varonīgās cīņas kara organizācijas strukturu un darbību šajā laikmetā. Esošee dokumenti atļauj apgaismot tikai atsevišķas epizodes un uzmest kaut cik konkrētu apstaklu attēlu, kādos nācās vest revolucionāru propagandu starp zaldateem.

1907. gada zeptembri, sakarā ar divu leibgvardijas kazaku pulka kazaku nodevibu, kas atradās Cesvaines muižā, Cēsu apriņķi, Vidzemē, tika arestēta Kraukļa Nikolaja skolas skolotājā Karline Misiņ.[81] Pēc nodēvēju leecibām, viņa vedusi starp kazakecm propagandu, peerunajusi tos neeet pret tautu un devusi padomu ne-izpildit preekšneecibas pavēles. Izdarot kratīšanas, pee viņas atrastas vēstules, no kurām noskaidrojees, ka viņa jau sen vedusi aģitāciju starp zaldateem, ar kureem uzturējusi sakarus saraksto-tees. Bez vēstulēm, pee viņas vēl atrastas vairakas brošūras: M. M-va— .Внутренние враги^80, Volontera — .Регулярная арми или народная милиция", К. Kautska — .Парламентаризм и народ ное законодательство^80 ц. с. Misiņ un daži viņas korespondenti tika saukti pee atbildības un apsūdzēti par peederibu pee Latvijas zocialdemokratijas kara organizācijas.

No vēstulēm, kas uzglabājušās pee leetas, redzams, ka Misiņai bijuši ceeši sakari ar zocialdemokratiskam aprindām, kas aktīvi cīnijušās pret valdibu. Pee viņas atrastas vairakas kādas personas rakstitas vēstules, kuru autors Misiņu sauc par „jūsu ceļa beedris". Par sevi tas saka. ka peederot pee tas grupas, „kuru birokrāti un buržuāzijā neeeredz". Viņš bijis zemneeku kustibas organizators Dvinskas apriņķi, 1905. gada decembri. Veenā no vēstulēm viņš jo šiki apraksta savu darbību Šai kustibā:

„Pagājušā gada rudenī, pēc brivibas pasludināšanas, kad visos Baltijas kaktos sāka plūst eekšā gaismas stari, es nevarēju palikt bezdarbigs savā dzimtenē, kur tauta vēl ceeši snauda. Pēc manifesta es sāku pulcināt kopā zem-neekus un uzstātees atklāti. Sākumā darbs veicās loti gausi, bet tā ka es nežēloju savus spēkus, tad jau līdz 15. novembrim noorganizēju miliciju no divi tūkšt'pšcem cilvēku, kuri bij labi apbruņoti. Vēlāk es saveenojos ar Kurzemes rodalu. No 15. līdz 20. decembrim Eandrīz viss Dvinskas apriņķis bij manās rokās. Sevišķi eeverojamas kaujas notika Kurzemē. Brīvibas laikā policija no manis baidijās vairak kā no uguns. 8. janvarī soda ekspedīcija, izmantodama Izdevīgu gadijumu, sarīkoja uz mani medibas, bet neatrada mani mājās un peerSdija savu varonibu pee maneem nabaga piinigi nevainigajeem veca-keem: peekāva viņus līdz nesamaņai, aplaupija, aizveda ko varēja un māju nodedzināja. Saī Šausmu nakti es ar savu miliciju atrados kādas 10 verstis no savām mājām. Eeraudzijis ugunsgrēka atblāzmu, es savācu ap 200 miliču un steidzos uz notikuma veetu, bet bij jau par vēlu: visa māja bij pārņemta uguns leesmām un neveena draguņa te vairs nebij. Ja es būtn eeradees pusstundu ātrāk, tad būtu izrēķinajees kā peenākas ar eenaidneekeem. Vēlāk, kad eestājās pilniga reakcija, biju speests atstāt savus beedrus un eesākt bēgļa dzīvi. No 15. janvara jau es neesmu redzējis savus vecākus. Birokrāti Ir pārleecinati, ka atrodos ārzemēs".

Misiņ pati toreiz vēl nav sastāvējusi organizācijā, jo par viņas nolūku eestātees par „aktivu locekli pulciņā, peederošu pee deez-gan plašas revolucionārās organizācijas", eet runa velak. Pirmās vēstules pilnas ar to šausmu apraksteem, kuras notika apvidos, kur darbojās soda ekspedicijas. Runājot par kara stāvokļa eeve-šanu Baltijā, Misiņ ziņo:

„Vecgulbenē uz kara teesas spreedumu nošauti 11 cilvēki; šausmas apņem, kad eedomajas, cik daudz laužu nošauts tuvējā apkārtnē, cik daudz māju un mautu sadedzināts".

Viņa jau tad dzīvi interesējas par zaldatu masu noskaņojumu. Par toviņa dabū zināt no kādas brāļa, kas deen 24. artilērijas brigādē, vēstulēs, kur teikts, ka pee viņeem. — Luga, — „nekar-Hbas un zaldati ari sāk streikot". Kādā cita vēstulē viņa raksta savai māsai:

„Es no drošeem avoteem dabuju zināt no Maskavas, ka tur katru deenn draud izceltees zaldatu streiks".

Par to pašu daudz raksta viņas galvenais korespondents — 5. sapeeru rezerves bataljona zaldats — Broņislavs Ķīselis — Mo-čulskis,* kurš dod sekošu novērtējumu ta laika notikumeem:

„Kas atteecas uz jūsu revolūciju, tad, protams, es ziuu, jo pirms aizbraukšanas zaldātos es sekoju viseem notikumeem Kreeviiā un, pee tam. biju vēl Valka, kad karaspēks eeradās no Pēterburgas. Un ja būtu palicis ilgāk, tad varbūt būtu arestēts, tāpat kā mani beedri eekrita. Neteikšu, bij ari 'saprātīgi zaldati, bet leelakā dala bij muļķu, kas gatavi nokaut savus brāļus un tēvus. Bet, vispār, zaldati tā jau no jaunibas teek audzināti pēc kara deenasta Hkumeem un melnsimtneeciskā garā, ka mazapzinigs cilvēks, kurš neseko politikai, ir ar meeru darit visu. Bet peenāks laiks, kad dēli dos zvērastu tē-veem un tautai, ka viņi nešaus uz teem un nedos zvērastu stingri aizstāvēt paši savus asinssūcējus. Preekš Šeem asinssūcejeem zaldats nomāc savu sirdsapziņu. Laiks tomēr nokratīt patvaidibas jūgu. Tūkstošeem gadus mēs esam viņu barojuši ar savām asinīm. Laiks ari mums atpūstees. Laiks pee- [81] nāks drīz, nav ko izsamist Francijā 12 reizes notika revolūcija un tika uzvarēta, bet 13. reizē ta uzvarēja. Tāpat ari mums nav ko izsamist bet pēc katras neveiksmes vajaga ar vēl leelaku niknumu mestees uz eenaidneeku Revolucionārā partija ņem karsti, bet viņu līdz tam noved patvaldība; vioa tagad cīnās ar viseem vipas rīcibā esošeem spēkeem, lai sevi aizstāvētu. Karaspēkā iau sākas nemeers, kaut gan tee ir tikai atsevišķi gadījumi, bet drīzā nākotnē peenāks deena, kad streikos viss karaspēks uz reiz, kā streikoja visi dzelzsccji pagājušā gada oktobri visā Kreevijā, un tad peenāks gals patvaldībai. Ta karaspēka dala. kurā es deenu, ir noskaņota uz streiku un reiz iau Streikoja, un mums ir izredzes netāli nākotnē vēl reiz streikot ar vēl leela-keem spekeern“.

Otrā vēstulē viņš jau daudz skaidrāk izpauž savas cerības uz zaldatu masu uzstāšanos tuvākā laikā:

„Atteecotees uz tirānu kundzibas laiku, teikšu, ka pavasaris visu parādis. pavasarī sāksees reakcija pēc reakcijas. Tagad armija tikai sāk mostees un nav vēl pavisam atmodusēs, līdz no tās neaizees veco eesaukumu zaldati; tagad jau armija atrodas uztrauktā stāvoklī, izņemot dažas kājneeku daļas, kuras vēl turas pee vecā režima. Reakcija eestasees drīz, par velti jau viņi tautai nepeekāpsees, tāpēc tautai būs jaķeras pee eeroēeem".

1906. g. 4. (17.) februāri karaspēks eeradās Cesvainē. Paziņojot par to, Misiņ raksta:

„Nakti no 5. uz 6. februāri, pnlkstens 2, no jauna arestēta manu brāli. To-deen 11 cilvēkus nošāva un daudzus pēra. Rīcibas komitejas locekļus pēra visus bez izņēmuma. Mans brālis, kā vēlāk dabuju zināt, bij noteesats uz nāvi, bet pēc tam nāves sods pārvērsts meesas sodā".

Misiņ šajās deenās pirmo reiz mēģina vest aģitāciju starp zal-dateem. Viņa paziņo savam korespondentam šadas ziņas par zaldatu noskaņojumu:

„Vairums no teem, ar kureem es runāju, saka:

„Mēs nepreecaiamees par tādu rīcibu, redzot, ka tek asinis un plūst asaras, mēs ne jau ar patiku kaujam un mocam ļaudis, bet neko darit, — zvērests, likums un disciplina speež mūs padotees.""

Sekas no šim viņas sarunām ar zaldateem bij tās, ka daži no teem pat protestēja pret oficeeru pavēlēm, par ko, protams, tika bargi soditi. Martā eeradas jauna zaldatu partija — ap 100 dragu-ņu un vairak kā 30 kājneeku.

„Arestē dažus, dažeem nošauteem un aizbēgušeem pa daļai sadedzina un konfiscē īpašumu", — raksta Misiņ.

Eestājās smagas reakcijas laikmets, kas apgrūtināja kaut cik nokārtot darbu. Jo sevišķi grūts, protams, bij stāvoklis skolotajai. kuras darbība noritēja visu acu preekšā. Neuzticiga izturēšanās no skolas administrācijas puses, draudi atņemt macibu pa-sneegšanas teesibas skolā, arests vaj izsūtīšana, — viss tas rādijā tik smagu atmosfēru, kas Misiņ noveda pat līdz pašnāvibas mēģinājumam. Tomēr visu laiku viņa nerima sekot zaldatu masu noskaņojumam un atseviškeem revolucionārās kustibas uzleesmoju-meem starp zaldateem. Jūlijā viņa ar dzīvu interesi gaida vēsti

par to, „kā zaldati saņēmuši paziņojumu par valsts domes atlaišanu”. Kiselis-Močulskis atbildot ziņo:

„Paziņojumu par valsts domes padzīšanu zaldati uzņēma ar skumjām, jo uz to bij liktas cerības, bet tagad — nepīksti1^82.

Otra vēstulē (no' Toržokas 6. (19.) zeptembri) viņš jo sīki ziņo par zaldatu nemeereem viņa karaspēka daļā.

Zeptembri Cesvainē eeradās jauna karaspēka daļa — leibgvar-dijas atainana pulks; darbs šajā dala sekmējās labak. Veenā no savam vēstulēm Misiņ ziņo, ka šaī karaspēka daļā — vairums ap-zinigu. Ar dažeem no teem izdevees nodibināt ceešus sakarus, un pat pēc aizbraukšanas no Baltijas turpinājās sarakstišanās. Sevišķi dzīvu sarakstīšanos Misiņ veda ar Viktoru Kovaļovu.1 Acīmredzot, caur viņu tika peegādata nelegālā literatūra izplatišauai starp kazakeem. Veenā no vēstulēm viņš ziņo:

„Mani izkratija, bet neko neatrada. Esmu tagad atkal glābts, bet ja būs ja-bēg, tad — teeši pee tevis^83 [84].

Pēc sotņas atgreešanās Pēterburgā, Kovalovs eestājās Pēterburgas KZDSP komitejas kara organizācijā un aktivi peedalijās instrukcijas sastadišana valsts domes zocialdemokratiskās frakci-cijas deputateem, par ko tika saukts pee atbildības. Viņa vēstuli citēsim pilnīgi, jo ta ir uzrakstita no ši akta rosīga līdzdalibneeka:

„Bet tagad pavisam cita leeta, attaisnotees man nekādi nav eespējams. Ja jūs zinātu, kādi eenāca mūsu organizācijā; ja jūs mani atbrīvotu — visus pee-kautu; nopratišanā viņi atzinās un citus uzrādija. Es kā atbraucu no jums, tā sāku strādāt. Kad domi gatavojās padzīt, noturējām sapulci; es šaī gadījumā liku preekšā beedreem zaldateem un kazakeem eesneegt domei noteikumus, beedri peekrita, norakstīja instrukciju, izvēlējām oratorus un gājām ar šīm instrukcijām uz z.-d. stradneeku partijas organizāciju, kur bij visi deputāti. Tur policija nepaspēja zaldātus arestēt, bet satvēra instrukcijas un 30 deputātus. Bet pēc dažām deenām gāja arestet zaldātus; veenu arestēja, veenu tas uzrādija, pēc tam sākās visu aresti: ir saņemti 70 kareivji, bet no vaļas cīlvekeem — tikai divi, par ko esmu ļoti preecigs. Es visu noteedzu, lai gan daudzi leecina uz mani, bet es neskumstu, katru deenu izkaru cee-tuma lodziņā sarkanu karodziņu un uzsaucu: „Lai dzivo brīvība![85]

Rudenī, sakarā ar rekrušu eesauikšanu, vajadzēja sarīkot kampaņu starp eesaucameem.

„Mani vēl interesē veenā leeta^83, — raksta Kiselis-Močulskis, — ,,vaj rekrūši būs jeb ne. Mūsu vēlēšanās, lai viņi neeetu kara deenastā. Reetumguber-ņās, t. i. Polijā, nolemts jaunus zaldātus nedot; tādas baumas atklīst pee mums ar vēstulēm; nākošās deenas gaidam ar drebošu sirdi^83.

Reakcija tomēr bij tolaik Baltijā tik stīpra, ka pretošanās vai-dibas varai bij gluži ueeespējama. „Visas malas pārpildītas ar karaspēku^11, — ziņo Misiņ savam korespondentam. Tomer vīna nepārtrauc savu ažitacijas darbu starp zaldateem, tai pat laika nolemdama eestāteesRigā par aktivu beedri kāda pulciņa, kas pee-dcr pee deezgan plašas revolucionārās organizācijas. Līdz mums nonākušās vēstules nesneedz konkrētus norādījumus par viņas tālāko darbibu starp zaldateem. Par to dabūjam zināt tikai no apsudzibas raksta, kas sastādīts, galvenā kārtā, pamatojotees uz leibgvardijas kazaku pulka kazaku sotnas leecibām, kuras tee sneeguši Cesvainē, 1907. gadā — no 28. apriļa līdz 28. zeptem-brim. Saskaņā ar šīm leecibām, Misiņ esot peerunajusi kazakus neizpildit preekšneecibas pavēles šaut uz tautu un aicinājusi darit gluži otrādi — greezt eeročus pret preekšneecibu, kura vainiga pee tautas smagā likteņa. Misiņas, Kisela-Močulska, Kovalova un citu leeta tika izteesata Pēterburgas kara apgabalteesā. Misiņas leeta, viņas grūtās slimibas dēj, prāvas izteesašanas laikā tika atlikta. Spreedums tika pasludināts tikai viņas līdzdalibneekeem. Kiselis-Mločulskis un Kovalovs tika noreesati uz 8 gadeem katorgā.

Dokumenti leecina, cik plaši bijusi nostādīta darbiba karaspēkā. Saī darbā bij eerauti ne tikai partijas kara organizācijas locekli, bet ari tādas personas, kas atradās viņas idejiskā vadība. Par nožēlošanu, šee materiāli nedod eesj>ēju eepazītees ne ar Rigas kara organizācijas strukturu, ne ar viņas darbības raksturu. Turpretim mums ir deezgan pamatigas ziņas par otru Latvijas kara organizācijas nozari — Leepajas kara organizāciju.

Leepajas kara organizācija 1907. gadfi

Kara organizācija, kas darbojās Leepajā, pastāvēja pee „Latvijas zocialdemokratijas Leepajas komitejas^44.1

Leepajas komiteja, nostādīdama plaša vēreena darbibu, eerāva revolucionārā kustibā strādneeku masu, karaspēku un skolu jaunatni.

Leepajas organizācijas struktūra, saskaņā ar dokumenteem, kas krituši izmeklēšanas teesnešu rokās, ir bijusi Šāda. Par centru, kas apveenojis visu z.-d. organizācijas darbibu Leenajā, ir bijusi Leepajas apveenotā komiteja. Tai sekojis LZDSP Leepajas organizācijas izpildorgāns — „Leepajas komiteja^14, kas saukta par „Izpildkomiteju^44 un kura bijusi padota LZDSP centrālkomitejai, kura atradās Rīgā. Tālāk nākušas „rajonu padomes*4, kuru vadibā darbojušās fabriku padomes un amatneeku padomes; par organizācijas šūninām uzlūkotas „grupas" un „pulcini". Bez tam, pee Leepajas komitejas pastāvējušas ari kara organizācija un kaujas družinu nodaļas. Ārkārtējos gadijumos, ne retāk kā reizi [86] [87]

gadā, deenas Jautājumu apspreešanai sasauktas pilsētas konferences.

Leepajas kara organizācijā bij ap 1100 organizētu zaldatu un matrožu.

Visās Leepajas garnizona karaspēka dalās, kas sastāvēja tajā karaspēka kontingenta, kurā zocialdemokratiskā kara organizācija veda propagandas darbu, stradaja zaldati-vaditaji („centrineeki**), kas uzturēja sakarus ar revolucionāro nodalu, un pulku un bataljonu komitejas atteecigās karaspēka dalās.

Cēsu pulkā, peemēram, bij noorganizēta komiteja, revolucionāri noskanotee zaldati grupējās ap partijas šūniņu, satikšanās un sapulces tika sarīkotas alus bodēs un uz eelām; tika sarīkotas ari masu sanāksmes atklātās veetās, kuras beeži veen izvērtās par mitiņeem; tika izplatita nelegālā literatūra, kā, реет., .Солдат', ko izdeva Leepajas z.-d. organizācija, un „Голос Солдата ko izdeva Rigas z.-d. organizācija. Visu darbibu vadīja pilsētas kara centrs, kurā eegāja ,,centrineeki“ un atbildigee partijas dar-bineeki.

Par masu sapulcēm mums ir maz ziņu. Par veenu no tādām sapulcēm mūsu arķivos ir uzglabājušās stipri nepilnigas ziņas. Tā,

1907. g. 4. (17.) martā notikusi sanāksme jūrmalā. Šai sanāksmē peedalijušees ka zaldati, tā matroži un ari kara organizācijas dar-bineeki. No zaldateem šai sapulcē peedalijušees cēseeši — Visa-rions Datijevs, Andrejs Jefimovs un Jefims Udalovs; no partijas darbineekeem — Konstantins Hercenbergs, Anna Jože u. c. Blakus veselai rindai organizatoriska rakstura jautājumu, šaī sapulcē apskatītas ari „Leepajas garnizona prasības**, nodrukātās uz atsevišķas lapiņas ar virsrakstu — „Kreevijas zocialdemokratiskā partija. Latvijas zocialdemokratija"; zem teksta peezīme: „2 500 eks., 1907. g. martā, Leepajas zocialdemokratiskās kara organizācijas tipogrāfijā**. Lapiņas satura veselu rindu prasību, kas izliktas noteiktu punktu veidā, ar prasības motivējumu pee katra punkta. Šaī sapulcē izplatita literatūra un izdalitas avizes ,,CIņa“. .Голос Солдата^88 [89], „Солдат” ц. с.

Uz Leepajas kara organizācijas iniciativi sasaukta apgabala konference.1 Latvijas z.-d. kara organizāciju apgabalkonferencē, kas tika sasaukta 1907. gada marta beigās, izstrādāts „organizācijas statutu projekts**.1 Statūti pamatigi un teeši nosaka katra kara organizācijas organa funkcijas. Kara organizācija teek atzīta par „autonomu savas darbibas robežās**, viņa „padodas vispārējā partijas centra vispārpolitiskai vadībai**. Organizācijas zemākā šūniņa ir zināmās karaspēka veenibas (eskadrona, rotas, batarejas) zaldatu zocialdemokratiskā grupa; šūniņas izvēl bataljona komiteju u. t. t.; zemakee orgāni rada augstākos. Pulku komiteju preekšstāvji, kopā ar kara organizācijas darbineekeem, nodibina veetejo vadošo centru. Latvijas kara organizāciju darbibas apveenošanai statūti nosaka veetejo organizāciju preekšstāvju konferenci, kuru sasauc Latvijas zocialdemokratijas centrālkomitejā. Konference, saskaņā ar statutu projektu, izvel apgabala biroju, kas darbojas līdz nākošas konferences sasaukšanai. Apgabala biroja darbibas apjomā eetilpa: apveenot visu kara organizāciju darbibu, izdot periodisku apgabala kara organizāciju orgānu un literatūru, kas stāv sakara ar darbibu armija.

Leepajas komitejas rīcibā atradās labi eerīkota tipogrāfijā, kura apkalpoja ne tikai Leepaju, bet izplatīja savus izdevumus ari citās pilsētās. Pee kratišanām Vītolu eelā Nr. 16, dz. 7, kur atradās tipogrāfijā, 1907. gada 12. (25.) marta tika atrasts: ,,a) drukājamā rokas prese ar rulli, b) preses dalas, c) 12 dažadas kases ar tipogrāfijās burteem, d) ap 7 pudi kreevu, latveešu un poļu burtu, e) drukāšanai gatavi salikumi, f) visādi saleckamee un drukaja-mee peederumi“.

Šai tipogrāfijā drukaja Leepajas komitejas periodiskos izdevumus: „Leepajas strādneeku", „Brīvo skolu" un „Солдат". Saskaņā ar ziņām, ko sneedz rokraksts „Latvijas zocialdemokratijas Leepajas komitejas izdevumi", — laikā no 1906. gada oktobra līdz

1907. gada februārim, eeskaitot, izlaists 139 800 eksemplāru dažādu izdevumu, no kureem 22 800 eks. — kara organizācijas izdevumu.

Avizes .Солдат' raksturošanai, kura tik plaši tika izplatīta starp zaldateem, citēsim veenu gabaliņu no raksta „Kara ostā", kas nodrukāts avizes 31. numura. Raksta autors, aicinādams zaldātus uz bruņotu sacelšanos, saka:

„Ja, atbrīvošanās laiks ir tuvu. Drīz mums būs faapveenojas ar tautu, lai gāztu patvaldibas jugu. Apveenojatees, bcedri! Oatavojatees uz izšķirošo kauju!"

Interesants saturs ir rokrakstam ar virsrakstu „Armijā", kas nodots nodrukāšanai avīzē .Солдат^90. Raksta autors („Kirils", Ham-burgs) raksta, ka armijā eespeežas revolucionārās idejas un ka viņā atslābst disciplīna, kas „atveeglo propagandu un dod ceribas, ka tahtas un patvaldibas izšķirošās sadursmes brīdī karaspēks izšķirs uzvaru par labu tautai".

Tipogrāfijā strādājis Miķelis Zvirbulis (Rutenbergs, „Skābais",1 kurš salicis tekstu un peegādajis papiri; Kristaps Opmanis („Pastarītis")[90] un Reinhards (Ruterbergs) drukājuši.

Tipogrāfijā tika uzturēta no I.atvijas zocialdemokratijas Leepajas komitejas līdzekleem. No pārskateem redzams, ka Leepajas komitejas eenakumi sastāvēja no beedru maksām, no naudas, kas ecvākta uz zeedojumu listēm, no literatūras izpārdošanas eenāku-meem un citām ecmaksām. Nauda tika izleetota aģitācijai, tehnikas vajadzibātn, transportam un izbrauceeneem. No Leepajas komitejas kases pārskata par 1906. gada novembri, redzams, ka šai mēnesī eeņemts 1.177 rub. 45 кар., bet izdots 989 rub. 1У2 кар. Tipogrāfijās uzturēšanai 1907. gada janvarī izdoti_243 rub. 24 кар. un februāri — 169 rub. 58 кар. Tipogrāfijās stradneeki saņēmuši 30—40 rub. mēnesī, kurus komiteja izmaksājusi caur „Liko" (Andreju Vitti, pēc viltotas pases — Vitoliņu).

Ar tipogrāfijās eekrišanu, 1907. gada 12. (25.) marta, kara organizācijai bij atņemta eespēja pastāvigi izdot savu orgānu Д-олда r * un viņai bij jaaprobežojas ar savas darbibas apgaismošanu Rigas z.-d. kara organizācijas orgānā „Голос Солдата šis lēmums tika peeņemts pilsētas konferencē, kas tika noturēta 18. martā, kur ziņoja par tipogrāfijās ,,eegāŠanos“. Konferences dalib-neeki atzina, ka tipogrāfijā eekritusi nepeeteekošas konspirācijas dēļ. (Protokolā ir teikts, ka „pat komercskolas otrās klases skol-neeki zinaja, kādā mājā atrodas tipogrāfijā").

Nelegālā literatūra glabajas Lidijas Reinhardes dzīvoklī (pec pases — Marija Strazdiņ), Kārklu eelā, Nr. 23. Pee kratīšanām, kas izdarītas reizē ar tipogrāfijās uzeešanu, atrasts vairak kā 8 pudi literatūras, no kuras leelakā daļa drukātā nelegālā tipogrāfijā; daļa no izdevuineem bijusi eepakota ar banderolēm un adresēm izplatiŠanai. Literatūra glabajusēs ari Annas Grundman dzīvoklī, kur pee kratišanām paņemts Ieels daudzums „Cīņas" un * Казарма" (Pēterburgas z.-d. kara organizācijas organs) eksemplāru.

Tipogrāfijās eekrišana un vairaku darbineeku arests tomēr neapturēja kara organizācijas darbību, kas turpinājās vēl jo enerģiskāk, kā par to atzīmēts „Anatolija" (M. A. Trilisera) atziņoju-mā, kurš apbraukājis Baltiju un Reetumapgabalu, lai eepazītos ar kara organizāciju darbību.[91] Izvilkuma no „Anatolija" atziņojuma, kas eeveetots Pēterburgas kara organizācijas 1907. g. 28. februāra (pēc vecā stila) sēdes protokolā, lasam;

„Baltijā kara organizācijas darbiba norit veenprātijū un enerģiski, it īpaši Leepajā".[91]

Kara organizācija atjaunoja zaudētos sakarus un uzturēja esošos. Pirmās nedelās pēc policijas grautiņa masu sapulces nenotika „ļaužu trūkuma dēl“. Kara organizācijas mēneša budžets tajā laikā samazinājās no 200 rub. līdz 150 rub.

Kādā kara organizācijas komitejas protokola, kas atteecas uz

1907. g. marta beigām, atzīmēts, ka kara organizācija nav darbineeku un ka nolemts „izrakstīt" divus propagandistus-organiza-torus.

Tajā laikā Leepajā eeradās Semjons Varfolomejevičs Ivanovs, kurš savu revolucionāro darbibu bij sācis 1904. g. pavasari Kron-Štadtcs minu rotā un bij saukts no žandarmērijas pee atbildibas par aģitāciju starp zaldateem. Pēc eeskaitišanas rezerve, Ivanovs tika izsūtits administratīvā kārtā uz Arhangelskas guberņu.[92]Ivanovs savās amioās stāsta, ka 1907. gada marta vidu viņam Pēterburgas z.-d. kara organizācija, partijas centrālkomitejās vārdā, likusi preekša braukt uz Lcepaju, kur pēc „eekrišanām" bij sajūtams leels darbineeku trūkums. Izrādijees, ka „paroles^44, kuras Ivanovs dabūjis Pēterburgā, bijušas eekritušas, un viņam tikai ar leelām grūtibām, pēc atminu autora vardeem, izdevees uzmeklēt ,,Alekseju-Jevgepiju“, ar kura palīdzibu viņš eeguvis eespeju kertees pee darba.

S. V. Ivanovs strādājis partijas darbu galvenā kārtā ostā, starp zaldateem un matrožeem. Jūrmalā bijis mežs, tur sarīkoti mitini. Par veenu tādu sapulci, ko arestējusi policija, mūsu arkivos uzglabājušās saraustītas zinās. 5. (18.) maijā kara osta, 3. baterijas rajonā, arestēta zaldatu-artileristu sanāksme. Aizturēto vidu atra-dees „rezerves apakškareivis“, pārģērbees Leepajas ceetokšņa artilērijas formā, Semjons Ivanovs, kuru aģentūra pazinusi zem kličkas „Boriss^44. Privatee ostā nav eelaisti, tāpēc Ivanovs bijis speests pārģērbtees. Kopā ar Ivanovu arestēti zaldati — karaspēka dalu preekšstavji: Leepajas ceetokšņa artilērijas kanoneers Nikolajs Milajevs {„Ņikita^44), „savvajneeks muzikants^44 Vladimirs Kunda u. c. Sanāksmes veetā atrasta zīmite, kas leecinajusi. ka sapulcē apskatiti šādi jautājumi: „pārskats, organizācija, literatūra, sekretārā vēlēšanas^44.

To pašu deenu, pīkst. 10 no rīta, arestēts Voldemars Reinsons, profesionāls z.-d. strādneeku partijas darbineeks. Pee viņa atrasti uzsaukumi un dažadi kara organizācijas dokumenti, kuros teikts, ka zocialdemokratijas peenākums ar aģitācijas palīdzibu modināt zaldatu masās šķiras apzinu un „iznicināt aizspreedu-mus^44 par cara un valdibas neaizskaramību. Veena no dokumen-teem norādits, ka nepeeteek tikai ar zaldatu masu revolucionari-zešanu, jo „ar entuziasmu veen nevar clnitees pret leelgabaleem^44, ka nepeeceešami „laist darbā bruņotas tautas masas^44. Pee Reln-sona atrasts ari zaldatu — Cēsu pulka preekšstāvju saraksts, ko S. V. Ivanovs eedevis Šifrēšanai un nosūtišanai uz Rīgu Latvijas zocialdemokratijas centrālkomitejai.*

Kara organizācijas stāvoklis 1907. g. marta—aprija mēnešos aprakstīts drūmas krasas kada partijas darbineeka „Artjomija^44 (Konstantīna Hercenberga) vēstulē. Vēstules autors, reālskolās pēdējās klases skolneeks, arestēts sanāksmē jūrmalā, marta mēnesī, un atsvabināts „no apceetinajuma pret drošības naudu gala eksāmenu nolikšanai". Vēstulē Artjomijs, starp citu, raksta:

„Ceetumā man pašsajūta bij daudz tabaka nekā šeit. E$ izgāju no ceetu-

ma ar šausmīgu uzkrājušās enerģijas spēku, lai kaut ko daritu... Bet tur —

tur uzskrējis reakcijas vēja grūdeens itkā nodzēsis revolūciju un — viss klusi

un ineerigi- Produktivs un nopeetns darbs šeit netop veikts, līdz šim laikam

vēl nav pilnigi atjaunoti sakari, labi ja uz satikšanos atnāk 4—5 cilvēki. Es varu zaudēt vaj prātu no neeespējamibas strādāt... jo nav nekādu sakaru. Bet pārejee strādā, — strādā „Gala" (Aleksandra Uporoikova. — A u t.), kura karsti atdevusēs leetai — nodarbojas ar ceetokšueem" (ceetokšpa zaldateem.— A u t.).

Kara organizācijas darbība, neraugotees uz to, ka daudzo arestu dēļ viņas rindas bijpalikušas stipri retas, tomēr turpinājās. 9. maijā Kungu eelas galā notika Leepajas ceetokšņa pulka zaldatu sanāksme, kurā peedalijās Aleksandra Uporņikova un Miķelis Vem-beris. Viņi tika arestēti ar z.-d. literatūru. Aleksandra Uporņi-kova, vērodama revolucionārā noskaņojuma atslābumu sakarā ar policijas aresteem un kratišanām, visu laiku centās uzturēt revolucionāro noskaņojumu un enerģiju zaldatu masās. Viņa peedalijās sanāksmēs, rakstija vēstules u. t. t. Taī ziņā visai interesanta Uporņikovas vēstule, kas adresēta Cēsu pulka kareivim Sergejam Averinam, 4. marta sanāksmes dalibneekam. Vēstulē, starp citu, teikts:

„Ko tu, taisni kā sācis zaudēt tfcibu uz savu spēku! Es savu ticibu mūsu Kreevijas atsvabinašanas idejai no nospeedošā patvaldības jūga neesmu zaudējusi; un tas nekad nevar notikt, jo es no tās dzīvoju. Vispār par mani neuztrancees. Bet ja eekritišu, tad tāds jau revolucionārā liktenis^93*.

Visus dažados laikos arestētos (aresti notika no 1907. g. marta līdz jūlijam) Leepajas zocialdemokratiskas organizācijas darbinee-kus apvecnoja veenā leetā un apsūdzēja,

„ka 1906. g. Leepajā, kur bij izsludināts kara stāvoklis, viņi sastāvēja no-zeedzigā saveenibā, kura saucās par „Latvijas zocialdemokratiju**, zinādami, ka minētā saveeniba stadijusi par savas darbibas mērķi gāzt patvarigā kārtā ar bruņotas tautas sacelšanos Krcevijā likumīgā kārtā pastāvošo valsts kārtību, atņemt ķeizaram imperatora augstāko valsts varu un nodibināt demokrātisku republiku, pee kam minētās saveenibas darbiba izpaudās Leepajas pilsētā atrodošās Leepajas komitejas darbiba, kas atradās teešos sakaros ar Latvijas zocialdemokratijas centrālkomiteju; viuas rīcibā atradās slepena tipogrāfijā, kur drukātās nelegālās avīzes „Солдат^93* un „Leepajas strādneeks" un nozeedzigas proklamācijas, kas aicina zaldātus, zemneekus un strādnee-kus uz sacelšanos pret pastāvošo valdibu; tās rīcibā bijušas ari spridzinošas veelas, piroksilina patronu veidā, kas glabājušās dzīvokli pee Lidijas Reinhard;* bez tam minētās komitejas pārziņā atradusees atsevišķa „kara organizācija", kuras darbibas teešais uzdevums bijis ат propagandas palīdzību karaspēkā un uzaicinajumeem pamudināt to uz sacelšanos un dumpi un sasneegt saveenibas spraustos mērķus, patvarigā kārtā grozot Kreeviiā likumīgi pastāvošo kārtību un nodibinot demokrātisku republiku".

„Leetas izteesašana" pagaidu kara teesā sākas 29. marta (pec v. stila) un beidzās 4. (17.) aprīlī 1908. gadā. Apsūdzētos aizstāvēja Pēterburgas advokāti, starp kureem bij ari N. N. Krestin-skis.[94] No apsūdzeteem 8 (Ivanovs, Kalninš, Utkins, Averins, Der-žavins, Kaspins, Miļajevs, Antonovs) tika noteesati uz 15 gadcem katorgā, Upmanis un Zvirbulis — uz 12 gadeem, parejee (Reia-son, Kunda, Sokolovs, Jefimovs, Gubanovs, Voicehovskis, Rein* hard u. c.) — pee katorgas darbeem no 5—10 gadeem.

Peelikums^94

ORGANIZĀCIJAS STATUTU PROJEKTS. IZSTRĀDĀTS NO LATVIJAS Z0CIAL-DEMOKRATIJAS KAPA 0RQANIZACIJU KONFIRENCES 1907. g. marta beigās!

1. Kara organizāciju mērķis: a) nostiprināt zocialdemokratijas idejiski-orga-nizatorisko eespaidu armijā, b) armijas sagatavošana un peedabušatta uz at-klātu pāreju sacelšanās laikā tautas pusē un darbibas koordinācijā tehniskā un bruņotās sacelšanās sagatavošanas ziņā ar atteecigu strādneeku partiju organizāciju darbību.

2. Kara organizācija ir autonoma savas darbibas robežās un padodas partijas vispārējā centra vispārpolitiskai vadibai.

3. Par kara organizācijas beedri var būt katrs, kas atzīst partijas progra-mu un darbojas kādā no zociajdemokratiskās kara organizācijas Šūniņām.

4. Organizācijas zemākā šūniņa sastāv no sīkākās karaspēka veenibai (eskadronu, rotas, batarejas u. t. t) zaldatu zocialdemokratiskās grupas, pee kam šī grupa izvēl Šīs karaspēka daļas komiteju.

5. Rotu komitejas izvēl, eevērojot vēlēšanu noteikumus, bataljonu komiteju.

Pee zīme. Sakarā ar dažadeem īpatnejeem apstākleem, peelaižama

atkāpšanās no vēlēšanām.

6. Rotu, bateriju un pārejās komitejas tādā pat kārtibā izvēl pulku un citn atteecigu daju komitejas.

7. Pulku un atteecigu komiteju preekšstāvji, kopā ar K. O. darbineekeem, Izvēl veetejo vadošo centru.

8. K. O. deleftē savus preekšstāvjus ar lemjošām balssteesibām partijas vispārējās eestādēs.

9. Atsevišķos uzstāšanās gadijumos (streiku u. c.) veetejais centrs sasauc apspreedes sapulci no visu organizācijas šūniņu preekšstāvjeem.

10. Par eestādi. kas apveeno Latvijas kara organizāciju darbibu, skaitas veetejo organizāciju konference, ko periodiski sasauc Latvijas (zocialdemokratijas. — Red.) CK un kurai ir noteicošais vārds par Latvijas kara organizācijām.

P e e z i m e. CK sasauc konferenci uz veetejo organizāciju preekšlikumu.

11. Konference izvēl apgabala biroju, kas darbojas no veenas konferences līdz otrai. Apgabala birojs: 1) apveeno visu Latvijas kara organizāciju darbibu (kontrole), 2) sadala spēkus un līdzekļus, 3) izdod un redi&ē apgabala kara organizācijas orgānu, 4) peegādā kara organizācijai literatūru, 5) izdod populārās brošūras par kara darbibas jautajumeem u. t. t

500 eki., 1907. g. 20. tprlll. lalvijit /ociiM» mcikī4tl|it tipogrāfijā

Rīgas organizācija

.

M. ARĀJS. KĀ ES KĻUVU PAR ZOCIALISTU

Biju vēl jauns zēns. Neko citu nebiju lasijis, kā tikai dzeesmu grāmatu, lasāmgrāmatu „Sētā un skolā“ un dažus breesmu romānus.

Man bij nepilni sešpadsmit gadi, kad eestājos Rigas Mauznera nažu fabrikā kā māceklis. Kad biju jau dažus mēnešus nostrādājis un eepazinees ar citeem zēneem, mēs savās sarunas daudz reiz prātojām par jaunstrāvneekeem un zocialisteem. Bet neveens no mums kaut cik noteikti nevarēja pateikt, kas tee tādi par cilve-kcem. Dažs stāstija, ka viņi deevu neatzīstot, cits atkal ka tee gribot ķeizaru gāzt zemē. Vecakee strādneeki ne labprāt gribēja par tādām leetām runāt. Un ja ari runaja, tad ļoti nedroši un klusi — tikai savā starpā, pee kam cits slavēja, cits lādēja. Tadas reizēs mūsu interese vēl vairak peeauga, un mums vēl vairak gribējās šos jaunstrāvneekus un zocialistus redzēt.

Mani vecāki mainija dzīvokli. Mēs pārvācamees uz neleelu māju Rigas ārpilsētā. Tur dzīvoja ari kāds jauns cilvēks, dzelzs-greezejs no ,,Manteļa“ mašinu fabrikas. Šis cilvēks labi pelnija un bij kreetns uzdzīvotājs. Viņš nicinoši izteicās par reliģiju un smējās par to, ko cilvēki toreiz uzlūkoja par svētu. Tāpēc viņu daži mājas eedzlvotaji sauca par ,,z(Kialistu“, bet citi — par „jaun-stravneeku“. Man radas interese ta pareizi izzināt, kas viņš īsti ir: zocialists vaj jaunstrāvneeks. Tā ka mūsu fabrikas atradas veena otrai blakus un mūsu cels uz mājām bij kopējs, tad daudz reiz steidzos pirmais ārā, lai viņu sagaiditu un lai uz majam ejot varētu parunatees par jautajumeem, kas mani interesēja. Runājām gan par deevu, gan par keizareem, bet neko noteiktu un saprotamu viņš man paskaidrot nevarēja.

Zeema, kādā sestdeenas vakarā mēs atkal satikamees, un viņš mani uzaicināja seeet restorānā sasilditees. Daudz nedomādams, gāju ari. Mans beedris lika pasneegt dzeramo un uzkožamo. Kad no alkohola biju jau labi eereibis, man radās „dūša“ viņam uzprasīt, kas viņš īsti tāds ir: jaunstrāvneeks vaj zocialists. Uz to viņš man atbildēja, ka šeit nevarot par tādānt' leetājn runāt. Apso-lija, ka šovakar viņš mani aizvedišot uz veenu veetu un paradišot, kā pasaulē dzīvojot.

Desmitos vakarā, kad restorānu taisija ceet, es ar savu beedri izgāju uz eelas. Viņš pasauca ormani, sēdamees eekšā un pec pusstundas atradamees Grāvju eelā, kādā atklātā namā.

Tur atkal dzērām no jauna. Bet drīz veen mana līdzbeedra kabatas bij iztukšotas. Zinādams, ka ari es esmu saņēmis naudu par divām nostrādātām nedejām, viņš uzplijās, lai aizdodot viņam, — tikai Udz rītam. Eedevu ari savu divnedēļu algu, t. i. rubļus 10. Saņēmis naudu, mans beedris drīz veen pazuda blakus istabā. Es, nevarēdams to sagaidit, devos klupdams, krizdams mājās. Kad pārnācu, ausa jau rīta gaisma. Naudas, ko dot ve-cakeem preekš uzturas, man vairs nebij. Sāpēja galva un bij kauns. Nozvērējos nekad vairs par zocialisteem neinteresetees un savam agrakam beedrim gāju garām ar leelu līkumu. Biju pār-leecinats, ka tee zocialisti ir pateešām slikti cilvēki.

Peenāca 1899, gada pavasars. Kādā pusdeenas laikā ļaužu ķēķī strādneeki sarunājās, ka llgeceema tekstilfabrikā esot dumpis, un daži, kam tur strādāja seevas un meitas, taisījās eet palīgā. Ari es gribēju redzet Šo dumpi un kopā ar dažeem beedreem devos turpu, Strādneeki tur teešām nestrādāja, mašīnas bij apturētas. Daudzi bij sagājuši labi eerīkotās akcionāru istabās un sveeda caur logeem ārā viņu mebeles, kastroļus un spilvenus. Eaužu bii pilnas ceļas. Drīz tāds pat skats bij vērojams ari Lodera fabrikā: tur mīkstos pēļus un spilvenus greeza pušu, tā ka spalvas veen pa gaisu greezās. Tik daudz varēju saprast, ka strādneeki bij loti saniknoti, un ka tee uz ātru roku atrcebjas saveem izsūcejeem. Katru spilvenu, kuru izmeta no uzņēmēja dzīvokļa, viņi saņēma ar gavilēm un klcedzeeneem un turpat uz veetas saplēsa. Ap pulksten trijeem eeradās kazaki un sāka dauzīt stradneekus. Tee nu bēga un aizsargājās ar akmeņeem, kurus izlauza no eelas brufca. Bēgu ari es, kaut nezināju, par ko man jabēg, jo es nekā nebiju darijis. Bet kazaki neskati jās, vaj tas bij vecs, vaj jauns, bēnis, vaj sirmgalvis, un zvēla ar nagaikām, kam tik peetika klāt. Bēgu taisni uz mājām un sajutu leelas dusmas. Biju uztraukts par tādu netaisnibu, ka pat bērni un nevarigi vecīši teek dauziti.

Otra rītā, kā parasti, gāju pee darba. Fabrikas direktors visus tos, kas vakar pēcpusdeenā nebij eeradušees pee darba, eesauca pec sevis kantorī, nolamaja par dumpineekeem un nosodija ar vecnas deenas algas neizmaksāšanu, lai gan parasti tādu sodu par nokavētām deenām nepeeleetoja, jo darba pašlaik bij maz un vairakas deenas bij jaeet mājās neko nedarijušeem. Strādneekos tas sacēla leelu nesaprašanu: kāda tad nu sevišķa nozīme vakar nokavētai deenai, salīdzinot ar citām, agrak nokavētām.

Tā pagāja dažas nedeļas. Nemeeri jau bij norimuši, viss bij atkal kārtībā. Bet nu mūsu fabrikā kāds strādneeks Saulits sāka ^rcezt visu strādneeku uzmanību uz sevi.

Pusdeenas pārtraukumos viņš lasija avīzes un deva strādnee-keem paskaidrojumus. Ja veen fabrika bij mazak darba, tad ap

Saulīti veenmēr drūzmējās citi strādneeki. Viņeem bij daudz un dažadu jautājumu, uz kureem Saulits sneedza noteiktas un saprotamas atbildes.

Tā šis Saulits mūs eeintereseja, un mēs labprāt klausijamees viņa paskaidrojumos. Pateicotees šeem paskaidrojumeem, mēs īsā laikā daudzos jautājumos eeguvām pavisam citus uzskatus nekā agrak. Sākām interesetees par valsts saimneecisko un politisko eekārtu. Visu to sākam izprast no citas^ mums līdz šim ne- . pazīstamas puses. 2ūpiba acīmredzot maziņajās. Vēl neilgi atpakaļ viņa bij veens no galvenakajeem laika kavekleem.

Tajā pat vasarā kādā sestdeenas vakarā Saulits mani uzaicināja, lai ritu pulksten 10-tos atnākot tuvējā mežā zaļumos. Viņam esot jaunas avizes, palasišot un pārrunāšot.

Aizgāju ari. Saulits ar dažeem mūsu fabrikas strādneekeem jau bij preekša. Peeveenojos ari es. Peenāca vēl daži beedri, un tā mēs salasijamees cilvēku desmit. Saulits vēl kaut ko gaidija un skatijās uz pilsētas pusi. Beidzot noteica: „Nak gan“. Peecelās, pagāja pretim pēcnācējam, kurš mums bij nepazīstams, un gaja tālāk pa Bolderajas dzelzsceļa liniju, mums pamezdams ar roku, lai sekojam. Pagājām kādu versti, eegreezamees meža, pagajam vēl kādu gabalu un tad apsēdamces. Pēc dažam minūtēm svešais sāka runāt uņ^aizrādija uz ši gada maija nemeereetn Džutes, Lo-dera ил Tekstilfabrikā, kā ari aprādija šo nemeeru cēloņus. Kad tas bij noskaidrots, svešais beedris norādija, kas strādneekeem ja-dara, lai tee varētu sekmigi cīnitees pret uzņSmejeem, fabrikan-teem._ Viņš paskaidroja^ kas jadara, lai strādneeku pretošanās neiznāktu tāda pat, kāda ta bij Lodera un Tekstilfabrika, kur strādneeki veenkārši atreebušees par nodarītam pārestībām, samaitādami dalu no mašīnām, ka ari iznīcinādami uzņēmēju mebe-les un spilvenus. Tāda cīna neesot pareiza, — paskaidroja viņš,— jo ta nedodot strādneekeem nekādus panākumus, bet gan dodot uzņēmējam eespēju saukt palīgā policiju un kazakus. Katrs streiks janovadot organizēti, uzstādot noteiktas prasibas. Ja strādneeku prasības neteekot izpilditas, tad jagadajcd par to, lai visi strad-neeki veenprātigi atstātu darbu, kamēr uzstādītās prasibas ne-teek izpilditas. Viņš vel paskaidroja, ka pret streiklaužeem, līde-jeem un speegeem strādneekeem javed nesaudziga cīņa un, pee zinameem apstākļeem, ja veen eespejams, tee pat jaiznīcina.

Bet lai visu to panāktu, strādneekeem vajagot organizetees stiprā organizācijā. Pašlaik šādai organizācijai teekot likts pamats. Kurzemē un Vidzemē jau pastāvot zocialdemokratiskās strādneeku grupas. Šīs grupas drīz apveenošotees veenā zocial-demokratiskā strādneeku partijā. Viseem strādneekeem, kuri gribot cīnitees pret fabrikantu varmācibām un patvaldības mežoni-bām, jaorganizejotees sevišķos pulciņos, pa 8—10 cilvekeem puL ciņa. Katrs tāds pulciņš būšot Vidzemes grupas un nākošās Latvijas zocialdemokratiskās strādneeku partijas sastavdaja.

Pēc tam beedris uzaicināja mūs izteiktees, ko mēs par to domājot. Visi bijām tajās domās, ka teešām japanāk, lai stradnee-cība būtu organizēts spēks. Svešais beedris lika preekša izvēlēt pulciņa preekšstavi. Tam būšot jauztur sakari. Viņš peegadašot ari literatūru pardažadeem saimneeciskeem un politiskeem jauta-jumeem, par stradneeku politiskajām un saimneeciskajam cīņām Vakareiropa.

Mēs izvēlējam preekšstavi un nosaucam savu pulciņu — „Stiprais". Beedris vēl sneedza dažus paskaidrojumus par konspirāciju, — pamācija, kā jaizturas aresta gadījumā un kā labak izplatit proklamācijas. Viņš teica, ka esot cerības, ka drīzuma tadas būšot un ka tad vajadzēšot tas izplatit. Katram pulciņa beedrim jazeedojot vismaz veens procents no savas darba algas, lai butu līdzekli preekš organizēšanās un literatūras apgadašanas.

Pēdigi vēl paskaidroja, ka katram beedrim jacenšotees noorganizēt pulciņš, līdzigs tam, kāds šodeen noorganizēts. Viss šis darbs jadarot uzmanīgi, lai neuzķertos uz policijas uzpirkteem speegeem. Nosolijamees visus šos aizrādijumus neaizmirst, pēc tam izklīdām un devamees mājās.

Pārleeciba bij tāda, ka esam padarijuši leelu darbu. Nu sapratām, ka blakus ikdeeniškām rūpēm un darbam ir vēl jauns leels uzdevums ar cēleem nākotnes mērķeem, kuri ir jaaizsneedz.

Nu tik es sapratu, kas ir zocialists, un ka par tādeem jatop vi-seem algas strādneekeem, lai eetu cīņā par kapitālistiskās eekartas sagraušanu un komunistiskās eekārtas nodibināšanu.

M. ARĀJS. ATMIŅAS PAR DARBĪBU RĪGAS ORGANIZACIJĀ,1900.—1915. GADOS

Pēc 1899. gada neorganizeteem streikeem Iļģeceemā. Loderā nn Tekstilfabrikā, Rigas strādneeki sāka enerģiski darbotees. Gandrīz visās fabrikās drīz veen noorganizējas zocialdemokrāti-skee pulciņi. Dažās fabrikās pēc neilga laika jau bij pat simts un vairak partijas beedru. Vasarā beeži tika noturētas meža sapulces, kur apskatija un izskaidroja dažadus saimneeciskus un politiskus jautājumus. Zeemā pa vakareem un svētdeenās sasauca pulcinu sapulces, kur spreeda, kā veikt organizatoriskos darbus un kā labak strādneekeem noskaidrot šķiras apzinu. Šai nolūka tika noorganizēti teoretiskee pulcini- Teorētiskajos pulciņos bce-dri drīz veen ceguva skaidribu par agrak nesaprotameem jauta-junieem. Viņi jau paši varēja sākt tos noskaidrot pārejeem bee-dreem. Jasaka, ka 1900.—1904. gadi Rigas strādneecibai bij īsts studiju un organizēšanās laiks.

Ārpus fabrikām un stradneeku dzīvokleem. darbiba izpaudās tikai proklamāciju kaisišanā un retās demonstrācijās.

Strādneeki sāka saprast, ka jagatavojas uz preekšā stāvošo cīnu. Šīs teešās sagatavošanās laikmets jau eesākās 1904. gadā.

1904. gada jūnijā notika LZDSP I kongress, kurš nosprauda strād-neecibas darbibas plānu. Darbiba pēc tam tika vairak iznesta uz aru. Tika sarīkoti mitiņi uz eclām vakaros, kad strādneeki nāca arā no darbveetām. 1904. gada rudenī šee mitini vairakas reizes izvērtās par atklātām demonstrācijām. Strādneeki dzeedaja revolucionārās dzecsmas un tā atklāti izteica savu protestu pret patvaldību un uzņēmejeem. Tādās reizēs policija, parasti, nozuda no eelas. jo ta tādos brižos nebij spējiga uzstātees pret strad-neekeem. Sis apstāklis strādneekeem eedvesa vēl leelaku pretošanās un elpas gribu un sekmeja organizēšanās darbu. Atceros, Mauznera fabrikā, kurā toreiz strādāju, bij tikai 160 stradneeku, bet no teem kādi 110 bij partijas beedri, kas bij apveenojušees 10 ilegalos pulciņos.

Šādos uzņēmumos viseem beedreem ncpeetika aģitācijas darba. Tāpēc nolēmām to pārnest ari uz tām veetām,_ kur vēl nebii partijas pulciņu. Vispirms — starp Rigas ostas stradneekeem.

Tā ka mēs, daži beedri, dzīvojām ostas strādneeku rajonā, tad mums tika uzdots tur noorganizēt partijas Šūniņu. Lai gan Rigas ostas strādneeki toreiz vēl, pa Ieelakai teesai, bij loti ueapzinigi, tad tomēr līdz 1905. gada navigācijas sākumam mums izdevās noorganizēt pirmo ostas strādneeku pulciņu, kuru nosaucām par „Nikno“.

Ostas strādneeku darba apstākļi bij loti smagi. Lai jo ātrāk peekrautu kādu kuģi, strādneeki strādāja pat vairakas deenas un naktis bez pārtraukuma. Tāpēc izstrādājām prasības pēc ostas strādneeku darba apstaklu uzlabošanas un 1905. gada navigācijas sākumā izplatijām starp stradneekeem pirmās proklamācijas („Viseem Rigas ostas strādneekeem“).

Kad „štaueri“ pārleecinajās, ka ostas strādneeks sāk mostees un uzstājas par savām teesibām, viņi' mēģināja uzsākt ar stradneekeem sarunas. Viņi prasija, kāpēc strādneeki nestrādājot, ko viņi gribot, kādas prasibas uzstādot. Bet tad simteem roku pacēlās, rādija proklamācijas, un viss strādneeku bars sauca: ,,Ņe-meet un laseet — te ir mūsu prasibas!“ Uzņēmēji peeprasija, lai strādneeki eesneedzot rakstiskas prasibas, jo citādi viņi nevarot vest sarunas. Strādneeki, turpretim, atbildēja, noradot uz proklamācijām, ka viņi taču eesneedzot drukātās prasibas un ka citas viņi nedomājot eesneegt. Uzņēmēji tomēr gribēja teem ,,ee-skaidrot**, ka tās neesot visu strādneeku prasibas, bet gan tikai zocialderrtokratu, jo esot parakstītas no LatveeŠu z.-d. strādneeku partijas. Tādas prasibas viņi nevarot kantoros peeveenot pee akteeni, jo tad policija viņus visus arestēšot par ilegalas literatūras uzglabāšanu. Pagāja vairakas stundas, kamēr uzņeme-jeem izdevās strādneekus peerunat un izdabūt no teem rakstiskas prasibas, kuras tika veenkārši norakstītas no drukātās proklamācijas. Pēc pārs deenām ostas strādneeku prasibas pa Ieelakai teesai tika izpilditas. izņemot prasību pēc 8-stundu darba deenas, kuras veetā tika panākta veenošanas par 10-stundu darba deenas nosacīšanu.

Par tik leeleem panākumeem ostas strādneeki bij loti sajūsmināti. Ostā, kā jau minēju, nodibinājās ilegals pulciņš, kurš aktīvi ķērās pee ostas strādneeku šķiras apziņas noskaidrošanas. 1904. gada beigās un 1905. gada sakuma demonstrācijās un streiki notika aizveen beežak. Patvaldiba nobijās un izsludināja Baltijā kara stāvokli. Kazaki tika nometināti visos Latvjjas rajonos, speegu rosiba peeauga, aresti vairojas un ceetunvi pildījās. Bet Rigas strādneeki nelikās eebaiditees. Nodevibas strādneeku starpā toreiz bij loti retas: ja kāds apzinīgs strādneeks eekrita policijas nagos, tad tas drīzāk nolika savu galvu* bet savus beedrus neizdeva.

Vēsti par 1905. gada 9. janvara apšaušanām Pēterburgā Rigas strādneeki saņēma 12. janvara rītā. Jau pec pusdeenas daudzu fabriku strādneeki streikoja, un sakas demonstrācijās, kuras turpinājās līdz vēlam vakaram. Bet izklīstot tika norunāts 13. janvari agri no rīta atkal sapulcetees Hfceceema tirgus laukuma.

Kā upes straume pavasari plūst uz jūru, tā 13. janvara rītā strādneeki pa visām Pārdaugavas eelam plūda uz noteikto_ sapulcēšanās veetu Ilfeeceemā. Pēc īsas runas, kurā orators aizradija uz cara valdības slepkavībām Pēterburgā, visi sapulcejušees gājeenā devas uz tām fabrikām, kur vēl darbi tika turpināti un kur strādneeki vēl nebij saņēmuši ziņu par valdibas mežonibām. 13. janvara pecpus-deenā Pārdaugavā neveena mašina vairs nekustējās un melnā darba rūķi jau visi bij uz eelām.

Mūsu demonstrācijā jau bij apstaigājusi visu Pārdaugavas rajonu, apstājusees pee Langes kuģu būvētavas, kad saņemam ziņu, ka Sarkandaugavas un Aleksandra vārtu rajona strādneeki no pilsētas puses eeņēmuši tiltus un gaidot Pardaugavas stradneekus. lai saveenotos ar teem un tad turpinātu kopēju gājeenu uz Maskavas preekšpilsētu. Devamees turp un saveenojamees veenā gājeenā. Vairak tūkstošu leelais demonstrācijās gājeens devās pa Maskavas rajona eelām uz Kuznecova fabriku.

Kad visā Maskavas rajonā darbi bij apstādināti, demonstranti pagreezās atpakaļ un tuvojās Dvinskas vokzalei. Bet netāl no vokzales ceļu bij nosprostojuši apbruņoti zaldati, kuri, kā varēja novērot, bij gatavi atklāt uguni uz pirmo pavēli. Atkal pagreezamees un virzijamees uz dzelzstilta caurbraucamo veetu. Kad pirmās rindas jau bij izgājušas dzelzscela dambim cauri, norībēja veena pēc otras trīs zalves: tirgus laukuma paslēptais un-teroficeeru bataljons, līdzīgi Pēterburgas bendēm, pastrādāja savu slepkavu darbu pee Rigas stradneekeem. Cara kalpi šo nozeedzibn izdarija ar eepreekšeju nodomu, pašeem noslēpjotees aiz tirgus būdām un eedzenot stradneekus apšaušanai izdevīgā veetā.

Daudzi beedri palika uz eelasgujot, citi panikā metās bēgt, daudzi eevainotee eekrita Daugavā un noslīka. Rigas strādneeki bij sekojuši Pēterburgas stradneekeem, un ari Rigas eelās balto sneegu krāsoja darblaužu asinis.

Tomēr strādneeki nebūt nelikās eebaiditees, un neraugotees uz viseem šeem patvaldibas breesmu darbeem, cara bendēm par spīti streiks turpinājās vairakas deenas.

Otrā deenā, 14. janvara vakarā, notika sapulce Āgenskalna tirgus laukumā, kurā ņēma dalību Pārdaugavas strādneeki. Melnam sēru karogam plivinotees, strādneeki godināja savus kritušos bee-drus. Nodzeedadami „Ar kaujas sauceeneem uz lūpam**, viņi zvērēja mūžigu atreebibu bendēm. Sapulce nebij gara, jo to drīz veen izklīdināja cara padevigee kalpi.

Nākošās deenas strādneeki uzmeklēja savus kritušos un eevai-notos becdrus pilsētas slimnicās un līķu kambaros. 15. ianvari tika svinīgi pavadīts pirmais kritušais beedris — students Pečur-kins. Bij loti daudz pavaditaju. Seru gājeens virziiās pa Nikolaja eelu. Kazaki bij eeņēmuši visus eclu stūrus, lai tādejādi gajeenu traucētu un nejautu parejeem darblaudīm peeveenotees šai seru demonstrācijai. Bet stradneeki tomēr atrada ceļus, ka to izdarīt, un visa Nikolaja eela bij ka peebazta ar demonstranteem. Stradneeki bij ārkārtigi saskaitušees par valdības mežonibām: no kapeem atpakaļ nākot, viņi vairākās veetas atbruņoja eelās dežurējošos go-rodovoius.

Sim pirmajam seru gajeenam drīz sekoja otrais un trešais, un Rigas stradneeki ātrāk nerima demonstrēt, eekams visi kritušee beedri nebij pavaditi uz beidzamo dusas veetu. Viņi atrak pee darba nestajās, eekams pee ikveena kritušā beedra kapa nebij zvērējuši mūžigu atreebibu strādneeku asiņu alkstošai patvaldībai.

Tā ka uzņēmēji vairākās veetās leedzās samaksat strādneekeem par nostreikotām deenām, tad drīz veen vairakas fabrikās eesākas saimneeciski streiki. Stradneeki cīnijās par visas algas izmaksu un par algas paaugstināšanu, par darba apstaklu uzlabošanu u. t. t. Streiki dažos uzņēmumos turpinājās vairakas nedelas no veetas, pat veselu mēnesi. Strādneeki cik veen varēdami centās veens otram izpalīdzēt un vāca zeedojumus, kurus izdalija trucigakeem streikotajeem.

Gandrīz visi šee streiki beidzās ar strādneeku uzvaru. Jasaka, ka 1905. gads sākās kā ciņu gads, un nepagāja gandrīz neveena deena. kad kāda no Rigas fabrikām nestreikotu. Vasarā meža sapulces tika noturētas gandrīz ik pārsvētdeenas. Vairakas reizes tika sasauktas atsevišķu fabriku strādneeku meža sapulces, kurās peedalijās visi zināmā fabrikā nodarbinatee strādneeki.

1905. gada jūnijā notika LZDSP II kongress. Pēc kongresa partijas darbiba kļuva vēl enerģiskākā. Demonstrācijās tika sarīkotas kreetni beeži, sapulces tika noturētas teeši pašas darba veetās, t i. fabrikās, kur parasti uzstājas kāds no ārpuses eevests partijas propagandists u. t. t.

īsi pirms 17. oktobra manifesta oasludinašanas dažu fabriku strādneeki pārtrauca parastos darbus un sāka pagatavot kaujas eeročus. Pārdaugavā tas tika darīts Tīlava un Mauznera fabrikās. Fabrikas administrācija nekādi to nespēja novērst.

Apbruņojušees paštaisiteem eeročeem, strādneeki vakaros gāja uz eekšpilsētu, kur uz galvenajam eelam sarīkoja mītiņus. Kad vee-nā veetā gaiss kļuva „par karstu", tad ātri pārgāja uz otru veetu u. t. t. Apbruņojušees strādneeki_ pavadija un aizsarga ja savus oratorus, tāpēc neleelas policijas kārtibneeku grupas sapulcēm nemaz nedrīkstēja tuvotees.

17. oktobra rītā visās Pārdaugavas fabrikās tika izziņots, lai strādneeki eerodas Jonatana beedribas dārzā uz sapulci. Neilgā laikā viss dārzs bij laužu pilns. Eeradās toreizējais 2. Pārdaugavas rajona ilegalais organizators Pakalns (Daniševskis) un nola-sija 17. oktobra manifestu. Pakalns uzsvēra, ka Šis manifests ir pirmais strādneeku nemitigās cīņas panākums un ka cīņa par patvaldības galigu sagraušanu ir joprojām jaturpina. Sapulce tika paziņots, ka trijos pēc pusdeenas Jaunā latveešu teatra namā. Romanova eelā, tiks noturēta sapulce. Bet tā ka telpas bij mazas un visi zālē eetikt nevarēja, tad tika likts preekšā katras fabrikas strādneekeem uz šo sapulci izvēlēt delegatus. Šādi delegāti tika izvēlēti. Tomēr vakarā minēta sapulces veetā saradas ari pārejee strādneeki no viseem rajoneem: katru interesēja jaunakee notikumi un katrs gribēja zināt, kādu peenākumu viņam rīt uzliks partija, l'eatra telpas bij pārpildītas un viss nams bij eelenkts no ļaužu pūļa. Tos, kas atradās uz eelas, policija gan mēģināja izklīdināt, bet visas viņas pūles bij veltīgas.

Jaunajā latveešu teātrī pirmo reiz Riga notika atklāta strādneeku sapulce. Pirmo reiz Rigas strādneeki atklātā sapulcē vēlēja savu scpulccs vadoni. Ar balsu vairākumu par preekšsēdetaju tika eevē-lets Jānis Asars. Tas asos vārdos ņēmās graizīt patvaldibas politiku. Noklausotees Jāņa Asara spēcigos, izveicīgos un pareizos vārdus, kuri strādneekeem saprotamā veidā raksturoja patvaldibu un buržuāziju, klausītāji bij aizrauti līdz asarām, un runas beigas aplausi nemaz negribēja rimtees.

Jau 18. oktobri tika noturēts pirmais grandiozais mītiņš Lēģera laukumā, kur pecdalijās vairak par 60.000 strādneeku. 19. oktobra vakarā jau iznāca pirmā bezcenzuras avize „Deenas Lapa“, kuru rediģēja J. Jansons. Vēlāk mitini tika sarīkoti Griziņkalnā, kur pee-dalijās netikveen Rigas strādneeki, bet ari tuvējās apkārtnes lauk-strādneeki un zemneeki.

Šajos mītiņos vairakas partijas skaidroja savas programas un izlika savas platformas, bet vispārēju tautas peekrišanu eeguva tikai zocialdemokratiskā strādneeku partija. Atklātajos mitinos ari gūstījām speegus un provokatorus, kuri centās izokšķerēt un novērot strādneeku organizatorus un galvenos rur.atajus. Strādneeki, tos sagūstijuši, vadaja apkārt pa visu Grīziņkalnu un stadija pā-rejeem strādneekeem preekša, lai eepaz!stas_ ar policijas spee-geem. Mitiņa dalibneeki beeži veen nenoceetas, spļāva speegeem acīs un izteica vēlēšanos, lai šee neleeši tiktu nošauti.

Tulin sāka organizetees ari arodbeedribas. Šis darbs veicās sekmīgi, jo peekrišana arodbeedribām bij leela. Atsevišķo arodu strādneeku sapulces pa vakareem tika sarīkotas dažadu beedribu telpās. Ari partijas sapulces tika^toreiz turētas atklāti. Partijas beedru skaits divkāršojās. Patvaldiba no sākuma, likās, bij itkā apmulsusi no dabūtā spēreena*. Apzinigā strādneeciba šo momentu izmantoja un nostiprināja savas organizācijas.

Bet jau novembri veetām uzpeldēja melnās sotņas bandas, kuras organizēja fabrikanti un viņu dēliņi. Strādneeki tāpēc saka pastiprināti bruņotees un vākt zeedojumus eeroču fondam. Naktīs pa eelām dežurēja strādneeku patruļas, lai uzturētu kārtibu.

Atceros, kādā beedru sapulcē pat Jansons (Brauns), kurš parasti uzstājās kā sameerinatajs starp mazineekeem un leelineekeem, aģitēja, ka jaorganizejas partizānu pulciņos un jabūt gataveem vest ciņu ar melnsimtneeciskām bandām un ka, varbūt* pat būšot jakc-ras pee bruņotās sacelšanās. Mazineeki par to negribēja ne dzirdēt, tomēr sapulce ar balsu vairākumu peeņēma leelineeku preekš-likumu par partizāņu pulcinu organizēšanu.

Patvaldiba tomēr drīz veen sāka atžirgt un jau novembra beigās izsludināja Vidzemē kara stāvokli. Lai protestētu pret šādu patvaldības rīcibu, Rigā tika izsludināts ģeneralstreiks. Tajā pat laikā daudzās veetās eesākās atklāta tautas sacelšanās, bet patvaldiba sāka sūtit uz Baltiju soda ekspedīcijas, kuras pārstaigāja visu zemi. 'aupija, dedzināja un slepkavoja tūkstošeem nevainigu strādneeku un zemneeku.

Decembra beigās soda ekspedicija eeradās Rigā un sāka operet Milgrāvī, netaupīdama ne tikai strādneekus, bet ari izdaudzinātā „filantropa*4 fabrikanta Dombrovska personu, kurš ari tika apeee-tinats. Kaut gan soda ekspedīcijas bandas Riga neuzdrošinājās tā rīkotees, kā citās veetās, un drīz veen pēc „Zeemelblāzmas** nodedzināšanas apturēja savu „darbibu**, tomēr reakcija sāka ari te trakot. Tika pastiprināts policijas terors, zaldatu patruļas naktīm un deenām staigaja pa cēlām, kazaki tika nometināti visos strādneeku rajonos. Zocialdemokratiskā partija bij speesta no pusilega-las atkal palikt par pilnigi ilegalu. Daudzi beedri tika arestēti, spīdzināti, mociti ceetumos u. t. t.. daudzi bij speesti emigrēt uz ārzemēm, jo Rigā viņi palikt nevarēja. Tomēr, neraugotees uz visu to, Rīgas apzinigo strādneeku rindas neizjuka un vēl enerģiskāk turpināja savu zemgrīdes darbibu. Partija ilegali izdeva avizi „Cīna**, izplatīja proklamācijas, kurās aicinaja strādneekus turpināt cīņu pret patvaldibu un protestēja pret cara breesmonu ,.darbeem**, atmaskoja mocišanas un spīdzināšanas Rigas moku kambaros un publicēja nošaušanas („bēgot nošauts**) gadījumus.

Kaut reakcija trakoja joprojām, tomēr apzinīgā strādneeciba nepagura un saslēdza ceešak savas rindas. 1906. aprili LZDSP konference nolēma apveenotees ar Kreevijas zocialdemokratisko strādneeku partiju. Tajā pat konferencē pēc ilgām debatēm nolēma līdzšinējās kooptešanas zistemas veeta eevest vēlēšanas. Par spīti reakcijas trakošanai visas partijas organizācijas pirmo reiz savā zem-grīdes darbibā vēlēja savas komitejas. Ar komiteju eevēlešanu darbība pacēlās vēl vairak, jo jaunee komitejas locekļi bij teešos sakaros ar masām. Drīz sāka pa retam atjaunotecs ari daži saimnee-eiskee streiki, un jaunajām partijas eestādēm bij daudz darba ko veikt.

Ari es tiku ecvēlets un darbojos 2. Pārdaugavas rajona komitejā. Komitejas sēdē pēdīgo reiz pcedalijos 1906. gada 16. oktobrī. Atminos, ka deenas kārtibā stāvēja jautājums par 17. oktobra jubilejas atzīmēšanu. Tika nolemts demonstrācijās nerīkot un darbus nepārtraukt. Domājām, ka tas tikai dotu eemeslu policijai sarīkot jaunus arestus un katru streiku. — pat saimneecisku, — uzskatīt par politisku, kurš teek izdarits 1905. gada peemiņai.Otraja rītā deez’ kāpēc nokavējos un pee darba aizgāju drusku velak, kā parasti. Eeeedams darba veetā, eeraudziju, ka mana nodaļā neveens nestrādā, bet visi sēd un dzeed revolucionārās dzeesmas. Dabuju drīz zināt, ka mūsu nodala uzsākusi streiku, par kuru jau paziņots fabrikas preekšneekam.

Streika eemesls bij šāds: Mauznera fabrikas īpašneecei bij atbraukuši veesi no Vācijas. Mūsu nodaļas logi atradas teeši darza pusē. kur kungi bij nodomājuši sarīkot „lustīgu" uzdzīvošanu. Lai strādneeki nebūtu acu leecineeki, tad pa svētdeenu, stradneekeem pee darba neesot, fabrikas Ipašneece bij likusi visus logus aizkrāsot. Tādā kārtā, jau tā loti tumšajā darbnīca, pee vislabākās gribas, stradneekeem nebij eespējams strādāt. Strādneeki bij uzstadi-juši prasību, lai leek notīrit logus, un peeteikuši streiku. Kaut gan streiks bij eesākts bez partijas komitejas ziņas, tomēr mes, kas pastāvīgi bijām visus streikus beiguši ar panākumeem, nekādā ziņā nevarējām to apturēt un tādejādi pazemotees uzņēmēju preekšā. Pcerunajām tikai citas nodaļas mums pirmā streika deena nepee-veenotees.

Tomēr drīz veen pēc streika eesākšanas peepildijas tas, ko rajona komiteja savā sēdē bij paredzējusi. Pēc dažam stundām fabrikā eeradas pristava palīgs ar veselu rotu zaldatu drēbēs pārģērbtu huligānu. Viņi eelenca mūsu nodaļu un visus arestēja. To redzēdami, pārejee strādneeki peeteica protesta streiku, un darbi apstajas visā fabrikā. Tas notika pavisam negaidot, un tāpēc mūsu aizvešana no fabrikas sētas tika apturēta. Tādu stradneeku zolida-ritati fabrikas pārvaldneeks nebij sagaidijis. Viņš nebij eedomajees. ka strādneeki nenobīsces no veselas rotas apbruņotu huligānu un tās klātbūtnē protestēs un peeprasīs arestēto beedru atsvabināšanu.

Fabrikas administrācija, ar pristava palīga peedališanos, noturēja garaku apspreedi, kura vilkās kādu stundu. Pec šīs apspreedes mus visus arestētos noveda uz 2. Jelgavas ārpilsētas policijas eecirkņa telpām. Eecirkņa sētā policija mūs visus sastadija rindaJ un tad kāds zaldata drēbēs tērpees huligāns, itkā zaldatu varda, ņēmās mūs „pārleecinat", ka tas. ko mēs darot, esot nepareizs un pārdrošs solis un ka par to viņeem „esot teesibas" mūs nošaut.

Tā staigādams gar mūsu rindu un aģitēdams, huligāns nejauši paklupa, un es par šo gadijumu pasmejos. Saniknots par manu smīnu, tas izrava šauteni otram tādam pat huligānam un treeca man trīs siteenus pa krūtīm. Pēc tam huligānu sarīkotais mītiņš izbeidzās, un mēs visi tikām sadzīti kamerās ar „nagaiku" un šauteņu rezgalu palīdzību, kur palikām līdz 18. oktobra vakaram.

Ap pīkst. 8 vakarā sākās nopratināšana. Pa veenam tikām eesaukti pee pristava un pratināti. Pēc tam katram apceetinatam peekodinaja, lai ejot taisni uz mājām un lai otra rīta nekavejotees eerodotees darbā. Preteja gadijurnā apceetinašot no jauna un nošaušot Tā pēc kārtas izsauca visus, kamēr palikām tikai trīs bei-dzamee. Gaidijām ari savu rindu, bet ta i nevarejam sagaidit. Kad pagāja jau kāda stunda, tad bijām parleecinati, ka mus sagaida kaut kas cits. Kad pagāja vēl dažas stundas, tad tikām visi trīs reizē izsaukti pee pristava, kurš nu mūs ņēmās nopratināt un lika parakstit kādu tur aprakstītu papīra loksni. Kepazinušees daudz maz ar raksta saturu, atradām, ka tur bij teikts, ka mes, apakšā parakstiju-šees, atzīstotees peederiba pee zocialdemokratu stradneeku partijas un ka uz partijas lēmumu 1906. gada oktobrī esot sarīkojuši streiku Mauznera fabrikā. Šo papīru tūliņ atdevām atpakaļ un pateicām, ka kreevu valodā uzrakstītu neprotam izlasit un prasijām, lai viņš pats izlasa un mūs eepazīstina ar raksta saturu. Par tādu atbildi policijas kalps saskaitās un pavēlēja mūs vest kamerā atpakaļ, pavadidams mūs ar kleedzeeneem, ka pēc pusstundas mēs tik un tā parakstišot. Pēc dažam minūtēm mūsu kamera eenāca kāds milzigi leeis huligāns, kurš bij apbruņojees ar nagaiku un mauzeri. Viņš atstāja kameras durvis vaļā un sāka mūs dauzit ar nagaiku un mauzera spalu. Ar to viņš gribēja mūs peespeest bēgt ārā no kameras koridori, kur tad mūs varētu nošaut koridora gala nostāditā zaldatu nodala. Peekusis no šāda inkvizitora darba un redzēdams, ka mēs viņa nodomu sapratuši, viņš lādedamees aizgāja. Tāda pat apstrādašana. pee tam pastiprinātā veidā, atkārtojās vēl divas naktis.

Kad apstrādāšanai tomēr nebij nekādu panākumu, tad tikām aizvesti uz centralceetumu un pēc dažeem menešeem izsūtīti no Baltijas guberņām. Beedri Bernātu Legzdinu aizsūtīja uz Krasnojar-sku, kur tas pēc dažeem menešeem, meklējot sev uzturu, bij nelaimīgi eekritis upē un noslīcis. Tā beidza savu dzīvi veens no mūsu pulciņa beedreem: aukstee vilni remdeja viņa cīņas karsto sirdi. Mani un trešo beedri aizsūtīja uz Kaunas guberņu, no kureenes pēc dažeem mēnešeem, ar tureenes ebreju beedru organizācijas palīdzibu. atgreezamees Rigā atpakaļ.

Apmetos Aleksandra vārtu rajonā un dzīvoju uz organizācijas izdoteem ilegaleem dokumenteem. Biju vēl bez darba. Organizācija toreiz atkal apskatīja valsts domes vēlēšanu jautājumu. Nolēma peedalitees 2. valsts domes vēlēšanās, lai izmantotu valsts domes tribīni ažitacijas nolūkam. Eesakas enerģiski vēlēšanu preekšdarbi un atteeciga afcitacija darba veetās. Tee partijas beedri, kureein nebija darba, apstaigaja vairakas mājas, uzmeklēja sīkos īpašneekus un kalpotājus, kam bija vēlēšanu teesibas, un aftiteja tos nodot balsis par strādneeku kaudidateem. Panākumi mums bija labi: 1907.gada 2. valsts domes vēlēšanās uzvarēja Latvijas zocialdemokratljas kandidāts. No valsts domes tribines viņš visai sapulcei lika dzirdēt par tām mocībām un spīdzināšanām, kuras Baltijas moku kambaros bij jaizceeš apceetinateem strādneekeem un zemneekeem.

1907. gada augustā mani otroreiz aresteia Iļfeeceemā, Garā eelā, jātneeku patruļa, kas mani peeseja pee sedleem un zem zirga kājām vazaja līdz Grotes eelai, kur nodeva kājneeku patruļai, šī patruļa mani atkal noveda 2. Jelgavas ārpilsētās policijas eecirkņa telpās. Lai gan Šoreiz policijai pret mani bij daudz leelaki „рее radi jumi” nekā pirmo reiz, tomēr varēju nomanit, ka pristavs Meijerovičs bij drusku sabijees no ta, ka valsts domē bij tikuši atmaskoti vīna spīdzināšanas darbi. Viņš nēmas mani lamat, itkā es esot rakstijis deputātam Ozolam „tādas muļķības" un nosolijās, ka tagad nu viņš man par to būšot kreetni atmaksat, lai tad es mācotees.kā muti turēt un policijas kārtibneekus ceenit, jo strādneeki ar savam „muļ-Ķigajām organizācijām un streikeem nedodot policijai meeru ne decnu, ne nakti“.

Pēc tam viņš pavēlēja mani eelikt veenu veen atsevišķā kamerā. Nopeetni gaidīju, ka pristavs sāks mani atkal spīdzināt. Nakti, kad citās kameras, pa labi un pa kreisi no manis, izdzirdēju beedru vaidus un kleedzeenus, tad domāju, ka nupat būs ari mana reize. Bet šorei^, kā par brīnumu, pristavs savus draudus pee manis tomēr neizpildija. Ceturtajā deenā mani jau nosūtija uz centralcee-tumu, no kureenes pēc trim mēnešeem mani izsūtija uz Vjatkas guberņu. Zeemu pavadiju Vjatkas guberņā, bet 1908. gada pavasari, saņēmis no dažeem Amerikas beedreem materiālu pabalstu, es atkal aizbēgu atpakaļ uz Rigu.

Mani vecee beedri bij izklīduši. Tapec sakarus ar organizāciju tūliņ nedabūju. Apmetos dzīvot attālākā Rīgas ārpilsētā, kur mani neveens nepazina. Bet dzīve bez sakareem ar partiju preekš manis bija loti garlaiciga. Drīz iznāca kāds cara manifests, kas, starp citu, ari man atļāva atkal legāli dzīvot Baltijas guberņās. Bet darbu fabrikās dabūt nevarēju, jo visos uzņēmumos mans vārds bij eerak-stits tā saucamajos_„melnajos sarakstos".

Sāku strādāt ostā, kur vēl no agrakeem laikeem man bija daži pazīstamee. Eestājos Rīgas ostas stradneeku arodbeedribā, kur ari satiku dažus partijas beedrus un uzdabuju sakarus ar partiju. Drīz noorganizējām sava eecirkņa pulciņu („Daugaveeši") un peeveeno-jamees Sarkandaugavas rajonam.

Partijas beedri rosīgi darbojās arodbeedribas, organizēja zocial-demokratu frakcijas un caur tām uzturēja sakarus ar citam arod-neeciskam un kultūras beedribām, kā ari — ar stradneeku koope-rativeem. Rigas strādneeki dzīvi peedalijās visās stradneeciskās beedribās. Neraugotees uz to, ka beedribu darbibu cara likumi, policija un teesas visādi traucēja, ta Rigā tomēr bij dzīva. Protams, Rigas gubernators ar saveem policijas kalpeem nesnauda: kur tik darbiba stradneeku beedribās kļuva aktivaka, viņš tūliņ izdeva rīkojumu šādas beedribās slēgt im viņas galvenos dalibneekus izsūtīt.

Tādā pat stāvoklī kā beedribās atradās ari stradneeku legālās avizes. Ik mēnešus strādneeki bij speesti rast jaunus redaktorus, jo līdz ar avizes slēgšanu redaktors tika arestēts vaj izsūtits. Ap-zinigee strādneeki tomēr redzeja, ka legālā darbiba, lai gan visādi eerobežota un traucēta, tomēr ir plašs darba lauks, kas atļauj pee-kļūt plašajām proletariāta masām un noskaidrot tām šķiras apziņu. Apzinigee strādneeki beedribās labprāt uzņēmās izpildit visus pee-nākumus un ari redaktora peenākumus, lai gan labi zinaja, ka katrs aktivaks strādneeks teek apceetinats.

Valdibas slēgto arodneecisko un izglītibas beedribu veetā pastāvīgi tika atvērtas jaunas, kuras turpināja savu preekšteču darbibu. Tika slēgta ari Rīgas osfas strādneeku beedriba. Bet 1913. gada pavasarī tika eesneegts peeprasijums, lai tiktu atļauts atvērt Rīgā transportstrādneeku arodbeedribu. Atļauja drīz tika dabūta, tomēr beedriba vēl nebij paspējusi sākt darbotces, kad izcēlās ostas strādneeku streiks. Jaunā beedriba streika laika nedarbojās. Strad-neeki bij pārlcecinati, ka viņu beedriba peedzimusi nelaikā un ka tai būs drīz jamirst. Streika vadibu uzņēmās ostas strādneeku zo-cialdemokratu šūniņas. Tika sasauktas gan atklātas streikotāju sapulces, gan slepenas (Mīlgrāvja meža). Streiks eeilga, jo uzņēmēji negribēja peekāptees. Ar likvidētās arodbeedribas atlikušo naudu strādneeki pabalstija dažus trūcīgākos streikotājus un viseem spē-keem centās streiku turpināt. Uzņēmēji, savukārt, noorganizēja streiklaužus, pret kureem strādneekeem nācās aktivi uzstātees. Kādu rītu, kad streiklauži ar bukseeri cēlās pāri Sarkandaugavai un gribēja dotees uz Mīlgrāvi strādāt pee Voldešena, uz vineem tika atklāta uguns. Streiklauži stipri nobijās un savu nodēvēju darbu vairak nemēfcinaja turpināt. Uzņēmēji pēc tam peekāpās: pēc -1 nedeju ilgas streika cīnās, strādneeki bij uzvarējuši kā materiāli, tā morāliski.

Pēc streika sāka rosīgi darbotees arodbeedriba, kurā strādneeki ņēma dzīvu dalibu. Rigas strādneeki saka organizēt ari savas slimo kases, un šajā darbā jo asi izpaudās nesaskaņas starp partijas kreisā un labā spārna peekritejeem. Mazineeki gribēja meerigi dar-potees likuma robežas, pastāvigi iztapdami uzņēmejeem. Leelineeki aktivi centās slimo kases parvaldibā eesaistit strādneeku masas. Daži likvidatori par nebeedrisku izturēšanos un konspirācijas ne-eevērošanu tika izsveesti no partijas, llegalās partijas pulciņus toreiz pa leelakai da|ai apkalpoja mazinceciskā virzeena propagandisti, ar kureem strādneeki nebij apmeerinati un peeprasija, lai uz pulcineem tiktu sūtīti propagandisti ar leelineeciskeem uzskateem.

Kad eesākās pasaules karš, Latvijas zocialdemokratija palika uz-ticiga saveem uzskateem un pasludināja „karu karam**. Pēc mobilizācijas izsludināšanas tika sarīkota pretkara demonstrācijā. Partija organizēja meža sapulces ne tikai preekŠ saveem beedreem bet ari preekš pārejeem mobilizeteem strādneekeem un rekrušcem. Izdeva vairākus uzsaukumus, kurus izplatīja netikveen fabrikās un uz eelām, bet ari kazarmēs_ un karaspēka dalās.

Karam eesākotees, osta sākas bezdarbs, jo ar pirmo mobilizācijas dcenu visi ostas darbi izbeidzās. Uzpeldēja bezdarbneeku jautājums un partijai šeit bij jaeeņem noteikts stāvoklis. Partijas labā spārna peekriteji stāvēja par plašu legālu palidzibas komiteju dibināšanu un lika ceribas uz sabeedrisko darbu organizēšanu. Kreisā spārna peekriteji izteicas, ka tas mūs var aizvest prom no mūsu principiālās pozicijas, jo bezdarbs kapitālistiskā eekārta nav novēršams un sabeedriskus darbus, zem strādneeku preekšstāvju kontroles, cariskā Kreevijā nebūs eespējams organizēt. Arodneeciskais žurnāls „Jaunais Arodneeks” tomēr eepēma itkā vidus ceļu un uzsvēra, ka strādneeku šķirai esot gan japrasa pilniga strādneeku .ipdrošinašana pret darba trūkumu uz uzņēmēja rēķina, bet, eevē-rojot tagadējā momenta šausmigos darba apstākļus, varot ari izvirsit prasibu pēc sabeedriskeem darbeem. Sanaca kopā 37 Rigas strādneeku preekšstavji, kuri nodibināja „palīdzības komiteju” ar plašecm statuteem. Bet Šī komiteja apstiprināta netika un pēc pars nedelām tai tika aizleegts darbotees. Dažus no galveneem dibi-natajeem policija apceetinaja un izsūtija.

Tee, kam bij kada ilūzija par sagaidamo valdibas palīdzibu, bij speesti škirtees no šīs ilūzijas.

Bēgļu bareem arveen vairak eeplūstot Riga, bezdarbs peeņēma aizveen šausmigakus apmērus. Daudzi Rigas strādneeki, kas vēl tiebij mobilizēti, bij speesti izceļot uz Kreeviju. Dažas arodbeedri-bas centās noslēgt līgumus ar Kreevijas fabrikanteem un organizētā kārtā nosūtija savus beedrus strādāt pee teem. Rigas transport-strādeeku arodbeedriba. kura vissāpigak sajuta bezdarba postu. 1915. gada 16. maijā organizētā kārtā aizveda 200 beedrus uz Ar-hangelsku strādāt tureenes osta.

Ar šo beedru grupu aizbraucu ari es, un tā uz laiku pārtraucu sakarus ar Rigas organizāciju. Sākumā gan uzturēju sarakstīšanos ar sava pulcina beedreem, bet velak policijas spaidi pamudināja aizbraukt no Rigas ari pārējos pulcina beedrus, un tā pazaudējām sakarus ar Rigas_ organizāciju. Daži toreizējas Rigas transportsavee-nibas becdri vel tagad atrodas Arhangeļska. Pilsoņu kara laikā bi-iušce Rigas strādneeki aktivi cīnījās par padomju varu Kreevijas zeemelos un savām asinīm slacīja Arhangeļskas zemi. Anglijas īn-terventi. starp daudzeem citeem Arhangclskas strādneekeem, noslepkavoja ari bijušās Rigas transportsaveenibas locekli un partijas beedri Frici A n t i n u, veenu no pirmajeem apzinigeem Rigas ostas .strādneekeem.

M. LINIŅŠ. ATMIŅAS PAR DARBĪBU FELZERA FABRIKĀ, 1905. GADA

Daudz gadu ir pagājis no 1905. gada revolūcijas. Vēlakee notikumi ir radījuši jaunus eeverojamus pārgrozījumus stradneeku kustibā. Tāpēc daži ta laika sīkakee notikumi ir jau aizmirsu-šees. Bet lai varētu saprast leelos notikumus, mēs nedrīkstam aizmirst vaj neeevērot „sīkumus^1*, kuri beeži veen ir leelo notikumu eevaditaji.

Es savas atmiņas sakšu ar 1905. gada janvari. Tai laika „Fel-zera“ fabrikas (Rīgā) stradneeku vairākums ar leelu interesi lasija „Pēterburgas Avizes**, jo tās graizija garidzneecibu, muižtieecibu un, zināmā mērā, ari carisko kara politiku Tālajos Austrumos. Viņa, tā tad, eekustinaja stradneeku domas nostātees pret cara patvaldibu.

Strādneeki gaidija, ka kaut kam janoteek. Telegramas atnesa ziņas par janvara notikumeem pee ūdens svētīšanas Pēterburgā. Bet nebij vēl tas peemirsees, kad jau pecnaca vēsts par Gapona vadito gājeenu uz Zeemas pili un par stradneeku apslepkavošanu. Tas nevarēja neatsauktees uz jau ta uzbudināto stradneeku garastāvokli. Visi runaja par neģēlīgo varmaku rīcibu.

Peenāca 13. janvāris. Pēc brokastu pārtraukuma sāka atkal mašīnas rūkt, bet tad pēkšņi fabrikas svilpes nosvilpa tris reizes. Uztraukti strādneeki veens otru klaušināja, kas noticis. Tūliņ ari vfhi dabūja atbildi, ka pasludināts streiks. Fabrikā bij eenācis „Feniksa*4 stradneeku pulciņš. „Feniksa** delegāti bij likuši preekšā eet apturēt mašīnas un ar trīskārtēju svilpeenu paziņot mūsu strādneekeem, ka jasak streiks. Mūsu jauneeši to bij nekavējoši izpildījuši. Kaut gan dažus vecākos strādneekus vajadzēja ar varu peespeest mest darbu pee malas, tomēr drīz veen streiks aptvēra itin visu „Felzeri**.

Felzereeši tūliņ devās uz „Glauveri** un „Strazdu muižas manufaktu-ru“. lai, savukārt, apturētu darbus ari tur. No tureenes tee gāja ialak uz Sarkandaugavu, pa ceļam apturēdami darbus citās fabrikas. Veena dala mūsu stradneeku, kas bij aizgājuši uz Kuznecova fabriku, lai apveenotos ar tureenes strādneekeem. bij tikusi apšaudīta pee dzelzstilta, kopā ar pārejeem demonstranteem. Sū* vuši uz strādneekeem bij „mācības bataljona*1 zaldati (nākošee apakšoficeeri), kas eepreekš bij apslēpušees pee dzelzscela tilta. Rīgas proletariats tajā deenā zaudēja vairākus simtus kritušo un cevainoto.

Streiks mūsu fabrikā pēc tam turpinājās divas nedelas. Tika uzstāditas prasības pēc algas paaugstināšanas un darba deenas saīsinašanas. Darba deenu salsinaja par veenu stundu deenā: 11 stundu veetā pēc streika strādājām 10 stundas un sestdeenas — 7 stundas, ar pusdeenas pārtraukumu no 1 līdz 1У2 stundai. Algas jautājumā bij mazi panākumi, jo izdevās izspeest tikai veenas kapeikas peclikšanu pee atalgojuma par nostrādāto stundu. Tomēr strādneekos radās uzskats, ka ar streika paiīdzibu var daudz ko panākt.

Pēc viseem Šeem notikumeem cariskā policija palika loti ne-meeriga. Та arestēja kādu strādneeku uz dažam deenam, lai tad fabrikas administrācijai būtu eemesls to pēc tam darbā, nepeeņemt. No mācekļeem 3 bij dabūjuši atvaļinājumu izbraukt uz laukeem uz veenu nedeju. Bet kad tee bij tur palikuši divas nedelas. tad administrācija atkal peesējās, ka viņi nodarbojušees ar aģitāciju, un darbā vairs nepeeņēma. Delegāti izteica savu protestu, pēc tam administrācija pēc Ieelakas kaulēšanās apņēmās mācekļus_pee-oemt atpakaļ, ja tikai meistars pēc atlaisto strādneeku nolugŠa-nās būšot ar mceru. Dzelzsgreezeju meistars, kura vadiba strādā ja Šee mācekli, protams, tos peenēma bez kadam pretrunām Turpretim, galdneeku meistars Meijers atteicas bez nolūgšanas peeņemt atpakaļ galdneeku Samoštiikovu, kurš bij bijis arestēts un pēc tam atsvabināts.

Strādneeki bij pret tādu nolūgšanos un nolēma Šo meistaru maisā izvest no fabrikas. Nosauca „feierabends** un no visām nodalām sapulcējās pee galdneeku nodaļas. Maiss bij gatavs, kura bij eebērtas dažas šķipeles sasmaicinata grafita. Bdr. Munters paņēma maisu (ķerra ari bij pee rokas), eegaja Meijera kabinetā un vē! noprasija, vaj tas peenems galdneeku atpakaļ darba, vaj ne. Eeteepigais meistars ari šai gadijuma vel nepeekapas. Tad dažās zekundēs maiss bij pār galvu, meistars uz ķerras un brauca uz vārtu pusi strādneeku dzeesmu sauceenu pavadits. Vārtu sargs atvēra leelos vārtus un meistars ar visu ķerru palika uz eelas. Vēl gribējām ņemt preekšā leetuves nodaļas meistaru Mil-leru (tas bij pazīstams kā algu nositejs). bet tas to bij nojaudis un laikus aizbēdzis uz kantori. Tā „Felzeri" eesākās jūnija streiks, kurš vilkās trīs nedelas.

Sis streiks strādneekeem bij laba skola. Divas nedelas gājām katru deenu uz fabriku, bet šai laikā neveens no mums nestradaja. Delegāti eesneedza prasības: 1) lai būtu peeejami bez atmaksas ārsti-specialisti preekš katras slimībai kā strādneekeem, tā viņu ģimeņu locekļeem; 2) lai par slimibas laiku strādneekeem izmaksātu pilnu algu; 3) lai atceltu soda naudas; 4) lai tiktu eerīkoti higieni-ski darba apstākli; 5) lai samaksatu par streika laiku un 6) lai tiktu noņemti policisti no fabrikas vārtu sargu veetām.

Fabrikas administrācija nepeekāpās._ Ari strādneeki nolēma streiku turpināt līdz galīgai uzvarai. Kā jau teicu, strādneeki katru deenu gāja uz fabriku, bet pee darba neveens neķērās. Delegāti gaja katru deenu uz kantori, veda ar administrāciju sarunas un. atgreezušecs pee beedreem, ziņoja par sarunu gaitu. Strad-neeku sapulce ^urpat deva viņeein direktives par sarunu turpmāko gaitu. Sapulces notika katru deenu. Dažu reiz vēl sarīkojām gājeenu pa fabrikas sētu. dzeedadami „Eenaida negaisi pāri mums krājas*. Daži strādneeki. kuri negribēja labprāt padotees lēmu-meem, tika drusku pārmācīti: apleeti ar mālu ūdeni, vaj ar gumijas šlauku „eelociti*. Disciplina bij preekšzīmiga. Direktors mēģināja peerunat stradneekus, apsolīdams teem dažadus labumus: būšot uz preekšu fabrikā dzīvokļus uztaisit. varēšot palikt par fabrikas „kompoljončikeenT*. eepērkot akciju zīmes u. t. t. Strād-neekeem galva itkā neesot radita preekš politikas, jo preekš tam esot citi viri: divus darbus taču strādneeks nevarot darīt — politiku dzīt un fabrikas darbu strādāt, tad veenam būšot jastāv dīkā u. t. t. Strādneeki. saprotams, šos kungu „padomus* nepee-uēma un turpināja streikot.

Kad bijām nostrcikojuši 2 nedelas, tad mūs vairs fabrikā nelaida. Uz vārteem bij uzlikts paziņojums, ka viseem izdos aprēķinu un ka fabrika teek uz nenoteiktu laiku slēgta. Darbus, kurt bij agrak peenemti un kuri bij janodod noteiktā laika„ fabrika sāka ,,līferet“ „Rozenkranca* fabrikai. Kad to dabuja zināt „Rozen-kranca* strādneeki, tad viņi tādus darbus nepeeuēma, peedraudot ari uzsākt streiku.

Lai_ sarunātos ar „Rozenkranca* strādneekeem. sanācām uz kopējam sapulcēm Biķerneeku tnežā, vai apspreedamees alus bodes. Daži strādneeki saņēma pabalstu no citu fabriku strad-neeku sazeedotas naudas.

Noteļktā deenā ,.Felzera" strādneekeem sāka izdot aprēķinus ar pasēm un apleecibām. Pirmajā deenā viseem to nepaspēja izdot, bet jau to pašu vakaru „Feniksa** strādneeki mums paziņoja, ka felzerneeki varot streiku turpināt kaut vaj sešus mēnešus no veetas, jo viņi mūs pabalstišot. Administrācijā tūliņ nobijās no stradnceku zolidaritates un jau otrajā rītā pasludināja, ka visas stradneeku prasibas teek izpildītas, starp citu — ari prasība par streika deenu atalgošanu. Izmesto meistaru veeta eevelejam meistarus no pašu stradneeku vidus. Tā mūsu streiks izbeidzās ar uzvaru. Administrācijā bij vēl speesta izsneegj mums avansus, kurus tikai pēc ilgākā laika atvilka pa vcenu rubli katrā izmaksā. Strādneeki no streika eeguva materiāli un politiski: tika gudrāki caur sapulcēm. Tagad pat vispasīvākos stradneekus streika gadījumā vairs nevajadzēja ar varu peespeest atstāt fabriku; peeti-ka ar sauceenu: „feierabends** un — visi jau lasījās kopā.

Rudenī sākas Oktobra streiks un nepagāja gandrīz neveena nedēļa. kad nebūtu bijis streika ar politiskām prasibām.

No 17. oktobra līdz 1. decembrriru fabrikas strādneeku masai eestajotees Latvijas zocialdemokratija, eevedām 8-stundu darba deenu un paziņojām fabrikas administrācijai,, ka vioa tālāk pa-pira naudā algu izmaksāt nedrīkst. Kāda nedeļa pagāja tā, ka faktiski strādājām tikaļ 8-stundas deena. kaut gan administrācija zig-nalus deva saskaņa ar 10-stundu darba deenu. Kad ar zigna-Icem nelīdzēja, tad admļnistrācijā izjika paziņojumu, ka fabrika pēc 14 deenām tikšot slēgta un strādneekeem izdošot aprēķinu, kas tikšot darīts tāpēc, ka strādneeki patstāvīgi peesavinajušees 8-stundu darba deenu un tāpēc ka tee atsakotees papira naudu ņemt pretim.

Pēc tam strādneeki peekāpās un turpināja strādāt 10 stundas deenā. kā ari ņēma pretim papira naudu. Noturējām sapulci un nolēmām brunotees: divas deenas kalām dunčus, zobenus un

dzelzsduramos. Visas fabrikas nodaļas gatavoja eeročus. Daļa apzinīgāko beedru bij bruņojušees revolvereem. Gājām „patru-ļās“ un pa naktīm sargājām majas no „melnas sotņas“. Pēc Jaunā teatra (Romanova ceļā, Nr. 25) aplenkšanas, sasaucam sapulci, kur apspreedām, vaj sākt bruņotu sacelšanos, vai ari ķertees pee partizānu cīņas.

Kad patvaldība bij paspējusi atvilkt elpu un sākās reakcija un kratīšanas pa fabrikām, daudzi no mušu labakeem beedreem krita. No bendes rokas krita ari Martinskis un Zeemelis (tika nošauts Smilšu kalnos). Vēlāk, kā partizāni, pee Reņģes stacijas draguņi nošāva b. Razumeju. Rij daži tādi, kas no sākuma ari bij itkā ar strādneekeem, bet vēlāk darbojas kā speegi, no kureem vajadzēja sargatees.

„Cīņu” tai laikā mēs saņēmām kārtīgi un mums bij sava bibliotēka, no kuras mums izdeva grāmatas un žurnālus lasišanai b. Origors. Ar ,,Cīņu“ mūs apgadaja b. b. Lepse un Eglits („Zibens”), kas toreiz bij mūsu pulciņa preekšstāvis. Bij peeņemts katrā algas izmaksas deena eevākt zeedojumus preekš ceetušeem beedreem un preekš literatūras. To darija atklati. Bet kādu reiz visus zeedojumu vācējus arestēja. Ar streika palidzibu beedrus tomēr atsvabinājām, bet pec tam vākšanu izdarījām slepeni, lai nedabūtu zināt neuzticamee fabrikas strādneeki.

1906. gada februārī, kad tikko bij atvesta nauda strādneeku algu izmaksai, „Felzera" kantorī eebruka vairaki bruņoti cilvēki, atņēma naudu, samaitaja telefonu un aizgāja. Uzbrucēji tika apšaudīti caur kantora logu, bet uz eelas tos bij sastapusi zaldatu nodala. Apšaudišanās laikā bij eevainoti divi zaidati.

Pēc neilga laika visu fabriku eelenca karaspēks ar ložmetejeem. Fabrikā eebruka kādi divdesmit peedzirditi zaidati. ar oficecri preekšgalā, un saka peekaut katru strādneeku, kas tikai gadijās teem ceļu. Tā tika peekauti kādi 20 strādneeki.

Strādneeki par to, kas bij noticis kantori, пека nezināja. Ofi-ceers tomēr pavēlēja sasaukt visus strādneekus. Viņš pavēlošā balsī kleedza, ka ja pēc desmit minūtēm neizdošot tos. kam esot eeroči un kas šāvuši uz zaldateem, tad no viseem izlasišot desmit cilvēkus un Smilšu kalnos nošaušot. Viņš nostādīja pee durvīm divus zaldātus un strādneekus pa veenam laida caur ,,stroju“, visus ar Šauteņu rezgaļecm apstrādājot. Peekāva vairak desmitus cilvēku un desmit strādneekus paņēma sev līdz uz eelu.

Kad beidzot eeradās fabrikas direktors, tad tika apturēta tālākā bendēšana. Direktors paskaidroja oficeeram, ka esot aplaupits kantoris un ka laupītāji šāvuši uz zaldateem. Kad sanāca kopā peekautee strādneeki, tad izrādijās, ka vairakeem ar durkleem sa-durstitas galvas, tā ka teem bij jaeet pee feldšera.

No šīs reizes stradneekos vel vairak peeauga īgnums pret val-dibu un fabrikas administrāciju. Bet direktors otrajā rītā. eerav-dzijis vairākus strādneekus pārscetām galvām, zobojās: „Jums tikai „kopķinus" eedauzija. bet man 12 tūkst, naudas paņēma!"

EeroČus, kurus oktobra deenās izgatavoja, vēlāk strādneeki vilka atpakaļ uz fabriku un meta čugunkausejama krāsnī. Kam bij kāds šaujamais eerocis. tas to paslēpa un pasacija kādam uztica-tnakama beedrim paslēptuvi, lai gadijumā, ja pats tiktu arestēts, šis šaujamais neeetu bojā. Peemeram, b. Eglits man parādīja traukos un lupatas eetītu „Smitvessonu".

Mums vairakas reizes bij strīdi^ ar anarkisteem, kuru fabrikā bij cilvēku desmit. Viņi gribēja stradneekos eepotet savus uzskatus, bet eespaida teem tomēr nebij.

Līdz ar reakciju strādneeku ciņa eestājās zināms pagurums. Aktivakee beedri tika arestēti. Tas veenmēr tika darits pirms 9. janvara un 1. maija. Ja viņi ari tika atsvabināti, tad tomēr administrācija darbā tos vairs nepeeņēma. Uzņēmuma kungi sāka mums atņemt visas revolūcijā eekarotās brīvibas. Fabrikas part-organizacija panīka. Darbiba kļuva dzīvākā, kad nodibinājās metālistu arodneeciskā beedriba. Tur izdevās eevilkt vairākus simtus strādneeku. Bet tā ka ari arodbeedriba tika vajata, tad daži strādneeki, kas bij eerakstijušees, to nebij pat apmeklējuši.

Fabrika tika pārplūdinātā ar speegeem un visa revolucionārā darbiba bij loti apgrūtināta. Beedris ar beedri gandrīz nemaz nevarēja sarunatees. Veenmēr bij jauzmauas, kā tik kāds nenovēro. Partijas beedrus fabrikā varēja pee pirksteem saskaitīt. Bet lai gan bij pagurums, tomēr naida uguni katrs strādneeks nesa savās krūtīs ari reakcijas gados. Dažus gadus vēlāk, kad kustiba no jauna kāpa uz augšu, felzereeši atkal bij Rigas strādneeku cīņas pulku pirmajās rindās.

ANDREJS BĀRE. KA ES KĻUVU APZINĪGS

Atmiņas if strddneeku kustības Latvija

Strādāju kā māceklis-dzelzsgreezejs mašīnbūve tavā. „Motors", Zasuiaukā. 1899. gada maijā streikoja Tilava un Herminhauza fabriku strādneeki. Viņi organizēja demonstrāciju. Motorfabrikas stradneeku vairākums ne labprāt gribēja ņemt dalibu demonstrācijā, tāpēc demonstranti mūsu fabriku sāka „bombardēt" ar akme-neem. Protams, ari motorfabrikas strādneeki beidzot izgāja uz eelas, jo apzinigakeem strādneekeein izdevās pārējos pārieecinat mest darbu pee malas.

Vērptuves un austuves fabrikas ,,Kūnell“ strādneeki ari vēl ne-bij peeveenojušees. Šīs fabrikas administrācija pat cedrošinajās pret demostranteem uzstādīt ugunsdzēšamās mašinas šprices. Demonstranti šlaukas sagreeza, pēc kam ari „Kunell" strādneeki eepluda demonstrantu gājeena.

Cik ilgi streikoja, skaidri neatceros, bet ka mūsu fabrikas dzelzs-greezeji nepalika strādāt, kaut bij steidzošs dari», to atminu labi. Tikai veens no dzelzsgreezejeem, līdējs Time, palika fabrikā. Fs strādāju viņa uzraudzibā un tāpēc ari man bij japaleek. Mani pee-lika pee galvenās mašinas. Kaut strādāt negribēju, tomēr vajadzēja padotees, jo biju tikai māceklis. To nakti dreijaju kurbul-velli. Izrādījās, ka esmu to sabojājis. No sava „zeļļa" par to dabuju pa ausi, bet meistars man pazemināja algu — no 4 кар. par stundu uz 3 kapeikām. Mājās ejot, pee fabrikas vārteem man atkal sadeva pa ausi, — es esot streiklauzis. No visa todeen pec-dzīvotā man sāka atvērtees acis.

Pēc streika no mūsu fabrikas apceetinaja un izsūtija Augustu Rozīti. Tas bij atslēdzneeka māceklis. Kādu deenu to nejauši sastapu un nopratu, ka viņš slēpjas no policijas. Ari tas atstaja uz mani savu eespaidu.

1903. gada rudenī mani eesauca kara dcenastā un eedalija Tālo Austrumu flotē. No Rigas izbraucām 10. novembrī. Nometnes punktā eepazinos ar zocialdemokratu organizācijas uzsaukumu re-krušeem. Maskavā mūs gribēja pārsēdināt lopu vagonos, bet mēs protestējām un nekāpām eeksā. Gan sauca pēc uzvārdeem. bet ari tas nelīdzēja. Sakarā ar to 50 cjlvekus apceetinaja. Samarā apsolīja dot siltus vagonus. Visi bijām uztraukti par apceetinato beedru likteni. Aiz dusmām izsveedām no vagoncem krāsnis, lai gan no ta tikai paši ceļā ceetām aukstumu. Samara mūsu areste-tee beedri jau bij preekšā, tos bij nosūtījuši ar pasažeervilceenu. Se mūs sasēdināja 4. klases vagonos. Braucām talak.

Irkutskā mēs atkal sacēlām traci. Žandarmi nelāva stacijā_ pārdot rekrnšeem degvīnu. Par to viņus atbruņojam un peekavam.

Harbinas punktā bij loti auksts. Malkas nebij. Ko mums bij darit? — Sakām dedzināt savus cisumaisus un koka naras. No rīta eenāca veetejais kara preekšneeks, saķēra galvu un tikai no-prasija. no kureenes mēs esot. Atbildējām, ka no Rigas. Viņš tad pakratīja galvu un aizgāja.

Tā, protestēdami pret sliktu ēdeenu un sliktām telpām, mēs vairākos atpūtas punktos nodarijām kroņam daudz zaudējumu un pastrādājām daudz nekārtību. Galvenee protestētāji bij Baltijas un Kreevijas leelpilsētu rekrūši.

Vladivostokā sākās noslēgta kazarmes dzīve. Vakaros kādi 4—5 cilvēki sākām apspreest'jautājumus par karu, strādneeku stāvokli u. t. t. Kad tuvojās dežurants, tad pārgājām uz citu tematu. Atklāta aģitācija starp jaunajeem matrožeem tomēr netika vesta.

Pret preekšneecibas netaisnibām ari šeit mēģinājām kaut cik ci-nitecs. Atceros tādu gadijumu: dežurneeks mani bez kārtās dzina pee darba. Es tikko no darba biju pārnācis un tāpēc atteicos. Tad viņš norāva no kakla savu svilpes ķēdi un man ar to eesita. Es ķēdi izrāvu viņam no rokām un nosveedu zem gultas. No tas reizes pee darbu sadališanas daudz maz tika eevērota kārtība.

Mēģinājām protestēt ari pret pātareem. beeži veen daudzi no mums uz teem veenkārši neeeradās. Mums, nekreeveem, attelk-tees no pātareem bij veeglak nekā ,.pareizticigeenT, jo varējām aizbildinatces ar to, ka peederam pee citas ticibas. .Vcens, otrs dežurneeks par tādu pavēles neizpildišanu ari daudz neko neiztaisīja. Tomēr daži mani beedri, ar kureem reize braucu uz austru-meem, disciplīnas pārkāpšanas dēl dabūja disciplinarbataljonu. Tādus atceros — Sainčkovski un Strucku. Sainčkovskis tika nosūtīts uz šo bataljonu par to. ka bij eesitis oficeeram. Ar Strucku sarakstījos 1905. gadā. kad tas bij izbēdzis un slepeni dzīvoja Ri-gā. Par viņa turpmāko likteni neko nezinu.

1904. gada zeptembrī komisija mani uz veenu gadu atbrīvoja no kara deenasta. Oktobrī eerados Rigā, un pēc divām nedelām mani eeveetoja kara hospitālī, lai ārstētu roku. Tur bij loti daudz rekrūšu, kureem man bij daudz ko stāstit par zaldatu dzīvi. Hospitālī eepazinos ar Kārli Krūzi, kurš kā rekruts šeit bij eeveetots, lai noskaidrotu viņa slimibu. Hospitāli sabiju tikai 7 deenas. Izrakstīja tāpēc, ka atteicos pats apklāt savu gultu. Peeprasiju, lai to dara apkalpotais, bet nevis slimneeks.

Iznācis no slimnīcas, darbu uz reiz nevarēju atrast. Saku eepazī-tees ar ilegalo literatūru — uzsaukumeein un brošūrām. To man peegādaja brālis Žanis, kurš strādāja kā māceklis galdneeku darb-nicā, Reveles eelā. Vaj viņš sastāvēja organizācijā, to nezināju. Atceros divus beedrus, kuri ar viņu satikās: veens bij Zahars (vēlāk viņu peepemtā vārdā sauca par Brenguļi), otrs, ja nemaldos, — Veeglais. Ar Brenguļi tiku daudz reiz runājis. Galvenais, kas toreiz mani interesēja, bij organizēšanās jautājums, pulciņi un viņu eekšejā darbība. 1904. gadā kādu reiz biju aizgājis pee kāda sava pazīstamā, K. Smildziņa; tur eepazinos ar Andreju Spundi. Uzsākām sarunu par zaldatu dzīves apstakļeem, bet drīz veen pārgājām uz vispārejeem ekonomiskeem un politiskeem jautajumeem. Vēlāk ar Spundi uzturēju sakarus, — viņš bij organizācijā.

Janvara deenās (1905. gadā) peeveenojos gājeenam, kas virzījās uz Bišumuižu. No turcenes tomēr drīz atgreezos atpakaļ. Ar brāli Aleksandru taisijamees eet uz pilsētu un paskatitees, kas tur īsti noteek, kā ari ņemt dalibu demonstrācijās. Brāļa dzīvoklī sastapu viņa skolas beedri — Kažotneeku. (Brālis dzīvoja tilta galā, Kufcu eelā, un strādāja Langes kufcu būvētavā),. Kažotneekam, ironiski smaididams, pajautaju. карее viņš nav gājis uz demonstrāciju. (Zināju, ka ceļā uz Bišumuižu strādneeces viņu bij pee-smējušas: eetinušas brunčos un eevilkušas krūmos). Tad Kažot-neeks uztraucās, teica ka neveenu politisko neesot nodevis un izstāstīja. kā viņam gājis demonstrācijā.

Turpat ar brāli nospreedām uz demonstrāciju vairs neeet, jo Kažotneeks bij neuzticams putns, lai gan viņš sevi uzlūkoja par brāļa draugu. Norunājām aizeet pee vecakeem, uz Torņakalna Kad bijām izgājuši uz eelas, no pilsētas puses dzirdējām šāveenus. Kažotneeks aicinaja, lai ejot viņam līdz apskatit, kas tur noteekot, bet es kategoriski atteicos, un ari brālis negāja.

Otrā deenā brālis Žanis un b. Zahars mums pastāstija par noti-kumeem pee dzelzstilta, kur krituši bij ari 4 viņa beedri, starp citu — b. Veeglais. Veeglais gribējis zaldatam izraut šauteni, bet kāds cits zaldats to nodūris.

Uz apbedišanu eeradās loti daudz stradneeku. Apbedīšana notika Matīsa kapos, policistu un speegu klātbūtnē.

Pee mums beeži eeradās un palika pa nakti Zahars, jo mājās viņu mekleja policija. Brālim Žanim bij janoglabā Zahara eeroči. Cik sapratu, Zahars sastaveja kaujas organizācijā.

1905. gada 26. jūnijā brāli Žani Torņakalna stacijā apceetinaja. Apceetinašanas brīdī pee viņa atrada proklamācijas. Pateicotees gorodovoja paziņojumam, ka mājās būs kratišanas, es uz māju negāju. Māte bij protestējusi pret manas gultas izmeklēšanu, bet tas nebij līdzējis. Bij atraduši dažas šauteņu un revolveru patronu čaulas. Tās bij paņēmuši līdz.

Pēc nedelas brāli palaida vaļā. Pazīstamee pēc tam sāka nākt pee viņa reti, bet totees speegi sekoja uzmanigi. Daudz reiz brālis stāstija, ka atkal kāds ,,špiksu viņu pavadījis līdz mājām.

Cik atceros, tad 1906. gadā Zahars (Brengulis) un vēl vairaki citi beedri tika arestēti kādā dzīvokli uz Avotu eelas un pēc tam zvēriskā kārtā noslepkavoti.

Vēl atceros, ka 1905. gadā kādu deenu no rita Zasulaukā sastapu Rozīti un Ernestu Bērziņu. Tee stāstīja, ka nakti esot „nokla-peti" 2. Jelgavas policijas eccirkņa vecākais gorodovojs BunČs un ta paša eecirkņa preekšneeks. Tee uz Gregora eelas mēģinājuši eelenkt māju. kur bijusi nolikta sapulce, bet kaujineeku pulciņš atklājis uz teem uguni un viņus nošāvis. Kaujas pulciņā bij ņēmis dalibu ari Augusts Rozits.

1906. gada rudeni, kadas sestdeenas vakarā, mēs abi ar brāli Zani gājām uz pirti. Kad bijām pee sleedēm, ecgreežotees Mazajā AJtanovas eeiā, izdzirdējām vairākus šāveenus. Kad bijām peegā-juši vēl dažus desmit solus, eeraudzijām, ka no pretējās puses skrēja tris vīri un sauca: „Rokas augšā!“ Peeskrējuši mums klāt, ar pacelteem revolvereem rokās, viņi sāka mūs iztaujāt, ka saucot un kur ejot. Brālis atteica, ka ejam „pašu netīrumus mazgat". Tad veens no apbrunoteem mums uzkleedza, lai atbildot uz jautājumu skaidri! Turpat pamatigi izkratija. Mes protestējam, ka apdraud meerigus gājējus. Galvenais uzkleedzejs bij mācitaja Soiermaņa dēls, kuru brālis pazina kaut tumsā. See paši bij ari šaudijušee; un nošāvuši kādu studentu, kura vārdu neatceros.

Brālis Žanis 1906. gada rudenī aizbrauca uz Preekuli, bet no tu-reenes uz Leepaju. 1907. gadā viņš slepeni aizbrauca uz Ameriku. Uz kuģa viņu un vēl 3 beedrus arestēja, bet Ņujorka eejau-cās zoclaldemokratiskā partija, un viņus atsvabināja. 1908. gadā Žanis Filadelfijā saslima ar smadzeņu žušanu. 1909. gadā viņu pārsūtīja uz Kreeviju. Slimiba progresēja, un 1918. gada Žanis nomira.

1905. gada janvara beigās es dabuju darbu kā dzelzszreezejs Strauha un Krūmiņa kuģubūvētava, Zaķu sala. Kaut gan pats līdz tam organizācijā nebiju sastāvējis, tomēr nodibināju pulcinu, kurā darbojās, cik atceros, Ulmanis un Irbe (dzelzsgreezeji), Plociņš un Zāģers (katlu kalēji), Grinvalds Jānis, Treilands, Kramiņš un Vāvere (atslēdzneeki) un vēl veens, kura vardu neatceros.

Sakarus starp mani un rajona preekšstāvi uzturēja b. A. Spunde. Vaj tas bij viņa istais_ vārds, to nezinu. Beedru maksas kvitēja, skaidri neatceros, „Gļēvais^11 vaj „Pieguris". Pulcina sapulces noturējām pee manis mājā, kamēr tēvs ar mati bij baznīcā.

Beedris Spunde mums paskaidroja pulciņa nozīmi, eekšejās darbības uzdevumus, organizēšanās un konspirācijas nozīmi un — ka rzturetees apceetinašanas gadījumā. Daži no pulcina beedreem sastāvēja mūsu fabrikas kaujas organizācijā. Reiz teem uzdeva „pārmācīt" Torņakalna rotaļu fabrikas streiklaužus, kurus viņi ari cedauzija. Tas līdzēja. Kādu citu reiz pulciņš saņēma rīkojumu eedauzit vaj aizraidit „pee Petera" Vates fabrikas meistaru. Pēc kāda laika dabuju dzirdei, ka meistars ņateešām ,.alzraidits".

Pēc pulciņa noorganizēšanas, nospreedām peeteikt streiku. Norunājām, kādas uzstādisim prasibas. Izvēlējām delegātus — Irbi un Bāri. Mēs abi ar Irbi norunājām satiktees pilsētā. Eegājām restorānā un tur pee alus glāzes pārrunājām streika vadibas jautājumu. Tiklīdz iznācām no restorānā, mūs abus apceetinaja un nogādāja uz 1. policijas eecirkni. Irbi eelika tumšajā karceri, mani — preekšiņa, kur stāvēja zaldatu patruļa. Pēc pusdeenas mani izsauca uz nopratināšanu. Prasija, ar ko nodarbojotees, kāpēc nestrādājot? — Teicu, ka dzērām. Ko mēs runājuši? — Atbildēju, ka tikai par to, ka nav naudas. Mani sāka plaukat pa feimi, — es melojot. Nenoceetos un metu eecirkņa preekšneekam „pa bril-lēm“. Nu man uzkrita gorodovoji ar pipkām. Zaudēju samanu ttn atmodos tikai, kad bij jau tumšs. Galvā zvanija, visa meesa bij asinīs un sāpēja kauli.

Otrā rītā atkal izsauca uz nopratināšanu. Es tikai brīnijos, kur esmu ta kritis un sadauzijees. Uz jautajumecm neko neatbildēju. Teicu, ka biju peedzērees un neko neatminu. Pēc tam pavēlēja mani izvest no nopratināšanas istabas un peebilda, ka viņeem tā ka tā viss esot zināms un ka ātrāk ārā nelaidīšot, kamēr es visu ne-atcerešotees un nepateikšot. Ceturtā decnā no rīta mani aizveda uz 1. Jelgavas eecirkni, kur atkal pratinaja un atkal atgādināja, ka viņeem viss esot zināms. Tomēr atlaida un pateica, lai tūliņ ejot pee darba.

Fabrikā vēl streikoja. Sākām vest sarunas ar direktoru Elter-mani. Viņš mums solīja 10 kapeikas deenā peelikt; par nostrci-kotām deenam tas tomēr atteicās samaksat. Tad greezamees pee Strauha. Tas apsolija. ka saniaksasot ari par nostreikotam dee-nām. Bet kad bijām eesākuši strādāt, tad izrādijās, ka direktors negrib savu solījumu turēt. Kad viņam to aizrādīju, tad tas man atcirta, ka ja nepatīkot, tad varot aizeet. Atbildēju, ka ātrāk gan viņam būs jaaizeet nekā man, un izgāju no kantora.

Meistars Veiss, kas pats bij no strādneekeem un veenmēr nostājās mūsu pusē, pateica, ka ari viņam par nostreikotam deenām nemaksājot. Devām padomu, lai viņš nepalaižas un lai peeprasa atalgojumu ari par nostreikoto laiku. Apsoliiām, ka prom viņu nelaidīsim: ja direktors gribēs viņu atlaist, tad atkal peeteiksim streiku.

Veisam pateešām tika uzteikts. Viņa veetā par meistaru peenē-ma Šteinbergu, — no Pirvica fabrikas. Veiss sāka nodot darbus jaunajam meistaram, bet direktors fabrikā nerādijās. Nosūtījām mācekli uz kantori, lai pasauc šurp direktoru inženeera vārdā. Direktors skreešus atskrēja uz darbnicu, turēdams abas rokas kabatās. Bet, saodis sliktu, tas ar to pašu skrējeenu bij pa otrām durvīm laukā. Vīrs ar maisu, kurš viņu gaidija, nepaspēja to pat apmičot.

Tūliņ pat atjaunojām streiku. Pēc dažām minūtēm strādneeku delegāti bij jau kantori, kur direktors staigaja bāls kā līķis, ar di-vecm brauniņeem rokas. Mūsu preekšā nostājās Štrauhs un pra-sija, ko mēs vēlotees. Pateicām, kāpēc atjaunojām streiku. Pra-sijām samaksat par streika deenām, neatlaist Veisu un nekrapt stradneekus. Bez tam pateicārņ, ka strādneeki direktoru uzlūko par šaubīgu personu, kurš nogalinājis savu miļako, Šāvis uz kādu studentu u. t. t. Štrauhs mums atbildēja, ka šodeen visi varot eet māja, šis deenas alga nepazudišot, bet otrā rīta dabūšot zināt skaidrību par visu pārējo.

Otrā deenā tika paziņots, ka direktoru agrak par divām nedēļām neesot eespējams atlaist, jo janokārtojot visi rēķini. Meistars Veiss esot peenemts atpakaļ. Tomēr mes bijām ar meeru uzsākt darbu tikai ar noteikumu, ka bijušam direktoram tiks atņemtas teesibas nākt fabrikas telpās, ja to nepavada delegāti vaj meistars. Sargam tika peekodinats nelaist direktoru fabrikas telpās pēc darba stundām.

Kādu deenu sargs mums sūdzējās, ka Eltermans viņu peekāvis, kad nelaidis to fabrikā. Mēs peeprasijam pasteigtees ar direktora atlaišanu. Bez tam vēl prasijam, lai paziņo, kada nolūka viņš gribējis tikt fabrikā.

Pēc dažām deenam Eltermans beidzot no fabrikas ai^gaja. Pēc visa ta mūsu preekšā nostājās jauns uzdevums. Izrādījās, ka mūsu vidū ir kāds peelīdejs, kuram gara mēle. Es ar sava brāļa Aleksandra palīdzību biju sagatavojis uzsaukumus. Kādā rītā aizgāju uz fabriku agrak un tos izmētāju. Ap pīkst. 10 no rīta man paziņoja. ka kantorī zinot, ka es izmetis proklamācijas. Neveens cits uz kantori nebij gājis, kā veenigi kalēju preekšstrādneeks Palms, mana tēva draugs. Nosprecdām, ka no viņa jateek vājā.

Desmit minūtēs viss bij gatavs: i ķerra, i maiss. Mēs ar Irbi paņēmām Palmu zem rokas un Zaģers tam uzvilka ogļu maisu. Ar šo melno maisu nu eelikām Palmu ķerra, un sakās „gājeens": svilpeenu un bleķa dārdoņas pavadiba Palmu aizvizinājām līdz Daugavmalai un izgāzām. Delegāti aizgaja uz kantori un pecpra-sija, lai Palmu atlaiž no darba. Tur mums tikai noprasija, vaj mes vēl ilgi tā domājot rīkotees. Mes atbildējām, ka tas pagaldain ir pēdējais gadijums. Tā nu līdējs un speegs ari bij no fabrikas laukā.

**

•

Bceriņmuižas mežā tika sarīkota sīkgruntneeku masu sapulce. Bij eeradušees vairaki simti dalibneeku. Sapulce noritēja meeri-gi. Kādu svētdeenu tika noturēta visas Pārdaugavas fabriku strād-neeku sapulce. Tikko referents bij eesācis runāt, visapkārt sākās sajukums un bij dzirdami sauceeni: „Kazaki jāj! Policisti brauc!“ Sapulce sāka jukt. Mēs. kādi 5 vaj 6 beedri, palikām uz veetas un aicinājām stradneekus neizklīst. Runātājs bij Andrejs Spunde. Viņš aizgāja pats pēdejafs. Kazaki jau bij klāt un laida darbā pipkas. Daži sapulces dalibneeki bij sabēguši tuvējās gruntneeku mājās. No veenas mājas bij sākuši ar rcvolvereem šaut uz kaza-keem. Kazaki māju tūliņ eelenca, un sākās nopratināšana. Teem, kurus pēc nopratināšanas atlaida, bij jaeet starp divām kazaku rindām un jasaņem no katra kazaka pa siteenam. Mans jaunakais brālis, kas ari bij pratināts un dzīts caur „stroju‘\ atnāca ar strīpainu muguru. Cik un kas bij paturēti apceetinajumā, neatminu.

Otrā deena saņēmu rīkojumu sarīkot fabrikā proteststreiku. Sasaucām sapulci uti eepazīstinajām strādneekus ar streika pasludināšanas eemeslu. Pēc tam strādneeki nosūti ja delegatus uz kantori. Delegāti lika Strauham preekšāgreeztees pee gubernatora ar pee-prasijumu atbrīvot apceetinatos strādneekus. Pēc tam gājām uz Berlina kokzāģētavu, kura vēl strādāja un kur veens, otrs peelī-dejs mēģināja atrunat strādneekus no streika uzsākšanas. _ Mūsu kaujas pulciņš ķērās pee darba un Šos līdējus pārmācīja. Pēc tam kokzāģētavas strādneeki peeveenojās streikam un uzstādīja administrācijai to pašu prasību dēLapceetinato strādneeku atsvabināšanas. No tureenes visi devamees uz Piklava kokzāģētavu, Hart-rnaņa ellas fabriku un Vates fabriku. Streiks bij tikai veenas dee-nas proteststreiks.

Pavasari Ulmanis no mūsu fabrikas aizgāja un sāka strādāt ma-šinfabrikā „Motors*4. Ari mūs — galvenos streika vaditajus — drīz veen atlaida no darba, motivējot šo soli ar darbu samazināšanos. Ulmanis man paziņoja, ka ,,Motorā“ vajadzigs frēzētājs. Es peeteicos un tiku peeņemts. „Motorā^44 strādāja visi mani vecee paziņas, kuri tur bij palikušees vēl no teem laikeem, kad biju tur par mācekli.

Dzelzsgreezeji un atslēdznecki sāka spreest par algas paaugstināšanu un citeem saimneeciskeein jautajumeem. Dala no pave-ceem stradneekeem streikot vis negribēja. Tad nodibinājās pulciņš, kurš aģitēja par streiku. Pulcina, cik atceros, bij Ernests Ulmanis, Bernards Bērziņš, Rozits (jau minēta Roziša brālis) un Ernests Pīne.

Jūnija pēdējās deenās, kad fabrikā bij steidzīgs darbs kādā pēc-pusdeenā sākām streikot. Ulmanim un man vajadzēja vadit strādneekus mehāniskajā darbnīcā, Bērziņam un Rozitim — leetuve, bet Gelbem — modeldarbnicā. Izgājuši seta, apveenojamees ar citu darbnīcu stradneekeem. Uz fabrikas jumta strādneeki uzvilka sarkanu karogu. Veenojamees par prasībām un izvēlējam delegatus (Cielbi, Bāri un Ulmani).

Prasības sīki iztirzājām strādneeku sapulcē. Vēl pat nebijām pabeiguši apskatit visus punktus, kad jau, sešu kazaku pavadiba, ec-radās policija. Та noņēma sarkano karogu, bet pee mums nenāca. Tiklīdz policija aizgāja, mēs tūliņ no jauna uzvilkām karogu. Otrā rītā parastā laika eeradamees fabrikā. Karoga nebij. Pīkst. 10 delegāti gāja uz kantori paziņot strādneeku prasjbas. Sarunas palika bez panākumeem. Drīz veen uz katlu smēdes atkal plivinājās sarkans karogs. Pēc pusdeenas eeradās fabriku inspektors. Viņš bij uztraukts un likās nepeekāpigs; teica, ka ātrāk ar mums neuzsākšot sarunas, kamēr nenoņemšot sarkano karogu. Noteikti at-bildējām, ka mēs karogu nost neņemsim, karogam bij loti grūti peetlkt, un tā viņš palika nenoņemts.

Trešajā streika deenā bijām nodomājuši sarīkot kopēju demonstrāciju ar vērptuves un austuves strādneekeem. To ari panācām. Visi izgājām uz eelas un pacēlām sarkanu un melnu karogus. Gājām uz ķimisko fabriku, lai peeveenotu sev ari tureenes strād-neekus. Pagājuši solus divdesmit, sastapām kazaku nodalu, kas mums uzbruka. Demonstrācijā izklīda, het karogi tika noglabāti.

Nākoša rīta mūs vairs nelaida fabrika. Tomēr uz fabriku nācām katru deenu un katru deenu pee fabrikas vārteem noturējām sapulces. pēctatn izklīdām. Noorganizējām sargu pulciņus, kas nelaida fabrikā streiklaužus.

Pēc dažam deenām atjaunojās sarunas ar administrāciju. Fabriku inspektors spēlēja vidutājā lomu. Starp strādneeku dejegateem. kā jau teicu, biju ari es. Direktora palīgs atteicās ar mani runāt, jo es esot „Šaubigs cilvēks". Uz to es aizrādiju, ka viņš gan ir šaubīgs, jo viņam tio kabatas rēgojas revolvera stobrs, bet man revolvera nav. Inspektors eeteica delegateem peekāptees. bet manā veetā izvēlēt citu. Uz to mēs atbildējām, ka esam izvēlēti no strādneekeem un liksim viņeem preekšā pārvēlēt, bet maz ceribas, ka manā veetā tiks izvēlēts cits delegāts.

Nākošā deenā bij strādneeku sapulce, kur apskatija jautājumu 1ШГ delegātu pārvēlēšanu. Strādneeku vairums atkal izteicas par manu kandidatūru. Pēc balsošanas devamees pee inspektora paziņot rezultātus.

Direktors lika preekŠa saņemt aprēķinu. Mes prasījām aprēķinu īzsneegt delegātu klātbūtne. Direktors paskaidroja, ka aprēķinu varēšot saņemt veesnicā „Belle ville". Pee jautajuma, vaj direktors doma fabriku pārvest uz veesnicu, pat inspektors pasmejas un teica, ka tāda kombinācijā neesot eespējama. Та mēs izšķīramees. Inspektors rokas veen noplātija un teica, ka viņš vairs neko nevarot darit.

Streiks turpinājās. Mūsu pases tika nosūtitas uz policijas eecirk-ni, un mēs bez jebkāda aprēķina tikām uzlūkoti par atlaisteeni. Katru deenu eeradamecs pee fabrikas varteem un, neskatotees uz direktora Kaleba aģitāciju, pee darba neķēramees un no savām prasībām neatkāpamees.

Daļai strādneeku sāka peetrūkt lidzeklu ģimeņu uzturēšanai. Orcezos pee Jāna Šteinberga, kurš strādāja naglu fabrikā tin lūdzu tur organizēt naudas vākšanu streikotāju pabalstam. Pabalsta sneegšanā peedalijās ari Tītava fabrika. Savāktee līdzekļi tika izdaliti teem streikotajeem, kureem bij grūtāki apstākli. Pēc nc-leela pabalsta saņemšanas, radās atkal sajūsma cīņu turpināt, kamēr visas prasības netiks izpildītas.

Direktors sāka gan beežak eerastees, bet prasības izpildīt atteicas. Solīja, ka katram atsevišķi paleelinašot algu. Aģitēja pret mani, itkā es esot no bagateem vecakeem un pārējos tikai musinot, — pats negribot strādāt un citeem neļaujot.

Stradneeki sāka nogurt, jo streikojām jau septito nedeju. Radās zināmā grupa, kura peeprasija, lai streiku pasludinātu par izbeigtu. Jutām, ka streiks pateešām jaizbeidz. Bijām nostreikojuŠi, ja nemaldos, septiņas nedeļas, bez panākumeem. Mani darbā vairs ne-peeņēma, gribēja pat arestet.

Aizbraucu uz jūrmalu pee radeem, zvejneekeem. Tur nodzīvoju līdz 1У05. gada zeptembrim. Rudeni bij atkal jaeet kara deenastā. Nokļuvu kara hospitālī ārstetees. Ari tur atbalsojās revolucionāra kustiba. Palatā, kur es atrados, divus slimneekus arestēja. Pee veena atrada revolucionārās dzeesmas un veenu proklamāciju. Par to es uztraucos.

Ejot pa koridoru, sastapu feldšeru, kuram tēvs bij Dinamindes ceetokšņa žandarms, un kurš tad ari bij licis tos divus arestet. Garām ejot soliju feldšeru peekaut. Feldšers mani apturēja un uz-prasija, ko es teicis. Protestēju, lai nesauc mani par ,,tu“, jo neesmu lops.

Aizveda mani pee ārsta. Japeezīmē, ka atrados nervu slimnee-ku nodaļā, un tāpēc man bij sevišķi eemesli noradīt uz feldšera rupjibām, kuras veenmēr uztrauca slimo nervus. Teicu arstam, ka atrodos slimnicā, bet nevis strojā, un ka esmu cilvēks, bet nevis suns, kuram var uzbļaut, kā to dara feldšers. Ārsts neko neteica un atlaida, bet trešā deenā mani izsauca slimnīcas pārzinis un nopratināja. Prasīja, lai pasakot, kas pee manis nākot. Atbildēju: radi, draugi un pazīstami. Vaj esot kādam rādijis feldšeru un teicis, lai šaujot viņu nost. Skaļi eesmējos un teicu, ka par to vēl neesmu domājis, bet ja feldšers kaut ko tādu var izdomāt, tad tas leecina tikai par to, ka viņu moca sirdsapziņa par viņa slikto izturēšanos pret slimajeem. Ar topeetika. Pārzinis noteica, ka viņš gribot man ticēt. Tikai nākoša svētdecnā pee manis neveens vairs netika peelaists.

Peenāca ziņas, ka pilsētā vispārējs streiks. Ari pee mums saka spreest par sapulces sarīkošanu. Nolēmām katra palata noturēt sapulci un izvēlēt delegatus, kuri izstrādātu prasības. No divām palatām par delegātu izvēlēja mani._ Vakara visi delegāti gajam pee dežurējošā oficeera un pecprasijām telpas, kur mēs varētu noturēt savu sēdi. Mums norādija komisijas zaļi, kurā sapulcejamees visi 30 delegāti. Par sekretāru izvēlējām kādu zaldatu, palkav-neeka dēlu, kurš bij visizglītotākais. Izcēlās leelas debates sakara ar jautājumu, vaj pee preekšneecibas greeztees ar lūgumu vaj prasībām. Vairākums beidzot nolēma, ka japrasa, dodot preekšneeci-bai trīs dcenas visu prasibu izpildīšanai. Prasibās, cik atceros, bij 42 punkti. Tās tika eesneegtas ģenerālim Bertelam.

Pēc divām deenam Bertels eeradās slimnicā. Mūs visus, kas veen varēja eet, izsauca koridori. Slimnicas administrācijai pee-dalotees, tur mūs teesaja kā cara un tēvijas nodevējus, jo mēs, lūk, neizpildot savu zvērastu. Pašlaik esot karš ar Japanu, bet mēs „buntojotees*. Mēs esot nošaujami, katorgā nosūtami, disciplinar-bataljonā eedalami.

Beidzot ari mēs tikām pee vārda. Paradijām pusdeenas galas porciju: ta bij sīkstas dzīslas lupata. Parādījām cukuru: tas bij kā milti. Prasijām, vaj tā par slimneekeem rūpējas. Peemetinajām, ka bibliotēkas ari nav un ka avīzes nemaz neļauj eencst. Nekādi higiēnas noteikumi neteek eevēroti: preekš mazgāšanās ir tikai veena vanna, kurā mazgajas itin visi slimneeki, — ari tee, kas slimo ar dažadām iipigām sliniibām. Teicām vēl daudz ko, bet visu vairs neatceros.

Noklausijees mūsu runās, ģenerālis Bertels kļuva lēnāks un beigās tik noteica, ka ar tādeem raksteem zaldateftm pee preekšnee-cibas nepeenākotees greeztees. Gāja apskatit vannas istabu un citas telpas. Mēs gājām līdz. Bertels izrāja slimnīcas pārzini par slikteem produkteern. šo to solija uzlabot, bet peekodinaja, lai vairs nenoturot nekādas sapulces. Ar to cereAonija izbeidzas. Kā nācis, tā aizgāja.

Nākoša deena katram slimneekam atsevišķi noprasija. ar ko viņš neesot apmeerinats. Sanitārs man paziņoja, lai eerodotees pee slimnīcas pārzina viņa kabinetā. Pārzinis vaicaja, ka man trūkstot nn ar ko neesot apmeerinats. Teicu, ka tā jau būtu ar visu apmeerinats, tikai — jau trīs deenas. kamēr neesmu mazgājis muti, jo nav dveela. Lika pasaukt ,,&aimneeku“ un noprasija, kāpēc viņš man nedodot dveeli. ,,Saimneeks“ atbildēja, ka viņam jau veselu nedeju neesot preekš slimajeem dveelu, kaut gan viņi katru deenu tos prasot. Pārzinis vaicaja ari par Edccnu. vaj esot apmeerinats. Teicu, ka ārsts man parakstijis papildporciju un ka peenes ari no mājām. Peebildu, ka tāpēc varu dzīvot, bet ka citādi gan būtu grūti. Prasija, vaj vēl ilgi būšot slimnieā. Atbildēju, ka to var pateikt tikai ārstu komisija.

Pēc divām deenām vakariņas bij atkal ļoti negaršigas un putra šķidra. Mēs, delegāti, gājām pee saimncecibas pārzina un peepra-sijām citas vakariņas. Teicām, ka tāda putra cilvekeem nav ēdama. Apsolija mūsu prasibn izpildīt- Pīkst. 9 vakarā deva otras vakariņas, bet otrā putra nebij nemaz labaka par pirmo. Sākām trokšņot un peeprasijām pasaukt saimneecibas pārzini. Sagatavojām jau maisu, bet pārzinis neeeradās. Viņš bij aizbēdzis. Veena no žēlsirdigām māsām nāca mūs nomeerinat. Pamēģinājusi putru, viņa to izspļāva, bet tad paleelija, ka laba veen esot, ēst jau varot. To dzirdot, zaldati paķēra putras katlu un ar visu putru uzmauca viņai galvā. Ar svilpeeneem un sauceeneem ta tika iztreekta laukā. Ārsts nerādijās. Tika vārītas trešās vakariņas, kuras bij gatavas pīkst. 1 naktī. Tās nu gan bij drusku labakas, bet neveens neēda, jo slimneeki jau bij apgulušees.

Nākošā deenā uzņēmos izdalīt cukuru. Eepreekšejās deenas katram cilvēkam iznāca tika\ četri mazi graudiņi. Man dalot Iznāca 4Va gab., un šī norma nu tika eetureta ari turpmāk.

Slimnicas pārzinis, sastapis mani koridorā, painteresejas_ par manu veselibu. Atbildēju, ka pee tik slikteem apstākleem, izarste-tees nevar.

Abus puišus, kurus apceetinaja drīz pēc manas eestāšanās hospitāli, no aresta atlaida, (Vcenu no atsvabina teem puišeem es vel sastapu 1906- gadā. Pēc sava amata viņš bij skroderis. Teica, ka darbojotees organizācijā). Drīz mūs sāka. veenu pēc otra, no slim-nicas izrakstīt. Mušu delegācijās sekretāru izrakstija jau trešā deenā pēc aprakstita „putras dumpja". Atvadofees viņš teica, ka eešot uz pulku. Mani komisija uz 6 mēnešeem atsvabinaja no kara deenasta.

Nokārtojis dokumentus un dabūjis pasi, sāku meklet darbu, bet itin visur, tiklīdz-dabūja zināt manu pēdējo darba veetu, atteicās peeņemt. Tā es noblandijos līdz 1906. gada jūnijam.

Atceros kādu beedru sapulci motorfabrikā streika laikā. Refereja b. Bērziņš. Sapulcē peedalijās Rozits, Bērziņš, Ulmanis, Gelbe, es un vēl veens strādneeksi kura uzvārdu neatminos. Sapulce tika noturēta Bolderajas mežā. Та paša streika laikā eepazinos Ilše-ceemā ar b. M. Paegli, ar kuru vēlāk, 1919. gadā, strādājām kopa Padomju Latvijas zemkopibas komisariātā, bet pēc tam — 15. armijā.

**

Vēl dažus vārdus par 1905. gadu. Tas bij rudenī, kad mēs kopā ar brāli Aleksandru aizgājām pee b. Sūnas, kurš strādāja naglu fabrikā. Ar to bijām labi draugi. Sūna vaicaja, vaj mēs abi negribot viņam drusku paeet līdzi. Atbildējām, ka ja. Viņš tad veda mūs uz naglu fabriku, kur jau gaidija trīs beedri — Krūmiņš. Dzir-kals un vēl veens. Vajadzēja būt vel dažeem, bet tee neeeradas. Ilgi negaidijām. Brālis bij veikls kāpējs: viņš uzlīda telegrāfā stabā un pārkneeba telegrafdrātisg Pēc tam visi devamees uz Bee-rinmuižu pee Dzirkaltēva, kur ari pārnakšņojām.

Par veco Dzirkalu varu tik daudz pastastit: vecais bij ilgus gadus strādājis lentu fabrika. Ka aktivs strādneeku kustibas līdzda-libneeks pirmo reiz arestēts 1899. gadā. Abi viņa dēli ari bij aktīvi cīnītāji un sastāvēja organizācijā. To nakti viņš bij dusmīgs, ka viņa vecākais dēls neņem dalību apspreede.

No rīta agri devamees katrs uz savām majam. Brālis Aleksandrs pagatavoja uzsaukumus spalvu fabrikas strādneekeen». Uzsaukumi bij vērsti pret meistareem un direktoru, kuri bij izvarojuši vairākas strādneeces. Cik atceros, uzsaukumus bij parakstījusi zociat-demokratu organizācija.

Oktobri tika sarīkoti rnitiņi, sapulces un izrīkojumi. Atceros vec-nu izrīkojumu, kuru Langes kužu būvētavas strādneeki bij organizējuši, lai atvaditos no kara deenastā eesaucameem strādneekeem. Starp eesaukteem bij ari brālis Aleksandrs. Tas bij decembra sakumā. Izrīkojumā eepazinos ar Viii Šņmani un viņa māsu Annu, No ta laika es ar Vili uzturēju sakarus. 1906. gada pavasari es Vilim nonesu eeročus. Ta ka man sāka sekot, tad ar beedreem, kas bij Štrauha un Krūmiņa fabrikā, sakarus uzturēja b. Grinvalds. Taisījos no Rigas pazust, jo darbu nevarēju dabūt, bet speegi sekoja uz katra soļa. Visus sakarus nodevu Šumanim, jo Spundi nevarēju sastapt.

Aprīlī reiz aizgāju pee šūmaņa, bet nesastapu mājā. Māsa skubināja, lai ejot tūliņ prom, jo nevarot zināt, kas notikšot nākošā acumirklī. Katru nakti pee viņeem varot notikt kratīšanas, un spee-gi, katra ziņa, uzglūnot ari deenas laikā.

Kad rudenī atgreezos Riga un aizgāju pee Šūmaņa, viņa māte man pateica, ka Vilis nevarējis vairs droši dzīvot un aizbēdzis uz Ameriku.

Grinvalds, kurš 1905. gadā_ sastāvēja pulciņā, vēlāk pārgāja ma-zineekos. Viņa jaunakais brālis, Peteris Grinvalds, Šad tad apmetās pee sava tēva, kurš Erberfces (tagad — Mazzalves) pagastā (Jēkabpils apriņķī) strādāja kā kalējs. Pee tēva bij atrasti eeroči. un Peterim Grinvaldam aizmuguriski peespreeda nāves sodu. Viņa tēvs pateešām nebij zinājis, kur Peterim pastāvīgā dzīves veeta. Tēvu izdzina no smēdes, un muižneeks viņu galigi izputināja. Pēteris slēpās Rigā pee beedreem. Es viņu sastapu Riga, 1919. gada. Viņš tad bij komunistiskas partijas beedris un cīnijas fronte.

1906. gada jūnijā mans skolas beedris Grinbergs. kurš atradās kara deenastā un kalpoja Leepajas konvoju komandā, bij eebrau-cis Rigā apceemot savus beedrus. Viņš atnāca ari pee manis un aicinaja braukt līdz uz Leepaju. Uzturu un dzīvokli viņš man apsolīja no komandas. Nākošās deenas vakarā sēdamees vilceena un braucām uz Leepaju, Leepajā dabuju darbu Matisona mašīnu remontēšanas darbnīcās, no kurām veena atradas turpat Leepajā. otra — Preekules stacijā. Та ka man gribējās tuvāk eepazītees ar lauku apstākleem, tad pārgāju strādāt uz Preekuli. Meestiņš un visa apkārtne bij tā eebeedeta no draguņeem, ka par teem nedrīkstēja pat runāt. Atceros veenu svētdeenas vakaru. Muižas kalējs bij sarīkojis dejošanu, Kalejdarbnicas jaunekli un muižas meičas sāka jau dejot, bet tad īsee preeki notrūka. Eeradās rotmistrs ar 12 draguņeem un visus balles dalibneekus arestēja. Sakas nopratināšana. Dragūni neganti ālējās, katram ar jajamo pātagu vicināja gar degunu un peedraudeja visus nošaut. Beidzot tomēr pateica, ka varot eet.

Darbnicā strādāja ari atslēdzneeks Melders. Kad biju ar viņu tuvāk eepazinees, sāku ar to sarunatees par strādneeku kustibu. Eekustinaju jautājumu, ka mūsu fabrikas stradneekeem vajadzētu apveenotccs un peeprasit algas paaugstināšanu. Melders atbildēja, ka starp stradneekeem esot daudz speegu un peelīdeju. Daudzi esot Ieepajneeki,_kurus 1905. gadā Leepajas strādneēki padzinuši no savām fabrikām par speegošanu un nodevibu. Melders brīdināja, lai es peesargotees.

Ar Melderi mēs kļuvām draugi. Novēroju, kā viņš izturas pret katru strādneeku un pret meistaru. Viņš sevišķi neeeredzeja Šmidtu. To viņš uzskatīja par galveno līdēju. Šmidts bij strādājis Leepajas kara ostā kā atslēdzneeks, bet tur no štrādneekeem bij dabūjis kreetnu pēreenu. Sāku Melderi aģitēt, ka jadibina partijas pulciņš.

Melders man palīdzēja atrast dzīvokli. Kādu vakaru viņš mani aizveda pee kalēja Milberta. Tee bij divi veci cilvēki un pee vi-ņeem vēl dzīvoja tikai vedekla, kuras vīrs bij izsūtits par peedali-šanos 1905. gada revolūcijā. Viņi man bez vārda runas eedeva augšstāva istabiņu. Blakus tai bij gan vēl otra istabiņa un to trc-ja kāds svešs cilvēks. Bet ta ka tas nemaksaja iri, tad ecteicu Mil-fcertam viņu no istabas izraidit. Vecais Milberts to ari izdarīja. Nu visa māja bij tīra. Milbertmāte vēl pastāstīja, ka viņai divi dēli izsūliti. bet jaunakais aizbēdzis uz Ameriku.

Pēc dažām deenām mani uz eelas apturēja pristava palīgs, barons Bagge, un lauztā kreevu valodā prasija, kā mani saucot un kur strādājot. Pateicu savu uzvārdu. Viņš tā domigi to atkārtoja. Es pārgāju uz vācu valodu un vēl reiz atkārtoju, ka mani sauc par Bāri. Viņš interesējās, vaj neesot vāceetis. Es atbildēju, ka ēsma gan. Labi, — tad varot eet.

Pamazām sāku eepazitees ar Preekules lauksaimneecibas beedri-bas veikala pārdevejeem — Kleperi un citeem, kuru vārdus vairs neatminu. Eestājos Preekules bibliotēkā par beedri. Tur tika la* siti preekšlasījumi un darbojās koris. Veenu lekciju nolasija rakst* neeks Deglavs, kurš bij atbraucis no Rīgas. Viņš runaja par smēķēšanas un alkohola kaitīgumu. Eepazinos ar pulkstcņizlabotaju Senberģi, kurš dzīvoja tai pašā nama. kur Melders. Viņš saka mani dcezgan beeži uzaicināt pee sevis. Par saveem leelakeem eenald-neekeem tas uzlūkoja muižneecibu un baznicu. Jūlijā, kādā svēt* dcenā, pee Senberģa sastapu Burke vica veikala pārdēvēju Deglavu. Pārrunājām deenas notikumus un pceminejām beedrus, kas pirms dažām deenām tika nošauti Preekules muižā. Darbnicā pat dzirdējām šāveenus. Beedri bij izlaisti uz klaja lauka, lai bēg. un tad bēgošeem bij raiditas virsū zalves. Daži no beedreem nebij bēguši, bet novilkuši svārkus un atklājuši krūtis, lai šauj. Pavisam bij nošauti 28 cilvēki. Veens bij izbēdzis. Teesa vīnu velak bij attaisnojusi. Nošauto vārdus neatminu.

Pa sarunas laiku Šenberģis eegāja otrā istabā. Deglavs_ pa to starpu apjautajās, vaj viņš vakarā varot tā pee manis atnākt, lai ueveens nemanitu. Apsolīju viņu sagaidit. To vakaru mēs norunājām deezgan ilgi. Izstāstijām veens otram savus planus un nolēmām organizēt partijas un kaujas pulciņus. Beidzot viņš man jau-taja, vaj es nebūtu ar meeru uzņemtees literatūras glabašanu, jo veca veeta neesot droša. Es apsolīju uzmeklēt veetu un parunat par to ar b. Melderi.

Bij man veena veeta istabā, aizkrāsnē. Tur varēja izņemt ķee-ģeļus un eerikot glabatuvi. Kad nākošreiz atnāca Deglavs, teicu viņam, lai atrod atteecigo veetu aizkrāsnē. Viņš tikai grozi ja galvu un raustija plecus, — tur tādas vcetas neesot. Kad paskaidroju, kā paslēptuve eerīkojama. Deglavs bij pilnīgi apmeerinats.

Otru veetu eerīkojām uzsaukumu glabašanaļ. To man paradija vecā Milbertmāte, tur viņas dēli literatūru glabājuši. Та bij pagraba paspārnē, dārza.

Pirmo reiz literatūru saņēmu norunātā veeta — zem Burkevica dārza sētas. To pašu vakaru Deglavs bij eebraucis no Leepaias. Lai viņam nebūtu nekur no majas iaizeet, norunājām, kur no stacijas nākdams viņš noliks literatūru, lai es to varētu paņemt.

Kādu citu reiz viņš taisni no stacijas atskrēja pee manis, nolika paku un peekodinaja, lai tūliņ noglabājot, bet pats aizsteidzās prom. Otrā vakarā viņš pastāstija, ka Leepajā speegi tam sekojuši. Beidzot tomēr izdevees izmukt, bet kad atpakaļ braucot ceradees stacijā, tad atkal bijis kāds uz pēdām un eekapis tajā pašā vagona, kur viņš. Pleikas stacija Deglavs izkāpis no vilceena, bet pa otro pusi eesēdees pēdējā vagonā. Preekulē caur staciju nemaz negājis, bet gar sētu atskrējis taisni pee manis un steidzees mājas. Naktī bijušas kratišanas, bet nekā neesot atraduši, izņemot dažas mācībās grāmatas. Nopratināts, vaj citur nekur nebijis, vaj pec vil-eeena peenākšanas laikā pārnācis maja u. t. t. To prasijuši ari pārejeem māias eedzīvotajeem. Visi apleecinajuši, ka bijis laikā mājā. Leelako dalu no uzsaukumeem atdevam rajonam.

Zeptembrī tika noturēta rajona sapulce, kurā ņēma dalibu 60 beedri. Ja nemaldos, ta bij rajona konference, jo tur apskatija organizācijas turpmāko darbibu. Referents bij no Leepajas. Runaja ari, kā cīnitees pret speegeem. Tika minēti vairāki speegi, kas 1905. gadā paši ņēmuši dalibu revolucionārā kustiba, bet velak kļuvuši par nodevejeem, provokatoreem. Pārrunāja ari literatūras peegādašanas un kārtigas izdalīšanas jautājumu. Sapulce notika vērstos 20 no Preekules (veetas nosaukumu neatceros).

No rajona sapulces mājā nākot, pee kādas muižas Šķūņa izmēģinājām roku šaušanā; tas bij sacēlis muiža Ieelu uztraukumu uu verosinājis dažadas baumas.

Pēc rajona sapulces noturējām mūsu pulcina sēdi. Pulciņā bez manis vēl bij šādi beedri: Melders, Janaitis, Kelpucis un kāds māceklis (visi no Matisona darbnicas), Deglavs un vairaki maizes cepēji (no Burkevica maizes ceptuves), šuvēja Ruben, saimneeka dēli Ķempis un Jansons. kāds rakstvedis un vel daži saimneeki, kuru vārdus neatceros.

Apspreedām organizācijas jautājumu — par pulcina sadališanu. Ar Deglavu par to bijām jau agrak runājuši, jo eekrišanas gadijti-rnā kāds glevaks beedris varēja eegazt visus pārējos. Tādos apstākļos, kad speegi sekoja uz katra sola, aktivakee beedri bij jo seviškj jataupa. Nolēmām pulciņu sadalit trijās dalās, paturot fabrikā veenu pulciņu un pārējos divos pulciņos apveenojot tos beedrus, kas strādāja citur un dzīvoja veens otram tuvāk. Katrā pulciņā atstājām tikai 5—6 beedrus. Es paliku par fabrikas pulciņa preekš-stāvi un Deglavs — par meestina pulciņa preekšstāvi. Izdalījām literatūru un eekasejam beedru maksas.

Kādā vakara Deglavs man paziņoja, ka nākošā vakarā jaizplata uzsaukumi. Nospreedam, kurā veetā katram to izdarit. Es uzņēmos eet līdz pagastnamam un muižai, Deglavs — pa meestiņu. Pateicu Melderam, lai eerodas pīkst. 8 vakarā pee manis. Viņš eeradās noteiktā laikā un saņēma no manis 50 uzsaukumus. Tee viņam bij jaizplata. Deglavs savu dalu paņēma pats. IzplatiŠanu eesākām visi reizē- Es aizgāja līdz pagastnamam un izkaisiju lapiņas uz leelceja. Pa lauku celeem atgreezos atpakaļ. Otrā rītā veenu dalu izkaisiju aiz fabrikas un pee fabrikas vārteem.

Tai pašā deenā visi uradniki un stražņiki bij kājās. Pa meestiņu un pa leelceļeem jādelēja dragūni. Ari pee mums fabrikā eeradas uradņiks un aprunājās ar dzelzsgreezeju Hofertu, kurš bij kreetns bdejs un stražņiku draugs. (Tee gāja pee viņa mājā žūpot). Pēc uradņika aizeešanas jautaju Hofertam, ko viņš domā, vaj pee proklamācijām var būt veetejee vainigi? Viņš apgalvoja, ka tas nevarot būt. Uradņiks esot teicis, ka viss nākot no Ueepajas. Uz leelcela esot apceetinati trīs aizdomigi zubjekti. Vakarā atnāca Deglavs. Pārrunājām savus peedzīvojumus. Pakavejāmees ari pee ta eespaida. kādu uzsaukumi bij atstājuši apkārtnes 4in meestiņa eedzīvotajos.

Oktobra beigās gatavojos braukt uz Pigu, lai tur nobeigtu jūrskolu. Pirmo kursu jau biju pabeidzis 1903. gadā. Deglavs par manu aizbraukšanu negribēja ne dzirdēt. Mčs ar vīnu bijām jo ceeši saistiti, mums nebij nekādu domstarpibu. Beidzot tomēr vce* nojamees, un novembra pirmajās deenās es aizbraucu uz Rigu. So-liju atsūtīt savu brālī Žani. lai tas paleek manā veeta. Tā ari izdarīju. Pēc manas aizbraukšanas uz Preekuli aizbrauca Žanis. Par viņa darbību neko nezinu pastāstit.

Pēc jūrskolas nobeigšanas. 1907. gada aprīli, tūliņ aizbraucu uz Preekuli, kur sastapos ar brāli. Viņš dzīvoja veena dzīvokli ar Melderi. Prasiju, kā eet ar revolucionāro darbu. Izrādījās, ka te no ilegalās darbības vairs nebij ne jausmas. Deglavs bij arestēts, un līdz ar to visi sakari bij pārtrūkuši. Neko vairak ne Mēlders, ne brālis man nevarēja pateikt.

Tas pašas deenas vakarā aizbraucu uz Leepaju un sāku strādāt fabrikā. Drīz veen sastrīdējos ar meistaru virsstundu dēl, paņēmu aprēķinu un peenēmu darbu uz kuģa. Tā es pazaudēju sakarus ar organizāciju.

Kuģis, uz kura kalpoju, 1908. gadā nokļuva Ņujorkā. Pilsētā tikmēr mūs nelaida, kamēr nebij pagājis nosacitais karantīna laiks. Mums blakus stāvēja franču kuģis. Viņa komanda mums sarīkoja ovācijās. Uz mūsu kuģa bij ragu orķestrs, mēs atbildējām viņeem ar „marseljēzu*4 un citām revolucionārām dzeesmām. Tika turētas ari runas. Kapteinis A. Kiršfelds pavēlēja visai komandai saeet telpās. Vārdi nelīdzēja. Tad ķērās pee šlaukas un mūs galu galā ar ūdens strūklas palīdzibu nodzina telpās.

• «.

*

1910. gadā strādāju uz kuģa „Jakut" kā trešais mehāniķis. Otrais mehāniķis Nimants man stastija, ka mehaniķeem teekot pazemināta alga; smērētāju ari vairs nebūšot. Es jautaju, ko virjš domā darit. Atbildēja, ka nezinot, ko eesakt. Eeteicu eet pee pirmā mehāniķa Jurševska un norunāt, ka mēs par tādu algu un bez smēre-tajeem nebrauksim. Pee Jurševska Nimants sūtija mani. Pastā-stiju Jurševskim par sarunu ar Nimantu un prasīju viņa domas. Viņš ari peeveenojas mūsu domām un gāja uz kantori paziņot direktoram mūsu prasības. Direktors viņam bij atteicis, ka alga pa-leelinata netikšot.

Kuģis sāka gatavotees dotees jūrā un mums, mehaniķeem, bij jasakārto mašīnas, bet mes negājām mašinu telpās eekšā, luršev-skis atkal devas pee direktora. Direktors lika pasaukt ari Niman-tu. Nimants tam bij pateicis, ka līdz pirmajai ostai mēs vēl brauksim, bet ka no tureenes lai mūs sūta atpakaļ. Uz tādu noteikumu mēs eelaižotees tikai tāpēc, ka savas prasibas uzstādijuši 24 stundas pirms kuģa ateešanas. Sarunas palikušas bez panākumeem.

Pēc pusstundas eeradās mašinu inspektors un direktors. Eesau-ca mani pee Nimanta kajitē un sāka draudēt ar arestu un atlaišanu. Mēs tomēr palikām pee savām prasībām. Redzēdams, ka mūs peenmat nevar, direktors atsauca žandarmus un lika, lai tee mūs visus trīs noņem no kuģa. Žandarmeem paskaidrojām nebraukša-nas eemeslus. Viņi tos uzlūkoja par nedibinatecm un padzina mūs no kuģa.

Trešās maiņas kurinātāji mums paziņoja, ka viņi ir ar meem mūsu streikam peebeedrotees. Pārējo divu maiņu kurinātāji vineem tomēr nebij peekrituŠi. un tāpēc es ari trešo mainu atrunāju no streika. Baidijos, ka streiks iznāks neorganizēts un trešās maiņas kurinātāji tiks veenkārši padzīti no darba.

Nākošā deenā dabūjām aprēķinu; Jurševski ka pirmo mehāniķi atlaida pavisam, bet mūs divus — uz 6 menešeem. Es atkal eesta-jos fabrikā. _

1914. gada, kad sākās karš, atrados uz ledlauža „Peteris Leelais“. Kuģis ar visu komandu tika mobilizēts. Protestēju, ka mani mo bilizet nevar, jo esmu pilnigi brīvs no kara deenasta, un ņeeprasiju atlaišanu. Kad eebraucām Revelē, sāku sabotēt un aizgāju uz klīniku arstetees. Iznācis no slimnicas. kategoriski peeprasijti mani atlaist no kara deenasta un norakstiju raportu. Mani izsauca pee sevis mobilizācijas prcekšneeks Dimitrijevs un nemās lamat par valsts nodēvēju; peesoliia arestet un nodot teesaf. Vaļā no deenasta mani nelaida, tāpēc biju speests eet atkal atpakaļ uz kuģi. Tur tomēr turpināju pretotees un paklusām sabotēju joprojām.

Maleenas organizācija

.

JĀNIS POIŠS. MALEENAS ORGANIZĀCIJAS VIII RAJONA DARBĪBA

Pirms sākšu rakstīt par pašas organizācijas dibināšanu, minēšu dažus vārdus par eepreekšejo kustibu. kura Vecgulbenes draudze sākās jau 1898. gada.

Vecgulbenes draudzē baznīcas pārvalde (konzistorija) bij eeli-kusi loti neizglītotu, garā vāju mācitaju Vildiņu, kuru ta 1898. gadā gribēja eecelt par pastāvigu mācītāju. Dabūjusi par to zināt, draudze. pee tam — visvairāk jaungulbeneeši, ar saimneeku J. Šķipsni un kalēju A. Cauniti preekšgaia.. saorganizēja vairākus tūkstošus leelu laužu baru, kurš tai deena, kad Vildiņu gribēja apstiprināt par mācitaju. nostājas uz tilta, ceeši saķēdēja rokas un nelaida mācitaju tam pāri. Kad Vildinš peebrauca pee tilta, zemneeki tegāza viņa ratus grāvī un pašu apmētaja ar dubleem. Ari viņa vedeju, konzistorijas preekšstāvi mācitaju Keisleru no Pēterburgas, ļaudis neeelaida baznicā. Tāda pretošanās vilkās vairakas nedeļas, kamēr reiz mācītājs Vildinš ar varu neeelauzās baznicā. Bet ari tad ^emnecku nemeers neapklusa: mācitaju Vildinu tauta boikotēja, naktīs pat apšaudija. bet baznicu — smirdināja. Sis veetejo zem-neeku masu „dumpis" daudz maz apklusa tikai tad, kad abus vadoņus — Skipsni un Cauniti — uz dažeem gadeem administratīvi izsūtīja uz Kreeviju.

Tomēr masās nemeers pret mācitajeem, tnuižneekeem un pat ķeizaru ar to tika veenigi padziļināts.

Jau gadusimta sākumā daži veetejee inteliģenti — skolotāji, iz-glītotakee saimneekdēli — sāka saņemt šādu tādu zocialistisku literatūru un izplatīt to tālāk. Atceros veenu tādu brošuru oar zocia-listu partijas izcelšanos. Šādas brošūras tiRai pastiprināja rūgumu tautā, sevišķi jauneešos. Kad ķeizareenei pecdzima dēls. eedzivota-jeem tika pavēlēts eet zvērēt viņam. Jaungulbenes pagastā sakarā ar to tika vesta aģitacija. ka nevajaga eet zvērēt un ka tautai nav vajadzīgs tāds ķeizars, bet gan cits u. t. t. Sur tur paradijas ari šāda satura uzsaukumi.

Par galveneem aģitatoreem uzstājās minētais kalējs A. Caunits. kurš jau bij paspējis atgreeztees atpakaļ no izsūtīšanas, un saimi.cckdēls P. Znotiņš, kas bij izglītots un pēc savas dabas stipri revolucionārs cilvēks.

Visa šī afcitacija gan jau saka cedarbinat laužu prātus pret val-dibu, pret muižneekeem un mācitajeern, bet tauta to uzņēma loti neskaidri. Veenigi klīda baumas par visadeem musinatajeem pret tiecvu u. t. t., bet īsti revolucionārā kustiba vēl nebij samanama.

Tā tas turpinājās līdz 1904. gadam, kad eesākās Kreevijas—Ja-uanas karš. Tas masās radīja leelu satricinājumu; apzinigakee skolotāji. kā ari daži saimncekdeli sāka izsacitees pret tādu karu u. t. t.

PirmS zemgrldes pulciņš nodifainaiana

Kreevijas- Japanas kara laikā Rigas zocialdemokrati ar mūsu apvidu sāka nodibināt sakarus, vispirms—ar atseviškeem attīstita-keem cilvekeem (skolotajeem). Bez tam, šurp no Rigas beeži veen izbrauca fabriku strādneeki, kuri laucineekus eepazīstinaja ar vee-nu, otru revolucionāru dzeesmu, izsacija veenu, otru brīvu domu un tādejādi dažus drošākos veetejos cilvēkus sagatavoja „jaun-strāvneeku darbibai", kā toreiz mēdza izteiktees. Skolotāji un daži studenti, kas pa vasaru izbrauca uz laukeem, darīja to pašu, paņemot līdz no Rigas ari kādu drukātu proklamāciju. Ap_Šo laiku tika uzbūvēts jauns dzelzscelš, pa kuru ar Rigu nodibinājās atraka satiksme.

Tāds skolotājs, kas pats ar Rigu uzturēja sakarus, bij Jaungulbenes Daukstu skolas palīgskolotājs. Viņš sāka pamazitēm veenu. otru no apkārtejeem apzinigakeem jauneešeem pulcināt un eekarot viņu zimpatijas. No šeem jauneem cilvekeem minēšu jaungulbe-neeti kalēju A. Cauniti, Peteri Znotiņu, Krapes-Golgovskas pagasta Slauku māju Emmu, Annu un Antonu Deķenus, toreizējo skolotāju un tagadējo zocialdemokratu Kārli Dekenu. Peteri Dēkenu, Jurcipu. Melnstrazdu, Goliju Grāvīti, A. Grāviti. Juliju Rubeni un Martu Stauni.

See veetejee ,,jaunstrāvneeki“ tad ari 1904. gada zeptembrī nodibināja pirmo šejeenes zemgrīdes pulcinu, nosaucot to par ,,Kapli“.

„Kaplis“ aptvēra apmēram 20 beedrus. Bez še mineteem. pulciņā bij ari vēl citi, bet viņu uzvārdus vairs neatceros. Par pulciņa preekšsēdetaju vaj vaditaju eevēleja to enerģiskāko — Peteri Zno-tinu. * *

Pulciņa darbība no sākuma bij ļoti konspirativa. Beedri sanāca uz sēdēm, lai mācītos un lasija referātus par šķiru cīņu Vakarei-ropā, par Francijas un citām revolūcijām, par Kreevijas—Japanas karu, par zemneeku un strādneeku atsvabināšanu no feodālismā atleekām _u. t. t. Pulciņam tapēc bij teorētisks raksturs, jo ārpus pulcina sēdēm gandrīz nekas vēl netika darits, izņemot to, ka veens, otrs no pulcina beedreem sāka izaicinoši izturetees pret buržuāziju.

Pulciņš paleek aktivaks 1905. gada pavasari. Uz 1, maiju teek izmētātās proklamācijas un šur tur uzvilkti sarkanee karogi. Pulciņa „Kapļa" beedri kļūst rosigi, stājas ceešakos sakaros ar pārejām organizācijām, — kā Rigas, tā kaimiņpagastu pulciņeem. „Kaplis" organizē proklamāciju izkaisīšanu tirgos, savu beedru runas Vecgulbenes kapusvētkos, baznicas smirdinašanu u. t. t. Pulciņā teek peeņemti jauni beedri. no kureem atceros Ludi Bormaņi, Otto Poreeti, A. Lapsu, A, Speneri. Daukstes teek nodibināts otrs pulciņš — „Nikolaja eezarkotaji", ar 8 beedreem, no kureem atminos tikai beedri J. Ejubu. Trešais pulciņš teek nodibināts Arabiržos i;0 mežstrādneekeem. Ši pulciņa nosaukumu neatceros. Tas apvce-noja 10 becdrus: E. Karoli. A. Kauliņu, E. Mclbergu, A. Akmeni, Čūli, Poli, J. Melbergu, J. Zvejneeku un Mežsargu.

1905. gada pavasarī organizācija saka aģitēt par rentes nemaksāšanu inuižneekeem. Sevišķos uzsaukumos tika pateikts, ka tee. kas maksās inuižneekeem renti, tiks uzlūkoti par tautas nodeve-jeem. Organizācija aicinaja neeet rekrūšos, netaisit preekš muiž-neekeem ceļus un nepildīt citas muižneeku klaušas.

Sakarā ar veetejo zocialdemokratu darbibu, muižneeki un māci-taji sāka eegādat sev meesas sargus, kazakus, kurus viņi veenu. otru reiz peedzirdija un tad laida virsu meerigeem cilvekeem. Pagastu sapulcēs un tirgos kazaki nagaikām peekāva cilvēkus. Bij ari gadijumi, kad šee muižneeku bandīti izvaroja seeveetes. Tas viss tautā sacēla ārkārtigu īgnumu, un revolucionārā kustiba masās sāka peenemtecs.

Vēlāk, kad no kara atgreezās zaldati, kas bij lofi revolucionāri noskaņoti, veens, otrs no teem sāka uzmeklēt sakarus ar partiju, un organizācijas beedru skaits vēl vairak peeauga. Tika nodibināti vairaki jauni pulciņi. Šāds jauns pulciņš tika radits krapeneešos. kuru nosauca par „Spēku". Tur bij pavisam 8 beedri, no kureem atceros tikai Vīcupi un Speneri. Bez tam vēl tika noorganizēti peektais pulciņš „Sakne", ar 10 beedreem, no kureem man prātā palikuši Otto Leedeskalniņš. Ernests Leedeskalninš, .lansons ui Igaunis.

Jau vasarā kazaki peekauj „Kapļa" pulciņa beedrus — P. IK-ķenu un Antonu Dēkenu. Viņi meklē ari Peteri Znotiņu, bet tam palaimējas noslēptees. Znotiņš tad uz laiku paleek par ilegalu dar-bīneeku, aizbrauc uz Rigu, tur uzturas kādu menesi un stājas tuvākos sakaros ar Rīgas organiziciju.

Jau 1904. gada zeptembrī ilegaīee zocialdemokratu pulcini nodibinās ari kaimiņu pagastos. Golgovskas pagasta pulciņu sauca par „Orkānu". Par ši pulciņa preekšstāvi darbojas kāds „Jurka" (Rubenis); pulciņā sastāv vēl 4 beedri, bet vēlāk tajā eestājas 7 jauni beedri. No „Orkānā" beedreem atceros K. Cīruli, Ed. Skrīveri. }. Skrīverī, E. Kroni, G. Vaivaru, K. Lāci, J. Lacgalvi. E. Kroni, N. Lac un K. Kļaviņu. 1905. gada šis pulciņš enerģiski darbojas sava pagasta apjomā, veda plašu revolucionāru propagandu un drīz veen zem sava eespaida pakjāva stradneeku masas. Pagasta rīcības komitejā eevēleja 3 partijas beedrus. Pulciņš izlaida savus hek-tografetus uzsaukumus tm revolucionārās dzeesmas, sarīkoja mitiņus un izplatija revolucionāru literatūru darblaužu masās. Pulciņa bee-dri peedaiijās kaujās ar kazakeem novembri pce Vecgulbenes un Stāķeem (kur krita bccdris Žigurs no Krapes-Golgovskas pagasta, kuru pēc tam ar sevišķi leelu demonstrāciju paglabaja Vecgulbenes kapos), šai kaujā peedalijas ari Jaungulbenes pagasta „Kapla“ pulcina beedri; pee kam pulciņa beedris A. Grāvītis tika no kazaku iodes cevainots galvā. Eestājotees reakcijas laikmetam, 1905. gada decembra beigās, soda ekspedīcijas banditi kapaja ar rīkstēm brā-fus Skrīverus un viņu mantu sadedzināja. Beedris Kronis ar Rubeni 7 mēnešus slēpās mežos. Kronis pēc tam, 1906. gada augustā, aizbrauca uz Batumu, bet Rubenis palika turpat uz veetas un slapstījās pa dažadeem pagasteem, kamēr nepārgāja pirmee reakcijas vilni. 1907. gadā brāļi Skrīveri aizbrauca uz Sibīriju, 6et parejee palika turpat. 1906. gada pavasari pulciņa „Orkānā** darbiba tika atk.il atjaunota, bet ta tomēr bij daudz vājākā, jo beedru bij palicis kreetni mazak un tee paši slēpās pa mežeem. Kaut ari reakcija visādi traucēja beedru teešu darbibu masas, sava pagasta apjomā strādāts tika. 1907. gadā pulciņš „Orkāns** izjuka: dala beedru aizbrauca, bet pārejee peeveenojās „Leesmas** pulciņam.

Tirzas pagastā pirmais ilegalās organizācijas pulciņš nodibinājās

1904. gadā. Pulciņu organizēja bijušais matrozis Jēkabs Leelgalvis, kurš jau Baltijas flotē bij ticis noteesats uz vairakeem menešeem ceetumā par peedališanos matrožu nemeeros un pec soda izcee-sanas atlaists pavisam no kara deenasta. Pārbraucis mājās, viņš tūliņ sameklēja domu beedms (skolotāju Odri, saimneekdelu O. Kal-necti. Augustu Vipuli, Jāni Roni, Kārli Apini, melderzelli Vītolu, iārku meistaru Ali Bitti) un kopa ar teem nodibināja pulciņu, kura nosaukumu neatceros. Pulciņa darbiba drīz veen sāka paraditees uz āreeni, ta eegūst masu zimpatījas, pulciņa beedru skaits pavairojas. No ši pulciņa jauneem beedreem minēšu Kārli Treiju, Kārli Vēverbrantu, saimneekus Pinni un Lāci un muižas stradneekus Dzeizskalnu, Kārli Piparu un Jāni Piparu. Savā darbibā tirzmaleeši ceeši saistijās ar Cesvaines skolotajeem Sausiņu, R. Maleeti un Ridusu, kā ari ar Kraukļu Maksteneeku, kuri beeži veen izbrauca uz Tirzas pulciņu peedalitees sapulcēs. Pulciņa beedri kaisija proklamācijas, uzvilka sarkanos karogus (pirmais karogs tika uzvilkts

1905. gada 1. maijā Tirzas skolas topogrāfu torni), vasarā Tirzas kapusvētkos sarīkoja leelu mitinu ar milzigeem panakumeem un leelu eespaidu masās. Cesvaines kaujā pret kazakeem ņēma dalību visi pulciņa beedri. Līdz pat reakcijai tirzmaleešu organizācija darbojās loti aktīvi un preekšztmigi. Pagasta ricibas komitejā tika cevēleti partijas beedri. Uznākot reakcijai un eerodotees soda ekspedīcijai, 1906. gada 6. janvari tika noslepkavoti šādi organizācijas beedri: Kārlis Apinis, Kārlis Treijs, Vītdiņš, Kārlis ur Jānis Pipari (dēls ax tēvu), Kārlis Vēverbrants, Jēkabs Pinne^1 un Cimdiņš (pa-

‘ i. Vaivars un A. Meeriuš raksta „Peemioas trāmatā“ (462. Ipp.), ka nošauts Kārlis Pinne. — Red.

gasta ziņnesis). Pēc apceetinašanas tika vēl nošauti kāds muižas strādneeks un divi sveši beedri, kuri bij atbraukuši pee b. K. Apiņa, bet viņu uzvārdus vairs neatceros. Tirzā pavisam tika noslepkavoti 11 cilvēki. Daudzi beedri aizbēga, bet vēlāk tomēr tika arestēti. Tā, vēlāk noķērts tika b. KJaviņš, kuru slepkavas tā_ pee-kāya. ka viņam tika atsistas neeres un tas nomira. Arestēti vel tika Skrivers, Ronis, 0. Kalvits, Lācis, Dzelzskalns un Vipulis. 1908. gadā viņus teesaja kara teesa, kura Roni un Vipuli uoteesaja uz nometināšanu Sibirijā, Bitti un Leelgalvi uz 5 gadeem parmācibas namā, bet pārējos atsvabinaja. (1905. gada 1. maijā par karoga uzvilkšanu kazaki arestēja Д. Bitti, noveda to uz muižu un turēja tur 3 deenas peeseetu ķēdē pee sētas, citeem par beedinašanu. pēc tam nogādāja uz Alūksni un Valku, noturot to 4 mēnešus cee-tumā). Ar soda ekspedicijas eerašanos izbeidzās pirmais tirzma-leešu organizācijas darbibas periods un līdz 1906. gada vasarai eestājās pārtraukums. 1906. gada vasarā palikušee beedri no jauna saoi ganizejās pulciņā „Gaisma", kurā par vaditaju bij Andrejs Bērziņš. Pulciņā peedalijās Andrejs Bitte, Marta Kalvit, Alide Necdre, Marta Zvaigzne un Jānis Meerinš. Pārējos divus beedrus nevaru atcere*_^s. Sis pulciņš, kopā ar jaungulbeneešeem, tika peeveenots Vili rajonam.

Minēšu dažus vārdus ari par Adleenas pagastu, jo vēlākā laikā ari ši pagasta pulciņš tika peeveenots VIII rajonam. Adleenas pagasta zoclaldemokratu pulciņš nodibinājās 1905. gadā. Pirmee beedri šurp izbrauca no Rigas. Rigas stradneeki, Kronis un Vanadziņš. bij tee, kas nodibināja veetejo organizāciju. No veetejeem tūliņ izvirzījās Štakalders, brāli Lūši, Cīrulis un Leeditis. Adleeneeši ceesi saistījās ar Cesvaini un Tirzu, uzturēja ar šim veetām kā praktiskus. tā idejiskus sakarus. Viņi kaisija proklamācijas, uzvilka sarkanos karogus. Kur veen salasijas vairak laužu, adleeneešu pulciņš bij klāt, eesāka dzeedat revolucionārās dzeesmas un turēt neieelas runas. Eerodotees soda ekspedīcijai, leelakā daļa beedru izklīda, dala aizbrauca uz ārzemēm, bet vairaki (Leeditis, Cīrulis un Vana-dziņš) tika nošauti. Pulciņš turpināja savu darbibu līdz 1906, gada rudenim, kad noorganizējās pulciņš „Akmens", kura eegāja 10 beedri (Štakalders, bruļi Lūši u. c.) un pulciņš „Trubadūri", kurā eegāja 6 beedri (Ozoliņš u. c.). Abi Šee pulciņi tad tika peeveenoti Maleenas organizācijas VIII rajonam.

Tagad atgreezlšos pee zocialdemokratu darbibas Jaungulbenes pagastā. Kad b. ZnotioŠ 1905. gada rudenī atgreezās no sava pirmā pabēguma, tad še eesākās dzīva revolucionārā kustiba. Pēc 17. oktobra manifesta izsludināšanas ilegalā organizācija izkāpa no zem-grkles un sāka darbotees legāli. Viņa sāka steidzigi organizēt jaunus pulciņus un apveenot tajos daudz vairak apzinigo darbļaužu. nekā līdz tam. Tas atjāva organizēt plašu masu kustību, saņemt savās rokās pagastu pārvaldi, stātees pee muižu atņemšanas baro-neem u. t. t. Praktiskā revolūcijas ciņā pagasta pilnās sapulcēs kā 3 galvenee veetejās revolucionārās kustibas vaditaji izvirzijās — b. Znotiņš, skolotājs Mālitis un Pleskavas zemkopības skolu beigušais Kaparkalejs.

Novembra vidū tika sarikota kazaku izdzīšana no Vecgulbenes, &ur pirmā saķeršanās notika pee Staķeem, 3 verstes no Vecgulbenes. Sī sadursme drīz veen izbeidzās, pec kam veens krita no nejauša šāveena un veenam kazaki ar šauteni pārsita galvu. Dažas deenas pēc tam eesākās cīna pee Stāmereenes, kur bij paslēpušees vairaki muižneeki un kazaku nodala. Muižu eelenca vairaki tūkstoši cilvēku, kauja vilkās 3 deenas, pēc kam kazaki bij speesti atkāptees un tika aizdzīti pāri Vitebskas guberņas robežām.

l ikās, ka nu reiz visa vara bij tautas rokās, jo muižneeki, mācītāji un kazaki bij patreekti un tauta valdīja un vēlēja savas rīcības komitejas. Bet tikai kādu menesi vēlāk, — 1905. gada 26. decembri — no Pleskavas Vecgulbenē eebruka pirmā soda ekspedīcija. Uznāca dziļas reakcijas laikmets, aktivakee beedri izklīda uz visām pusēm un tikai daži no teem palika turpat uz veetas. 29. decembrī Vecgulbenē tika nošauti vecgulbeneeši Rūcējs un Sarkans un stā-mereetis Gavars, kuri tajos pagastos bij Ieelakee revolucionārās kustibas vaditaji. Toreiz Jaungulbenē neveens netika noslepkavots. Bet 1906. gada 15. janvari^95 Jaungulbenē eeradas Nazirnovs; viņš tajā paša naktī lika arestēt jaungulbeneeti 0. Grāvīti un Speneru un l.apsu no Krapes-Golgovskas pagasta. Arestetee jau nākošā deenā tika nošauti pee Jaungulbenes pils. Ar meesas sodu tika sodīti daudzi, starp teem — G. Grāvits, Vīcups, Vītols, Tomass, kā ari Arabiržu meža strādneeki Kauliņš, Melbergs, Karuls un Akmens. Pārejee beedri jau bij paspējuši paslēptees vaj emigrēt. Deu-dzeem aīzbēgušeem soda ekspedīcija sadedzināja mantas u. t. t.

Pēc šis izrēķināšanās organizācijā eestājās zināms pagurums. Pavasarim eestājotees šurp atgreezās daži beedri, kuri turpināja dzīvot slepus un eesāka atkal organizēt pulciņus. Veetejee beedri cereja uz jauneem revolūcijas uzplūdeem, jo pārejā Kreevija pee-auga zemneeku kustība, agrarnemeeri u. t. t. Beedri centās atjaunot visas ilegalās organizācijas, peešķirot tam to pašu organizatorisko veidu, kāds bij pirms 1905. gada. Darbība tika veikta mazos pulciņos, pulcini tika apveenoti rajonos u. t. t. So organizatorisko zemgrides darbu veica izbēgušee beedri, kuri organizējās paši, uzmeklēja sakarus ar atlīkušeem partijas beedreem un ar rajonu. Se bij ari veens, otrs spējīgs teorētiķis, peemēram, b. Atskabarga (Gavens), kurš veica propagandista peenākumus un izskaidroja taktikas jautājumus.

1906. gada vasarā galvenām kārtām darbojās „mežabrāļu" (partizāņu) pulcini. Maija sākumā tika atkal atjaunoti vaj nodibināti vairaki pulciņi, kā „Kaplis", „Atvase", „Sakne", „Spēks" un „Nikolaja eezārkotaji". Minēšu dažus atsevišķus beedrus, kuri darbojās pulciņos. Pulcina „Kaplis" sastāvēja 14 beedri. No teem atceros P. Znotiņu, J. Rubeni, G. Graviti, L. Bormaņi, L. Rubeni, E. De-ken, A. Dēķen un M. Stauni. Veens ši pulciņa beedris krita no kazaku lodes 1906. gada 14. oktobrī, visi pārejee beedri darbibu turpināja līdz 1908. g„ kad no ši pulcina atdalījās 5 beedri (M. Stau-ne, A. Dēken, E. Dēken un vēl divi) un nodibināja jaunu pulciņu ,,Sūna“. „Kaplī^44 palika 10 beedri un tas izbeidza savu darbibu 1909. gada beigās, bet ,,Sūnau darbojas līdz 1913. gadam.

Trešais pulciņš „Atvars^44 nodibinājās 1905. gadā (8 beedri) un tas turpināja darbibu caurf visam reakcijas laikam. Šajā pulciņā sastāvēja O. Leedzkalniņ, E. Leedzkalniņš, A. Leedzkalniņ, S. Igaunis, K. Jansons. „Atvase^44 ari darbojās līdz imperiālistiskā kara sakumam, tikai beedru skaits no 12 saruka līdz 7. Pulcina beedris E. Leedzkalniņš 1906. gadā, proklamācijas kaisot, Tirzas kapu svētkos tika arestēts. Kazaki viņu peekāva līdz nesamaņai. Riga vēlāk to noteesaja uz 1 Уъ gadeem, pec soda izceešanas viņš tika atsvabināts. K. Jansons emigrēja, bet pārejee beedri pulciņā darbojās līdz 1908. gadam, kad tee palika arveen pasivaki un saka pakāpeniski atturetees no darbibas ilegala organizācija.

Pulciņā „Nikolaja eezārkotaji^44 bij 8 beedri, no kureem varu at-ceretees tikai Juliju Ejubu. Ari Šis pulciņš savu rosigo darbibu izbeidza 1908. gadā, kad ta beedri palika pasīvi. Peektais pulciņš ,.Spēks“ nodibinājās 1906. gadā. Viņā darbojās J. Speners un viņa četras māsas, kā ari R. Vicups. Šis pulciņš darbojās līdz pat 1914. g. rudenim, kad pulciņa vaditajs R. Vicups tika mobilizēts, nosūtits uz Galicijas fronti un tur noslepkavots.

Pulciņā „Sakne^44 bij 8 beedri. No viņeem R. Akmens, E. Mel-bergs, A. Kauliņš. E. Karols un J, Zvejnceks 1907. gadā tika arestēti, nodoti teesai un noteesati izsūtīšanā uz_ Sibīriju, eepreekš viņus vairakas reizes sodot ar meesas sodu. Pēc tam pulciņš vairs pavisam nedarbojās.

Pulciņā „Vētra^44 sastaveja 10 beedri — Jānis Šmerliņš, Alvine Šmerliņ. Berta Šmerliņ, Kronits, Medeneeks, skolotājs Ošs un citi. Šis pulciņš darbojās loti enerģiski un bez kādeem pārtraukumeem. Tikai 1914. gadā veenu beedreni noteesaja ceetumā uz 3 gadeem par proklamāciju kaisīšanu pret imperiālistisko karu.

Astotajā pulciņā „Cinits^44 sastāvēja 12 beedri (J. Reders, P. Lucis, A. Mačs, Sabuli un citi), bet tas savu darbibu pārtrauca 190S. gadā.

Pulciņā „Auka^44 darbojās 12 beedri (R. Rublis, K. Galviņ, 0. Te-ters, T. Rikvcils, E. Poišs, O. PoiŠs. J. Rublis, P. Kungs, K. Sko-pans un citi). Šis pulciņš 1906. gada reakcijas laikā nepārtrauca savu darbibu. Atslābums eestājās 1908. gadā. 1909. gadā tas beidza eksistēt.

Desmitais pulciņš „Mamons^44 nodibinājās 1907. gada maija mēnesī. Viņa sastaveja 6 beedri (P. Pinnis, E. Pinnis, A. Sirmais, J. Poišs, Laiveneeks, J. Segiin) un tas darbojās līdz pat 1914. gadam. Lai gan beedru sastavs pulciņā beeži veen mainijās. lai gan daudzi aizbrauca un to veetā nāca klāt jauni beedri, tomēr šis pulciņš darbojas loti enerģiski.

Veenpadsmitajā pulciņā „Āmurs" 1907. gadā bij 8 beedri (J. Cirš-kalns, J. Miačs. A. Cirškalns un citi). Šis pulciņš darbibu nepārtrauca līdz pat 1915. gadam, kad visi beedri tika mobilizēti cara armijā.

Kopš 1907. gada vēl darbojās pulciņš „Skuja", kurā ari bij 8 beedri (A. Kļaviņ, I. Biršs, E. -Ottvar un citi). Šis pulciņš izbeidza darbību 1909. gada.

13. pulciņā „Skudra" bij 10 beedri (E. Eesalneek, M. Eesalneek, 1. Ruškis, A. Peterson, E. Runc. N. Matiss, A. Kreev. A. Vindēl. A. Nagubad). Tas ari nodibinājās 1907. gadā. Darbojās viņš līdz 1909. gadam, kad veena dala beedru aizbrauca un pārejee peevee-nojas kaimiņu pulciņeem.

Tagad atgreezišos pee ta revolucionārās darbības brīža, kad pulciņeem zem reakcijas spaideem nācās atkal paeet zemgrīdē. Es jau minēju, ka organizācijas atjaunoja savu darbibu 1906. gada pavasari, kad bij eespējams sarīkot meža sapulces, apspreedes u. 11. lapeezīmē, ka tikai daži no legālo laiku pulciņeem bij savu darbibu pilnīgi pārtraukuši, kamēr pārējos pulciņos darbība bij tikai atslābusi. Tāpēc pēdējos pulciņos darbība pavasarī tikai tika pastiprināta. Atjaunota ta tika tādos pulciņos, kuri zeemas laika bij pavisam pamiruši.

Sarodotees atpakaļ „mežabrāleem", tika organizēts uzbrukums Kazakeem un stražņikeem, izdaritas ekspropriācijās valsts degvīna monopolos un pee tirgotajeem u. t. t. Tas viss masā rādijā lee-lu saviļņojumu. „MežabrāleenT un organizācijas darbībai radas Ieeja peekrišana. Sevišķi laukstrādneeki sāka saprast, ka ciņa teek vesta, lai atveeglotu viņu stāvokli un eerobežotu saimneeku izdzīšanas kāri. Šķiru atteecibas noskaidrojās. Tapat saimneeki saka saprast, ka revolūcija savā tālākā gaita vēršas ari pret viņeem, un tāpēc tee atsvešinājās no zemgrides organizācijas.

Atceros, 1906. gada juiijā Jaungulbenes pagastā bij izkaisītas proklamācijas, kuras bij parakstijusi Jelgavas organizācija. Proklamācijas sākās ar vārdeem „Viseem laukstrādneekeem“ un viņās visi puiši un kalpi, kas strādāja pee saimneekeen>speege6m, no-devejeem, tika uzaicināti tūliņ atstāt tādu saimneeku majas. Ja kāds strādneeks nepaklausitu Šim uzaicinājumam, tad visi pārejee strādneeki tika uzaicināti boikotēt un padzīt no savām rindām tādus laukstrādneekus. izleetojot pret viņeem itin visus līdzekļus. Tāpat laukstrādneeki tļka aicināti organizetees savā šķiras orga-rizacijā, padzenot no tam visus saimneekus un saimneekdēlus un visas sainmeekmeitas, kas tā kā tā ilgi strādneeku organizācijā redarbosees.

Izlasījuši šo uzsaukumu, visi organizācijā sastāvošee saimneeki un vīnu dēli un meitas sāJca saprast, ka viņeem strādneeku partiju — toreizējo zocialdemokratiju — neizdosees izleetot saveem nolūkeem, un ka ta arvcen enerģiskāk vadfs stradneeku šķiras ciņu ari pret saimneeku jūgu.

Veena dala saimneeku gan tūliņ nepārtrauca sakarus ar partiju un turpināja uzcitigi un enerģiski strādāt tajā, bet viņu vairākums sāka pakāpeniski atturetees no partijas darba un pēc pūrs gadeem pilnigi šķīrās no mūsu pulciņeem.

1906. gadā Vili rajonā apveenoti bij vēl daži citi pagasti (Vec-gulbene, Stāmereene). No vecgulbeneešeem atceros tikai veenu beedri — skolotāju Paugu no Krusta skolas, kurš bij tureenes pulciņa vaditajs. Kā to pulcinu sauca, neatceros. Tur vel darbojas kāds beedris Sarkans. No Stāmereenes pagasta ar VIII rajonu sai-stijās beedris Ernests Kārkliņš (Ergiis) un no Litenes pagasta -Rudolfs Eglits. Vēlākos gados (1906.—1908. g. g.) Stāmereenes un Vecgulbenes pagasti no VIJI rajona atdalijas un nodibināja savu, IX rajonu Maleenas organizācijā.

Tajā pat laikā vēl bij daži pagasti (peemeram, Dzelzavas), kuri ari uzturēja sakarus ar VIII rajonu. Dzelzavā bij pulciņš „Deeva bērni*4, kurā sastāvēja skolotājs Dankers, Kažoks (Pclcis) un citi.

1909. gadā VII rajonā (Lubanas un Meiranu pagasti) darbiba stipri atslāba. Tāpēc Lubanas pagastā atlikušee beedri (Ё. Lauva, Kažoks, E. Krēsliņš, Putniņš, Pinnis un citi) peeveenojās Vili rajonam un darbojas tajā līdz pat 1917. gadam.

1906. gada jūnijā tika noturēta pirmā Maleenas apgabala konference, kura apveenoja vairaku rajonu organizācijas. Konferencē tika nosprausta turpmākā taktiskā līnija un daudz spreests par partizāņu cīņas turpināšanu. Toreiz vēl tika liktas leelas ceribas uz Eekškreevijas zemneeku sacelšanos un jauneem revolūcijas uz-plūdeem. Bez tam, tajā laika ari uz veetas partijas aktivai cīņai un viņas beedreem bij daudz peekriteju un līdzjutēju. Partijas bec-dros valdija doma, ka ar partizāņu cīņu masas jamaca bruņoti cī-nitees.

Muižneeki, mācitaji un reakcionaree saimneeki. savukārt, klee-d2a pēc pastiprinātas apsardzibas, un cara valdība viņus ari tūliņ uzklausīja — šurp tika sūtiti vairāki kazaku eskadroni, uz vi-seem Ieelakeem celeem tika nostādītas zaldatu patruļas, pa nakti apkārt iādeleja kazaki u. t. t.

1906. gada zeptembri tika noturēta Maleenas II konference. Šajā laikā nikni plosījās militārās diktatūras terors. Kur tik veen tika noķerts kāds „mežabrālis** vaj kāds ilegalās organizācijas beedris, visi tee turpat uz veetas tika nobendēti un aprakti. Tā tas notika ari ar Lubanas rajona preekšstāvjeem b. b. Čūli un Boču. Kad viņi atgreezās no II konferences, tos pee Lubanas muižas apturēja zaldāti, izkratija, atrada pee viņeem literatūras paciņu un turpat dee-nas laikā nošāva un apraka tīrumā.

Konferencei bij jaizšķir, visupirms, organizācijas jautājums — kā turpmāk darbotees, jo tuvojās zeema un viseem „mežabrāleem*' nebij eespējams palikt uz veetas. bet bij jaaizbrauc. Ceribas uz re-volucijas nekavējošu atjaunošanos II konferences darbineekos jau bij daudz vājākās, kā 1 konferencē.

1906. gada augusta tika arestēti un peekauti pulcina „Kaplis” beedri O. Dēkens, A. Dēkens un viņu māsas E. un A. Dēķen. Bez tam beeži veen tika izdaritas kratišanas pee organizācijas bee-dreem un tika mekiets veens vaj otrs „mežabrālis”.

Tajā pat laikā uz „mežabrāļu” revolucionārās darbības rēķina sāka rikotees kriminalee nozeedzneeki. Viņi beeži veen peekāva un apiaupija kādu bagataku saimneeku, uzdodotees par rcvolucio-nareem. Tāpēc daudzi eedzivotaji sāka nesaprast, kas īsti noteek, un mēģināja meklet glābiņu pee soda ekspedīcijas banditeem.

Organizācijas beedreem nācās sodit šos provokatorus un laupi-tajus, sastopotees ar vineem. Tā, pcemēram, Adleenas pagastā revolucionāri nošāva divus brāļus ()., kuri atradās pretejā leģeri, bet visus laupišanas darbus izdarīja ilegalās organizācijas vārdā.

1906. gada 14. oktobri kazaku patruļa eelenca beedri Znotinu un bēgot viņu nošāva. Līdz ar viņu daudzi tika arestēti, bet tos vēiak atsvabinaja. Tad pat brāļus Melngailus kazaki tā kapaja ar rīkstēm, kā viņi zaudēja samanu.

See aresti un beedra Znotina noslepkavošana deva leelu tree-ceenu Jaungulbenes organizācijai, kuras darbība ar to tika uz laiku paralizēta. 1907. gada pavasari te atkal eesākās straujākā darbība. Veetejās organizācijas gatavojās uz Viskreevijas z.-d. strādneeku partijas kongresu, kurš tika noturēts Londona, 1907. gada pavasari. Uz šo kongresu no Maleenas organizācijas tika izvēlēts beedris Atskabarga (Gavens-Donncrs), kandidātos palika b. Zamuels.

1907. gada pirmajā maijā tika uzvilkts sarkans karogs netālu no Jaungulbenes. Bez tam tika leelā daudzumā izkaisitas proklamācijas, kur organizācija aicinaja stradneekus svinēt savas šķiras cīņas deenu. Maija sākumā tika noturēta meža sapulce, uz kuru no Rigas bij eeradees propagandists „Gordejcvs”. Bdr. Gordejevs runaja par 1. maija nozīmi un organizācijas tekošeem uzdevumu cm.

Otrā meža sapulce tika noturēta jūnija, uz kuru bij eeradees b. Lorencs. Tur tika ziņots par Londonas kongresa darbibu un par diveem virzeeneem partijā — leelineekeem un mazineekeem. Trešā sapulce tika sasaukta augustā, kur tika runāts par partizāņu cīnās izbeigšanu. Tika aizrādīts, ka revolūcija ir atslābusi, ka ucpeeceešams audzināt masas preekš nākošās revolūcijas. Bez tam, 1907. gada rudenī, oktobri, notika 4. masu sapulce, uz kuru es nebiju un tāpēc nevaru pateikt, par ko tur runaja.

Masu sapulcēs peedalijās ne tikai partijas beedri, bet ari līdzjutēji un kandidāti, kāpēc viņās beeži veen bij daudz dalibneeku. Ari zeemu tika noturētas vairakas masu sapulces, uz kurām eera-dās Rigas propagandists „Miķelis”, „Čigāns” (Āboliņš). Novembra masu sapulcē tika runāts par revolūcijas izcelšanos, par Kreevi-jas saimneecisko stāvokli, par valsts domes nozīmi u. t. t.

Sākot ar 1907. gada pavasari, katru menesi kārtigi sanāca VlH rajona padome, kura apveenoja visus rajona pulciņus. Padomes sēdēs tika ziņots, kāds beedru garastāvoklis katrā pulciņā, kā viņi darbojas, ko lasa, vaj bijušas represijas, aresti u. t. t. Atceros veenu tādu padomes sēdi 1907. gada augustā, uz kuru bij eeradu-šees daudzi pulcinu vaditaji. Šai sēdē tika, starp citu, apspreests rekrušu jautājums. Nolēma pirms rekrušu aizbraukšanas viņus kreetni saafeitet, lai, kara deenastā būdami, tee neaizmirstu, ka cara valdība viņus grib padarit par saveern akieem eeročeem, un lai vīni neuzbruktu revolucinarai kustibai — saveem brāleem, tē-veem, mātēm.

Kad ta paša gada rudenī tika sūtiti prom jaunee rekrūši, viņu vilceenā tika turētas revolucionārās runas, kaisitas proklamācijas u. t. t.

1907. gada novembrī atkal tika sasaukta padomes sede, kura mnaja par organizācijas jautajumeem, par beedru pašdarbību un par teorētisko pulciņu organizēšanu.

1907. gada decembrī notika teorētiskā pulciņa pirmā nodarbība. Bdr, Miķelis relereja par feints izcelšanos un par pirmatnējā laikmeta vēsturi. Toreiz nodarbibā peedalijās ap 30 beedru. Nākošā deenā tas pats referāts tika nolasits citā veeta, tajā pat rajonā.

1908. gada pavasarī tika noturētas vairakas sapulcītes, kur tika iztirzāts, kāpēc strādneckeem Kreevija nav nekādu teesibu, un vēl citi jautājumi. Bez tam, teorētiskā pulciņā tika izstudēts patriarhālais laikmets, pēc Zvingeviča grāmatas.

1908. gada februāri tika sasaukta sapulce, kur b. Miķelis runāja par valsts domi un citeem jautajumeem.

Martā tika izkaisītas proklamācijas. Bcedris Miķelis oec Stā-mereenes stacijas tika arestēts. Turpmāk mums nebij vairs propagandista. Tāpēc plašakas sapulces tika noturētas retāk, ap-spreedām vairak praktiskus jautājumus, beedri paši nodarbojās pulciņos u. t. t. Padomes sēdes apskatīja tekošos deenas jautājumus — par galvas naudu, par pagastu pašvaldību vēlēšanām, par legālām beedribām u. t. t.

1908. gadā daudzi beedri ari pee mums kļuva par likvidato-reem, kureem ilegalee pulciņi likās „par šaureem“, un kuri gribēja strādāt tikai legālās beedribās. Tobrīd no partijas aizplūda veena daja beedru, galvenām kārtām — saimneeku, saimneekdēlu un saimneekmeitu. Organizācijā saruka beedru skaits.

So sijasanas krizi VIII rajons, tāpat kā visa Maleenas organizācija. pārdzīvoja pamazītēm, kurpretim Madleenes „Gaismas" organizācijā īsā laikā no kādeem 600 beedreem 1907. gadā palika pāri vairs tikai nedaudzi. Tas bij tāpēc, ka strādneeku „Gaismas" organizācijā no sākuma bij maz.

Loti mazs eespaids VlH rajonā bij ari „jankavismam". Sēdēdams Rigas centralceetumā kopā ar dažeem Maleenas beedreem, Janka vs teem bij mēfeinajis eepotet savu „mācibu". Tāpēc veenu laiku II rajonā bij uzradušees 6. bet IX — 4 „jankaveeši”. Tomēr

jau no paša sākuma viņeem nebij sevišķa eespaida. Peekriteji teem nerādās un .ļankavisms" no Maleenas pamazam pavisam izzuda.

1906. gadā VIII rajonā bij 200 beedri; 1908. gadā bij atli-kušees vairs tikai 100 beedri, neraugotees uz to, ka no jauneešu un strādneeku vidus nāca arveen jauni beedri klāt. Pee tam, šee jaunee bij ari tee visenerģiskakee beedri, kuri Jaungul^96 benes pagastā jau 1908. gada 1. maijā izvilka 5 karogus un plaši izkaīsija proklamācijas, bet j>ārejos apkārtējos pagastos uzvilka pa veenam karogam.

1908. gada 1. maijā Vili rajonā no Rīgas eeradās CK sutitais propagandists Antons, kurš runaja par 1. maija svētku nozīmi u. t. t. Ar to eesākās jauns, sevišķi intensīvas darbības posms. Tālāk katru mēnesi tika noturēta masu sapulce. Jūnijā masu sapulcē b. Antons refereja par arodneeciskām beedribām; jūlijā — b. Geidans (Mūrneeks, Arājs) par zindikalismu; augustā — b. Antons par kapitālisma izcelšanos, viņa attīstību un neizbēgamo iz-nīcibu u. t. t.

Pēdējā sapulcē tika uzdots jautājums, ka varētu paātrināt kapitālisma uzplaukumu, lai drīzāk viņš atkal iznīktu. Atbildot uz šo iautajujnu, referents ne varda neminēja par strādneeku diktatūru un kapitaia ekspropriāciju, bet tikai noradija uz lēnu attīstibu un kapitālisma pamaziteju iznīkšanu. Referents uzsvēra, ka strād-neekeem ar savu cīņu jadodot leelaks speedeens, lai tādejādi paātrinātu kapitālisma attīstības gaitu.

Zeptembra sapulcē bij referāts par seeveešu jautājumu, kā ari par Latvijas partijas kongresu, kurš notika 1908. gadā Rigā (refereja b. Antons).[96]

Padomes sedes VIII rajona notika kartigi katru menesi. kur, galvena karta. tika apspreesti jautājumi par legālām beedribām, pagastu pašvaldibām, laukstrādneeku darba laiku, par nakts kulšanu un nakts darbeem vispār. Par viseem šeem jautajumeem tika peeņemti atteecigi lēmumi.

Augustā Maleenas organizācijas konference peeņema lēmumu par divu atalgotu propagandistu uzturēšanu. Sis jautājums bij jau eepreekš apskatīts un izšķirts visos rajonos. Konference rajonu lēmumus tikai apstiprināja. Ar to tika radita eespēja organizācijas darbibu nostādīt labak.

Propagandista Araja vadībā sākās plaša teorētisko pulcinu darbība. Katru nedelu tika sasauktas teorētisko pulciņu sēdes, kur apskatīja un iztirzāja atteecigus referātus. Visā rajonā bij 3 tādi pulcini. Reiz mēnesī sanāca visi pulciņi kopa, kur tad propagandista vadībā tika apskatits zināms jautājums.

Apskatīti tika tautsainmeecibas jautājumi, pēc Zvingeviča, vēsturiskais materialisms un zinātniskais zocialisme. Par šeem jautajumeem teorētiskos pulciņos tika runāts, lai pēc tam referetu partijas pulciņos.

Tāda bij Vili rajona darbiba 1908. gada otra pusgadā. Bet drīz. veen propagandistu Antonu CK atsauca un nosūtīja strādāt uz Kurzemi. Palikām atkal pee veena paša propagandista, kurš 35 deenās tikai veenu reizi varēja būt klāt masu sapulce vai teorētiskā pulciņā. Bet bez propagandista nebij neveena beedra, kas teorētiski varētu noskaidrot jautājumus. Gandrīz visi veetejee beedri vēl bij jauni, neeestrādajušees. Daudzi vecakee veetejee beedri, turpretim, beeži aizbrauca strādāt uz citureeni. vaj atkal palika pasivi un attālinājās no organizācijas.

1909. gada pirmajos 4 mēnešos, līdz pat 1. maijam, organizācija darbojās loti rosigi. Jau toreiz visi partijas beedri visos pagastos ļoti enerģiski peedalijas legālās beedribās un centās tās pakļaut partijas eespaidam.

Tāda legālā beedriba bij Golgovskas dzeedašanas beedriba. kur partijas beedri 1909. gada februārī sarīkoja preekšlasijumu par alkohola kaitigumu un viņa leetošanas sekām uz cilvēka organismu. Otrs referāts tika nolasits par kullurizglītibas darbu un ārpusskolas izglītibu. Šīs lekcijas bij apmeklētas loti labi.

Ari Jaungulbenes dzeedašanas beedriba bij zināmu mušu bee-dru cespaidā. kuri veenmēr centās panākt labaku lugu uzvešanu, kā ari saistit visu sabeedribu ap sevi.

Tāpat tika sperti soli, cik nu to atļāva cariskee likumi, lai gūtu eespaidu pagastu pašvaldībās, un lai pamudinātu stradneekus un bezzemneekus aizstāvēt tajās savas teesibas.

Deramdeenās tika izmētātās proklamācijas, kur stradneeki tiku uzaicināti cinitees par darba deenas saīsināšanu un sava materiālā stāvokļa uzlabošanu.

Jaungulbenes un Golgovskas pagastu pašvaldības atradās partijas organizāciju eespaida.

1909. gada aprila beigās b. Arājs gribēja pārceltees uz Viteb-skas organizāciju, bet ceļā tika _arestets. Maleeneeši atkal zaudēja pēdējo teorētisko spēku. Mēs gan vēl pēc tam mēģinājām turpināt savu teorētisko pašdarbību, bet tai vairs nebij agrako sekmju, jo trūka cilvēka, kas dotu izlabojumus un aizradijumus.

Beedris Arājs, kuru mēs pazaudējām, bij ne tikai propagandists. bet ari labs eerosinatajs-organizators. 1909. gada aprila sakumā Maleenas organizācijas konferencē viņš lika preekšā sarīkot visas Maleenas organizācijas propagandistu kursus, kuros no-klausitees 6 lekcijas. So preej<j>likumu konference peeņēma. Konference turpinājās iVš deenas, bet jau trešajā deenā eesākās mi-netee kursi, uz kureem bij eeradušees 18 beedri kursanti.

Beedris Daniševskis tika uzaicināts kursos nolasīt 6 lekcijas: 1) par vēsturisko materiālismu. 2) par Francijas leelo buržujisko revolūciju, 3) par 1848. gada revolūciju Vācijā, 4) par Anglijas revolūciju, 5) par agrarjautajurnu un C) par šķiru cīņas vēsturi. Tomēr kursus kārtigi nobeigt nedabūjām. Nebijām noklausijušees ne

pusi no šīm lekcijām, kad jau aiz pārpratuma peenāca ziņojums, ka stāvoklis nedrošs, un ka policija paleek uzmanīga. Kursu darbība tāpēc jau ar trešo lekciju tika pārtraukta. Japeezimē, ka vee-la, kur kursi notika, bij deezgandroša, bet beedri beeži veen paši traucēja savu darbibu ar aplamām eedomām.

Kursi organizācijai uesneedza daudz paleekama. bet pirmais eerosinajums tomēr bij loti labs.

Par konferences darbibu citu neko tuvāk neatceros.

No 1909. gada aprila palikām bez propagandista un visos rajonos darbojamees pašu spēkeem veen. 1909. gada jūnija beigās atkal tika sasaukta Maleenas organizācijas konference, uz kuru ceradās CK loceklis b. Zālits. Konferences deenas kārtibā bij referāts ,.Zocialisma attīstiba‘\ ziņojumi par rajonu darbibu un organizācijas jautājums. Pēc šīs konferences, kura notika pee Mar-ccenes. b. Zālits apkārtējos rajonos noturēja masu sapulces.

1909. gada augusta beigās notika Maleenas organizācijas konference Jaungulbenē, kur apskatīja ziņojumus no rajoneem. lauk-strādneeku naktsdarbus un darbibu legālās beedribās. Vairak neatceros. Debatēs izvirzijās domas, ka organizācijas beedri nedrīkst aizrautees no legālām beedribām, jo tur stradadami viņi beeži aizklīst prom no organizācijas. Pēc konferences slēgšanas tika noturēta masu sapulce, kurā b. Zālits refereja par tekošo momentu, eesākot savu pārskatu ar 1905. gada darbību un nobeidzot ar pēdējā iaika notikumu apskati.

1909. gada novembra beigās pee Jaungulbenes tika sasaukta VIII rajona masu sapulce, kurā b. Zālits refereja par likvidato-rismu. oportunismu un Iegalismu. Taja pat laikā notika ari Maleenas organizācijas konference; par to neko nevaru atceretees.

Par VIII rajona darbibu runājot, nevaru uzrādit katru atsevišķu padomes sēdi un kas kurā no tam apspreests, bet tik daudz atceros, ka 1909. gadā vairs nebij tik daudz beedru kā agrak. Ari pulciņu bij kļuvis mazak. Daudzi beedri pamazītēm bij izslīdējuši no organizācijas ārā. Veena dala bijušo beedru stradaja legālās beedribās. No organizācijas bij aizgājuši saimneeki un viņu pee-derigee, bet daži stradneeki bij_ pārcelušees uz citureeni darbu meklct un tāpēc aizgājuši no mušu organizācijas.

Darbojās vēl Šādi pulcini; 1) „Mamotis" ar 8 beedreem (visi — stradneeki); „Vētra" ar 10 beedreem (puse — strādneeku, otra puse — saimneekdelu un saimneekmeitu): 3) ,,Amurs“ ar 9 beedreem (puse — strādneeku un amatneeku, otra puse — šaimneek-dēlu un saimneekmeitu); 4) tirzmaleešu „Gaisma" ar 6 beedreem (visi — stradneeki un amatneeki): 5) „Sūna" ar 5 beedreem (saimneeki un dažas saimneekmeitas); 6) „Spēks" ar 6 beedreem (amatneeki un saimneekmeitas); 7) „Atvase" ar 12 beedreem (galvenā kārtā — stradneeki un amatneeki); 8) Lubanas ,.MeŽgaIeeši" ar 10 beedreem (visi — stradneeki un amatneeki); 9) „Akmens" ar 6 beedreem (saimneeki un amatneeki) un 10) dzelzaveešu „Deeva bērni** ar 5 beedreem (visi — strādneeki. izņemot veenu skolotāju).

1909. gada beigas VIII rajona bij atlikušees vairs kādi 85 bee-dri. Iznīkuši bij šādi pulcini: „Cinis**, „Skuja**, „Trubadūri**. „Кар-lis", „Nikolaja eezārkotaji**, „Sakne**, „Skudra**, „Orkāns** un „Auka**.

Daudzi šo bijušo pulcinu bcedri bij noteesati izsutišana vaj ari nometināti uz dzīvi Sibirijā. 1907. gadā tika iznīcināts pulciņš „Sakne**, noteesajot nometināšanā (Sibirijā) ši pulcina beedrus Ernestu Karoli, Ernestu Melbergu, A. Kauliņ un A. Akmeni. Sibirijā tika nometināts ari pulcina „Kaplis** beedris Otto Porectb. Pārpalikušee šo pulcinu bcedri, kas gribēja palikt ilegala organizācijā. pārgāja tādos pulciņos, kuri turpināja rosigi darbotees.

Palikušos pulciņos visi beedri bij vairak vaj mazak droši partijas beedri un darbineeki. Dziļu domstarpibu Vili rajonā nekad nebij. Mušu rajonā nekad nebij ari mazineecisku uzskatu vaj no-virzeenu no partijas linijas. Visi^ beedri centās darit to darbu, kurš bij neatleekams, un gatavojas turpmākām darbam.

1910. gada februāra sakumā tika sarīkota Maleenas organizācijas konference, kuru noturēja pee b. Skaidrā. No CK peedalijas b. Zālits. Konferencē tika iztirzāti ziņojumi un apskatits jautājums par Maleenas laikraksta izdošanu. Par pēdējo jautājumu izcēlās leelas debates.

1910. gada februārī tika sasaukta VIII rajonā masu sapulce, kurā b. Zālits refereja par proletārisko etiķu un buržujisko etiķu.

Pēc šeem notikumeem rajona darbibā uz laiku eestajas klusums. Visu vasaru netika noturētas masu sapulces. Tika sasauktas vee-nigi pulcinu un padomes sēdes. 1910. gada rudenī pee mums eera-dās CK sūtītais propagandists Smilga, kurš novadīja divas masu sapulces, uzstājotees iajas par arodneeciskām beedribām un par kooperāciju. Beedris Smilga drīz veen pēc tam tika arestēts, un mēs atkal palikām bez propagandista.

Pēc ši notikuma VIII rajona beedri eekustinaja jautājumu, ka Maleenas komitejai pašai būtu jagada par propagandistu sagatavošanu pašā Mlaleenā, negaidot uz CK gādību. 1910. gada decembri Šis jautajuņjs tika apskatits Maleenas organizācijas konferencē, Konference nolēma lūgt CK izsūtīt lektorus uz veenu nedeju propagandistu sagatavošanai pašā Maleena. CK izsacīja tam savu peekrišami un Maleenas komiteja uzdeva Vili rajonam sagādāt atteecigas telpas un noorganizēt ari tehnisko pusi.

VIII rajona 1910. gadā, bez tam, tika sarīkota sevišķa rekrūša sapulce. Augustā Maleenas komiteja lēma par šādas sapulces sasaukšanu. Oktobri tada sapulce tika sasaukta, kur b. Antons ziņoja par militārismu, ta attīstību un cīnu pret to. 1911. gada janvārī mūsu rajona eeradāsCK propagandists Ansis Kalniņš (Grauds), kurš atkal eenesa leelu enerfciju un dzīvibu visā organizācijas darbā. Pec tam tika noturētas vairakas masu sapulces, kurās sapulces dalibneeki noklausījās referātus par Marksa filozofiju un

utopisko zocialismu. Teoretiskee pulcini rosigi darbojās. Propagandistam peedalotecs. tika noturētas vairakas nodarbošanās. Tika nosprausti teorētisko pulcinu darbibas plāni, izstrādāti un ar hektogrāfu pavairoti konspekti.

1911. gada februārī tika sasaukta Maleenas organizācijas konference. Pēc šīs konferences sākās kursi, uz kureem bij eeradu-šees 22 beedri. Kursu programa eetvēra sevi politisko ekonomiju, šķiru cīnās vēsturi, minimālo un maksimālo partijas programu, agrarjautajumu, zinātnisko zocialismu, beedru teesibas un pecnā* kumus un organizācijas jautājumu. Tā tad, — pavisam 7 jautājumus. Kursu darbība noritēja pavisam spoži. Pēc 4 deenām kursu programa bij izsmelta un kursanti dabuia sev līdz visu nolasito lekciju konspektus. Lekcijas kursos lasija b. Grauds, kurš drīz veen pēc aizbraukšanas tika arestēts.

Kursecm bij ļoti labvēlīgs eespaids uz visu rajona idejisko dar* bu. Kursu dalibneeki sāka apstaigat visus VIII rajona pulciņus, nolasot referātus par teem jautajumeem, kas bij propagandistu kursos iztirzāti. Tā tas turpinājās līdz pavasarim. 1911. gada aprija beigās atkal tika sasaukta konference, kur peedaliiās CK izsūtitais propagandists Dadzis. Konference apskatīja jautājumu par IV valsts domes vēlēšanām un organizācijas un propagandas jautājumu. Pēc konferences tika sasaukta masu sapulce, kura b. Dadzis apskatija valsts domes nozīmi un jautājumu par Iidzda-libu domes vēlēšanas. Pēc tam sekoja ziņojums par konferenci u. t. t.

1911. gada jūlijā atkal tika sasaukta masu sapulce, kura referēja b. Sudrabs par cilvēka attistibu, par sabeedribu un par preekšā stāvošā Latvijas zocialdemokratijas kongresa sasaukšanu. Ap 15. jūliju tika noturēta VIII rajona padomes sede, kurā apskatija nākošā kongresa deenas kārtibu. Augustā notika Maleenas organizācijas kārtējā konference, kurā bij eeradušees delegāti no viseem rajo-neem. Konference apspreeda kongresa_ deenas kartibu un izvēlēja delegatus uz kongresu, kuram bij jasanak Somija. N<T Maleenas par delegateem izvēlēja b. b. E. Stelti (Leepa) un J. Poišu. No kongresa neatgreezās b. E. Stelte. jo ceļā tika arestēts.

1911. gada oktobri notika Maleenas organizācijas konference, kurā dzīvi debatēja par avīzes „Maleenas dzīve“ izdošanu. Pēc domu apmaiņas konference noraidīja preekšlikumu par avizes izdošanu. Beedri bija tajās domas, ka partijai nav jauzpemas uz sevi atbildība par avīzi, un ka, ja grib, lai tad to izdod legālās bee-dribas.

Vasara tika izkaisitī uzsaukumi laukstradneekeem un muižas kalpeem. Partija vīnus aicinaja streikot un cinitees pret nakts darbeem. Tāpat Maleenas komiteja izlaida uzsaukumus viseem rekrušeem. Rekrušu pavadišanas sapulcē tika runāts par militārismu un eesaucamo darba cilvēku uzdevumeem.

Oktobri VIII rajona beedri tika sasaukti* uz masu sapulci, kur b. Birzgals (Arnis) refereja par Šķiru cīnās nozīmi un viņas vei-cinašanu. Та bij pēdējā sapulce, kura es peedalijos, jo 11. novembri tiku apccetinats un atrauts no visas Maleenas organizācijas darbības. Tāpēc par VIII rajona turpmāko darbibu neko nevaru pastāstīt.

Zinu tikai, ka pec manas apccetinašanas organizācija turpināja savu darbibu tāpat, kā pirms tās. 1912. gadā beedru skaits veenā, otrā pulciņā bij gan sainazinajees, tomēr visā VIII rajonā vēl bij kādi 54 beedri. Tā turpinājās līdz 1913. gadam, kad b. Staunc (Velta) aizbrauca uz Kreeviju un „Sūnas" pulciņš likvidējās. Veens, otrs labaks darbineeks (peemēram, E. Leederkalns) no lee-las pārpūlēšanās nomira, bet O. Leederkalns (E. Leederkalna brālis) saslima.

1914. gadā daudzi beedri tika mobilizēti, un 1». Šmerliņ par proklamāciju kaisišanu aresieta un noteesata ceetoksnī uz 3 ga-deem. Imperiālistiskā kara laikā VIII rajonā vairs bij palikuši tikai kādi 15 beedri, — tādi. kuri nedereja karam. Organizācijas darbs kara laikā bij pavisam atslābis.

1917. gadā visa organizācijas darbiba strauji atdzīvojās. Viņā sevišķi rosīgi sāka peedalitees darba jaunatne. 19.19. gadā Jaungulbenes organizācijā bij 100 beedru — savā vairākumā veetejo darba jauneešu, kas modri stāvēja revolūcijas sargposteņos.

A. BĒRZIŅŠ. ATMIŅAS PAR REVOLUCIONĀRO DARBĪBU TIRZAS РАGASTA 1905. GAOA

Jau 1903. gadā Tirzas pagastā tika izplatīti uzsaukumi. Lapinas tika izmestas ari Tirzas baznicā no „Juktām". Tā tas vilkās līdz 1905. g., kad Tirzas pagastā nodibinājās LZDSP pulciņš „Dadzis".

Si pulciņa darbību bij sajutis ari Tirzas mācitajs Adolfs Kun-dziņš; tas uz meitu eesvētišanas deenu savus novērojumus bij paziņojis Smiltenes pristavam. Noskatijees eesvētišanas ceremoniju. pristavs pēc tam aizgāja uz krogu, uz kureeni uzaicināja ari Tirzas administratīvās personas. Pats mācitajs Kundziņš pec pabeigtas deevkalpošanas eesēdās savā divjūgā un lika kučeeram braukt nevis pa to ceļu, pa kuru bij atbraucis, bet gan uz otru pusi. — ar likumu pa ganekleem un caur mežu uz mācitaja muižu. Par tādu mācitaja baidīšanos daži draudzes locekļi palika itka uztraukti un devās pee pristava izrunatees. Pristavs sarunās ne-eelaidās un pat neatdarija durvis.

Kā jau daždeen krogā, tur tad bij pagadijušees daži cilvēki, kas par tādu pristava rīcibu uztraukušees. izgājuši seta. noplēsuši no stabeem zirgu peeseenamo koku un sūkuši ar to sist durvis. Kad durvis pristavs tomēr nav attaisījis, viņi tas izsituši. Daži istaba csošee aizbēguši caur logu, bet pristavs ar uradņiku Dzilnu, muižkungu Mesteru un pagasta rakstvedi Drulli izņēmuši revolverus un. draudot Šaut, izlavijušees no kroga. Pēc tam devušees uz muižas pusi, izšaujot vairakas reizes uz cilvekeem. kas pagadijušees viņeem ceļa. Та viņi bij eevainojuši kādu Griguli no Lizuma pagasta.

Kad eevainoto aizveda pee Tirzas ārsta Meijera. tas leedzās viņu ārstēt un izgāja uz pastaigāšanos. Tā ka cits ārsts nebij dabūjams. tad eevainotam uz parseešanu bij jagaida līdz tumsai, kamēr Meijers atgreezās no pastaigas. Bet šis ..ārsts" ari tad eevainoto nebūtu peenēinis, ja nerastos cilvēki, kas viņam lika just. ka, ja viņš ir ārsts, tad viņam ari jaārstē un nav japrasa, kas to sašāvis.

Pēc Ši notikuma Tirzā eeradās 15—20 kazaki, kurus Tirzas muižas valde bij „eelūgusi" par sargeem. Pēdejee kādu svetdee-nu eeradās krogā, kad tur ļaudis bij saiasijušees un dzēra kazas.

kristibas vaj beres. Kazaki ņēma aktivu daiibu pee ēšanas un dzeršanas, un pat pee ,,pasvīdešanas“ (dejošanas) augšas zālē. SveŠee „sargi" šoreiz sāka pat aprunatees par vcctejo dzīvi un uzvedās gluži apmierinoši.

Peenākot rudenim, sākās ugunsgrēki, un ari pee mums eerikoja kroņa monopola apsargašanu, kuru uzlika pagastam. Bet kādu nakti sargi bij tikuši saseeti. aiznesti, apmēram, simts solu no monopola veikala un atstāti tur guļot. Pēc tam pee „Šņaba bodes" bij peekurta uguns. Та tomēr bij apdzisuši, un ēkai bij tikai veena seena apdegusi melna, kura kā izkārtne rēgojās pretim katram ceļa gājējam. Tajā pat laikā muižai nodega divi šķūniši (seena un āboliņa). Ļaudis runaja, ka muiža pati taisot provokācijās, lai varētu peeprasit vairak sargu. Peekerts neveens netika. Tikai uz aizdomu pamata, ka nodarbojees ar zocialdemokratisko aģitāciju, tika arestēts Aleksandrs Bite.

Oktobrī sāka klist baumas, ka nākot „melnā sotna“, un ka ja-rupejotees par' eeročeem. Eedzivotaji ļoti uztraucās un pratoja, kā rīkotees pret to breesmigo „melno sotņu“. Runaja, ka rmiižā esot bises un ka tas katrā ziņā jadabū preekš aizsargāšanās. Nolēma, ka teem, kam jau bij kādas nebūt bisesj tūliņ jaeet uz Tirzas upes tilteem, lai nelaistu breesmonus upei pāri. Tee, kam eeroču nebij, sanāca pee pagastnama uz apspreedi un nolēma eet uz muižu atņemt eeročus. Tika vestas sarunas ar Lizuma pagastu, no kuree-nes ari atbrauca pēc eeročeem. Viss pūlis devās uz muižu, — citi braukšus, citi jāšus, vairākums kājām.

Līdz muižai nogājām labi. Uradņiks Dzilna ar kazakeem no tu-reenes bij jau aizbraukuši. Norunājām, ka viseem pili eet nebūtu teicami, un tāpēc vēlējām delegāciju, ar Krustiņu Pinni preekšga-lā, kurai uzdevām uzmeklēt bises un tas iznest. Pinnis bij eeman-tojis tautas uzticību. Visi viņu pazina kā sīktirgotāju, kas, izvadādams savas preces, nepeemirsa draugeem eedot ari zocialde-mokratijas literatūru.

Muižas pilī toreiz dzīvoja tikai divas vecenes: saintneece Forš un viņas beedrene Beker. Kad viņām prasija skapju atslēgas, tas aizbildinājās, ka nezinot, jo pils pārzinis, perminders, esot visus skapīus aizslēdzis un atslēgas paņēmis līdz. Ko nu bij darīt? Nolēma sūtit pēc kalēja. Kalējs KalninŠ pats nenāca un atsūtīja tikai savu mācekli Pipri. kurs tad atslēgas atdarīja. Pils tika izmeklēta, bet atrada tikai divas tādas medibu bises, ar kurām vēl varēja Šaut, un dažas veclaiku bises, kuras bez izlabošanas nebij derigas. Citas kungu mantas delegācijā neaiztika.

Drīz pēc tam tika atkal sasaukta pagasta pilna sapulce, kura gudrojām, kā nostādīt pagasta pašvaldibu. Bet uz reiz par šo jautājumu nevarējām veenotees, un tas bij jaatleek uz nākošo sapulci. Nākošā sapulcē izvēlējām Kārli Dzelzskalnu (saimneeku), kuru nosūtijām uz Rigu kā pagasta delegātu uz pagastu darbinee-ku kongresu. Tikai pec tam, kad Dzelzskalns parbrauca, eesākās pagasta pašvaldibas vēlēšanas, kurās ņēma daiibu eedzlvotaju vai-rakums, starp, citu — labs skaits seeveešu. Tika izvēlēta ricibas komiteja, ar K. Dzelzskalnu kā preekšsēdetaju. Pagasta rakstveža pārvēlēšanās veco K. Drullt tauta izbalsoja. Kaut ari veetejee saimneekdēlini vairakas reizes stājās balsotāju rindās un meta bumbiņas par veco „tintes varoni^41, kā pagastā saukaja Drulli, tomēr ar aizklātu balsošanu viņa veeta tika eevēlets rakstveža palīgs Klaviņš.

Tajā pat deenā, kamēr tika skaititas balsis, pagasta kancleja eenāca gara auguma zaldats Andreevs Baldons un prasīja, lai padodot viņam „tās bildes^44. Kāds tūliņ noplēsa no seenas ķeizara bildes un eedeva prasitajam. Viņš tās iznesa ārā un atdeva ci-teem, kas viņas saplēsa un sadedzināja. Pēc tam Baldons uzkāpa uz balkona, noņēma ērgli (valsts emblemu), peenesa to pee tuvākā akmens, pacēla labi augstu un ar spēku sveeda zeme. Ērglis krizdams salūza drumslās, jo bij no čuguna.

Nākošo sapulci nolēma noturēt pagastskolā, jo tur bij leelakas telpas. Bij vēl jaizvēl milicija un jaizšķir reliģijas jautājums: ko darit ar baznicu un mācitaju? Par skolu jau bij lemts agrak, ka ta jaatšķir no baznicas. Skolotajeem jau bij peesfltits paziņojums, ka tee nedrīkst bērneem mācit reliģiju.

Pēc pūrs deenām sanāca skolā sapulce. Izvēlēja pagasta miliciju un par tās preekšneeku eevēleja Kārli ‘Pinni, pašam klāt neesot. Kad viņš pēc kāda laiciņa ceradās sapulce, tad_ tas vel reiz pacēla Šo jautājumu un izteica Šaubas, vaj būšot spejigs milicijas preekšneeka darbu veikt. Uz to sapulce atbildēja, ka būšot gan spējīgs, ja kara deenestā esot uzdeenej'is par feldfēbeli. Jautājumā par baznicu tika nobalsots, ka baznicai ar mācītāju jaiļaleek. Vee-tejā sikburžuazija bij peelikusi visas pūles, lai sapulcē saaicinātu visus neapzinīgos cilvēkus. Tee ari bij eeradušees leela skaita, sevišķi daudz bij veco seevinu, kas baidijās, ka nav deeviņš japa-zaudē.

Sī sapulce notika sestdeenā. Svētdeenā turpat skolā tika sasaukts mitiņš. Runaja Cālits no Ramkas, kas aprādija pašreizējo stāvokli un raksturoja tautas uzdevumus. Mitina veeta plivinājās vairaki sarkanee karogi. Visas sapulces, kā ari mitini, tika slēgti ar revolucionāru dzeesmu dzeedašanu. Starplaikā salasījās kāds laužu pūlis, eegāja Tirzas muižas brūzi un izlaida alu grāvī, lai tek Tirzas upē. No tureenes viņi brauca uz Lizuma muižu, kur izlaida grāvī spirtu, bet pēc tam uz Sinoles muižu, kur atkal izlaida alu, lai tek Gaujas upē. Alus un „Šnaba^44 izlaidēji paskaidroja, ka tas nākot revolūcijai par labu, jo muižneekeem nepalikšot alkohola, ar ko peedzirdit „melno sotņu^44. Tāpat tika aiztaisīta Tirzas monopola bode un atrastais „šņabis^44 izleets zemē.

Dzīve dažas nedelas ritēja meerigi. Rtcibas komitejas locekli darbojās vairak muižā. Ja kāds eeprasijās, ko viņi tur īsti dara, tad dabūja atbildi, ka paši nezinot, kā tur tikšot galā, jo muižā esot joti sarežģītas leetas.

Tā pcenāca zeemas svētki. Otrā svētku deenā tika sarīkota lekcija par seeveešu jautājumu. Kā lektore uzstājās Emma Asar. no veetejā pagasta. Apmeklētāju bij eeradees tikai tā puslīdz. Pēc lekcijas un debatēm peeņēma lēmumu, ka jauzcel zocialisms, jo tikai pee zocialisma varēs uzlabot seeveešu stāvokli. Vēlāk peenā-kušee stāstīja, ka Vecgulbenē eeradusees soda ekspedicija, kura, domājams, eeradišotees ari Tirzā.

Drīzumā tika sasaukta sapulce, (šoreiz — bez seeveetēm), kurā izvēlēja delegatus sarunu uzsākšanai ar soda ekspediciju. Delegācijai tika uzdots dotees uz Vecgulbeni, lai peerunatu soda ekspediciju uz Tirzu nebraukt, jo Tirzas pagasts pats apņemas uzturēt kārtibu. Par delegateeiņ izvēlēja mācitaju Kundziņu un skolotāju Ūdri. kureein uzdeva jau nākošo deenu, t. i. 29. decembrī, but pee soda ekspedīcijas. Pēc pabeigtās sapulces peenāca zina. ka to pašu deenu, t. i. 28. decembri, Velenā nošauti 3 cilvēki: Balodis pee Sinoles. Rutgalvis pee telefona staba, iļetal no Velenas baznicas, un vēl kāds Suķis, par kuru neveens neko nezināja pateikt.

Mūsu delegāti pārbrauca ar paziņojumu, ka soda ekspedicija esot ar mceru uz Tirzu nebraukt, ja Tirzas pagasts izdošot „vainīgos nemeerneekus".

3. janvart tika atkal sasaukta sapulce, kurā vajadzēja apskatit. kuri tec nemecrneeki. Sājā sapulcē uzstājas vecas pagasta valdes preekšneeks Jānis Kaudzekalns, kuram neveens neko neatbildēja. Tas greezās pee vecā Graužu māju saimneeka Jāna Vipula un pra-sija, kas esot dzirdams par viņa dēlu Augustu un Jāni Roni, kuri sadedzinājuši ķeizara bildes un sasituši pagasta mājā kroņa_ ērglī. Vecais Vipulis uz to atbildēja, ka vaj tad nu viņi divi veen butu ko izdarijuši. Tādi paši revolucionāri esot bijuši visi, bet ja jau nu gribot, varot jau ari viņus atdot par teem upura jereem. Kur viņa dēls Augusts tagad esot, to viņš nemaz nezinot, jo dels vairakas deenas neesot bijis mājā. Pēc tam sapulce izklīda.

Vakaros pagastnamā arvecn sanāca tuvakee eedzivotaji, lai šo to dabutu zināt. Pēc dažam deenani, kreetni veļu vakara, kad bijām pagastnama, izdzirdām šāveenus un loga stiklu šķindoņu. _Uz-traucamees, jo šaveeni bij mērķēti kada blakus loga. Bet ta ka mums nebij neveenas bises, tad neuzdrošinajamees tūliņ eet skati-tees, kaut gan mēs sapratām, ka šāveens nāca no meža stūra. Bij skaidrs, ka melnee ar muižas kungu līdzdalibu izdara provokāciju. Nopratām, ka viņi vēl^s katrā ziņā Tirzā redzet soda ekspediciju un tāpēc izdara pagastnamam uzbrukumu, sašaujot logus.

Izrādījās, ka nebijām klūdijušees. Pēc tam melnee aizsūtija_ pee soda ekspedicijas irz Vecgulbeni delegatus ar sūdzību, ka Tirza neesot vairs ecspējams dzīvot un lai tāpēc soda ekspedicija braucot uz Tirzu visā drīzumā. No muižas puses par delegātu bij izredzēts mežsargs Gusts Cacans un „no pagasta puses" — Vāles pagasta padzītais uradņiks Kārlis Griķis.

Soda ekspedicija eeradas Tirzā 5. janvārī, oficeera Nazimova

vadibā. Tirzas muižā ta sadalijās trijās daļās: veena daļa tika aiz-sūtita uz Druveenas pagastu, otra — uz Lizumu, trešā palika Tirzā.

Pirmā daļa, braukdama uz Druveenu, eegreezās Tirzas Dzērbenes, apceetinaja saimneeku Kārli Pinni, izveda pāri ceļam, peesē-ja pee preedes un nošāva. Pēc tam ta gāja meklet otra mājā Kārli Lāci, kuru neatrada mājā. Peesacija mājneekeem, ka ja vakarā Lācis nebūšot mājā. tad māju nodedzināšot. Vēl eegreezās Zvej-neeku mājās, meklēdami Emmu Asar. Ta, juzdama kas Par leetu, bij steigusees „ceemiņecm" pretī. Tee uzprasijuši, vaj skolotājā mājās. Uz to viņa atbildējusi, ka esot gan mājās. Kamēr meklētāji eegājuši istabā, Emma Asar bij paspējusi gar rijas galu eebēgt mežā. Mājas viņa vairs neatgreezās. To neatradusi, ekspedicija aizbrauca uz Druveenu.

Otrā soda ekspedīcijas nodaļa, kas brauca uz Lizumu, eegreezās Lizuma Veveru mājās un meklēja saimneeka dēlu_ Otto Kalviti. To neatraduši, peekodinaja viņa vecakeem, ka ja dēls nebūs vakarā mājās, tad māju nodedzinās. Pēc tam ta aizbrauca uz Lizuma muižu.

Soda ekspedicijas trešā nodaļa, kas nometās Tirzas muižā, izsūtīja vairākus pulciņus pa pagastu gūstit uzdotos revolucionārus.

Drīz veen no Druveenas atgreezās pirmā soda ekspedicijas dala. Druveenu ta nebij sev vairak darba atradusi, kā tikai ar nagai-kām sasist veenu cilvēku. Braucot atpakaļ, ta bij otro reiz eegree-zusees Dzērbenu Lāču mājā un aizdedzinājusi māju, turklāt pee-kodinadama. ka dzēst nedrīkstot. Tad nu ari Šī daļa peeveenojās meklēšanai un sodišanai Tirzas pagastā. Vairakeem tika sadedzinātas mantas. Loti tika meklcts K. Dzclzskalns. Viņa seevai tika pceteikts, ja vīrs neeeradišotees, tad majas nodedzināšot. Bet kad soda ekspedicijas „meistari" taisijās māju dedzināt, tad izcēlās jautājums, ko darīt ar Dzelzskalna slimo māti, kura jau ilgāku laiku gulēja uz gultasL Speegs Cacans, kurš brauca zaldateem līdz, bij sācis lūgt, lai māju nededzinot, jo slimā esot viņa tante (tēva māsa). Lūgumu soda ekspeditori uzklausijuši, jo tik „laba cilvēka" lūgšanu taču nevarēja neeevērot. Tajā nakti soda ekspedīcijām bij palaimejees sagūstit vairak par 20 cilvēku, kurus visus noveda muižā un salika ceetumā, — visus kopā.

Tāpat rīkojās ari otrā soda ekspedicijas daļa Lizuma, kur ari daudzi revolucionāri paspēja izsprukt viņas nageem. Ta bij vairākas reizes eeradusees Vevera mājās un, kad Otto Kalvits nebij dabūjams, konfiscējusi 2 labus zirgus, izlaidusi govis no kūts un mājas ar visu mantu nodedzinājusi.

6. janvara rītā vēl otro reiz aizsūtija dedzinātājus uz Dzerbenu Lāča māju, jo bij uzzinājuši, ka nodegusi tikai rija. Otro reiz nodedzināja dzīvojamo māju un klēti. Kūtis bij no akmeņeem, tas tik veegli neeedegās. Zaldateem, turpretim, kā akleern eeročeem, [97] bij taču veena alga, nodeg jvaj ne, kad tik bij „strādāts", t. i. uguns peelikts. 6. janvarī pīkst. 10 no rīta saka izvest eeslodzitos uz nošaušanu. Pa veenam peesēja pee koka un apšāva. Tā tika noslepkavoti — Kārlis Trejs, Jānis Apinis, Kārlis Veverbrants, Peteris Vītoliņš, Jānis Cimdinš, Jānis Pipris, Kārlis Pipris, Lācitis un Ernests Kapa. Pēdējo šāva divas reizes, lai vēl nāves brīdī atreeb-tos par to, ka bij lamajees un nosaucis šāvējus par slepkavam un tr.ulķecm. Citus saņemtos sāka kapat ar nagaikam, līdz tee zaudēja samaņu.

Pee Tirzas baznickroga ir maza upele. Upeles otraja puse, ee-pretīm krogam, atradās apteeka. Apteekneeks Kilis, saprazdams, kas notcek muižā, bij izgājis laukā un nosēdees uz tilta, lai notikumus labak novērotu. Kad sasistee bij līdz viņam atvilkušees, tad tas bij teem sneedzis pirmo palīdzibu, dodams zāles.

Naktī no 5. uz 6. janvāri tika izziņots, ka viseem Tirzas pagasta cemītneekeem rītu, pīkst. 10, jaeerodas pagastnama. Vairākums eeradās. Oficeers Nazimovs breesmigi kleedza un lamajas, pee-draudedams, ka ja nedzīvošot godigi, tad viņš atbraukšot otro reizi un apšaušot pusi no viseem pagasta eedzīvotajeem.

Lizuma muižā tāpat daudzus nagaikam sakapaja. Tur nošāva ari 2 cilvēkus: Jēkabu Ceriņu un Ozoliņu. Muižas pārzinis Ķelle bij lūdzis, lai Lizuma muižā neveens netiktu nošauts. Tapec soda ekspedīcija abus minētos upurus, atgreežotees uz Tirzu, bij paņēmusi līdz, pavedusi kādu versti no Lizuma muižas, peesejusi pee telefona stabeem un nošāvusi.

Pēc šeem ,,darbeem“ soda ekspedīcijas daļas atkal saveenojās un aizbrauca uz Ramku.

Nošautos apraka, bet visus veenā kapā, kā to viņi paši bij _ve-lejušees pirms nāves. Sasistee ārstēja savas rētas. Dzērbeņu Lacis dzīvoja pirtī un L. Veveru Kalvīts aizgāja dzīvot pee masas kaimiņos.

Pēc trim nedelām pee Tirzas monopola bodes peebrauca Adlec-nas Augstkalniņu Jēkabs Rubens, ar Gusta Cacana līki ragavas. Viņš stāstīja, ka vedis Cacanu malku atmērīt, bet ka, līdz ko viņi eebraukuši mežā, tad uz teem šauts. Mežsargu šāveens trāpijis. Tas tikai paspējis izsauktees — ,,vaj kā sap!“ — un licis braukt ātri uz Tiizas muižu, bet pa ceļam drīz nomiris. Rubens Cacanu ari noveda Tirzas muižā.

Par tādu gadījumu Rubens turpat tika arestēts, uzlūkots par uzbrukuma līdzdalibneeku un nodots kara teesai. Та 62 gadus vecam Jēkabam Rubeņam peespreeda naves sodu nošaujot. Sprec-durns tūliņ netika izpildīts: J. Rubens pēc pars gadeem Cēsu cce-tumā nomira.

Kaut gan Tirzas pilī, izņemot eeročus, revolūcijas deenas nekas netika paņemts, tad tomēr radās cilvēki, kas laužu eebrukumn pili iztēloja par laupišanu. Muižas pārvalde eesneedza sūdzibu par muižas apiaupišanu. Bet kas gan to cits izlaupīja, ja ne pate pārvalde? Muižu pārvaldija pilnvarotee. Muižas īpašneeks bij ārprā-tigo namā. Tapec pilnvarneeki varēja izmantot savām vajadzibām kādu dalu no pils mantam, kas bij vērtigakas.

Abas agrak minētās vecenes, Forš un Beker, kuras dzīvoja muižā, bij paziņojušas uz Cēsim Emilijai Needra. lai ta atbrauc ceemā uz Tirzu. Ta apmeklēja sava vīra, mācitaja Andreeva Need-ras, māti un ari muižā paceemojās pee vecenēm; aizbraucot viņa paņēma līdz 6 kastes ar mantām, ko vecenes bij sapakajušas. Tā tad iznāca, ka pateesibā laupits gan bij, bet laupitaji bij nevis tee, kurus nošāva un kapaja, bet gan tā saucamee „godigee cilvēki'1.

Pēc soda ekspedicijas aizbraukšanas šeit eeradās uradņiks Ozols, kurš loti cītīgi mekleja bēgļus un gaidīja, vaj tik kāds ne-eeradisees kādu nakti mājās. Viņš iztaustija gultu apakšas, izokšķerēja kūtis, bēniņus un šķūņus, bet Tirzas pagastā bēgļus nevarēja atrast. Eedzīvotajeem bij divu deenu laika jasanes visas bisesr kādas tik veen bij, pagastnamā. Tā ka eedzīvotaji bij izbijušees, tad jau pirmajā deenā vairākums tās aiznesa un atdeva. Bet pagastnamā sanestās bises nakti tika konfiscētas. Tur bij eeradees pulciņš svešu cilvēku uu tās aiznesis, jo pagastnama sargeem ne-bij šaujamo eeroču. Kas bij šauteņu konfiscetaji. palika nezināms.

Ap leeldeenām tika atkal izdarīti aresti. Uz Alūksni tika aizsūtīti Jānis Sarmulis un Jānis Meerinš, lai tur tos soditu par pagājušā gada revolucionāro darbibu. Tos abus tur ari bij tik smagi sasituši, ka visu vasaru bij slimi. MeeriņŠ vasara aizbrauca dzi-vot uz Rigu, bet Sarmulis tika arestēts pa otram lāgam.

Lai „nomazgātu** asinis un asaras, kas bij nevainigi izleetas, mācitajs A. KundziņŠ sarīkoja 1906. gada 5. jūlijā Tirzā kapusvētkus. Un lai viss izeetu pa godam, no Smiltenes eeradās apriņķa preekšneeka palīgs ar 40 stražnikeem, kas tika nostaditi ar kat-leem zobeneem rokās, 20 solus veens no otra, visapkārt kapsētai. Uz mācitaja droškas ari tika nosēdināts kāds paris sargu. Pats stražniku preekšneeks ar vairakeem uradņikeem okšķerēja pa ka-реет, vaj ko Šaubīgu neuzķers. Uz kāda kapa uzgāja uzliktu vaiņagu, no meža puķēm, pee kura bij drēbe ar ledeem burteem „Dusi saldi, brīvais cīnītāj!" Uradņiks tūliņ pasauca_ stražņiku nonemt plakatu. Stražņiks noņēma vainagu, parkapa par sētu, nostājās uz eelas, noņēma tur vaiņagam plakatu un pēc tam pašu vainagu atnesa atpakaļ un uzlika uz kapa.

Vēl viņeem palaimējās noķert kādu zēnu no Jaungulbenes, kurš bij izmētājis lapiņas. Zēnu arestēja.

Ari uz citeem nošauto kapeetn bij uzraksti pee vainageem, bet tee nostāvēja līdz pat vakaram. Varbūt ari vakarā tee netiktu no-;iemti, ja draudze uz teem nebūtu grcezusi vēribu. Plakatu lozungi bij tikai attīstitakeem saprotami, un administrācija šos uzrakstus noplēsa tikai vēlu vakarā, jo viņa laikā nebij izpratusi uzrakstu nozīmi.

Naktī no 5. uti 6. juliju tika izsūtiti stražņiki pee nošauto pcede-tigeem, lai tee eerastos Tirzas muižā pee apriņķa preekšneeka palīga. Peederigee uz muižu atnāca un pateica: „Kapu mēs ap-sargat nevaram; jūs viņus nošāvāt un tāpēc leeceet savus sargus". Tad pagastā atkal sākās kratīšanas, kuras turpinājās divas deenas. bet atrasts nekas netika. Uzrakstus bij licis kāds līdzjuto-šais, kurš bij gribējis cara administrācijai peerādit, ka zocialisms nav iznicināms.

Sakarā ar kapusvētkeem tika arestēti visi tee, kas bit tikuši ее vēlēti 1905. gadā pagasta amatos un kas kaut cik bij uzstāju-šees par zocialdemokrateem. Pēc nopratināšanas dažus palaida mājās, bet citus eeslodzija Valkas ceetumā. Bij arestēti ari daži Tirzas beedri pilsētās; Jānis Ronis, Augusts Vipulis, Jēkabs Leel-galvis un citi. Teesašana notika Rigā. Izteesaja aiz slēgtām durvīm 1908. gada beigās. Leecineeku bij. apmēram, 65. Teesa vilkās trīs deenas. Apsūdzētos aizstāvēja advokati_ — Mansirovs, Vein- • bergs, Zalamans u. c. Aleksandru Biti aizstāvēja kara teesas advokāts, jo tas tika arestēts Polijā, kur kalpoja kara deenastā. Teesa, balstotees uz leecineeku paskaidrojumeem, leetu atzina par mērenāku, nekā ta eepreekš bij likusees. Tāpēc peespreeda Jānim Ronim un Augustam Vipulim izsūtīšanu Sibirijā uz nenoteiktu laiku, Augulim 5 gadus, Leelgalvim, Bitēm. Sarmulim un Pinnim —

2 gadus ceetumā, atņemot teesibas. Dzelzskalns dabūja 3 gadus ceetumā bez teesibu zaudēšanas, eerēķinot nosēdēto laiku. Pāre-jeem peespreeda 3 mēnešus katram. Par Otto Kalviti un Jēkabu Aužami spreedumu netaisīja, jo nebij izdevees tos atrast.

Veetejais zocialdemokratu pulciņš „Dadzis", kurš peedereja pee Maleenas organizācijas, bij loti ceetis un, ja nepeenaktu klāt jauni beedri, kontrrevolūcijas laikā būtu pavisam Jikvidejees. Policija ■kaut kā bij saodusi, ka Tirzā tāds pulciņš pastav. Tāpēc ta uz kādu laiku par uradņiku bij atsūtijusi .„slaveno" Meezi, lai tas šo pulciņu atrastu. Bet ari viņš neko nespēja izzināt un aizbrauca. Pulciņš pārmainīja savu nosaukumu un turpmāk dēvējās par „Šķūt-neeku". Tas uzturēja sakarus ar beedreem, kas bij Valkas ceetumā, izdabūja apsūdzibas rakstus, organizēja apsūdzeteem leeci-neekus. kā ari uzdeva dažeem beedreem pašeem uzstātees par leecincekeem. Teesā, kad tika nopratinati_ īeccineeki, muižas advokāts bij tos novērojis un pēc tam peegājis pee Tirzas muižas pārvaldneeka Mestera un teicis, ka par citeem leecineekeem gan neko nevarot teikt, bet tas Bērziņš viņam leekotees šaubigs, — tam vajagot būt zocialdemokratijas beedrim.

Leecineekus beidza nopratināt peecos rītā. Bērziņš pee nopratināšanas neko daudz nerunāja un tam ari daudz neko neprasīja. Jautaja tikai, kā izvēlēts rīcibas komitejas preekšneeks un kādā kārtā Dzelzskalns kļuvis par komitejas preekšneeku. Bērziņš atbildēja, ka par viņu visvairāk nodotas balsis. Uz jautājumu, kad Dz. pārbraucis no Rīgas kongresa, vaj viņš kongresa bijis un ko stāstījis. B. atbildēja, ka Dz. teicis, ka kongresā nebijis, jo novē-lojees. No Rigas atbraucis ar nopirktu avizi, kuru tad lasījis sapulcei preekšā. Vaj Dz. bijis ar meeru peeņemt preekšneeka vee-tu? B. atbildēja, ka Dz. nebijis ar nieeru nn teicees par nespējīgu pildit tādu uzdevumu.

Mesters pēc nopratināšanas nogājis veesnicā» bet nevarējis ap-meerinatees un aizsteidzees pee uradnika Ozola, kas turpat blakus, kopā ar pagasta vecāko V. un Needru, kaimiņu veesoicā bij apmetees. Viņš izstāstījis sava advokata novērojumus un peepra-sijis leecineeku Bērziņu tūliņ apceetinat. Ozols ar Needru tomēr bijuši citādās domas un teikuši, ka no ta nekas neiznākšot: šodeun arestēšot, bet rit atlaidīšot. Labak būšot, ja braukšot mājā, tur viņu labi uzmanīšot un tad noķeršot proklamācijas izkaisot vaj sarkanos karogus uzvelkot.

Policija pēc tām 2 gadus uzmanija Bērziņu, bet noķert viņu tai tomēr neizdevās.

Pee dažecm veetejecm beedreem gan tika izdaritas kratīšanas. Daži tika arestēti, bet peerādijumu trūkumu dēļ tos drīz veen atlaida. Pēc likvidatoru atkrišanas pulciņā palika vairs tikai kādi 3—4 beedri.

1910. gadā izdevās nodibināt izglitibas beedribu. Šis izglītības beedribns paspārnē varēja labak sapulcetees, satiktees un pārvadāt kreiso literatūru. Izglitibas beedribai bij savs šapirogrāfs. Ar ši šapirogrāfa numuru izdabūjām lentu ari ilegalam darbam.

1911, gadā pagasta skolā pee skolotājā J. Bērza tika noturēta Malcenas organizācijas konference. Bērzs bij izglitibas beedribas preekšneeka bcedris. Par izglitibas beedribas preekšneeku bij izvēlēts ārsts KlaustiņŠ, kurš dzīvoja Lejas meestinā un brauca uz Tirzu reizi nedclā pee Tirzas slimneekeem. Japānas karā viņš bij uzdeenejis oficeera ēinu un pret uradņlkeem izturējās lepni, patei-cotees kain mūsu izglitibas beedriba ari netika aiztaisīta.

1911. gadā apceetinaja Emīli Biti. 15—16 g. vecu zēnu. kura rokrakstu policija bij sazīmējusi hektografetas proklamācijās. Pec kādas nedeļas tas tomēr tika atlaists rnajas. Zēns, pabeidzis savas vasaras gana gaitas, rudenī ecstājās Tirzas draudzes skolā. Bet jau pēc trim nedelām skolotājs Kārlis Brastinš rakstīja tautskolu inspektoram, ko viņam darit ar tādu skolneeku, kas teek turēts aizdomās par proklamāciju izgatavošanu. Brastiņš dabūja no inspektora atbildi, ka Bite no skolas jaizslēdz. Emils nu bij speests eestātees darbā pee dēlu gatera. Kādas deenas viņš tur nostrādāja, bet tad saaukstējās, saslima (gateris atradās mežā) un pēc kādam pusotra nedelām nomira. Pateesibā Emilim Bitēm ar proklamācijām nebij nekādu sakaru, jo viņu autors nebij Šejeeneets un mēs nemaz nezinājām, kur un kad tās bij tikušas izplatitas.

Karam eesakotees, 1914.—1915. g. g., bij vēl eespējams saņemt drukātu literatūru, bet 1916. g. un 1917. g. sākumā tas vairs nebij eespējams. Ari pulciņā „Škūtneeks”, pēc eesaukšanas karā, palika vairs tikai divi aktīvi beedri, kureem izdevās uzņemt sakarus ar Videenas organizāciju Valmcerā, no kuras neleelā daudzumā saņēmām literatūru. Literatūra (uzsaukumi) tika ar hektogrāfu pavairota un izplatita. Tā „Šķūtneeks** veda pretkara agttaciju.

„Škūtneeks^44 nodibināja sakarus ari ar sagūstiteem austreešeem, kuri bij atsūtiti darbā pee jaunā dzelzscela taisīšanas (no Vecgul-benes uz Ramacku).

Kerenska laikā vācu karaspēks stāvēja netālu no Stukmaņeem, un kreevu kara pulki mūsu apkārtnē atpūtās. Tirzas pagastā bij plašas telpas un tā iznāca, ka dažreiz šeit atpūtā staveja vesels pulks. Tad starp zaldateern izplatijām ari revolucionāru literatūru. Atteecigus uzsaukumus un brošūras mums atsūtija no Petrogradas (kreevu valodā). Kad bij pavēle dotees atpakaļ uz fronti, tad kareivji atbildēja, ka nevarot eet, jo esot noplīsuši un izbadojušees. Tūliņ vipeem tika izsneegts apģērbs un uzlabota pārtika. Pec tam pee kareivjeem eeradas 4 cilvēki no frontes, kas teica, ka beedri esot noguruši un lai ejot teem palīga. Tikai tad pulks atstata Tirzu. Bet trešā deenā viņš jau bij atpakaļ. Izrādījās, ka tee 4, kas viņus peerunaja, ir bijuši oficeeri zaldatu drēbēs. Kad zaldati preekšnee-cibas viitibu bij dabūjuši zināt, tad gribējuši minētos 4 „vēstnee-kus'4 peepērt, bet tee izbēguši.

Zaldati te nodzīvoja vēf kādu nedelu un pēc tam, 1917. gada zeptembrī, aizbrauca uz Kreeviju.

1917. gadā Zemneeku saveeniba Tirzā no sākuma mēģināja pee-vilkt sev strādneekus, peesolidama teem zemi u. t. t. Daži no kal-peem bij ari eestājušecs, cerēdami tā tikt pee zemes. Bet kad tee saprata Zemneeku saveenibas Ieekulibu. tad izstājās. Pēc !. bez-zemneeku saeimas Valmeerā. 1917. gada aprilī, šeit eeradās zocial-demokratu (Ieelineeku) partijas beedris, kurš organizēja Tirzas bezzemneeku padomi, sasauca pagastskola sapulces ц. t. t.

1917. gadā pulciņš „Škūtneeks^44 bij izaudzis kreetni leels. Decembra beigās Tirzas bezzemneeki saņēma savās rokās visas pagasta darīšanas. Viņi izvēlēja bezzemneeku padomi, un pulciuš „Sķūtaeeks^44 tika pārdēvēts par Tirzas rajonu.

1918. g. 6. janvari, par pceminu kritušeeņi, Tirzas muižā notika demonstrācijās, kurās peedalijās ari kāda dala no še stavošeem kareivjeem. Eedzivotajeem bij nolikts sapulcetees pee pagasta nama. Kad sākām virzitees, zaldati ar sarkanu karogu nāca mums pretim un peeveenojās mums. Tā nogājām līdz muižai, dzeedada-mi revolucionārās dzeesmas. Uz laukumiņa muižas parka, kur pirms 12 gadeem tika izdarītas soda ekspedīcijas slepkavības, nodzeedaja „Ar kaujas sauceeneem uz lupātnM. Pec tam vardu pērna b. Preedneeks (bezzemneeku padomes eeccltais muižas pār-valdneeks), kurš savā runā aizrādija uz šīs sapulces nozīmi, — cik tāļš ceļš jau noeets, kas sasneegts un kas tālāk darams. Viņš teica, ka ir jaatreebj teem, kas šo nozeegumu izdarijuši, peezime-dams, ka pat pēc 12 gadeem ari šeem kokeem nav rētas sadzijušas (rādīdams uz leepām).

Zaldati latveešu valodu nesaprata un tāpēc vajadzēja otro reiz runāt kreevu valodā. Pēc runas zaldati prasija atļauju izšaut gaisa, lai apleecinatu, ka viņi līdz ar mums dod zvērastu cīnitees kopā ar strādneekeem un greezt durkļus pret teem, kas šo nozeegumu

padarījuši. Komendants izņēma no maksta zobenu, zaldati sastājās rindā un izšāva trīs zalves gaisā. Nodzeedajuši „Internaciona-li“, gajam visi kopa uz kapeem. Tur tika turētas runas un dzeeda-tas revolucionārās dzeesmas un beigās tika aizrādits, ka šī dee-na (6. janvāris) mums ir jaapveeno ar devito janvarī un kopā ar Kreevijas proletariātu jaturpina cīņa.

Pee mums bij daudz bēgļu. 9. janvara rītā beedribas namā (bēgļu punktā) notika vispārīga bēgļu sapulce, kura beidzās pīkst. 12 naktī. Ari bēg(i peedaiijās demonstrācijā uz kapsētu, kur runās tika apskatīti 9. janvara notikumi Petrogradā 1905. gadā un 1917-gada revolūcijas milzigās perspektives.

Uznāca vācu okupācijā. Daži no beedreem aizbrauca uz Kree-viju. Leelakā dala beedru tomēr palika uz veetas, jo bij vispārējs lēmums, ka beedreem japaleek uz veetas un jaturpina darbs. Vācu okupanti sākumā bij deezgan mīksti. Kad viņi atrada pagasta papīrus kārtībā un kasi bez iztrūkuma, tad neko citu nedarīja, ka atdeva vecai pagasta valdei darīšanas un atslēgas, arestējot tikai veenu beedri (personigu eemeslu dēļ).

Bet Zemneeku saveenibas dižvīri tādu ,,mīkstibu“ nevarēja ceest. Viņi sasauca sapulci un nolēma, ka Icelin^jsLJkr'Trc.saskL katrā ziņā jaiztīra._ Pēc tam sākas^xes4HrfTTŽšīmš^as uz koncentrācijas nometnēm. ApeeenrtlTfeetika noturēti gūsta līdz pat novembra beigām, tos mērdēja badā un izkalpinaja. Decembrī, līdz ar vācu karaspēka atkāpšanos, nozuda ari mūsu kontrrevoluciona-ri, to starpā ari pagasta vecākais Andrejs Misiņš.

14. decembrī beedribas namā tika noturēta vispārējā pagasta sapulce. Izvēlēja pagasta padomi, kura eegaja ari daži saimneeki, kas neizmantoja svešu darba spēku. Vecgulbene jau bij Sarkana armija, kura mums drošības deļ atsutija 5 sarkanarmeešus. Tee pēc dažām deenām nobrauca uz Lizumu, jo Lizuma pagasts arī peeprasija palīdzibu.

Pēc Rīgas eenemšanas eesākas plaša darbiba. Tika pārvēlēta pagasta padome, konfiscētas aizbēgušo kontrrevolucionaru mantas un Tirzas muižā eerīkota padomju saimneeciba. Padomes pārzina tika pārņemtas visas eestādes, kā dzirnavas, apteekas, kon-zumveikals u. t. t. Saņemta tika ari krājaizdevu kase, ko nosūtija uz apriņķi. Muižas kalpeem izmaksaja algas, kuras nebij maksātas no 1918. gada jurģeem. Eerīkoja slimnicu, peeņēma jaunu ārstu, jo pagasta ārsts Staks bij aizbēdzis. Eerīkoja pagastskolā bērnu kopgaldu ar siltām pusdecnām. Tika rekvizēti produkti preekš nespējneekeem un Sarkanās armijas. Muižas pils tika remontēta un eerīkota preekš bērnu kolonijas. Tā ka Tirzas padome sastāvēja no komunisteem, tad mums arveen iznāca izbraukt uz apkārte-jeem pagasteem.

Padomju laika tika veikts ari leels kultūras darbs. Izglītības beedriba tika pārvērsta par klubu, kurā darbojās koris un dramatiskais pulciņš. Pee partijas organizācijas tika nodibināts jaunatnes pulciņš.

J. PAULS [98] [99]. Madleenas „Gaismas** organizacija

Es katru meuesi braucu uz Skriyereem, kur atradas mans pulciņš un ar kuru es visu laiku uzturēju sakarus.

13. janvara notikumi

У. janvara notikumi Pēterburgā atstāja uz mums dziļu eespaidu. It sevišķi uz zaldateem, un mēs pusdeenas laikā dzīvi debatoiām par šccm notikumeem. Kad sakās protestdemonstracijas, ari .nes viqās aktivi peedalijamees: deenas tris pavisam negājām skolā un atrunajamecs, ka tagad ir bīstami skolu apmeklēt.

Pirmo reiz savā dzīvē redzeju tādus leelus notikumus. Veemr. otru no toreizejeem gadijumeem atceros tā, itkā tee būtu vakar notikuši. Pa eelu brauc veeglais ormanis; demonstranti aptur pajūgu, izsēdina pasažeeri un ormanim Ieek braukt mājās. Ja ormanis tam pretojas, tad dažreiz pat sagreež eejūgu, un tam mājās jabrauc gribot negribot. Vaj atkal: gorodovojs stāv uz stūra, viņam peeeet divi, tris apbruņoti puiši un pavēl laistees prom. Ja tas pretojas, tad paņem aiz zobena un sagāž te pa veenu, te pa otru ausi, pēc tam tas leekas turp, kurp kājas galvu nes. Tā tuvojās 13. janvara deena.

13. janvari, demonstrācijās apšaušanas bridi, biju kādas pusotras verstes no dzelzstilta — kādā no Eekšrigas eelām. Tuvāk uzzināju par notikumeem pee dzelzstilta tikai peevakarē. kad kopa ar darba beedreem skolneeku apģērbā aizgājām Hdz tiltam. Tur tad vēl uz sneega gulēja daudz nošauto, kurus policija sveeda uz smagajam ormaņu ragavām, bet sneegā palika leelas asinspelķes. Viss tas uz mani atstāja šausmigu eespaidu. Tas mudināja uz cīņu. uz atreebibu.

Pārējo laiku Riga pavadiju bez sevišķeem notikumeem.

Atgreešanās uz Skrtvereem

19U5. gada maija vidū pabeidzu Kalnina skolu un atgreezos uz Skrīvereem, kur eestājos Skrīveru muižā par kalēju. Dzīvodams Rigā, es biju daudz ko novērojis un peedzīvojis, par ko agrak būtu pat grūti eedomatees.

Skrīveros mūsu pulciņš pa manu prombūšanas laiku bij kreetni izaudzis, jo viņā bij eestājušees daudzi jauni beedri. Pirmais notikums, kurā man šeit nācās ņemt dalibu. bij demonstrācijā Aizkraukles baznicā. Та bij pirmais atklātais revolucionārais soiis Skrīveru apkārtnē. Tāpēc to aprakstišu drusku sīkāk.

Demonstrācijā Aizkraukles baznīcā

Demonstrāciju bij lemts sarīkot pirmajā vasaras svētku deenā. Svētku preekšvakarā pulcina organizators man pateica, ka pirmajos svētkos jaeerodas Aizkraukles baznica. Viņš paskaidroja, ka runātāju apsargašanai teekot saaicināti demonstrācijās veeta 13 aktivakee pulciņa beedri. Runātāji vakarā atbraukšot no Rīgas ar vilceenu.

Vilcecna pecnākšanas brīdī gandrīz visi saaicinatee beedri jau bij stacijā. Kādā no stacijas mājiņām noturējām mazu sapulcīti, kur galigi apspreedām demonstrācijās plānu un katra beedra uzdevumus gadijumā, ja policija uzbruktu demonstranteem. Jaatzīmē, ka pēdu jaukšanas nolūkos izpaudām baumas, itkā demonstrācijā tiks sarīkota nevis Aizkraukle, bet gan Kokneses baznicā. Baumas, kā vēlāk izrādījās!^ pateešām bij maldinājušas policistus un baronu ivekškus.

Norunājām, ka baznicā jaeerodas kā jau parasteem „dcevkalpo-tajeem“, ar ba!tām_ apkakiitēm un visu, kas tādos gadijumos pee-deras. Kabatā tomēr bij jatur eerocis, ja tāds pagadas pee rokas. Divus, trīs puišus atstājām stacijā, lai tee novērotu, ko policija darīs un vaj viņai nav kas zināms par mūsu rīkošanos. Pārejeem bij parastā laikā jaeerodas Aizkraukles baznicā un janosēžas at-teecigās veetās — izklaidus, lai neceltu aizdomas.

Kā sacīts, tā darits. Pirmajā vasaras svētku deenā eeradamees baznicā un eeņēmām veetas. Pametu apkārt skatu un eeraudziju, ka mūsu puišeem pavisam ,,deevbijigas“ sejas: laipns skats, mīlīgs smaids un viss pārējais kā „peederas". Eeradās ari Rigas puiši — Mēmeeks, Kreeviņš (Ķēde-Kreevs) un Lencmanis.

Sākās tā saucamā „svinīgā deevkalpošana". Viss noritēja kā parasti. Mācītājā „leelskungs" pabeidza veenn ceremoniju pēc otras un darija savu ,,darbu“ ar sevišķu sajūsmu. Varbūt sajūsmināts viņš bij tāpēc, ka baznica bij tik daudz jaunu „deevludzeju". Mēs, turpretim, paceltā garastāvoklī gaidijām tālākos notikumus.

Beidzis visas savas padarīšanas_ altarī, „ceenigtēvs" kāpa kancelē. Pēc īsas ceremonijas sākās tā saucamā „ķeizara aizlūgšana", vaj kā latveeŠu „ceenigee tevi" toreiz teica laustā latveešu valodā — „koeniga aizlūgšana". Bet pēkšņi, vispārēja klusuma brīdī, kad „dvēseles" patlaban sarunājās ar pašu dcevu, notika īstas „breesmu leetas". Kad mācitajs pašreiz skaitīja „viņa ķeizariskās majestātes Nikolaja 11“ u. t. t., — kāds no „lukta" stāvošeem sāka saukt: „Nost ar ķeizaru! Nost ar patvaldību! Nost!" Tam sekoja pateešām „elle un velni". Baznicā sacēlās traks troksnis un kņada, ķaudis metās pee logeem un uz durvīm, bet mūsejee viņus nelaida ārā un sauca, lai nomeerinas.

Kāds no ticigeem, tādu apaļu vēderu un kailu pauri (tas bij vee-tejais melderis), tuvojās mūsu runātājām un gribēja to satvert. Bet velti. Kāds no „draudzes locekļeem", kā stāstīja muižas kalps, tam tā ar savu nūju eeiicis pa kaklu, ka uzbrucējam visa griba uzbrukumu turpināt pārgājusi.

,.Ceenigais" jau pēc pirmajeem mūsu runātājā sauceeneem tā kā saļima un, mazleet pacēlis rokas, pavisam eegrima kancelē, itkā patlaban slīktu aukstā ūdenī. „Draudze" pēc nomeerinaŠanās neizklīda, un mitiņš notika uz Daugavas krasta, turpat baznicas preekšā.

Mītiņš turpinājās vairakas stundas, jo mūs itin neveens netraucēja. Visa policija bij aizbraukusi uz Koknesi un no tureenes at-greezās tikai pulksten 5 pēc pusdeenas. Mitina laikā izplatijām vairak simtus proklamāciju un savācām leelaku naudas zumu partijas vajadzībām. Pats galvenais, ko var atzīmēt, bij tas, ka tici-gee bij tā aizgrābti, ka leelakā daļa no vineem sajūsmināti dzee-daja revolucionārās dzeesmas, kas bij peeskanotas „garigo“ dzee-smu ,,meldiņeem“. Mēs tad sapratām, ka Latvijas zemneeks nebūt nav tik reliģiozs, kā to varēja pirms tam eedomatees.

Demonstrācijā, starp citu, peedalijās Eduards Lūks no Lūkeem, Mārtiņš Upits (rakstneeka Upiša brālis), divi brāli Kraukli, Līcitis (Kroders) no Skrīveru stacijas. Mārtiņš Grafs no Ogleneekeem, Andrejs Bārzdainis un Skuja no Skrīveru sudmalām un J. Pauls no Skrīveru muižas. Pārējos aktīvos demonstrantus vairs neatceros.

Demonstrācijās sekas

Par šo demonstrāciju drīz veen runaja visā Skrīveru apkārtnē. Daudzi no jaunajeem ļaudīm, kas lidz tam bija izturejušees pasivi, pēc Aizkraukles demonstrācijās sāka aktivi peedalitees revolucionārā kustība. Mežos tika beeži noturētas sapulces, kur parasti rēma dalibu 18—20 cilvēki, kas tolaik jau tika uzlūkots par leelu sasneegumu, pee tam vēl vairak tapec, ka visa veetejā policija bij sacelta kājās.

Protams, tāds notikums nevarēja paeet bez upureem: otrās vasaras svētku deenas rītā tika arestēti trīs mūsu beedri, kas bij peedalijušees demonstrācijā: Eduards Lūks un abi brāli Kraukli. Tee nosēdēja Pigas ceetumā kādus 3 mēnešus. Viņi atgrcczās pee mums tikai rudeni.

Žis apceetinašanas mūs tomēr nevisai nobaidija: vedām savu darbu tik uz priekšu. Turpmakce notikumi bij daudz nopeetnaki.

Pastiprinātās apsardzības eevelana un dragu 17u aeraianfts

Ja nemaldos, pastiprinātā apsardzība Vidzemē tika pasludināta 1905. gada augusta vidū.

Pēc vasaras svētkeem kustiba Skrīveru, Kokneses un Madleenes apkārtnē kļuva arveen plasaka. Otrajā vasaras svētku deenā biia demonstrācijā Madleenes baznīcā, kas beidzās ar giyeenu pee Lee-la's muižas īpašnecka ar laukstrādneeku prasibām. Vēlāk demonstrācijās tika sarīkotas Lēdmanes muižā un vēl dažās citās vee-tās. Viss tas nevarēja neatstāt dziļu eespaidu uz baroneem un policiju. Tāpēc tee ari izlūdzās no Pēterburgas kungeem pastiprinātu apsardzību.

Veens no pirmajeem soleem šādas apsardzibas realizēšanā bij draguņu noveetošana muižās un pagastos. Mūsu apkārtne eera-dās vesels 9. Elizabetes dragūnu pulka eskadrons. Tas tika novee-tots vairākās muižās. Eskadrona komandecrs, Kreevijas vaceetis Sterns, ar kādeem 117 draguneem apmetās Skrīveru muiža.

Draguņi pirmajā laikā izturējās deezgan meerigī. Pēc viņu atnākšanas man radās plašaks darba lauks, kaut ari pec vasarai svētku demonstrācijās tiku turēts aizdomas kā veens no tās dalib-neekeem. Bij izpaustas baumas, kas es demonstrācijās laika esot zeedojis daudz naudas. Neņemos apgalvot, cik īsti es tur biju zeedojis, tomēr zuma bij paleela: 20 vaj 25 rubļi. Neraugotees uz šim baumām, sāku nodibināt sakarus ar draguneem, kas beeži veen nāca pee manis, kā veetejā kalēja, ar dažadām padarišanam. Sāku ar teem runāt par notikumeem Kreevija un Latvijā. Draguņi klausījās deezgan uzmanigi, un mūsu draudziba deendeena peeauga. Veenu otru reizi aizgāju pee dragupeem, kuri bij nometināti kādā muižas šķūnī, un tur pavadiju cauras naktis. Runāju deezgan brivi kreeviski, un, galvenais, — man aizveen gadījās nauda, kuras zaldateem, protams, bij pamaz, kāpēc šad, tad ar to veenam, otram izlīdzēju. Kādi 3 no Skrīveru muižas draguneem bij deezgan apzinīgi: viņi man pat palīdzēja izmetat proklamācijas kreevu valodā.

Eskadrona komandeers ion Sterns, salīdzinot ar citeem oficec-reem, bij deezgan savads cilvēks. Protams, viņš bij tāds pat mo-narķists, kā visi pārejee oficeeri, bet viņš nebij no veetejeem ba-roneem un izturējās daudz korektāk, nekā Baltijas vācu oficeeri. Atceros tādu gadījumu: kāds no dragūnu vahtmeistareem bH atradis proklamāciju kreevu valodā un to atdevis Stemam. Sterns, ilgi nedomādams, sasauca pee sevis visus Skrīveru muiža nometinātos draguņus un lasīja to viņeem preekšā, jauta dams, ko šee domājot par proklamācijas saturu. Protams, neveens no dragu-ņcem neko neatbildēja, — varbūt tāpēc, ka nesaprata tas saturu un varbūt ari tāpēc, ka veenkārši baidījās ko teikt.

Par draguņu preekšneeka izturēšanos ilgāku laiku nebijām skai-driba: nesapratām, vaj viņš cīņā pret revolūciju veenkārši pee-leeto lapsas taktiku, vaj ari uz viņu pateešam ir atstājušas kaut kādu eespaidu runas par sagaidamo Buligina domes sasaukšanu. Tagad man šķeet, ka viņš no sākuma veenkārši nebii ticējis revolūcijas eespējamibai Latvijā. Šāda viņa izturēšanas nebij pa garšai veetejeem muižneekeem. Ļaudis runaja, ka mušu muižas barons fon Zīverss vairakas reizes šternu mudinājis uz aktivakeem soļeem, bet tas atbildējis, ka nekādas sacelšanās viņš neredzot un ka tāpēc neko sevišķu nedarīšot. Atklātu sacelšanos viņš, turpretim, nesaudzīgi apspeedišot.

Redzēdami tādu draguņu pasivitāti, mēs. veetejee puiši, darījām visu, ko tik spējām, lai veicinātu revolucionāro kustibu. Sakāves un zaudējumi Mandžurijā, eskadres bojā eja pee Cusimas. varenā revolucionārā kustiba Kreevija. — viss tas patvaldibai lika uz kādu brīdi apjukt. Un mēs proklamācijas izplatījām gandrīz pavisam atklāti.

Kā raksturigi tolaiku propagandas paņēmeeni ir minami izrīkojumi ar revolucionāru nokrāsu. Atceros vairākus tādus izrīkojumus. Parasti tika uzvesta kāda nebūt ludziņa, bet starpbrīžos deklamēja vaj nodzeedaja revolucionārās dzeesmas. Par kārti-bas apsargatajeem atsūtija dažus draguņus, kuri nepavisam nesaprata latveešu valodu. Veetejee latveeši pret draguņeem izturējās deezgan draudzigi. Un tāpēc šādus izrīkojumus mums neveens netraucēja. Viss mūsu revolucionārais darbs bij kā atsevišķi bur-buliši uz juras, vētrai tuvojotees, kas galu galā izvērtās par milzīgām revolūcijas bangām. Vēlākā negaisā krita daudzi satrunējuši patvaldības prauli, kuri, krītot, savukārt, daudz „augstākās preedes nolauza, kas kapas pee jūrmalas stāvēja”.

Veenigais, kas vasarā mūsu apkārtnē stipri ālējās, bij veetejā pri-stava fon Henninga rakstvedis, — fon Maksimovičs. kas tāpēc ari dabūja galu no revolucionārā rokas uz Perses tilta, kopā ar ,.goda“ pristavu Petersonu un trim čerkeseem.

1905. gada vasarā Lauberes muižā policija arestēja dažus mūsu beedrus un noveda pee Skrīveru pristava. Maksimovičs tos tad bij nāvigi peekāvis un pēc tam nosūtījis uz Rigu. Par šeem zvēra darbcem beedri nolēma viņam atreebtees. Veens no puišeem vīnu sastapa, kad tas vakarā atgreezas no Jaunjelgavas uz Skrīveru staciju, un vairakas reizes uz to izšāva. Sāveeni Maksimovlču toreiz tomēr neķēra un tas līdz nākamai reizei izgāja sveika cauri.

Rudenī no Rigas ceetuma izlaida Lūku un brājus Kraukļus, pēc kam tee atgreezas uz Skrīvereem. Viņi mums pastastija par ceetuma dzīvi, jo tee bij pirmee skrīvereeši. kas bij sēdējuši par atklātu revolucionāru uzstāšanos. Kraukli gan uz mums atstāja ne visai labu eespaidu, jo tee ceetumā bij kreetni veen zaudējuši ti-cibu mūsu cīņai. Totees Lūks bij vēl vairak norūdijees.

Muižnieku bailes no zocielisteem

Kādā jaukā deenā Skrīveru muižā un apkārtnē izplatījās baumas, ka uz Skrīvereem nākot leels bars „zocialistu”, bet no zo-cialisteem Skrīveru „kungi” un pilsoni loti baidijās. Muižas pār-valdnecks Raeksons, kā jau tālredzīgs cilvēks, visus savus kalpus bij tūdaļ nosūtijis uz mežu. verstes 3 no muižas, lai kad atnāktu zocialisti. tee neveena darba cilvēka neatrastu un paši aizeetu no muižas prom...

Muižas pilī un citās ēkās visi logi tika noslēgti. Kučeerus. ķēkšas un „kamerdinerus” muižkungs bij aiztreecis uz kartupeļu lauku. kur tee bij gulējuši vairakas stundas uz vēdereem, lai viņus nevarētu eeraudzit. Bet pats „leelkungs” fon Zīverss. ar dažeem draguņeem, bij uznēmees „to muižu apsargat”, eerīkodams no ķee-£e|eem barikādes pils logos.

Kad dabūjām to zināt, mums bii leeli smeekli, jo zinājām, ka visas šis muižneeku bailes ir gluži nepamatotas. „Kungi” par zo-ciallstu baru bij noturējuši kādu „siltu” Rigas korporeļu kompāniju, kura pašlaik brauca uz Skrivereeni no Kokneses, pa ceļam izdarot vairakas neleetibas. Aizgāju ar savu mācekli Bernhardu Jostsonu uz Daugavas krastu, lai paskatītos uz izdaudzinateem „zocialisteem”. Ilgi mums nebij jagaida uz viņu eerašanos.

No stacijas puses vairākos ratos tuvojās mums kāds ducis pee-dzērušos vīreešu, — visi studentu formas un sprādzitēm oee cepurēm. Šī kavalkade eegreezās pee paša „leelkunga”, kur padzīvoja līdz pavakarei, un pēc tam aizbrauca atpakaļ. Ceļā no Skrīveru stacijas uz Skrīveru muižu pilsoniskee studentei! bij peekāvuši vai-Takus zemneekus, kuri nebii paspējuši teem ceļu pagreezt.

Baronu meeoas sargi — iorkesi

Zeptembra beigās vaj oktobra sākumā Skrīveru apkārtnē eera-dās kāds pusducis čerkesu, kuri izdarīja daudzas un dažadas negantības: spīdzināja apceetinatos zemneekus, peekāva tos un

draudēja. Viņi rīkojās „slavenā” Maksimoviča vadibā.

Tas zemneekos sacēla stipru īgnumu. Līdz tanī veens, otrs saim-neeka dēliņš vēl bij kautrejecs aktivi peedalitees kustiba. bet pede-iee notjkumiari viņus stipri „pārleecinaja”, un tee tad ari sāka noteikti nostātees vaj nu cīnitaju, vaj ari viņu pretineeku rindās.

Pretineeku gan starp veetejeem bij maz un ja ari tādi bij, tad ne tāpēc, ka tee vispār būtu revolūcijas pretineeki, bet gan tāpēc, ka viņus atturēja no cīnās personīgas bailes, jo gaisā „oda pēc pulvera”. Jaatzīmē, ka Skrīveru apkārtnē 1905. gada notikumos ņēma dzīvu dalibu pat māju ipašneeki un veikalu īpašneeki, jo tad kustiba bij vērsta pret patvaldību. Tikai 1906. un 1907. gados sākās galīgā nošķirošanās.

Kareivju atgrooianis no Mandžurijao

Oktobra sākumā Skrīveros atgreezas daudzi demobilizetee rezervisti un eevainotee, kuri stāstija par notikumeem Tālajos Austrumos. Stāstīja, kā tur karaspēka vadiba apeetas ar kareiv-jeem, ka feenerali Stakelbergi pārvadā savas govis pirmās klases vagonos, bet eevainotee zaldati ceeŠ trūkumu. Protams, tādi nostāsti loti labi afciteja pret patvaldību un visu toreizējo eekārtu. No kara atgreezas ari daži latveešu oiiceeri, feldfēbeļi, apakšoficeeri, kuri vēlāk ņēma dalibu ^turpmākos notikumos.

Skrīveru organizācija peeauga ar katru deenu. jo viņā sāka rosīgi darbotees tādi apdāvināti puiši, kā Arturs Peegāzs, Arturs Krauze, Žanis Veselovskis, Denenbergsons, Pūriņš, Andreis Tom-sons (pēdējais bij atgreezees no kara deenasta). Jānis Upits un vēl citi. Tuvojās atmaksas brīdis...

Sledzeens

Būtu, protams, veltigi manā rakstiņā meklet visu 1905. gada no* tikumu pilnigu attēlu. Tad vajadzētu daudz vairak peestradat, bet es rakstu tikai pēc atmiņas, jo dokumentu par to laiku man nekādu nav.

Teikšu tikai, ka organizācijā toreiz bij daudz trūkumu, ko pee-rūdija vēlakee notikumi. Domāju, ka nemaldīšos, ja teikšu, ka Skrīveru organizācija auga bez nopeetnas partijas vadibas un uz-raudzibas. Lai pastiprinātu šos savus vārdus, aizrādišu tikai uz tādu faktu, ka jaunajā Skrīveru ricibas komitejā revolūcijas dee-nās tika eevēleti tādi „revolucionāri^1*, kā veikalneeki Līdaka, Zābaks un citi. Lai gan Zābaks Skrīveru un Kokneses sacelšanās leetā vēlāk tika pat noteesats uz nāvi, tad tomēr viņš nekad īsts i evolucionārs nebij.

Protams, mūsu organizācijā bij ari tādi beedri, kas līdz beidzamam elpas vilceenam palika revolūcijai uzticigi, peemēram, — beedri Arturs Peegāzs, Andrejs Tomsons, brāli Bramaņi, Zoržs Silkalns, Augusts Doders (nevajaga sajaukt ar Jāni Doderu) un citi.

Slava jums. dārgee beedri! Jūsu asinīm krāsoti mušu karogi. Peenāks ari tas laiks, kad jūsu kapu kopiņas tiks pušķotas ar sar-kaneem karogeem. Bet jūs, bendes, — „kur tad jūs bēgsat, kāds kalns jūs glābs...1*

J. PAULS. REVOLUCIONAREE NOTIKUMI SKRĪVERU APKĀRTNE РЁС 17. OKTOBRA MANIFESTA PASLUDINĀŠANAS

.

Revolūcijas preekšvakarā

Drīz veen pēc 17. oktobra manifesta pasludināšanas Skrīveru stacijā un, jo sevišķi, Skrīveru pagastmājā tika noturētas atklātas sapulces (mitini), kurās Rigas bcedri un veetejee aģitatori uzstājās ar runām, izskaidrodami ļaudīm notikumu nozīmi. Aģitatori, protams, notikumus izskaidroja pareizi, jo runaja galvenām kārtām tee beedri, kas bij labak sagatavoti. Gaļvena veriba tomēr bij javeltī zocialdemokratijas programas un taktikas noskaidrošanai, lai tādejādi kustibai peešķirtu daudz maz organizētu raksturu.

Gandrīz visi aģitatori paskaidroja, ka manifestam sevišķu vē-ribu peegreezt nevajag, jo patvaldiba. kad tai parees pirmās bailes, viņu tik un tā apcirps. Galvenais darblaužu eenaidneeks --patvaldiba — taču paleek nesagrauta. Tāpēc rosigi jagatavojas uz tālāku cīnu ar eeročeem rokas — sacija runātāji — jo patvaldiba un muižneeki savu varu bez kaujas neatdos.

Sapulcēs atklāti demonstrēja labako zistemu šautenes. Turpat tika paskaidrots, kā ar vioāim rikotees, cik viņas maksā, kur tās var dabūt u. t. t. Vāca ari naudu eeroču eegādašanai. Tika izplatīti daudzi un dažadi rakstiņi par konstitūcijām, autonomijām u. 1.1.

Sapulces noturēja gandrīz vaj katru deenu. Visu to redzeja art cara valdibas veetejee preekšstāvji, bet tee nekādus šķēršļus ku-stļbai necēla. yiņi, acīmredzot, bij apjukuši un nezināja ko eesākt. Tā tas turpinājās līdz novembra vidum, kad kustiba kļuva vēl pla-šaka un dziļākā.

Skrīveru organizācija pa to laiku stipri peeauga: viņa jau bij kādi divi simti cilvēku. Protams, nevar teikt, ka tee būtu bijuši pilnigi pārleecinati zocialdemokrati, tomēr no vineem laba teesa bij sajūsminātu un deezgan kaiuineeciski noskaņotu cilvēku.

Novembra sākuma Skrīveros eeradas ļoti enerģisks un apdāvināts partijas beedns Leepiņš (Steņka), kurš uzstājās plašās sapulcēs un savas runas prata stāvokli apgaismot vispusigi. Leepiņš kļuva par mūsu galveno aģitatoru. Viņa runas tā visus aizrāva.

ka katrs, kas dzirdēja kādu ta uzstāšanos, bij gatavs statees cīni-taju rindās.

Otrs mūsu labākais orators un organizators bij Arturs Mārtiņa dēls Peegāzs, kas tolaik kalpoja par veetejas stacijas preekšneeka palīgu. Peegāzs, varbūt, bij mazak sagatavots, bet tomēr viņa vārdeem eedzīvotajos bij leela peekrišana. Peegāzs bij pārleeci-nats revolucionārs. Viņš ari bij ļoti attistits un apbalvots ar runas dāvanām. Vīna aizraujošās runas, kuras tas prata turēt ar ietu sirsnibu un pārleecibu, spēja pārieecinat gandriz ik veenu, kas vēl šaubijās par revolūcijas mērķu pateesibu. _

Trešais mūsu organizators bij Mārtiņš Jēkaba dēls Grasis. Viņš gan nebij leels orators, bet viņa rokās atradās visi veetejās partijas organizācijas sakari ar CK un citām organizācijām. Viņa loma toreiz bij leela, ko jau vairakas reizes esmu uzsvēris savos rakstiņos.

Kaujas družinu organizēšana leela loma peekrita Andrejam Jēkaba dēlam Tomsonam, kurš nesen bij atgreezees no karad ее nasta. Viņam bij kara zinašanas, jo tas junkuru skola bij deenejis par vecāko apakšoficeeri. Viņš bij slaida auguma un drošs.

Pārejee beedri tobrīd kaut kādu sevišķu izcilus lomu nespēlēja. Viņi visi rosīgi gatavojās uz cīņu un izpildīja partijas organizācijas atsevišķos uzdevumus. Tādu uzdevumu bij daudz. Veens beedris slēdza ceet krogus, otrs gāza vecās pagastvaldes un organizēja rīcības komiteju vēlēšanas, trešais iznīcināja ķeizara bildes, ceturtais organizēja kaujas družinas u. t. t., u. t. t. Tomēr, atska-totees atpakaļ, tagad jasaka, ka viss tas ir bijis tikai revolūcijas preekšvakars. Novembra vidū aina stipri pārvērtās: varēja just vētras tuvošanos.

Rīgā, Jaunā teatra telpās, 19. un 20. novembrī sanāca Vidzemes un Kurzemes pagastvecāko un rakstvežu kongress, kura sasaukšanā sevišķa loma peekrita b. Jānim Petera dēlam Kroderim. tolaik Kokneses pagasta rakstvedim._ Kautgan kongresa sasaukšanai gubernators lika ceļā dažadus šķēršļus, viņa sēdes tomēr tika noturētas. Viseem kongresaJēmumeem bij revolucionārs raksturs. Tos publicēja abas guberņas (Vidzemē un Kurzemē). Paralēli kongresam tika noturētas ari partijas komitejas sēdes. Partijas lēmumi tika izplatiti leela ātrumā. Tas, starp citu, sakams par ,,biroju“ noorganizēšanu lauku apgabalos. No ta var redzet, ka abām eestādēm toreiz bij savstarpēji sakari un ka viņu lēmumi uz laukeem tika ļoti ātri realizēti.

Vecās pagastu valdes tauta gāza nost un to vectā vēlēja rīcibas komitejas. Tajā pat laikā tika organizētas kaujas družinas pret ..melno sotņu".

Skrīveru rīcibas komitejā, ja nemaldos, bij 4 locekli un preekš-sedetajs. Locekļu uzvārdus neatceros, bet par preekšsedetaju bij mans paziņa Ceelavinš. Tūliņ pēc vēlēšanām visas pagasta da-rišanas saka veikt rīcibas komiteja. Tās sēdēs tika rakstiti attec-cigi protokoli. Komitejā sastāvēja, galvenā kārtā, saimneeki.

Pi eekšsēdetajs ari bija saimneeks. No ta var redzet, ka pirmās rīcibas komitejas locekli nevarēja salādat daudz laba darbļaudīm.

Pats preekšsēdetajs bij deezgan oriģināls cilvēks. Par zocial-demokratu programu viņš. protams, nekā noteikta nezināja, bet ko viņam partijas organizācija pavēlēja, to tad viņš realizēja. Pašam viņam noteiktas programas. noteiktu uzskatu ari nebij, bet bij tikai karsta griba muižneekus paplucināt, kas tam, protams, pa daļai ari izdevās. Kad ceetumā jokodams jautaju šim bijušam rīcibas komitejas preekšsēdetajain, kā nu būs. ja mūs abus aizsūtīs uz Si-biriju par preekšsēdetajeem, tad viņš tikai smaidija. Pēc pārs mēnešu atsēdešanas viņš tika no ceetuma laukā, jo nekādu pee-rādijumu par viņa nelikumīgo darbibu nebij: soda ekspedicljai tu-vojotees, komiteja savus protokolus bij paspējusi iznīcināt.

Kaujas družinu organizēšanā man pašam nācās ņemt dzīvu dalību, tāpēc par to varu pastāstīt sīkāk.

Pirmā organizēšanas sapulce tika sasaukta Skrīveru stacijas beedribas mājā (ZīliŠa mājā). Tur nolēma organizēt kaujas druži-nas kā pašā Skrīveru stacijā, tā ari — muižā un apkārtnē. Katras družinas preekšgalā tika nostādits pulcina vadonis ar neaprobežotām teesibām taktiskos jautājumos, jo vadit šo pulciņu dzīvi no kāda noteikta centra toreiz bij deezgan grūti, — gan aiz satiksmes līdzekļu trūkuma, gan aiz daudz citeem eemesleem. Pulciņā varēja eestātees brīvprātīgi, bet atsevišķu uzdevumu veikšanai tika izdarītas ari „mobilizācijas^11, pecmēram, — kroņa mantu apsarga-šanai u. t. t.

Feročus izsneedza partijas birojs. Biroja ricibā, protams, nebij leelu eeroču krājumu. Pat tee šaujamee daikti, kas tam bij, nevarēja tikt uzskatīti par nopeetneem kaujas eeročeem. Trīsliniju šauteņu bij loti maz. Vairak bij „berdanku^11 un veenkāršo mācibas šauteņu — ar patronām un bez patronām (,,drabenicas“). I)aži puiši dabūja pa ,,mauzeram“. un tee tad bij. kā saka, ,,lcelajā“. Tādu laimigo nebij daudz: tee bij mūsu „glavkoms^11 Tomsons, Grasis, Leepinš un vēl daži. Pat pulciņu preekšneeki, leelako teesu, bij apbruņoti ,,buldogeem“ un sarūsejušeem zobeneem. To pastāstu tamdēļ, lai šolaiku lasitajs varētu sev labak preekša staditees, ar kādu apbruņojumu kaujineeki gāja pret carismu, gaja naves cīņā.

Kaujā ejot katra šautene tika dota trim beedreem, lai otrais vatētu tūliņ saķert eeroci līdz ko pirmais kritis u. t. t. Preteji 1917.— 1919. gadeem, 1905. gadā mēs bijām slikti apbruņoti. Pēc Leel-vārdes kaujas gan eeroču saradās drusku vairak un tee bij labaki, bet bruņotās cīnās sākumā mums bij gandrīz plikas rokas, jo mūsu eeroči „ne velnam^11 nedereja. Cīnās sajūsma tomēr bij tik stipra, ka eeroču trūkums neveenu nespēja atturēt no kaujas.

Tādā kārtā sagatavoteem, mums nenācās ilgi gaidit uz turpma-kcem notikumeem. Naktī no 22. uz 23. novembri bij nodedzinātās dažas muižas, kas atradās leelu gabalu no Skrivereem. $is dedzināšanas bij kā kaujas raketes, kas cēla masas uz turpma-keem notikumeeni. jo degošo muižu blāzmas naktīs bij tālu redzamas. Drīz pēc tam tad ari norisinājās pirmee notikumi Skrīveru apkārtnē.

Svarigakee notikumi Skrīveru apkārtne

Naktī no 24. uz 25. novembri Skrīveru apkārtnē nošāva Rigas apriņķa preekšnceka jaunako palīgu (pristavu) fon Henningu un kādu dragūni un nodedzināja ši pristava mājas, kas atradās tuvu dzelzscelam. kādu Мг klm no Skrīveru stacijas. Tas bij veens no pirmajeem notikumeem. kas sekoja manifesta pasludināšanai mūsu apvidū. Saī drošajā uzņēmumā bij ņēmuši dalibu ari daži veete-iee partijas beedri, kaut gan to nebij cerosinajusi Skrīveru organi-zacja.

Kāda nozīme bij pristava_ mājas nodedzināšanai, fon Henninga un dragūna nošaušanai un kādu eespaidu tas atstāja uz veetejeem cedzīvotajeem? .

Pirmkārt, Skrīveru pristava māja", kā viņu veenkārši saukaja veetejec eedzīvotaji, bij visā apkārtnē pazīstama, kā nežēlīgākā revolucionāru spīdzināšanas veeta. Skrīveros un apkārtnē arestētos parasti veda uz Skrīveru staciju pee pristava fon Henninga, kuram par rakstvedi kalpoja jau minētais zvērīgais Maksimovies. Neraugolees uz savu zemo oficiālo deenasta stāvokli. Maksimo-vičs tomēr pee revolucionāru spīdzināšanas spēlēja daudz leelaku lomu nekā pats pristavs fon Hennings. Pristavs fon Hennings, zināmā mērā, bij Maksimoviča spīdzināšanas uzņēmuma izkārtne. Tomēr ari pats pristavs, bez šaubām, skatijas uz Maksimoviča zvēra darbeem „caur pirksteem“, jo citādi tee tik ilgi nevarētu turpinatees.

Visus Maksimoviča ,,darbus“ šeit aprakstīt negribu, jo tee loti maz atšķiras no Dāvā un Gregusa darbeem" Rigas slepenpolicijā. Ari Henninga ,.sekretars" cilvēkus kāra uz aķeem, pacēla tos gaisā un dažadi spīdzināja, izleetodams visus paņemeenus. ko veen varēja saceret izvirtuļa „prāts" un smadzenes. Pēc šādas „nopratināšanas" Maksimovičs rakstija meligus. izdomātus protokolus, kurus tad kopā ar sagūstiteem revolucionareem sūtīja uz Rīgu. Tur šee „protokoli" figurēja kā eepreeksejās nopratināšanas materiāli.

Otrkārt, pristava mājas nodedzināšana bij paraugs daudzeem turpmakeem notikumeem mūsu apkārtnē. Si dedzināšana leeci-naja, ka revolucionāri vairs neatzīst itin nekādus kompromisus ar cara valdibu un vācu baroneem un ka visā drizumā ari Skrīveru apvidū sāksees atklata brunota sacelšanās.

Treškārt, pristava mājas nodedzināšana atstāja leelu psiholoģisku eespaidu uz visu apkārtnes eedzīvotaju masu, kas redzeja, ka ratvaldibas pamati grūst un ka valdiba ir nespējiga tālāk apspeest un eerobežot revolūciju.

Sis notikums sacēla Skrīveru muižā leelu traci, kur tolaik atradās minētais eskadrona komandeers fon Stems ar dažeem draguņu vadeem.

Līdz pulksten 3 nakti, 25. novembri, fon Stems un draguņi par notikumu neko nezināja. jo telefona satiksme ar Skrīveru muižu bij pārtraukta. Tomēr kāds no teem dragimeem, kas kopa ar straž-nikeem apsargaja pristava dzīvību, uzbrukuma laikā bij izmucis, aizskrējis uz Skrīveru muižu un visu notikušo pastāstijis. 25. novembrī, apmēram pīkst. 5. no rīta, muižā saceļas Ieeja kustiba. Visi dragūni bij sacelti kājās un atradās kaujas gataviba, bet kada dala no teem, veena oficeera pavadibā, jau devās uz staciju. — .lapeezmtē, ka Skrīveru muiža atrodas apmēram 5 verstes no Skrīveru stacijas. — Ceļā uz staciju dfaguņi bij vairākās veetas apšauditi un tikai gaismai austot eeradušees notikumu vectā. Preekšpusdeenā tee atgreezās uz muižu, paņemdami līdz nošauto dragunu. Kritušo dragunu tee pēc tām noveetoja _ muižas klētī. Dragūni visu to deenu atradās pilnā kaujas gataviba un viņu patruļas jādelēja pa muižas apkārtni, izlūkodamas, vai teem kaut kur netaisās uzbrukt.

25. novembra vakarā muižā eeradās pārejee eskadrona vadi, kuri līdz tam atradās kaimiņu muižās. Šo vadu apsardzibā Skrīveru muižā sabrauca leela kompānijā kaimiņu muižneeku, ar savām

madamām" (Lauberes, Plāteres, Madleenes, Leelās muižas u. 1.1.), m dažīdi Vācijas studenti un oficeeri, kas bij veesojušees pee šeem muižneekeem. Visa šī kompānijā ceļā bij izdariiusi visvisādās nefcēlibas. Tā, jnuižneeki bij arestējuši divus beedrus no Lauberes apkārtnes: b. Ezeriņu un vēl veenu. kura vardu neatceros. Ceļā šos beedrus viņi vairakas reizes bij stādījuši šautenes galā un tad no sāneem fotografējuši, lai pēc tam ar saveem ,.varoņdarbeem“ varētu paleelitees. Protams, tāda „varonība" neko nemaksā, kad 40—50 bruņoti zaķapastalas uzbruk pars neapbru-noteem revolucionareem! Totees kaujas mes baronkungus nekad neredzējām: tur kāvās apmulķotee un tumšee zemneeki — dragūni, vai ari Kaukazas čerkesi, kurus baroni turēja par saveem mee-.sas sargeem.

26. novembrī Ion Hennings un nošautais dragūns tika apbediti Aizkraukles kapos. Atgreežotees no kapeem, dragūni pee Skrīveru Kalnakroga nošāva kādu jaunu puisi tikai par to, ka tas uz oficeera jautājumu, kas šis,tāds esot, bij atbildējis: „cilvēks*4.

Nakti no 26. uz 27. novembri muiža bij leela kustiba, tā ka apkārtnē sāka vairākās veetās apŠaudit draguņu patruļas. Abas deenas muižā tika daudz dzerts, no ka varēja spreest, ka baroni stipri nervozē. 27. novembrī, pīkst. 10 no rīta, visi muižneeki, cesēdušees kādos 30 pajūgos, draguņu pavadibā, izbrauca no Skrīveriem un pa Daugavas zemesceļu devās uz Rigas pusi.

Kad muižneeku banda bij aizbraukusi, mēs vispirms eeskrējātn pilī, lai pārleecinatos, kas noticis ar aresteteem. Izrādījās, ka baroni beedri Ezeriņu nošāvuši caur durvīm, bet otru beedri atstājuši dzīvu. Kādas breesmas abi beedri bij pārceetuši, to varēja spreest no ta. ka nenogalinātais beedris, līdz ko tas mūs eeraudzl-ja, drebošā balsī sāka lūgtees, lai viņu tūliņ aizvedot no muižas prom, jo muižneeki varot atgreeztees un tee tad viņu nošaušot. Acumirklī no muižas staļļa izvedām divus zirgus un eejūdzām orē. kur tad eeguldinajām nošauto, bet uz droškas uzsēdinājām dzīvajo un abus milicijas pavadībā nogādājām uz staciju, talakai nosūtīšanai uz mājām. Abus zirgus un ori nolēmām atdot nošauta peede-rigeem apbedišanas izdevumu segšanai. Tā beidzās pirmais bruņotās cīņas cēleens Skrīveru muižā.

Pēc dragunu un muižneeku aizbraukšanas sasaucām veetejo beedru sapulci, kur nospraudām turpmākās darbibas plānu, kur paredzējām ko darit, ja baroni atgreeztos atpakaļ. Nolēmām muiž-neekus pilī nekādā gadijumā atpakaļ nelaist un. vajadzības gadījumā, muižu pat aizdedzināt. Domājām, ka novērst karaspēka at-greešanos var tikai nodedzinot muižas pili, lai zaldateem nebūtu kur apinestees. Manā rīcibā bij 40 vāji apbruņotu veetejo puišu. Saprotams, ka ar tādu mazu pulciņu dotees atklatā cīna pret karaspēku būtu veltigi, vēl jo vairak tadēl, ka Jaunjelgavā tobrid atra~ dās 80 kājneeku, kam bij uzdots aizsargat muižneekus no muguras puses. Sadalīju savus kaujineekus divos pulciņos: veenam pulciņam pavēlēju dotees uz Jaunjelgavas pusi, otrs padevās uz Rigas pusi, bet pašā Skriveru muižā palika veenigi „štabs“ — cilvēku 10--15. Pirmām pulcinām uzdevām apsargat Daugavas pārceltuvi no Vidzemes uz Jaunjelgavu, otram — kavēt muižneeku atgreešanos. ja tee to mēģinātu darit.

Vēlāk pirmais pulciņš paziņoja, ka no Jaunjelgavas puses zaldāti pateešām mēģinājuši pārceltees uz Vidzemes pusi, bet beedri aizturējuši celtuves tvaikoniti Vidzemes pusē, noņemot no ta svarīgākās mašinu daļas. Kad zaldati tomēr mēģinājuši tikt Daugavai pāri, kaujineeki atklājuši uz teem uguni un likvidējuši visus viņu mēģinājumus. Kājneeku zaldati pec tam to pašu deenu atstājuši Jaunjelgavu un atkāpušees uz Bausku.

Otrs pulciņš drīz mums paziņoja, ka uz Skrivereem no Rigas puses braucot vairakas kareetes un ka loti varot būt. ka tajās atgree-žotees aizbēgušee muižneekj. Līdz ko saņemam šo ziņu. eeņēmām atteecigas pozicijas un sakam gatavotees kareetes apšaudit. Pa to laiku tās bij peebraukušas jau kreetni tuvu un mēs drīz veen eeraudzijām uz tām baltas flagas. Izrādījās, ka atgrecžas dažas ,,leelmātes“ ar bērneem. Kučeers stastija. ka pee Leeivārde.s bijusi kauja: revolucionāri sagūstijušj un eeslēguši Leelvārdes pilī visus muižneekus. 20 dragūnus un fon Šternu. Kauja bijusi deez-gan sīva.

Revolucionāri bijuši apmetušees Leelvārdes krogā un gaidijuši baronus garām braucot. Viņi palaiduši sev garam draguņu izlūku pulciņus, bet, kad eeradusees karaspēka galvenā dala, tad no kroga logeem un jumta atklājuši uguni. Draguņi gan atšaudijušees, bet muižneeki uzvilkuši baltu flagu un padevušees. Veens, otrs dragūns dabūjis eevainojumus. laba teesa kritusi gūstā, bet veena dala aizmukusi uz Rigas pušu

Šī vēsts par slaveno Leelvardes kauju mums leeliski pacēla garastāvokli.

Slavena Leelvardes kauja bij tāpēc, ka vāji apbruņoti lauku •darblaudis uzvarēja leelaku karaspēka dalu. Slavena ta bij tāpēc, ka tika sagūstiti 20 no galvas līdz kājām apbruņoti zaldāti, ar eskadrona komandeeri preekšgalā. Slavena ta vēl bij tāpēc, ka viņā padevās kādi 40 Latvijas nuiižneeki. Latvijas vēsture līdz Leelvardes kaujai nebij zināms tāds gadijums, kad revolucionārais latveešu zemneeks būtu eeguvis tik spožu un leelisku_ uzvaru. Protams, tagad, kad Padomju saveenibā ir sava Sarkana armija, tādi notikumi, ka 20 dragunu sagūstīšana, mūs spēj loti maz aizkustināt. Bet gadus 30 atpakaļ, kad Latvijas lauku darba tauta plikām rokām ķērās pee zaldatu šautenes stobreein, tad tas bij īsts varoņu darbs.

Mūžiga peemina jums, dārgee beedri, kas kritāt šajā kaujā un kas pēc tam tikāt ,,tcesati“ par dalibu Šajā kaujā.

Slava jums, manas prāvas beedri, kas ilgus gadus nēsaiāt kan-dalas, kā šis kaujas dalibueeki. Daži no jums ir vel dzīvi un jūsu peenākums — šo vēsturisko notikumu sīkāk aprakstīt.

Skrīveru muižai pils dedzināšana

Tajā pat deenā, kad norisinājās Leelvardes kauja, Skrīveru muižas serdē norisa otrs svarīgs notikums — jaunas un vecas pils nodedzināšana. Kas ir lasijjs manus eepreekšejos rakstiņus tas zin. kādu lomu Skrīveros spēlēja muižas ipašneeks fon Zīverss un. it sevišķi, muižas pārvaldneeks fon Raeksons.

Skrīveru muiža Ш5. gadā_ bij veens no galveneem reakcijas centreem Latvijā. Šeit pastradaja savas zvērības fon Hennings un Maksimovičs, šeit rīkojās dragūni un čerkesi, šeit tika nošauti tuūsu beedri, baronecm atkapjotees uz Rīgu, šeit tika izdarīts daudz citu nedarbu. Tāpēc tauta* Skrīveru muižu uzlūkoja par īstu „lapseņu perekli“, kas revolūcijas brīžos aizveen krīt vairak acis. Tāpēc pilnīgi saprotami, ka tauta šo „lapseņu perekli" jau pirmajās „brīvības deetiās** izsvilinaja.

27. novembri, pīkst. 4 vakarā, kad eestājās krēsla, muižā sāka no vairak pusēm eeplūst bruņoti un nebruuoti laužu bari. Cik atceros. tad drīz veen muižā bij jau kādi 300—400 cilvēku. Parlee-cinajušees. ka muižneeki pateesi piļi atstājuši, ļaudis tomēr negāja prom. Daži teem pastāstija, cik zvēriski muižneeki bij izturejušees pret arestetecni beedreem. Klausotees Šajās runās, laužu pūlis kļuva aizveen niknāks, līdz kamēr to nepārņēma atreebes dzina. Grūti eedomatees. ko toreiz doinaja par savu likteni vecā un jaunā Jeelmātes”. kas atradās pils telpās. Viņu veenaldzigā iztu-rešanās pret pUla runām vēl vairak eededzinaja pūla naidu, jo-starp sanākušeem ļaudīm bij ari tādi. kas atminējās vecos vērim laikus, kad lepnās pilis aprija visus dzimtslaužu sūrā darba augļus, kad grezno pilu valdineeki ar tādu pat veenaldzibu un augstprātību bij noskatijušees uz „baureerrT, kā pašreiz, un kad zemnee-keem pa muguru deendeenā bij staigājušas Ieelkungu rīkstes, kad šo pilu seenās „leelkungi" bij apsmējuši dzimtsciiveku meitenes, izmantojot savas „pirmās nakts teesibas" u. t. t. Sapulcejušees atcerējās visu to un salīdzināja ar tikko nupat redzētām baronu slepkavibām. Viss tas nevarēja nepamudināt tautu uz pilu nosvi-linaŠanu.

Bez leelām debatēm tika nolemts abas Skrīveru muižas pilis nodedzināt. Pilu logus un durvis baroni bij noslēguši. Lai leesmas drīzāk izplatitos, pilu logos raidija trīs zalves. Stikli, itkā protestēdami. krita zemē džingstedami. Pēc tam galveno durvju preek-Šā sanesa kādu pusvezumu salmu, no klēts atvēla inucu petrolejas, salaistīja Šos salmus un peelaida uguni. Leesma ātri izplatījās pa visu ēkas korpusu. Apmēram pēc stundas ta jau aptvēra galveno torni, kurš bij no koka. Pils dega visu nakti, bet dūmi kūpēja pat vēl otrajā deenā. Viss, kas bij pils eekšeenē (drēbes, kla-vecres, mebeles) un koka slēģi dega deezgan ātri, bet beezās mūra seenas palika gandrīz neaiztiktas. Mantas nest no ēkas ārā vai steept prom neļāva, jo ļaudis to uzlūkoja par nepeelaižamu laupīšanu. Ap „ugunsgrēka" veetu bij nostādīti mana pulcina miliči, kuri apsargaja šo veetu vairakas deenas. Tas pats notika ari ar veco pili.

Dažas deenas pec tam tautas eevēletais muižas parvaldneeks Johans Peters ķērās pee muižas saimneecibas savešanas kārtibā. jo daudzi lauku darbi vēl nebij pabeigti un bij jagadā par lopeem, jarūpejas par algas izmaksu kalpeein u. t. t. Es pa to laiku norāvos ar savām družinas darišanām un dažadam sapulcēm.

Pirmee reakcijas vestneši

25. novembri tika izsludināts Rigas—Orlas dzelzsccla streiks. Tam peekrita leela loma mirižneeku sagustišana, jo streika dēl ba-roneem neizdevās aizbraukt pa dzelzscelu no Skrīveru stacijas uz Rigu, un viņi bij speesti apmestees Skrīveru muižā, kur tee, kā jau minēju, nodzīvoja līdz 27. novembrim. Ja nebūtu ši gadījuma, droši veen. nebūtu ari Leelvārdes kaujas.

Ari Skriveru stacijā tika nodibinātā streika komiteja, kurā, līdz ar citeem, eevēleja b. b. Peegazu, Arturu Brenča d. Krauzi un. Ja nemaldos, Veselovski. Dzelzsccla kustiba lika pilnigi pārtraukta un no stacijas atgāja tikai reti vilceeni ar revolucionarcem, vaj ari tādi, kurus atļāva streika komiteja. Tā, peemēram, tika nosūtīts vilceens itz Leelvārdi, lai sagūstītos muižneekus varētu aizvest uz Koknesi, kur tad tauta taisija par vineem SDreedumu. Tā tas turpinājās no 25. līdz 30. novembrim, kad izplātījās ziņas, ka no Dvinskas nākot karaspēks, lai atklātu dzelzscela satiksmi un apspeestu bruņoto sacelsmi.

Samērā veeglās kaujas bij beigušās, un mums bij jagatavojas uz smagu cīņu ar uzbrūkošo reakciju. Lasitajs jau zin, kā mēs bijām apbruņoti, lai varētu spreest, cik mēs b'jām spējigi turetees pretim leelam karaspēkam. Mums nebij grūti sakaut pee Leelvārdes 117 draguņus un 40 muižneekus, bet no Dvinskas šurp virzījās divi ešeloni ar zaldateem. Tomer, neraugotees uz visu to, sākām rosig: gatavotces uz aizstāvēšanos. Mūsu organizācija atlasija labākos šāvējus, apbruņoja tos labakeem eeročeem un nosūtija m Koknesi. Daudzi beedri tomēr bij speesti palikt Skrīveros. — trūka eeroču. Laužu bij daudz, bet ko gan tas līdzēja, jo ar veen-kāršu skrotnicu taču nevarēja stātees zaldateem pretim! No Skrī-vereetn aizbrauca uz Koknesi, lai no tureenes dotos vēl tālāk, apmēram kādi 3b—40 cilvēku.

PirmS kauja ar kontrrevolūciju

Ziņas par karaspēka tuvošanos no Dvinskas puses bij pareizas. 30. novembri Stukmaņu stacijā peenaca pirmais vilceens ar zaldateem, pareizāk sakot — zaldātu drēbes parfcērbteem policijas kvekškeem un melnsirntneekeem. Taja pat deenā vilceens ar šo karaspēku atgāja no Stukmaņeem uz Koknesi un simtalā verstē 110 Rigas (starp Stukmaņu ifn Kokneses stacijām) tika nolaists no sleedēm. Lokomotive un tenders noskrēja no sleedēm. bet pirmec divi vagoni tika pamatigi sadragati. Veens zaldats tika nosists, 35 eevainoti.

Tajā pat momentā, kad vilceens noskrēja no sleedēm. to no veenas puses sāka apšaudīt revolucionāru nodala. Atžirguši no pirmā apjukuma, zaldati ceļa otrā pusē ātri eeņēma atteecigu pozīciju un. savukārt, atklāja uguni uz apšaudi tajeem. Lai nu runā šā vaj tā par Stukmauu kauju, tomēr tās rezultātā karaspēks bij speests atkāptees. Vilceens noskrēja no sleedēm tāpēc, ka no slī-ittreem laikus bij izvilktas naglas_ un atskrūvētas plankas, kas saista sleedes. Tā norisinājās pirmā kauja ar kontrrevolūciju mūsu apkārtnē. Та bija ari veena no leelakam kaujām 1905. gada.

Stukmaņu kauja tomēr atstāja pavisam preteju eespaidu tam. kādu revolucionāri guva no Leelvārdes kaujas. Leelvārdes kaujā tautas milicija pārleecinajās par savu spēku. Sī kauja revolucio-nareem eedvesa cinas sajūsmu. Stukmaņu kauja, neraugotees uz gūto uzvaru, turpretim, peerādija, ka patvaldiba nolēmusi viseem spēkeem cīnitees pret Latvijas darba tautu. Tāpēc daudzi sāka pārdomāt, kas notiks, ja šim vilceenam sekos otrs, trešais u. 1.1. Ceribas, ka tautai steidzas palīgā vairaki vilceeni Mandžurijas zaldatu, ar katru deenu vairak izgaisa. Tāpat no Maskavas nebij ko palidzibu gaidit. Gribot, negribot bij jāsāk domāt par kustības tālāko gaitu.

Kokneses pili sēdēja sagūstitee muižneeki, dažadi „goda prista-vi“, Čerkesi, fon Stems. Maksimovičs, Raeksons un citi. Skrīveru stacijā atklāta tautas sapulce nolēma Maksimoviču, Petersonu. Cerkesus un Raeksonu nošaut, jo tee mūsu apkārtnē bij pazīstami kā zvēriskakee tautas vajataji. Sapulces dalibneeki pasludināja: „Kas pats asinis izlējis, tam vajag krist**. Bet tad ņēma vārdu b. Peegāzs, kurš izteicās Raeksonam par labu, norādot, ka pats Raeksons asinis tomēr neesot lējis, un ka tāpēc viņu varot atstāt starp dzīvajeem. Tāds preekšlikums beidzot ari tika peeņemts, lai gan daudzi tam bij pretim. Pārējos muižneekus nolēma nosūtit trz saveem pagasteem, lai veetejee eedzīvotaji tur rikojas ar teem pēc saveem eeskateem.

Līdzīgu spreedumu 1. decembrī bij peeņēmusi Koknesē sasauktā tautas sapulce. KokneseeŠi tajā pat deenā sastādijuši īpašu vil-ceenu, ar kuru veenu daļu muižneeku un fon štemu nosūtijuši uz Rīgu. Maksimoviču, „goda pristavu** fon Petersonu un 3 Čerkesus, turpretim, viņi no Kokneses stacijas pa dzelzsceļu veduši kājām. Uz Perses tilta viņi tos bij nošāvuši un eesveeduši upē. Tā revo-lucionaree latveešu zemneeki spreeda taisnu teesu par saveem spīdzinatajeem un vajatajeem. Spreedums bij bargs, bet pelnits. Varbūt, pārējo muižneeku atsvabinašana bij kļūda, bet tobrīd revolucionāri turējās tādos eeskatos, ka teesat ar nāvi vajag tikai tos, kas paši savam rokām asinis izlējuši. Maksimovičs. Petersons un čerkesi to bij darījuši un tāpēc tee savu sodu saņēma.

Muižneeku atsvabinašana Ieecinaja par izbailēm, kas eeveesās revolucionāru vidū. Šī atsvabinašana nozīmēja, ka nolemts at-kāptees. Atkāpšanās revolūcija ne veenu veen reiz ir bijusi laba ieeta, protams_1 ja ta notikusi pilnīgā kārtiba. Par nožēlošanu, pee mums tādas kārtibas nebij, — katrs glabās uz savu roku. Bij pēc tam gan vēl daži sīki mēģinājumi pretotees reakcijai, bet tee bij vairak teroristiski akti pret demmcetajeem, kuri soda ekspedīcijas preekšneekeem bij nodevuši revolucionāru sarakstus u. t. t. Ta vairs nebij plaša organizēta masu cīna. Šajā laika radās pirtnec „mežabrāļu** pulciņi.

Kas notika pēc muižneeku atsvabinašanas paša Koknesē, to nezinu. Atceros tikai, ka soda ekspedīcija Skrīveros eeradās deez-gan pavēlu: 14.—16. dec. Pēc pirmā vilceena nolaišanas no slee-dēm. soda ekspedīcijas vaditaji, droši veen, bij sapratuši, ka plikām rokām revolūciju apspeest neizdosees, un tāpēc tee savilka Dvin-skā leelakus spēkus, artilēriju u, t. t., lai tikai pēc pamatīgas sagatavošanās pa dzelzsceļeem un zemes ceļeem eebruktu revolucionārā Latvijā no vairākām pusēm. Leekas, tāpēc ari soda ekspedīcija otro reiz devās uz Skrīvereem ar tādu nokavēšanos.

Pēc dzclzsceļa streika pārtraukšanas Skrīveros pirmais vil-ceens no Kokneses eeradās tikai 11. decembrī. Tad pat tika arestēta Ieelakā daļa Skrīveru stacijas strādneeku un apkalpotāju. Apceetinati tika Peegāzs, Krauze. Veselovskis. Dannenbergsons. PurviņŠ, Kampenauss, Dzirlangs, Bergs. Sproģis, Spiņge un, ja nemaldos, ari Kučurins. Visus viņus tajā pat pirmajā vilceenā aizveda uz Jēkabpili.

Zaldati eeradās vēl dažas deenas pēc tam — ap 16. decembri.

Soda ekspedīcijas eerašanās

Kad eeradās soda ekspedicija, galvenee kustibas dalibneeki jau bij izklīduši: Peegāzs, Kradze, Vcselovskis un citi bij arestēti, bet 1 eepinš (Steņka), Grasis, Tomsons un daudzi citi beedri aizbēguši uz dažadām pusēm. Reakcijas kalpeem cits nekas neatlika, kā tikai uzmeklēt un arestet tos, kas bij palikuši Skrīveru apkārtnē. Eeradušees Skrīveru Ogļeneekos, kur dzīvoja Mārtiņš Grasis, un. viņu pašu mājās neatraduši, tee bij nodedzinājuši Ogfe-neeku mājas. Dažās veetās bij veenu, otru eepēruši u. t. t.

Es tolaik jau biju Rigā. kur dzīvoju nelegāli. Sadabūju sakarus ar Grasi, Tomsonu un Skuju (no Skrīveru dzirnavām). Bet tā ka ari Rigā eeradās Oriova ekspedicija, tad mēs ar Skuju pa zemes ceļu izbraucām atpakaļ uz Skrīvereem. Jaunjelgavā pavadījām zeemas svētkus un 3. janvari. Pēc tam atkal aizmuku uz Rīgu, jo mūsu apkārtnē stipri alejās soda ekspedicijas ,,varoui‘\ dedzinādami mājas un šaudami un pērdami cilvēkus. Janvari tika nošauts ari beedris Skuja — netālu no Skrīveru stacijas, pee tā saucamā Ercukalna, uz Divējas krasta.

Revolucionāri, turpretim, nošāva jauneevēleto Skrīveru pagasta vecāko. Nošauts tika ari Skrīveru mežsargs (vārdu neatceros), kurš ar revolucionāru sarakstu kabatā bij devees pee ekspedicijas preekšneeka, lai izdaritu nodevibu. Runaja, ka Skujas izdošanā un nošaušanā leelu lomu spēlējis kāds pazīstams veetejais skolotājs.

Atzīmēsim vēl Skrīveru stacijas beedribas mājas „spridzināšanu". Beedribas māja atradās netālu no pašas stacijas — mežinā, Kur rudenī bij noturētas vairakas sapulces. Tāpēc „kungi" bij nolēmuši viņu uzspert gaisā. Tika izsaukta vesela sapeeru grupa no Rīgas, kura cauru deeiiu bij spridzinājusi un spridzinājusi, bet bez sevišķeem panākumeem, jo māja bij no koka. Es viņu redzēju uzfotografetu pēc šīs ,,saspridzinašanas“.

No sākuma sodu ekspedicijas vaditaju rīciba bij kajneeku zaldati. Vēlāk tos atveetoja ar 9. un 11. Baltijas jūras flotes ekipāžu matrožeem. Kad eeradās matroži, ekspediciju vadija kņazs Putja-tins. vēlāk — leitenants Baranovs. Pirmā laikā matroži bij iztu-rejušees deezgan saudzīgi, lai gan pēršanas un b. Skuja nošauša ita bij viņu roku darbs. Bet pēc tam. kad Putjatinam bij izdarits uzbrukums, ari viņi palika zvērīgāki. Par šo notikumu es sadabūja šādas ziņas: veens no mūsu apkārtnes „mežabrāleem" norakstījis Putjatinam anonimu vēstuli, ka netālu no Skrīveru stacijas apmetušees divi „mežabrāli". Putjatins, gribēdams pārleecinatees un, jadomā. ari arestet ..mežabrāļus", eeradees pats taia veeta. divu vaj trīs matrožu pavadība. Kad Putjatins peegājis tuvu tai veetai, kas vēstulē uzrādīta, tad tur, teešāms, atradušees divi puiši, kas tūliņ atklājuši uguni un veegli eevainojuši kņazeli. Kņazelis, savukārt, kopā ar matrožeem sācis šaut uz bēgošeem „mežabrit-leem“. Veenu no viņeem matroži bij nošāvuši. Tādos notikumos pagāja gandrīz visa 1906. gada zeema.

Ap 20. martu atkal slepeni izbraucu no Rigas uz Skrlvercem, kur 25. martā (pec vecā stila) Skrīveru muižā tiku arestēts. Tolaik soda ekspedīcijas Šausmas pa daļai jau bij aprimušas. Sāka gatavotees uz I valsts domes sasaukšanu, un asiņu jau ari bij tik daudz leets, ka, jadomā, pat rijīgā patvaldiba bij pagurusi. Marta beigās vairs tikai nāvigi pēra. Bij izpērti vairaki veetejee aktiva-kee kustības dalibneeki, kas bij palikuši savas dzīves veetās. Tā, bij nāvigi sakauts un pēc tam no vilceena izsveests b. Līcits (no Skrīveru stacijas), Andrejs Peegazs — no Krapes Padegeem (kuram vēl jūnijā no kauleem bij kritusi nost atmirusē meesa) — un mans radineeks Jānis Jostsons — no Vizkaļu pagasta Žugņeem (kuru apvainoja mežsarga nošaušanā). Abi pedejee bij tik dūšigi izturejušees, ka soda ekspedicijas varmākas nebij no viņeem izdabūjuši ne vārda. Abi bij vairakas reizes dabūjuši pa 150 cirtee-teem. >

Mani arestēšanas un nopratināšanas laikā nekāva. Dabuju tikai pārs drāzeenus, kad Rigā nogrūdu no trepem konvoju unterofi-ceeri, kas mani pirmo reiz gribēja eekalt „naručnikos". Kādu nedeju atrados kopā ar citecm aresteteem Skrīveru stacijas krogā, kur tolaik bij noveetojušees soda ekspedicijas speķi. Pēc pirmās nopratināšanas, leeldeenu trešajā deenā, mūs aizveda uz Rigu un eeveetoja centralceetumā. Tā beidzas mūsu lauku dzīve un sakas ceetuma dzīve. Grasis, Tomsons un daži citi beedri no manas prāvas toreiz vēl palika brīvibā. Peegāzs, Krauze, Veselovskis un citi sēdēja Jēkabpilī. Visi кода mēs sastadijam Skrīveru organizāciju.

Ceetums un teesa

Izmeklēšanā nosēdēju līdz 1907. gada 17. augustam. Visu to laiku mani tikai veenu reiz (1906. gada maija) izsauca pee .izmeklēšanas teesneša. Pēc tam sēdēju kopā ar tā saucameem „adminī-strativeem“. Sāku jau domāt, vaj tik mani nedomā izsutit administratīvā kārtā, jo no jautajumeem, kādus man lika preekša izmeklēšanas teesnesis, nevarēju spreest, ka mani taisitos nodot kara teesai.

1906. gada vasarā centralceetumā tika eeveetoti Tomsons un Grasis, kuri bij Rigā arestēti. Sarunās ar viņeem dabuju zināt, ka Skrīveru organizācija gandrīz galigi iznīcinātā, jo atsevišķos „mežabrāļus" nevarēja nopeetni uzlūkot par organizāciju. Partijai ceešaki sakari vēl bij ar Martu Ozoliņ, kas tolaik sāka izveidotees par īstu partijas cilvēku. Daži parejee beedri no kustibas bij pa daļai atkrituši, citi beedri bij aizmukuši, veena, otra saimneekmel-ta bij „aizrāvušās** no soda ekspedīcijas oficeereem u. t. t. Viss tas atstāja uz mums, ceetumneckeem, deezgan bēdigu eespaidu.

Daži „mežabrāli** sāka itin_ veenkārši nodarbotees ar laupīšanu savā personigā labā, vaj nooēmas ar dažadām intrigām savā starpā. Vārdu sakot, „mežabrāļos** sākās dezorganizacija.

Kā zināms, 1906. gada rudeni CK pasludināja „mežabrāļu** organizācijas par likvidētām. Pēc tam gan vel daži karstgalvji turpināja rīkot uzbrukumus, bet teem jau vairs nebij nekādu sakaru ar partijas eestādēm. Daudzi „mežabrāli** 1906. gada vasarā krita soda ekspedicijas rokas un tika nogalināti, daži bij arestēti un sēdēja ceetumā, Rigā. Tā, arestēts tika Jānis Daders,[100] par kura izturēšanos pee nopratinašanam gāja nelabveligas runas. Saķerts bii ari biķeris, kuru uz teesas spreeduma pamata par kādu tur uzbrukumu nošāva. Tā beidzas „mežabrāļu** kustiba Skrīveros un apkārtne.

Protams, būtu pavisam aplami „mežabrāļu** kustibu uzskati! par neorganizētu bandu. Bij bridis, kad revolucionāri cereja ar partizāņu ciņu sagraut carisma pamatus, un labakee no teem pārgāja „mežabrāļos**. Bij bridis, kad dažeem beedreem citas izejas nebij, kā dotees mežā, lai izvairītos no reakcijas vajašanām. 1906. gada vasarā šeem beedreem jau bij sagadati līdzekli, lai viņi varētu emigret, bet tad daži no teem atsacījās to darit. Veena daļa tomēr paklausija partijas direktivei un aizbrauca.

Skrīveru—Kokneses prāva jeb „Vidzemes leeta"

Šo prāvu vēl sauca par „63 prāvu**, jo pee teesas pavisam tikām saukti 63 cilvēki. Teesas laikā 5 beedri gan saslima, un tos teesaja vēlāk. Tāpēc faktiski veena reizē teesaja tikai 58, bet nosaukums „63 prāva** tomēr palika.

Laikā no 1906. gada sākuma līdz 1907. gada augustam leelakā dala apsūdzēto jau bij arestēta un atradās Rigas vaj Jēkabpils ceetumos. Kad veena prāvā tiks saveenoti beedri no Dales, Ogres, Lcelvārdes, Rembates, Skrīveru,_ Kokneses, Stukmaņu, Krustpils un citeem pagasteem. to leetas sākumā nevarēja paredzēt, un par to mēs dabūjām zināt tikai 1907. gada vasara, kad mums izsnee-dza apsūdzības rakstu. No ši raksta tad dabūjam zināt, ka mušu leetā pee teesas atbildibas teek saukti 63 cilvēki, kurus pa Ieela-kai daļai mēs redzējām tikai pirmo reiz. Tas mūs stipri pārsteidza. Apvainojumi viseem bij šausmīgi un, protams, pa leela-kai teesai, nepateesi.

Apsūdzibas rakstā bij minēti 5 konkrēti punkti: 1) Skrīveru ļ

pris*ava mājas nodedzināšana, fon Henninga un dragūna nošaušana; 2) Kokneses mācītājmuižās eelenkšana, muižneeku atbruņošana un viņu ecslodzišana Kokneses pilī; 3) Leelvardes kauja,

20 dragunu sagūstīšana, ar fon Žternu preekšgalā, un veena dragūna nošaušana; 4) Skrīveru muižas nodedzināšana un 5) Maksi-movtča, fon Petersona un 3 čerkesu nošaušana Stukmaņu kaujā, kurā, bez tam, nolaists vilceens no sleedēm, pee kam veens zaldāts nosists un 35 eevainoti. Bez šeem galveneem pimkteem, bij vēl vesela virkne sīkāku apsūdzibu; kaujas družinu organizēšana, telefona eerikošana revolucionareem nolūkeem, naudas vākšana preekš ceroču pirkšanas, ložu leešana u. 1.1., ш t. t. Ka tādas leetas revolucionārā kustiba vispār notikušas, to noleegt bij grūti, jo tās apstiprināja 133 leecineeki, kuri bij vaj nu paši cee-tuši, vaj ari šo to redzējuši un dzirdējuši. Bet šīs leetas, pa leela-kai tcesai, tika nepareizi „peešūtas" apsūdzeteem.

Apsūdzibas rakstā par vadoņeem tika uzlūkoti beedri Kroders, Malta un Peegāzs.

Lai lasitajs varētu par šeem trim beedreem, un ari par pārcjeem apsūdzeteem, eegūt vairak vaj mazak pareizu preekšstatu, pamēģināšu dažus no teem kaut cik raksturot. Sākšu ar beedri Kroderi.

Kroders, Jānis Petera dēls — 46 gadus vecs, skolotajs,_ beidzamos gadus strādāja kā pagasta skrīveris. Revolūcijas laikā bij par skrīveri Kokneses pagastā. Revolucionārā kustiba ņēma aktivu dalibu. Jau pirms 1905. gada Aderkašu pagastā bij pazīstams kā progresivs cilvēks, pēc pārleecibas — zocialdemokrats. Bij samērā attīstits politiskā ziņā, ar labām runas dāvanam, marksistiski tomēr pavāji sagatavots, vairak — praktiķis. Prokurors mušu lee-ta viņu uzlūkoja par pašu galveno veetejo vadoni.

Malta, Peteris Indriķa dēls — 41 gadu vecs, skolotājs, sava arodā nodarbojces vairak kā 20 gadus. Pēc parleecibas — kadets, kas noskaidrojās teesā, līdz teesai viņu nepazinu. Notikumu laika strādāja Kokneses draudzes skolā. Savā ziņa politiski deezgan attīstits. Kokneses notikumos bij spēlējis veenu no galvenākam lomām, uzstādamees ar runām sapulcēs, mitinos u. t. t.

Peegāzs, Arturs Mārtiņa dēls — 23. g. vecs, zocialdemokrats. dzelzscela cerednis, notikumu laika strādājis kā Skrīveru stacijas preekšneeka palīgs. Loti attīstits ka politiski, ta ari marksistiski-teoretiski. Teorētiski visizglītotākais cilvēks mūsu prāva. Aktīvs revolūcijas darbineeks. ar Ieelām runas dāvanām; blakus Leepi-pam tStenkam) — labakais organizators mūsu apriņķī.

Krauze, Arturs Brenča dēls — 27 gadus vecs, zocialdemokrats, dzelzscela eerednis — tolaik strādāja par kantoristu Skrīveru stacijā. Kreetni attīstits kā politiska, tā ari teorētiskā ziņā. Labs organizators, aukstasinīgs.

Veselovskis, Žanis Georgija dēls — 22 gadus vecs, zocialdemokrats, dzelzscela eerednis — stradaja par svērāju Skrīveru stacijā. Politiski un marksistiski attīstits, spēlēja Ieelu lomu vee-tejā kustiba.

Dannenbergsons, Jānis Friča dēls — 18 gadus vecs, zocialdemokrats, Skrīveru stacijas telegrāfists. Aukstasinīgs, politiski sagatavots. Viņš bij galvenais dispetčers.

Purviņš, Alberts Jāņa dēls — 18 gadus vecs, Skrīveru stacijas kantora māceklis. Anarķists.

Sprinģis, Jānis Jēkaba dēls — 34 gadus vecs, Skrīveru stacijas strādneeks. Politiski vāji attīstīts, bezpartejisks.

Sproģis, Jānis Miķeļa dēls — 34 gadus vecs, Skrīveru stacijas strādneeks. Vāji attīstits, bezpartejisks, reliģiozs.

Tomsons, Andrejs Jāņa dēls — 31 gadu vecs. Politiski labi attīstīts, zocialdemokrats. Veetejā pagasta saimneeka dēls. Leelu lomu spēlēja kā kara organizators.

Grasis, Mārtiņš Jēkaba dēls — 29 gadus vecs, Skrīveru Ogje-neeku saimneeks, zocialdemokrats. Viņš bij veens no vecakeem, pirmajeem zocialdemokratu organizetajeem Skrīveru apkārtnē. Politiski un marksistiski sagatavots. Leelu lomu spēlēja kā veete-jais partijas organizators. Uzturēja sakarus ar Rigas organizācijām.

Zābaks, Andrejs Jāņa dēls — 45 gadus vecs, veetejais tirgotājs, bezpartejisks. Politiski vāji attīstīts, bet leels praktiķis saimnee-cibā.

No veetejeem Skrīveru beedreem vēl jamin Dzirlaugs un Kam-penauss, ari telegrāfisti, bet par viņu pārleecibu un lomu man trūkst vajadzīgo zinu. Tāpēc tos neaprakstišu. Aiz tadecm pat eemesleem neminēšu ari pārējos prāvas dalibneekus. kuri bij no citeem apvideem. Nerunāšu daudz ari par sevi. Kustibā sāku ņemt dalibu vēl 1903. gada, 1904. gadā cestājos veetejā organizācijā. 1905. gada rudenī darbojos, galvenā kārtā. Skrīveru muižā un tuvākā apkārtnē.

Dažus vārdus par apsūdzeteem beedreem vispār tomēr gribu teikt. Kā to var redzet no atsevišķu beedru raksturojumeem, visi še minetee. izņemot Kroderi un Maltu, bij no_ Skrīveru apkārtnes. Viņi bij vairak vaj mazak attīstiti un ar samēra labu vispārējo iz-glītibu. Pārejee prāvas dalibneeki, ar maz_»izuēmumeem. bij strād-neeku cilvēki vaj amatneeki uti samērā vāji attīstiti. Protams, tas nenozīmē, ka viņi būtu bijuši slikti revolucionāri. Tādā plaša kustibā, kāda tika „teesata" mūsu prāvā, 10—1_5 attistitakee bcedri daudz ko nebūtu spējuši padarīt, ja tos nebūtu atbalstījušas plašas masas. Tādi beedri, kā brāli Bramani, Lablaiks, Bariņš, Sil-kalns, Needre, Dadfers un vēl citi, atsevišķos notikumos pat spēlēja galveno lomu, bet viņus aprakstit še nevaru, jo maz tos pazinu.

Visos sīkumos prāvas gaitu neatstāstišu. Atzīmēšu tikai vispārējos vilceenus.

Mūsu prāva sākās 1907. gada 17. augustā, pēc vecā stila г spreedumu pasludināja 1907. g. 5. zeptembrī. Teesaia mūs Rīgas pagaidu kara teesa. Par preekšēdetaju bij ģenerālmajors Ko-Šelevs, par locekleem — 4 palkavneeki: Kvinto un Širinkins (no 113. Starajmsas pulka). Vitkovskis (no 116. Malojaroslavas pulka) un Drozdovs (no 101. Permas pulka). Apsūdzēja mūs prokurori — palkavnecks Paralovs un palkavneeks Čevadze.

No apsūdzibas raksta un teesnešu izturēšanās varēja noprast, ka spreedums būs bargs. Pareizāk sakot, tas jau bij gatavs, un par velti tee „teesnešu kungi" mūs tur vēl vazaja kādas 3 nedēļas! Teesas sēdes bij aizklātas, peelaida tajās tikai slepenās un atklātās policijas preckšstāvjus, oficeerus, baronelus un tamlīdzīgu publiku.

Mūsu leetā bij kādi 11 advokāti — Šablovskis no Rīgas, kņazs Andronņinkovs un Gruzcnbergs no Pēterburgas, Zālits un citi. Viss tas maz ko līdzēja, lai gan, peemēram, Šablovskis noturēja skaistu runu. Bet vaj nu advokātu runas varēja satricināt norūdi-to reakcionāru sirdis! Revolūcijas vilnis bij leels, un tagad dau-dzecm vajadzēja krist — vainigs vaj nevainigs.

Apsūdzetee teesas sēdē kā pirms, tā pēc spreeduma pasludināšanas izturējās deezgan vīrišķigi, ko pat grūti bij sagaidit, jo mūsu prāvas dalibneeku sastavs, pēc savas šķiras apziņas, sa-bcedriskā stāvokļa un partijas pārleecibas, bij deezgan raibs. Mūsu prāvā bij i muižas arendators (Grobinš), veikala īpašneeks (Zābaks), mājas īpaŠneeks-skolotajs (Malta), skrīveris (Kro-ders), stacijas preekšneeka palīgs (Peegazs), kantoristi (Krauze, Veselovskis), telegrāfisti (Dannenbergsens, Kampenauss, Dzir-laugs), amatneeki (Pauls), i beidzot kalpi (Bramaņi, Daders u. c.) un stradneeki (Sprofeis, Sprinfcis). Jaņem vēra vēl tas, ka mēs_ nebijām nosprauduši kopēju plānu, kā izturetees teesas preekša, jo līdz pat pēdējam brīdim nepazinām veens otru. Pateesibas labad jamin, ka eepreekšejā izmeklēšanā daži becdri un nebeedri, šādu vaj tādu apstākļu speesti, bij tomēr vairak runājuši, nekā būtu ja-runā, un tā nodarijuši leelakus vaj mazakus grēkus pret saveem līdzbeedreem. Tādi bij mašīnists Bergs (aprunājis Peegazi, Vese-lovski un Krauzi) un telegrāfists Dzirlaugs (aprunājis Peegazi, Veselovski, Kampenausu un Dannenbergsonu). Tas pats bij ari ar dažeem kokneseešeem. Teesas zāle tomēr visi izturējās deezgan korekti — nekādu teešu vaj neteešu uzradijumu tur nebij. Totees prokurora leecineeki tecsā runaja vēl vairak, nekā bij darijuši pee izmeklēšanas tcesneša. Izņēmums bij tikai atteeciba uz mani. Pee izmeklēšanas teesneša leecineeki bij sarunājuši man par sliktu, bet teesas sēdē viņi savus vārdus kategoriski noleedza, sacidami, ka viņi slikti sapratuši kreevu valodu un tulks viņu vārdus neesot pareizi pārtulkojis (no vineem leelakā dala bij igauņi). Varbūt, šis apstāklis atstāja uz teesu eespaidu. kālab es tiku cauri ar samēra veeglu spreedumu.

1907. gada 5. zeptembrī kara tecsa pa$li>dinaja spreedumu. saskaņā ar kuru 22 beedri tika noteesati uz nāvi, 18 — katorgā, 6 — nometināšanā Sibirija un 12 — attaisnoti.

Uz nāvi tika noteesati — Kroders. Malta, Peegāzs. Zābaks, Sil-kalns, Herdels, Ozoliņš, Toinsons, Snoriņš, Veselovskis, Petersons, Dubinskis, Needre, Biteneeks, Lablaiks, Pūriņš, Daders, Kārlis Bramans, Vilis Bramans, Mežpuķe un Dābolinfi,

Katorgu peespreeda Dūmam. Leepam un Āboliņam (uz mūžu).

Bāriņam (20 gadus), Krauzem (8 gadus), PauJain Purviņam, Eū-lam, Jānim Sproģim, Andrejam Sproģim, Sprinģim, Freimaņam, Knaueram, Jēkabam Klaviņam, Markevičam, Rozenberģim, Aške-vičam un Jakšam (4 gadus).

Nometināšanā Sibirijā tika noteesati: Grasis, Dzirlaugs, Danneo-bergsons, Mencs, Stūre un Gēģens.

Peerādijumu trūkuma dēl attaisnoja: Avotiņu, Bergu, Baltgalvu, Zeediņu, Peteri Kļaviņu, Šulcu, Eniņu, Jansonu, Kačurinu, Grobiņu, Osiņu un Stepanovu.

Pēc spreeduma pasludināšanas mūs visus atkal eeveetoja _Ri-gas guberņas ceetumā un atstāja kopā ar noteesateem uz nāvi, līdz galigai spreeduma pasludināšanai.

Spreeduma pasludināšanas bridi visi beedri izturējās ka revolucionāri. Tikai veens, ja nemaldos — Herdels, noslaucīja sev pāris asaru. Daži, turpretim, — kā Peegāzs, — pasmīnēja, bet leelakai daļai bij nopeetnas, pat veenaldzigas sejas. Es, ka ari visi pārejee, kas dabūja 4 gadus, jutamees tik pat kā nebūtu noteesati. Pēc pūrs deetiām dažu beedru sejās bij samanama pārmaiņa, jo katrs zinaja, ka pēc kādas nebūt nedeļas mūsu vidū vairs nebūs daudzu no mūsu beedreem. Tas tomēr netraucēja uzturēt vispārējo garastāvokli paceltu. Normālās sarunas bij gan grūti vest, bet visi gājām kopā pastaigat un centamees dzīt prom uzbāzigās domas. Pilnīgi veenaldzīgi izturējās Peegāzs iui Zābaks. Revolucionārā Peegāža izturēšanās bij saprotama, kaut ari visi zinaja, ka nāves sodu viņam neatcels. Zābaka izturēšanās visus pārsteidza: būdams veikala īpašneeks,_viņš tomēr, tapat ka Peegāzs, droši skatijās nāvei acis. Jadoma, viņš pa daļai bij veenal-dzigs pret nāvi.

Pārejee beedri stiprāk uzbudinājās. Kroders bij nervozs un ar-veen nopūtās, Malta stipri izmainijas, Veselovskis ari pārmainījās: no jautrā Zaņa nebij vairs ne vests. Tomsons katru deenu palika vājāks, jo ari viņam nebij nekādu cerību, ka spreedums varētu tikt mīkstināts. Brāli Bramaņi stipri trokšņoja, no ka varēja saprast, ka viņi uzbudināti. Ari Silkalns bij uzbudināts. Pārējo izturēšanos kaut kā slikti atceros.

Pēc nedējas spreedums tika pasludināts galiga veidā. Prokurors ceradās guberņas ceetumā 11. vaj 12. zeptembrī, izsauca mūs visus koridorā un pats, stāvēdams aiz restēm, pee eeejas, nolasija sprcedumu. Tas bij veens no smagakeem brīžeem mūsu prāvā. Izrādījās. ka no visecm 22, kam bij peespreests nāves sods, 13 tas bij pārvērsts mūža katorga. Grūti aprakstit ta brīža sajūtu... Lee-lakā daļa metās skūpstit nāveneckus, vaj teem bekizamo reiz speest roku. To acīs, kam sods bij mīkstināts, uzausa dzīvības stars. Veselovskis tā aizrāvās, ka visā balsī eekleedzās: „Man

samainija! Man samainīja!" Protams, tas viss bij dabigi, jo tas bij pateešām leels pārdzīvojums. Nervi pusotra gados, kamēr at-radamees izmeklēšanā u. t. t., tā bīj_ satracināti, ka pilnigi aukstasinīgi uzvestees bij grūti. Daži no tādas negaiditas pārmaiņas no-slaucija asaras. Nāveneeki visu to laiku atsveicinājās un izteica savas beidzamās vēlēšanas.

Es vairak runāju ar Peegāzi un Tomsonu, kuri abi bij no Skrl-vereem,un kureem naves sods netika pārvērsts katorgā. Peegāzs bij pilnīgi veenaldzigs, un tikai sasarkušee vaigi ieecinaja par viņa eekšejo uzbudinājumu. Tomsons, skūpstidams mani, noslaucija asaras. Tas bij ,,dveseles“ kleedzeens, kas no ši spēcīgā cilvēka izspceda asaras. Bramaņeem ari asaras bij acīs. Sevišķu aukstasinību izradija vecais Biteneeks, kurš visam tam peegrecza mazu vēribu. Zilkalns, Borovskis un Necdre ari bij stipri uzbudināti. Par pārejeem neatceros. Pēc tam, kad bijām beiguši atvaditees, nāveneekus saveda 2 atsevišķās kamerās un mūs sadzina atpakaļ savās kamerās.

Nakts līdz pulksten 3 rītā pagāja uzbudinātā garastāvokli — aizmigt neveens no mums nevarēja, jo katru acumirkli varēja eerastees pēc mūsu labakeem beedreem. Pulksten trijos no rīta uz eelas sadzirdējām pakavu klaudzēšanu. Uztvērām ari ratu troksni. No ta spreedām, ka ceetumā eerodas pēc mūsu beedreem. Drīz bij sadzirdami soli koridorā un durvju atslēgšana. Tajā pašā brīdi izdzirdām mūsu beedru pēdējas sveikas kreevu un iatveešu valodā. Visi sacēlamees kājās un sacēlām ellišķu troksni. Vēlāk sadzirdējām komandu konvojeem, un no ceetuma aizritēja vairakl pajūgi, kavalērijas nodaļas pavaditi. Pakavu klabēšana ilgi neaprima. Mūsu nervi bij sasprindzeti galīgi.

Beedri tika nošauti pee Matisa kapeem, netāļu no ccntralcee-tuma. Vēlāk stāstija_„aculcetineeki“, ka beedri nogalināti. Protams, par šeem nostāsteem var Šaubitees, bet tomēr viņi ir savā ziņā interesanti. Stāstīja, ka mūsu beedrus no guberņas ceetuma līdz nāves veetai ekskortejuši draguņi un kazaki, apmēram — simts no katreem. Nošaušanā ņēmuši dalibu ari kajneeki. Visi viņi bijuši sastāditi šādā kārtibā: preekšā —- kājneeki, aiz viņeem dra-guņi un aiz draguņeem — kazaki. Pec prokurora runas oficecrs devis komandu un tad norībējušas trīs zalves, veena pēc otras. Gandrīz visi beedri bijuši tūliņ beigti. Tikai b. Peegāzs vēl bijis dzīvs un breesmigi lamajis bendes. Tad peegājis oficecrs un no revolvera nošāvis ari viņu. Zaidati bijuši loti uzbudināti un šauteņu stobri līgojušees kā vēja sakustinātas needres. Oficeeri meeri-najuši zaldātus: „Ne volnuitjes, rebjata! Ņe vo!nuitjes!M...

Tā krita 9 mūsu labakee beedri. Še nosaukšu viņu uzvārdus:1 l) Arturs Martina dēls Peegāzs, 2) Andrejs Jana dēls Tomsons (no Skrivereem), 3) Zoržs Jāņa dēls Zilkalns (no Ikšķeles pagasta). 4) Adams Biteneeks (no Jumpravas pag.), 5) Pēteris Jēkaba

' Nosaucot uz nāvi noteesato uzvārdus, atmiņu autors b. J. Pauls ir pielaidis kļūdu. КЭ arķivu materiāli rāda, tad noteesato sarakstā nav 2. Zitkalna un K. Needres: viņu veetā tur atrodam Jāni Dubinski un Andreju D ā b о I i о u. (Salīdz. „Revolucionārās cīņās kritušo peemiņas grāmata", 66. lpp.). — Red.

dēls Borovskis (no Leelvardes bagasta), 0) Vilis Jēkaba dēls Bra* mans, 7) Kārlis Jēkaba dēls Bramans (no Lindes pagasta, Kurzemē), 8) Augusts Jāņa dēls Daders (no Kokneses) un 9) Kārlis Mārtiņa dēls Needre (no Stukmaņu pagasta).

Tā nobeidzās veena no Ieejakam prāvām Vidzeme.

Slēdzeens

Kas lasījis visus manus rakstiņus, tas zin, ka Skrīveru zocialde-mokratu organizācija sakumā sastaveja no dažeem beedreem, un ka pēc tam ta ar katru gadu peeauga, līdz 1905. gada rudeni viņu sasnecdza, tā sakot, savus „zeedu laikus". Pēc pārs gadeem to sakāva reakcijas spēki. Tomēr sēkla nebij kritusi uz akmeņeem: viņas loma 1905. gada rudenī bij deezgan varena. No 20. novembra līdz decembra vidum visa vara bij revolucionāru rokas. Notikumi mūsu apkārtnē peerādija, ka Latvijas lauku darbļaudis revolucionārās cīņās seko saveem braļeem, pilsētas stradneekeem. 1905. gada notikumi bij tas mēģinājums, kurā kā pilsētu strādnee-ki, tā lauku darbļaudis gatavoja savus spēkus leelajām 1917. gada Oktobra uzvaram.

A. MUCELĀNS. REVOLUCIONĀRĀ kustība biržu pagasta (Jēkabpils apriņķi, 1905. gada)

Jau 1905. gada vasarā Biržu pagastā sāka noturēt masu sapulces z.-d. partijas vadibā. Partijas beedri veica plašu propagandas darbu un izplatija proklamācijas.

Šajā paša vasara toreizējais apriņķa preekšneeks fon Fogts un Jēkabmecsta pristavs barons Klopmans arestēja vairākus zocial-demokratijas beedrus un eeslodzija tos ceetumā. Tomēr darbs virzijās uz preekšu.

Oktobra mēneša pirmajās deenās Biržu pagasta revolucionārā kustība kļuva sevišķi rosiga. Vēl vairak la atdzīvojās, kad tika atsvabināti no ceetuma politiskee arestetee. Gāja baumas, ka vecai valdībai peenākušas pēdējās deenas. Šīs ziņas izplatija pārbraucēji no Jēkabmeesta tirgus, kuri tur bij saklausijušees zocial-demokratu partijas propagandistu runas.

Veetejee valdibas viri bij leelās breesmas. Visa tauta gaidīja deenu, kad vecā valdiba tiks gāzta un viņas veetā nāks jauna valdība, nāks briviba un eesāksees jauna dzīve. Drīz veen, bez jebkādas cīņas, tika gāzta veetejā vecā valdiba: pagasta vecākais

I. Grīnis (Zceds), pagasta preekšneeki — J. Tumšs (Preekulans),

J. LejiņŠ (Alšans) un Needra (Rusaks) un pagasta skrīveris J. Vees-

jānis (uzticigs cara un peleko baronu kalps). Turpretim, pagasta preekšneeks Romans (Sānans) bij revolucionārās kustibas peekri-tejs. •'i

Viņu veeta tauta izvēlēja revolucionaro_ pagaidu valdibu — rīcības komiteju. Ricibas komitejā tika eeveleti: Zambrauns (Jurešu saimnecks), Rēmans (Sānanu saimn.). Grīns (Blavanu saimn.), Mi-kauss (Adumanu saimn.). Resnis (Zāģeru saimn.), Rupmeis (Reste-rares saimn.). Žagars (Aizpurvju saimn.). Lācīt (Lāču saimn. meita), Zirnīt (zocialdemokrate), Rupmej Anna (Resterares saimn. meita), Fernests (z.-d„ skolotājs), Rāre (Mežagrunte), Apsāns (Meža-grunte), Dābollapa (macitajmuižas kalps), Pilnmēnesis (Mežagrunte).

Kā redzams, ricibas komiteja sastāvēja, galvenā kārtā, no turi-geem saimneekeem. Jaunā valdiba — rīcības komiteja enerģiski kērās pee darba. Noorganizēja miliciju. Atbruņoja mežsargus,, kureem bij šautenes un patronas. Atņemtas šautenes izdalija mili-čeem un revolucionareem. Sasauca vispārēju pagasta sapulci, kura notika oktobra vidu pee pagastmājas. Sapulcejušees bij loti akti-vi un uzstājās ar runām. Pēc tam vēl notika vairakas sēdes pagastmājā, Bezgalas skolā un pagastskolā.

Vairākās sapulcēs ar ziņojunieem uzstājas partijas propagandists beedris Grēviņš. Partija izplatija revolucionāro literatūru, proklamācijas, lapiņas, laikrakstus un revolucionārās dzeesmas. peemeram, „Kas paši staigā driskās", „Mostatees, jūs darba ļaudis", „Sarkanais karogs" un citas. Dažas no šīm dzeesmām tika dzeedatas garigo dzeesmu motivā. Tika aģitēts prel rentes maksašanu, pret nodokļu maksašanu valstij u. t. t.

Neskatotees uz šeem pirmajcem revolucionārās kustibas soleem, pagastā tomēr uzturējās dažas personas, kuras leelā mērā kaitēja revolūcijai. Tce bij — Biržu muižas rentneeks, vāceetis fon Rautenfelds ar visu ģimeni, pagasta mācitajs A. Ješke, Muižgales pagastskolas skolotājs J. Mendians (cilvēks ar veceem eeskateem, deevbijigs) un vēl daži pelekee baroni. Sīs personas izplatija, galvenā kārtā, tādus uzskatus: „Jūs, kalpi, eseet paklausigi saveem kungeem, jo tas deevam patīk". Viņi karsti aizstāvēja cara val-dibu un bij pret verdzibas ķēžu nokratišanu. Viņi bij tee, pee kureem cariskā valdiba greezās (caur saveem žandarmeem un poli-cisteem) del vajadzīgām ziņām, lai apspeestu revolūciju un iznīcinātu revolucionārus.

Nakti no 16. uz 17. oktobri uz J. Mendianu tika Šauts caur skolas logu. Sai pat laika nošava Salas pagasta skolotājā Dekera seevu (nodēvēju). Pēc minetecm notikumeem otrā deenā J. Mendians atstāja skolu un aizbrauca uz savām lauku mājām.

Tomēr Rautenfelds im Ješke vēl dzīvoja gluži meerigi savās muižās. Neveens viņus netraucēja. Novembra sakumā eesākās muižu dedzināšana. Sājā laika Rautenfelds un Ješke aizbēga uz Jēkabmeestu. Būdami pilsētā, tee tomēr nikni cinijas pret revolucionareem.

Tolaik galvenās politiskās prasības, kuras uzstādīja partija, bij — cara valdibas gāšana, muižneecibas iznicināšana un zemes nodokļu atcelšana.

Skolotājā J. Mendiana veetā nāca zeminarists Femests, otrais-skolotājs bij_ beedris SpeldziņŠ. See skolotāji krasi grozīja mācības metodi .skola, kā ari ecveda jaunu discipline īsā laikā, var teikt, tee „izveda"_skolu no patriarhālā laikmeta un „eeveda" to jauna laikmetā. Bērzgalas skolā palika bijušee skolotāji, kuri pa daļai bij revolucionārās kustibas peekriteji.

Gāja baumas, ka baznīcā tikšot eerikots klubs. Tomēr nekas tamlīdzīgs netika darits. Bez jau mineteem revolucionārā darba panēmeeneem, beedri vēl uzvilka sarkano karogu, rīkoja masu sapulces, mītiņus, sēdes u. t. t. Vārda briviba bij pilnīga. Tauta pirmo reiz varēja atklāti darbotees un atklāti klausitees revolucionārās runas.

Tomēr eesākto darbu varēja turpināt ne visai ilgi. Decembra sākumā jau sāka klīst baumas, ka vairākās veetās melnā sotņa esot nežēligi izrēkinajusees ar revolucionareem. Daudzi esot nošauti, pakārti un ceetumos eeslodziti. Stāstīja, ka teekot sūtiti dragūni un kazaki ar šķēpeem, zobeneem un leelgabaleerrr „bun-tavneeku” apspeešanai. Vecā valdiba atgreežotees atpakaļ.

Eesāktais revolucionārais darbs itkā apklusa. Pacēla savu galvu reakcija.

Decembra pirmajās deenās Biržu pagastā parādījās pirmee, dragūnu drēbēs tērptee, melnsimtneeki. Tee atjāja no Jēkabmeesta, lai aresietu rīcības komitejas locekļus, jo šai deenā vajadzēja notikt rīcibas komitejas sēdei. Bet izrādījās, ka rīcibas komitejas sēde jau bij notikusi deenu eepreekš. I'apēc melnsimjneekeem neizdevās neveenu arestet. Kad dragūni redzeja, ka sēdes nav, tee nodedzināja pagastmājas šķūni, laikam domādami, ka šķūni paslēpušees rīcibas komitejas locekļi. Ceļā uz mācitajmuižu dra-guņi nošāva b. Saldi, kurti tee bij pamanījuši ejam pa sāņusce-|u. Izdarījuši minētos „darbus”, dragūni atgreezās atpakaļ uz Jēkabmeestu.

Trešajā deenā pēc tam no Eekengraves uz Jēkabmeestu jāja apmēram 50 dragūni. Nodedzinājuši vai rakas mājas blakus pagastos, tee devās dedzināt ari Biržu pagasta mājas. Ceļā uz Biržu pagastu dragūnus Jodelkroga silā apšaudīja revolucionāri. Sadursmē tika nošauts veens dragūns un ar skrošu lādiņu ее vainots sejā oficeers.

Otro reiz draguņus apšaudīja pee Spārnu kroga, silā. Ceļā uz Biržeem dragūni peekāva katru pretimnācēju, kurš vaj nu laika nenoņēma cepuri, vaj ari laikā nepagreeza vipecm ceļu. Katru izkratīja un aplaupīja. Biržu pagastā dragūni nodedzināja Jure-šus, Ozolkroga mājas, Auzuļu majas un Aišanu Luģim riju, ka ari dažas mājas kaimiņu — Salas pagasta.

Kaut cik Ieelaku pretestību revolucionāri nebij spējīgi izdarīt. Viņi vēl bij vāji organizēti. Trūka eeroču un šaujamā materiala, pašā rīcibas komitejā valdija nesaskaņas. Šajā laikā rīcibas komiteja peelaida rupju kļūdu. Daži rīcibas komitejas locekļi bij pacēluši jautājumu, ka jaeesneedz apriņķa pristavam baronam Klopma-nim lūgums dēļ apžēlošanas. Tāda satura peticiju ari sastādīja, viņu parakstīja komitejas locekļu vairākums (saimneeki) un uzdeva Kemanam aizvest to pristavam Klopmanim. Šo soli asi no-sodija partijas propagandists beedris Grēviņš, kā ari daži rīcības komitejas locekļi. Tomēr dokuments tika nodots Klopmanim rokās.

Neilgi pēc ši lūguma eesneegšanas un pirmās soda ekspedīcijas aizeešanas Eekengraves muižā eeradās vēl kāda cita „teesašanas komisija”, ar pristavu Klopmani preekšgalā. Eesākās aresti un teesašanas. Arestēja un noveda uz Eeķengravi sekošus ricibas komitejas locekļus: Lācit, Kemanu, Grīni, Līci, Zimit, Pilnmēnesi, Kāri, Dābollapu, Resni, RupmejU (saimn.), Apsānu, Žagaru un citus.

Visus arestētos stipri peekāva ar pipkām un durem gan pats pristavs Klopmanis, gan draguui-bend.es. Arestētos spīdzināja, vi-neem peedraudeja ar karatavam, jo tee pee nopratināšanas izturējās tā, kā teem ,,kungeem“ nepatika. Pēc veenas deenas neželi-gas spīdzināšanas un peekaušanas arestētos atsvabinaja.

Vēlāk notika jo plaši aresti un „vainigo" ķeršana uz agrak arestēto izteiceeneem vaj ari uz speegu ziņu pamata. Arestētos noveda uz Jēkabmeestu un eeslodzija ceetumā. Dažus „begot" nošāva. „Bēgot" tika nošauti pee Veesites, ezera mala, netālu no Lažda-res mežsarga mājām, četri citu pagastu revolucionāri. Starp no-šauteem bij ari Leelzalves skolotājs DeevkociņŠ. Pee Grivenee-keem, uz platās linijas Zasa—Livani, tika nošauti trīs revolucionāri: Staprans (Dignājas skolas skolotājs), Eeķengraves saimneeka dels Saulits un vēl kāds trešais, kura vārdu neatceros.

Uz soda ekspedicijas komandeera generaļa Vendta rīkojumu, visus eeročus (medneeku bises, revolverus un nažus) vajadzēja nodot Jēkabmeesta pristavam Klopmanim. Aizleedza jebkādu sapulcēšanos. Ncbij brīv pat 2—3 cilvekeem kopfieet pa ceļu vai ceļu. Daudzi tika arestēti un peekauti bez jebkādas vainas. Tomēr no draguqu ķetnām izdevās aizbēgt Sambranam, Mikanam, Rupmej Annai, Fernestam, Speldziņam, Kiopam, Kazubirnim un vēl citeem.

Līdz 1906. gada janvārim soda ekspedicija bij „spīdoši" izpildi-jusi savu varmākas lomu. Viņa nežēligi izrēķinājās ar revolucio-nareem.

Vēlāk eeveda pastiprinātu apsardzību, noveetoja muižās straž-Oīkus un pavairoja uradņiku skaitu. Aizbēgušee muižneeki atgree-zās atpakaļ. Atgreezāsari mācitajs Ješke un saka atkal rīkot „deevkalpošanas" baznicā. Atgreezās J. Mendians uz Biržu MuiŽ-gales skolu, noārdīja visus jauneevedumus un atgreeza ari šeit atpakaļ „vecos laikus". Atgreezās padzītais pagasta skrīveris Veesjānis un visi vecee pagasta vīri.

Tomēr, neskatotees uz represijām un aresteem, revolucionāri turpināja darbotees. 1906. gada janvari nošāva nodēvēju — Laimu-kroga rentneeku Grāvīti. Paņēma no pagastmājas kases naudu, kura bij vajadzīga revolucionareem emigrešanai. Atbalstija „mežabrāļus", kuri slēpās pagasta mežos. Veenā, otrā veetā uzlika vaiņagus kritušo peemiuai. Uzviika vairākās veetās sarkanos karogus un izplatija proklamācijas.

Bet reakcija ar katru deenu palika drošākā un nekaunigaka. Strādneeciba, redzēdama muižneecibas un cara kalpu zvērisko izrēķināšanos ar revolucionareem, gatavojās jaunām, preekšā stāvošām cīņām. Zocialdcmokratijas organizācija nostiprinājās un aptvēra savā eespaidā aizveen plašakas masas. Та tas turpinājās līdz 1914._gadam, kad eesākas imperiālistiskais karš.

Jaatzīmē, ka cara valdībai loti palīdzēja divi Biržu pagasta saim-neeku brāļi — uradniki: Bruņeneeks un Ermansons, kuri netikveen bij pakalpigi ziņu sneegšanā soda ekspedīcijai, bet ari paši palīdzēja spīdzināt, sist un Šaut revolucionārus.

Apskatot ta laika Biržu pagasta rīcibas komitejas locekļu tālākās gaitas, jasaka, ka revolūcijai un stradneecibai ir palikusi uzti-ciga tikai beedrene Zirnit. Pārejee locekli, izņemot Ferne-stu, kurš vēlāk tika nošauts, ir palikuši par meerigecm savas ,,familijas“ tēveem, kas dzīvo savās saimneekmajas Baltlat-vijā, kā turigi pelekee baroni.

I. К. BĒRZIŅŠ. MANAS ATMIŅAS PAR 1905.-1907. 6ADEEM

Ar revolucionāro kustibu Baltijā man pirmo reizi nācās eepazī-tees 1904. gadā Kuldigā. Tajā laikā es tur mācijos Baltijas skolotāju zeminarā.

Baltijas skolotāju zeminars, kurā toreiz par direktoru bij Baltijā labi pazīstamais rcakcionars-melnsimtneeks Stahovičs, bij slavens ar savu kazarmes režimu un reakcionareem pasneedzejeem. Stahovičs turēja zeminaru kazarmes stāvoklī. Preekš izeešanas no zeminara sētas zeminaristatn bij jaizņem katru reiz īpaša atļauja, starp klausitajeem bij radits specials denuncetaju — direktora mīlulu tīkls; Stahovičs nesaudzīgi izrēķinājās ar katru „nepaklau-sigo“, kas uzdrošinājās kritizēt zeminara „kartibu“. Nākošo Latvijas tautskolotāju mācibu zistema bij nostādita uz rusifikācijas pa-mateem. Pilnigi dabīgi, ka šādi apstākli rādijā zeminaristos, kas vairumā bij Iatveeši, opozīcijas garu, kas atklati sāka izpaustees 1904. gada rudenī.

Protests izvērtās veeteja rakstura dumpī: zeminaristi atteicās apmeklēt stundas, peeprasija atlaist vairākus pasneedzejus, grozīt preekšmetu pasneegšanas zistemu un uzlabot zeminaristu materiālo stāvokli. Zeminaristi savas prasibas pastiprināja ar aktivu darbību — logu izdauzišanu u. t. t.

Mācības apgabala kuratora atsūtitais eerednis ,,dumpi“, protams, ātri likvidēja: izslēdza no zeminara kādus 20 zeminaristus, vairakeem zeminaristeem atņēma kroņa stipendiju un daudzus eerakstija slepenajā ,,šaubigo“ saraksta. Zeminara tolaik jau pastāvēja skolneeku pulciņš, kam bij sakari ar zocialdemokratu organizāciju. Neraugotees uz izrēķināšanos ar „dumpineekeem**, zeminaristeem šee sakari tomēr nesatrūka. Pats šis notikums veicināja revolucionāro noskaņu attīstibu zeminaristu vidū; tas radīja zināmu diferenciāciju, sadalot visus klausītājus opozicionāros un lojālajos. Minētā pulciņa beedri zeminarā paklusam eenesa revolucionāro zemgrides literatūru, proklamācijas. Šad. tad tika noturētas ari sapulces.

1905. g. pavasari, kad leeldeenu brivdeenās eerados pee saveem vecakeem, es tur novēroju revolucionārā noskaņojuma peeņemša-

nos zemneecibā. Saī apkārtnē jau ne veenti reiz veen bij izplati-tas LZDSP CK izlaistās proklamācijas, kuras aicinaja zemneekus un kalpus organizetees, noturēt sapulces, apspreest savu saimnee-cisko stāvokli un eesneegt savas prasibas saimneekeem. Bij dots lozungs eekarot heedrošanās un vārda brīvibu, neprasot varas •eestāžu atļaujas. Konkrēta aicinājuma uz sacelšanos vēl nebij.

Mani vecāki strādāja par kalpeem Jaunpils (Rīgas apriņķī) mācītājmuižā, kur bij kādi 10 cilvēki jauneešu. no teem — divi veete-jā rentneeka dēli. mans brālis un vēl daži kalpi. Mans brālis Jānis toreiz strādāja kā galdneeks pee kāda būvuzņēmēja. Viņa darbnīca, kur strādāja kādi 30 strādneeki, jau pastāvēja zocialdemokratu pulciņš, kurā, domāju, sastāvēja ari mans brālis (viņš no manis to slēpa, ari es. savukārt, slēpu savus sakarus ar skolneckn pulcinu -zeminarā). Brālis atnesa vairakas nelegālās brošūras un proklamācijas, kuras, izlasījuši, mēs atkal eedevām saveem pazīstameem. Ar organizāciju. laikam, bii saistits ari veens no rentneeka deleem, jo ap leeldecnām policija pee viņa izdarīja kratīšanas. Pee veenas reizes izkratīja ari manus vecākus, kuru istabā viņš toreiz dzīvoja. Kratišanai nebij nekādu panākumu — policija itin neko neatrada.

1905. g. pavasars šeit pagāja samērā meerigi. bez sevišķeem no-tikumeem. kaut ari zemneekn neapmeerinatiba arveen peeauga. Uz laukeem bij sajūtama apslēpta rūgšana. No mutes mutē klīda dažadas zinās par streikeem Pēterburgā un Riga, par 9. un 13. janvara notikumeem. Zemneeki asi kritizcia neveiksmes Tālo Austrumu frontē un Šur. tur sāka gudrot par uzbrukumeem baronu muižām. Vasaras svētkos Latviiā daudzās baznicās. — starp citu ari mūsu kaimiņpagastā, t. i. Nītaurē, — tika izkaisitas proklamācijas, izjaukta „deevkalnošana" un sarīkots mitinš. Nītaures mācitajs draudzes preekšā tika padzīts no baznīcas. Sājā akcijā man neiznāca ņemt dalibu. jo tolaik atrados Kuldigā.

Plaša mitiņu kampaņa ar lozungeem — „Nost ar patvaldību, nost apspeedejus-muižneekus!“ — tika sarīkota visā Latvija. Sur, tur jau tika aiztikti muižneeki (dedzināšanas un atsevišķi uzbrukumi). Ziņas par kreevu armijas neveiksmēm Māndžurijā apstākļus vēl vairak sarežģīja. Runaja par preekšā stāvošo zemessargu eesaukšanu. Revolucionārais ncmeers zemneekos peeauga, atmosfēra sabeezejās. Raididamees par savu dzīvibu un mantu, baroni bij izlūgušees no cara valdības sargus — kazakus, kurus ne-leeleem piļlcinecm (15—20 cilvēku katrā) jau jūnijā nometināja katrā muižā. Kazaku nodaļas darbojās veetejo policijas uradņiku un „goda pristavu“ (veetejo baronu) vadībā. Aizdomās kritušos zemneekus izkratīja, ari peekāva. Aktīvākos arestēja un administratīvā kārtā izsūtīja uz 3 menešeem. Cik atceros, mūsu apkārtnē ap to laiku neveena prāva vēl netika uzsākta.

Jūlijā veetejais LZDSP pulciņš (par kuru jau eepreekš minēju) organizēja laukstrādneeku streiku. Streiks izvērtas deezgan lee-lā demonstrācijā, kura ar plīvojošu sarkanu karogu devās uz muižu. Muižā noturēja mitiņu. Mītiņā uzstājās veļak pazīstamais kaujineeks b. ,,Stepka“ (Leepiņš), kurš savā runā aicinaja darb-laudis organizetees un veenoti ugstātees pret apspeedejeem — baroncem un cara patvaldību. Jasaka, ka demonstrācijā bij labi organizēta. Та bij nodrošinātā pret negaiditeem uzbrukumeem, jo uz visām pusēm, no kureenes veen varēja gaidit kazakus, bij izsūtiti izlūki-velosipedisti. Mitiņš noritēja bez starpgadijumeem un pacēla vcetejo eedzlvotaiu garastāvokli.

Drīz pēc mitiņa Jaunpilī eeradās kazaki. Tika izdaritas vairākas kratīšanas, un, ja nemaldos, trīs cilvēkus arestēja. Kā atbildi uz to veetejais zocialdemokratu pulciņš augusta sakumā organizēja uzbrukumu kazakeem, kuri brauca uz veetejo staciju pēc pro-dukteem. Šajā uzbrukumā ari es ņēmu dalibu, kaut gan pulciņā toreiz vēl nesastāvēju. Pulciņā bij pavisam tikai 7—8 beedri; šāds spēks preekš uzbrukuma bij par mazu. Lai sadabūtu pee-teekoši daudz cilvēku, pulcina beedri uzaicināja sev palīgā visuzticamākos veetejos zemneeku jauneešus. Sapulcejamees kādi 15— 16 cilvēki. Bijām apbruņoti medibu bisēm, dažeem bij vēl ari revolveri. Par kazaku izbraukšanas laiku mēs dabūjam noteiktas ziņas no baronu kalpotajeem. Kazaki uz staciju izbrauca naktī, acīmredzot. lai par to nedabūtu zināt veetejee eedzīvotaii. Mēs viņus sagaidijām verstes 5 no muižas — mežā, kurš sneedzās gar abām leelceļa pusēm un bij tik beezs, ka traucēja pat kājneeku kustibu, nerunājot jau nemaz par jātneekeem. Mūsu kaujineeki no-veetojās egļu beezoknī, ce|a veenā pusē. Tiklīdz kazaki bij klāt. atklājām uguni no savām bisēm. Cik atceros, neveenu kazaku mēs vārigi neecvainojām, — bij eevainoti tikai zirgi. Tomēr pēkšņais uzbrukums viņus tā nobeedeja, ka tee tūliņ aizaulekšoja, mūs pat neapšaudījuši. Pēc kādām deenām kazaki atgreezās — šoreiz viņu bij daudz vairak. Sākās atkal kratišanas: mekleja uzbrukuma dalibneekus, bet bez panākumeem.

Augusta vidū aizbraucu atpakaļ uz zeminaru un tā atrāvos no revolucionārās kustības mūsu pagasta.

Pirmās dcenās zeminarā itkā nekas jauns nebij samanams. Semināristi vēl labi atcerējās 1904. gada izrēķināšanos un baidijas no izsekošanas un speegošanas, kādu praktizēja skolas administrācija; tāpēc tee, atgreezušees no brīvdeenām, izvairijās sarunatees savā vidū par revolucionāro kustibu. Tikai loti tuvi pazīstami un pavisam šaurā pulciņā dažreiz eeminejās par mitiņeem vasara, proklamācijām u. t. t. Sajuzdams tuvojošos notikumus, direktors Stahovičs rādijā zeminaristeem pavisam neceešamus, drakoniskus apstākļus. Uz pilsētu laida tikai tos, kas dežurējošam pasneedze-jam varēja uzrādit sevišķi svarīgus eemeslus un ari tad — tikai uz divām stundām. Par nokavēšanos, ja nevarēja uzradīt svarīgus cēloņus, skolneekus stingri sodija. Plaši praktizēja kratiša-

nas guļamistabās un skapīšos, kamēr zeminaristi klasēs nodarbojās. Direktora mīluļu" (speegu) skaits aizveen pavairojās. Avīžu lasišana zeminara bij noleegta; tas tika peegādatas pasle-pus. Tāpēc par notlkumeem ārpus zeminara seenām bij pavisam nepilnīgas un neskaidras ziņas.

Zeminars atdzīvojās tikai pēc 17. oktobra. 17. oktobra manifests tā apdullināja zeminara administrāciju, ka viņa vairakas dcenas nezināja, ko darit. „Nemeers" zeminara no jauna pacēla galvu: zeminaristi atkal izvirzīja prasibas, lai tiktu padzīti vairāki pasneedzeji, uzlabots skoineeku materiālais stāvoklis u. t. t. Pilsētā tika noturēti mitini un rīkotas demonstrācijās. Zeminari-sti pārtrauca stundas un bez atļaujas gāja uz pilsētu.

Lai nomeerinatu zeminaristus un pademonstretu savu „liberālismu", direktors peekrita skoineeku demonstrācijās sarikošanai. Pasneedzejeem peedalotees un kopā ar citām veetejām mācibas cestādēm (pilsētas un tirdzneecibas skolām), ta tika nolikta uz 25. vai 24. oktobri. To deenu „aktu zālē" (pirmās klases telpās) noturēja „deevkalpošanu" un vīrsmācitajs (arhircjs) Avrorovs „paskaidroja" 17. oktobra manifesta nozīmi. Zeminara sētā mūs jau gaidi ja pilsētas skolas skolneeki. Sastajušees rindās, mēs visi kopā devamees uz vārteem. Šai momentā direktora „mīluļi" mēģināja pacelt trīskrāsaino karogu. Zeminaristi tomēr to tūliņ norava un samīdīja. Tika pacelts jau agrak sagatavots sarkans karogs. Oīķestrs saka spēlēt marseljēzu un zeminaristi dzeedaja Ildzi. Pedagoģiskais personals pasteidzās nozust, reizē ar to pamēģinot apturēt gājeenu (atņēma orkestram instrumentus). Draudi un aicinājumi atstat demonstrantu rindas, nosaucot pat varda atsevišķus zeminaristus, maz ko līdzēja: aizgāja tikai nedaudzi.

Demonstrācijā, kurai peeveenojās ari strādneeki, izdevās teicami. Policija šajās deenās bij nolīdusi savās alās un nerādījās. Ja-peezīmē, ka Kuldīgas policija vispār nezināja, ko darīt un kā iztulkot 17. oktobra manifestu. 19. oktobrī, kad plaša stradneeku manifestācija eeradās pec apriņķa preekšneeka un peeprasija atbrīvot politiskos apceetinatos, pēdejee ari tika atbrīvoti.

Pēc minētās demonstrācijās mācibas zeminarā tika pavisam pārtrauktas. Sasauca visu zeminaristu sapulci, nosprauda prasibas un rakstiskā veidā eesneedza tās zeminara „pedagoģiskai padomei". Rezolūcijā bij, galvenā kārtā, tās pašas prasibas, kuras bij eesncegušas ari citas macibas eestades. Administrācijā oficiālā karta partrauca mācibas. Mūsu prasibas ta paziņoja apgabala kuratoram. Nogaididami rezultātus, mēs atklāti studējam revolucionāru literatūru, rīkojām sapulces u. t, t.

Oktobra beigās vaj ari novembra sākumā atbrauca tautskolu direktors un, eepazinees ar mūsu prasibām, deva rīkojumu slēgt ze-rrrinaru uz nenoteiktu laiku. Saņēmuši „ceļa naudu" (progonnije), pēc pārs deenām bijām jau katrs savās mājās. Zeminars tā ari palika slēgts visu 1906. gadu. Vēlāk tur eeveetoja Orlova kazakus. Bet daudzi zeminara audzēkņi nolika savas galvas par revolūciju. Ceetumā man ziņoja, ka no mušu zeminara audzekņeem 1907, gadā arestēti un nošauti kādi 50 cilvēki.

Rīgai caurbraucot, apmeklēju savu brāli, kurš jau no pavasara strādāja Riga. Dabūjis no viņa šādu, tādu revolucionāro literatūru, aizbraucu pee vecakeem uz laukeem.

Ap Šo laiku lauki tik tikko bij atmodušees uz atklatu revolucionāru cīnu. Pagastos tika sasauktas peeaugiišo pilsoņu sapulces. Šajās sapulces vecās pagastvaldes pasludināja par atceltām un eevēleja jaunus pašvaldības orgānus — ricibas komitejas. Komitejās eekluva revolucionarce zemneeki, saimneeki un kalpi. Ja-peezīmē, ka 1905. gada kustībā, blakus lauku proletariātam (kal-peem), Latvijā ņēma dalibu ari lauku inteliģence (lauku skolotāji un skolu jaunatne), daudzi saimneeku bērni (dēli un meitas) un pat daži saimneeki.

Revolucionāro kustību mušu apvidu (3—4 pagasti) vadija divi eebraukušee beedri — Rullis un Bērzons (1906. gada februārī abus šos beedrus kādā Vitebskas guberņas meestiņā, — nosaukumu neatceros, — bij eelenkuši stražņiki un policisti; pec apšaudišanas abi beedri bij nošāvušees un viņu līķi sadega aizdedzinātā nama), kā ari veetejā, agrak noorganizētā, zocialdeniokratu pulciņa beedri,

Ap to laiku pee mums radās pulciņš „Sprungulis", kurā eestājos ari es. Pulciņš uzņēma sakarus ar LZDSP Madleenes organizāciju. šejeenes kustībā dzīvi peedalijās — rldzineeks Peteris Pi-driksous, kurš bij dzimis mūsu pagastā (pēc peenemta vārda — „Šķirgats", 1907. vaj J908. gadā, saskaņa ar lauku kara teesas spreedumu, nošauts), Timrots (gāja bojā kopā ar Rulli un Bērzo-nu), Kārlis Balodis (1906. gada, Koknese, lauku kara teesas nošauts). Peteris Balodis (velak noteesats mūža katorga). Apalups (lauku kara teesas nošauts 1906. gada vasarā, Nītaures muižā). Kārlis KalninŠ (vēlāk noteesats katorgā), brāli Danciši (velak emigrēja) un vēl citi.

Pagasta rīcibas komitejas, līdz ko izvēlētas, kēras pee darba. Viņas atcēla agrako galvasnaudas nodokli un sāka izstrādāt eenā-kumu nodokļa uzlikšanas kārnbu; baronu pamestās muižas pasludināja par tautas īpašumu un viņu pārvaldi pārņēma savās rokās: padzina policiju (uradņikus) un organizēja savu pagasta miliciju; atlaida vecos reakcionāros skolotājus uti viņu veetā eelika jaunus, kurus apstiprināja pagasta kopējā sapulce; atceļa macitajus un atņēma teem mācītājmuižu un zemi. Tālāk, cik atceros, par šeem soleem ricibas komitejas mūsu apvidū negāja. Pargļzak gan būtu teikt. — nepaspēja vairak izdarit, jo Orlova soda eicspedicija drīz vecu pārtrauca viņu darbibu. Sasaukt apriņķu un guberņu kongresus ricibas komitejas nepaspēja, jo viņu mūžs bij tikai kādus 2—2Vi mēnešus Hgs._

Pirmajās deenas pec 17. oktobra manifesta „veetejā vara" tee-Sām bij apjukusi un gandrīz nekādi netraucēja revolucionāro masu kustibu. Tomēr šāds stāvoklis turpinājās nevisai ilgi.

Jau novembra beigās mūsu apvidū policija izdari ja vairākus uzbrukumus pagasta sapulcēm un mēģināja likvidēt revolucionāro kustibu. Teesa, Šeem uzbrukumeem toreiz nebij nekādu sekmju. Pēc vairākām sadursmēm ar mūsu miliciju, policija bii speesta, kopā ar ncleelām kazaku dalām, aizvāktees uz pilsētu (Rīgu). Di_-vās tādās sadursmēs nācās peedalitees ari man, ka milicim. Ptrmu no šim sadursmēm bij 19. novembrī, kad pagastmājā sasaukto mitinu (kādus 500 cilvēkus) eelenca 50 cilvēku leela kazaku nodala, ar baronu Kampenhauzenu preekšgaiā. Kantpenhauzens draudēja atklāt uguni un pavēlēja mitiņa dalibneekeem izklīst.

Kad mēs to atteicamees darit, tad kazaki mēģināja eebrukt_ pagastmājas telpās. Māja bij celta no ķeeģeleem un divus stāvus augsta. Tāpēc mums bij samērā veegli aizsargatees. Kaut gan miliču bij mazak nekā kazaku, tomēr uzbrukumu mēs atsitām ar leeleem zaudejunieem kazaku pusē. Varigi eevalnojām baronu Kampenhauzenu un nošāvām 7—8 kazakus. Peevākuši savus kritušos un eevainotos, kazaki atkāpās uz muižu. Mēs. turpretim, nogaidijuši kādu laiciņu, izbeidzām mitinu. Mums bij 2 eevalnoti, no kureem — veens smagi, _

Dabūjuši zināt, ka pagastmaja eelenkta no kazakeem. tuvāko māju eedzivotaji bij izsūtījuši ziņnešus uz kaimiņu pagastu. Kaimiņu pagastā pret vakaru jau bij samobilizeti vairaki simti miliču, kuri tūiin steidzās mums palīgā. Izsūtijām vioeem pretim ziņnešus, kas teem paziņoja par mūsu uzvaru un lika preekša greeztees atpakaļ.

Nākošo nakti mēs uzbrukām muižneeka pilij, kur bij apslēpu-šees kazaki. Panākumu mums tomēr nebij. Otrā deenā kazakeem no Siguldas (70 verstes no mūsu pagasta) peesteidzās palīgā vesels eskadrons. So palīgspēku apsardziba no muižas evakuējās kā baronam nzticigee apkalpotāji, tā ari eevainotee kazaki. Rlcibas komiteja par to jau laikus dabūja zināt un paspēja nosūtit kazakeem pretim miliču nodalu. Šaī nodaļā bijām 40 miliči. Pa-slēpamees ceļa malā. pa kuru gaja kazaki. Bet kazaki virzijas uz preekšu ārkārtīgi uzmanigi un jājot novēroja katru krūmiņu. Tāpēc mūsu uzbrukums vioeem nebij negaidits. Eesākas beeža apšaudišanās, kuras rezultātā krita vel divi kazaki, un vairaki tika eevainoti. Aizturēt viņus tomēr mums neizdevās.

Tūliņ pēc šīs otrās sadursmes, kazaki no mūsu apvidus aizvācās prom. Līdzigas kaujas, tikai daudz Ieelakas, pēc dažām dee-nām norisinājās Kokneses-Skriveru, Leelvārdes un Cesvaines-Vecpeebalgas apvidos. Tikām uzaicināti dotees palīgā Vecpee-balgas beedreem, bet. kreetna attāluma dēļ (40 verstes), mūsu milicija nokavējās.

Pēc kazaku padzīšanas par veenigo varu uz veetum palika ri-cibas komitejas. Viņas pastāvēja, kā jau agrak to minēju, kādus divus menešus. Mūsu pagastā rīcibas komiteja darbojās, apmēram. līdz 1. janvārim. Neraugotees uz to, ka klīda jau baumas par soda ekspedicijas tuvošanos, pec mums zeemas svētkos vēl sasauca mītiņu, uz kuru eeradās apkārtējo pagastu miliči un apspreeda, ko da rit. Cik atceros, tad. ņemot vērā milicijas nelee-lo spēku, nospreeda kaujās ar soda ekspedīciju neeelaistees. Bez tam vēl nolēma, ka redzamakeem darbineekeem katra zina japa-slēpjas.

Pēc zeemas svētkeem rīcibas komiteja likvidējās un viņas locekli nozuda; nozuda ari pazistamakee un aktivakee miliči.

Vairākums tomēr palika uz veetas, jo cereja.ka soda ekspedīcijai neizdosees viņus atrast, vaj ari ka teem vēl peetiks laika aizmukt, ja vajadzēs. Daudzi tomēr pat pee tās vislabākās gribas nekur nevarēja aizbraukt, io nebij līdzekļu un dokumentu. _ Tāda paša eemesla dēl biju speests palikt pagastā ari es. Pagasta pali-kušee miliči pagaidām izpildija veetejas varas uzdevumus un rūpējās par kārtības uzturēšanu. Bij javed cīņa ar krimlnalelemen-teem, kuri, sajutuši, ka nu reiz nav varas, mēģināja izmantot šo momentu preekŠ laupīšanām. Starp citu mums nācās nošaut vairākus cilvēkus, kuri reizes divas mēģināja aplaupit muižu.

Dažos kaimiņu pagastos miliči bij speesti loti ātri nozust; tāpēc viņi nebij paspējuši noslēpt eeročus. Mēs centamees šos eeročus savākt un noslēpt slepenās noliktavās. Tā, vēl 1906. gada janvari mēs, cilvēki 12, devamees uz attālo Dzērbenes pagastu, jo mums bij peenākušas ziņas, ka aizbēgušee miliči tureenes pagastmājā atstājuši 14 Šautenes. Nenobraukuši līdz Dzērbeneļ, dabūjam zināt, ka tur jau eeradusees soda ekspedīcija, un tāpēc greezamees uz savu pagastu atpakaļ.

Atpakaļ braucot, pee Kosas muižas, mēs uzdūramees uz kādu soda ekspedīcijas nodalu, kura bij izsūtīta no Nītaures muižas izda-rit kratišanas un arestus apkārtnes mājās. Būdami slikti apbruņoti, mēs nevarējām uzsākt kauju un bijām speesti nogreeztees uz sāpceļeem. Kādas verstes peecas mums dzinās pakal Šī soda ekspedicijas nodala;_ mūs izglāba tikai leeliskee mūsu muižas barona zirgi, kurus mēs toreiz bijām ее jūguši savos pajūgos.

12. janvari pee mums, Jaunpilī, eeradās apmēram 400 cilvēku leela soda ekspedicijas nodala, ar pazīstamo bendi Ņeznamovu preekšgalā. Pagastā sākās kratišanas, aresti un dedzināšanas. Dumpigakās mājas tika nodedzinātās līdz pamatu pamateem. Eedzīvotaju mantas un mājlopi tika konfiscēti, vīreeši apceetinat». seeveetes un bērni atstāti likteņa varā. Pēc soda ekspedicijas nodaļas eerašanās mūsu apkārtnē, saskaitiju kādus 13 ugunsgrēkus. Baididamees palikt mājās, mēs, kādi 7 cilvēki, aizgājām uz mežu; paņēmām sev līdz ari eeročus un šaujamos materiālus. Pirmās divas naktis pārgulējām mežsarga mājiņā, bet pec tam nospreedam, ka tur palikt nav droši, sadalijamees vairākās grupās, — pa 2—3 cilvēki katrā, — un noslēpamees dziļāk mežā. Es un vēl divi bee-dri no tās pašas mājas paslēpamees kādas meža mājas pirtī, bet vēlāk naktis pavadījām kādā seena šķūnī, meža vidū.

Sabijusi muižā deenas tris un izrēķinaj usees ar pagasta „dutn-pineekeem", soda ekspedīcijas nodala taisījās dotees tālāk. Par to mums paziņoja mūsu draugi caur zemneeku, kas mūs apgadaja ar uzturu. Nospreedām, ka pēdējā nakti nodaļa nekādās kratiša-nas neizdarīs un mūsu māju neapmeklēs, kura jau tā bij divas reizes apmeklēta, un tāpēc nolēmām meerigi atgreeztees mājas. Krēslā izgājām no meža un nonācām nepamaniti līdz mājām. Paslēpuši eeročus un paēduši, mēs ceešt adzmigām.

Tā ap pusnakti pēkšņi izdzirdām dauzišanos pee durvīm un nepaguvām ne atjēgtees, kad mājā jau eelauzās ulani. Viņeem bij līdz zemneeks-nodevejs, kurš bij izpildījis ceļa uzrādītājā lomu. Arestējuši mūs tris. ulani sāka meklet eeročus. Eeroči bij labi noslēpti krāsnī un zaldati tos neatrada. Cerēdami ar spīdzināšanām peespeest mūs pateikt, kur paslēpti eeroči, ulani saka sist veenu mūsu beedri (Peteri Leepiņlausku, kuru 1919. gadā Zlatoustā nobendēja kolčakeeši). Spīdzināšana tomēr nelīdzēja. Sasituši beedri līdz nesamaņai, ulani viņu pameta, bet mūs saseetus aizveda uz muižu. Šeit pagrabā jau bij sabāzti 17 arestetee, no kureem lee-lakā daļa jau vairakas reizes bij pērti, — dažeem mugura un ciskas bij veenas brūcēs.

Tajā pat naktī mūs „teesaja" lauku kara teesa un no rīta jau izpildīja šīs teesas spreedumu. Divus no aresteteem (Vasili un Kalniņu) mūsu acu preekšā nošāva, bet mūs pārējos nopēra. Sita pa kailu meesu un tik zvēriski, ka gandrīz visi zaudēja samaņu; nesamaņas stāvoklī mūs pēc tam sasveeda no pils leeveņa sneegā. Sakropļotus mūs peevāca pili strādajošee kalpi un kaut kā nogādāja līdz mājām. Pēc pēreena nedelas divas bij janoguļ gultā.

Pēc soda ekspedicijas nodaļas aizeešanas, kā mūsu, tā kaimiņu pagastu miliči, kas vēl bij atlikušees, nolēma izrēķinatees ar no-devejeem. Bez tam, bij vajadzīga ari nauda un dokumenti. Sa-ladās 25—30 cilvēku Ieela nodala, apbruņota ar šautenēm un Mauzera revolvereem. „Mobilizējām" vedejus un devamees ceļā. Bij jarikojas ātri un noteikti, jo soda ekspedicijas vel nebti aizgājušas no vairākām leelakam kaimiņu muižām, kas atradās no mūsu apkārtnes kilometrus 30.

Sai nakti uzbrukām Jaunpils pagastmājai, nošāvām nodēvēju skrīveri, paņēmām pasu blankas un neleelu zumu naudas, izdauzījām krogu, nopērām dažus „pļāpātājus" un nodedzinājām Bērzu muižas degvīna tirgotavu. No rīta Jau bijām leelā gabalā. Tā ka preekš vedejeem mēs sadabūjām kvitēs, ka viņi itkā būtu veduši tādas un tādas soda ekspedicijas nodaļas zaldātus, tad mūsu pēdas atrastas netika.

Pēc šīs operācijās pagastā ilgāk palikt vairs nebij eespējams, un es ar dažeem beedreem uzsākām „mežabrāļu" dzīvi. Mēģinājām virzltees uz Vitebskas guberņas (tagadējās Latgales) pusi, bet pārieecinajušees, ka ari tur preekšā ir policija un stražņiki — pārbraucām uz Rīgu. Riga apmetos pee sava brala, kurš toreiz stradaja Kuncendorfa alusbrūzl.

Neraugotees uz plašeem aresteem, 1906. gada pavasari Rigā partijas darbiba vēl nebij deez’ cik atslābusi. Strādneeki bij loti revolucionāri noskaņoti un pulcini darbojās deezgan rosigi.

Sateekotees svētdeenās un darbdeenu vakaros ar Kuncendorfa alusbrūža strādneekeem, mēs ar brāli attīstijām starp viņeem afci-taciju. Uz leeldeenām jau varēja sasaukt pirmo pulciņa sapulci, jaunraditais pulciņš tūliņ uzņēma sakarus ar Aleksandru vārtu rajona organizāciju. Šis pulciņš, kuru mēs nosaucam par „Jodi". pastāvēja stipri ilgi. 1909. gadā, kad iznācu no ceetuma. tas vēl rosigi darbojās: pulciņš bij kļuvis par veenu no specigakeem Sar-kandaugavas rajona pulcineem.

Līdztekus šim partijas darbam, es tad pat vēl, ar beedra Pidrik-sona starpneecibu, uzņēmu sakarus ar Rigas kaujineekeem, kuri bij ceešā saziņā ar Madleenes rajona lauku organizāciju. Konspirati* vā dzīvokli, kas atradās uz Romanova eelas un kuru dēvēja par „provinces komunu“, bez ridzineekeem, vēl apmetas ari provinces kaujineeki — miliči, šai ,,komuna“ parasti apspreeda, kurš ne atmaskoteem provokatoreem „izņemams no apgrozibas", kurš sodāms u. t. t. Šeit tika izredzēti ari šo uzdevumu izpildītāji. Ari man, kopā ar citeem beedreem, reizes trīs nācās izbraukt uz lau* keem un izpildit tur tādus uzdevumus.

1906. gada pavasari, kad partija peeversās partizānu kara taktikai un stājās pee veetejo varas eestāžu dezorganizešanas un muižās noveetoto karaspēka nodaļu demoralizēšanās, izbraucām vairāki cilvēki no Rigas atpakaļ uz Madleenes rajonu un peeveeno-jamees veetejeem kaujineekeem, — kļuvām par ta saucameem „mežabrāļeem". „Mežabrāļu" grupas sastaveja, galvena kārtā, Ы-jušee vectejee aktivee darbineeki un pagastu miliči, kuri toreiz bij speesti slēptees no soda ekspedīcijas nodaļu vajašanam. Dzīvodami mežos un attālākās (no soda ekspedīcijas nometnēm) mājās, „mežabrāļi" uzturēja pastavigu satiksmi ar partijas organizāciju, palīdzēja izplatit literatūru, aģitēja un izdarīja atsevišķus teroristiskus aktus.

„Mežabrāļu*4 grupas ne veenmēr sekoja partijas organizāciju no-rādijumeem. Bij gadījumi, kad aktus viņas izdarija pašas uz savu iniciatīvi, galvenā kārtā, lai dabutu līdzekļus preekš apbrunošanās un pārtikai. Itin dabigi, ka. dzīvojot tādu dzīvi, zināmā, kaut ari neleela, „mežabrāļu" dala galu galā pārvērtas par banditeem, kuri peemirsa revolūcijas intereses un pirmā veeta stadija personigās eedzīvošanas intereses. Sakarā ar to, pēc kada laika daudzās „mežabrāļu" grupās sākās sairšanas process. Bij gadījumi, kad partijas beedreem nācās nošaut veenu, otru no tadeem izvirtušeem „meža-brāleem" par laupišanas mē&inajumeem.

Eevērojot šo sairšanas procesu, partija nolēma likvidēt „meža-brālu“ grupas un izslēgt no savām rindām tos beedrus. kas nepado-sees šim lēmumam. Sakara ar šo lēmumu starp partiju un kauji-neokeem šur, tur izcēlās domstarpības un no partijas, Hdz ar пера-stavigeem un izvirtušeem elementeem, aizgaja ari daži dziji idejiski beedri, kuri partijas lēmumu uzlūkoja par*nepareizu.

Man gan šo periodu nenācās peedzīvot, jo jau 1906. gada maijā, pee apšaudīšanās ar kādu kazaku nodalu, tiku smagi eevainots (kreisajā plecā, galvā un kājā) un arestēts. Saniknotee stražņiki gribēja mani uz veetas nošaut (pee apšaudišanās mēs bijām nošāvuši veenu un eevainojuši vairākus stražņikus, bet mani viņeem atņēma kazaki, kuri bij izaicināti stražņikeem palīgā. Kazaki mani aizveda uz Vecpeebalgu un nodeva lauku kara teesal. Tā ka pee manis bij atrasti daži dokumenti, kuri leecinaja, ka esmu eeradees no Rigas, tad mani tūliņ nenošāva, bet aizveda uz Cēsīm un („lai atklātu organizāciju*) nodeva žandarmērijas pārvaldes ricibā. Var ari būt, ka mani nenošāva vēl tāpēc, ka toreiz biju mazgadīgs (ne-bij pat pilni 17 gadi). Tas pats eemesls (mazgadība) mani izglāba no nošaušanas 1907. gadā, kad leetu izspreeda pagaidu kara tee-sa Revelē.

Nobeidzu savas atmiņas par 1905.—1906. gadeem. Gribu vēl tikai^ atzīmēt, ka īsti apzinīgu zocialdemokrātu mūsu lauku organizācijā toreiz bij deezgan maz. Lauku beedri, pa leelakai teesai, bij tikai revolucionāri noskaņoti zemneeki, kuri bij izlasījuši dažus uzsaukumus un pars brožuras. Tomēr ari viņi, Makus vadošeem bcedreem, cīnijās pret carismu un muižneekeem ar visu savu speķu un entuziasmu. Revolūcijas kareivji bij veenmēr droši un izturīgi, un daudzi no teem godīgi nolika savas galvas par darba tautas interesēm.

KARLĪNE ALKSNIT. ATMIŅAS PAR 1905. GADU KASTRANĒ UN TlNUŽOS (Rīgas apriņķi)

1905. gadā es dzīvoju Kastranes muižā. Maua „ceenigā" toreiz renteja no Vatranes īpašneeka veenigi Kastranes muižas ēkas ar dārzu, un tāpēc viņai nebij vairak strādneeku, kā tikai 7 mājas apkalpotāji, kuri dzīvojām samērā labos apstākļos. Kastranes muižas laukstrādneeki, turpretim, kalpoja Vatranes muižneekam. Tādēļ ari visas strādneeku demonstrācijās notika 5—6 verstes no mums — Vatranē, kurās man nebij izdevibas peedalitees.

Vasarā revolucionāri beeži eenāca pee mums vākt naudu preekš eeročeem. Tādos gadījumos nepalaidām garām ari ,,ceenfgmatiu, izsaukdami to preekšlstabā un dodami tai ,,godu“ pirmal zeedot, no ka viņa ari neatteicās.

Kad peenāca rudenis, mūsu „ceenigā“ aizšmauca uz oilsētu un no tureenes mums paziņoja, ka vairaki kalpotāji teekot atlaisti un pārejee tikai vēl uz laiciņu paturēti. Palikam tikai 4 cilvēki. Dzīvojām kā jau pa brīvdeenam.

Netālu no Kastranes muižas atradās dzirnavas, kuras bij pārs nopeetnu cilvēku (Reeksts ar Zilloku), no kureem tad daudz ko dzirdēju un mācījos saprast 1905. gada revolūciju.

Kādreiz, kad veetejā teesas mājā bij nolikta tautas sapulce, garām ejot pee mums eenāca Reeksts ar Zilloku un paņēma mūs līdz uz vēlēšanām: kā atceros, tad toreiz tika vēlēta pagasta rīcības komiteja.

Kad eeradamees teesas mājā, ta jau bij pilna ar ļaudīm. Vēlēšanas tika izdarītas ar zīmītēm un noritēja preekšzīmigā kartībā. Beigās dzeedajām revolucionārās dzeesmas un izklīdām.

Pēc neilga laiciņa uzklīda baumas, ka drīz eeradišotees kazaki un ka tādēļ janodedzlnot muižas, lai kazakeem nebūtu kur apme-stees.

Atceros skaidri, itkā tas būtu šodeen noticis. Kādā decembra rītā. pavēsam laikam pastāvot, pee kam sneega vēl пеЫ|, mums paziņoja, ka šovakar tikšot dedzinātā mūsu muiža un ka tapec lai pēc eespējas ātrāk izvācot savas mantas no tureenes. Mums tas izlikās neticami. Domājām, ka ši dedzināšana paees garām un tādēļ par mantu izvākšanu deenā neriīpejamees. Peevakarē tomēr iK-jutamees īsti omulīgi un sapulcejamees visi 4 veena istabā. Kad peenāca pusnakts, eeradās revolucionāri un lika mums nekavejo-tees izvaktees, pee kam paši mums nāca palīga. Sakrāvuši savas paunas dārza laukumiņā, sēdējām un skatijamees. ka Ieesmas laizīja muižas ēkas.

Sēdēdama pee savām mantām, novēroju kādu zīmigu gadijumu. Kāds virs bij uzlīdis uz muižas ēkas „bēniņeem" un no tureenes sveeda zemē dažadas vertigas leetas, bet beedris Reeksts, Šim vī-ļram neredzot, katru nosveesto leetu atkal meta degošās leesmās, ‘kur ta gāja boja. Nadzigais vīrs pa augšu tikmēr rāvās sveedreem vaigā, kamēr Ieesmas to nesāka apdraudēt. Norāpees lejā, viņš nomesto leetu veetā atrada tikai ogļu čupu, un tad izcēlās neleeļa sadursme. Sis vīrs uzbruka beedrim Reekstam par „viņa" mantu sadedzināšanu. Beedris Reeksts, turpretim, nepavisam neuztraucās un meerigi atsacija: „Kas reiz iznīcībai nolemts, tam ari jaiznīkst!"

Rītam austot, stipri nosaluši un noguruši pēc viseem pārdzīvo-jumeem, eekravajamees tā saucamajā „muižkunga mājā“, kur nodzīvojām kādas nedelas divas vaj trīs- Pa to laiku mums vēl izgadījās peedalitees kādā demonstrācijā Suntažu baznicā. Laiks gan bij nelabvēligs, bet eet vajadzēja, jo gribējās noskatitees leeliskā tautas masu kustibā.

Kad eegāju minētā bazuieā, ta jau bij laužu pilna, tā ka pat celiņš baznīcas vidū bij pārpildīts. Visi gaidīja mācītāju, kurš tomēr neeeradās. Beidzot eeradās baznīcas vecākais, kurš paziņoja, ka mācitajs esot saslimis un tāpēc deevkalpošanas nebūšot. Ja gribot, tad varot eet visi uz mājām. Daži tūliņ sāka kurnēt, kadēl ļaudis maldinot, un prasīja, lai izpildot baznīcas vecākais macitaja veetu.

Bet kad ее sākās deevkalpošanas ceremonija, tūdaļ vairaki „baznīcēni" pavēlēja baznīcas vccakajam klusēt un teica, ka tagad vīni izpildīšot mācitaja veetu. Vairaki baznicas vcesi tad gan izmuka laukā, bet viņu veetā saradās jauni, un tā uzsāktais mitiņš turpinājās līdz pat vēlam vakaram. Kad krēslai metotees devos mājās, baznīca vēl palika ļaužu pilna.

Pēc dažām deenām aizbraucu uz Tīnužu muižu pee saveem ve-cakeem, kas toreiz tur strādāja pee barona Volfa par kalpeem. Volfs, tāpat kā visi citi „Ieelkungi". no muižas bij aizlaidees. Muiža nodedzinātā tomēr nebij. Kalpi strādāja kā parasts: viņi tikai apsargaja pilnās kungu klētis, lai barons nevarētu aizvākt labību. Par klēts sargu šejeenes ricibas komiteja bij eelikusl manu tēvu, kuru par to barons vēlāk padzina no veetas. Brālis ari bij sargu pulciņā. Viņš, kā nepilngadīgs, vēlāk iztika caurLar 50 pipkas si-teeneem. Saņēmis šādu „veeglu" sodu, tas tomēr drīz veen no tam sāka vārguļo! un dabūja dlloni.

Pēc neilga laika Tīnūžos eeradās, itkā „cauri jājot“. kazaki, kas apceetinaja vairākus veetejos un nodedzināja vairakas zemnee-ku mājas. Visspilgtāk atceros Tamma māju dedzināšanu, ta nodega līdz pašeem pamateem. 50—60 gadus vecā saimneeka māte dabūja 150 pipkas cirteenus par to, ka neteica, kur atrodas viņas bērni.

Pēc tam kazaki aizjāja uz Ropažu muižu, ceļa nošaudami līdzi paņemtos zemneekus, starp teem, cik atceros, — ari b. Šmidtu. Dažas deenas nodzīvojām bez kazaku nagaikām, bet tad viņu vee-tā eeradās un sāka ,,strādat“ stražņiki. Tee saņēma un nošāva muižas parkā Dantavu un Cīruli. Drīz atkal atgreezas ari kazaki, kureem peeveenojās vēl papildspēki, un breesmu darbi atjaunojās ar vēl leelaku nežēlibu. Arestēja, sita, kāra un šāva bez izvēles. TĪnužu muižas sedlineeks dabūja neskaitāmus nagaikas cirteenus visu laužu preekšā, kamēr citi tika kauti muižas pagraba.

Tīnūžos nav neveena ceļa, neveenas taciņas, kura_ 1905. gadā nebūtu zemtieeku asinīm slacīta. Ceja uz Ikškili nošava Kalniņu un Kalēju. Ogres ceļa malā, pee leelas preedcs, nošāva un saka-paja Kārli Plociņu un daudz citus beedrus, leekot eepreekš pašeem izrakt sev kapu. Nepagāja ne veena deena, kad netiktu pastrādāti kaut kādi breesmu darbi. Dažus arestēja vairakkart. Pat veca Tamma māte, kad ta bij jau kaut cik savas brūces sadzeedinaju-si, tika atkal no jauna arestēta un kājām aizdzīta uz Ogri.

Drūmi un sāpīgi atceretees visu toreiz pārdzīvoto...

Beigās atgreezišos drusku pee notikumu! sakuma, kad tika dedzinātā muiža. Toreiz man ar dažeem stradneekeem iznaca st_n-dus. Es tad domāju, ka mantas nevajag dedzināt, jo ta ir izšķērdība: labak tās atdot trūcigajeem. Bet velak, kad vēroju turpmākās cīņas gaitu, tad palika par sevi kauns, redzot, cik loti toreiz biju maldijusees. Manī eedegās tada naida uguns, ka gribējās visu muižneeku mantu sadedzināt, un būtu varējusi pašrocigi iznīcināt visus baronus.

Videenas organizācija

,

A. ĀBOLTIŅŠ. ATMIŅAS PAR 1905. GADA ClŅAM RŪJEENE

Līdz 1905. gada oktobra deenām Rūjeenē bij mazs beedru pulciņš. Atmiņā man palikuši: Lūss, Klucis un Bērziņš, kurš toreiz vēl bij skoīneeks. On?anizacijas beedri bij, galvenām kārtām, nažu un konditorejas fabriku strādneeki.

Masu kustiba Rūjeenē sākās reizē ar oktobra manifesta pasludināšanu. Veetejais pristavs, kopā ar garidzneecibu, bij nolēmuši, cara patvaldibai par godu, sarīkot svinigu manifestāciju. Par to bij plaši izziņots apkārtejeem zemneckeem un muižneekeem, norādot sapulcēšanās veetu un laiku. Sapulce bij nolikta veetejā lauksaimneecibas beedribas namā. Rūjeenes beedri, sakarā ar oktobra notikumeem, vēl nebij saņēmuši nekādus rīkojumus no Rīgas federativās komitejas. Kustiba sakās veetejās organizācijas vadibā. Mūsu pulcina beedri apskraidija visu meestinu, aicinot ļaudis uz mitinu un norādot to pašu sapulcēšanas veetu, kur bij nolikta pristava manifestācija, tikai stundu agrak.

Mitina deenā ļaudis plūda no visam maļam ka ūdens straume. Sevišķi daudz bij sanākuši laucineeki, jo bij tirgus deena. Ari pilsētas strādneeki bij eeradušces kuplā skaita. Lauksaimneecibas beedribas nams lūztin lūza no cilvekeem. Mes, mītiņu organizētāji un atklājēji, nolēmām runāt par oktobra manifestu. Uzmanigi kritizējām manifesta trūkumus, bet galveno vēribu peegreezām manifesta izsludināšanas cēloņu noskaidrošanai.

Pašā kārstākā mitina momentā, apmēram pēc 1—1V& stundām, eeradās pristavs ar stražuikeem, baroneem un garidzneekeem, lai atklātu savu manifestāciju. Līdz šim paklausigā, pazemigā tauta nu vairs nelocījās savu kungu preekšā. Viņa stāvēja kā mūris.

1 pristavam, i baroneem bij japaleek uz veetas un godīgi, mee-rigi janoklausas rūgtajā pateesiba. ko runātāji stāstīja par viņeem tautai.

Cik atceros, gandrīz visas runas beidzās ar preekšlikumeem: atbruņot muižneekus un policiju un nodibināt tautas miliciju. Mitinām bij tādi panākumi, kādus mēs nemaz nebijām gaidijuši. Pee-mēram, mitinu sasaucot, es personigi domāju tikai izleetot vārda un sapulces brivibu, pilnīgi neparedzēdams konkrētos preekšliku-mus un lozungus par policijas atbruņošanu. Tikai pašā mitiņa gai-tā, redzot policijas un baronu apjukumu, tautā dzima revoluclo-лагее lozungi.

Sapulce izvēlēja revolucionāro komiteju, kuras sastāvs bij visai .raibs: viņā eevēleja kādu veetejās bankas augstāko eeredni, ne-leelas ādas fabrikas un zemes īpašneeku, bijušo skolotāju — Luk-stiņu, pagasta teesas tulku, mani (kā kalpu preekšstāvi) un vēl «citus.

No sākuma jaunizvēletā komiteja nodarbojās, galvenā kārtā, ar aģitāciju un propagandu. Atceros, kā ši komiteja noorganizēja veetejās garidzneecibas teesašanu. Rekvizētā tipogrāfijā nodrukājām ziņojumus un proklamācijas, ka nākošo svētdeen deevkal-pošanas veetā tiks teesata garidzneeciba. Tamdēļ katrs, kurš kautko veen zin par mācitaju grēkeem, par viņu peedališanos darblaužu apspeešana, tika uzaicināts to atklāti pastāstīt sapulcei. Noliktā svētdeenā sabrauca vairak kā tukstots cilvēku. Blj eera-dušees ari četri garidzneeki, visu triju ticibu (luterāņu, pareizticības un katoļu) preekšstāvji. Revolucionārās komitejas locekli uzstājās kā apvainotāji, aizrādot, kādu lomu spēlē garidzneeciba tautas apspeešana. Pati tauta savās runās uzsvēra, ka garidznee-cibai ir kāre uz laicigām mantām, un visvairāk kritizēja luterāņu mācītājus, bet mazak pareizticīgo popu, kurš sapulcē peekrita tautas prasībām.* Jaunais luterāņu inācitajs. veetejā mulžneeka dēls, nepagalam negribēja atzīt, ka tautai būtu teesibas spreest par viņu teesu. Sapulce rezolūcijā peeprasija baznicas atdališanu no valsts un atstāt darbā tikai tos garidzneekus, kuri apsolas la-botees.

Apkārtējo pagastu zenmeeki, redzēdami, ka Rūjeenes Jaunizvēletā revolucionārā komiteja rosīgi darbojas, brauca mūs lūgt, lai mēs palīdzētu ari viņeem nodibināt jauno kārtību. Aģitatoru trūkums bij leels. Atceros, man veenam vajadzēja ik deenas apbraukāt vairākus pagastus un noturēt peecas—sešas veetās mītiņus. Veco pagastvalžu veetā tika eevēletas ricibas komitejas. Ja tauta pret vecajeem pagastvaldes locekleem necēla eerunas, tad viņus atstāja rīcibas komitejā, pārvēlot tikai tos, pret kureem sapulces dalibneeki protestēja. Turpat ari atbruņoja policiju vaj ari deva jaunus nosacijumus vecajam uradņikam. ja viņš izrādijās ■derigs. Tā divu, triju ncdelu laikā visā Rūjeenes apkārtnē nodibinājās jauna vara.

Tajā pat laikā, dibinot rīcibas komitejas, bij jaizškir jautajiims. ko darit ar baronu muižām. Zemneeku kustībai attīstotees, leelakā •daļa baronu bij pametuši savas midžas un aizbēguši. Japeebilst, ka bruņotās sadursmes ar baroneem Rūjeenes apvidū norisinājās tikai igauņu daļā. [101]

Mums nebij noteiktas programas, nebij norādijumu, kā rikotees ar atstātajām muižām. Muižu kalpi zinaja tikai veenu, ka jastrādā 8 stundas un nevajag muižas postit. Jautājums par to, kam muižas japārvalda un kur janodod viņu ceuākums. palika neizšķirts. Bet zemneeku ilggadējās rentes nomaksas tnuižneekeem revolucionārā komiteja atcēla.

Šķiru pretešķibas sāka atklātāk izpaustees tikai pēc kāda mēneša. Kalpi nāca sūdzēt rīcibas komitejai saimneekus, bet salm-neeki — kalpus. Sūdzibas grozijās, galvenā kārtā, ap 8 stundu darba deenu un lopu kopšanu svētdeenās. Bez tam, sikee rcntnce-ki sūdzējās, ka viņeem jamaksā saimneekeem rente, kamēr salm-neeku rentes nomaksas jau atceltas. Atceros tādu faktu: kādam no rīcibas komitejas locekleem bij rcntneeks. Rentneeks bij savam saimneekam paradā. Lai dabūtu „savu tcesu", rīcibas komitejas loceklis bij licis pārdot rentneeka gotiņu. Saprotams, es konfliktu izšķīru rentneckam par labu. Tikai pēc ši fakta es sāku saprast, ka mūsu revolucionārajā darba slēpjas leelas šķiru pretešķibas.

Policiju atbruņoja tikai pašā Rūjeenē, bet gandrīz visos apkārtējos pagastos ta vēl labu laiku palika neatbrunota, — laikam tāpēc, ka pēc pirmā mitina policisti ļaudīm acīs nerādijās. Tikai pēc kādām 2—3 nedelām, kad no tuvēja Mazsalaces meestiņa atjāja kādi 100 bruņojušees miliči, lai kopa ar rujeeneešeem demonstrētu savus bruņotos spēkus, viņu pirmais darbs bij — stražņiktr un citu policistu atbruņošana, kas norisinājās bez jebkādeem sa-režģijumeem. Raksturīgi atzīmēt, ka visit revolūcijas laika Rūjee-nes apkārtne, izņemot igauņu dalu, nenotika nekādi varas darbi un slepkavibas.

Bruņotas demonstrācijās un policijas atbruņošana mums peerā-dlja, ka labi būtu, ja eeroču būtu vairak. Tamdēļ visos mitiņos tika vākta nauda eeroču pirkšanai. Cik atceros, tad laikam kādus 50 revolverus atveda no Somijas, kurus izdaljia z.-d, partijas beo-dreem.

Vēl raksturigaki atzīmēt, cik savadi norisinājās vēlēšanas pašvaldības eestādēs. Mēs nemaz nezinājām, cik pilnteesigu locekļu peedalas vēlēšanās. Vecuma cenzs ari nebij noteikts. Balsoja aizklāti pēc saraksteem. Nekādu vēribu nepeegreeza tam. lai katrs sapulces dalibneeks nebalsotu vairak reizes. Visas Šīs mūsu kļūdas buržuāzijā prata izleetot sev par labu. Revolucionāro komiteju sastādītos kandidātu sarakstos bij apveenoti fabrikas strādneeku. laukstradneeku, sīkburžuazijas un inteliģences preekšstāvji. Prāvākai buržuāzijai bij pašai savi saraksti. Lai dabutu balsu vairākumu, buržuāzijas aģenti pee urnām peedāvaja savus pakalpojumus rakstīt nepratejeem un viltoja balsis: mūsu kandidātu veetā rakstīja savu kandidātu uzvārdus. Tiklidz to dabūja zināt revolucionārā komiteja, visas vēlēšanu urnas sāka apsargat milicija. Rezultātā, mūsu saraksts bij dabūjis nepārspējamu balsu vairākumu.

* *

*

Pirms decembra ģeneralstreika pee mums no Pernavas ее rada s delegācijā ar 'lūgumu palīdzēt viņeem atbruņot zaldātus un nodibt-nat revolucionāru eekārtu. Norunājām nākošā svētdeenā braukt turp.

Noliktā deenā no Mazsalaces, kur kustību vadija b. Boče, atjaja kādi divi simti bruņojušos jātneeku. No tuvējas leelas dzelzsceļa stacijas peeprasijam divus vilceenus. Pa pusei peespeestā kārtā paņēmām līdzi meestiņa ārstu un želsirdigās māsas, io ,.kara“ vilceenam taču nepeenākas braukt bez medicīniskā personālā. Vilceenos noveetojās Mazsalaces bruņotee jatneeki, bez zirgeem, un rūjeeneeši, kuri bij bruņojušees nevis ar kara eeročeem, bet dažnedažadeem preekšmeteem, kā nu kurš varēdams. Ceļā vil-ceens pasažeerus neuzņēma.

Gaidot savus izlūkus no Pernavas, apturējām vilceenu pee An-nekules muižas un gājām kājām „eešturmet" muižu. Mūsu „karaspēks" gāja pūlī, čupu čupām. Nonākuši pee muižas pils, divstā-vigas akmens ēkas. šavam gaisā un visās trijās valodas kleedzam. ,.Atdareet durvis un padodatees!"

Neatceros visos sīkumos, kā mēs šo muižu aplencam, bet tikai atminu, ka peepeši no muižas puses parādījās pajūgs. Braucējs tumsā, neredzēdams mūsu „karaspēka" pozīcijas, uzgreezās uz ceļa, kuram abās pusēs stāvēja mūsu „karaspēka" ķēdes. Kāds no mūsejeem izšāva uz braucēju. Šaveens bij ka zignals pārejeem: tūliņ no abām ceļa pusēm bira Šaveeni uz braucēju. Bēglim tomēr izdevās izsprukt mūsu ķēdei cauri un noslēp tees. Tikai zirgs ar ra-teem palika uz ceļa guļot. Kā par brīnumu, pēc tādas šaudišanas neveens no mūsejeem nebij ее vainots.

Beidzot pils durvis atdarījās un kāda vecene paziņoja, ka kungu neesot mājās. Metamees izkratit pili. Atradām divus dzelzs skapjus. Veens skapis bij _tukšs, otru nevarējām uzlauzt. Nezinādami. ko tālāk darit, nolēmām greeztees atpakaļ uz staciju. Ka „kara Iaupijumu" paņēmām sev līdz divus Petera Pirmā laika leelga-balus.

Vtlceenā noturējām apspreedi, Veena dala gribēja braukt tālāk uz Pernavu, lai sasneegtu nosprausto mērķi, bet leelaka dala bij tam pretim, jo par Pernavu nekādu noteiktu ziņu nebij. Pati braukšana bij saveenota ar leelām neērtībām — vilceenā bij ja-salst, viņu nekurināja. Ari mūsu izlūki, kuri bij atgreezušees, ne-ceteica virzitees tālāk, jo Pernavā stāvot vairaki zaldatu pulki. Tāpēc braucam tik uz Rūjeeni atpakaļ.

JĀNIS OZOLS. ATMIŅAS PAR 1905. GADU RŪJEENĒ

Attēlojot īsi 1905. gada revolūciju Rūjeenē. nevaru neminet dažus vārdus par mūsu toreizējo stāvokli.

Tajā laikā Rūjeenes pilsēta saucās par meestiņu. Saī meestujā atradās Šokolādes uti nažu fabrikas un dēlu zāģētava, ar apmēram 400 strādneekeem. Rūjeenes stradneecibas stāvoklis bij tāds pat, kādā toreiz atradās visas Latvijas stradneecibas vairākums.

Pirmee zocialdemokratu pulcini Rūjeenē sāka organizetees

1903. gadā; tee 2 gados stipri veen izauga. Ap 1905. gadu mūsu organizācijā skaitījās ap 200 beedru.

Pēc 9. janvara, sakarā ar strādneeku kustibu visā Kreevija un Baltijā, sākās ari pee mums streiki, ar prasibam paaugstināt algu un ееvest 8 stundu darba deenu.

17. oktobra manifestu stradneeki saņēma ka cīnās zignaJu. Viņi sāka rīkotees kā sava stāvokļa saimneeki: atbruņoja policiju un uradņikus, izvēlēja ricibas komiteju un pilsētas pašvaldibu, eevē-leja pilsētas galvu un organizēja tautas miliciju.

Kad revolucionaree darblaudis sāka atbruņot muižneekus un vēlēt ricibas komitejas, muižneeki sāka izrādit pretestību vaj ari mukt prom. Pollu muiža, mēģinot atbruņot veeteja muižneeka bandu, krita 3 mūsu bcedri, starp teem beedris Osis. Mītiņi un sapulces pārvērtās par publiskām tautas teesām, kur tika steepti pee atbildibas par nepareizām rentēm un strādneeku ekspluatāciju ..ceenigee tēvi“ un muižneeki. Pagastnamos dedzināja cara por-trejas.

l>arbjaudis jau gatavojās muižneekeem atņemt zemi. To izdarit tomēr nepaspējām, jo 20. decembrī sākās ģenerālā Orlova soda ekspedicijas eebrukums. Rūjeenes meestinā tika pasludināts aplenkšanas stāvoklis. 20. decembrī, plkst. 12 deenā, Orlova banditi sāka no leelgabaleem apšaudīt mcestu. Veena granata ķēra tirgotājā Boša pirti, divas izsprāga virs meestinā. Pēc tam tika pec-sūtits ultimatums izdot karaspēkam 8 galvenos kustibas vadoņus — skolotāju un Jaunkarķu saimneeku Krauzi (kurš 1919. gadā kā „zaļais" tika nošauts, atklpjotees no Rūjeenes). Boču, Āboltiņu, Kluci, Lukstinu, Dambiti (jaunizvēleto pilsētas galvu) ' un 2 citus, kuru uzvārdus neatceros. Soda ekspedīcijas „varoņi" vēl peeprasija atbruņot 8.000 strādneekus un_ izdot vīnu eeročus, kuri. pēc macitaja Bēra provokatoriskām ziņām, itkā atrodotees mee-stinā. Ja šis prasības netikšot izpildītas, Rūjeene tikšot noslaucīta no zemes virsus.

Mūsu organizācija tūliņ bij speesta no jauna paeet zemgridē, bet kustibas vadoņi paslēptees. Veetejee kontrrevolucionari atkal saņēma pilsētu savās rokās un nosūtīja pee soda ekspedīcijas ko-mandeera delegāciju ar zinu, ka nekādu 8.000 apbruņotu cilvēku meestiņa nav, jo pateesibā Rfljeenes strādneekeem labi ja bij daži desmiti medības šauteņu.

Tad karaspēks izdeva pavēli visām mājām izkārt baltus karogus un tikai pēc tam uzdrošinājās eenākt meestiņa. Sākas aresti, kratišanas, ecroču meklēšanas un aizbēgušo revolucionāru mantu dedzināšana. Peeprasitos astoņus vadoņus neatrada. Arestēja miličus un citus aktivakos revolūcijas darbineekus^

Ap to laiku nodega Valtenberžu muiža ar brūzi pee Mazsalaces. verstes 20 no Rūjeenes. Muižu bij aizdedzinājuši paši muižas ļaudis, kuri bij sanākuši uz mītiņu. Beedris Bočs, mitina vaditajs, bij pretojees muižas un brūža dedzināšanai. Bet vairākums to nebij klausijis, un beedrim Bočam tikai ar leelām mokām bij izdevees izglāb* no degošās muižas veco muižneeku.

Soda ekspedīcija saka apmeklēt muižas un palīdzēt muižnee-keem ar slepkavibām nodibināt veco kārtību. Vispirms, tika nošauts Olermuižā beedris Nazars. Kārķenos saķēra ari b. Ooldi. atveda uz Rūjeeni un nošāva. Valtenberžu muižā nošāva 7 muižas strādneekus, pee kam šo slepkavibu zaldati izdarija paša muižneeka vadībā. Vairākus desmitus aktivako sapulču dalibnee-kus un zemneeku komitejās eevēletos zemneekus soda eksnedicija arestēja, nopratināja un izpēra.

Rūjeenes apkārtnē soda ekspedīcija pavisam apceetinaja 78 aktivakos revolūcijas darbineekus, eeslēdza viņus Erinmulžas zirgu stallī un no tureenes nosūtija uz Rigas centralceetumu.

Pēc 2 gadeem Riga arestēja b. Boču un Opes muiža — b. Āboltiņu. Minētos 78 im beedri Boču nodeva kara teesal un aizveda uz Reveli, kur tos noteesaja uz 4—15 gadeem katorgā, bet beedri Boču pakāra vēl līdz Šai teesai. Beedris Čākurs. veens no pirmajeem Rūjeenes zocialdemokratu pulciņu organizatoreem, eeetumā padarija sev galu, kad viņš tika arestēts pee Valmeeras konferences eegāšanās 1907. gadā.

No Rūjeenes organizācijas dibināšanas deenas (1903. gadā) tagad ir pagājuši daudzi gadi. Tāpēc esmu daudz ko peemirsis. Manu pulcinu sauca par „Celmu lauzejeem", bet mani pašu — par „Miķeli**.

J. MEŽS. MAZSALACES LAUKSTRĀDNEEKU KUSTĪBA 1905. GADĀ

Pēc 1905. gada 17. oktobra manifesta izsludināšanas, no sava zemgrīdes mitekļa deenasgaisma iznaca ari LZDSP Mazsalaces piilciņš. Tas nostājās Mazsalaces laukstrādneeku kustibas preekš-galā, vadot šo kustibu ar lozungeem: „Lai dzīvo revolūcijai",

„Nost ar patvaldību, nost ar baroneem!" Par galveno organizatoru un kustibas vaditaju centrālkomitejā no Rigas atsūtija beedri Bodu.

Tūliņ pēc b. Kr. Boča eerašanas, Mazsalaces draudzē tika pasludināts ģeneralstreiks, kurš tika sarīkots bez jebkādas eepreek-šejas aģitācijas. Revolūcijas laikā tika sasaukti vairaki visparejee draudzes mitiņi, kuros līdz ar Iaukstradneekeem peedalijās ari citu šķiru cilvēki.

Pēc streika izsludināšanas visi muižu baroni, izņemot Valten* berģu muižas baronu A. Vietinghof-RieŠ, cits pēc cita. ar savām ģimenēm, aizlaidās lapās.

Šo mitiņu dalibneeku kopskaits grozi jās ap 10 tūkst, cilvēku, pcc kam japeezlme, ka toreiz visa Mazsalaces draudze bij tikai 18 000 locekļu, eeskaitot ari bērnus. Tā tad, pāri par 55®/* no draudzes eedzīvotajeem peedalijās šajos mitiņos.

Pirmaja Mazsalaces draudzes mītiņā tika apskatīts jautājums par draudzes apsardžibu. Šaī nolūka noorganizēja pāri par 700 jātneeku, — tā saucamo, tautas miliciju, kurā eegāja laukstrād-neeki un saimneekdēli. Tautas milicijā tika eedaliti ari 1905. gada 1. novembri eesaucamee rekrūši. Tautas milicijai tika uzdots uzturēt kartibu draudzes teritorija, atņemt eeročus muižneekeem un mežsargeem, kā ari apsargat draudzes robežas pret melnās sot-ņas un citu huligānu eebrukumeem. Līdzekļus Šaujamo eeroču eegādašanai tika nolemts sagadat ar labprātigeem zeedojumeem, greežotees pee mitiņu daiibneekeem, pagastu eedzīvotajeem un pagastu rīcibas komitejām.

Sājā mitiņā tika eevēleta revolucionārā komiteja. Bez tam nolēma atcelt un atbruņot uradņikus.

Revolucionārā komitejā eegāja visi veetejā zocialdemokratu pulciņa beedri un daži bezpartejiskee, tās preekšgalā atradās b. Bočs. Komitejas miteklis atradās Mazsalaces meestā, draudzes centrā. Viņas uzdevums bij vadit visu kustibu un izdot rīkojumus atteecigeem revolucionareem organeem pagastos.

Otrajā draudzes mitinā deenas kārtibā stāvēja jautājums par ticibas brīvību, baznīcas atdalīšanu no valsts un — skolas atdalīšanu no baznicas. Šai nolūkā revolucionārās masas atstādināja savu „draudzes ganu" (macitaju) no amata izpildišanas un baznīcu nolēma izleetot mitinu sasaukšanai. Mītiņš noteica: kas grib lūgt deevu, lai algo paši sev dvēseļu ganu. Skolu jautājumā tika nolemts no skolu programām izstrīpot ticibas mācibas un eerikot internātu, nodrošinajot skolēnus ar brīvu ēdnicu un mācibas lī-dzekļeem; tika nolemts līdzekļus skolu uzturēšanai ņemt no tir-gotajeem, meesta namu un pagastu māju turetajeem. Bez tam tirdzneecibas jautājumā mītiņš nolēma, eekams nav eespējams eevest dzīvē_ kooperatīvu tirgošanos, paturēt privattirdzneecibas. nosakot tomēr tam noteiktas preču cenas.

Trešajā vispārējā draudzes mitiņā tika jieenemtas rezolūcijas par veco pagastu administratīvo un teesu eestāžu atcelšanu, un nolemts viņu veetā eevēlet rīcibas komitejas un beedru teesas.

Ceturtajā vispārējā mitinā tika nolemts muižām atņemt krogu, brūžu, medibu un zveju monopolteesibas, peeņēma lēmumu zemes īpašneekecm atņemt teesibas pārdot zemi par dzimtu, izrentēt vaj izdot „uz grauda". MitinŠ nolēma zemi izdalīt starp teem, kas paši apstrādās zemi. Visi Šee 4 mitini tika noturēti streika kustības pirmajā nedeļā.

Pēc katra mitiņa tika sarīkotas grandiozas demonstrācijās ar sarkaneem karogeem. No plašās demonstrantu jūras, iz darba tautas krūtīm plūda taļu pāri Mazsalaces ārēm un mežu koku ga-leem brīvības dzeesmu skaņas; atskanēja ari cīņas sauceeni.

Atsevišķo pagastu sapulces izvēlēja pagastu rīcibas komitejas. Komitejas pārņēma pagastu pārvaldīšanu no vecam valdēm savā rīcibā. Viņas atcēla galvasnaudu un tās veeta nolēma zemes īpaš-neekeem un tirgotajeem uzlikt progresivos nodokļus. Rīcibas komitejas pārņēma visas pagastu kases, naudas papīrus u. t. t. Viņām bij tūliņ jaķeras pee izbadejušo un puspliko pagasta nespējneeku apgādāšanas ar peeteekošu uzturu un apfcērbu. Pagasta nespējneeku mājas bij jaiztira no mūžigeem netīrumeem, jaizremonte. Komitejām nācās izmaksāt skolotajeem un citeem pašvaldības darbinee-keem algas, tās atteecigi paleelinot. Krogu veeta rīcibas komiteja sāka eerikot tējnīcas un lasītavas.

Starp citu, revolucionārās eestādes slēdza ari Mazsalaces „Sa-veeslgo beedribu" un pārvērta to par „Tautas namu" ar bezalko-lioliskeem dzēreeneem. Šis leelais plašais nams bij veeta, kur Mazsalaces un apkārtējo lauku buržuāzijā pavadīja tīkamus brīžus, netraucēti no saveem vergeem. še laipnais ekonotnsbij eeri-kojis visu uz to labako. Tur bij atsevišķas karšu, ēdamas, dzeršanas un pat „tumšās" istabas, kurās „dižtauteeši" pēc vajadzi-tas peelūdza savas „mīlas deevenes“. Apzinīgās darblaužu masas šo buržuāzijas atpūtas namu sauca par ,,slaktuzi“, peebilstot, ka tur izvirtuļi izškeež darbļaudīm nolaupītos grašus_1

Pagastos tika noturētas ari kalpu sapulces. Sajas sapulcēs pee-dalijās kalpi, pusgraudneeki un daļa rentneeku.

Sajās sapulcēs tika nolemts atcelt muižu un gruntneeku daļ-rentneecibu, pusgraudneecibu. Tika apspreesti jautājumi par 8 stundu darba deenu, atpūtas dcenām, normalalgu, kalpu uzturu, see-veešu atbrīvošanu no darba pirms un pēc dzemdēšanas un citas kalpu un laukstrādneeku atteecibas ar saimneekeem.

Šādas kalpu un algādžu patstāvigas prasibas Mazsalaces draudzes revolucionārā kustībā rādijā lūzumu. Kāda daļa turigako saimneeku, kas sākumā ar sajūsmu peedalijās kustibā, nekavejo-tees atkrita no tās un pārgāja kontrrevolūcijas nometnē.

Tomēr lauku proletariats tāpēc neapstājās savā kustība. Viņš nodibināja savas arodbeedribas, seeveešu organizācijas, vairākus sīkriīpneecibas arteļus un darba veetās izvēlēja darba aizsardzības komitejas. Tika atklāti vispārējās un politizglītibas vakarkursi.

Leelais 1905. gada vispārējais streiks Mazsalaces draudzē eesā-kas novembri un turpinājās līdz 20. decembrim. Viņš, ta tad, ilga apmēram 1 Уг mēneša. Mazsakices lauku proletariats kļuva savu apspeedeju un izmantotāju — muižneeku un peleko baronu — kungs. Bet jau ap 15. decembri sāka izplatitees valodas, ka dragūni izbraukuši no Pēterburgas un drīz būšot Baltijā.

Pēc laukstrādneeku sapulces vairs ilgi nebij jagaida uz melnās reakcijas eebrukumu Mazsalaces teritorija, jo naktī no 19. uz 20. decembri Rūjeenes organizācijas ziņnesis atnesa steidzigu vēsti, ka Rūjeenē no Valkas pa dzelzsceļu 19. decembri, pīkst. 5 vakarā, eeradušees draguņi, pilna kaujas gatavība, un uzaicinājuši mee-sta eedzīvotajus kapitulēt, preteja gadījumā draudot pilsētiņu pārvērst pelnu kopiņa.

Kļuva skaidrs, ka draguņi Mazsalacē var eerastees kuru katru bridi.

Tūliņ, tajā pat nakti, tee zocialdemokratu pulciņa beedri. kuri dzīvoja Miazsalaces meesta, sapulcējas revolucionārās komitejas miteklī, Valtenberģu pagastnamā. Pulcina beedri, kopā ar revolucionāro komiteju, apskatīja savus cīņas spēkus un atzina, ka ar tādeem eeročeem (bisēm un brauoiņeem) nav eespējams statees pretim organizētam, apbruņotam karaspēkam. Tādēļ tika nolemts atteiktees no aizstāvēšanas un atkāptees, bet līdzšinējā cīņā gūtās trofejas, kā paprāvo vairumu rekvizēto šauteņu, brau-niņu. Šaujama pulvera un skrošu, noslēpt tādās veetās. kur ne draguņi, ne policija, ne ari kāda privātpersonā nevar tos atrast, Ta tas ari tika izdarits. Baroni ar saveem rokas puišeem, veetejeem uradņikeem, stražņikeem un speegeem, reakcijas sākumā vēl ilgu laiku pūlējās Izzināt, kur minētās trofejas noglabātas un kas viņas noglabājis. Bet velti: viņeem tas neizdevās.

Pulciņa beedri domaja. ka cara karaspēks visupirms stasees pee kustības galveno vaditaju, oratoru un organizatoru, vaiašanas. Tādēļ ari revolucionārā komiteja lika preekšā viseem aktivakeem darbineekeem noslēptees attālākās meža mājas, seena šķūņos un, ja eespējams, laistees pat pāri robežai.

Vēsts par draguņu uzbrukumu 20. decembrī izplatijās pa visu Mazsalaces meestu un apkārtni. Meesta māju īpašneeki un tirgo-taji nekavējoši sarkano karogu veetā izkāra triskrāsainosun iznīcināja visus revolūcijas plakātus, kuri bij izkārti publiskas vee-tās. Krodzneeki steidzīgi tējnicu veeta atkal eerīkoja krogus u. t.t.

Otrā deenā, 21. decembri, ap pīkst, veeneem deenā, no Rūjee-nes puses Mazsalaces meesta eejāja kādi 70 dragūni, ar diveem lauku leelgabaleem. Viņeem pa preekšu jāja kā ceļa raditaji: abi atceltee meesta uradņiki. Viss jatneeku bars aplenca pagastnamu. Oficeeri ar kaileem zobeneem, dažu zaldatu pavadība, drazās eekšā pagastnamā, uzkleedzot „rokas augšā". Še viņi citu neko neatrada, kā tikai pagasta skrīveri K, Veberu, divus skrīvera palīgus un pagasta ziņnesi. Draguņu virsneeciba tad izsūtija pavēli, lai meesta eedzīvotaji pīkst, divos pēc pusdeenas sapulcētos pagastnama preekšā.

Noteiktā laikā pagastnama preekšā sapulcējās kādi 200 meesta eedzīvotaji — vīreeši un seeveetes.

No pagastnama iznāca pats bandas galva un noiasija pavēli, kuru uradņiki pārtulkoja latveešu valodā. Pavēles saturs Īsumā bij šāds: Tauta izdarijusi breesmigu nozeegumu. Та atkritusi no sava deeva un viņa svaiditā, visužēligā kunga un ķeizara, un sākusi celt sev jaunu valsti. Tadel mes, Viskreevijas patvaldnieka, visužēligā kunga un ķeizara, Nikolaja II, vārdā pavēlam gāzt jauno, patvarigi uzmetušos valdību, atjaunot visa pilniba veco eekārtu un izdot „buntavneekus". Preteja gadījuma mes visu meestu padarisim par pelnu čupu. — Pec pavēlēs nolasišanas ļaudīm lika nodzeedat „Deevs, sargi ķeizaru".

Pēc tam draguņu komandeers izsūtija uz viseem Mazsalaces draudzes pagasteem ziņojumus, lai ritu, t. i. 22. decembri, tiktu atnesti un atdoti eeročī, un lai eerastos visi rīcības komiteju un pagastvalžu locekļi.

Dragūni ar oficeereem izklīda pa meesta mājām, meklēdami eeročus un „dumņineekus", ķerot ceet katru, ko reakcionaree meesta eedzīvotaji par tādeem uzrādija.

Tajā pat vakarā arestēja 12 vīreešus, II algādžus un 1 tirgotāju. Arestēto mantas zaldati Iznesa uz eelas un sadedzināja. Pec tam draguņu banda aizjāja pārnakšņot uz Valtenberfeu muižu.

Kā jau sākumā minēju, Valtenberfcu muižas barons Arnolds Vietinghof-Ricš neaizbēga līdz citeem māsu baroneem. bet palika savās mājās, kopā ar savu veco tēvu. Šis barons neizrādija nekādu pretestību leelai streika kustībai. Viņ5 brīvprātīgi atdeva visas savas dzimtsbarona teesibas un ar savu parakstu apstiprināja

solijumu, ka neuzturēs savā muižā cara karaspēku. Tāpēc tauta viņam ari uzticējās un to rūpigi apsarga ja. lai tam neuzbruktu huligāni. Divas nedelas pirms draguņu eenākšanas barons lūdza vipu atlaist uz pārs nedelām, jo gribot apmeklēt savus radus. Atvaļinājums tam netika leegts, lai gan daži strādneeki bij pretim.

Bet_ izrādījās, ka šis mūsu „labais" barons savā muižā atpakaļ eeradas veselas draguņu bandas pavadībā un kopā ar to stājās pee revolūcijas kustības nožņaugšanas.

Otrajā reakcijas deenā, 22. decembrī, Mazsalaces meestā sabrauca daudz laužu. Starp teem bij gan medibas Šauteņu un revolveru īpašneeki, gan jaunee un vecee pagasta eeredņi, kā ari daudz citu ļautiņu, kuri šurp eeradās ziņkāribas dzīti. Konfiscetee eeroči tika sakrauti vezumos un ar pagasta škūtneeku zirgeem aizvesti uz soda ekspedicijas štābu Rūjeenes pilsētiņā. Vecos un jaunos atsevišķu pagastu eeredņus soda ekspedīcijas komandeers sauca preekšā pēc kārtas pa atsevišķiem pagasteem. Vispirms viņš draudēja visus bez izņēmuma aizdzīt katorgā. Bet tad mēs viņam rādijam sapulču protokolus, kur bij ее rakstīts, ka bijuši no masām peespeēsti uzņemtees amata darīšanas. Komandeers drusciņ no-rīmās un sāka skatit cauri visu pagastu protokoigrāmatas. Viņš pee tam atrada, ka esam rikojušees pilnigi tāpat, kā vecās pagastvaldes — apgādājuši pagastu nespejneekus, izmaksājuši pagasta darbineekeem algas u. t t. Pēc tam viņš mums lika parakstitees visās_ pagastu grāmatās, ka atdodam savus amatus vecām pagastvaldēm atpakaļ.

Tajā pašā deenā soda ekspedīcijas dragūni devās arestet divus streika kustibas oratorus — Mazsalaces toreizējo draudzes skolotāju Ы Reini Cukuru un Valtenber£u pagasta Jaunmuižneeku māju saīmneeku, kura uzvārdu esmu peemirsis. Ņe veenu, ne otru no šeem beedreem viņi mājās neatrada. Oficeeri pavēlēja draguneem sadedzināt b. Cukura personigo bibliotēku un viņa drēbes, bet Muižneekam nodedzināt dzīvojamo māju. Pec tam viss draguņu eskadrons, paņemdams līdz 12 arestētos, aizceļoja tālāk.

Tā tad. Šajās pārs deenas tika nolaupīti visi 1905. gada revolūcijas ceguvumi.

Vaj ar Šādu kauna pilnu pazemojumu revolucionaree laukstrād-neeki varēja samcerinatees? Nekad ne!

Paklausot darbļaužu masas speedeenam, atlikušee zocialde-mokratu pulcina beedri, ar b. Boču preekšgalā, ar skrejlapiņām izziņoja, ka zeemas svētku otrajā deenā, pīkst, divos pēc pusdee-nas, teek sasaukts mitinš.

Mitina veeta, ta saucamajā „Sneedzeskalna", eeradās pari par 300 laukstrādneeku, kuri prasīja, nodedzināt speega, barona Vie-tinghofa-Rieš pili un alus brūzi.

Pret šādu prasību eebiklumu nebij. Tomēr tika eesneegts preekš-likums dedzināšanu uzdot svešām personām. Šādam preekšliku-mam saniknotās darba cilvēku masas uepeekrita. un viss sapulcējušais darblaužu bars, plecu pee pleca, dzeesmām skanot, devās uz Pils Vattcnberģu muižu, kura atradās % verstes no mītiņa veetas, Pēc nedaudzām minūtēm pils un alus brūzis jau zvēroja veenās leesmās.

Nākošā deena, 27.1 decembrī, ap pusdeenas laiku Valtenberftu muižā no Rūjeenes jāšus eeradās 25 draguņi. Izdzirduši, ka lejā, upmalā, kāds ļaužu pulciņš dzeed revolucionārās dzeesmas, dragūni tūliņ drāzās uz to pusi medit „muižas dedzinātājus". Ļaužu pulciņš metās bēgt, bet draguņi tos panaca un 8 vīreešus no teem nobendēja un četrus ее vainoja. Laužu pulciņš sastāvēja no da-žeem muižas kalpeem un vairakeem viņu veeseem, kuri, ka izrādījās, nemaz nebij peedalijušees muižas dedzināšanā. Šee vireeši bij gājuši pastaigatees pa vaļejeem alus pagrabeem un tur atraduši dažās mucās alus atleekas, eedzeruši un pec tam uzdzeedajuši.

Par cik ta pirmā soda ekspedicija bij „mīksta", par tik Ši otra bij barga. Ta pec kārtas apmeklēja visas Mazsalaces draudzes muižas un pagastus, izņemot tikai kroņa Skulberģu muižu un pagastu (jaatzīmē, ka pēdējas muižas turētājs nebij peeprasijis soda ekspedīciju).

Visi strādneeki, kas bij kaut cik peedalijušees revolūcija, eeroču konfiscēšanā un varas pārvēlēšanās, bet nebij, reakcijai eestajo-tees, pasteigušees pee muižu vagareem nolūgtees par savu „dum-pigo ricibu", tika no soda ekspedīcijas arestēti un nosūtiti uz Valku, lauku kara teesas ricibā. Kara teesa viņus paturēja apceetl-najumā, badā un aukstumā nedēļas divas—trīs, un tad sodija ar rīkstēm. Daudzeem no teem uzskaitīja pat 200—300 rīkstes.

Bet tos revolucionārus, kurus speegi apzīmēja par Valtenberģu muižas dedzinatajeem, soda ekspedicija bez jebkādas teesas spreeduma turpat uz veetas nošāva. Cik tagad atceros, tad dragūnu banda toreiz nobendēja apmēram 35 vīreešus. Starp šeem nošauteem bij ari tādi, kas uz muižu aizgājuši veenigi paskatitees ugunsgrēkā, bet personīga naida dēļ no speegeem denuncēti.

Drīz pēc šis otrās soda ekspedicijas aizeešanas eeradās pastiprināta lauku policija, kura sastāvēja no veceem uradņikeem un stražnikeem. Viņu uzdevums bij iznicināt revolūcijas baciļus un nostiprināt carisko eekārtu. Lauku policija peelipinaja pee visām zemneeku mājām Mazsalaces draudzes teritorijā plakātus ar uzaicinājumu uzrādīt un izdot visus „dumplneekus". Pretejā gadiju-mā tika peedraudets dumpineeku slēpējus sodit ar nošaušanu un viņu privātīpašumu sadedzināt. Uradņiki ar stražņikecm beeži veen sarīkoja pa naktīm „oblavas" uz revolucionareem. Uz šīm medībām pagastam bij jasfita no katras zemneeku mājas pa 1 vaj 2 cilvekeem. $eem peespeesteem revolucionāru „ķērajeem" noteiktās deenās, peevakarēs. bij jasapulcejas pagastnamā. Japeezī-mē, ka Šāds atklāts izziņošanas veids veetejeem darblaudīm deva eespēju laika paziņot revoiuciongreem par sagaidamo uzbrukumu. Mazsalaces apkārtnē bij kādi 17 revolucionāri, kuri bi| speestl slēptees, ~ galvenā kārtā, Valtenberžu muižas aktivee dedzinātāji. Viseem viņeem draudēja nošaušana.

Lai nu gan policijas „oblavas" palika bez panākumeem, tad tomēr mēdāmo beedru stāvoklis bij šausmigs un neizturams. TadeJ mums bij jasper soļi, lai viņus kāpt kādā ceļā dabutu prom no šejeenes. Leelakā daļa mūsu „mežabrāļu" izsacija vēlēšanos tikt prom uz Kreeviju. Preekš šeem beedreem nācās sagādat atteeci-gas pases un katram kādus pāra desmitus rubļu ceļa naudas.

Par pasēm nebij leela bēda. Revolūcijas uzvaras deenās rīcības komitejas locekļu rokās atradās pagasta valdes zeefeele un nepee-pilditās pasu formas. Toreiz formas bij tikušas apzēģeletas un tagad vajadzēja tikai tās peepildit. Grūtāk bij savākt naudu, bet ari to beedri drīz veen sadabūja no „mežabrāļu" radineekeem un pā-rejeem apkārtnes darbļaudīm.

Leelakā daļa no šeem bēgleem tomēr nesasneedza Kreevtfu. Vairākums no teem slapstijās Vidzemē un Kurzeme, pee kam daudzus no viņeem policijai vēlāk izdevās arestet, bet daži pat pazuda bez vēsts.

Pateikšu dažus vārdus par Mazsalaces zocialdemokratu pulciņu. Sis pulciņš savu zemgrides darbību eesāka 1903. gadā, kad viņš bij Rūjeenes pulciņa sastāvdaļa, — ar 5—6 beedreem. Leelā streika laikā beedru skaits stipri peeauga. Pulciņā eegāja Mazsalaces draudzes pagastu progresivakee vidējo saimneeku dēli, meitas, pat — sīktirgotāji un sīkrūpneeki. Pulciņā bij deezgan maz lauk-strādneeku. Lai gan toreiz pee mums vel nebij noteiktas noslāņošanās mazineekos un leelineekos, tomēr katrs apzinīgs beedris varēja novērot, ka praktiska kopdarbiba ar sīkpilsoceem nav eespē-jama. No sākuma, kad darbļaudis cinijas par cara un vecas eekār-tas gāšanu, par muižneeku un macitaju zemes konfiscēšanu, sīk-pilsoniskee elementi visam tam peekrita ar sajūsmu. Bet kad masas pacēla jautājumu par atteecibam starp sajmneekeem un kal-peem, laukstrādneekeem, pusgraudneekeem u. t. t., tad viņi paliku mēmi. itkā teem ūdens būtu eeleets mutē. Redzot, ka partijas organizācijā viņi virsroku nedabūs, šee elementi klusiņām pazuda no pulciņa rindām. Strādneeku šķirai peederigee, turpretim, līdz galam palika revolūcijas sargveeias.

Dažus vārdus vēl pateikšu par dažeem eevērojamakeem revolūcijas darbineekeem Mazsaiace un apkārtnē. Vadošā loma peekrita Krišjāņam Bočam, dzimušam 1875. gadā. Reakcijai eestājo-tees, viņš aizbēga uz Dundagas mežeem, kur organizēja tureenes „mežabrāļus". Vēlāk beedris Bočs krita kontrrevolūcijas rokās. Uz kara teesas spreedumu 1906. gada 18. decembrī to cariskee slepkavas nobendēja. Beedris Bočs bij labs runātājs, kreetns organizators un praktisks revolūcijas cīnitajs.

Labs runātājs bij Reinis Cukurs, dzimis Vecpeebalgas pagasta,

Jaunslaugotņu mājās. Cukurs bij pabeidzis Valkas draudzes skolotāju zeminariL Pēc tam viņš stradaja Mazsalaces draudzes skola par skolotāju un ērģelneeku. Savos pirmajos skolotājā gados Cukurs neņēma nekādu dalibu sabeedriskā darbā un pilnīgi nodevas savam arodam. Bet kad paceļas 1905. gada revolūcijas vilnis, tad ari Cukurs peeveenojās revolucionāro darbļaužu masu cīņai. Pilns enerģijas un gribas, tas prata ar savām runām eerosinat, eespaī-dot un organizēt arveen plašakas darbļaužu masas uz cīņu pret patvaldību. Par to Cukurs eemantoja uzticibu un mīlestību lauk-strādneeku un darba zemneeku masās. īsi pirms reakcijas eesta-šanās Cukurs, beedru peerunats, šķīrās no savas revolūcijas sarg-veetas un ģimenes un aizbēga uz ārzemēm.

Pēc grūta ceļojuma Cukurs nokļuva Somijā un apmetās pee kāda savas seevas radineeka. Tur viņš bij eegādajees ārzemju pasi un nepeeceešamās rekomendācijās, pēc tam eekāpis kuģī un aizlaidees uz Stokholmu. Stokholmā viņš uzmeklējis kādu minētā radineeka pazīstamo — ārstu. No Stokholmas Cukurs devees uz Kopenhāgenu, bet tālāk — uz Sveici. Ceļa naudu viņš nopelnijis Stokholmā un Kopenhāgenā, nolasot lekcijas par stāvokli Kree-vljā un Baltijā. Šveicē Cukurs dabifjis nodarbošanos starptautiska augstskolā par vācu valodas pasneedzeju un tur nodzīvojis Hdz pašai 1917. gada februāra revolūcijai.

Enerģisks revolūcijas darbineeks bij Jēkabs Lapsiņš, no Rūjee-nes apvidus. Pirms 1905. gada revolūcijas Lapsiņš stradaja Valten-berģu pagastnamā par skrīvera palīgu. Revolūcijas laika viņš kļuva par tautas milicijas organizatoru un vadoni, kā ari par Skulber-ģu krona pagasta rīcibas komitejas sekretāru. Lapsiņš ar savam kaujas nodalām apbraukaja visu Mazsalaces draudzi, visas turee-nes privatmuižas un visus mežsargus, konfiscējot medibas eero-čus un Šaujamos materiālus. Tāpēc soda ekspedīcija ar sevišķu enerģiju viņu mekleja rokā, tai tad uz veetas nošautu. 1905.—1906. gada zeemu Lapsiņš pavadija kā „mežabrālis". Bet 1906. gada pavasarī viņš aizlaidās uz Pēterburgu, kur zem sveša varda nodzīvoja līdz 1917. gada revolūcijai. Vēlāk viņš atgreezās Rūjeene.

• Krītot Padomju Latvijai, 1919. gadā Lapsiņš izbrauca uz ZPRS. Se viņš pēc kārtas strādāja par V.-Luku apriņķa zemkopibas nodaļas vaditaju, par Pleskavas guberņas padomju saimneecibu tresta pārvaldneeku u. t. t.

Gribu pateikt dažus vārdus ari par sevi, Jāni Mežu, dzimušu 1856. gadā, Kroņa Skulberģu pagastā, Vidusmeža mājā. No 1875, gada lidz 1878. gadam apmeklēju Vidzemes muižneecibas draudzes skolotāju zeminaru Valkā, kur toreiz par direktoru bij vecais Cimzes tēvs. Pēc zeminara pabeigšanas nostrādāju nepilnus 10 gadus par tautskolotāju; pēc tam Vidzemes muižneecibas lauku skolu pārvalde (Oberlandschulbehoerde) mani atcēla no skolotājā amata, jo pasneedzot pretkristigas mācības. Pēc tam strādāju dažādus darbus, lai nopelnitu sev un saveem 4 bērniņeem uzturu un

apģērbu. Gan gāju par algadzi lauku un mežu darbos, gan apko>-pu augļu dārzus pelečeem. Gadus četrus pirms 1905. gada sāku strādāt par mežsarga palīgu Kroņa Skulberģu pagastā.

1905. gada tiku eevelets Kroņa Skulberģu pagasta rīcības komitejā. Reakcijai eestājotees, kādu laiku slēpos no policijas apkārtējos mežos. 1905. gadā, kopā ar kadeem 70 citeem, slapstijamees Kroņa Skulberģu mežos, seena šķūņos un meža mājās.

J. FREIBERGS. 1905. GADS VECSALACĒ UN AINAŽOS

īsumā pastāstišu 1905. gada notikumus Vecsalaces un Ainažu apkārtnē, cik nu tee man ir palikuši atmiņā.

1905. gada pavasarī beidzu mācitees un kā ekstems izturēju tautskolotāja eksāmenu. Pec pusgada prombūšanas, 1905. gada-maijā atgreezos Vecsalaces Bulnoru mājās. Tūliņ eevēroju stipras revolūcijas atmodas zīmes veetejos strādneekos, rentneekos un zemneekos. Itin visur varēja sadzirdēt nemeera balsis pret apspee-dejeem — muižneekeem un cara kalpeem. Par veetejo revolucionāru galveno vaditaju uzstājās Vecsalaces pagasta Cērpenu skolas skolotājs Augusts Melnalksnis^ kurš tagad atrodas balto lēģerī. Bez Melnalkšņa loti aktivi vēl peedalijas revolūcijā skolotājs Bīlmans, skrīvera palīgs Jansons un citi.

Pagasta skolā noorganizējas akteeru pulciņš un koris, kur ari es peedalijos. Ar laiku daudzi no šo pulcinu dalibneekeem izauga par kreetneem, apzinigeem revolucionareem un zocialdemokratu partijas beedreem. Tika sasauktas apspreedes, izplati tas proklamācijas starp veetejeem zemneekeem un strādneekeem u. t. t. _

Sākot ar 1905. gada zeptembri, zocialdemokratu grupas vadibā Vecsalaces apvidū attīstās plaša kustiba. Neraugotees uz kazaku un stražņiku pastiprinātu uzraudzibu, revolucionāri nodedzināja Vecsalaces barona štēla āboliņa šķūņus, nošāva kā speegus Vecsalaces meesta uradniku un veikalneeka Zeimana znotu (uzvārdu esmu peemirsis); Vecsalaces muižas parvaldneeku Petaku nošaut neizdevās: uz viņu mērķētās lodes paskrēja tam garām.

Desmitā zeptembri, gada tirgus deenā, Vecsalaces muižā notika pirmā, deezgan leela, demonstrācijā ar lozungeem: „nost muiž-neekus!“ Vēlāk (datumu neatceros) bruņotā tautas milicija, — veetejee strādneeta un zemneeki, — atņēma zaldateem kādas 20 šautenes. Norisinājās asas kaujas starp miličeem un no Vecsalaces bēgošeem zaldateem. Tika nošauts veens zaldāts un krita milicis Fricis Leijneeks^ 25 gadus vecs. Kaujas laikā daži miliči tika eevainoti. Fr. Leijneeka bēru deenā darblaudis sarīkoja leelu demonstrāciju. Bēru dalibneekus dzirdija un ēdinaja ar barona vīnu un uzkožameem.

Revolūcijas deenās tika gāztas pagasta valdes kā Vecsalacē, ta Ainažos. Viņu veeta tauta eevēleja jaunus izpildorgānus. Ainažu pagasta skrivers Bērziņš tika padzīts kā meinsimtneeks no vee-tas. Aizbēga kazaki un stražņiki, muižneeki un viņu peekriteji. Jauna pagasta preekšneeciba — ricibas komiteja •— rīkojās muižas telpas izleetot preekš skolām, bet zemi, lopus, inventāru u. 1.1-atdot sabeedriskām vajadzibām un bezzemneekeem. Visur tika turēti mitini, apspreedes. Revolucionāri bez žēlastibas cinijās pret uodevejeem un zagļeem.

1905. gada oktobra beigās Melnalksnis, es un vēl daži deva-mees uz Kigu, lai peedalitos skolotāju kongresā. Uzzinājis par šo brauceenu, Svēceemu muižas barons mūs sagaidīja Dreiliņu krogā un eevadija slepenas sarunas ar Melnalksni. Viņi divi veen eeslēdzās atsevišķā istabā un par kaut ko tur apspreedās. Ko īsti Melnalksnis runaja ar baronu, man palika nezināms. Vēlāk tikai bij novērojams, ka Melnalksnis sāka stipri grozīt savu taktiku un labvēlīgāki izturetees pret veetejeem baroneem. Pēc skolotāju kongresa Rīgā es no vecsalaceešeem šķiros un aizbraucu uz savu jauno darba veetu, Bērzones pagasta Kailenu skolu, par skolotājā palīgu, kur sev veetu jau vasarā biju sarunājis.

1905. gada decembra beigās eeradās soda ekspedīcija un ar leelgabaleem apšaudija Ainažu meestu, peeprasija izdot visus revolucionārus un nodedzināja vairakas mājas. No Ainažu meestā aresteteem revolucionareem soda ekspedicjjas zaldati izmeklēja deviņus cilvēkus, peesēja tos ar striķeem pee preedem un turpat nošāva, bez jebkādas izmeklēšanas. Starp nošauteem bij Pelekzir*-nis, Ainažu meestā apteeķneeks, kuru apsūdzēja eevainoto revolucionāru ārstēšana, im Aleksandrs Auniņs, no Vecsalaces (citus nošautos vairs neatceros).

Pēc šādu varas darbu pastrādāšanas Ainažu meestā soda ekspedīcija devās tālāk. Viņa nodedzināja Ainažu pagastskolu, kādu zemneeka māju un Mērneeka veikalu; pec tam ta aizbrauca uz VecsaJaces meestu un sāka to apšaudit leelgabaleem, atkal pee-prasidama izdot visus revolucionārus. Tomēr, nekā tur neatraduši, soda ekspedīcijas banditi devās uz Cerpenu skolu (Vecsalaces pagastā) un ceemu, kur atradas galvenais veetejas revolucionārās kustibas centrs un minētais Melnalksnis. Ceļā kazaki nodedzināja Bērzsulu krogu un veikalu. Cērpenu ceema viņi visu izlaupīja un nodedzināja šādas mājas: Klimpu (tur bij Melnalkšņa skola), Nasku, Jaunzemus un Punču; tee peesa viņa jās zirgus, lopus un visu. kas vērtīgs. Atlikās vēl nodedzināt Bulnoras, t. i. mana tēva rentes māju, bet, tā ka vakars jau bij vēls un tumsā izbraukt cauri pa-leelam mežinam kazaki neuzdrošinājās (jo bij izlaistas baumas, ka mežā apmetusees milicija), tad soda ekspedīcija, paņēmusi līdz visus apceetinatos, brauca atpakaļ uz Vecsalaces muižu. Otrajā deenā māju dedzināšanu soda ekspedīcija vairs neturpināja. Trešajā vaj ceturtajā deenā ta Lotkiņu muižas mežsarga mājā tikko

nenoķēra paslēpušos revolucionārus — Vecsaiaces pagasta rīci-bas komitejas preekšsēdetaju Gustavu Me ezi, nodedzinātās Nasku mājas rentneeku (manu māsas vīru) un vēl dažus citus, kureem tomēr palaimējās izskreet caur logu un zem šauteņu uguns eeskreet meža un izbēgt. Tapec soda ekspedīcijai izdevās Lotkiņus tikai apiaupit un nodedzināt; ta arestēja veenigi mežsargu un viņa dēlu.

Visus arestētos kazaki sabaza Vecsaiaces muižas pagrabos, kur viņus pratinaja, sita un nežēligi spīdzināja. Starp aresteteem atradās ari mans sirmais tēvs — Juris Freibergs un brālis Mārtiņš. Pēdējam kazaki sadeva 75 šompola siteenus pa muguru, tā ka pēc tam viņam visa mugura bij veenās brūcēs un asinīs. Pēc vairakam deenām mans tēvs un vēl daži citi tika palaisti briva, bet pārējos, starp teem ari manu brāli Mārtiņu, nosūtija uz Valmeeras ceetumu.

Vēl pēc dažām deenām daži kaimiņi un beedri sapulcējās Vecsaiaces Punčuros, lai apspreestos, kādā kārtā izpalīdzēt ceetušeem, kuri zeemas salā bij palikuši bez pajumtes un uztura. Bet tajā pat laikā pa leelcelu šai mājai tuvojās kāda soda ekspedīcijas nodala. Eeraugot kazakus, sapulcejušees metās bēgt pa kalnu lejā un devās pāri Salaces upei uz otro upes krastu. Kazaki uz vīņeem atkla-ja stipru uguni, eevainojot daudzus apspreedes dalibneekus. No kazaku lodēm krita Jānis Vītols, no Vecsaiaces Vītolu mājām, bet smagi eevainots tika Mārtiņš Vilde no Vildu mājām. Pēc kazaku aizjāšanas Vilde nāca pee samaņas un pats saveem spēkeem nogāja līdz tuvējām Tikmaču mājām, no kureenes Tikmaču graud-neeks to aizveda uz viņa paša māju. Bet majas rentneeks — speegs — klusi par to paziņoja kazakeem, pedejee nekavejotees dzinās eevainotam Vildem pakaļ un sastapa viņu mājās, kad tam pārsēja asiņainās brūces. Kazaki turpat uz veetas, tuvineeku klātbūtnē, ar vairakeem šāveeneem nobendēja smagi ее vainoto Mārtiņu Vildi.

Soda ekspedīcija cītigi mekleja rokā zaldateem rudenī atņemtās šautenes. Beedri tās bij noslēpuši pee manatēva Buļnoros. Palicis veens pēc viseem notikumeem, mans tēvs kādā tumšā zeemas naktī (janvara beigās) sakrāva visas 20 šautenes ragavās, apklāja tās ar seenu: un devās ceļā uz Vecsaiaces meestu, — 17 verstes no Buļnoreem. Nobraucis līdz Vecsaiaces meestam un apstajees pee pareizticīgā mācītājā ābelu dārza, viņš steidzigi parsveedis par sētu visas atvestās Šautenes un veenā acumirklī bijis atkal savās ragavās — laidees atpakaļ uz savu māju.

Pēc dažeem mēnešeem daudzi arestetee no ceetuma tika izlaisti, — vaj nu pavisam, vaj ari tikai līdz teesas deenai. Izlaists tika ari mans brālis. Visus 3 izmeklēšanas gadus ceetumā tika paturēts Fricis Feldmans, Punču māju rentneeks.

1908. gadā Reveles kara teesa izteesaja Vecsaiaces—Ainažu revolucionāru prāvu; uz apsūdzēto sola tika nosēdināti kādi 20 cilvēki. Noteesati pavisam tika 11 cilvēki. Melnalksnim peespreeda

mūža katorgu, taču atveetojot to ar nometināšanu Sibīrijā. Pāre-jeem desmit ari peespreeda nometināšanu, atveetojot to ar 6 me-nešeem ceetumā. Starp pēdejeem noteesateem bij ari mans brālis Mārtiņš, ka ari Irmeju Andrejs un Rūķu Jānis. Citus noteesatos esmu peemirsis.

Tāpat 1908. gadā kara teesa noteesaja uz Vh. gadeem ceetumā minēto Nasku māju rentneeku un jaunievēlēto Vecsalaces pagasta preekšneeku Gustavu Meezi. Šos 1У2 gadus Meezis nosēdēja Rīgas centralceetumā.

Iznācis no ceetumā, Gustavs Meezis palika tālāk strādāt soda ekspedīcijas nopostitos Vecsalaces Naskos. 1924. gada vasara viņu paslepus no krūmeem navigi eevainoja kādreizējais baronu specgs un tagadējo Latvijas varas viru aģents Zaķis, no Vecsalaces. Gustavs Meezis pēc nedeļas nomira.

Tāda īsumā ir 1905. gada notikumu vēsture Vecsalacē un Ainažos, ko man še loti nepilnig^ izdevās atstāstīt.

P. BIRZGALS (GUSTS). ATMIŅAS PAR REVOLUCIONĀRO KUSTĪBU VECATES PAGASTA

Grūti runāt vai rakstit par revolucionāro kustību Vecates pagastā 1905. gadā, neapskatot ari revolucionāro kustibu plašakā apkārtnē — Mazsalacē, Rūjeenē un Valmeerā.

Ap 1900. gadu Vecatē bij kadas 45 dažada leeluma zomneeku mājas, ar 45—200 pūraveetam aramzemes, 3 pusmuižas, veena muiža un 4 krogi. Eedzīvotaju bij, apmēram, 350 cilvēku. Bij skola un pagastmāja. Skolā stradaja veens skolotājs, dažreiz ar 70 un vairak skolneekeem. Pagasta nodokļi bij jamaksa ari 14 gadu ve-ceem ganu zēneem, kuri, pēc pastavošeem likioneem, tika uzlūkoti par tikpat ,,pilnteesigeem“ šajā ziņa, kā 200 puraveetu leelas mājas īpašneeks vaj rentneeks. Laukstrādneeki paklausija saimnee-keem un kungeem visā bijibā un strādāja muguras neatleekuši. Katru svētdeenu viņi gāja 10 un vairak verstes uz Mazsalaces vaj JttatiŠu baznicām „deevu lūgt". Dzēra kārtigi, reizēm ari izkauda-mees, visos 4 grafa Zīversa krogos, ar kureem tas bij „apveltījis" pagasta eedzivotajus. Puiši naktīs gāja meitās un svētdeenās, pec •eespējas, rīkoja kaktu ballītes.

Skolotājs Vecatē darbojās jau no 1880. gada un bij pazīstams kā labs bērnu kristitajs, savu cuku kopējs un, kas tas galvenais,— kā visleelakais eedzērajs, no kura ņēma preekšzimi daudzi viņa audzēkņi. Par kaut kādu revolucionāru kustibu ap 1900. gadu vēl nevarēja būt ne runas. Skola gan bij veca bibliotēka, kuru bij organizējis kāds progresivaks skolotājs, bet par šķiras apziņas uz-aušarni kalpu galvās vēl bij par agru runāt. Saimneeki lasīja „Ba_I-si“, „Baltijas Vēstnesi** un „Austrumu". 4 bagatakee_ saimneeki su-tija savus bērnus augstskolās, kur tee studēja par macitajeem, dak-tereem, mērneekeem un agronomeem. Lld? pat 1905. gadam no šis inteliģentu grupas nekas netika dzirdēts, kas atgādinātu kaut ko revolucionāru.

Vēlākos gados, kad sāka iznākt „Pēterburgas Avīzes", Vecate radās neleela „brīvdomātāju" grupiņa, kuras dalibneeki lasija šo avīzi. Šajā laikraksta tika apskatīti ari daži sabeedriskee jautājumi un tika citādi apgaismoti nekā Rigas LatveeŠu Beedribas izdevumos. Pirmās revolucionārās vēsmas še tika eenestas no areenes.

Tās še atnesa kalpi, kuri, pagasta teritorija nevarēdami atrast darbu un maizi, gāja to meklet tālāk, — jo sevišķi uz Rīgu, kur viņi vaj nu strādāja fabrikās, vaj ari kļuva par amatneekeem un bii nākuši sakaros ar partiju. Satikdamees ar saveetn peederigeem un pazī-stameem, Šee beedri sāka paust ideju par darba atsvabināšanos no kapitala. Revolucionārās kustibas sapratne tādā kārtā tika Vecate eenesta jau ap 1904. gadu, sakarā ar viseem toreizejeem eek-šejeem un ārejeem valsts apstākleem.

9. janvāris Pēterburgā, 13. janvāris Riga un teem sekojušee notikumi nevarēja neatstāt eespaidu uz veetejo strādneecibu, kura bij leelā nemeerā ar savu stāvokli. Visa 1905. gada vasara pagāja saspīlēta garastāvokli. Yeetejā sabeedriskā centrā, Mazsalacā, 1905. gadā bij daži partijas beedri, kuri izplatīja uzsaukumus ari starp vecateešeem im sakustināja darblaužu masas.

1905. gada augustā no Rīgas bij izbraukuši vairaki beedri un izdemolēja Mazsalaces un Matīšu degvīna monopolus. Demole-taji bija atbraukuši ar plostu līdz Mazsalacei un tāpat ari aizbrauca atpakaļ. Mazsalacā viņeem bij jaiztur cīna ar Bauņu un citu muižu baronu rokas puišu bandu. Šaja uzbrukumā demoleta-Jeem peedalijās ari Bauņu muižas kalējs Augusts Zalcmans, kurš apšaudīšanās laikā tika smagi ее vainots. Šis gadijums leelā mēra uztrauca veetejos eedzīvotajus. Tas eedvesa bailes muižneecibai un viņas peekritejeem, kamēr darblaudis pret demoletajeem, kā varonfgeem puišeem, sajuta sevišķu ceenibu.

Revolucionārā kustiba Vecate sakas 1905. gada oktobra beigās, kad eeradās revolūcijas vēstneši no Rigas un citureenes. Vecates pagasta Strazdiņu māju saimneeka dēls Jānis Apsitis, — kas bij mācijces Borku zemkopības skolā un 1905. gadā bij Latveešu zo-cialdemokratiskās strādneeku partijas beedris, — Stobra pēdējas deenās centās sasaukt pagasta eedzīvotaju kopēju sapulci. Tajā pat laika Vecatē no Rigas eeradās Eduards Birzgals, kurš agrak bij dzīvojis Vecatē un kurš tagad te palīdzēja noorganizēt rīcibas komitejas vēlēšanas. Cik atceros, tad kopējā sapulce tika peeņem-ta rezolūcija, kura bij vērsta pret muižneecibas spaideem. Rezolūcija prasīja visu muižneecibas privilēģiju iznīcināšanu, krogu slēgšanu un veenlīdzīgas teesibas viseem pagasta dzivojošeem pilso-neem. Rīcibas komitejā tika eevēleti 5 locekļi un veens rakstvedis. Rīcibas komitejā eevēleja: Augustu Treimani, Indriķi Egliti, Peteri Birzgalu, Mildu Apsiti un Jāni Erinpreisi. Par rīcibas komitejas rakstvedi eevēleja Rihardu Jeteri. Tautas teesā, fa uemal-dos, tika ее vēlēts Gusts Apsits, Jānis Birzgals un Berta Treiman. Rīcibas komiteja izpildīja kopējās pagasta sapulces lēmumus par muižneecibas privilēģiju iznīcināšanu, krogu slēgšanu, kārtības uzturēšanu, nespējneeku apgādāšanu u. t t. Pašaizsardzibu organizēja b. Bočs no Mazsalaces un pašaizsardzības organizācijā peedalijās darblaužu masas aktivā dala. Cik men zināms, tad tautas teesa nepaspēja noturēt neveenu sēdi.

Kopējās „tautas sapulces** notika skolas telpās. Tāpēc revcHucio-naree notikumi eespaidoja ari skolneekus, kas peedaiijās mītiņos un sapulcēs, kamēr ilggadīgais skolotājs Leimanis palika tāds kāds bijis. Viņš ārkārtīgi eenīda zocialistus un peekrita cara valdišanai. 1905. gads galigi izkustināja Vecates pagasta sabeedribu no letarģiskā meega_1 un reakcijas laikā revolucionārais darbs turpinājās ilegalos apstākļos tālāk.

Reakcija Vecatē sākas ap 20. decembri, kad Mazsalace eeradās pirmā soda ekspedicija un kad ricibas komitejai nācās varu atdot atpakaļ vecajai, preekšrevolucijas pagasta valdei. Sevišķu represiju šoreiz vēl nebij. Revolūcijas „taisītāji" Jānis Apsitis un Eduards Birzgals, kā viņus sauca peleči, emigrēja, bet pārejee akti-vakee vēl palika ar veselu ādu. Viņeem tikai atņēma teesibas tikt eevēleteem pagasta pašvaldibas eestades — veetneeku pulka, tee-sā u. t. t. Šādu ,,mīkstibu“ pret revolucionareem Vecates barons Zīverss izrādija tāpēc, ka loti baidijās no tautas atreebibas un jau-neem revolūcijas uzplūdeem. Bet bij vel veens dīvains apstāklis. Ja Zīvers gribētu nesaudzīgi izrēķinatees ar revolucionareem, tad būtu jasoda ari daži reakcijas stutetaji, it īpaši — pagasta vecākais, Jaunmellužu mājas gruntneeks Peters, kurš godkārības dzīts gribēja, lai viņu tautas sapulce eeveletu rīcības komiteja un lai vara paliktu viņa rokās. Tāpēc viņš bij nolamājis carisko eekartu, uzrakstot savus izteiceenus pat uz papīra, kurš nāca E. Birzgala rokās. Šis papirs pēc tam tika nofotografēts, un vairakas kopijas tika gīabatas vairākās veetās, lai gadijumā butu peerādljums pref pašu pagasta vecāko, ja pēdējais mēģinātu spert soļus pret veete-jeem aktivakeem 1905. gada cīņas dalibneekeem. Negribēdams ari pats eekrist lamatas, pagasta vecākais centās neveenu neaiztikt.

Reakcijas laikā Vecates darbļaudis tomēr palika uzticigi saveem revolūcijas deenās izvēleteem darbineekeem, aizveenam razdami sakarus ar teem dažadu jautājumu noskaidrošanai.

Otrs revolucionārās darbibas posms Vecatē eestājās tad, kad te nodibinājās Latvijas zocialdemokratijas šūniņa, ka Videenes organizācijas sastāvdaļa. Tas notika 1906. gada rudenī, kad peeci vec-ateeši un divi jaunateeši noorganizēja ilegalu partijas pulciņu. No sakuma pulciņš darbojās pavāji. Tomēr vēlāk, peeaugot beedru skaitam, ilegalā pulcina eespaids izpaudās ne tikai starp veetejeem bezzemneekeem, strādneekeem un amatneekeem, bet ari visa pagasta dzīvē.

Stradneeki un bezzemneeki aktīvi peedaiijās pagasta sapulcēs un pagasta valdes un veetneeku pulku vēlēšanās. Pulcina beedri centās panakt nodokļu šķirošanu pēc eenākumeem, uzlabot nespēj-neeku apgadibu un vispār realizēt tos uzdevumus, kurus izvirzija partijas centrālās eestādes.

Vecates beedri prata izmantot visādus sīkus gadījumus pagasta dzīve, lai aģitētu pret carisko eekārtu. Peemēra dēļ pastāstīšu ga-dijumu, kad reakcionārais pagasta vecākais 1909. gadā nodedzināja savu māju, lai dabutu apdrošināšanas prēmiju. Tīšu dedzināšanu varēja peeradlt pat ar leecineekeem. Māja bij apdrošināta

pagasta apdrošināšanas beedriba, kura par dalibneekeem bij visi pagasta saimneeki un rentneeki; pedejeem, ta tad, nodedzinātās mājas prēmija bij jasamaksā, ko izdarīt vasaras laikā bij deezgan grūti. Pulciņa uzdevuma pacēlām eerosinajumu, ka vajaga sūdzēt pagasta vecāko par tīšu dedzināšanu. Neraugotees uz viseem pee-rādijumeem, Rūjeenes meerteesa pagasta vecāko attaisnoja un pat tikko nesodija apdrošināšanas beedribas izvirzitos pilnvarneekus. Beedribas locekli no šīs leetas dabūja konkrētas mācibas par cariskās patvaldības un teesas ,,taisnigumu“. Nākošās pagasta vēlēšanās viņi palīdzēja atbrīvot pagastu no reakcionārā pagasta vecākā, ko bezzemneeki veeni paši bez saimneeku palīdzības nebūtu spējuši izdarīt,

Ap 1913. un 1914. gadu Vecates partijas pulciņa beedru leelakā teesa pārgāja dzīvot uz Mazsalacas meestu, jo peleči ne labprāt liga gada puišus, kuri saprata šķiru cīņas nozīmi un tika turēti par zocialisteem. Beedreem, kuri lidz tam dzīvoja kā gada strādnieki, bij Jamekiē nodarbošanās gan būvneeciba, gan amatneeci-bā un jarod dzīves veeta tur, kur varēja dabūt dzīvokļus. Revolucionārais darbs Vecates pagasta, protams, ceeta, kamēr Mazsalacā tas redzami uzlabojās, jo no pirmā Vecates pulciņa, kurš nodibinājās 1906. gadā, 1913. un 1914. gados Mazsalacē bij jau izaudzis vesels rajons ar 25 beedreem, no kureem 18 bij strādneeki un 7 amatneeki. Visi saimneeki un saimneekdēli pa šo laiku bij no organizācijas vaj nu izslēgti, _vaj ari paši izstājušees. Beedri, kas bij peerakstiti Vecates pagasta, līdz februāra revolūcijai peedalijās pagasta pilnās sapulcēs. Citus sabeedriskus peenākumus pagastā uzņemtees tee nevarēja, jo dzīvoja Mazsalacē, t, i. 10 verstu leelā atstatumā.

Kulturālais dari» Vecatē bij deezgan vājš, jo te par skolotāju ilgāku laiku bij leelsjfūpa, bet rakstvedis Preeditis bij reakcionārs pelecis; tāpēc nebij neveena cilvēka, kas legālā veidā vestu kulturālu darbu. Totees saimneekeem bij pat 3 kulmašinu sabeedri-bas; viņi peedalijās kopmoderneecibas un sastāvēja vairākumā par beedreem lauksaimneecibas beedriba. Saimneeki bij labas atteecl-bās ar Vecates muižas īpašneeku grafu Zīversu, kurš skolas nama celšanai kādreiz pat zeedoja 1 000 rubļu un visādi centās izlik-tees par leelu „filantropu**, jo sevišķi pēc tam, kad bij dārgi pārdevis savas rentsmājas toreizejeem rentneekeem un padarījis pēdējos par muižneeku kreditbeedribas paradneekeem.

Atskaitot deezgan nabadzigo pagasta bibliotēku, nekādu citādu līdzekļu preekš kultūrizglītības pacelšanas nebij. Par darbļaužu kuiturlīmeņa pacelšanu sāka gādāt ilegalais partijas pulciņš, kura beedri par saveem līdzekļeem eegādajās visas labakās un progresīvākās grāmatas. Šīs grāmatas tika glabatas pee fotogrāfā Birz-gaļa un citeem beedreem. Veetejee strādneeki un jauneeši līdz

1910. gadam šo ilegalo bibliotēku izmantoja pašizglītības nolūkos.

1909. gadā Mazsalacē, apkārtnes inteliģencei peedalotees. noorganizējās izglītības beedriba „Venus'*, kuras dibināšana aktīvi lidzdar-bojās ari ilegalā pulciņa beedri, apmēram 15 cilvēku. Pēc „Venus'* nodibināšanās kultūrizglītības darbs tika pārcelts uz Mazsa-laci. „Venus" darbibā peedalijās eedzīvotaji no astoņeem paga-steem; tāpēc Mazsalace kļuva par zināmu kulturālu centru veselā novadā. Ari Vecates beedru ilegala bibliotēka tika atdota „Venus" jaundibinātai bibliotēkai, kur gramatas tika izleetotas daudz labak.

Bet jau pec gada — 1910. gadā — izglītības beedribā „Venus" notika šķelšanās starp sīkbirģelisko inteliģenci un saimneekeem no veenas puses un ilegalās partijas pulciņa beedreem un darb-laudīm — no otras. Beedribas inteliģenti gribēja bloķetees ar veetejo peleču „Saveesigo beedribu" un uzvest tādas teatra lugas kā Blaumaņa „No saldenās pudeles",, kam nepeekrita beedru strād-neeciskā dala. Norisinājās asas cīņas. So cīnu iznākumā beedribas „Venus" progresivakā dala, partijas beedru vadībā, eekaroja vadību, pēc kam drīz veen daudzi sīkburžujlskee elementi no beedribas izstājās. Daudzi inteliģenti, kuri līdz tam darbojās aktivl, kļuva pasīvi. Uz laiku kļuva pasīvi ari skolotājs Veidenbaums un vecais Mežatēvs. kuri no sākuma zolidarizejās ar aizejošo inteliģenci.

Pēc „Venus" vadibas eekarošanas visa beedribas darbība un vadība gulās veenigi uz partijas beedreem un progresīvāko „Venus" beedru dalu. Kultūras darbu tautā tagad bij daudz grūtāk vest, jo sīkpilsoņi denuncēja palikušos, apzīmēja viņus par „pre.t-valstiskeem elementeem" un „zociaiisteem" un apgrūtināja izrīkojumu un preekšnesumu atjauju dabūšanu Valmeeras apriņķa policijā. Vairak reiz, kad preekšlasijumus lasļjp veetejee beedri, tika izdarītas dažadas nopratināšanas, tirdot gan pašu lektoru, gan lee-cineekus par preekšlasijumu tendenci u. t. t. Sevišķi daudz policija interesējās par beedra Spoņu Jana preekšlasiūimeem.

Imperiālistiskā kara sākumā revoIucionar*_darbiba Vecates pagastā itkā atslāba, jo daudzi beedri no šejeenes aizklīda kur kurais. Вег tam šajā laikā te par uradņiku bij Girgensons, kuru vee-tejee reakcionaree peleči bceži dzirdija un rīdīja uz teem, kurus viņi uzskatija par saveem pretineekeem. Uradņiks loti mīlēja žūpot un tāpēc labprāt izdarija kratīšanas pēc peleču uzrādijumeetn. Та. pee manis viņš rakņājās vaj ik pēc katrām divām nedejam.

Revolucionārā darbība sāka atkal atdzīvotees pēc Februāra revolūcijas, 1917. gadā. Zocialdemokratu pulcina darbība kļuva jo sevišķi aktiva jauno pašvaldibas orgānu vēlēšanu laikā, kad tika atlaistas cara laiku pagastvaldes. Legālos apstākļos Mazsalaces rajona organizācijā eestājās vairaki jauni beedri, kas atdzīvināja organizācijas darbibu, un pašvaldibas orgānu vēlēšanas tika veiktas sekmigi.

Citādi gāja vācu okupācijas laikā. Reakcionaree peleči nežēlīgi atreebās viseem teem, kas bij viņus kaut kā aizskāruši revolūcijas laikā. Uz reakcionāro peleču norādijumeem tika arestēti daudzi beedri, kas darbojās pašvaldibas eestādēs, bet citi beedri bij speesti emigret. Okupācijas desmit mēnešos visa revolucionārā darbiba bij padzīta zemgrīdē, un Mazsalaces rajons atkal darbojās ilegali. Vecates pagastā atradās aktivakee beedri, pee kam, sāJcot ar 1906. gadu, Mazvētras mājas bij к jāvušas par revolucionārās darbibas centru. Māja atradās attālak no citām mājām, viņā dzīvoja veena veeniga dzimta, kuras locekli visi bij noskaņoti revolucionāri. Se varēja sanakt rajonu apkalpojošee propagandisti un noturēt sēdes un sapulces. Mazsalaces rajona beedri no šīs mājas okupācijas pēdējos mēnešos, 1918. gada beigās, aizveda uz Rūjeenes mee-stu 25 šautenes, kuras vēlāk rūjeeneešeem noderēja preekš bruņotas uzstāšanās organizēšanas 1918. gada decembri, kad Rūjeenc tika nodibinātā padomju vara.

R. ŠTĀLS. Jelgavas organizācija

Ieta delegācijā, kurai bij jadodas pee Kurzemes ģenerālgubernatora Bekmaņa un japrasa, lai šis prasības tiktu izpilditas.

Kādā citā delegācijā ari es tiku eevēlets. Man uzdeva, kopā ar Dobeles organizācijas preekšstāvjeem, izdabūt atļauju mitina noturēšanai Dobelē un peeprasit turecnes arestēto atsvabināšanu.

žo organizācijas un mitina rīkojumu izpildīju bez sevišķas patikas. Līst zvēru pereklī, kur uz katru soli bij jasastopas ar spee-geem, nebūt nebij patikami, nedz ari droši. Tomēr bij jaeet. Saņēma mūs deezgan peeklājigi. Kāds zelta livrejā ģērbees eerednis pamāja sulaiņeem, un tee mums tūliņ palīdzēja novilkt virsdrēbes. Parādīja spoguli, lai mēs savestu sevi kārtibā. Saglaudiju ar roku matus, nošņaucos un noslēpu dziļi kabatā savu brauniņu. Sajūta bij tāda, kā pee nopratināšanas žandarmērijā. Bijām ļoti apmeerinati, kad neveens mūs nedomāja izkratīt. Eeveda kādā leelā istabā un lūdza nosestees pee galda. Ilgi jagaida nebij, jo drīz veen eeradās kāds eerednis, ar zelta pogām, un paziņoja, ka gubernators saru-najotees ar pilsētas delegāciju un ka tāpēc sarunas vest ar mums esot uzticēts viņam. Pēc kāda brītiņa eeradās ari gubernators: maza auguma vecītis, ar sirmu bārdeli. Viņš apsveicinājās ar mums, painteresējās, kādas mēs tautibas, atvadijas un aizgaja.

Runājām visi trīs delegācijās locekļi, — katrs par savu jautājumu. Man iznāca vest sarunas par arestēto atsvabināšanu. Eerednis aizrādija. ka visi arestetee teekot turēti apceetinajumā par smageem nozeegumeem, kā muižu dedzināšana, monopolu aplaupīšana un kareivju nošaušana. Sājos jautājumos uzlūkoju sevi par peeteekoši kompetentu, lai dotu atteecigus paskaidrojumus. Aizrādīju, ka visi minetee nozeegumi izdarīti politiskas nebrivihas dēļ un ka pēc politisko brīvību eegūšanas, kuras tagad garantē ..visaugstākais manifests", gūstā kritušee cīnitaji ir nekavējoši atsvabināmi. Preteja gadījuma cīņa par arestēto atsvabināšanu var saasinatees, kas tagad būtu loti nevēlami. Mūsu saruna vilkās minutes 15. Mums apsolīja, ka tiks dots rīkojums, lai Dobele atļauj noturēt mītiņu, bet par arestēto atsvabināšanu esot janogaida vis-pārejee rīkojumi no eckšleetu ministrijas.

Sis sarunas ar cara eeredneem te aprakstīju, lai labaki raksturotu carisma sajukumu un nevaribu pret augošo revolūcijas spēku. Dažus mēnešus atpakaļ Šis pats ģenerālgubernators Bekmans eeveda kara stāvokli, ar karatavām un soda ekspedicijām, un bij ārkārtīgi bargs, neveenam nepeeejams, bet tagad viņš mūsu, jaunu puiku, preckšā laipni klanījās, speeda mums rokas un pat izpildīja mūsu prasibas.

Delegācijās sūtijām tikai pirmajās „brivibas deenās", revolūcijas sākumā. Revolūcijas tālākā attīstība un masu leelā aktivitāte pilnīgi noslaucīja tos šķēršļus, kas kavēja mūsu organizācijas darbību. Pazuda no visām eelām gorodovoji un Jelgavā noveetotee zaldati: Ižoras un Novotoržekas pulki peedlalijās demonstrācijās ar sarkaneem karogcem. Pat ar kazakeem izdevās nodibināt sakarus: viņus sekmigi apgādājām ar literatūru.

Pirmās deenas pagaja mītiņos un demonstrācijās. Masas tika sagatavotas tālākām cīņām. Mūsu lozungi bij: 8 stundu darba dee-na, satversmes sapulces sasaukšana un patvaldibas gašana. Likām pamatu pirmajām atklātām arodbeedribam, kurās saplūda lee-lakā dala Jelgavas strādneeku. Man organizācija uzdeva organizēt miliciju. Visa milicija sastāvēja, apmēram, no cilvekeem 40. Ua|a no miličeein apbruņojās revolvereem, kurus atņēmām goro-dovojeem, un ar teem eeročeem, kurus dabūjām no zaldateem. Milicijas uzturēšanai Jelgavas pilsētas tēvi un bagatakee ebreji izsneedza peeteekoši leelas naudas zumas. Savā sajūsmā pilsētas va*de jau sāka rimāt par gorodovoju atlaišanu un tautas nama celšanu.

Milicija darbojās gandrīz nedeļas divas, un neatceros, ka šajā laikā būtu noticis kāds laupišifnas gadijums. Atsevišķas personas mēģināja organizēt ebreju grautiņus (Katoļu eelas tējnicā un tirgus laukuma), bet tee tika likvidēti paša sākumā.

Novembra beigās apstākli pārgrozijās un reakcija sāka pāreet uzbrukumā. Par pirmo upuri krita mans draugs un beedris — Ulmanis. Beedris Ulmanis uzturēja sakarus ar kazakeem un attīstīja viņos sekmīgu aģitāciju. Kazaki sāka apmeklēt sapulces un pee-dalltees kareivju demonstrācijās ar sarkaneem karogeem. Tas bij līdz tam neredzets un nedzirdēts fakts. Sevišķi smags treeceens tas bij Jelgavas satrapeem. Un tāpēc tee laida darbā visus līdzekļus, lai „kramolu** iznīcinātu ar visām saknēm. Apzinigakee kazaki tika izlasiti un aizsūtiti, pārējos apdzirdinaja un sakūdija nosist Beedri Ulmani. Kāda vakarā, kad beedris Ulmanis ar kazakeem noturēja sapulci, apdzirditee kazaki viņam nodevigā kārtā uzbruka un turpat dzīvoklī, kurā ši sapulce notika, zvēriskā kārtā nogalināja.

Beedra Ulmaņa nogalinašana rādijā vispārēju sašutumu ne tikai strādneecibā, bet ari visos pārējos Jelgavas eedzīvotajos. Klīda baumas, ka bēru gājeenu neļaušot sarīkot un izklīdināšot ar karaspēku. Taču, neraugotees uz viseem draudeem, bēru gājeens izvērsās milzīgā masu demonstrācijā. Peedalijās visa Jelgavas strād-neeciba, dažas ta laika legālās beedribas <pe«mēram. ugunsdzēsēji parades uzvalkos, ar sarkaneem karogeem) un loti daudz citu Jelgavas eedzivotaju. Nepārspīlēšu ja teikšu, ka bēru gājeenā peeda-lijās divas trešdaļas no viseem toreizejeem Jelgavas eedzīvota-jeem, t. i. — tūkstoši peecpadsmit. Gājeens devās gar kazaku kazarmām (pee zirgu tirgus); atskanēja pret kazakeem vērsti lāsti un draudi. Neveens kazaks nekur nebij redzams: pat patruļas, kuras apsargaja kazannes, bij noņemtas un eeslegtas kazarmēs. Jelgava to deenu bij ka izmirusi: visi veikali bij slēgti, darbnīcas un fabrikas nestradaja. Jelgavas strādneeki un lidzjūtošee pilsoņi nepārprotamā kārta demonstrēja savu sašutumu un naidu pret patvaldību.

Var teikt, ka ar b. Ulmaņa noslepkavošanu Jelgavā sakas reakcija. Ar katru deenu pilsētā vairak un vairak eeradās no muižām un laukeein dzītee dragūni un zaldati. Eelās kā deenu tā nakti sāka jādelet patruļas un no saveem midzeņeem izvilkās pirms tam iz-zudušee gorodovoji. Gubernatora Bekmaņa veetā tika eecelts pazīstamais grautiņu rīkotājs Kņazevs. Mūsu sapulces tika izklīdinātās un jaunizdotee laikraksti konfiscēti un slēgti. Dažus no ceetu-ma izlaistos beedrus arestēja no jauna.

Reakcija ar katru deenu bez kautrēšanās vairak un vairak uzmācās, bet eekarotās brivibas atdot mēs nevēlejamees. Organizācija nolēma reakcijas uzmākšanos atsist. Tika pasludināts £eneralstreiks, un mitinos atklāti aicinaja gatavotees uz bruņotu sacelšanos, t. i. gubernatora, zaldatu un kazaku padzīšanu. Palīgā tika aicinatas v i-s a s Jelgavas apkārtnē esošās tauku organizācijas. Pēc sarīkotās demonstrācijās kādā leelaka mitiņā, uz Katoļu un Leelās eelas stūra, ja nemaldos, Muzikants (Skāre) paziņoja, ka ir nolemts sākt sacelšanos pēc deenām trim. Mitiņa dalibneeki preekšlikumu pee-ņēma ar sajūsmu.

To pašu deenu notika pirmās sadursmes. Mitina uz Katoļu eelas stūra tika eezīmets kāds speegs, kura likteni izlēma visi klateso-šee. Lēmums bij veenbalsigs — nāve nodevejeem. Šo lēmumu daži beedri izpildīja nekavējoši un turpat tuvumā, kāda nama pagalmā. Otraja deenā notika sadursme ar kazaku patruļu, kura mefci-naja izklīdināt meerigi pastaigājošos strādneekus. Labi mērķēts Šāveens nogāza veenu kazaku no sedleem, pēc kam parejee kazaki aizbēga. Drīz veen viņi atgreezās un sāka apšaudit kādu veikalu uz Lējēju eelas, caur kuru bij aizgājuši šāvēji.

Šajā pat deenā un deenas peevakarē Leelā un Zollijas eelās kazaki un dragūni apšāva vairākus meerigus gājējus, šaušana norisinājās Šādos apstākļos: pa eelu gāja kāda leelaka kazaku un dragūna patruļa, ar oficeeri preekšgalā. Oficeeram paklupa zirgs un jājējs izvēlās no sedleem. Uz eelas esošee strādneeki saka svilpt, pee kam jo sevišķi gavilēja pusaudži. Tas peedzirditeem kareiv-jecm bij peeteekošs eemesls, lai atklātu šaušanu. Viņi šāva uz visām četrām pusēm, t. i. uz Palejas, Pelš, Leelās eelas un tirgus pusēm. Šāva tik neganti, ka uz Drīksnas tilta bij nošauts sargzal-dats, uz tirgus laukuma — kāds gorodovojs, un pat dzivoklos tika ее vainoti vaīraki „godigi pilsoņi^4*. No mūsu organizācijas bee-dreem, cik atceros, bij eevainots tikai veens. Eevainoja un nošāva kopā kādus 8—10 cilvēkus. Gubernators Kņazevs pēc tam bij sir-dijees, ka tik daudz patronas izšautas un tik maz nošautu. Neiec-lais upuru skaits b« izskaidrojams ar to, ka uz eelas bij atlikušees veenlgt meerigee pastaigataji un ziņkārigee, kamēr leelaka dala demonstrantu (organizācijas beedru un strādneeku) bij jau paspējusi izklīst.

Nākošo deenu vajadzēja notikt bruņotai sacelsmei. Tomēr jau eepreekš varēja paredzēt, ka sacelšanās un pat leelaka demonstra-cija būs tikai veenkārša strādneeku asinsnolaišana. Jelgava toreiz bij sadzīts tāds karaspēka daudzums, ka reti, — pilsēta blj par-vērtusees par īstu kara nometni. Eelenkti bij visi celi un izejas, kas veda ārā no pilsētas. Tāpēc sacelsme nebij izvedama un Jelgavas komiteja nolēma to atsaukt. Man un vairakeem citeem beedreem tika uzdots naktī izzagtees no pilsētas, lai pagreeztu atpakaļ visus lauku miličus, kas jau plūda uz pilsētu. Beedru grupas ar līdzi-geem uzdevumeem tika izsūtītas pa viseem ceļeem. Man bij uzdots nostātees uz Svētes šosejas. Naktī uzmanigi izklīdām pa daža-deem celioeem un takām no eelenktas pilsētas. Es eeņēmu savu posteni pee Rullu kalneem. Gaismai austot satikām pirmās miliču grupas, kurām paskaidrojām, kādi apstākli ir pilsētā un paziņojām organizācijas lēmumu par sacelsmes atsaukšanu. Pateicu, ka ja-greežas atpakaļ un janodedzina visas tās muižas un baronu pilis, kuru īpašneeki gatavojas uzņemt soda ekspedicijas. Mušu paziņo-jumeem neveens negribēja ticēt, neraugotees uz to, ka uzrādīju oficiālu, parakstītu un apzīmogotu Jelgavas organizācijas lēmumu. Nosauca mūs pat par uzpirkteem melnsimtneekeem, kuri gribot viņus maldināt un atturēt no peedališanas cīņa. Dažas grupas pat mūs pasludināja par saveem gūstekņeem. Dažas laucineeku grupas spējām tikai pārleecinat izdarit veenu — nosūtit savus preekš-stāvjus uz pilsētu pārleecinatees. Tādos gadījumos bij jauzdod zināmi beedri pilsētā un jauzrāda celi kā tur nokļūt, lai nekristu policijas rokās. Beigās tomēr izdevās visus parleecinat, un uz pilsētu maršējošās lauku organizācijas atgreezās atpakaļ. Tādā kārtā atgreezām atpakaļ kādu pusotra tūkstoti cilvēku. Pa citeem ceļeem, no Kalnceema un Bauskas, bij nākuši vēl leeiaki cilvēku bari.

Sacelšanos Jelgavā neizdevās sarīkot. Reakcija mūs no jauna padzina zemgrīdē. Agri rītos aiz pilsētas bija dzirdami Šāreeni: tur izrēķinājās ar teem beedreem, kuri bij krituši varmāku rokās. Ar lasteeem uz lupām, ar cerību uz revolūcijas uzvaru vīni krita no slepkavu lodēm, bet kritušo veetā stājās simti un simti jaunu clni-taju. lai eesākto ciņu turpinātu līdz uzvarai.

D. ВEiKA. 1905. GADS DOBELES RAJONĀ

.

Eevadam

Dcczgan beeza aizmirstibas migla klājas pār viņu vareno deenu notlkumeem. Cilvēku sejas un vēsturiskee momenti reizēm grūti vairs saskatami cauri trīsdesmit gadu garajam laika aizkaram. Izņemot laikrakstus, protokolus un šur, tur uzglabājušos žandarmērijas arķivus, citu dokumentu tikpat kā nav, kas peepalīdzetu trulajam atmiņu arklam uzrušinat ta laika peedzivojumus viņu pirmatnējā svaiguma. Še vajadzēja savākt personigas atmiņas no viseem vēl dzīvajeem pirmās revolūcijas dalibneekeem un acu-leecineekeem. Veenam cilvēkam Šis uzdevums nav vairs pa spēkam. Tas sakams kā par 1905. gada gaitu visā Latvijā, tā šaī ga-dijumā, atsevišķi par Dobeles rajonu.

Dobeles rajona robežas

Ta pateesiba viseem zināmā, ka revolūcija nerēķinās ar vecajām administrativām robežām. Revolūcijas notikumi 1905. gadā Dobeles apkārtnē to īpaši peerāda. Pate nevēlēdamas, Dobele izauga par revolūcijas atbalsta punktu un centru samēra plašam novadam Dobeles un Tukuma apriņķu robežas ar Šādeem pagasteem: Dobeles, Džūkstes, Peenavas, Annas, Jaunpils, Bikstu, Upesmui-žas, Reņģes, Blīdenes, Arišu, Naudītes. Leelberzes, Penkules, Ab-gules. Pakaišu, Aurēs, Kroņa-Auces, Kalnmuižas, Zaļāsmuižas. bķībes.

Protams, ricibas komiteja vaj partijas centrs šīs robežas nebij ne meklējusi, ne noteikusi. Revolucionārās varas organeem bij. apmēram, tikpat īss mūžs kā Parīzes komūnai, un tāpēc daudz kas palika neizveidots kā partijas vadības, tā administratīvā ziņā. Bez tam attāļakos pagastos partijas šūninas un ricibas komitejas meklēja sakarus un idejisku vadibu te veenā, te otrā veetā, Peemē-ram, kalnmuižneeki un penkulneeki, zaleneeki un džūksteneeki ska-tijās vairak teeši uz Jelgavu, ka uz savu idejisko un vadošo centru; jaunpilneeki — uz Tukumu; blīdeneeši —caur Saldu uz Talseeru.

šķiras un Šķiru attoecibas

Dobeles rajons savās šeit atzīmētās revolucionārās robežas apņēma dalu no Kurzemesvideenas ar bagatajām kveešu druvām un lepnajam gruntneeku mājām, kur treknee saiinneeku tēvi vizinājās „gulfederu vāģos" un saimneekmeitas pastaigājās zem zīda saulessargeem.

Dobeles rajonā mēs beeži jo beeži sastopam peleču mājas ar 8—12 gada un pusgada gājejeem. Saimneeku puiši ne pa jokam, bet visā nopeetnibā, dēvēja savus darbadevejus par „kungeem". Loti reti mēs sastopam saimneeku un viņa ģimeni ar gājejeem pee veena galda leelajā saimes istabā. Saimneeka istabas preekš gājejeem bij daudz tālāk no saimes istabas durvīm, nekā kaimiņu gājēju kakts aiz dļvu mājujaukeem. Parasti puisis vaj gans veselu gadu nodzīvoja kāju nespēris sava „kunga" kambarī uz krāsotās grīdas un raibās grīdsegas.

Izsūkšanas zistema allaž bij izsmalcinataka nekā apkārtējās kroņa un dzimtmuižas. Pelekā „kunga" apeešanas beeži veen bij su-niskaka nekā vagara reešanās kaimiņu muižā. Nav tāpēc brīnums, ka saimneeku puiši uzskatija muižu kalpa gaitu par zināmu atvee-glojumu. Draņķīgais uzturs, bezgalīgās darba stundas, zvēriskā izsūkšanas zistema, badigi zemās algas — tas bij tas dzīves maksimums, ko tautiskee plēsoņas tēvišķi peešķīra saveem „mazajeem brājeem".

Likumi un teesa aizveen bij „peleko" un „zilo" kungu pusē. Man personīgi nācās noverot kādu tautisku dižsaimneeku Dobeles tuvumā, kurš deevam neticēja, ar mammu sarunājās vāciski, dēlu sutija uz Mētraini (Jurjevu) studēt par mācitaju un gājejeem ne-veen neizmaksāja grūti nopelnito bada algu, bet pat aizturēja viņu skapjus un lādes uz savas istabas augšas. Šāda tipa rīkļu rāvēju — bagato saimneeku Dobeles rajonā bij vairak kā „deeva svētības". Bez šaubām, reiz kāds proletārisks romānists ņemsees zīmēt tautiskus tipus no šeem pelekajeem vilkeem, šeem Tīleem un Pauguļeem, Kuģeem jm Ileneem, Pukteem un Mazbākuleem! Vaj tadēl brīnums, ka pirmais leelais laukstrādneeku streika vilnis Dobeles rajonā izvērtās par sakarsēta šķiru naida demonstrāciju pret tautiskajeem kakla kungeem. Pirmās sadursmes 1905. gadā bij Šķiru sadursmes ar saimneckeem, muižneekeem un cara varas kalpeem veenā pusē un saimneeku gājejeem, muižu kalpeem — otrā pusē. Tikai rudenī, oktobra deenās, kustibā eesaistijās pāre-jee sabeedribas slāņi — pusgraudneeki un mazmājneeki uz lau-keem. amatneeki un sīknamneeki pašā Dobelē.

Organizācijas sākumi

Jaunstrāvneeku darbība un aresti deviņdesmito gadu beigās, bez Šaubām, atstāja dziļu eespaidu neveen radikālajā inteliģences dala, bet ari Dobeles amatneeku zeļļos un lauku gājējos. Bij sajūtamas ari stipras Rigas streiku atskaņas, kuri notika deviņdesmito gadu beigās un deviņsimto gadu sākumā. Sevišķi prātus uztrauca kree-vijas—Japanas karš un kara neveiksmes. Sāka daudz beežak atlidot zocialdemokratiska, ka ari eseru (kreevu valodā) literatūra un lapiņas. Pirmais nelegālais skolotāju pulciņš (nodibināts 1903. gada beigās) pēc neilga laika izjuka, lai 1904. gada beigās dotu veetu vairak noskaņotai, šķiras sastāva ziņā daudz izturētākai, pirmai īstai zocialdemokratiskai organizācijai, ar centru pašā Dobelē* (kalnmuižneekos un penkulneekos, šai vecajā jaunstrāvneeku centrā z.-d. organizācija nodibinājās ātrāk nekā Dobelē).

Agrā 1905. gada pavasari Dobelē un apkārtnē bij jau trīs partijas pulciņi, sastāvoši no amatneeku zeļleem un mācekļeem, muižu kalpeem un saimneeku puišeem. Notika, laiku pa laikam, kopējas partijas beedru un vēlāk ari neleelas masu sapulces. Neveens tolaik noteikti nevarēja pasacit, kādi uzdevumi stāv preekšā jaunajai partijas organizācijai. Tomēr instinktiya nojauta bij katram partijas beedrim, ka netālā nākotnē gaidamas sīvas kaujas.

Sarkanee vasaras svētki, kuri ar leelu troksni un asiņaineem kautiņeem noritēja citās veetās (peem., Leelsesavas baznīcā), Dobelē pagāja bez atklātām masu demonstrācijām. Bet vadošos beedros valdija pareiza atziņa_4 ka beedru disciplīna un izturība ja-pārbauda pee pirmā izdevigā gadijuma. Tāds gadījums nāca drīz.

Dobeles ceetumā atveda tājaksūtišanai uz Jelgavu divus Žaga-res organizācijas beedrus. Tas pašas deenas vakarā pulciņi sasauca organizācijas sapulci un veenbalsigi nolēma uzbrukt ceetu-mam, neraugotees uz eeroču trūkumu. Uzbrukums izdevās labi. un abus beedrus atsvabinaja bez kadeem upureem. Šis panākums pacēla organizācijas beedros garastāvokli un cīņas drosmi. Varēja gatavotees uz leelakām un nopeetnakām kaujam.

Laukstrādneeku streiks

•

Uz streiku partijas organizācija gatavojās samērā rosigi. Jautājuma apspreeda beedru sapulcēs un izplatija atteecigo literatūru. Neveens partijas beedris neskatijās uz preekšā stāvošo streiku kā šauri ekonomisku cīnu. Visi saprata, ka laukstradneeku masa no-breedusi nopeetnām politiskām cīnām. Laukstradneeku streiks Dobeles rajonā no paša pirmā sākuma uzskatams kā revolucionārs šķiru cfņas akts, kas leecinaja par samērā izkoptu šķiras apzinu un leelu aktivitāti laukstradneeku masās. To pastiprināja visa turpmākā streika gaita abos galvenos centros — Dobelē un Penkulē. Kā veenā, tā otrā veetā streika kamolu aizveen ceritina-ja partijas beedri, kuri mazā pūlitī uzsāka streika gājeenu no tādām mājām, kur gājēji bij partijas beedri un pat? saimneeks ari neblj melnsimtneeks. Dobelneeku streika gājeenu, peemeram, uzsāka agrā rītā Dobeles organizācijas beedri latveešu Ķesteros, no kureenes tad devās uz Tinķeem, Pakaiņeem u, t. t. Lauku gājēji un muižu kalpi peeveenojas gajeenam labprāt, pusgraudneeki un saimneekdēli gāja līdz vilcinadamees. Māju sētsvidū, pakāpees uz malkas bluķa vaj akas grodeem, Streika vadonis nolasīja saimnee-kam preekšā ekonomiskās prasibas par darba laika aprobežošanu un algas paaugstināšanu. No darba dēvēja ,,ja“-vārdu parasti ne-prasija, un taja bridi pretim runāt viņš i nedomāja. Pēc ekonomiskām prasibām sekoja mitina politiskā daļa ar runām pret patval-dibu zocialdemokratiskā garā. Var droši sacit, ka streikotāju masa visur un visos gadijumos labprāt padevās .vadošo beedru rīko-jumeem. Bet bij ari momenti, kuri nebūt nebij paredzēti streika programā. Peemēram, šur, tur notikās, ka saimneekpapus dabūja kādā klusākā stūri no „sveša" streikotājā pa ausi vaj pa citu, mīkstāku veetu. Vaj, citā reizē, māju kalpones mācēja uzrādit izslāpušo streikotāju baram īsāko ceļu uz saimneekmamnias peena pagrabinu. Vēl citur tapa „peemeklets" aizbēgušā dižtauteeša, pēc pilsētas modes eerikotais, dzīvoklis, dabūja ceest i spoži nolakotais pianino, i greznā reekstu koka bufete, i milzigais trimo, kurā pirms sadauzišanas streikotāji sveedrus slaucidami paspogujo-jās. JĶā jau sacīts, šee akti streika programā nestāvēja, bet tomēr raksturoja streikotāju garastāvokli un naida jūtas. Streika vadoņi urraja līdzi gavilējošai streikotāju masai, kad Virķu Ruduļos no saiinneeka dzīvokļa iznesa Nikolaja ģīmetni, nostādija to uz pumpja gala un publiski „nošava".

Bij, kā zināms, citi daudz nopeetnaki varas akti pret pastāvošo eekartu. Peemēram, publiska dokumentu iznīcināšana, degvīna , božu" izdemolešana., policijas un buržuju atbruņošana. Visā rajonā palika maz pagasta valžu un teesas namu, maz mācitaju muižu un monopola veikalu, kurus nebūtu ķērusi revolucionārās darba tautas kolektīvā roka.

Par leeleem un asinaineem cīniņeem laukstrādneeku streika gā-jecni nevarēja izvērstees. To nevēlējās ari partijas organizācija, peešķirdama streikam Šajā stadijā tikai masu audzinašanas un sagatavošanas nozīmi. Bet gluži bez sadursmēm nepagāja gandrīz neveena no Šīm milzu demonstrācijām. Peemēraim pirmais Icelais dobelneeku streika gājeens paspēja eeeet Dobelē, izvairi-damees no karaspēka uzbrukuma ķīmijā laukā. No Jelgavas izsūtītais kājneeku bataljons tomēr panāca dalu streikotāju un pee pilsētas lopu kautuves satreeca tos Bērzes upe.

Otrs līdzigs atgadijums bij Kalnmuižas pagastā. Še streikota-jeem nacas izturēt īstu uguns kristību, jo uzbruka vesela kazaku sotņa un atklāja Šauteņu uguni. Streikotāju apbruņotā dala uz uguni atbildēja, kamēr neapbrunotee patvērumu mekleja tuvējā birzē. Jasaka, ka pirmās sadursmes ar karaspēku streikotāji izturēja samērā aukstasinigi un demonstrantu pacilāto garastāvokli zaldāti maz eespaidoja. Zem sarkanajeetn streika karogeem visi jutās brīvi un bezbēdīgi, gāja jokodami un revolucionārās dzeesmas dzee-«dadami.

Streikotāju vajašana

Šausmu deenas sākās tikai pēc laukstrādnecku streika. Pa streika laiku baroni un policisti bij kaut kur nolīduši. Neveens viņus ari nemekleja. Bet tiklīdz streika bangas norimas un beežak sāka jādelet kazaku patruļas, — visi melnee spēki bij kājās. Tee partijas beedri, kuri vadija streika gājeenus. pārgāja uz ilegalu dzīvi, un viņus rokā dabūt bij grūti. Totees vairak ķerstijg nejaušus acu-leecineekus vaj nevainigus līdzgājējus. Bukaišu muižā bij eerikota īsta cilvēku kautuve — tur sita un spīdzināja. Kazaki un dragūni muižneeka vadibā jādelēja pa viseem leeleem un mazeem ceļeetn un vilka prom uz Bukaišu moku benkeem katru, kas izskatījās pēc laukstrādneeka. Daudz reiz nejauši aizturetee lauku proletareeši turējās pretim vaj bēga un begot tapa nošauti, bet nedevās moci-tajeem rokas. Та, peemēram, notika ar beedri Lindemani, kuru draguņu nodala apturēja pee Lipsteem. Lindemanis eebēga upē un tur tapa nošauts, pirms nāves paspēdams Dobeles uradpikam Kru-kovskim eešaut lodi mutē.

Streika panākumi

Par kaut kādeem ekonomiskeem laukstrādneeku streika panā-kumeem, protams, nebij vairs ko runāt. Politiskais panākums bij tas, ka laukstrādneeki sāka apzinīgāk līdzi dzīvot tekošeem notf-kumeem. Pee tam ik deenas uztrauca prātus kratišanas, apceeti-našanas, peekaušanas. spīdzināšanas. Sestā augustā Kurzemē eeveda karastāvokli. Bet represijām par spīti organizācijas dzīve un darbiba nerimās. Pulcinu un masu sapulces notika tāpat kā pirms streika. Partija kļuva uz laukeem populārākā. Peemēram, tajā pašā svētdeenā, kad Dobelē izsludināja karastāvokli, noorganizējās jauna partijas šūniņa (pulcioš) ausodneekos, 12 vcrstes no Dobeles uz Jaunpils pusi. Partijas propaganda eeļauzas pat vce-tejā kājneeku rotā, kāpēc kājneeku nodaļas beeži jo beežl mainija. Taisniba, partijas organizācijas stipri ceeta no kratīšanām un are-steem: daudz beedreem bij janoeet ilegalā stāvoklī. Bet caurmērā partijas beedru masa, pēdējo notikumu mācita* kļuva apzini-gaka un aktivaka. Partijas beedri sekoja politikai, lasīja laikrakstus un ilegalo partijas literatūru, eemacijas novērot tuvojošos revolūcijas negaisus un nepaceetigi gaidīja pirmos pērkopa grā-veenus... _

Septiņpadsmitais oktobris Dobolē

Bij dīvaina leeta ar to oktobra manifestu. Dobeles varas eestā-des viņu nevarēja sagaidit, jo policijai nekas nebij oficiāli zipots no Jelgavas. Jelgavas gubernators un policijmeistars nekā nezināja, jo nekas nebij oficiāli ziņots no Peterpils. Bet no Peterpils neziņofa. pēc policijas domām, tāpēc, ka satiksme pārtraukta dzelzscelnee-ku streika dēl- Pirmās demonstrācijās un mītiņus, kurus sarīkoja uz manifesta pamata, kazaki izdzenāja plikeem zobeneem. Tādi pašā valodā runaja un tikpat noteikti sotijās rikotees Dobeles policija, ja tauta eekārotu manifestā apsolitās brivibas. Vairakas dee-nas no veetas vilkās nogaidīšana. llegalee beedri atgreezās Dobelē; organizācijas sapulces notikās puslegāli; no Jelgavas atvestās proklamācijas izplatija policistu un jo sevišķi, zaldatu acu preekšā. Policija neaizskāra lapiņu kaisitajus, bet staigaja viņeem pakal un lapiņas publikai atņēma. Veetejais karaspēks — bataljons kājneeku un eskadrons draguņu — ari izturējās nogaidoši. Visu to eevērojot, Dobeles z.-d. partijas centrs nolika demonstrāciju uz nākošo svētdeenu. Partijas beedri pee tam uzskatiia policijas un karaspēka eejaukšanos par loti eespējamu leetu. Taoēc demonstrācijās un mitinu deenu un veetu turēja slepenībā.

Mitiņa rītā tika palaista šāda kara viltība. Dobeles baznicā tai svētdeenā notika leela deevkalpošana. Daži beedri tika komandēti pee baznīckunga Zeberga ar veenkāršu preekšlikumu: vaj nu viņš pats lai uzņemas mitiņu izziņot no savas kanceles augstir-mecm, vaj ari to izdarīs pa viņa sprediķa laiku turpat baznicā ..sveši cilvēki". Baznīckungs, protams, apsolījās pats pasludināt, ka „pēc beigteem decva vārdeem eekš Dobeles muižas tautas sapulce notiks". Viņš tikai nebij gaidijis. ka paziņojumam pakal tūliņ no ērģelēm atskanēs „Caklee rūķi" un ka visa draudze dzeedada-ma dbsees ārā pa durvīm. Sis manevrs ari policiju pārsteidza, tā ka pārs tūkstošu leelais laužu bars netraucēts aizdemonstreja līdz Dobeles muižai, noklausījās vairakas runas par oktobra manifestu un peeņēma atteccigas rezolūcijas. Tā eesākās oktobra deenas Dobelē.

Pirmoe soļi un ekonomiskā ciņa

Revolucionārais moments darblaudis itkā aicinat aicinaja sev līdzi un pats izvirzija deenas kārtibā veenu jautājumu pēc otra. Ptrmo mitinu lēmumi garā virknē vilka līdzi revolucionārus darbus.

Pirmo mitinu rezolūcijās, starp citu, bij prasiba par karastāvokļa atcelšanu. Praktiski ši prasiba nozīmēja karaspēka aizsaukšanu. Tāpēc visās turpmākās sapulcēs (kā pašā Dobelē, tā apkārtējos pagastos) revolucionārā tauta dzītin dzina projām līdz kaklam apreebušos karaspēku.

Kā saprata sapulču un runas brīvibu? — Atbruņot policiju un visus citus melnos spēkus un apbruņot tautu.

Kā saprata beedrošanās brīvibu? — Dibināt jaunus šķiras orgānus (arodneeciskās beedribas) un uzsākt saimneecisko cīņu. Tika izvests vispārējs amatneeku, bodneeku zellu un mācekļu streiks, .ar kuru panāca darba stundu noteikšanu, veenu zināmu atpūtas deenu nedelā un augstakas darba algas. Darba dēvēju sapulces neveicās un viņu pretestiba ātri tika salauzta. Stūrgalvigakeem darba devejeem peedraudcja ar boikota izsludināšanu, no ka bod-neeki un amatneeku meistari sevišķi baidijās.

Streikam Dobelē sekoja saimneeciskās cīņas atjaunošana uz laukeem. Nevar sacit, ka šeit būtu bijusi noteikta zistema. Muižās vara parasti pārgaja kalpu komiteju rokās, sevišķi tur, kur īpašneeks vaj arendators bij aizbedzis_1 Saimneeku gājēji šur, tur neapmeerinajās ar ekonomiskeem panākumeem un izvirzija prasības pārvērst mājas komūnās ar vēleteem preekšstrādneekeem, padarot saimneekus par veenkaršeem komtmu locekļeem.

„Saveenibneeki^1' un „zemes dalīšana"

Revolūcijai, tā sakot, pinās pa kājām ari ,,saveenibneeki“ (to-reizejee latveešu eseri) ar saveem zemes dališanas planeem. „Sa-veenibneeku" perēklis bij Džūkstē, no kureenes viņi siroja oa visu rajonu. Gājejeem šis dališanas „evanfcelijs“ palika pavisam svešs. Maz panākumu tas guva ari pee muižu kalpeem. Dzirdīgāki zemes dališanas peekriteji bij pusgraudneeki un rnazmajneeki. Kādā no sapulcēm Dobeles muižā nonāca pat līdz balsošanai. Tika eesneegts teešs preekšlikums: izsludināt deenu un stundu, kad stāsees pee Dobeles muižas dalīšanas. Šādā veidā preekšlikums izkrita cauri, tāpēc ka sīvakee dališanas pretineeki izrādījās paši Dobeles muižas kalpi, kuri bij peeraduši pee leelsaimneecibām un mašīnām un saprata kolektivās ražošanas preekšrocibas.

Rīcības komitejas

Līdztekus ekonomiskās cīnās organizēšanai tika nostiprinātā jaunā revolucionārā vara. Rīcibes komitejas izvēlēja pagastos jau pašās pirmās sapulcēs, tāpēc ka vecās pagastvaldes bij vai nu pavisam pazudušas, vaj ari pagastveči pagastnameem brauca apkart ar slaidu līkumu. Pagastu tekošo darīšanu vešanai, tā tad. vajadzēja izvēlēt jaunas administratīvas eestādes. Bij jaķeras ari pee tās revolucionārās programas izpildīšanas, kuru peeņēma zemnee-ku kongress Rigā, uz ko pagasti bij sūtījuši savus delegatus.

Bet ne visur rīcības komitejas bij veenadi populārās. Tam bij vairaki ее medi. Pirmkārt, partijas šūniņas ar savu darbību noēnoja rīcibu komiteju lomu un eespaidu. Rīcibas komitejas taču bij vēl jaunas un nepārbaudītas, kurpretim partijas šūniņu darbība daudzos pagastos bij labi pazīstama jau no Iaukstrādneeku streika.

Otrkārt, rīcibu komiteju spējigakee locekļi bij parasti veetejās partijas organizācijas vadoni. Tamdēļ neveen pagasta eedzīvota-jeem nebij skaidra jēdzeena par rīcibas komitejas un partijas dalītām lomām, bet ari paši revolūcijas darbineeki daudz reiz neapzi-najās, kur beidzas rīcības komitejas preekšsēdetaja teesibas un kur sākas partijas aktīvista peenākumi. Pat pašā Dobelē stāvoklis ne-bij daudz labaks, kaut gan šeit organizācijas formas bij izkoptākās, nekā daudzos apkārtējos pagastos.

Treškārt, nebij stingru vēlēšanu instrukciju, pee kurām turetees vispārējās sapulcēs. Oficiāli neveenam sabeedriskam slānim vēlēšanu teesibas nebij leegtas, Ricibas komitejas tapa vēlētas uz veenlīdzigo, vispārējo un teešo vēlēšanu principa pamata. Ja di-žee gruntneeki un reakcionaree bendes maisi būtu izleetojuši savas teesibas un visu savu eespaidu, tad rīcibu komiteju sastāvs jau pašā sākumā būtu bijis daudz sliktāks. Bet toreiz viņi bijās laistees dziļākos revolūcijas ūdeņos, un rīcības komit'eju_ vairākums tūliņ nonāca lauku proletareešu un mazmantigo rokās. Tomēr nebij gandrīz neveenas ricibas komitejas, kur aktīvi nedarbotos veens vaj otrs saimneekdēls vaj progresīvāks saimneeks. Bij ari tādas ricibas komitejas, kuras neproletariskee elementi turēja savā pavadā. Pateicotees šādai atkarībai, daža laba rīcības komiteja sirga ar politisko Шиша kaiti no dzimšanas līdz krišanai. Jādām ricibas komitejām nebij peeteekoŠas uzņēmibas pee nodokļu eekasešanas, viņas nebaudīja vajadzigas uzticibas no proletārisko slāņu puses.

Pārtikusē gruntneeciba un Dobeles birģeli, turpretim, izturējās naidigi pret katru ricibas komiteju un pret katru soli revolucionārās varas nostiprināšanā. Bez tam, ar pasivu naidu veen buržuāzijā neapmeerinajās.

Veetejee reakcijas spēki

Karaspēks no Dobeles drīz aizgāja. Baroni un baznīckungi aizbēga. policiju atbruņoja un aiztreeca. Pavirši raugotees, nebij tādu veetejo reakcijas spēku, kas būtu uzdrošinajušees roku pacelt pret revolucionāro tautu. Tomēr mēģinājumi bij.

Par tādu mēģinājumu, peemēram, var dēvēt Dobeles pilsētas domes sēdi kopā ar bagatneekeem-pilsoneem. „Pilsētas tēvi" gribēja izmantot „legālās eespējamibas" un izvairitees no „zocialistu un mitinu valdības". So mēģinājumu izjauca partijas vaditee sīk-namneeki un īmeeki, kurus leelee namneeki un kupči aizveen bij turējuši peeklājigā atstatumā un pee lemšanas nebij laiduši.

Par tādu pašu naidīgu soli uzskatama neizdevusees kupču un meistaru grupēšanās, lai lauztu Dobeles zeļ|u un mācekļu eekaro-tās saimneeciskas pozicijas.

Tālāk atzīmējama saimneeku nedrošā dumpošanās pret gājēju revolucionareem projekteem vispār un pret „teesibu laupīšanu" sevišķi. Viņi tā i pastrīpoja, ka — peemēram, karastāvokļa laika teesibas bijušas, bet, tagad, ricibas komitejām valdot, teesibu vairs neesot!

Jelgavas „šturmešana“

Mūsu rajonā revolūcijas gaita nenoritēja bez bruņotas cīņas un asins izleešanas. Uz Tukuma kaujām Dobeles organizācija nepaguva aizsūtit savu apbruņoto tautas miliciju. Bet uz Jelgavas „Štur-mešanu“ izgāja viss rajons; pat no attālakajeem Peenavas un Ze-brus ezera apkārtnes bij eeradušees spēcīgi vīri, kaut ari leelais vairums — bez kaut kadeem eeročeem.

Kā zināms, pusceļā uz Jelgavu, pee Lipsteem, Jelgavas komiteja atgreeza visus atpakaļ. Pee tam dobelneeki devās mājup caur Krimūnām, bukaišneeki un kalnmuižneeki — caur Kalnmuižas silu. Dobeles grupai bij maza sadursme ar kājneeku nodaļu pee Krimūnām, zaudējot veenu smagi eevainotu. Kalnmuižneeku grupai nācās izturēt asiņainu kauju ar kazakeem, kas bij izsūtīti no Jelgavas, pee kam revolucionāru pusē bij 5 krituši un daudz eevainotu. Varēja redzet, ka reakcija taustija revolūcijas spēkus, izšķirošās cīņās pagaidām neeelaizdamās.

Grūti tagad kritizēt Jelgavas komitejas soļus un 1905. gada revolucionārā kara stratēģiju vispār. Pēc dobelneeku ta laika uzskata, Jelgavas komitejas rīciba bij pareiza, komandējot atpakaļ vāji apbruņotos un vēl vājāk disciplinētos tautas miliču barus. Jelgavā tobrīd, cik zināms, bij savākti vairaki tūkstoši kazaku, dragūnu un kājneeku, kuri puslīdz labi bij pasargati no revolūcijas eespaideem un klausija virsneeku komandu. Tāpēc, kā toreiz mums likās, nebij ceribu, ka revolucionārās tautas bari spēs demoralizēt svešo karaspēku bez kaujas.

Bet ja runājām plašak par taktiku, tad jasaka, ka Jelgavas komitejai bij maz izturibas un noteiktibas bruņotas cīnās jautājumos. To sajuta visvairāk dobelneeki, atrazdamees no Jelgavas, ta sakot, akmeņa sveedeenā. Ar šo nebūt nav sacits, ka Jelgavas komiteja būtu vainojama par bruņotās cīņas negativo iznākumu. Vainīgs bij, galvenām kārtām, revolūcijai parak nelabveligais spēku un eeroču samērs.

Atkāpšanās no Jelgavas, viseem atvēra acis tai ziņa, ka cara vara vēl nebij salauzta un ka pār revolucionāro jaunradošo darbu rēgojās kazaku nagaikas.

Revolūcija skolā un sadzīve

Revolūcija virzijās aizveen tāļak un dziļāk, pārveidodama politisko eekārtu un ekonomiskās atteecibas, revidēdama cilvēku uzskatus, pārvērtēdama kultūras vērtibas. Nepalika, protams, neaiz-skārta ari skola. Skolotāji Dobelē un tās apkārtnē, ar maz Iz-ņēmumeem, bij vaj nu politiski bērni vaj apzinīgi atpakaļrāpuļi. Tāpēc jaunā skolas programa, Latvijas skolotāju kongresa rezolūcijas un Dobeles rajona skolotāju konferenču lēmumi bij viņeem grūts pārbaudījums. Daļa skolotāju gāja taustidamees pakaļ teem nedaudzeem partijas beedreem-skolotajeem* kas vadīja skolotāju biroju; citi mēģināja eešmugulet jaunajā skolas programā needrl-skus „pārlabojumus^11. Tomēr vecāko kursu skolneekeem (mazak gan pašeem skolotajcem), jo sevišķi pagastskolās, samēra ātri peelipa jaunee mācibas principi. Dažos pagastos, kur nebļj bee-dribas namu, skolas veenā rāveenā kļuva par revolucionārās dzīves un jaunās kultūras centreem. No šejeenes ari izauga nepareizais jēdzeens, itkā lauku skolotāji savā vairumā būtu bijuši zvērināti revolucionāri. Veens, otrs vecā tipa skolotājs vēlāk dabūja pat nepelnijis ceest no soda ekspedicijām, pateicotees šai nepamatotai atziņai.

Baznīckungi bij aizlaidušees un deevkalpošanas pārtrauktas. Rī-cibas komitejas pašas reģistrēja saprecējušos pārus un jaunpeedzi-mušos. Deevticiba un visādā cita māuticiba zustin zuda; pat sirmgalvji svinīgi dedzināja savas Bankava sprediķu grāmatas un pusbibeles.

Teesaja revolucionārā tautas teesa, kura bij taisna, saprotama un pceectama. Jaunā teesa nebij ari asinskārīga: divu menešu laika, kamēr pastāvēja revolucionārā vara, Dobeles rajonā netika pasludināts neveens nāves spreedums. Interesanti reizē ar to atzīmēt svarīgo faktu, ka pavisam Izzuda laupišanas un zirgu zagšanas. Sapulcēs runātāji jokoja, ka policisti, zirgu zagļi un baznickungi aizgājuši kopēju ceļu.

Breesmas tuvojas

Neraugotees uz šādeem panākumeem, visos auga pārleeciba, ka ar patvaldību cīņa nebūt nav galā. To leecinaja atsevišķas sadursmes ar cara karaspēku un atsevišķas slepkavības no vecas varas vīru puses (peemēram. beedra Brigade ra nošaušana pee Beķeru kroga). Leelee centri (Riga un Peterpils) vēl bij cara rokas, nerunājot par tuvino Jelgavu. Informācijā bij vaja, pat centru avīzes peenāca reti. Ziņas no tureenes kļuva arveen neapmeerinošakas. Dobeles meetpilsoņi un dlžee gruntneeki paklusam pauda visādās ļaunas tenkas par revolucionāru neveiksmēm. Melsa pat par karaspēka atgreešanos Dobelē. Visas zīmes rādija, ka šāda atgree-šanās ir eespejama. Tāpēc aktivee beedri nedzīvoja mājā, bet ik vakarus mainīja naktsmājas un turējās veenkopus — apbruņotos pulciņos. Rīcības komitejas nerīkojās vairs tik droši un bezbedigi kā agrak. Sur, tur bij manīti atkal vecee policijas kalpi — urad-ņiki un stražņiki. Dažs pat teicās redzējis tādas un tādas muižas baronu. Lai uzturētu garastāvokli un revolucionāro eestāžu dar-bibu, partijas beedri tika komandēti uz pagasteem uzpurināt jaunās partijas organizācijas un rīcības komitejas.

Septiņpadsmitais decembris

Bij salts, saulains un loti kluss 17. decembra rīts. Visu partijas organizāciju apskrēja uztraucoša ziņa: Dobeli eelenc leels karaspēks — jātneeki, kājneeki, leelgabaii!

Uzbrucēji eeņēma pusriņķī paaugstinājumu starp latveešu mācītājā muižu un vācu Kestereem. Viņi gatavojās, acīmredzot, uz nopeetnu kauju ar Dobeles tautas miiičeem, kuru pašā Dobelē bij tikai daži desmiti cilvēku, apbruņoti pa daļai kaujas eeročeem, pa daļai medneeku bisēm. Partijas organizācijā šis jautājums bij jau agrak izšķirts, ka ar leelu pārspēku kaujā nevar eelaistees, sevišķi deena.

Uz to deenu bij izsludinātā kalpu sapulce Dobeles muižā, un sapulces daiibneeki bij eeradušees deezgan kuplā skaitā, šo pēdējo legālo sapulci slēdza pirmee Jeelgabalu šāveeni, kuri drausmīgi atbalsojās vispirms paša Dobele un vecajā pils parkā, tad — Ķesteru meža un Keņku kalnos...

Pa Bērzes upes leju uz apkārtejeem mežeem steidzīgi atkāpās apbruņoto beedru pulciņi, lai no tureenes pāreetu uz partizāņu karu pret cara un muižneeku soda ekspedīcijām.

Pēc pars deenām Dobeli eeņēma atkal revolucionāri, uz pēdām sekodami aizejošam karaspēkam. Viņi to darīja aiz diveem eemesleem. Pirmkārt, lai taisnu teesu spreestu speegeem un no-devejeem un, otrkārt, lai peeraditu, ka revolūcija nav sakauta un cīņa turpinās.

E. A. RUDEVICS. ATMIŅAS PAR 1905. GADA NOTIKUMEEM AUCES APKĀRTNĒ

1905. gadā es biju vēl шаг peedzīvojis, nepilnus 17 gadus vecs jauneetis. Par partiju un politiku man nebij vel nekādā skaidra, jēdzeena, — biju tikai vecāko beedru rīkojumu izpilditajs. To laiku revolucionārās dzeesmas, kā ari proklamāciju saturs man ļoti labi patika. Uzsaukumus lasiju ar visleelako labpatiku un cl-tibu, jo šajā literatūra atspoguļojās kalpu dzīve, teeksmes un naids pret iTiuižneekeem-baroneern, kurus es_ jau no bērnibas deenam nevarēju eeredzet. Kad biju vel mazs zēns. mans tēvs, muižas kalps, beeži veen sūdzējās par grūto darbu un mazo izpeļņu un atkartoja nostāstu, ka mans tēva tēvs miris no stipra rungas siteena, kuru dabūjis no muižas kunga. Tā, pašam varbūt nemaz neapzinotees, tēvs potēja manī naidu pret muižneekeem un pastāvošo kartību. Šis naids pamazām uzkrājās un peeauga, līdz 1905. gadā tas rada atteecigu peepildijumu.

Vispārēju politisku novērtējumu par ta laika Auces notikumeem nedošu. Tās būtu veltas pūles, jo nebiju vadošo centru dalibneeks, bet, kā jau teicu, — veenkāršs rindas kaujineeks un rīkojumu izpilditajs.

1905. gada maija pirmajās deenas no Varmas pagasta eerados Leelauces muižā, kur eestājos par mācekli pee muižas namdara un galdneeka Jāna Dukātā. Tajā laikā Auces apkārtne parādijas leels daudzums ilegalo proklamāciju un „Cīņas" numuru. Buv-strādneeki, kuru vidū es strādāju, un muižu kalpi ar leelu interesi lasīja šo revolucionāro literatūru. Darbļaužu garastāvoklis toreiz bija deezgan možs. Eepreekšejās zeemas janvara notikumi Riga un Peterpilī bij atstājuši dziļu eespaidu lauku darba cilvēku prātos.

Revolucionārais noskaņojums drīz veen sāka izpaustees aktīvās kopējās uzstāšanās. Maija pēdējās deenās Vecauces muižas kalpi peeteica streiku. Politiskās prasības, cik atminos, nertika uzstādītas. Kalpi peeprasija ajgas paaugstināšanu. Izvirzijuši no sava vidus preekšstāyjus (uzvārdus neatceros), kalpi uzsāka sarunas ar muižas īpašneeku grafu Medemu. Medems apsolija peelikt pee algas veenu pusmucu siļķu katram kalpam. Nākošā deena pēc

ši apsolījuma streiks tika izbeigts. Šis bij pirmais solis darbļaužu cīņā pret saveem izsūcejeem un ari, laikam, pats pirmais streiks Auces apkārtnē.

Jau no paša 1905. gada pavasara Vecauces un Leelauces grafi turēja savās muižas pa 20 kazaku. Vasaras vidu, jūnija, kāda tirgus deenā, Vecauces meestinā tika sarīkots tā saucamais „skrejošais" mitiņŠ. Uz kāda zemneeka rateem pēkšņi parādījās cilvēks, kurš eesāka runu, saistot visu daudzo klātesošo zemneeku un pircēju uzmanibu, jo tajā laikā mitiņu runas vēl bij kaut kas sevišķs, neparasts. Pēc neilga laika tirgus laukumā eeradās kazaki un policisti, kuri ar „pipkām" sāka izklīdināt laužu pūlļ. I>aži lauku puiši sāka pretotees, ar akmetjeem un rungām apmētājot kazakus un policistus. Veenu kazaku pat izdevās novilkt no zirga muguras un kreetni veen eepjaukat. šī bij pirmā sadursme ar karaspēku, no kuras lauku puiši izgāja kā uzvārētāji, jo kazaki ar poli-cisteem atstāja tirgus laukumu, pūli neizklīdinājuši.

*• Revolucionārais nemeers jo tālāk, jo k(uva spēcigaks. Jau jūlijā uz laukeem eesākās deezgan noteikta un atklata revolucionārā ciņa. Beeži veen no Rigas un Jelgavas šurp eeradās aģitatori, kuri muižās sarīkoja sapulces un mitiņus.

Veenu šādu mitiņu atceros: tas notika jūlija sākumā Leelauces muižā. Kādu deenu, pusdeenas pārtraukumā, kalpi tika sapulcēti pee muižas parka sētas. No Rigas atbraukušais aģitators Kārlis Dukāts sāka runāt. Bet nebij ilgi jagaida, kad no muižas pagalma puses uz mitina veetu auļoja kazaki. Cilvēki palika nemeerigi, bet runātājs sauca viņus pee kārtības un aicinaja būt drošsirdi-geem, nepadotees panikai. Kazaki drīz veen eelenca pūli, ta ka pēc tam no veenas puses bij muižas parka seta, bet no otras — kazaku ķēde. Pat tee visbailigakee mitiņa dalībneeki nekur nevarēja aizbēgt, ja ari viņi to būtu gribējuši darit. Aģitators sāka runāt kreevu valodā, tēlojot grūto kalpu laužu dzīvi un cenšotees formulēt prasības, kādas kalpam butu uzstādāmās muižas īpašnee-kam grafam Palēnam. Kazaki, acīmredzot, saka interesetees par runas saturu un meerigi klausijās runātāju. Būdams nemeerā ar šādu kazaku izturēšanos, viņu oficeers pavēlēja kazakeem laužu pūli izklīdināt. Eestājās klusums un nospeedoši uztraucošs nogaidu moments. Starp kazakeem bij mānāms apmulsums, bet tad oficeers vēl reiz atkārtoja savu pavēli. Nākošajā acumirklī jau notikās tas, ko mēs nebijām gaidijuši: kazaki atsacijās izpildīt pavēli, atbildot, ka meerigus ļaudis, kas apspreežot savas ikdeenas vajadzibas, viņi neaizskaršot. Tad noskaitees, oficeers izkleedza atkāpšanās pavēli, un kazaki aizauļoja no muižas, pavaditi no laužu gaviļu sauceeneem. Propaganda, kura tika vesta starp kazakeem, tā tad, bij darijusi savu eespaidu.

Tāds pat mītiņš tika sarīkots jūlijā Galauces skolā. Lai nejauši neeerastos policija vaj kazaki, man uzdeva par peenakumu uzraudzi! leelceln no Leelauces puses. Eedeva man zirgu, ar kuru

jādelēju pa šoseju kādas divas verstes no mitina veetas. Uzjādams uzkalnā, eeraudziju kazakus jājam man pretim no Leelauces muižas. Ari kazaki mani pamanija. Tūliņ pagreezu zirgu un, cik jaudas, likos aujot uz mitiņa veetu, lai paziņotu par kazaku tuvošanos. Bet kazaki dzinās man pakal, un tā gandrīz veena laika ar viņeem es eerados pee Galauces skolas. Ari Šoreiz viņeem izdevās eelenkt mītiņu, bet tee neveenu neaizskāra. Kazaku virsneeks sarunājās ar mitiņa vaditaju Vaceri, pēc tam kazaki atstaja mitinu un atgreezās atpakaļ uz Leelauces muižu.

Šada kazaku izturēšanās muižneekeem nepatika un jūlija beigās kazaki tika atveetoti ar citu karaspēka dalu (Ventspils kajneeku pulka veenu rotu).

Jau jūlija sākumā starp stradncekeem klīda baumas, itka Vec-auccs grafs Medems būtu dabūjis anonimu draudu vēstuli, kurā peeprasits divu nedelu laikā iztīrit muižu no meesas sargeem,pretējā gadijumā draudot ar muižas nodedzināšanu. Līdz vēstulē nosacītam laikam meesas sargi-zaldati no Vecauces muižas aizvesti netika. Lai apsargatu muižu, ap Šo laiku tur tika sapulcēti ari. visi Vecauces mežsargi. Izrādijās, ka šis baumas par draudu vēstuli nav bijušas bez pamata. Naktī no 25. uz 26. juliju pateešam aizdegās muižas zirgu stallis un citas saimneecibas ēkas. Nelīdzēja ari pastiprinātā mežsargu un zaldatu apsardzība; visas aizdedzinātās ēkas nodega līdz pamatcem, dzīvas palika veenigi muižas pils, degvinu brūža un kalpu māju ēkas. Vai pateesiba šāda draudu vēstule bij rakstita un kas viņu rakstījis — palika noslēpums.

Rudenim tuvojotees, revolucionārā kustība peeņēma arveen draudošākus apmērus. Muižnceki turēja par prātigaku aizlai-stecs uz „faterlandi**. Protams, nozuda ari Vecauces un Leelauces grafi. Par grafa Pālena pilnvaroto Leelauces muižā palika muižas pārvaldnecks Sīmanis.

Augusta otrajā pusē Leelauces muižas kalpi peeteica streiku. Streikotāji uzstādija prasibas pēc darba algas paaugstināšanas un darba deenas eerobežošanas. Par 8 stundu darba deenu gan vēl nerunāja, kaut gan tajā laikā muižā vēl strādāja no rīta gaismas līdz vakara krēslai. Muižas pārvaldnecks Sīmanis meginaja izvai-ritees un laipot. Streikojošeem strādneekeem Sīmanis dzeedaja, apmēram, šādu dzeesmu: „Visas jūsu prasibas es jau būtu ar lee-lako preeku izpildījis, bet lūk, paša leelkunga nav majas, un tāpēc būs japagaida, kamēr ,,pats“ eeradisees“. Dažas deenas visi kalpi nostreikoja loti veenprātigi. Bet kad Sīmanis visādi tos ņēmās peerunat un leekulodams centās būt loti draudzigs ar viņeem, apgalvojot, ka ari viņš tai revolūcijai peekrītot, kalpi saka palēnām atkrist no streika un izpildit nepeeceešamos muižas saimnee-ciskos darbus.

Kā jau teicu, pēc kazaku aizeešanas Leelauces muižu apsargaļa veens vads kajneeku. Katru svētdeenu zaldatu patruļa eeradas

Leelauces baznicas krogā, kur es tolaik strādāju, jo Šajas telpas bij eerikota galdneeku darbnica. Zaldateem še bij izdeviga vee-ta, no kureenes novērot baznīcu, kas atradās kalna galā, teeši pretim kroga logeem. Cik dabuju zināt no zaldateem, tad viņi šurp bij atsūtīti, lai nepeelaistu mitiņus un sapulces pee baznīcas, kur tos bij loti veegli noorganizēt deevkalpojuma laikā. Zaldāti izturējās deezgan izaicinoši, sarunās parasti neeelaidās un draudēja ar eeročeem, ja publika nevēlējās izklīst. Šāda zaldatu izturēšanās tautā rādijā sašutumu, un, laikam, teeši sakarā ar to Leelauces muižas pārvaldneeks bij dabūjis anonimu vēstuli ar peeprasijumu nekavējoši izsūtīt no muižas zaldātus, pretejā gadījumā draudot ar muižas nodedzināšanu. Kad pārvaldneeks Sīmanis ari pēc tam ar zaldatu atlaišanu kavējās, tad nakti no 2. uz 3. zeptembri tika nodedzināts Leelauces muižas labibas šķūnis, kurš bij pilns ar nekulteem rudzeem un meežeem. Vecāko beedru uzdevumā šim šķūnim uguni peeiaidu es. Japeebilst, ka pēc ši gadiiiima zaldati tika nosūtīti uz Vecauci, kur bij noveetoti ari pārejee vadi no minētās kājneeku rotas.

DarblauŽu masas kļuva arveen aktivakas, un revolūcijas bangas auga augumā. Peenāca novembris. Ši mēneša sākumā tika noorganizēts veetejais revolūcijas vadošais centrs — rīcibas komiteja. Cik man zināms, šajā centrā sastāvēja šādi beedri: Jānis Dukāts (preekšsēdetajs, Leelauces muižas namdaris), Vaceris (Vecauces māju saimneeks), Vālodze (Vecauces meestiņa namīpašneeks) un Putniņu māju saimneeks, kura uzvārdu neatceros. Komitejā aktīvi peedalijās mūmeeks Konstantins Zumberģis ил Mersults, bet vaj viņi ari bij rīcibas komitejas locekji, tas man palika nezināms. Visi augšā minetee beedri beeži vecu salasijās pee b. Jana Dukātā, veda garas un dedzīgas apspreedes, kuru saturu es ne katru reizi peeteekoši izpratu, lai gan dzīvoju ar Dukātu veenā dzīvoklī un apmeklēju gandrīz katru rīcības komitejas sēdi, izņemot tas nedaudzās slepenās apspreedes, uz kurām mani nepeelaida. Vispār rīcības komiteja izrādīja man deezgan Jeelu uzticību, dodot dažadus uzdevumus, kurus ar leelako preeku izpildiju.

.Novembra pirmajās decnās, tā starp 4. un 6. datumu, kādā no svētdeenas tirgus deenām. tika sarīkots masu mītiņš. Runātājs uzkāpa uz ķeefcelu čupas, kura atradas pašā tirgus laukuma vidū, un noturēja dedzīgu afeitacijas runu. Pēc runas klātesošee nodzee-daja toreiz vispopulārāko revolūcijas dzecsmu „Kas paši staiga driskās" un vēl citas revolucionārās dzeesmas.

Bet tad eelā, kas veda uz zaldatu kazarmēm, parādijās kādi 20 kareivji, bruņoti šautenēm, ar peestiprinateem durkļeem. Viņi tuvojās tirgus laukumam kāda feldfēbeļa vaj uradņika vadibā. Man toreiz nebij vēl nekādas jēgas par policistu un zaldatu uniformām, un tāpēc ari teeši pateikt nevaru, vaj zaldātus vadija kāds apakš-virsneeks vaj ari uradniks. Bet tas jau nekrīt svarā.

Zaldatu barvedis ļaužu pūlim pavēlēja izklīst, draudot pretejā gadijumā ar šaušanu. Šos draudus mītiņa dalibneeki uzņēma ar svilpšanu un vispārēju nemeera rukoņu, pee kam neveenam i prātā nenāca atstāt mītiņa veetu.

Tomēr pēc neleela starpbrīža atskanēja komandas sauceens, pacēlās šautenes un norībēja pirmā zalve, pēc tam — otrā un trešā. Laužu pūlī atskanēja lāstu sauceeni, Šur tur bij sadzirdami eevai-noto vaidi un mirēju pēdejee kungsteeni. Cik man zināms, tad no mitiņa dalibneekeem 3 tika noslepkavoti un 5 eevainoti. Starp eevainoteem man atmiņā uzglabajusees veena seeveete, Līna Ranke, kuru tajā pat deenā aizveda uz Jelgavas slimnicu, lai izdarītu steidzigu operāciju. Pēc tam par viņu it neko vairs nedabūju zināt — varbūt izvesejojās, varbūt no eevainojuma nomira.

Eevainoto skaitam katrā ziņā vajadzēja būt leelakam, jo daudzi negribēja greeztees pee veetejeem ārsteem dēl palīdzibas, bai-didamees, ka neteek izdoti policijai. Gāja runas, ka vairaki mitiņa dalibneeki eevainoti kājās ar ložu šķembelēm. Tāpēc domājām, ka daudzi zaldati bij šāvuši nevis uz tautu, bet — mērķējuši eelas bruģī. Auces apkārtnē tas bij pirmais notikums, kad cara kalpu lodēm par upuri krita cilvēku dzīvibas.

Tajā pat deenā tika noturēta steidziga apspreede, kurā peedali-jās veetejās revolucionārās kustibas vadoņi — Vaceris, Dukāts, Vālodze un citi. Apspreedē tika nolemts pēc nedelas sarīkot bruņotu mitiņu, lai_ varētu dot pretsiteenu cara varmakam, kuri bij tik nežēligi izrēķinajušees ar neapbruņotu laužu pūli. Sīs pašas šausmu deenas vakarā parādijās hektografetas skrejlapas ar uzsaukumu, viseem kaujas spejigeem pilsoņeem nakama svetdeena eerastees Vecauce uz bruņotu mitiņu, ņemot līdz visvisādus eero-čus.

Visi revolucionāri domajošee darbļaudis un ari daudzi liberalee pilsoņi drudžaini gatavojās uz nākamās svētdeenas bruņoto mitiņu. Tika vākti eeroči, kur tik veen tos varēja dabūt, bet galvenā kārtā — veetejās muižās. Leelauces muižas parvaldneekam ari atņēma kādas 20 medibas bises. No Leelauces eeroču krātuves man krita kāda aizvēsturiska pistole — kramenica. Та mani nebūt neapmeerinaja, un tāpēc izkaulēju no tuvējā muižas mežsarga (uzvārdu vairs neatceros), kas sevi dēvēja par revolūcijas draugu, kādu buldoga zistemas revolveri. Biju pārleecinats, ka nu esmu loti labi apbruņots. Manos gados revolvers vaj kramenica bij peeteekošs eerocis, lai uzdrošinātos stātees pretim kaut veselai rotai zaldatu. No visām apkārtējām muižām un mežsargu mājām tika paņemtas visas bises, bet no zemneeku izkaptīm kalti kaujas durkļi. Revolucionārā entuziasma eedvesmoti, apkārtnes darbļaudis gatavojās dotees uz mitiņu. Visi bij tajā pārleecibā, ka sadursme ar policiju un kareivjeem neizbēgama.

Nosacītajā svētdeenā (tas bij starp 10. un 15. novembri) Vecau-ces eelas pildijās ar brunoteem darblaudīm. Cilvēku salasijas loti daudz. Cik atceros, tad bruņotā mitiņā dalibneeku skaitu vērtēja uz seši tūkstošeem. Visi eeradušees bij apbruņoti bisēm, revol-vereem vai kādeem durameem rikeem. Pirms mitiņa atklāšanas spēki tika atteecigi sadaliti un sakārtoti. Eela, kura saistija kazar-mes ar tirgus laukumu, un pa kuru atkal varēja sagaidīt eeroda-mees policistus un zaldātus, tika eeņemta no labak apbruņoteem kaujineekcem. Daudzi kaujineeki tika paslēpti māju eekšeenē: viņi stāvēja aiz logeem eelas pusē. Visas pārejās eelas, kuras iznāca uz tirgus laukumu, ari tika eeņemtas no revolucionāru grupām. Kaujineekeem, kas bij noslēpti māju eekšeene, tika dots rīkojums atklāt uz zaldateem uguni tajā bridi, kad zaldati mēfcinās celt šautenes, neļaujot teem izšaut pirmajeem. Revolucionāri tādejādi domaja satvert iniciatīvi savas rokās un nepeelaist zaldateem apšaut mitina dalibneekus.

Ap pulkst. 12 deenā bruņoto mītiņu atklāja b. Vaceris, kurš ar isn, bet dedzigu runu peerādija, ka bruņotā sacelšanās ir veeni-gais īstais līdzeklis cīņā pret muižneecibu un cara varmākām. Pēc Vacera uzstājās kāds atbraucējs. Viņš runaja deezgan ilgi un ar savu runu saistīja visu dalibneeku uzmanibu, kuri izrādija viņam dziļu peekrišanu.

Sevišķi ilgi tomēr nebij jagaida, kad no kazarmu puses šurp atkal virzijās zaldatu grupa. Tāpat kā pagājušo svētdeenu, zaldati apstājās kādus 30 solus atstatu no mītiņa dalibneekeem un atkal uzaicināja izklīst. Saprotams, ka neveenam i prata nenaca šo pavēli izpildit. Atskanēja komandas sauceens un zaldati pacēla šautenes. Bet tad kā pērkona grāveens norībēja gari izsteepta un atsevišķeem šāveeneem pavadita Šauteņu zalve. Šoreiz šāvēji nebij vis zaldati, bet māju eekšeenē nosleptee kaitfineeki. Zaldati: zalve izjuka, nedodama nekādus rezultātus. Oficeers dabūja skrošu lādiņu taisni £īmī. VinŠ rokam saķēra galvu un nogāzās uz eelas. Nokrita ari trīs zaldati. Parejee zaldati paķēra savus ee-ročus un likās bēgt atpakaļ uz kazarmenu nemaz nemetinot kauju turpināt. Tiklīdz karaspēka nodala metas bēgt, kaujineeki pārtrauca ugunī, uzlūkodami par neceenigu apšaudit bēgošu preti* neeku.

Pēc šis pirmās uzvaras kaujineeku garastāvoklis bij jo sevišķi pacilāts. Daudzi pat aicinaja nekavējoši šturmet zaldatu kazar-mes, bet vadošee beedri atrada to par neeespējarmi. kamēr nebūs veikta eepreekšejā sagatavošanas.

Neleelee zaudējumi, ko ceeta zaldati, izskaidrojami ar to, ka muižās sadabūtās patronas bij lādētas galvenā kārtā ar zvirbuļu skrotīm. Tādi šaveeni nevarēja zaldātus vārigi eevainot. Та. peemē-ram, es caur mājas logu, no 10—15 solu leela attāluma, kādam zal-datam celaida divus Šāveenus teeši mugurā, bet viņš tikai palecās uz augšu, paberzēja muguru un aizbēga, šādu gadijumu toreiz bij deezgan daudz.

Lai labaki apbruņotos, revolucionāri mobilizēja visas atslēdznee-ku un kalēju darbnīcas, kurām uzdeva Ieet lodes un peelādet patronas. Ari mūsu darbnica strādāja visu nākošo nakti. Dreijajarn eegarenas lodes, kuras pa pusei tika taisitas no koka. Tās bij mūsu darbnicas dreijera b. Patera izgudrojums, kurš apgalvoja, ka šādas lodes sneegšot daudz labakus rezultātus, nekā apaļi izlee-tās, skaidri metāliskās lodes.

Tā nobeidzās pirmā bruņotas sacelšanās deena. Kaujineeki_ ar leelu nepaceetibu gaidija, kad zaldati un policisti vēl reiz metinās iznākt uz ciņu, bet, kā izrādijās, teem peetrūka dušas pareet pretuzbrukumā.

Eestājotees krēslai, kaujineeki sāka steiga pārgrupēt savus speķus. Visās tajās mājās un ēkās, kuras atradas zaldatu kazarmu tuvumā, tika noveetotas kaujineeku grupas, lai ar rīta gaisinu eesāktu kazarmes apšaudišanu.

Tūliņ no rita, kad visi kaujineeku galvenee speķi bij savilkti zaldātu mitekļa tuvumā, noskanēja zignals — ugunsdzēsēju taures trīs gari pūteeni, — un tūliņ no viseem logeem, jumtu Iodziņeem un citām paslēptuvēm bira ložu krusa kazarmes logos. Šoreiz re-volucionarecm bij ari kādas 20 kareivju šautenes, kuras, ka man to teica Dukāts, bij saņemtas no Pigas.

Tā ka kazarmes tika apšauditas no paslēptuvēm, tad zaldateein nebij noteikta mērķa, kurp_ virzīt savu uguni. Jau pec dažeem šāveenecm zaldati metās bēgt uz tuvējo Vecauces muižas pili. Pa ceļam no kazarmām uz pili krita un tika eevainoti vairaki zaldati. Cik īsti bij kritušo, to nedabūjām zināt, jo zaldati centās aiznest visus ceetušos un noslēpt savus zaudējumus. Neaiznesti palika tikai divi ecvainotec zaldati, kuri tajā pat deenā tika eeveetoti pilsētas slimnīcā. Kad kaujineeki eeņēma kazarmes, tad tur tika atrasti trīs krituši zaldati, jo revolucionāru lodes bij gājušas cauri kazarmes koka scēnām. Starp kaujineekecm ceetušo nebij.

Tā nobeidzās otrā bruņotās sacelšanās deena.

Nākamo deenu tika nolemts izdarīt uzbrukumu muižas pilij. Tā ka pils bij no mūra un tā ka tur bij noceetinajees kāds 100 kareivju, tad uzbrukumu vajadzēja sevišķi rūpigi sagatavot. Pilij atklāti tuvotees nevarēja, jo zaldati apšaudija katru, kuru eerau-dzija savā tuvumā.

Nakts tumsā atkal tika veikti visi sagatavošanās darbi. Tika raktas tranšejas pils parkā un savilkti kaujineeku spēki pilij tuvāk stāvošās ēkās. Rīta gaismai austot, eesākās pils apšaudīšana. Šoreiz zaldati atklāja stipru Šauteņu uguni uz tranšeju grāvi sē-došeem kaujineekcem. Pāreet teešā uzbrukumā revolucionareem. neizdevās, un tāpēc stundas divas no veetas norisinājās nikna apšaudīšanās.

Bet tad uz reizi, tīri negaidot, kādā pils jumta lodziņā parādījās balta flaga, pee kam tajā pat bridi zaldati pārtrauca šaušanu. Ari no rnūsu puses šāveeni kļuva arveen retāki un beidzot norima.

Lai uzzinātu pretineeka nodomus, rīcības komiteja uz pili nosū-tija parlamenteerus. Par nožēlošanu, viņu uzvārdus esmu pāvi-sam peemirsis, tikai atceros, ka bij cilvēki trīs. Pēc apmēram veenas stundas nepaceetigas gaidišanas parlamenteeri atgreezas un paziņoja, ka pretineeks leekot preekšā noslēgt pameeru. Sarunās esot panakta veenošanās par šādeem pameera noteiku-meem:

1) abas puses apņemas nekavējoši pārtraukt kara darbību;

2) eevainotee zaldati teek noveetoti pilsētas slimnicā, kur vf-ņeem teek garantēta drošība;

3) eeroči paleek kareivju rokās, bet teem teek atņemtas teesi-bas apbruņotcem iznākt uz eelas un

4) kareivji patura Vecauces pili par savu mitekli.

Keroču neatdošanu zaldati motivēja ar to, ka viņi nevarot būt droši par revolucionārās varas pastāvēšanu. Sls varas krišanas gadijumā viņeem taču draudot bargs sods par eeroču atdošanu.

Pēc deezgan karsteem strīdeem, kas norisinājās starp ricibas komitejas locekleem, Šee noteikumi tika pceņemti. Cik atceros, tad šeem noteikumeem jo sevišķi pretojās Vaccris, kurš pastāvēja uz pils sturmešanu un zaldatu pilnigu sakaušanu.

Vēlāk noskaidrojas, ka baltās flagas uzvilkšanai par cēloni bijusi rotas komandeera ее vainošana. Pils istabmeitas mums pastāstīja sekošo:

Kotas komandeers izgājis uz veenu no balkoneem pils parka pusē, bet pēc maza brītiņa parkā atskanējis Šāveens. Lode ķērusi oiiceera celi, pēc tam viņš eelēcis istabā щг veenas kājas, lēkājis un plūcis sev matus un raudadarns lūdzis zaldātus, saucot viņus par ,,brālišecm“, lai tikai tee dūšigi aizstavotees pret „dumpinee-keem“, jo pretējā gadijumā viscem būšot gals klāt, dumpinecki viņus apšaušot.

Kad pils apšaudišana kļuvusi arveen spēcīgākā, kāds no apakš-oficcereem ecnācis pee eevainotā oficeera un paziņojis, ka zaldatu garastavutrib palcekot arveen šaubigaks. Apakšoficeers pee tam devis padomu, ka labak būšot gan noslēgt pameeru, lai eegūtu laiku un sagaidītu eerodamees palīgspēkus. Sim preekšlikuinam oficeers peckritis, tikai pceprasijis, lai zaldati apsolotees neizdot viņu ,,dumpineekeem“. Zaldati to apsolījuši; pec tam tikusi uzvilkta baltā ilaga.

Pēc pameera noslēgšanas daži drošsirdigakee zaldati iznāca uz eelas, protams, — bez eeročeem, kā tas bij paredzēts pameera noteikumos. Eesākās brāļošanās starp šeem zaJ.dateem un kauji-neckeem. Zaldati nevarēja izbrīnetees veen par tik draudzigu izturēšanos pret viņeem, jo tee bij „dumpineekus" eedomajušees sevišķi zvērigus esam.

Tādā kārtā pēc 3 deenu ilgas bruņotās cīņas vara pārgāja revolucionārās ricibas komitejas rokās. Veetejee policisti un varas viri vaj nu bij aizbēguši vaj ari eeveetoti ceslodzišanas nama.

Kārtibu uzturēja uz ātru roku noorganizētā tautas milicija. Jaunās varas centrs bij ricibas komiteja.

Otrā vaj trešā deenā pēc pameera noslēgšanas, ap 20. novembri, no Jelgavas puses Vecaucē eebrauca ešalons kareivju. Uz vilcee-na platformas bij noveetots ari kāds triscoiligais leelgabals.

Tajā momentā Vecaucē vēl bij loti daudz kaujineeku, kuri bij eeņēmuši ari dzelzsccla staciju. EeraudzijuŠi deezgan stiprus revolucionārus spēkus, eebrauceji neuzdrošinājās uzsākt naidīgu darbibu. Totces viņi uzaicināja rīcibas komiteju stātees ar teem sarunās. Ešelona komandeers peeprasija, lai rīcibas komiteja izdod visus zaldātus un policistus, neizslēdzot ari tos, kas atrodas slimnicā, Pretejā gadijumā tika peedraudets apšaudit Vecauci ar Itelgabalu. Rīcibas komiteja atrada par pratigako izdot peeprasi-ios zaldātus un policistus. Tās pašas deenas vakarā ešelons aizbrauca atpakaļ uz Jelgavu.

Dažas minutes pirms ešelona aizbraukšanas karaspēka nodala tzdarija šādu neģēlību: kad stacijas bufetes telpās, kur atradās Jeels vairums oficeeru un zaldatu, eegāja kaujineeki, zaldāti tos eelenca, atbruņoja un aizsteepa sev līdz ešelonā. Bet kamēr pā-rejee kaujineeki uzzināja par notikušo un sakartoja speķus cīņai dēl beedru atbrīvošanas, ešelons jau bij prom no stacijas. Та revolucionāri pazaudēja 3 beedrus, kuru liktenis mums palika nezināms. Beedru uzvārdus toreiz man pateica Dukāts, bet tagad esmu tos pavisam peemirsis.

Japeezīmē, ka tajā pat deenā, kad aizbrauca zaldatu ešelons, nozuda ari zocialdemokratu veetejās organizācijas sekretārs Pēteris Preede ar viseem dokumenteem un partijas naudu. Vēlāk izrādījās, ka šis Preede bijis provokators un kopā ar zaldateem aizlai-dees uz Jelgavu.

Aprakstot eelu cīņas, esmu izlaidis kādu mazu starpgadijumu. Tāpēc uz brīdi atgreezišos pee bruņotās sacelšanās deenām. Otrajā cīņas deenā mani un vel divus beedrus (Konstantinu Zumber-fei un Zvirbuli) nolika sargposteni uz Saldus leelcela. Mums bij uzdots novērot, vaj Vecaucei netuvojas karaspēks un tādā gadījumā par to nekavējoši paziņot rīcibas komitejai. Та ka dažas apkārtējās muižās vēl bij karaspēks, tad loti varēja būt, ka tas tika virzīts uz Vecauci palīgā šejeenes zaldateem. Mūsu sargpostenis noveetojās krūmos, leelcela mala, netālu no Leelauces baz-nicas, t. i. kādas 4 verstes no Vecauces. To deenu mūsu postenim pagāja garām divas Saldus milicijas grupas, kuras steidzas palīgā vecauceneekeem. Savā postenī sagaidījām nākošo nakti. Nakts nebij pārak tumša. Lai gan debess bij apmākusees, mēnesis tomēr savus starus speeda cauri ne visai beezajeem māko-neem. Ap pusnakti mēs no savas paslēptuves pamanijām no Saldus puses tuvojamees grupu cilvēku. Notālēm nevarējām izšķirt, kas nāk — kaujineeki vaj zaldati. Kad nācēji bij peenakuši jau pavisam tuvu mūsu paslēptuvei, tad tikai eeraudzijām, ka tee ir kareivji. Vajadzēja ātrumā izšķirt, ko darit, kā apturēt kareivjus, lai kaut veens no mums paspētu laikā nokļūt Vecaucē un paziņot par cara karaspēka tuvošanos.

Daudz nedomādams par varbūtejeem rezultateem, uzņēmos apturēt kareivjus, bet Zumberģim liku preekšā steigtees uz Vecauct un Zvirbulim palikt uz veetas novērot turpmākos notikumus. Zaldāti nāca kolonā, ar oficeeri preekšgalā. Šautenes viņeem bij uz siksnām aiz pleceem uzmestas. Viņu bij kādi divdesmit cilvēki. Buldoga revolveri rokā turēdams, izlēcu nokrūmeem un nostājos uz ceļa, soļus 10 no oficeera, zaldatu preekša. Uzsaucu apstātees, ko pārsteigtee kareivji ari izpildija. Peedraudeju, ka pretošanās gadijumā no krūmeem tiks nekavējoši atklāta uguns, peebilstot, ka krūmos noslēpusees stipra kaujineeku grupa. Tas apstāklis, ka eedrošinajos veens zaldātus apturēt, droši veen pamudināja viņus noticēt manam beedinajumam. Zaldati apstājās un nemēģināja nonemt savas šautenes no pleceem; ari to es viņeem noleedzu savā brīdinājumā.

Tā šo karaspēka nodaļu noturēju uz veetas kādas desmit minutes, pee kam pa to pašu laiku centos kareivjeem īsuma noskaidrot revolucionārās cīnās mērķus un aizrādiju, ka ,,dumpineeki“ ir tadt pat strādneeki un zemneeki, kā viņi paši. Kad zaldātus vairs turēt nevajadzēja, tad atkapos ceļa mala un palaidu tos sev garām, lai turpina ceļu.

šī mazā epizode parāda to revolucionāro sparu, kas tolaik eedvesa cara kalpeem tādas bailes, ka viņi neuzdrošinājās preto-tees vecnam pusaudzim, kas apturējis veselu karaspēka nodaļu.

Cik īsti krita zaldatu un kaujineeku Vecauces kaujā, to teeŠi nezinu. Tolaik runaja, ka krituši 2 kaujineeki un 3 kareivji, bet pavisam eevainoti 20 cilvēki.

Kad zaldatu ešelons bij atkāpees, visa vara pārgāja revolūcijas rokās.

Tūliņ pēc tam visā apkārtne tika pārvēlētās pagastvaldes. Pilsētā gatavoja valdes reorganizāciju. Cik atceros, tad pee pašval-dibas pārvēlēšanas kalpeem tika dotas veenlīdzigas teesibas ar saimneekeem.

Revolucionārai darba tautai bij deezgan spēku, lai pārvarētu pretineeku atklātā cinā, bet peetrūka peeredzes savu spēku tala-kai izveidošanai un saorganizešanai.

Sakari ar kaimiņpilsētām (Dobeli. Saldu un Jelgavu) netika uzņemti, tāpēc revolucionāru darbiba netika saskaņota. No Vecauces pamazām sāka izklīst kaujineeki, jo maz tika gādāts par vjnu pārtiku. Trūka ari aģitācijas un propagandas darba staro kauji-neekeem, kas bij abzoluti nepeeceešams. lai^4 uzturētu cīņas garu viņu rindās. Trūka sakaru ar partijas centrālo vadibu, kas norādītu turpmākos uzdevumus un sneegtu jaunus cīņas lozungus.

Japeezīmē, ka pārtika kaujineekeem no „pelekeem baroneemw vēl netika ņemta, jo tanī laikā pēdejee vēl gāja kopā ar darblau-dīm, teeši peedalotees revolucionārajā kustibā vaj ari eeņemot neitrālu stāvokli.

Toreiz Vecauce leelu lomu spēlēja veeteja pagasta saimneeks Vaceris, kurš bij ļoti enerģisks darbineeks.

Atceros veenu viņa sarunu pa telefonu ar Ķeveles muižas pār-■valdneeku. kuram tas peeprasija nekavējoši atgādat uz Vecauci dažus vezumus miltu un galas. Cik nopratu no sarunas gaitas, tad muižas pārvaldneeks taisīja kādus eebildurm^ jo Vaceris viņam uzkleedza: „Ja neatsutisi prasīto, tad kakls bus nost!" Pēc Šeem vārdeem Vaceris sev novilka ar roku gar kaklu, itkā muižas par-valdneeks to telefonā varētu saredzēt. Vaceris bij garš un kalsnējs vīrs, ar deezgan kuplu melnu bārdu, šauteni pār pleceem, revolveri aiz jostas un patronu siksnu krustām pār pleceem, — vinš izskatijas īsts kaujineeks. Viņa greeziga un stingrā balss katram lika just, ka ši cilvēka pavēles un rīkojumi japilda bez eebildumeem.

Decembra pirmajās deenās Leelauces muižā eeradās Mersults, 10 vaj 15 vīru pavadiba. Vipa nolūks bij nodedzināt muižas pili. Muižas nodedzināšanai pretojās rīcibas komitejas loceklis b. Dukāts. Mersults negribēja atteiktees no sava nodoma, im leeta tikko nenogāja līdz sadursmei. Tomēr, redzēdams pretineeka pārsvaru. Mersults ar saveem ļaudīm beidzot peekāpās un atstāja muižu. Kas bij šis Mersults un kādi bij viua poiitfekee uzskati, tas man nekļuva zināms. Dukāts beeži viņu lamaja par „grautiņu varoni".

Drīz veen apkārtnē izplatījās baumas, ka tuvojotees kāda tur melnā sotna", kura dedzinot, laupot un nonāvējot cilvēkus. Par to gāja dažadi fantastiski nostāsti, bet kas īsti ir ta daudzinātā „melnā sotņa" un kāda viņa izskatās, to gan neveens pastāstit nezināja. Tāpat sāka peenākt uztraucošas zinās no Peterpils, Maskavas un Rigas. Runaja, ka tur revolūcija jau esot sakauta. Pareizas informācijās nebij, jo trūka sakaru ar vadošo centru. Visas šīs zinās un baumas bij tik nenoteiktas un pretrunīgas, ka loti grūti bij izprast pateeso politisko stāvokli un, tā tad nosacīt tuvākos veetejās cīņas uzdevumus.

Stāvoklis jo deenas, jo kļuva nervozāks un rīcibas komitejas savā darbībā — nenoteiktākās. Ap 20. decembri Auces apkārtnē sāka cirkulēt baumas, ka no Jelgavas uz Vecauci jau nākot „soda ekspedīcija". Kas viņa tāda ir un kādi viņas nolūki, to neveens skaidri nezināja un nesaprata.

22. decembra rītā Leelauces muižā pateešām eeradās karaspēka daļas. Cilvēki, kas paši bij redzējuši cerodamees šo karaspēku, stāstīja, ka esot loti daudz kājneeku, jātneeku, vedot pat „dižga-balus" sev lidz. Rīcibas komiteja tūliņ noturēja steidzīgu apspreedi, lai izlemtu, ko darit. Tā ka nebij nekas zināms par karaspēka daudzumu un nolūkcem, tad nolēma izsūtit uz Leelauci izlūku. Paši rīcibas komitejas locekli par izlukeem nevarēja būt, jo viņus katrs pazina un varēja aizturēt. Tāpēc nolēma uzdot man šo izlūka amatu, nospreežot. ka man kā puikam peegreezīs mazak vēribas.

Uzvilcis īstu laucineeka uzvalku un apāvis pastalas, devos uz Leelauci izpildīt rīcības komitejas pavēli — eevākt skaidrākas un noteiktākās ziņas.

Leeiauces muižas seta izskatijas pec īstas karaspēka nometnes: visur bij kareivji, zirgi un sētas vidū daži ugunskuri, ap kureem drūzmējās zaldati. Kreevu valodu es pārvaldiju tīri labi, tas man šoreiz ļoti labi noderēja. Peesēdos pee ugunskura un palēnam uzsāku ar zaldateem sarunas. Viņi bij gan loti_ atturīgi un nelabprāt sarunājās, bet tomēr man izdevās eevākt Šadas, tadas zinās par karaspēka daļas leelumu un nolūkeem. Veens no zaldateem, kad es viņam pēc ilgākās sarunas uzprasīju, vaj tik vineem peetiks spēka tikt galā ar ,,dumpineekeem“, man atbildēja, ka viņu esot vesels bataljons kājneeku, eskadrons jātneeku un pusbatarejas leel-gabalneeku. Leelgabalus man gribējās loti redzet, jo es viņus līdz tam nekad nebiju redzējis. Apstaigājot muižas setu, atradu kur stāvēja tee „dižgabali", ka viņus pee mums mēdza saukt. Tee bij noveetoti muižas ,,vāguzī“, viņu bij 3. Tee nemaz neizskatījās tik lecli, kā biju eedomajees. Sargzaldats, kurš staigaja uz preekšu un atpakaļ, mani nepeelaida leelgabalu tuvuma, draudēdams ar kailu zobenu, ko viņš turēja rokā.

Dabuju zināt, ka no Leeiauces pēc pars deenam karaspēks do-Sotees uz Vecauci, lai izdzītu no tureenes „dumpineekus**. Starp zaldateem klīda visādās baumas par dušigajeem Vecauces revolu-cionareem, kuri veenu karaspēka daļu jau esot pārvarējuši. Viņi man prasīja, cik daudz Vecaucē esot to „dumpineeku“ un kā viņi apbruņoti. Atbildēju, ka ,,dumpineeku“ daudz, ļoti daudz, — vairāk nekā viņu, un ka dumpineekeem ari ir tadas šautenes kā zaldateem. To dzirdot zaldati izmeta pa lamu vārdam. A&itet viņus šai gadijumā uzlūkoju par neizdevigu.

Eevācis vajadzīgās zinās, gatavojos dotees atpakaļ pee rīcības komitejas, kura apsolījās mani uzgaidīt Dukātā dzīvoklī — Leeiauces baznīcas kroga telpās. Bet tad izrādījās, ka visi celi no muižas jau eeņemti no sargzaidateem: muižā eelaida katru, kas tikai nāca, bet ārā nelaida neveena. Labi pazīdams muižas apkārtni, caur parku aizlīdu līdz Ieelcela malai, aiz kura parks pargaja meža. Pa leclcelu staigaja sargzaldati. Nogaidijis momentu, kad zaldati aizgāja tālāk no tās veetas. kur es biju krūmos noslēpees, izlēcu un pārs lēceeneem biju ceļam pāri.

Zaldati mani pamanīja, sauca lai stāvu, bet kad neklausīju, sāka šaut. Kad ceļam biju pāri un pretējos krūmos eekšā, tad cik veen ātri varēju pa nakts tumsu bēgu tālāk un tālāk, šāveeni mani neķēra; tee drīz veen aprima, jo zaldati pakal dzītees man nemēģināja.

Ap pīkst. 12 nakti eerados rīcības komitejā, kur mani sagaidīja beedri Dukāts, Vaceris un minētais Putniņu māju saimneeks. No-klausijušees manu ziņojumu par karaspēka daudzumu un nolūkeem. viņi apspreeda, ko nu darit. Revolucionāre kaujineeku spēki bij

jau pa pusei izklīduši, bet atlikušee slikti apbruņoti. Bez tam, ri-cibas komitejas locekļi jau zinaja par revolūcijas neveiksmēm Tukumā un vairākās citās veetās. Tas viss speeda ricibas komiteju lemt par savas darbibas pārtraukšanu. Tika nolemts miličeem un kaujineekeem paskaidrot pateeso stāvokli un likt preekšā izklīst pa dzīves veetām, bet pazīstamakeem un aktivakeem beedreem — eeteikt pabaidām kaut kur noslēptees. Šis ricibas komitejas lēmums jau nākošā deenā, t. i. 20. decembrī, tika izpildīts: milicija un kau-jineeki izklīda un eestājās starplaiks, kad Vecaucē vairs nebij ne jaunās, ne vecās varas.

Lidz 24. decembra ritam soda ekspedīcijas karaspēks pūtās un tikai gatavojās preekšā stāvošam bendes „darbam^41. 24. decembra rītā, staigājot pa galdneeku darbnicu, kura atradās Leelauces baznīcas kroga telpas, kādas verstes 2 no Leelauces muižas, pēkšņi eeraudziju gar logu aizjājam divus draguņus. kureem sekoja daudzi citi jātneeki. Ceļš pildījās ar kareivjeem un tee no visām pusēm eelenca mūsu darbnicu.

Jānis Dukāts, pee kura es strādāju par mācekli, lai gan būdams ricibas komitejā, tomēr nekur neaizbēga. Es, savukārt, jutos pilnigi drošs, jo domāju, ka mani kā nepilngadīgu zēnu neveens neaizskars. Kad zaldati eelenca mūsu māju, izgāju pagalmā uzzināt, kādi ir viņu nolūki. Tikko biju izkļuvis uz eelas, mani tūliņ eelenca divi zaldati un pavēlēja sekot viņeem līdz atpakaļ darbnica, no kuree-nes es tikko biju iznācis. Neatraduši tur neveena, zaldati jautaja, kur esot mans saimnceks Dukāts. Pasacīju, ka viņš ir savā dzīvoklī, kas bij blakus darbnīcai. Veens no zaldateem palika pee manis, bet otrs eegāja pee Dukātā, atstādams durvis aiz sevis vaļā, lai būtu redzams, kas noteek dzīvoklī. Redzeju, ka Dukāts apģērbees gulēja gultā. Zaldats bargi uzsauca:

„Celees augšā,^ dumpineek!44 — Pārsteigts Dukāts izlēca no gultas. Zaldats pavēlēja viņam nekavejotees apģērbtees un sekot līdz. Dukātā seeva un peeci gadi vecais puika uztraukumā raudaja un neļāva Dukātam vilkt mēteli mugurā. Zaldats atkārtoja savu pavēli un eegāza Dukatam ar Šauteni pa muguru. Tas Dukātu izveda no paceetibas un viņš ar veenu siteenu notreeca zaldatu gar zemi un peespeeda ar ceļgalu pee grīdas. Zaldats. kurš bij stāvējis pee manis, tad metās savam beedrim palīgā un draudēja Dukatam uzbrukt ar durkli. To redzēdams, es satvēru zaldata Šauteni. Zaldats mēģināja to izraut no manām rokam, bet spēki mums izrādījās veenadi un mēs turpinājām staipitees ar Šauteni bez panākumeem. Dukāts, savukārt, turpināja zaldatu turēt peespeestu pee grīdas. Šajā īsajā cīnās brīdī mums ar Dukātu bij šāda saruna: „Vaj ir Izredzes uz bēgšanu? — jautaja Dukāts. — Ar šeem diveem mēs tiksim galā^44. — Atbildēju, ka māja eelenkta no karaspēka. Pēc tam Dukāts palaida vaļā savu pretineeku un ari es atsvabināju zaldata šauteni. Zaldati. laikam pārsteigti no spēcīgās pretošanās, nemēģināja vairs peeleetot varmācības, bet peeprasija nekavējoši

apģērbtees un sekot viņeem. Uzvilkām virsdrēbes un izgājām uz eelas.

Tikko bijām izgājuši pagalmā, tūliņ atskanēja sauceens: „Siteet dumpineekus!“ — Tūliņ ari eesākās mūsu apstrādašana ar šauteņu rezgaļeem. Siteeni tika galvenā kārtā mērķēti pret galvu un seju. Lai kaut cik novērstu sakropjošanu, enerģiski ar rokam atgaiņājos. Eeraudziju, ka Dukātu ķēra treeceens deniņos un ka viņš nogāzās gar zemi. Tajā mirklī no mājas izskrēja Dukātā seeva ar puiku, uzkrita viņam virsū, apskāva un centās to aizsargat no siteeneem. Puika kleedza: „Nositīs papu, nositīs papu!“ — Peedzirditee un sakūditee zaldati ar varu atrāva seevu un puiku no upura. Veens no zaldateem eesita Dukātā seevai pa krūtīm, paris citu paķēra to un eesteepa atpakaļ mājās, bet mazais puika skrēja teem pakal nezinādams, kuru nu aizstāvēt — tēvu vaj māti. Kas_ ar seevu un puiku pēc tam notika — nezinu, jo no mājas viņi arā vairs neiznāca.

Pēc brītiņa mums peejāja kāds virsneeks un, droši veen, gribēdams no mums šo to preekš nāves izdabūt, pavēlēja tulin pārtraukt sišanu. Kad kāds no zaldateem viņa pavēli tūliņ neizpildīja, virsneeks to peesauca sev klāt un eegāza pa seju deezgan spēcigu Plauku.

Kad sišana tika pārtraukta, sāku aplūkot tuvākos zaldātus un sākumā nevarēju nobrīnetees veen, kur esmu agrak redzējis šos bendes kalpus. Galu galā atjēdzos un pazinu, ka zaidatu drēbes Ir tērpušees tee paši veetejee Leelauces un Vecauces mežsargi, bet virsneeku formā — Leelauces muižkungs un viņa paligs. Starp zaldateem bij ari agrak nozudušais bijušais partijas veetejās organizācijas sekretārs — provokators Peters Preede. kurš bij sev uz-steepis mugurā „jefreitora" apģērbu un uzbāzis kurviti uz rokas. Kurvītī atradās fotogrāfijās revolucionāru uzzīmēšanai.

Starp zaldateem eeraudziju Leelauces grafa Pālena dēlu. Ķeveles muižas īpašneeku ,,lvanu“, kā viņu saukaja veetejee strād-neeki (īsto vārdu nezinu). Šis „lvans“, laikam, bij šejeenes soda ekspedīcijas organizators un eedvēsmotajs. To spreežu no tam, ka sadzirdēju dažus rīkojumus, ko viņš izdalija zaldateem. beeži pee tam uzkleedzot: nežaleitje buntovščikov!“ (nežēlojeet dumpi-neekus). Provokatoram Preedem un ,,lvanam“ bij kāda īsa saruna, kuru labi nedzirdēju. ,,Ivans“ prasija Preedem par Dukātu un mani. Preede apgalvoja, ka Dukāts esot veens no aktivakajeem dumpi-neekeem, bet par mani noteica, ka neko nezinot. Šī saruna man eedvesa ceribas uz atsvabināšanu, bet tad uz reizi atradās kāds cits „leecineeks", kurš mani apzīmēja par dumpineeku lidzdalib-neeku. Kāds no oficeereem peenaca pee manis un uzprasija, vaj es neesot tas pats, kurš novembra naktī viņu ar kareivjeem aizturējis pee Leelauces baznīcas, kad tee gājuši uz Vecauci. Dabūjis apstiprinošu atbildi, viņš vēl jautaja, cik tad man īsti to vīru bijis toreiz krūmos. Atbildēju, ka bez manis tur vēl bij tikai veens vee-nigs cilvēks un ka apšaut zaldātus mēs nebūt nedomājām un nevarējām domāt, io nebij nekādu Šaujamo eeroču, izņemot vecu buldoga revolveri. Noklausijees manī, oficeers uzsita man pa plecu un uzslavēja mani, rādīdams zaldateem mani kā drošsirdības paraugu. Šī uzslava man nemaz nebij patīkama, jo ar to tika apraktas manas pēdējās ceribas uz atbrīvošanu.

Leelauces muižā jau bij apceetinati 5 cilvēki: sulainis Ansons, dārzneeks Kaptcins, zirgu puisis Spers, kalps Zaķis un Kristaps Ointers. Baznicas krogā paņēma mani un b. Dukātu, ķestera Groza mājās — bb. Konstantīnu Zumberfci (mūrneeku) un Zvirbuli (skroderi). Tā tad, toreiz pavisam arestēja 9 cilvēkus. Leelauces bee-dri jau bij veenās asinīs, tā ka tos pat grūti bij pazīt. Pee Leelauces baznicas tika aizturēti vairaki garāmbraucēji, kureem oficeeri pavēlēja mūs vest, kurp liks. Katros ratos eesēdinaja 3 apceetina-tos un 3 zaldātus. Braucām Vecauces virzeenā. Pa preekšu mums jāja zaldatu nodaļa. Tikko karavane sāka kustetees, mēs ar Zum-berģi uzvilkām: „Uz asins kauju, uz taisnibas kauju". Mums pee-veenojās ari pārejee arestetee. Dukāts gan teica man, ka tagad labak būtu klusēt, bet šoreiz viņam nekiausiju un turpināju dzee-dat. Zaldati pavēlēja klusēt, bet kad nekiausijām, sāka mūs sist un mēģināja aizspcest mutes. Kāds pajauns zaldatelis,_ nekā nespēdams mūs apklusināt, kā šunelis ar zobeem eekodās man plecā. Zaldatu nežēligee siteeni pēc kāda laika dzeedatajus apklusināja: kā pēdējais kaujas sauceens dzeesma pamazām izdzisa un izskanēja.

Kad nobraucām līdz Putniņu mājām, t. i. bijām pusceļā starp Leelauci un Vecauci, gājeens apstājas. Daži zaldati ecskrēja Putniņu mājas un no tureenes pec maza brītiņa izveda Putninu majas saimnecku. Kad nobraucām līdz meža malai, kas bij pavisam netālu no Putniņa mājām, gājeens atkal apstājās. Šoreiz mūs visus izsēdināja un no jauna nežēligi sita. Pēc pars treeeeeneem ar rez-gali pa galvu, uz ceļa vidus nogāzās augumā neleclais beedris Zvirbulis. Kāds no zaldateem tad_ uzlēca gulošam Zvirbulim uz muguras un ar Šautenes rezgali sāka sist pa galvu, kuru Zvirbulis centās pacelt no leelcela bruģa. Pēc katra šāda mēģinājumā dabūt galvu augšā nāca spēcigs šautenes rezgaļa treeceens. Pēc vaira-keeni šādeem siteeneem asinīm applūdušā beedra Zvirbuļa galva palika pavisam meerigi guļot, tikai asinis vēl turpināja izplūst un nokrāsot samīdito sneegu. Tā veens no mums jau mūsu pašu acu preekšā tika nobendēts.

Kāds dragūns peenāca pee manis un sāka mani apstrādāt ar savu „pipku". No parmērigā nervu uzbudinājumā nejutu ne mazākās sāpes, tikai pēc katra spēciga siteena pa galvu metās itkā karsti. Man pašam to nemaz neapzinoties, uz manas sejas bij, laikam. parādijees smīns, io zaldats uzblava: „Ko smejces. vaj tev patīk, ka tevi sit?!“ Drīz veen pec tam manam acīm pārvilkās tumši zaļgana krēsla, un es zaudēju samaņu. Cik ilgi biju nesama-nas stāvokli — nezinu. Kad atmodos, breesmoņu spīdzināšanas darbus redzeju joprojām turpinotees. Nežēlīgi tika sists b. Dukāts, kurš ārprātā pārgreeztu seju skraidija no veenas ceļa malas uz otru un sauca pēc glābiņa. Bet tas neko nelīdzēja: cara un vācu baronu bendes nesajuta nekādu līdzceetibu un turpināja bendēšanu.

Man galvas vidū bij dziļa brūce, kura stipri asiņoja, apklājot visu seju asinīm. Cepure bij peekrājusees pilna ar sarecējušam asinīm, kuras krita gabaleem zemē, kad pacēla cepuri. Pee manis peeskrēja kāds zaldats un lika noslaucīt seju. Kad atteicos to iz-darit, tad viņš ar savu Šineļa stūri sāka berzet man seju, cenzda-mees noslaucīt asinis, kuras lēnām speedās āra no cepures apakšas un no jauna pārklāja seju. Pēc tam mani lika meerā un laikam nodomāja, ka ar mani tā ka tā beigas. Bet reta galvas vidū man līdz šai pat deenai atgādina cara un vācu baronu bendes darbus.

Pēc kāda laika zaldati sāka mūs dzīt pāri grāvim, sacidami, lai ejot mājās. Kad gribējām eet pa ceļu, tad atkal nelaida, rādija uz mežu un sacija, ka tur būšot mūsu mājas. Nopratām, ka zaldateem ir pavēlēts mūs pārdzīt grāvim un tad „bēgot“ nošaut.

Dukāts, Zumberfeis un citi sāka zaldateem pretotees: eesakas beidzamā cīna. Izmantojot šīs jukas, es ātri pārlēcu leelceļa grāvim un paslēpos aiz akmeņu kaudzes, kura bij gravja malā. Redzēju, ka Dukāts izrāva kādam zaldatam šauteni no rokam un saka ar to kā ar meetu sist uz visām pusēm. Zumberģim kāds cits zaldats eegrūda durkli krūtīs. Vēl paspējis saķert šautenes stobru, Zum-ber&is mē&inaja eesist zaldatam. bet tad sagrīļojās un nokrita zemē.

Saprazdams, ka bendes mani pagaidām aizmirsuši, metos bēgt uz mežu, kurš bij tikai soļus 20 no leelceļa. Norībēja gan daži šā-veeni, bet mani tee neķēra. Kāds no zaldateem sāka dzītees man pakal, saucot lai apstājotees un raidīja šāveenu pēcšāveena. Skree-šanā izrādījos veiklāks par zaldatu, un driz veen mans vajatajs palika tālu aiz manis. Pēc brīža no uzkalniņa redzeju, ka zaldats uzsveeda šauteni uz pleca un pagreezas atpakaļ uz leelceļa pusi.

Kad eegāju dziļāk mežā, kādu puskilometru no leelceļa, uzdūros uz kādu kureivju patruļu, 2 zaldati, izsteepuši šautenes apturēja mani un uzprasija no kureenes esot izbēdzis. Atbildēju, ka neesmu bēdzis, bet ka zaldati mani peekāvuši, sateekot uz leelceļa. Viņi gribēja mani aizturēt un vest atpakaļ, bet es lūdzu mani atlaist. Apspreedušees viņi mani beidzot atlaida, bet tikai peekodinaja, lai ātrāk steidzotees no šejeenes prom. Pagājis dažus solus, atskatījos vaj zaldati netaisās mani šaut. Kad parieecinajos, ka viņi mee-rigi turpina savu ceļu, devos cik ātri veen varēdams prom.

Mežs šaī veetā bij tikai kādus 2 kilometrus plats. Izskrējis tam cauri, eeraudziju mežsarga mājeli un eeskrēju tur nomazgāt seju no asinīm. Mājelē bij tikai divas seeveetes, kuras, eeraudzijušas mani, milzigās izbailēs sāka kleegt un pa otram durvīm izmetās sētā. Neatradis istabā ūdeni, paķēru spaini un izgāju seta pee pumpja. Kad sāku pumpēt ūdeni, seeveetes palaida no kedes leelu suni, kurš reedams gāzās man virsū. Biju speests spert sunim ar spaini pa Kalvu. Dabūjis treeceenu un apleets ar ūdeni, tas sāka pavisam nejēdzigi kaukt. Viņam vēl peebalsoja pārbijušās seeveetes. Mans izskats, droši veen, bij tik šausmigs, ka šīs seeveetes biju līdz nāvei pārbeedejis.

Baididamees, ka uz šeem kieedzeeneern un kauceeneem neeero-das kāda zaldatu patruļa, turēju par prātigaku laistees prom no mežsargu mājeles. Skrejot tālāk pāri Iaukcem, saitiku Galauces kalpus, kuri bij nobeiguši darbus un gāja no muižas uz kalpu mājām sagaidit zeemas svētku vakaru. Kalpi izturējās pret mani ar dziļu līdzjūtibu un uzaicināja eet viņeem līdz. Veens no vineem ceveda mani savā dzīvoklī. Tur nomazgājos, un kalpa seeva man izmazgaja brūci. Kalpi uzceenaja mani ar dažadeem svētku pīra-geem. bet breesmigee peedzīvojumi man bij atņēmuši ēstgribu. Atnāca daži cilvēki ari no Leelauces un nevarēja veen nostāstitees par soda ekspedicijas breesmu darbeem. Viņi ari pastastija, ka mūsu darbnica un dzīvoklis baznīcas krogā galigi izlaupiti un iz-postiti. Tāpēc nolēmu dotees uz Saldus meestinu: atvadijos no lab-sirdigajeem kalpeem un devos ceļa.

Soda ekspedicijas bendes nekautrējās ari aplaupīt savus upurus. No manām kabatām tika izvilkta pēdējā kapeika un mates māsas dāvātais pulkstens. Aplaupija mani virsneeka klātbūtnē. Pa ceļam eegreezos pee Leelauces ķeefeelu ceplineeka Volfa, kuru pazinu kā revolucionārās kustibas peekritcju. Viņš beeži veen bij apceemojis Dukātu un, cik man bija zināms, kādreiz pat ricibas komitejai izdeva prāvāku naudas zumu. Kad Volfam izstāstiju par šīs dee-nas notikumeem, viņš bij loti uztraukts. Volfs apgādaja mani ar ceļamaizi, pudeli portvīna un 5 rubleem naudas un skubināja mani ātrāk dotees ceļā. Vakara krēslai metotees, izgāju no Volfa ķee-fcelu cepļa, lai turpinātu ceļu uz Saldu, līdz kureenei bij apmēram 25 verstes. Pēc visa pārdzīvotā jutos ļoti nespēcigs, tāpēc eešana neveicās. Gāju visu garo, slapjdraņkigo decembra nakti. Puscelā eegreezos mežā un mēfcinaju atpūstees. bet mitrais vēsums to ne-peelāva — nācās ceļu turpināt. Spēki tiktāl mani atstāja, ka verstes 3 no Saldus cits nekas neatlika, ka nogultecs ceļa vidu. Par laimi, man garām brauca kāds ormanis, kurš uzņēma mani savos ratos un nogādāja Saldū pee ārsta. Ārsts iztīrija un pārsēja joprojām asiņojošo brūci manā galvā. Pēc tam noveetojos kādā eebraucamā veetā un likos atdusetees un atpūstees no breestnigeem pardzīvo-jumeem un garā ceļojuma.

Nākamās deenas rītā jutos jau deezgan spirgts. Saldū vēl neko nezināja par soda ekspediciju un viņas breesmu darbeem. Uzmeklēju Saldus revolucionārās kustibas vadītājus, paziņoju viņeem par vakardeenas notikumeem Leelaucē un Vecaucē, kā ari to, ka biju dzirdējis zaldātus savā vidū sarunajamees par drīzu eerašanos Saldū,

26. decembra rītā noņēmu ormani un aizbraucu uz Zutenu Vid-zeres muižu, kur dzīvoja mani vecāki. Mana negaidita eerašanās, protams, vecākus loti uztrauca.

Tajās pat zeemas svētku deenās kada cita soda ekspedicijas dala eeradās no Leepajas Varmas muižā, kur nošāva ceplineeku Golu-bovski, Hermani Freimani un vēl kādu muižas kalpotāju, kura uzvārdu neatceros. Tamlīdzigas nošaušanas un aresti tika izdariti ari pārejās apkārtnes muižās; tāpēc nevarēju justees drošs ari pee saveem vecakeem. Naktis pārgulēju seena šķūņos un pat kapličā, kur pavadīju to nakti, kad soda ekspedicija bij eeradusees Zutenu muižā. Kapličā jutos deezgan droši, jo biju pārleecinats, ka te kra-tišana netiks izdarita.

1906. gada vasarā satiku Dukātu, kurš man tad pastāstija visu, kas pēc manas aizbēgšanas noticis. Visus mūsu Hdzbeedrus zaldāti nobendējuši, bet viņš dabūjis vairākus eevainojumus un zaudējis samaņu. Kad atmodees, tad eeraudzijis, ka atrodas starp no-slcpkavotcem beedreem. Saņēmis visus speķus, viņš aizlīdis Hdz tuvējām mājām, kur dabūjis pirmo palīdzību. Pēc tam ticis nogādāts uz Rīgai un eeveetots slimnicā, no kurecnes aizbraucis atpakaļ uz Lcelauci. Vēlāk Jāņa Dukātā tēvs man stastija, ka viņa dēls 1906. gada rudenī aizbraucis uz Braziliju. Pēc tam par Dukātu neko neesmu dzirdējis.

Man gribas atziniet, ka, pēc manām domām, revolūciju toreiz eerosinaja ne tik daudz politiskā apziniba un pārleeciba, kā instinktīvs naids pret saveem verdzinatajeem, muižneekeem, un viņu meesas sargeem, policisteem un zaldateem. Leelas notikumu izpratnes laukstrādneekos un pārējo darblaužu masās toreiz vēl ne-bij. Pret caru un baznicu apzinigee beedri beeži veen pee mums bija speesti izteiktees loti uzmanīgi, jo bij vēl daudz tādu lauct-neeku, kas ecdomajās „cara tētiņu" esam deezgan labu, bet, lūk, tikai tee muižneeki un policisti esot tce vainigee. Daudzi drošsirdīgi cīnītāji — laukstrādneeki — vēl bij reliģijas tumsas valgos un šķiras apziņas līmenis vēl bij deezgan zems.

Uz iaukeem, jo sevišķi, trūka kaut cik spejigu cīņas vaditaju, kuri būtu pratuši sneegt darblaudīm skaidru jēdzeenu par cīnās uzdevumeem, valsts uzbūvi, šķiru atteecibām u. t. t. Tas trūkums kļuva ārkārtigi sajūtams taisni tad, kad veetejā vara pārgāja revolucionāru rokās un kad vajadzēja stātecs pee jaunu varas orgānu izveidošanas.

Nelūkojotees uz visām neveiksmēm un trūkumeem, 1905. gads deva darblaudīm bagatigu revolūcijas cīņu peeredzi un sagatavoja viņus nākošām cīņām par Ieelo Oktobra revolūciju. Asinis, ar kurām darba tauta slacija balto sneegu 1905. gada decembrī, mūžam kvēlos darblaužu cīņas karogos.

KĀRLIS JANSONS. ŽAGARES ZOCiALDEMOKRATU PULCIŅŠ

Runājot par Žagares zocialdemokratu pulciou, vispirms, nāk prātā dzīves preecigās revolucionāres Mildas Rihter tēls. Viņas paš-aizleedzigais darbs un možais gars modina manī kaut gan sērigas, tomēr patīkamas atminas. Vēl pavisam bērns, tikko pabeigusi sko-lu, ta jau 1902. gadā bij veena no darbigakam beedrenem pulciņā. Klusa pēc dabas, ta nemēdza gari disputēt par politiskeem jauta-jumeem. Tomēr viņai bij noteikti uzskati un ta ar savam īsajam peezīmēm beeži darija galu gari steepteem pratojumeem un ilgām debatēm. Par to beedrene M. Rihter aizveen mantoja beedru zim-patijas un atzinibu.

Viņa bij pretstats savai māsai — Amālijai. Amālijā, kuras tagadējo uzturas veetu un likteni nezinu, toreiz bij daudz straujākas un aizraujošākas dabas, bet totees ne tik noteikta savos uzskatos, kā Milda. Konspirācijā reti kāds varēja sacenstees ar MNuu. v^ņa bij pati jaunakā visā pulciņā. Tomēr tās nopeetno raksturu atzina visi, kam ar to bij iznācis kaut reiz kopā strādāt. Pulciņā viņu saucām par „Meiteņu*1.

1904. gadā viņa pārceļas uz_ Jelgavu._ Ari tur viņa ņēma aktivu dalibu revolucionārajā cīņā. Vēlāk ta pārgāja uz Rigu, kur saucās par Emmu Podziņ; tur viņa drīz veen tika arestēta. Milda Rihter jeb Emma Podziņ krita Rigas centralccetumā no slepkavu lodes.

Tālāk, no Žagares beedreem atceros „Spickāji“, Pauli Antonišķl. kurš pēc tautibas bij leitis un kuram ari nebij ilgi lemts strādāt revolucionāro darbu. Paulis reti kad mēdza runāt par personīgām leetam. Viņš aizveen bij aizņemts no revolucionārajām idejām un revolucionārā darba.

Paulis, cik atminos, bij no Bukaišeem. Viņam bij mija, atklāta daba. Tāpēc pulciņa beedri to loti ceenija. Viņš bij ari attapīgs. Atceros šādu notikumu 1906. gada rudenī, kad Doles sala mūs apturēja upes policija (pēc 1905. gada revolūcijas neveiksmēm Paulis bij speests Žagari atstāt. Viņš nodzīvoja, apmēram, gadu Dcenvidkreevijā, kur aktivi peedalijās revolucionārā darbība. 1906. g. rudenī Paulis atgreezās Latvijā un apmetās uz dzīvi Ripčī. Atgreeztees uz Žagari viņš nevarēja, jo žandarmērija tur to meklēja). Uz Doles salu bijām aizbraukuši, lai veenkarši atpūstos. Po-licisteem mēs izlikamees aizdomīgi un tāpēc tee peeprasija uzra-dit dokumentus. Apskatot mūsu papirus, viņeem krita acīs Paula rokraksta līdzība pases izrakstitaja rokrakstam. Rokrakstu līdziba pateešām bij loti Ieela, lai gan pasi nebij izrakstījis pats beedris Antonišķis. Paulis šo līdzibu nebūt nenoleedza. Taisni otrādi, viņš policisteem pārleecinoši paskaidroja, kāpēc abi rokraksti sakrītot* Viņš pateica, ka tādā un tādā veetā Kreevijā bijis par skrīvera palīgu un ka tāpēc neesot nekāds brīnums, ka pats izrakstījis sev pasi. Paraksti taču apleecinot, ka parakstījuši to esot pavisam citi cilvēki. Pēc tik „svarigeem“ peerādijumeem policisti palaida mūs vaļā un pat vēl atvainojās par traucējumu.

Japeczīmē, ka Doles salā toreiz dzīvoja mana māsa Guste, tāpēc varējām izskaidrot savu cerašanos ar personigeem motiveem, itkā es ar savu draugu būtu eeradees šurp ceemā. Vēlāk māsa stāstīja, ka otra rītā policija eeradusees pec viņas, lai tuvāk apjautātos par mums, bet mēs tad jau atradamees tālu no Doles salas.

1906. gadā, vēlā rudenī Riga, Artilērijas eelā, Pauli celenca policija. Viņš ilgi cīnijās pret eelencejeem, bet kad pretotees vairs nespēja, tad krita pats no savas rokas. Jaatzīme, ka Pauli policija bij arestējusi 1906. gada oktobrī — neilgi pēc viņa eerašanās no Kreevijas. Slepenpolicijā viņš nosēdēja, apmēram mēnesi, bet pēc tam tika atsvabināts. Jadomā, ka šī neparasti drīzā atsvabinašana bij izskaidrojama ar policijas speegu nodomu, ejot pa beedra Anto-nišķa pēdām, izsekot citus beedrus.

Šādas bruņotas sadursmes Rigā tajā laikā bij beeža parādiba. Daudzi beedri, kuri nevēlējās krist pazīstamo inkvizitoru rokās, līdzīgi Paulim, toreiz labak krita nekā padevās. Sadursmē Artilērijas eelā krita kāds policists, pristava palīgs, kura vārdu esmu pee-inirsis. Greguss tika smagi eevainots rokā un divi slepenpolicijas' aģenti (Daburs un vēl otrs) dabūja veeglakas brūces.

Pēc Paula krišanas arestēja mani — dzīvokļa saimneeku. Policisti bij ārkārtīgi pārskaitušces par notikušo, kad pateicu viņeem, ka kritušais ir viņu sen meklētais Antonišķis no Žagares. Viņi bij satrakoti par to, ka Paulim bij izdevees viņus apmānit, pateicotees kam tas bij atsvabināts.

Pirms 1905. gada Žagares organizācijai peekrita Ieela loma literatūras peegadašanā no ārzemēm. Nezinu vaj Pungam bij sakari ar Žagares beedreem un vaj viņš saņēma no žagarneekeem kādu palidzibu literatūras transporta leetās. Bet zinu, ka žagarneeki ne vecmi reiz veen bij izpalīdzīgi beedrim Kalniņam, kurš pec Pungas aresta 1902. gadā kļuva par aktivako literatūras peegāda-taju Latvijas zocialdemokratiskām organizācijām no ārzemēm. Žagare ne tikai deva patvērumu b. Kalniņa ārzemju transportam, bet bij ari gadijumi, kad ta viņu teeši paglāba no žandarmu rokam.

Atceros kādu gadijumu 1902. gadā, kad b. Kalniņš eeradās nakti Katelišku ceplī ar vairak pudu leelu literatūras sūtījumu. Kate-Iišku ķeeģelccplis peedereja Nariškinam, kurš to bij uz laiku iznomājis minētus Mildas brālim Zoržam. Ceplis atradās netālu no paša meestiņa, meža vidū. Toreiz tas žagareešu beedreem noderēja par galveno sapulcēšanas veetu. Kontrabandista zirgs, ar kuru tika transportēta literatūra, nespēja vairs vezumus tālāk pavilkt (celi bij slikti). Tajā pat laikā žandarmi veeglā pajūgā neleela. attālumā ātri sekoja Kalniņam. Leetus kopā ar sneegu gāza ka no spaiņeern. Beedris Kalniņš bij līdz kaklam izmircis un dubleem notašķīts no galvas līdz kājām.

Kad Kalniņš peebrauca Katelišķu ceplim, tur atradās Šādi mūsu pulcina beedri: Milda, Amālijā, Žoržs, es un vēl divi beedri (uzvārdus neatceros) no Žagares. Viss mežs bij pilns ūdens. Literatūru tumšajā naktī vajadzēja nešūs nogādāt uz lapsu alātru kuras atradās vairak kā versti no mūsu sapulcēšanās veetas. Pašā ceplī, kā ari Rihteru dzīvoklī, literatūru atstat taču nevarēja, jo kas varēja galvot, ka žandarmi, braucot pa galveno ceļu, neuzož Kalniņa transporta pēdas un neeegreežas uz Katelišķeem. Katelišķu ceplis vinecm toreiz bij loti labi pazīstams, „aizdomiga veeta“, jo krati-šanas tur līdz tam bij izdaritas ne veenu reiz veen.

Runājot par Žagares organizācijas izcelšanos, nevaru paect garām b. Kalniņam. Viņš kādu laiku peedereja pee žagarneeku grupas utt bij veens no viņas dibinātājeern, veidotajcem un sakaru uz-turetajeem ar centru. Japeezīmē, ka Kalniņš kādu laiku bij strādājis Žagarē, pazīstamā Nariškina muižā.

Beedris Jānis KalniņŠ bij vidzemneeks. Viņa vecāki, allažneeki, dzīvoja Rīgā, Avotu eelā. Tēvs krita no policista lodes uz eclas. Kalniņa ģimeni cara policija ļoti neeeredzeja. Cara sulaini zinaja, ka visi 5 Kalniņa dēli ņem aktīvu dalibu revolucionārajā cīņa un * darbībā. Visi brāļi bij loti eeceeniti Rigas strādneeku pulciņos, kur viņi enerģiski darbojās. Jānis un Eduards (pēdējais kādreiz labi pazīstamās dzeesmiņas ,.Stradneeku kokle“ autors) Kalniņi peedereja pee pirmajeem strādneeku propagandistu pulciņu di-binatajeem nctikveen Rīga, bet ari Latvijas provincēs. Jānis toreiz bij kādus 35 gadus vecsL 1908. vaj 1909. gada tas Riga tika noteesats katorgā. Kur viņš pec tam palika — nezinu.

Žagares pulciņam bij ari leeli nopelni partijas veetejās aģitācijas darbā. Viņam bij leels eespaids visā apkārtnē. Tas izaudzināja daudzus spēcigus un pašaizleedzigus revolucionārus cīnitajus. Žagares pulciņš bij tas celms, no kura vēlāk izauga zocialdemokratu organizācijas visā apkārtnē — Bukaišos, Mežmuižā, Kalnmuiža, Vilcē, Blunkfeldtē. Elejā un Leclplatonē. ši pulciņa beedri bij pirmee, kas visā šajā apkārtnē izplatija revolucionārās proklamācijas. 1905. g. revolūcijas cīņās Žagares pulciņam Še peekrita galvenā vaditaja, rīkotājā un veidotājā loma.

No ši pulciņa beedreem tikai daži ir palikušees tiktāl atmiņā, ka atceros viņu vārdus un uzvārdus: Mitrevics-Prometejs, Buitlers-Vecgailis un brāli Stelpi. Pirmee divi vēl ir dzīvi un varētu papildināt to, ko Še neesmu teicis par Žagares z.-d. pidciņa darbību.

Talsu organizācija

.

E. TOMSONS. SASMAKAS ORGANIZĀCIJA 1905. GADA

Par Sasmakas organizācijas sākotni neko nevaru pastāstīt. Pirmais partijas beedris, ar kuru es 1904. gada eepazinos. bij b. Rihards (pulksteņu taisitajs). Rihards bij daudz ceļojis pa ārzemem, runaja angliski un vāciski. No veetejeem eedzīvotateem viņš tika uzskatits par savadneeku. 1905. gada sākumā Rihards mani eepa-zīstinaja ar Mazevski, Arlavas pagasta valdes skrīvera palīgu, un Strazdovski, Sasmakas konzumveikala grāmatvedi, un drusku vēlāk — ar ta paša veikala komiju Hanu, kurpneeku Struti, drētb пески Šenberģi un citeem, kuru vārdus vairs neatceros.

1905. g. maijā, kad tiku uzņemts partijā, Sasmaka jau darbojas vairaki pulciņi, kuri uzturēja ceešus sakarus ar Talseem. Es tiku eedalits pulciņā ,,Marss“. Vēlāk tiku izvēlēts ari par ši pulcina preekšstāvi. Cik atceros, tad no sākuma neveens apceetinats netika, tikai pee maizneeka Kreicbcrga tika izdaritas kratišanas. Pulciņos toreiz sastāvēja veetejee inteliģenti, amatneeki un valineeki, jo rūpneecisko strādneeku Sasmaka nebij. Bij vēl sakari ar apkār-tejeem saimncekeem un saimneeku un muižu kalpeem.

Vasaras vidū, kad eestājās pļaujas laiks, mums bij darba papilnam, jo vajadzēja organizēt laukstrādneeku streiku. Par streiku toreiz runaja loti daudzi, bet īstu darba daritaju bij loti maz. Kādu svētdeenu, meža sapulcē tika nolemts nekavējoši ķertees pee laukstrādneeku streika organizēšanas. Streika organizēšanu uzdeva man un kādam beedrim no Leepajas, kurš sapulcē bij eeradees kā runātājs.

Pirmdeenas rītā mēs abi eegājārn tuvējā mežā, peelīmejām sev māksiigas bārdas un devamees uz Sasmakas muižu, bet no turee-nes uz Arlavas un citām apkārtējām muižām. Kā vēlāk izradijas, tad mums pa pēdām bij jājuši dragūni, bet, nezinādami mušu nolūkus, viņi mūs nemaz netraucēja. Streiks izdevās labi: kalpi dabūja dažas peedevas, kaut gan daži, kurus muižneeks uzskatīja par vadoņeem, tika arestēti. Mani arestēja nedeju velak, par ko es varu pateiktees kāda Beikmaņa pļāpibai. Tiku aizgādāts uz Talseem un no tureenes uz Tukuma ceetumu. Tukuma ceetuma satiku

beedrus Jordanu, Āboliņu (no Tukuma), Krenģeli (no Jelgavas) un brāļus šeinberģus (no Ventspils).

Salīdzinot ar tagadejeem Latvijas ceetumeem, Tukuma ceetuma toreiz bij ,.zala dzīve^4*. Politiskeem apceetinateem kameru durvis nemaz netika peeslēgtas, tāpēc varējām sapulcetees visi veenā kamerā. Izvēlējām komisiju, kas organizēja pareizu laika izmantošanu. Beedri Jordans un Šeinbergs lasija mums referātus par taut-saimncecibu, b. Kriņželis — par bruņotām sacelsmēm, bet jaunais šcinbergs mācija mūs dzeedat. Ceetums, tādā kārtā, tika pārvērsts par partijas augstskolu.

Par mani labi leecinaja vairaki Sasmakas eedzīvotaii (ebreji): teica, ka viņi visu to streika deenu mani redzējuši mājās strādājām. Peedevām par mani vel labi noleecinaja Arlavas muižas kalps Boikmans, kura uzvārds stipri līdzinājās manam nodēvējam Beik-manim. Beikmanis bij stāstijis, itkā streika deenā es būtu ar revel vēri rokā iznācis no meža un peedraudejis nošaut katru, kurš uzdrošinātos tālāk strādāt. Boikmanis. turpretim, visu to noleedza. Žandarmu palkavneeks, kurš manu leetu izmeklēja, Boikmani bij noturējis par to pašu Beikmani un atradis, ka abu leecibu pretru-niguma dēl leeta pret mani jaizbeidz. Tāpēc es drīz veen tiku atsvabināts.

Sasmaka revolucionārā darbība palika aizveen dzīvākā. Pa va-kareem pulciņa beedri kopēji kaut ko lasija vaj mācijās dzeedat revolucionārās dzeesmas. Tāpat mācijamees apeetees ar eeročeem u. t. t. Drīz veen Sasmakā tika noveetoti 20 dragūni, oficeera va-dibā. Oficeers mileja eedzert un dzērumā izrādit savu „varonibu". Tā, kādu svētdeenas pēcpusdeenu, kad pilsētiņas eelas bij laužu pilnas, šis „varonis" pavisam bez eemesla sāka ar ,,nagaiku“ apstrādāt eelās atrodošos cilvēkus. Pēreenu dabūja ari mūsu beedris Strute. Str. bij loti saniknots un_ mekleja oficeeram kaut kādā veidā atreebtees. Liku preekša kādu nakti klusitiņām peeeet tai mājai, kur dzīvoja draguņi, un tad to uzspridzināt. Str. manu preekš-likurnu peenēma, bet kad abi peegājām pee majas un Strutem nu bij jaaizsmēķē papiross, lai pee darba nebūtu jaleeto sērkociņi, tad viņš nobālēja un atsacijās to darīt. Tāpēc draguņi palika neuzspri-dzinati.

Kad dragunu oficeers palika pavisam neceešams, nolēmām viņu nošaut. Rihards. Kreicbergs un es lauzijām galvas, ka to izdarīt. Galvenais traucēklis bij tas. ka mums nebij neveena laba eeroča. Kreicbergam gan bij kāds 12. numura revolvers. Lai patronas pa-daritu spēcigakas, nolēmām pulvera veetā tās peeladet ar sērkociņu zēveli, kas bij reizes divas stiprākā par parasto šaujamo pulveri. Mēs zinājām, ka oficeers katru vakaru gāja kārtis spēlēt pee akcizes inspektora, kas dzīvoja solus 300 aiz pilsētiņas. Norunājām viņam uzbrukt kad tas atgreežas no karšu_spēles. Gaidijām viņu vairākus vakarus, bet katru reizi to sastapām mēnesnīcā, kad uzbrukt bij neizdevigi. Man bij tikai divas patronas. Vairakas patronas neuzdrošinājos likt eeroci. jo, izmēģinot pārtaisitās patronas, mums jau pee trešā šāveena saplisa veens revolvers. Tapec bai-dijamees sabojat savu pēdējo labako eeroci.

Mums apnika viņu gaidit un tāpēc kādu vakani jau pirms mēness uzlēkšanas peelīdu pee inspektora mājas loga, noklausījos, kur sēd oficeers un tad uz labu laimi 2 reizes izšāvu. Jau pirmā lode bij sasitusi lampu; pēc tam visi, kas bijuši istabā, tumsā nogūlu-šees uz grīdas. Tikai pēc kādas stundas viņi peecēlušees un atstājuši telpas. Eedams pāri tirgus laukumam, oficeers divas reizes izšāvis caur savu mēteli, lai pēc tam sacitu, ka ari uz eelas viņam uzbrukuši. Pēc tam viņš bij dzinis savus dragūnus uz mežu meklet rokā šāvējus. Draguņi mežu kreetni pašaudijuši un pēc tam jājuši tik atpakaļ.

Uz Šo pašu oficeeri jau pirms tam bij izdarīts uzbrukums Dundagā, tā ka viņš baidījās talak še palikt un drīz veen nozuda. Viņa veetā eeradās kāds cits virsneeks.

Rudenī mušu darbība vēl vairak paplašinājās. Eegādajām savu hektogrāfu un pārdrukājām proklamācijas. Vajadzibas gadījumos pat izdevām pašu rakstītus uzsaukumus. Labus padomus šaī zina mums sneedza b. Rihards. Pee mums tika noorganizētas divas grupas: pasivee un aktivee. Par leelineekeem un mazineekeem mums toreiz nebij ne mazakās jēgas.

Pēc oktobra manifesta pasludināšanas mēs jutamees loti stipri. Tika sarīkota demonstrācijā ar sarkaneem karogeem un muziķu. Demonstrācijā peedalijas apmēram 2000 cilvēku. Runaja. ja nemaldos, beedrs Bērziņš-Zeemelis. Bez tam kreevu valoda uzstājās kāds fotogrāfs no Talseem. Dažas deenas vēlāk tika sasaukta Ar-Iavas pagasta sapulce. Arlavas pagastnamā, kur bij nolikta sapulce, pristava vadībā eeradās dragūni, kuri sapulcējušos peekāva un izklīdināja. Vēlāk tika sasaukta otra sapulce, kurā izvēlēja rīcības komiteju. Rīcības komiteja par pagasta skrīveri izvēlēja Mazevski, bet veco skrīveri atstāja par viņa palīgu. Vecais skrīveris, kura vārdu neatceros, to pašu nakti nošāvās.

Stāvoklis tomēr bij loti nenoteikts. Gāja stipras baumas par „melno sotņu“. Lai gan ar Talseem uzturējām ceešus sakarus, Sasmaka tomēr bij izjūtams saprātīgāku darbineeku trūkums. Visspējīgākais bcedris pee mums bij Strazdovskis, bet tas toreiz bij mobilizēts un Sasmaka atgreezās tikai pēc Talsu kaujas. Beedru starpā sāka rastees šaubas par brīvības ilgumu. Pee manis atbrauca bcedris Krinģelis un lika preekšā sasaukt uzticamāko beedru sapulci. Sapulcejušees apspreeda stāvokli un nolēma peepaturet zem-grīdes organizāciju. Tika izvēlēts zemgrīdes centrs, kurā eegāja trīs beedri; Rihards, Kalniņš un es. Sim centram tika uzdots vadit visu revolucionāro darbību pilnigā slepenibā. Vēlāk tomēr izrādījās, к* centrā labak būtu bijis eevēlet citus beedrus, jo See bij tee visredzamakee. kuri reakcijas laikā še nevarēja palikt. Bcedris Ri-hards aizbrauca uz Ameriku, es aizmuku uz Risu un Sasmaka palika tikai beedris Kalniņš.

Arlavas pagastā bij vairakas muižas, bet katrā muižā pa baronam. baronu, tā tad, mums bij pa pilnam un no viņeem nekā laba sagaidit nevarējām. Tāpēc nolēmām organizēt kaujas pulciņus. No sākuma nopirkām 3 berdankas, bet ar tām nebij ko eesākt. Tad nolēmām apstaigat tuvējās muižas un mežsargu majas. Tur tad ari dabūjām labi daudz divstobreņu. Galvenā baronu ligzda bij Po-pragu muižā, kur toreiz bij apmetušees vairaki baroni un kāds desmits viņu meesas sargu. Cik zinājām, tad viņi bij labi apbruņoti, tāpēc tur eelauztees nebūtu nekāda joku leeta. Tomer pee Popragu muižas eeročeem mēs peekļuvām un, pee tam, loti interesantā kārtā.

Laužu prāti toreiz bij loti uztraukti par „melno sotņu", kadēl cilvēki izplatija visvisādās baumas par tās tuvošanos. Partijas bee-dreem nācās cīnitees pret šādām baumām. Organizācija, peeme-ram, mani aizsūtija uz Arlavas muižas krustceleem, lai tur nomee-rinatu sapulcējušos laužu prātus. Krustceļā sastapu vairākus simtus cilvēku, kureem bij grūti eestāstit, ka tuvumā nekādas melnas sot-nas vēl nav. Galu galā tomēr veenojamees, ka dosimeesi visi kopā uz Popragu muižu un konfiscēsim tur esošos eeročus. Bet kad tu-vojamees muižai, no Sasmakas puses mums pretim jāja vairaki cilvēki. Pūlis Šos jātneekus noturēja par kazakeem. Līdz ko noskanēja kāda kleedzeens — „kazaki nāk!“. — gandrīz visi ņēma kājas pār pīeceem un eelaidās tuvējā mežā. Uz ceļa palika tikai garais Eevalds, es un vēl kāds puisis, kura vārdu neatceros.

Drīz veen izrādījās, ka mums tuvojās nevis kazaki, bet gan vee-tejee kalpi, kuri ari meklēja to pašu „melno sotņu^4'. Aprunajamees ar šeem un kopā nolēmām, ka jaeet Popragu baroneem eeročus atņemt. Peevakarē eegājām muižā. Jātneekus pametām sētā, bet garo Eevaldu nolikām pee durvīm par sargu. Lai baronus maldinātu. likām Eevaldam turēt roku bikšu kabata, itkā tam tur būtu kāds eerocis. bet divi puiši devamees tik māja eekšā. No sakiKma mums likās, ka māja tukša, tikai otrajā stāvā sastapām divus baronus. Vineem tūliņ prasijām. lai uzrāda eeroču noliktavu. Pēc leelas kaulēšanas viņi mūs eeveda kādā istabā, kur atradām labu teesu visādu eeroču. Še sastapām ari citus baronus un mežsargus. Paņēmām eeročus un patronas, cik nu varējām nest, un pavēlējām baroneem ar mežsargeem eet mums pa preekšu ārā sēta. Pee durvīm dalu eeroču eedevām garajam Eevaldam, pateicām baroneem „ar labu nakti^44 un devamees prom. Vēlāk izrādijās, ka baroni bij nodomājuši, itkā deenu redzētais pūlis kaut kur noslēpees, un tāpēc eeročus mums tik veegli atdevuši.

AtgreeziŠos drusku atpakaļ un pastāstišu par monopola izdauzīšanu Sasmaka.

Kādu svētdeenu. 1905. gada jūnija, nezin kurš Sasmaka ^ij izdevis rīkojumu, ka no pīkst. 11 līdz 3 decna jaslēdz veetejais krogs un monopols, „lai dzērāji netraucētu citeem baznīcā deevu lūgt". Tomēr eedzēraji tādu „brīvības" eerobežošanu neatzina un prasīja, lai monopols tiktu attaisits. Kad šī prasiba netika izpildīta, tad vīni izsita logus un paņēma sev tik daudz pudeļu, cik tik veen gribēja. Akcizes inspektors, peedevām, vēl dabūja pa dibenu. Iztukšojuši paņemtās pudeles, dzērāji saka tālāk aletees. Kāds no vi-ueem uzkāra sarkanu mutes lakatiņu boze, izgāja uz ceļa un eesau-cās: „Man pakal visi kristigee, lai dzīvo monopols". Viņam sekoja kāds 100 cilvēku.

Toreiz Sasmaka bij pavisam vāja policija (pristava palīgs, urad-niks, gorodovojs un naktssargs) un tāpēc ta netika gala ar tik leelu laužu pūli. Pristavs bij dabūjis belzeenu pa kakla kumbri un ar vi-seem saveem palīgeem aizlaidees, bet pūlis devas uz Sasmakas alus brūzi. Tur bij vēl kreetni eedzēruši un nesamaņā kur kurais laukā nolikušecs uz auss.

Pristavs to joku tūliņ iztaisija par veselu „revolūciju" un no Tal-seem peeprasija steidzīgi izsūtīt dragūnus. Mēs tādus ērmus vēl nebijām redzējuši un tāpēc izgājām tos sagaidit. Dragūni drīz veen bij klāt un devās meklet laukā gulošos „buntavneekus". Dažus pee-dzērušos mums eepreekš izdevās peerunat aizvilktees uz mājām, bet pārējos draguņi apceetinaja un nāvīgi peekāva.

No tās deenas Sasmaka tad ari tika nometināti draguņi, kurus šad, tad atveetoja ar kājneekeem.

Dažus vārdus pastāstišu par „Talsu kauj u".

Pēc tam, kad bij izvēlētas rīcību komitejas un kad vācu baronu meesas sargi un cara kalpi joprojām turpināja traucēt tautas pašdarbību, apkārtējos eedzīvotajos nostiprinājās domas par dragunu aizdzīšanu un varas pilnīgu saņemšanu savās rokās. Laužu prātus jo sevišķi uztrauca 1905. gada novembrī Talsos sasauktās delegātu sapulces izjaukšana. Sapulcei bij janoteck pilsētā, bet policija to noleedza. Tad sapulce tika noturēta netāl no pilsētas — meža. Kad policija to dabūja zināt, viņa lika sapulces veetu apsēst peedzirdl-teem draguņeem. Dragūni bez brīdinājumā atklāja uguni un nošāva vairākus sapulces dalibneekus un kādus 50 eevainoja. Dažeem delegateem gan bij līdz revolveri, bet ar teem nekādu īstu cīnu pret draguņeem nebij ko eesākt. Kāds beedris pēc tam stāstīja, ka viņš ar buldogu vairakas reizes izšāvis uz oficeeri, bet tas pat ne-pakustejees.

Pabeiguši Šo slaktiņu, dragūni devās uz mājām. Bet pa ceļam tee bij satikuši baznīcēnus un tos jo pamatigi apstrādājuši ar pipkām. Pēc tam pat vismeerigakee „deevlūdzeji" sāka greezt zobus uz patvaldibu un viņas aizsargeem-draguņeem. Kritušo beedru apbedīšanas deenā tika sarīkota leeliska demonstrācijā. Uz demonstrāciju eeradās beedri pat no Dundagas. Daudzeeni bij klāt eeroči, bet sadursmes ar draguņeem tomēr nenotika. „Varonigee" slepkavas toreiz bij eeslēgušees mūra sētās, pat policiju uz eelām nere-dzeja. Kā runātāji uzstājās beedri Voldis, Krin&elis (no Jelgavas) un citi.

Par draguņu izdzīšanu no Talseem runaja visi, bet ka tas nav veegli izdarāms, to ari saprata visi. Tāpēc gaidijām uz izdevigu bridi.

Decembra sākumā Talsu draguneem no Tukuma tika telegrafēts, lai tee atstātu Talsu pilsētiņu. Cik atceros, tad telegramu sagrozīta veidā draguneem eedeva deenu vēlāk. Pa to laiku apkārtejeem kaujas pulciņccm bij paziņots, lai tee eerodas Talsos un peedalas cīņā pret draguneem. Bij zināms, ka to pašu deenu Tukumā bij sākusees cīna starp tureenes draguņeem un kaujineekeem. Bij skaidrs, ka Talsu draguņi tika izsaukti Tukuma draguņeem palīgā. Saprotams, ka talsineeki to nevarēja peelaist.

Draguņeem vajadzēja atstāt Talsus agri no rīta pa Nurmuižas leelccļu. Kaujineekeem bij pavēlēts sapulcetees Sukturu kapos, kur draguneem vajadzēja jāt pret kalnu. Bez tam, tur abās puses ceļam bij grāvji un meži. Tāpēc ta bij deezgan izdevīga veeta uzbrukuma izdarišanaļ.

Sasmakā atteecigo ziņojumu saņemam eepreekšejas deenas vakarā. Ar steigu mobilizējām 14 kaujineekus, kuri bij gan ņēmuši dalību dažados gājcenos. bet ar draguneem aci pret aci vēl nekad nebija tikušees. Protams, mūsu ecroči bija mazvērtīgi: bij veena veca šautene, trīs berdankas, bet parejee bij apbruņoti divstobre-nēm. No sasmakeešcem, kureem bij jadodas uz Talseem, atceros tikai Oldšteinu un Šeinber&i. Garastāvoklis bij labs, un, divās orēs sasēdušees, dzeedadami devamees ceļā.

Lai izvairitos no leelakām nepatikšanām, braucām pa malas ce-leem gar KīviŠu krogu, kur uz Laidzes leelcela atstājām zirgus, bet paši teeši pāri laukam devamees uz Sukturu kapeem. Būdami ne-visai tālu no meža, pilsētas pusē sadzirdējām šāveenus, zirgu pakavu klaudzeenus un atkal šāveenus. Stiprā sala un mēnesnīcas del troksnis izlikās pavisam tuvu, tā ka pat no Talseem atsūtitais ceļa rāditajs bij pilnigi pārleecinats, ka Šāvēji atrodas turpat aiz uzkalniņa. Leelās izbailēs viņš man peeķērās pee rokas un čukstēja: „Viņi mūs nošaus, viņi mūs nošaus". Ta ka nevarejamīsti saprast, kādā atstatumā no mums norisinās sadursme, nolēmām virzitces uz preekšu, turotees grāvju tuvumā, lai vajadzibas gadijumā uz veetas peeņemtu kauju. Par nošaušanu, izņemot pavadoni, neveens cits i nedomāja.

Drīz veen mēs Iaimigi nonācām uzrādītā veetā, kur jau bij sapul* cejušees vairaki simti cilvēku. Saveeni bij stipri uztraukuši visus sapulcējušos, jo nezināja, kas īsti noticis pilsētā. Mēs, sasmakee-ši, likām preekšā apkārtnes pazinejeem noorganizēt pulcinu un apbruņot to labakām bisēm, lai tad nepamanīti eeeetu pilsēta, eeņemtu tur pozīcijas un pēc tam tur ecvestu ari visus pārējos. Tam bij pretim „vadoņi" — Linde un Brivmans (pēdējā īsto uzvārdu nezinu), — kuri apgalvoja, ka pilsētā esot nostiprinajees karaspēks

un par viņa pārvarēšanu un pilsētas eeņemšanu nemaz neesot ko domāt. Vairakuma Karastāvoklis pavisam nošļuka, kad kāds aiz neuzmanības izšāva. Beigās tika nolemts izklīst. Sasmakeeši ar to bij nemeerā, jo tā tika izjaukts gadijums izmēģināt pee draguņeem roku.

Apmēram 30—40 cilvēku aizgājām atpakaļ uz KiviŠu krogu, kur sastapām loti daudz laužu ar medneeku bisēm. Apspreedām. ko darīt. Visi bijām veenis pratis, ka jaeet tik pilsētā eekša. Bij taču skaidrs, ka ari pa citeem celeem daudz ļaužu dodas uz TaJseem. Nolēmām nepamanīti ceect pilsētā, eeņemt tur pozīcijas un tad uzsākt ar draguņeem eelu cīnu. Visi bijām loti labā garastāvokli un jutamees loti stipri. Bijām pārleecinati, ka nav tāda spēka, kas mūs spētu pārvarēt. Beigās pūlis mani izvēlēja par savu „kara vadoni**, kaut gan vineem paskaidroju, ka no kara mākslas man nav ne mazākās jēgas.

Līdz ar saules lēktu es ar Oldšteinu abi pirmee eegajām pilsēta. Nolikuši savas bises Freija kalejdarbnicā, gājām sīkāk izpētīt stāvokli. Izrādījās, ka pilsētā viss meerigi. Nakti bij pateešām notikusi sadursme. Kādi 4 vaj 6 cilvēki, ar medneeku bisēm rokās, mēģinājuši eelauztees dragupu zirgu stallī, lai tur apkautu gulošos dragūnus. Dragupi to laikā pamanījuši, atklājuši uguni un dažus uzbrucējus nošāvuši, bet pārejee aļzbēguši. Pēc tam dragūni apjāde-lejuši pilsētu. „Kreevu ragā" kāds pavisam meerigs eedzīvotajs, nekā ļauna nedomādams, izgājis ,.aiz pakša**. Dragupi to noturējuši par uzbrucēju un nošāvuši. Par to, kas norisinajees Sukturu kapos un visā Talsu apkārtnē, draguņeem nebij nekādas jausmas. Ap pīkst. 12 dcenā pilsētā jau bij saradušees vairaki simti bru-1 notu zemneeku, kuri te staigaja bez jebkādas vadibas. Vcena dala no teem bij eenēmuŠi Laidzes eelas namus, kuri atradās eepretīm bijušai sērkociņu fabrikai — kazarmēm. Kā aculeecineeki vēlāk stāstija, tad drnguņi peejājuši pee Laidzes ceļas, sakārtojušees un visi reizē pēc komandas aizaulekšojuši mūsējo pozicijam garām un devušees uk kazarmēm. Mūsejee tad sākuši viņus apšaudīt.

Kad sākās šaudišana, atrados uz Nurmuižas eelas. Sadzirdējis šos šāveenus, nevarēju tūliņ aptvert stāvokli un tāpēc steidzīgi devos uz Jomu Talseem, kur grupējās Sasmakas beedri. Viņus atradu vecajos kapos un tuvējās eelas. Pozicijas bij loti neizdevīgas, kadē( liku preekšā ecņemt veenstāva mūra māju ar dārzu, kas atradās l.eelās eelas un Kapsētas eelas asajā stūri. Mēs bijām 30 cilvēku, ar veenu šauteni, divstobrenēm un trīs berdankām. Patronu, pulvera un rcnkulu mums peetika.

Pēc pirmajām kristībām dragūni apjādeleja apkārtējos laukus līdz 1 pat Kīvišu krogam, kut tee nošāva kādus pars gājējus, un tumsai metotees gar ezera malu atgreezās pilsētā. Pīkst. 10 vakara dragūni, kopā ar kājneekeem, mēģināja uzbrukt mūsu pozicijai, bet pēc V-i stundas ilgas cīņas bij speesti atkāptees. Mušu puse zaudējumu nebij, bet par dragUņu zaudejumeem mes neko zināt neda-bujām. Driz.veen pec tam kāds ducis draguņu aulekšoja uz pilsētas centra pusi pa Stendes eelu. Mēs tūliņ atklājām uz viņeem uguni. Kāda puse no viņeem gan eekļuva pilsētā, bet pārejee tika eevai-noti vaj muka atpakaļ.

Otrā rītā vērigi aplūkojām savas pozicijas un nācām pee slē-dzeena, ka tās cīņai nederigas. Ja pagājušās nakts kaujās bijām palikuši dzīvi, tad par to varējām pateiktees veenigi draguņu „šķībām rokām^41. Noļēmām pārveetotees uz Leelo eelu, kādā jaunbū-vetā divstāvu mūra mājā.

Kas īsti notika Vecos Talsos, mēs nezinājām. Dragūni uzma-nija katru, kurš mēfcinaja eet cauri pilsētai. Bez tam, mūsu kaujas grupai nebij ne mazakās jēgas par kara mākslu. Mums bij tikai veena laba īpašiba — drošsirdiba.

Vecos Talsos bij dzirdami šāveeni. Kad uzkāpām uz nama jumta, eeraudzijām, ka pee kazarmēm norisinās kauja. Cik nopratām, tad cīņā pārsvaru ņēma mūsejee, kuri bij jau eeņēmuši kazarmes un ar kaujā eegūtajām šautenēm apšāva draguņus. Draguņi bij eeņēmuši pozīciju augšpus lopu kautuves, pee sudmalām. Vēlāk dabūjām zināt, ka mūsejee eeguvuši apmēram 100 šautenes, ar 5—10 patronām pee katras.

Mūsējo uzvaras Vectalsos mūs vēl vairak sadūšinaja. Pēc neilga laika bēgošee draguņi uzbruka mūsu pozicijam. Mes, protams, devām teem krcetnu pretsiteenu, grūti eevainodami vecāko apakŠ-oficeeri un dažus kareivjus. Kaut gan pret mums bij kādi 200 apmācītu un labi apbruņotu kareivju, bet mūsu pulciņā tikai 23 cīnītāji (bailigakee bij aizlaiduŠees), tad tomēr mēs no šis sadursmes izgājām kā uzvārētāji, un draguņi atkāpās.

Mums pēc tam neveens vairs neuzbruka. Veetejais karaspēks, kopā ar eeredņeem, trešajā deenā pameta savas mantas un gar ezera malu aizlaidās uz Tukumu.

Talsu kaujā nekrita neveens revolucionārs. Eevainots gan tika beedris Klimpmans, kuru vēlāk slimnicā arestēja soda ekspedicija un uz kara teesas spreeduma pamata nošava.

Pēc draguņu izspeešanas no pilsētas uzņēmām sakarus ar Vec-talseem, kur atradās b. Brīvmans. Brivmans uz ātru roku eeņe-ma pasta māju, bet mana grupa — policijas māju un ceetumu. Jaatzīmē, ka vēlāk par policijas majas eeņemšanu pilnigi nepareizi noteesaja kādu citu beedri (ja nemaldos, Lasmani). Minēto beedri, kura uzvārdu tā īsti neatceros, kopā ar diveem citeem beedreeirt nosūtiju tikai atslēgt ceetuma durvis Uti izlaist politiskos eeslo-dzitos. Viņš kaujās teešu dalību neņēma un eeradās pee mums pašās cīņas beigās. Kā lasiju avizēs, tad viņam pilnigi nepamatoti uzkrāva manis padarītos darbus.

Tikko bijām eeņēmuši policijas māju, izņēmuši logus un eekār-tojuši pozicijas, kad norībēja vairaki ļeelgabalu šāveeni un šauteņu zalves. Līdz tam es vēl nebiju leelģabalu šaveenus dzirdējis un tāpēc tūliņ nenopratu trokšņa īsto cēloni. Visi palikām savās kaujas pozicijās. Tikai pēc tam, kad atskrēja Brīvneeks un uzsauca, lai visi bēgot uz mežu, mūsu puiši aizlaidas kur nu kurais, kaut gan mēs ar bcedri Oldšteinu saucām to nedarīt

Palikuši ar Oldšteinu: divi veen, mēs abi nolēmām palikt pilsētā. Noglabājām savas bises un likamees uz ausi kādā dzīvoklī uz Dundagas eelas, jo peecas deenas nebijām ne ēduši, ne gulējuši. Mājas cilvēkus palūdzām novērot, kas pilsētā noteek. Kad pīkst. 8 no rīta tikām uzmodināti, dabūjām zināt, ka pilsētai uzbrukuši kādi 500 kājnecki ar 4 leelgabaleem. Viņi apšaudijuši baznicu un pasta māju un pēc tam aizbraukuši uz Stendes staciju, līdzi paņemdami 4 ķīlneekus. Vēl stāstija. ka pilsētā noturēta pilsoņu sapulce, kurā apspreests par eeroču nodošanu u. t. t. Izradijas, ka ari pārejee Sasmakas beedri nekur nebij aizbēguši, bet tepat pilsēta kur nu kurais paslēpees. Nolēmām, ka jabrauc uz mājām. Salīgam važoni un jau gatavojamees uz braukšanu. Bet tad pēkšņi eerau-dzijām pa Stendes eelu no pasta nama uz mūsu pusi streipuļojam divus peedzērušus dragūnus. Sadabūju kādu beedri, kurš prata kreeviski, un viņecm uzprasijām, ko viņeem vajaga. Viņi mums uz to neko neatbildēja, bet gan prasīja, lai parādot ceļu uz Lindes dzīvokli. Vēlāk izrādījās, ka šee paši dragūni bij pec tam eegājuš; Lindes grāmatu veikalā, izlējuši tur dažas pudeles petrolejas un veikalu aizdedzinājuši. Pats Linde izlēcis pa logu un aizlaidees. Kājneekeem sekoja divi jatneeki, pec kureem паса vesels eskadrons. Jātnecki šaudija uz visām pusēm.

Izeet uz eelas bij loti bīstami. Mēs atradamees salīgtā važoņa sētā, vārti bij noslēgti. Eeraudzijuši šādu ālēšanos, mani beedri atkal kur nu kurais izklīda. Ari man cits nekas neatlikās, kā pārlēkt blakus mājas vārteem un paslēptees.

Zaldāti isā laikā aizdedzināja vairakas mājas, kur, pēc viņu domām, dzīvoja revolucionari._ Likas, ka draguņi butu nodomājuši pilsētu iznīcināt, jo dega visās veetas_. No sakuma satrakotee zaldāti šāva uz katru vīreeti, kas tik’ ce|a pagadijas, bet vēlāk drusku nomeerinajās un stājās pee kratišanam. Dragūni laupija. ko varēdami. Bij pat tads gadijums. kad kāds mūsu beedris bij aizmirsis, ka kabatā revolvers, bet dragūns pee apmeklēšanas no kabatas izķēris tikai naudu un revolveri pat neaizticis. Eedzīvotaji ar steigu atstāja pilsētu, pamezdami mantas likteņa vara. Izņemot Stendes cēlu, kuru bij nosprostojušas karaspēka rezerves daļas, visi pārejee celi bij pārpildīti ar bēgleem.

Draguņeem nepeetika ar to, ka viņi apšaudija visus eelu gājējus. Leču mājas uzkalniņā bij nometušees zaldati un šāva ari uz bēgo-Aeem pilsoņeem. Dedzināšanas, laupīšanas un šaušanas turpinājās līdz vakaram. Kā vēlāk izradijas, tad visus šos „varoņdarbus" bij sarīkojuši veetejee muižneeki, kas peedzirdijuši draguņus un kūdījuši tos uz nekartibām bez fteneraļa Horunženko ziņas. Jandāliņš nobeidzās tikai tad, kad pats ģenerālis Horunženko bij licis vēl reiz izšaut uz pilsētu vairākus leegabala šaveenus. Stastija, ka pēc tam dragūni paķēruši salaupitās mantas un aizlaidušees uz Stendi.

Nakts pagāja samērā meerigi. Otrajā deenā mēs ar Oldšteinu apstaigājām pilsētu, bet no beedreem neveenu nevarējām satikt. „Pēterburgas veesnicā“ atradās pilsoņu komiteja, kura tagad nodarbojās ar eeroču atņemšanu eedzīvotajeem. Eeraudzijuši pār mūsu pleceem šautenes, pilsoni loti uztraucās, bet mēs vineem tikai parādījām ,,pigu“.

Kad eeradamees Sasmaka, mus tur jau turēja par mirušeem. Talsos karaspēks atgreezās tikai pēc dažām deenām. Pēc tam es eerados Talsos, lai uzmeklētu sakarus, bet tur neveena beedra nesatiku. Tikai kāds saimneeks mani aizveda līdz Kandavai, no ku-reenes aizbraucu uz Tukumu un tad — uz Rigu.

Rigā tikos ar beedreem Brīvmani, Kriņģeli, Lejiou un Mazo. Izņemot Kriņģeli, pārejeem tad bij pecnemti vārdi. Nolēmām pēt nedeļas eerastees Sabilē un tur noturēt apspreedi. Bet mūsu nodoms izjuka. No Rigas aizbraucu uz Sasmaku, bet no tureenes tūliņ dabuju laistees prom. Kā vēlāk dzirdēju, tad Lejin.tf soda ekspedīcija bij arestējusi Tukuma tuvuma, bet par citeem beedreem vairs neko nedabūju zināt.

Cik īsti Talsos cilvēku tika _ nošauts, skaidri nezinu. Runaja, ka — tuvu pee simta. Tomēr, kā jau minēju, kaujas laikā no revo-lucionareem nevcens nekrita. Apšauti vēlāk tika meerigee eedzī-votaji, kuri nejauši krita zaldateem nagos, ejot pa cēlām. Japee-zīmē, ka kaujai būtu bijušas daudz leelakas sekmes, ja pulcini būtu labak organizēti un«viņu vadoņeem leelakas zinašanas kara mākslā.

Ventspils organizācija

.

JĀNIS STERNBERGS. DAŽI VARDI PAR VENTSPILS ORGANIZĀCIJU 1905. GADA

No 1904. gada apriļa līdz oktobrim Ventspili pee Anša BuševiCa ilegali dzīvoja Jansons-Brauns. Šai laikā Ventspils organizācija nostiprinājās un attīstija intensīvu darbibu. 1904. gada vasara Kaziņ-mežā katru svētdeenu tika noturētas sapulces, kurās veenmēr runāja Jansons. Pēdēja sapulce, kurā peedalijās Jansons. notika oktobra beigās. Sapulcē bij saradušees 18 aktivakee bcedri un 3 lauku organizāciju preekšstāvji. Jansons runaja par konspirāciju un karu Tālajos austrumos.

Runādams par karu, Jansons aizradija, ka kara rezultātā mes varam izkļūt no zemgrīdes un eegūt legālās darbibas eespējas; tāpēc beedreem uz tādu varbūtibu jabūt gatavecm. Sapulce nolēma eeturet pēc eespējas stingrāku konspirāciju, jaunus beedrus uzņemt loti apdomīgi un zeemu nodibināt „Savstarpējās palidzibas beedri-bu“; tas ari vēlāk tika izdarīts. Palidzibas beedribas statūtus uz-rakstija Jansons. Statūti paredzēja, ka palidzibas beedribas beedri katru mēnesi maksās 50 kapeikas, bet slimības gadījumā viņi saņems no kases 3 rub. pabalsta nedeja un ārsta palīdzību, miršanas gadījumā — 50 rub. u. t. t.

Sapulces tika apmeklētas kārtīgi un noritēja bez traucejumeem.

Tajā laika Ventspils organizācija atsevišķu pulciņu nebij. Pulciņi tika nodibināti tikai 1905. gada maijā, kuru organizēšanā ņēma ak-tivu līdzdalību students Kārklinš.

Jansona laikā Ventspils organizācijā bij šādi beedri: Šēnbergs Teodors (vēlāk emigrēja uz Ameriku), Helmanis Kārlis, Sternbergs Jānis (1921. gadā partijas tīrišanas laikā izstājās no partijas), Lize Fricis (noteesata uz nometināšanu). Sakne un Šulcs (abi mūmee-ki. — domājams, ka tagad viņi miruši, jo jau toreiz tee bij paved stradnecki), PetroviČs (zveļneeks), Tīlis Fricis (kufestrādneeks, kara laikā bij Arhangelskā), Stegmanis (emigrēja uz Ameriku), Vanags (zvejneeks) un Grecinskis (mūrneeks). Bij vēl citi, bet tos vairs neatceros.

Meža sapulcēs ventspileeši no apkārtējām lauku organizācijām peelaida tikai delegatus. No Cirpciņu ceema organizācijas šajās sapulcēs peedalijās skolotājs GurinŠ, no Gāliņceema — Puriņš-Auzi-tis (1919. gadā Narvas frontē krita kā komisārs). Auzitis bij veens no apdāvinatakeem un enerfciskakeem sava pulciņa beedreem. Pec amata viņš bij krāsotājs. 1906. gadā viņu apceetinaia. Pēc tam viņš emigrēja uz ārzemēm. Dzīvoja Amerika, Belžija, Šveice u. c. No Vānes cecma sapulcēs peedalijās 2 delegāti, no kureem atceros Si-lagaili Peteri (Vandzenes saimneeka dēls, emigrēja uz Ameriku, no kureenes vēlāk atgreezas atpakaļ). No Alkšņa ķee£elcepla needalijas Nātriņš (vecigs strādneeks). Dundaga darbojas patstaviga organizācija. No tureenes ka delegāts uz sapulcēm eeradas Belzers (mūrneeks). kurš saņēma preekš savejeem literatūru. Ventspils organizācijai literatūru no Pigas peegādaja Bušs.

1905. g. pavasari no Rigas uz Ventspili tika atsūtits organizators Grīniņš (Burlaks). Ar runām viņš uzstājās 2 sapulcēs. Beedri, kuri bij peeraduši pee Jansona runām, ar jauno organizatoru nebij ap-meerinati. Drīz veen viņš aizbrauca.

Kuldīgas organizācijai no sākuma bij sakari ar Leepaju, no kureenes ta saņēma literatūru, norādijumus u. t. t. Ar Ventspils organizāciju ta ceešus sakarus nodibināja tikai pēc tam, kad bH eera-dees šeit students KārkliņŠ. Sakarus ar Kuldigu beedris Kārkliņš nodihinaja 1905. gada jūnijā, vasaras svētkos.

1905. g. pavasarī, pirms leeldeenām, Ventspili eeradas Rigas politehnikuma students (viņa uzvārdu neatceros), kuru šurp no Rigas bij sūtījuši Jansons un Ansis Buševics. Viņš, kopā ar kādu jaunu seeveeti, apmetās Einberģa nama, eepretīm katoļu baznicai. Abi viņi bij drukājuši veselu nedeju uzsaukumus. Kādreiz seeveete bij izgājusi pastaigatees, bet studentu pa to laiku arestēja policija. Nodevis viņu bij mājas īpašneeks Einberģis (kufea kapteinis), kurš bij sadzirdējis, ka klab studenta drukājamā prese un par to paziņojis policijai.

Ventspils organizācijas beedri, dabūjuši zināt par studenta ap-ceetinašanu, nolēma atsvabināt to no ceetuma. Vēlāk tika parlemts atsvabināšanu izdarīt uz ceļa, Sarkanmuižas tilta galā. Bet ta ka apceetinatais tajā naktī netika pārvests, tad no ši lēmuma nekas neiznāca. Students tika aizvests uz Rīgu paklusam, organizācijai ne-maz nczinot. Teesaja viņu teesu palata un peespreeda 4 gadus katorgā,

Ventspils organizācijai 1905. gada sākumā bij 5 braUniņi, 4 na-gani un daži mauzeri.

Reakcijai uznākot tika nošauts Ventspils organizaciias beedris Kārlis Kauliņš (skolneeks), kuru Jelgavas kara teesa bij teesajusi četras reizes par eeroču ekspropriāciju. Tuvāku ziņu par visu to man nav.

Par agrak minēto studentu Kārklinu tuvākās ziņas var, droši veen, sneegt b. Daniševskis, kas viņu pazīst no Jelgavas skolas laikeem. Varu tikai pateikt, ka viņš dzīvoja Meža eelā. kur atradas komiteja. 1905. gada vasaras svētkos viņu arestēja stražniks Jute-pe pee Ēdoles baznīcas. Kārklinu turēja Kuldigas ceetuma, no ku-reenes to atsvabinaja 1905. gada oktobri. Atceros, ka taisni nākošā trešdeenā pēc 17. oktobra no Ventspils ar zirgeem aizbraucām Kārklipam pakaļ uz Kuldīgu. Sājā brauceenā peedalijās Sternbergs, Krūziņš, Beeriņš un Bermans. Karkliņš pēc tam aizbrauca uz Diž-ivandi, pee Kuldigas.

Pēc Aizputes kaujas partijas organizācija bij nolikusi ari Ventspili bruņoto sacelšanos. Krūziņš bij eebraucis pēc municijas un mekleja Kārkliņu. Sastapamees ar Karkliņu uz ceļa. Kad eebrau-cām Ēdolē, tur Leepajas ,,saveenibneeki“ tikko bij noturējuši mitinu un nolēmuši dedzināt Ēdoles pili. Karkliņš nepeekrita pils dedzināšanai, bet aizturēt dedzināšanu nebij eespējams. Atbraucis atpakaļ uz Ventspili, viņš pēc tam aizbrauca uz Kuldīgu. Dabuju zināt, ka jau otrajā deenā Karkliņš, ejot pa eelu, dabūjis ar akmeni pa galvu. Ventspili ecradās soda ekspedīcija. Karkliņš šai laikā aizbrauca uz Vāri. Tur naktī no 22. uz 23. decembri viņš tika arestēts un nodurts. Kārklina noslepkavošanā peedalijees mācitajs Glezers.

Japeezimē, ka 1905. gada pavasari (otrajā svetdeenā pec leel-deenam), kad Karkliņš eeradās Ventspilī, viņš rosigi ķērās pee darba un noorganizēja streikus veetejos uzņēmumos, izveidoja partijas pulciņus u. t. t., u. t. t.

Streika komiteja bij šādi atsevišķi pulciņa preekšstāvji: Viga, Sternbergs, Helmanis, Pūriņš, Pilķis, Višķers Grautiņš.

Leeldeenās par beedreem tika peeņemti Sulmanis. Krūziņš un citi.

Ar Peterpili Ventspils organizācija uzturēja sakarus caur studentu Lapu, kurš Peterpils valsts univerzitatē studēja jurisprudenci un strādāja pee Vārēs muižas grafa par rakstvedi.

Atceros vēl kādu ebreju tautibas studentu Bermani. no Ventspils. Viņš studēja medicīnu. Bermani arestēja soda ekspedicija viņa vecāku dzīvoklī, Leelajā eelā. Vedot to peekāva un 11 veetās sadur-stija ar durkļeem. Pēc tam to slepkavas bij eemetuši Šķūnī pee dzelzsceļa stacijas, kur viņš tikmēr mocijees, kamēr nobeidzees.

Leepajas organizācija

.

J. GAILIS-SARKANAIS. 1905. GADS ALŠVANGA

īpatnēju veetu Latvija Hdz 1905. gadam un pat vēlākos gados eeņēma Alšvangas un apkārtējo — Pilsberģes (jūrmalas). Gudeneeku, Basses, Jaunas muižas, Grāveru un Adzes pagastu eedzivotaji, kuri peedereja pee Alšvangas katoļu draudzes (ap 8—10.000 cilvēku) un kurus sauca par „suiteem**. Nosaukums „suits** celees vaj nu no vārda „suoi“ — purvs, suosti** — purva ļaudis, jo Alšvangas apvidus peeder pee purvainakeem un mežainakečm apvideem visā Kurzemes jūnnalā, vaj ari no vārda „jezuiti** (katoļu preesteri-mūki), kā to citi izskaidro.

Reformācijas laikā ari AJšvangā bijis eespeedees luterānisms un tur sprediķojuši luterāņu garidzneeki. 1573. gadā Alšvangas muiža pārgājusi kāda Jēkaba fon Sverina īpašumā, kura dēls Johans-Alfrids fon Šverins atradees poļu deenasta, apprecējis skaistu po-leeti Barbaru Konarsku un zem viņas eespaida peeņemis katoļu ticibu. Viņš padzinis Lutera mācibas sludinātājus, eecēlis atpakaļ bijušā godibā katoļu baznicu un ļoti rūpejees par to, lai pee katoļu mācibas peegreeztu atpakaļ ari savus Alšvangas zemneekus,1

Lai savus katolticigos zemneekus atšķirtu no kaimiņu lutera-ņeem, Sverins eevedis īpatnējus tautas apģērbus: seeveetem — īsus rozā-sarkanus brunčus, sarkanraibi izaustas seģenes, īsas izrakstītas jakas, sarkanas-ābolaiņi aditas zeķes; vīreešeem— „ūzas** (bikses) im garus (pāri ceļeem) svārkus (,,bruslakas“), no pelekas pašaustas vadmalas, ar krokām ap viduci, stāvu apkakli, divām rindām perlamutra pogu, ap vidu sajostus ar jostu vaj apseetus ar pinekļu.

Ap 1905. gadu Alšvangas vīreešeem šādi apģērbi jau sāka izzust, bet seeveetes vēl stingri peeturejās pee šīs „tautiskās štātes**, it īpaši baznīcā ejot, kā ari kapusvētkos un citos svinigos gadijumos.

Sakarā ar šeem apģērbeem starp „suiteem** un apkārtējo pagastu eedzīvotajeem beeži veen izcēlās nopeetnas sadursmes, kur tika veenu otru reizi izleetas ari asinis, jo par „suiteem^1* viņu kaimiņi un

* Skat. V. I. Stavenhagena „Album Kurlāndischer Anschichten", Mitau, 1866., un M. Skujeneeks „Latvija", Rigā, 1927. g„ 150 lpj).

it īpaši lauku puiši mēdza zobotees teikdami: „Suiti, uz rindu, lai var pumpas (pogas) saskaitit!44

Pēc Šverina nāves Alšvangas draudze bij pārgājusi kroņa īpašumā, tāpēc visi ,,suiti“ kļuvuši par „kroņa ļaudīm^44. Viņi bij samēra turīgi. Neraugotees uz to, tee izglītibas un kultūras ziņa ap 1905. g. bij stipri atpalikuši no apkārtējo kaimiņu pagastu eedzīvotajeem, jo „suitu^44 kulturālo peeaugumu visādi traucēja milzigais katoļticības eespaids. Lai gan kapitālisms ari še jau bij eespeedees lauksaim-neecibā un ārdija vecās feodālās eekārtas paleekas, tomēr — vēl ne tik stipri, kā pārējos Latvijas pagastos un draudzes. Še vel ap 1905. gadu bij sastopamas mājas ar vairakcem „zemes kalpeem^44, zeme tika apstrādāta pēc vecu vecām tēvu tēvu parašām, naudas algas veetā saimneeki saveem kalpeem. puišeem un meitām, izmaksāja „bandu^44, t. i. „graudā^44, natūra, dodot dažas pūrveetas zemes, labibu, seenu. mitinot viņu lopus, sējot linus, kartupeļus, izsneedzot pašaustas vadmalas drēbes, nātnas bikses, kreklus u. t. t. šādu „bandineeku" Alšvangas draudzē 1905. gadā vēl bij deezgan daudz. Saimneeks ar saimneeci tika uzlūkoti par visas „leelās saimes^44 vecakeem. Rītos, vakaros, kādu svinibu, nāves vaj citas nelaimes gadijumos kā cilvekeem, ta lopeem un mantai tika skaititi patari, aizlūgšanas un peekoptas daudzas vecās senču parašas. Tumsiba ■ un māņticība še bij vēl pilnos zeedos.

Sakarā ar to, ka Šverins savus zemneekus atgreezis pee katoļticības ar dažadu spaidu palīdzību, toreiz Alšvangā notikuši vairāki zemneeku nemeeri un sacelšanās mēģinājumi. Veena šāda mēģinājumā gadījumā Alšvangas muižas zemneekus peekrāpis muižas „stārasts^44, pee kam divi sacelšanās vadoņi noteesati uz nāvi. 3 ver-stes no Alšvangas muižas, Leepajas Ieelceļa malā, tā saucamajā „Teesas kalnā^44, šeein zemneeku vadoneem uz bluķa nocirstas galvas. šis notikums bij dziļi eespeedees tautas atmiņā un par to veči vēl 1905, gadā ar šausmām stāstīja, peeininot bargos Šverina laikus.

Lidz 1905. g. brīvibas deenām Alšvangā nekādas partijas organizācijas nebij. Tikai dažeem veetejeem eedzīvotajeem bij sakari ar Leepajas, Ventspils un Kuldigas organizācijām, no kurām tce 1905. g. vasarā saņēma literatūru un norādījumus, kā organizēt muižās laukstrādneeku streikus. Rudzu pļaujamā laikā Alšvangā un tās tuvākā apkaimē dažas deenas nostreikoja Oudeneeku, Blimenes, Jaunās un Grāveru muižu kalpi. Pee tam kaimiņos — Biržu muižā — bij noticis šāds komisks gadijums ar baronu Holtepu. Kādu ritu, izgājuši rudzus pļaut, kalpi sasēdušees grāvmali un sākuši ap-spreestees, ka ari viiieem būtu jastreiko, kā to darija citu muižu kalpi, un jauzstāda baronam savas prasibas. Baronam iztapigais vagars tūliņ devees uz muižu paziņot, ka kalpi „dumpojotees^44. Balons izlēcis no gultas un skrējis vagaram lidz pārleecinatees, kas ar kalpeem noticis. Kalpi, labi zinādami savu baronu, nolēmuši viņu

pirms prasibu uzstadišanas ,,paazet“. Kad barons aizelsees pee-skrējis, kopā ar vagaru, pee kalpeem un uzprasījis:

„Puiš\ ko jūs grib, kad nepļauj to rudz’?” — tad veens no atjau-tigakeem kalpeem (Ronis) lēnām peecēlees, peegājis pee barona un teicis:

„BaronleelskungSj mēs gribam, lai jūs un jūsu lcelmāte_ tāpat strādātu, kā mes. Se izkapts, stājees spailes galā, un leelmate lai nāk seet”.

„Jūs trak\ man puiš’! Nu kā to var, nu kā to var! Lai es plau to rudz’ un man leelmāt seen’! Ko teiks tad vis’ kalpseev’?!” — pukojees barons,

„Ja, tāda ir veena no mūsu prasibām, baronleeIskungs“ — mee-rigi atbildējis Ronis.

„To es nevar’, to es nevar’! Bet kād’ ir ta cit’ jūs’ prasib’, varbūt, ka to es var’?“ — meklēdams izeju no k[ūmigā stavokla, vaicājis barons.

Ronis nolasijis baronam preekšā kalpu prasibas. Barons tās visas peeņēmis, peebilzdams tikai, lai viņu un leelmāti atbrīvojot no rudzu pļaušanas.

Kā Biržu, tā ari pārejās muižās, kalpi ar streikeem panāca sava stāvokļa uzlabošanu. Tas palīdzēja viņos modināt interesi uz politisku darbību un savu teesibu aizstāvēšanu.

Apkārtējos pagastos jau no pavasara bij noturētas vairakas sapulces un baznicas demonstrācijās, bet „suitos” lidz pat 17. oktobra manifesta pasludināšanai ncbij notikusi neveena demonstrācijā, neveena sapulce. Loti izdevīgi bij noturēt kaut cik plašu masu sapulci Alšvangas baznicā, kur katru svētdeenu sapulcējās daudz laužu. Bet, apvērtejot „suitu” leelo ceenibu pret savu baznicu. mēs bai-dijamees aizskart viņu stiprās reliģiskas jūtas, lai nesaceltu viņos naidu pret revolucionāro kustibu un partiju. Tapec nolēmām masu sapulces sarīkošanai izmantot veetejo ministrijas skolu un Teesas kalnu, sarīkojot no skolas līdz šim kalnam gajeenu ar sarkaneem karogeem un dzeesmām. Speciāli šim gadijumam sacerejam šādu dzeesrniņu, kuru tagad citēju pēc atmiņas:

TEESAS KALNA

Sauca cits caur citu ļaudis. Darbu stelgtin pabeidza;

Bija sūri bēdu laiki Mūsu mīlā Latvijā: Ozoldēli, leepu meitas Tvīka smagā verdzibā.

Bargi kungi darbu deva, Rīkstēm kūla stradneekus: Latvju tautai sveedri plūda, Vaigi mirka asarās. [102]

Bet jo vairak ļaudis kūla Bargais Sviriņš* AlSvangā: Ļaudis esot laiski blēži. Darba deezgan nedarot.

Naktis meegu projām dzina Dzirnas greeza maltuvēs...

Gauži, gauži saule raudā,

Тогпйг paldees vectā rīkstes Kailas meesas graizīja:

Agrāk brīvā latvju tauta Leelās mokās izmisa.

„Brāli! Cirvjus, vāles rokās,

Jups lai parauj varmākas!" — Divi braši puiši sauca,

Laužu barā stājušees.

Nakti pulks uz muižu gāja,

Pilij apkārt apstāja,

Sita cirvjeem, vāleem vārtus, Sauca ārā varmāku.

Sviriņš zils no dusmām blāva. Dzirdot laužu vaimanas:

„Klučos biežus! prom pee staba! Galvas nost šeem nefcēleem!"

„Vaj nu tava galva šķīdīs,

Jeb mums dosi brīvibu!" — Sauca cits caur citu ļaudis, Vārtus pilij eelaužot.

Cits caur logu leen jau pilī,

Lai tur veiktu vannāku...

Sviripš, juzdams nāvi tuvu, Bailēs sauc pēc stārasta.

Strārasts mīkstu mēli prata Savus brāļus meerinat.

Ļaudis klīda jautri mājās Gaidot dotās brīvības.

Zalkši, krupji čum un valstas Tumšos piles pagrabos...^

Abus puišus dzelžos slēdza,

Meta viņu mudžekli.

Rītā agri uzlecot.

Asariņas bērtin bēra Zemes mitrā preekšautā.

Teesas kalnā klucis apklāts,

Bende cirvi aplūko...

Ļaudis apkārt čukst un vaida, Karavīri atauļo...

„Lūdzat deevu, pirms ka mirstat!" — Uzsauc puišeem garidzneeks.

Kluss kā miris, veens no puišeem Kesāk balsī aizgrābtā:

„Brāli! ēnu valstī eesim,

Slaukat acis, neraudat.

Ne jau kādas vainas labad Plūdis svaigas asinis.

Daudz vēl latvju asins plūdis, Daudz vēl kungstčs mocekļu;

Bet tam cerat, tautas brāli:

Ausīs spožais auseklis".

Galvas tad uz kluci lika Abi tautas mocekli;

Cirvis zvēlās, galvas krita.

Plūda smiltīs asinis.

Driz par saveem dēleem Pērkons Bargi, bargi atreebās:

\ Stārasts Puķu dīķī beidzās,

Sviriņš tika nopālots.

liet uz puišu kapeem Pērkons Divus bērzus stādīja.

Jaukos rītos, saulei lecot,

Bērzi raud par mocekleem".

šādu dzeesmu sacerējām, lai gājeenā no skolas uz Teesas kalnu būtu ko dzeedat, jo revolucionārās dzeesmas „suiti" vēl nezināja un luterāņu garigo dzeesmu meldijām peelāgotās cīņas dzeesmas katoli ari neprata vilkt. Šo jauno dzeesmu, kopā ar citām, vispirms pavairojām ar hektogrāfu. Pēc tam skolotāji štegmanis un Čēže, kamēr ticigee baznicā lūdza deevu, skolas telpās jaunee-šus apmācija dzeedat. Abi šee skolotāji, eerodotees soda ekspedīcijai, tika arestēti, bet vēlāk, peerādijumu trūkuma del, atsvabināti. Vaj viņi bij partijas beedri — nezinu. No skolas viņus tomēr atlaida.

Pēc deevkalpošanas ap skolu sapulcējās vairak tūkstošu laužu. Tā ka par sapulci bij eepreekš izziņots, tad bez „sifitcem" bij sa-radees ļoti daudz cilvēku ari no apkartejeem pagasteem.

Viss 3 verstes garais ceļa gabals no skolas līdz Teesas kalnam bij pārpildits no veena gala līdz otram. Plīvoja sarkanee karogi, prcekšgalā soļoja dzeedataji, kuri rāva vajā „Teesas kalna“ dzee-smu „Saulit tecej’ tecēdama" meldijā. Teesas kalnā b.b. Veikelis, Lipinskis, Cīrulis un vēl kāds leepajneeks, kura vārdu neatceros, noturēja politiskas runas. Es pārdevu literatūra, kuru mitina dalib-neeki izpirka dažās minūtēs. Leepajas beedris vāca zeedojumus eeroču eegādašanai, uz ko ,,suiti“ devigi atsaucās.

Pēc mitina Teesas kalnā gājeens, tam pašam dzeesmam jūsmigi skanot, virzījās atpakaļ uz skolu, kur mītiņš tika turpināts. Sapulce apskatija jauno tautskolas programu, jautājumu par vecās pagastvaldes padzīšanu un ricibas komitejas izvēlēšanu u. t. t. Tika dotas atbildes uz daudzeem jautajumeem un izdarita pee-rakstišana zocialistos. MStiņš beidzās tālu pāri pusnaktij, kad. dzeedot revolucionārās dzeesmas, it īpaši „Teesas kalna" dzee-smu, sapulcejušees gan braukšus, gan_ kājām izklīda.

Sis pirmais, plašais Alšvangas apkārtnes masu mītiņš bij īstas „suitu" kalpu un Iaukstrādneeku politiskās atmodas sakums. Pēc tam viņi ļoti aktivi peedalijās revolucionārajā kustība. Velak, 1905. gada novembra un decembra cīņās, viņi bij veenmēr pirmajās veetās (peemēram, Aizputes kaujā), eedvesdami visur vācu baro-neem un cara karaspēkam bailes.

Kerodotees soda ekspedicijai, ar Lāragas un Kurmales Bredri-heem preekšgalā, tika izdaritas plašas kratišanas, aresti, apšaušanas un nežēliga pēršana. Soda ekspedicija nošāva šādus aktīvākos „suitu" revolucionāros darbineekus: Alšvangas pagasta ricibas komitejas preekšsēdetaju Ermani Krūmu, ricibas komitejas locekli Andreju Osi, Alšvangas muižas galdneeku un ricibas komitejas locekli Andreju Putniņu, viņa radineeku kalpu Andreju Putninu, Juri Jaunbirzi veeteja bodneeka dēlu, u. c. See bij pirmee reakcijas upuri. Bet daudzi revolucionāri emigrēja vaj slapstijas pa plaša-jeem Alšvangas, Ēdoles u. c. apkārtnes mežeem, kuros, neraugo-tees uz sarīkotām „mežabrāļu" medibām un nerimstošām kratiša-nām, soda ekspedicija visus tomēr nevarēja noķert. Lai pa mežeem slēpjošos dabutu rokā, S. Bredrihs bij peerunajis Alšvangas katoļu mācitaju Jasinski, Pilsberires mācitaju Ozoliņu un kroņa mežkungu Kurmiņu, pēc tautības poli, baznicās un mežkunga kanc-leja izsludināt, ka viseem izbēgušeem revolucionareem. kas labprātīgi pceteiksees soda ekspedīcijas preekšneekam. tikšot viss peedots. Tikai vissliktākā gadījumā par „dumpošanos" būšot jaat-sčd 1—3 mēneši ceetumā administratīvā kārtā.

Kādi 32 Pilsberfccs jūrneeki, zvejneeki un Iaukstrādneeki, kuri slēpās pa mežeem un bij labi brunojušees ar robežsargeem atņemtām šautenēm, bij ari noticējuši šim solijumam un labprātigi pec-teikušees soda ekspedicijai. Protams, visi viņi tūliņ tika arestēti, sākumā aizvesti uz Kuldigu ceetumā, tad uz Aizputi un pēc tam uz Valtaiķeem un pa veenam graviņā pee Bendrupa kroga no dragu-neem nošauti. Pēc tam, kad nošauto līķi bij vairakas deenas nogulējuši noslepkavošanas veetā, leelakā dala no teem tika aizvesti uz Pilsberfci un tur veena kopējā kapā apglabati.

Kad nošauto peederigee pārmeta macitajeem un mežkungam Kurmiņam, tad bij dabūjuši atbildi, ka Bredrihs viņus esot pee-krāpis. Viņš teem itkā esot pateicis: „Politiskas leetās goda vārds ir tikpat, kā sunim izmests kauls, lai to peelabinatu“,

1905. gads Alšvangā, tāpat kā pārējos Latvijas apvidos, bij lee-lu pārdzīvojumu un lūzumu gads, kas dragaja vecās feodālās ee-kārtas atleekas, izklaidēja aklo ticību uz katoļu garidzneekeem un radīja strauju noslāņošanos starp saimneekeem un kalpeem. Līdz 1905. gada revolūcijai, kā jau teicu, šeit vēl pastāvēja ,.bandinee-ku“ un „zemes kalpu“ atalgojumu veidi un stradneeku algas vispār bij daudz zemākās, kā apkārtējos pagastos, kaut gan ,,suitos“ saimneeki, kā „kroņa ļaudis", bij deezgan turigi. Pēc 1905. gada revolūcijas daudz kas pārgrozijas kalpu un saimneeku attee-cibās. Drīz veen izzuda „zemes kalpi" un „bandineeki". Saimneeki sāka strādneekus atalgot naudā, eegādajās lauksaimneecibas mašinas, dibināja beedribas, krāj-aizdevu kases u. t. t. Ari lauk-strādneeki pēc kāda laika eekaroja veetejo izglītības beedribu, kuru bij nodibinājuši „pelekee baroni" un viņu veetejais vadonis, reakcionārais skolotājs Zvagulis.

Vēlākos gados, rimstotees reakcijai, bij vairaki mēģinājumi atjaunot partijas organizāciju, apveenojot izglābušos beedrus un savervējot jaunus. 1912.—1913. gadā šāds mēģinājums ari izdevās. Tomēr sevišķu rosibu pulciņš nespēja izrādit, jo trūka teorētisku spēku. Pulciņa beedri atteecigas deenās uzvilka sarkanos karogus, izplatija proklamācijas, kopēji lasīja ilegalo literatūru un darbojās legālā izglitibas beedriba. Ka akti vākos ta laika beedrus varu minēt būdeneeka dēlu Maču Baļeviču, pagasta skrīvera palīgu Kalniņu {„šabraku"), skolotāju Kalēju un vēl dažus, kuru vārdi man izzuduši no atmiņas.

Tiklab pašā Alšvangā, kā ari pārejās muižās, par kaut kādu plašu aģitācijas darbu starp kalpeem, kamēr tur atradas zaldati, ne-bij ko domāt, jo pļāpāšanu un nodevibu varēja sastapt ik uz soļa. Bet pēc zaldatu aizecšanas Alšvangā veen tika noveetoti vairaki eeredņi ar kādeem 10—12 stražņikeem. kuri pa naktīm braukaja un jādelēja pa ceļectn, novērodami un aizturēdami katru, kas vi-neem izlikās kaut cik aizdomigs. Tāpat viņi rīkojās svētdecnās pec baznīcas un tirgus deenās tirgus laukumā.

Neraugotecs uz to; vēlākā laika partijas darbs kaut cik tika atjaunots. Pecmērārn, kādu leeldeenas nakti pulciņa beedri izgāja kaisit proklamācijas. Izplatijām tās pa apkārtejeem celeem un Alšvangas muiža, bet kādu daļu nolēmām izkaisīt baznicā.

Kad nokļuvām pee baznīcas, bij jau kreetni gaišs. Bij jauks pavasara rīts. Pēkšņi saulei lecot, atvērās baznicas vārti un katoļu garidzneeki ar svētbildēm un svecēm, deevlūdzeju pavadiba, dzeedadami un slavēdami kristus augšāmcelšanos, nāca no baznicas ārā krusta gājeetiā. Uzrāpušees uz baznicas mūra vaļņa, laidām vējā gājeenarn pretim proklamācijas. No ta radās tāds uztraukums un apjukums, ka pūlis apgāza svētbildes, garidznee-keem sajuka lūgšanas un no visām pusēm sāka skreet uradņiki un stražņiki. Izmetuši pēdējās proklamācijas, meerigi nolēcām no vaina, un gar dzirnavu dīki nepamanīti aizsoļojam uz tuvējo mežu.

Protams, sākās kratišanas un lapiņu izplatitaju meklēšanas, bet — bez panākumeem.

Pulciņš mēģināja ari patstāvigi izlaist uzsaukumus. Šai nolūkā b. Kalniņš („Šabraks") bij nogreezis pagastvaldes hektogrāfam lentes galu. Uzsaukums tika izlaists, kas veetejos varas vīros sacēla leelu uztraukumu. Pagasta vecakajam un skrīverim, kas bij īsts melnsimtneeks un kuru ļaudis lamaja par ,,Punķi“, b. Kal-nioŠ bij izlicees aizdomīgs, jo viņš, lūk, lasot avizes, nēsājot kādas tur grāmatas, pa naktīm kaut kur nozūdot. Tāpēc Kalniņš drīz tika atlaists no darba un aizbrauca. Kad izcēlās karš, viņš bij Slokā, kur tika eesaukts kara deenasta. Revolūcijai izcelotees. Kalniņš strādāja padomju darbā, latvju strēlneeku pulku politnodaļā. Tagad viņš dzīvo Maskavā kā pensionārs. Kādus ceļus gājuši pārejee ,,suitu“ pulciņa beedri — nezinu. Ceru, ka 1905. gada cīņu mācibu ,.suiti“ nebūs aizmirsuši, tāpat ka viņu preekšteči nekad neaizmirsa Sverina laiku sivās cīņas, un ka viņi turpmākās leelas cīnās par Padomju Latviju atkal būs pirmajās kaujinceku rindas.

S. BERĢIS. RUDBĀRŽU MUIŽAS DEDZINĀŠANA

(Dedzinātājā atmiņas)

Laikam gan reti kāds rakstīs par tādām leetām, kā muižu dedzināšana, jo partija 1905. gadā uzstājās pret muižu dedzināšanu un tāda rakstura aktus nosodija. Tomēr pateesibai uh ta laika garam par labu jasaka, ka, lai gan leelakais vairums muižu tika nodedzināts veenkārši aiz zemneeku naida pret muižneecibu un pavisam nevcetā, tomēr dažu muižu dedzināšana bij no apstākleem izsaukta, un ka tādos gadijumos tas tika darits zināmos stratēģiskos nolūkos. Runa eet par tām stiprajām akmens pilīm, kurās bij eesēdinati zaldati vaj dragūni un no kureenes muižneeki, aiz viņu mugurām slēpdamees. nekaunigi uzbruka revolucionārai tautai. Revolucionaree zemneeki neklausīja partijas aizrādījumus, ka muižu ēkas var noderet nākameem tautas nameem, bet ar pašapzinīgu bravūru atbildēja;

— Ek. ar mūsu sveedreem un asinīm viņas celtas, — mēs viņas ari nosvilināsim! Vaj jūs gribat, lai viņas baroni ar zaldateem nostiprinājās un mūs tad kā zaķus šauda? Ar mūsu stobrenicām tad mēs npkā neizdarīsim. Mūsu lodes un skrotēs teem beezajeem mūreem cauri nesit. Kad izkarosim brīvibu, tad uzcelsim jaunus tautas namus, — tad nākat tikai un sprediķojat!

Pee tādeem, apmēram, apstākleem notika ari Rudbāržu muižas (Aizputes apriņķī) dedzināšana. Teesa, nevis veetejee rudbārž-neeki to darija, — viņi bij pat pret tādu aktu, — bet gan viņu kaimiņi skrundeneeki. Apstākļi bija tādi. Rudbāržu rīcibas komitejā bij eeticis veetejais muižas pārvaldneeks, kas savus kalpus visādi muļķoja un slepus sazinājās ar aizbēgušo baronu Firksu. Gāja baumas, ka viņš tam pat sūtot naudu. Rudbārži bii deezgan atpakaļ palicis pagasts, un kaimiņi — skrundeneeki un seeksāt-neeki — uz rudbāržneekeem ēdās, ka tee esot barona roku laižas un nc velna neesot izdalījuši. Muižā uzturējās neleela saujiņa dragunu, muižas brūzī glabājās neizlaists kreetns spirta krājums un turpat muižai blakus bija barona Firksa leelais „iršu dārzs", kurā, spirtu apdzērušees, šaudija iršus Skrundas un Rudbāržu saimneekdēli, sarīkodami veselu bakhanaliju. Tas apzinigajeem skrundeneekeem nepatika, un viņi bij nolēmuši šo ligzdu izsvilinat.

15. decembri pee manis eeradās 4 skrundeneeki, dūšīgi puiši (vārdus gan viņeem neatminos, veens bija Rumānis, kurš vēl tagad dzīvo Amerikā), un uzstājās, lai ejot līdzi Rudbāržus svilināt. Biju ārkārtīgi noguris. Vairakas naktis no veetas negulējis un pavisam izbļaustītu rīkli, tā ka man nācās vairak ar rokām, nekā ar muti argumentēt pret dedzināšanu. Viņeem peeveenojās mans tēvs, lecis bibelneeks, bet karsts muižneeku nīdējs, kurš mani vilka uz zoba. ka ne velna nederot tāds revolucionārs, kurš_ tikai ar muti plātotees, bet ar darbeem nekā. Viņš mani tikpat kā dzī-šus izdzina iz gultas ar bibeles vārdeem: „jo rakstīts stāv: izvelc savu zobenu!'*

Prasiju skrundeneekeem, vaj vineem ir rīcibas komitejas rīkojums par dedzināšanu. Tāda nebij. Tad nācu pats teem talkā un liku preekšā aizeet pee Seeksātes pagasta rīcibas komitejas preekšsēdetaja, manu kaimiņu Ripišu saimneeka Ādolfa Etdmaņa (nošauts 1906. gada vasarā) un dabūt no viņa dedzināšanas „orderi". Tā ari izdarījām. Erdmanis no sākuma gan stīvējas, ka Rudbārži neesot viņa „kompetencē" un ārpus viņa teritorijas robežām, bet tā ka ari viņam Rudbāržu muiža.rēgojās acīs kā kontr-revolucionāru perēklis, tad beidzot izrakstīja dedzināšanas pavēli un uzspeeda tai pagasta zīmogu. Vēl paņēmām otru orderi preekš Valtaiķu mācitaja, lai tas mums izdotu zirgus. Kāpēc kūlamees tādu gaisa gabalu uz Valtaiķu mācitaja muižu pēc zirgeetn, īsti neatminu; laikam gan tāpēc, ka veetejās Seeksātes un Kalnamui-žas rīcibas komitejas negribējās traucēt, jo tur bij leeli saimnee-kotaji, kas muižas zirgus taupīja praktiskeem darbeem. Muižas jau tika uzlūkotas kā pārgājušas tautas īpašumā, im viņās rosīgi rīkojās muižas rīcibas komitejas, kuras revolucionārās ,.Škutis" labprāt greeza virsū mācitaju muižām.

Pa ceļam paņēmām sev līdzi vel Seeksātes Irlavas būdelneeku (vārdu neatminos, 1906. g. nometināts uz mūžu Sibīrija) un Kaln-muižas Durbju māju puisi Otto Zommeri (dzīvo Amerika). Maci-taja muižā mūs loti laipni sagaidija pats mācītājs _fon Zammels, kurš plijās virsū, lai eedzerot tēju, kamēr zirgus sajūgšot, un dee-zin kāpēc līda mani apkampt (varbūt tāpēc, ka man mugura_ bij skolneeka mētelis ar zilām uzšūvēm un spīdīgām misiņa pogām). Apkampeens viņam tomēr neizdevās, jo mācītajam bij preekšā tukls vēders. Es nu gan nosarku kā izpliķēts, par ko puiši mani ceļā vilka uz zoba. Mācītājs bija ļoti nobijees, jo nedeļui pirms tam mēs turpat netālu bijām eepēruši uradņiku un noplēsuši tam uzplečus.

Rudbāržu muižai tuvojamees peevakarē, kad saule bij jau nogājusi. Apturējām zirgus apmēram 1 versti atstātu meža un paši pa Ieelcelu tuvojamees muižai. Skaidri nezinājām, vaj muiža ir vet •dragūni, vaj nav. Bet ka muiža teek apsargata, to mes nopratām, jo muižai apkārt pa parku un leelceju staigaja bruņotu vīru patruļa.

Vcens no skrundeneekeein devas pee vineem parunat, bet viņf to sev klāt nelaida, kleedza, ka Šaušot. Mums šauteņu nebij un mūsu eeročus patruļās neredzēja un tāpēc tee izturējās loti bargi.

— Lopi! — šņāca mūsu izlūks-skrundeneeks. — Paši rudbarž-neeki apsargā. Vineem jau nu mēs veegli sadotu pa kaklu, bet ar vipeem plēšotees uzrausimees vēl uz draguņeem.

Bet te uzstājās otrs skrundeneeks, pavecāks vīrs:

— Nekas, beedri! Atļaujat man uzstātees — viņš teica un izvilka no ķešas melni nosūbējušu tabakas repi ar neleelu puškiti galā. Saņēfnis tabakas repi aiz vaļējā gala, viņš to pacēla gaisa — tin mēs sapratām: vakara nokrēslā tabakas repis izskatijas kā apaļa bumba.

— Jūs nākat man gabaliņu nopakaļis un izturatees meerigi un droši! — viņš noteica un tuvojas patruļai. Patrulneeki sakustējās, bet nešāva,

— Beedri! — mūsu skrundeneeks uzsāka patētiskā balsi, lai pa-trulneeki gūtu peenācigo eespaidu. — Jūs darat neapzinigu darbu, sargadami barona muižu. Mēs neslāpstam pec jūsu asinīm, bet muižu mēs eeņemsim un nodedzināsim. Ja jus neatkapsatees ar labu... — un viņš teatrāli pacēla tabakas repi gaisa ka uz mešanu.

— Šī neleelā bumbiņa jūs visus noslaucīs no zemes virsus!

Mēs tikko spējām savaldit smeeklus, bet ,,bumba“ un šī runa

patruļneekus tā eespaidoja, ka tee nolaida bises un mums tuvojās pavisam nošļukuši. Viņi sāka lūgtees, lai pametot pee dzīvibas.

— Kas jums lika muižu sargat?

Muižkungs.

— Kur draguņi?

— Aizjāja jau šorīt. Varbūt uz citu muižu, varbūt uz Aizputi pretim baronam.

— Ak. tad baronu gaidat gan?

— Mēs jau nu ne — muižkungs.

— Muižkungs un muižkungs — skrundeneeks medijas. — Dodat šurp plintes un nākat mums līdzi! — viņš asi pavēlēja.

Atbruņojām patruļu — cilvēkus 20 — un devamees uz pili. Tur mums pretim izmetās resns pavārs un vairakas kēka un istabmeitas. Pavārs bij noskaitees, kā īstens kērubs. un nekaunīgi kveeca, ka muižā eeroču vairak neesot, ka divas reizes muiža jau esot izčamdita. Gadijās ari q_ats muižas pārvaldneeks un nobijees lūdza savas rīcibas komitejas vārdā, lai mes istabas „nepcclāčojot" ar savām dubļainajām kājām. Zommers tam pabāza zem deguna Erd-mana izrakstīto pavēli par muižas dedzināšanu, ar pirkstu apklādams Seeksātes zīmognospeedumu. Mūsu vecajam skrundeneekam pēkšņi atkal bij jauns stiķis pee rokas:

— Vaj tu redzi, kas tas par vīru! — viņš uzsauca parvaldnee-kam, ar leeliskn žestu norādidams uz manām misiņa pogām.

Gribot negribot — nu man bij jauzstājās: j

— Tūliņ izvaceet lauka savu personīgo īpašumu no muižas! — ts uzsaucu meitām un parejeem muižas deendereem. — Bet barona mantas neaiztikt!

Nu sākās paniska mantu glābšana. Vilka skapjus, gultas, aiz-saiņus, Peedevānt talkā pee mantu nešanas atbruņotos patruļ-neekus, bet paši devamees muižu pārČamdit un pameklēt eeročus. Atradām vēl kādas 6—7 tnedibu bises, durkļus un tuteni, bet itin neveena revolvera. Pavāram bija taisniba: skrundeneeki jau agrak reizes divas bij muižu izkratijuši un aizveduši 40—50 dažādu sugu šautenes.

Kad nonācām leja, pee mums, par brīnumu, muižas Iaudis vēl veenmēr vilka lauka ,,savas“ mantas. Parka jau bij sakrauta lee-Ia kaudze. Visvairāk mantu bij resnajam pavaram, un viņš vēī veenmēr rīkoja patrulneekus nest to un to laukā, pats pee mantām ne roku nepeelikdams un nesvīzdams. Izlikās uzkrītoši, ka muižas deendereem var būt tik daudz skapju, pee tam — ļoti gludi un spīdoši. Pēkšņi Zommeram kāda no meitām bij klusi pačukstējusi, ka pavārs velkot laukā barona mantas, uzdodams tās par savējām. Kā zibens irlavneeks devās apturēt mantu iznešanu, sagrāba aiz apkakles resno pavāru un uzbļāva tam, lai gādājot petroleju.

Taisni apbrīnojama ir ta inlciative, kāduj-evoliucionaras alzrau-iibas brīdī izrāda pavisam veenkarši, kā teikt, rindas vīri. Nupat augšā peevestais gadījums ar to skrundeneeka tabakas repi nav anekdote, nav nekāds rakstitaja fantāzijas auglis, bet skaidrs fakts, Bet nu nāca kārta irlavneekam:

— Beedri! — viņš sauca pilnā rīklē. — Kā sodu par mantu peesavinašanos, liksim šim resnajam roklaizim muižai peelaist uguni. — Un tad pagreezees pret muižas ļaudīm: — Ei. tauta! Pa-sakat baronam, ka viņa muižu nodedzināja šis te (rādija uz pavāru) resnais tūplis!

Esmu dzīvē daudz redzējis komisku zituaciju un skatu, bet kaut ko līdzīgu tai ainai, kas pēc tam norisinājās ar resno pavaru, otru neesamu peedzīvojis. Viņš viss sāka trīcēt, nokrita noskranduša irlavneeka preekšā ceļos un palika kā treekas ķerts: nevarēja izrunāt neveena sakarīga varda, kaut ko žlebinaja un taustijas gar irlavneeka kājām. Bet pēdējais nespēra_ vis tam ar kāju, kas no viņa dabas bij sagaidams, bet gan nēmas tam nolasit veselu lekciju par revolūciju, cik veen zinādams leetoja dzirdētos svešvārdus un revolucionārās frāzes. Muižas ļaudis nezināja, raudat, vaj smeetees, un mums pašeem palika ari nelabi ap dūŠiH Saucām irlavneeku prom, bet tas uzstājās, ka pavārs jadabū kājās un jaleek pee dedzināšanas, kaut gan tas gulēja dz zemes ka bluķis un negribēja celtees augšā. Tad irlavneeks viņam uzsauca, ka ja necelšotees augša un nedarīšot ko leekot, tad visas viņa mantas tikšot līdz ar muižu sadedzinātas.

— Beedri, . raujat tās viņa sazagtās mantas savrup! — >dņš uzsauca muižas ļaudīm.

Nu pavārs bij kājās kā likts un trīcēdams nāca mums līdzi muižas pilī eekšā. Ilgi viņš nevarēja sameklēt pagraba atslēgu, kur glabājās petroleja, bet kad mēs draudējām pagraba durvis uzlauzt. tad atslēga viņam tūliņ atradās, baltā preekšauta ķešā. Ar leelu petrolejas kannu viņš паса mums pakaļ uz muižas otro stāvu, kur lepnā bibliotēkā sametām grāmatas uz grīdas un likām tās ar petroleju aplaistit. Jaatzīstas, ka man rokas trīcēja, ķerot lepnos sējumus, un breesmigi bij žēl grāmatu, bet nu vairs atkāptees nevarēja. Pēc tam vēl irlavneeks, kurš bij jau „specialists" šajās leetās (uz viņa birkas staveja 3 muižas), lika pavāram izlal-stit mazas petrolejas strūkliņas no biblicrtekas caur citam istabam uz abeem muižas galeem. Gāja pats pa preekšu un pavārs ar laistošu petrolejas kannu pakaļ — pa istabām un pa trepēm lejā uz pirmo stāvu. Kad laistišana bij nobeigta, irlavneeks ar pavāru atgreezas bibliotēka, un pavāram bij japeelaiž gramatu kaudzei uguns. Bet viņa rokas trīcēja, un viņš ne par ko nevarēja uzraut sērkociņu. Tad irlavneeks tam palīdzēja, un skaistaja bibliotēkā drīz veen uzleesmoja ugunskurs.

Bija rāma nakts. Leesmas cēlās stāvus gaisā, tāpēc mums veegii bij aizsargat citas ēkas no aizdegšanās. Turpat blaJaHs bij muižkunga „ērberfcis". Sarīkojām muižas ļaudis un patruļneekus pee uguns savaldīšanas. Muižā_ gadijās leela „sprice", ar kuru likām laist ūdeni uz muižkunga „ērbergi" un citeem blakus ēku jumtcem. Pēc tam paši taisijamees prom.

Rudbāržu muižas pils bij loti lepna ēka un stāvēja augstā kalna galā. No tureenes bij uz visām pusēm redzams, kā gan šur, gan tur. tāļakā apkārtnē — leesmoja baronu pilis.

Kad gājām prom, muižas preekšas leevenes uzsprāga ar leelu troksni gaisā. Izrādijās, ka ne nu mēs, ne ari agrakee muižas „čamdīta#" tomēr nebijām uzgājuši īsto muižas „arsenālu" un pulvera pagrabu.

— Aizstāvi nu vēl muižu nededzinašanu — skrundeneeks pēc tam peezīmeja. — Tur, brāl, tik daudz pulvera, kā var apŠaift visus skmndeneekus ar teem Rudbāržu lenupjeem.

Kad tikām pee zirgeem, skrundeneeks omuligi nokrekstejās un izvilka savu tabakas repi.

— Kas ir, beedri. sapīposim nu to bumbu?

Otrā deenā braucām uz tā saukto ,.Aizputes karu".

Emigrācijā

.

K. ČOKKE. EMIGRANTU SAPULCES HELZINGFORSĀ 1906. GADA FEBRUĀRI

Ap 1906. gada janvara beigām patvaldibas uzbrukums darbļaužu masām eeguva šausmigus apmērus. Revolūcijas viļņi jau sāka atslābt, un skaidri kļuva redzams, ka kontrrevolūcija Šoreiz uzvarēs. Strādneeciba uz laiku tika sakauta: lai gan cīna vel turpinājās, ta tomēr bij tikai atgaiņašanas cīņa. Pēterburgas varmākas pārpludināja Latviju ar savām slepkavu bandām un fceneral-bende Orlovs kapaja strādneekus bez žēlastibas. Reakcijas uzbrukums sacēla leclu emigrācijās vilni. Desmiteem tūkstošeem laužu pameta Latviju un glābās kā nu kurš varēdams. Daudzi aizbrauca ar kufteem uz ārzemēm, citi parbēga robežai, bet leels vairākums aizplūda uz Ēekškreeviju.

Pēc leelās provokācijās, Rigas kaujas organizācija bij stipriiz-postita un mēs. Brašā pulciņa beedri, Riga palikt vairs nevarejam. Izdabūjuši partijas atjauju, aizbraucam uz Somiju.

Toreiz Helzingforsā eepluda daudz revolucionāru gan no Kree-vijas pilsētām, gan no laukeem. Visi vini domaja vajnu nokļūt uz ārzemēm caur Zveedriju, vaj ari palikt turpat Somija. Tur tomēr bij daudz drošāk nekā Kreevijā. Somi neilgi ka bij atguvuši autonomiju, lepojās ar savu atgūto brīvību un, spītēdami Kree-vijas patvaldibai, netraucēja revolucionārus, kuri te meklēja pajumti.

Starp emigranteem bijām ari mēs, Rigas kaujineeki: trīs brāli Cokkes. Šāklis-Mēmeeks, Dubelštein-Jēpis. Treimanis, Saliņš un citi. $urp sabrauca ari partijas propagandisti un toreizejee teorētiķi. Te toreiz apmetās Ansis Buševics, Luters-Bobis, Lencmanis, Arkivars, Eliass-Gedus, KalniņŠ-Misters ar savu seevu Aneti, Veiss-Baltiņš, Brauna brālis, „Austriņš“ un citi. Bij redzami ari ,,Saveenibas“ pīlāri — Dr. Valters un viņa peekriteji. kā ari ,,nei~ tralee“ politehnikuma studenti — Razums. Kalniņš un daudzi citi bezpartejiskee.1

1 Bezpartejiskee studenti Razums un KalnioŠ, lai gan vipi nebij nekādos sakaros ar Helztnjtforsas valsts bankas nodaļas ekspropriatoreem, dabūja izbaudīt starptautiskās buržuāzijas ķetnu un eepazltees ar Zveedrljas un Somijas izmeklēšanas ceetumu kamerām. Pēc slavenās ekspropriācijās vioi Ы1

1906. gada februāra sākumā Helzingforsā bij jau saradees kāds simts latveešu emigrantu. Vispārējās Latvijas emigrantu sapulces tika noturētas loti beeži un tur mums nācās sadurtees ar „Savee-nibas" vīreem, Valteri un citeem, ar kureem neveenā jautajuma nevarējām saprastees un sadarbotees. Somi beeži brinejās par latveešu „nesaticību" un mūžigeem savstarpējeem strīdeem. Sapulcēs apspreežamo jautājumu degpunktā stāvēja līdzekļu eegūša-na tālakai braukšanai, kā ari preekš nomešanas uz dzīvi turpat Somijā. Bij cerams, ka šos līdzekļus dos somu zocialdemokrati-ja, kā ari dažas somu buržujiskās partijas, kuras toreiz zimpatizeja Kreevijas revolucionareem.

Sajās vispārējās sapulcēs noteicošais vārds parasti peedereja vēlakeem ekspropriācijās dalibneekeem. Skalbe ar saveem pee-kritcjeem, kuri no sākuma gribēja nostātees visu emigrantu preekš-gaiā, drīz veen noprata, ka paleek ēnā, un beidzot nogāja pee malas.

No sākuma šis plašās sapulces tika noturētas Strādneeku namā, Georga eelā, bet vēlāk ari citās somu strādneeku beedribās. Sapulcēs, kā jau minēju, mēs izspreedām jautājumus par līdzekļu eegu-šanu un to pareizu sadališanu. Sevišķu vēribu peegreeza teem, kas bij emigrējuši kā revolucionāri. Sapulcēs daudz spreeda un debatēja, bet leetas tomēr virzijās uz preekšu loti lēni. Pēc pabeigtām sapulcēm mēs aizveen spēcigā balsī dzeedajām strādneeku dzeesmas. Somi tādu „troksni" nebij paraduši, un tāpēc ķēķa turētājā mus beeži veen apsauca „Tjfše, gospoda!" — un viņas slaikā figūra tūliņ nozuda aiz durvīm.

Kādā no šīm sapulcēm izvēlējām delegatus, kas greezās pee somu zocialdemokratijas ar lugumu dēl pabalsta. Jaatzīstas, ka ,,sa-veenibneekeem", kuri rīkojās uz savu roku, šī līdzekļu eegūšanas misija veicās daudz labak nekā LZDSP beedru delegateem. Viņu piJars Valters bij vīrs ar eespaidigu ārpusi un prata peemērotees jebkurcem apstākleem. Pateicotees Valteram, „saveenibneeki" naudu dabūja daudz ātrāk nekā mēs. Valters bij „peekantejees" tiklab somu zocialdemokrateem, kā pilsoņeem. Pee pirmajeem viņš teicās reprezentējot latveešu strādneeku šķiru, pee otrajeem, turpretim, — visu tautu. Somu buržuāzijas svētkos viņš nolika vaiņagu pee Runeberga peeminekla visas latveešu tautas vārdā un ar to izpelnījās somu buržuāzijas uzticibu. Runebergs, šis buržuāzijas ideologs, tādā kārtā tika cildināts no toreizējā „revolucionārā". Vainagam bij peekārta drēbes lupata ar uzrakstu „Rusebijnšees un aizbraukuši uz Zveedriju, kur viņus, kad tee gribēja izkāpt malā, arestēja. Toreiz Izdaudzina tee kreevu revolucionāru garee mati viņus bi) nodevuši. Turpretim daži pateesi ekspropriācijās dalibneeki, kas bij ftērbu-Šees eiropejiski un kam mati bij Īsi, kaut gan brauca ar to pašu kufci, arestēti netika. Minētos bezpartejiskos studentus teesaja kopā ar mums un noturēja ceetumS lidz galīgam spreedumam, kad peerādijuniu trūkumu dēt tos attaisnoja. nebergam — latveešu tauta". Japeezīmē, ka jau sēdēdami katorgas ceetumā, mēs beeži bijām speesti klausitees, kā svētdeenās koridori dzeedaja ši mācitaja dzeesmu: „О berra siunā snomen kansa".

Lai gan Buševics sevi dēvēja par federativas komitejas preekš-stāvi, tomēr veikluma ziņā viņš Valteram līdz netika. Viņš bij pavisam nobēdajees, kad dabūja dzirdēt, ka somu zocialdemokratu partija Valteram jau izsneegusi leelu naudas zumu. Par šādu Bu-ševica nevīžibu līdzekļu sagādāšanā emigrejušee partijas beedri bij visai uztraukti. Ka Valteram izdevees aizsteigtees Buševi-cam preekšā, par to beedri vainoja ne tik daudz ,,Saveenibas“ li-deri, kā partijas preekšstāvjus. Dabūjis to zināt, Buševics sapulcē eesneedza preekŠIikumu par līdzekļu „proporcionālu sadalīšanu". Ja „Saveeniba", teiksim, ir saņēmusi 1000 mārku, cik tad mums no someem nepeenākas!" — izsaucas viņš stāvēdams uz sola. Tas bij pavisam mulkigj teikts, jo somi pabalstija mušu emigrantus veenkārši aiz līdzjūtības, un tapec te nevarēja uzsta-dit nekādus skaitļus. Vēlāk izrādijās, ka Valters naudu no somu zocialdemokrateem bij izblēdijis LZDSP vārdā, uz ko viņam nebii ne mazako teesibu.

Kad mūsu delegācijai ar naudas eegūšanu neveicās, tad emigrantu sapulce izvēlēja jaunu delegāciju, kurā eegāja kāds skolotājs un, laikam, Skalbe. Teem tad ari palaimējās sadabūt naudu un biļetes uz dažadām zemēm. Ari somu buržuāzijā latveešu emigranteem eedeva drusku naudas un biļetes, jo tai beidzot bij apnikusi emigrantu sirošana pa viņas galvas pilsētu. Beeži veen emigranti staigaia veseleem pulciņeem pa eelam, kas stipri uztrauca somu buržuāziju. Tika sastāditi saraksti, kuros bij eerak-stits, kurp katrs grib braukt un cik leela ceļanauda preekš tam ir vajadzīga. Nauda un biļetes tika izsneegtas īsi pirms bankas ekspropriācijās, tā ka daudzi no Somijas bij paspējuši aizbraukt jau pirms ši notikuma.

Kādā no emigrantu sapulcēm Razums peeprasija leelaku naudas zumu preekš kādas savas pazīstamas damas, kurai nauda bij eeva-jadzejusees aizbraukšanai uz Ameriku. Viņš sūdzējās, ka esot eestidzis parados un tāpēc pats tai nevarot izpalīdzēt. Buševics par to uztraucās, uzlēca uz sola im izkleedza: „Man kā federatīvās komitejas preekšsēdetajam palika Rigā trīs tūkstoši rubļu parada, bet vaj es varu prasīt, lai man tos atdod?" Tāds Buševica i2lēceens mums nepatika. — „Pabalsts peenaktos viņai tikai tad, ja ta būtu emigrējusi kā revolucionāre" — meerigi noteica Gedus un mēs viņam peekritām, jo viņa runā bij daudz vairak loģikas.

Kādreiz mēs tikām uzaicināti apmeklēt koncertu, kuru somi bij sarīkojuši koncertzālē pee Atencuma. Tur uzstājās somu revo-lucionaree spēki un peedalijās ari populārais rakstneeks Maksims Gorkijs Gorkijs lasija savu „Studentu" un kāds soms deklamēja garaku dzejoli somu valodā, kur beeži atkārtoja vārdu „kotto", t. i. atreebiba. Toreiz somu valodu es nepratu un no šīs deklamācijas -neko nesapratu. Orķestrs spēlēja „Internacionāli" un, koncertu noslēdzot visa zāle dzeedaja somu strādneeku maršu: „Kāy

espāin vāki voimakas". Gorkiju pavadīja leels laužu pūlis līdz pat veesnicai. Bez apstājas skanēja „urā!“ Katrs tam gribēja speest roku. Andreevam ari tas palaimējās, un viņš par to preecajās kā bērns. Teicās to peeminet visu mūžu.

No sākuma Helzingforsā mums nepalaimējās atrast dzīvokļus^ Tāpēc kopā ar Andreevu un citeem beedreem apmetarnees kāda lētā veesnicā, kura ar savu eetaisi stipri atgādināja ceetuma kameras. Turpat kādu laiku uzturējās ari Kārlis Skalbe ar savu seevu. Pee ta pa vakareem pulcējas viņa peekriteji un tad kopā tee spreeda un tērzēja. Starp veeseem bij tādi, kas mīlēja Skalbēm glaimot. Tas viņam ļoti patika: atlaidees gultā, tas tādos

gadījumos gurdi braucīja savu dzelteno ķīla bārdeli un laimīgi smaidija.

Latviju mēs bijām atstājuši kupošu ugunsgrēku dūmos un asins tvaikos, bet šis jautājums pee Skalbes netika pārrunāts. Tur spreeda par literatūru un mākslu, par latveešu valodu un dzeju. Daudzi no viņa klausitajeem tomēr bij nelūgti veesi, kas tikai aiz ziņkārības bij peegājuši pee viņa durvīm. Istabiņā viseem peetrūka telpu un tāpēc viņi stāvēja koridori. Skalbēm, beeži veen, nelūgto veesu ziņkārība nebij visai pa prātam un viņš mums ari lika to sajust. „Kungi, aiztaisat durvis!" — sauca Skalbe no sava dīvānā, protams, zīmēdams šos vārdus uz mums, kas stāvējām aiz durvīm.

Būdams katorgas ceetumā, dabuju eepazītees ar Skalbes ražo-jumeem, kurus viņš bij sarakstijis Helzingforsā, staigājot pa Esplanādi. Ar buržujiskās filantropes Matildes Vredi starpneecibu, viņš dažas savas grāmatiņas bij nodevis ceetuma bibliotēkā, no kuree-nes tad ari es tās paņēmu izlasit. Papildinot kādu savu nodrukāto dzejolīti, dzejneeks pats ar savu roku grāmatā bij eerakstijis šādas rindiņas: „Rozēm mūžam vajag zeedet, lai ar’ tumsas ķēmi rūc, rozēm mūžam vajag zeedet, lai nav kaila zemes krūts". Par tādu „tumsas ķēmu" pēc 1919. gada, kā zināms, kļuva ari pats Skalbe.

Dažas deenas pēc mums, ar diveem maizes kukulišeem padusē, Helzingforsā eeradās ari kaujineeks Mērneeks. Kopīgi uzmeklējām labu istabu Merkurija pansionā un nometamees tur uz dzīvi. Bet tur niēs, 5 cilvēki, nodzīvojām tikai četras deenas. jo drīz veen pārleecinajamees, ka mūsu kabatām šādi izdevumi nav pa spēkam. Tāpēc uzmeklējām privātus dzīvokļus un pārcēlamees uz teem.

Drīz veen izrādijās, ka Mērneeks stipri nemeerā ar savu stāvokli beedru vidū. lādas autoritātes, kādu tas baudija Riga, viņam te vairs nebij. Pēc Rigas paraduma, viņam vel labi paklau-sija tikai Saliņš, kuru tas beeži sūtija pec papiroseem un kādu rel-zi pat pēc odekolona un pulverizatora, lai uzsvaigotu istabas gaisu. Tomēr Mērneeks savā godkāribā aizveen vēl eedomajās sevī stāvam augstak par citeem. Viņš eegādajās šaha galdiņu un centās spēlēt tikai ar „izglītotakeem”. beedreem. Kad Bobis šo „instrumentu” viņam atņēma, tad Mērneeks bij loti sašutis un izsaucas: „Privātīpašums paleek mūžigi svēts!”

Pilnīgs pretstats Mērneekam bij Andreevs. Viņam bij spēciga balss un skaisti nfikotnes plāni. Beeži pēc sapulcēm viņš dzeeda-ja par kreevu zemneeku brīvibas kareivi Stepanu Razinu: „1 utjos velikan. vsjo, čto dumal Stepan, vsjo tomu smeļčaku pereskažet”. Tādos brīžos Mērneeks. sēdēdams pee seenas un kaut ko lasidams, klusā balsī vilka Andreevam lidz, bet Buševics smaidīdams gro-zijās pa istabas vidu.

Majioa, kurā notika šīs šaha spēlēs un dzeedašana, bij atdota emigranteem pārgulešanai. Te mēs ari noturējām bankas ekspro-priatoru dalibneeku apspreedes.

Mūsu strīdos .iau toreiz stipri veen bij sataustāmi leelineecisma un mazineecisma novirzeeni. So strīdu rezultātā vēlāk mēs sadali-jamees divos pilnīgi pretējos lēģeros.

Par bankas ekspropriāciju uzrakstišu citu reizi. Šoreiz aprakstīju tikai toreizējo emigrantu sapulces un ikdeenas dzīvi Helzing-forsā.

SATURS

Preekivārds........... . . . .............• «

J. Luters-Bobis — Latvijas komunistiskas partijas organizācijas sākums . . . . J Kažmers-Pops — Latvijas pilsētu strādneeku cīņa 1905. gada revolūcijā .

J. Ķīris — 1905. gada laukstrādneeku streiki Latvijā............

J. Ķiršs — Soda ekspedīcijas un partizāņu ciņa Baltijā...........

Af. Averins un V. Petrovs — Revolucionārā darbība karaspēkā Latvijā 1905.-

1907. gados.................

Rigas organizācija

Af. Arājs — Kā es kļuvu par zoclalistu..................

Af. Arājs — Atmiņas par darbību Rigas organizācijā 1900. — 1915. gados . .

Af. Liniņš — Atmiņas pat darbību Feizera fabrikā 1905. gadā........

Andrejs BSre — Kā es kjuvu apzinīgs... •...............

Maleenas organizācija

Jānis Polis — Maleenas organizācijas VHI rajona darbiba..........

A Bērziņš — Atmiņas par revolucionāro darbibu Tirzas pagastā 1905. gadi . .

Madieenas „Gaismas" organizācija;'

J. Pauls — Peektā gada notikumi Skrīveru apkārtnē līdz Oktobra deenim . . J. Pauls — Revolucionaree notikumi Skrīveru apkārtnē pēc 17. oktobra manifesta pasludināšanas......................

A. Mucelans — Revolucionārā kustība Biržu pagastā............

J. К bērziņš — Manas atmiņas par 1905. — 1907. gadeem.........

Karlint Alksnit — Atmiņas par 1905. gadu Kastranē un Tīnūžos......

Videenas organizācija

A. Āboltiņš — Atmiņas par 1905. gada ciņām Rūjeenē............

Jānis Ozols — Atmiņas par 1905. gadu Kdjeenē..............

J. Mežs — Mazsalaces laukstrādneeku kustība 1905. gadā..........

J. Frelbergs — 1905. gads Vecsalacē un Ainažos..............

P. Birzgals — Atmiņas par revolucionāro kustību Vecates pagasta.....

Jelgavas organizācija

/?. Štāls. — 1905. gada oktobra dcenas Jelgavā..............

D. Beika — 1905. gads Dobeles rajonā..................

£. A. Rudevlct — Atmiņas par 1905. gada notlkumeem Auces apkārtnē . . . Kārlis Jansons — Žagares zocialdemokrātu pulciņš.............

Talsu organizācija

£. Tomsons — Sasmaka* organizācija 1906, gadā..............

Ventspils organizācija

Jānis Sternbergs — Dali vārdi par Ventspils organizāciju 1905. gadā ....

Leepajas organizācija

J. Oaiiis-Sarkamsis — 1906. gads Alšvangā................

Л'. Bergis — Rudbāržu muižas dedzināšana.................

Emigrācijā

K. Čokke — Emigrantu sapulces HetsingforsS 1906. gada februāri.......

PtMKTep Я. ЛЕНЦМAН Обложка хул. А. Кучeроv Техреиктор Г. ТУLПЕ

Гламат Б-24064, IM6. Заказ 1126. Тираж 1500 »кд. Цепа 3 руб. Формат бумаги

I6V» печати, листа. В печатном листе 40000 тип. знаков. Рукопись сдана в набор 25ДЦ-35 т.

Подписано к печати I7/VI-36 г.

Макsā 3 rubļi

1

Vilis Dermanis — tagad VK(I)P beedris.

2

* Jānis Asars — miris 1908. gadā, Rigā, Aleksandra Augstumos.

3

Sls raksts ir nodala iz k&da leelaka darba („1905. gada revolūcija Latvijā"), ko autors gatavo Tautibu institūtā pee ZPRS CIK.

4

История крестьянского сословия в присоединенных к России Прибалтийских губерниях. Соч. А. Рихтера Рига, 1860 г , стр. 140.

5

A. Birkerts. Latvijas proletariāta vēstnre. „Domas". 1925. g., Nr. I.

' P. Stučka. Darbs un zeme. „Spartaks", 1920 g., 65. Ipp.

* А. В. Шестаков. Борьба с. х. рабочих в революции 1906—1907 гг.,1930 г гтр. 70.

* Статистика землевладения в 1905 г. Лифа.. Кцы.^фстл. 1*|б.

6

Jansons-Brauns. Pirmee soli. „Darbs", 1914. c-, Nr. 3.

- П. Флеровскмй. В краю феодальных баронов. „Современник". 1915 год, январь. ■* 1905 год. История революционного движения в отдельных очерках под редакцией М. Н. Покровского, том Ш, вып. I. „ГИЗ“, 1927 г.

7

Окрайны России. Русское Балтйское поморье. Вып. I. Издание Ю. Самарина. Прага 1868 г., 41. 1рр.

8

1 Klusais. Peezīmes par latveešu ideoloģijas vēsturi, I sēj. Maskavā 1925. g.,

•t>" tpp.

9

Rigas Latveešu beedriba savā 25 gadu darbā un gaitā. Jelgavā, 1893. g. 11.-13. Ipp.

10

1 Leepajas komitejas pārskats — LKP arķivā. ' „Cīna", Nr. 11.

’ Turpat

11

„Pet. Avīzes", 1905. g., 13. maija numurs.

12

„Pet. Avīzes", 1905. g., 20. ^narta numurs.

Turpat.

* „Pet. Avīzes", 1905. g., 17. maija numurs.

13

..Mēs prasam“ — LKP arltivā.

14

Māci teju ziņojumi par 1905. g. revolūciju. Riga, 1930. g.. 110. Ipp.

’ Turpat, 85. Ipp.

" Turpat. 120. Ipp.

1 Turpat. 13. Ipp.

15

Turpat, 4S. Ipp.

s I. Jansons-Brauns. „Baltijas revolūcija", 98. Ipp.

16

„Красный Архив", 1925., том XI—XII. стр. 270.

1 „Пролетарская революция", 1925 г., М 11

• 1905 год. История революционного движения в отдельных очерках, тон, III вып. I, стр. 194.

17

' Boba типа V1H LKP kongresā. Protokoli un rezolūcijas. 1931. g., 296. lpp„

18

Turpat, 297. Ipp.

19

Xīņa“. Nr. 18.

1 Turpat.

' Turpat.

20

»C!oa*\ Nr. 18.

' Turpat.

21

1 „Cīņa", Nr. 19.

* Turpat.

1 Turpat.

* Turpat.

22

Turpat.

23

1 „Mājas Veesis", 1905. g„ 3. augusta numurs.

24

..Cīņa", Nr. 19.

25

Latvijas zocialdemokratijas II kongress. .Prometejs", Maskavā, 1935. i.r 117. Ipp.

26

* Šis raksts ir nodala iz kāda leelaka darba („1905. gada revolūcija Balti jā“), ko autors gatavo Tautibu institūti pee ZPRS CIK.

27

1 Barons Volfs — veens no leelakeem Vidzemes muižneekeem, leibgvardi-jas kirasim, pulka kornets, šo pulku komandēja G. O. Rauhs. Perzcns un Giine ari bija ta paša pulka korneti.

* Дневник Г. О. Fayxa. „Красный Архив", 1923 г., том IX.

* Прибалтийский край в 1905 г. „Красный Архив", 1925 г., том XI—XXII.

28

Oriovs, А А. — ģenerālmajors, Vidzemes kara gubernators, zeemelu soda ekspedicijas preekšneeks. Kā zināms, Orlovs bij veens no visbreesmigakeem soda ekspedīciju preekšneekeem.

29

Дневник Г. О. Раух*. „Красный Архив" том XIX.

30

* Grabbe, М. N. — leibgvardijas kazaku pulka jesauls, soda ekspedīcijas

31

preekšneeks, kas kopā ar Orlovu rīkojās Vidzemes guberņā.

32

* Turpat.

33

* Turpat

34

* Записка министерства внутренних дел на запрос с.-д. и трудовиков в Госдуму от 2 мая 1908 г. по поводу незаконных действий в Прибалтике. „Крас

35

ный Архив", 1925 г„ том XI— XU.

36

Революция 1905—1906 г. г. в донесениях дипломатов. „Красный Архив" 1926 г., том XVI.

37

i Революция 1905—1906 г. г. в донесениях диплома топ. „Красный архив", 1926 г., том XVI.

* Амб-н Усмирение Прибалтийского края. „Без заглавия", 1906 г., Н 6.

» „Валяй во всю н знай, что за строгость излишнюю тебя не осудят свыше, а скорее за недостаток ее."

38

i Дневник Г. О. Рауха. „Красный Архив", том XIX. ’ Turpat.

39

1 Дневник Г. О. Рауха. .Красный архив^40, той XIX.

* П. Коган. Карательные экспедиции, стр. 12—13.

1 Из записной книжки архивиста. „Красный Архив'1, 1925 г., том XI- XII.

40

1 Из архива С. Ю. Випе. Доклады С. Ю. Витте Николаю II. „Красный Лр-

41

1 Еженедельная записка по департаменту полипин за период с 21-го по 29-ое декабря 1905 года, „Красный Архив", 1925 г., том XI—ХП.

42

I „Речь^43^1, 1906., 12 марта. -

1 E. А. Альбовский. Шесть месяцев в Курляндии. „Русская старина'[43], 1914 г. апрель.

* П. Коган Карательные экспедиции, стр. 10.

* „Pēterburgas Latveetis”, 1905. g. 22. dec.

43

Дневник отряда графа Граббе. „Красная летопись^43, 1925 г., N^43 4.

44

1 „Pēterburgas Avizes", 1905. g., 22. dec.

1 Dzērbeneeši pateešām solijumu Izpildifa, izdodami aktivakos revolūcijas cīnitaius, kurus (8 cilvēkus) soda ekspedīcija pee kroga vītoleem nošāva. — J. Ķ.

45

Дневник отряда графа Граббе. „Красная летопись-', 1925 г., К 4.

46

1 Дневник отряда графа Граббе. „Красная летопись", 1925 г., >4,

* „1905. g. revolūcija Alūksnes un Smiltenes novadā", Rigā, 1930. g., 113. Ipp.

* Дневник отряда графа Граббе.

47

1 Дневник отряда графа Граббе.

48

ты „Русь" и „Молва^11- Москва, 1906 г.

49

Вас. Климов. Расправы и расстрелы. Письма из Прибалтийского края. Газе

50

1 В. Клинов. Расправы н расстрелы,

' Turpat.

51

М. Парфенов. В Ревельс кил клад; на^51. „Красная

52

Протокол заседания комиссии 2-ой Гос. Думы по запросом 6-го апр. 1907 г Publicējis Р. Jansons grāmatā—„Карательные экспедиции в Прибалтийском краю" в 1905-1907 гг. Ленинград. 1928 г—Рдг Р. Griniņu skat^53 Revolucionārās cīņās krl-lušo peemlņas grāmatā, 1. sējums, 188,—195. lpp.

53

В. В. Вернштам. 1905 год. в Прибалтике. .Москва, 1926 г. стр. 4—5.

* С. Г. В тисках террора. Прибалтийский край перед судом самодержавия Москва, 1926 г., стр. 7.

* Turpat. Р. 1рР-

4 Я- Летеос 1905 г. в Лмбаве и ее окрестностях. „Пролетарская Революция' 1925 г.. М 11.

54

• Я. Петерс. 1905 г. s Лнбаве и ее окрестностях „Пролетарская Революция". 1925 г., М 11.

’ Turpat.

55

„Latvija**, 1006. g. 8. febr. numurs.

56

1 „Galvas Pilsētas Avize", 1006. g„ 27. janv. numurs.

57

„Pēterburgas Lapa**, 1906. g. 24. febr. numurs.

58

* „Latvija**, 1906. g., 7. febr. numurs.

„Galvas Pilsētas Avize**, 1906, g., 17. janv. numurs.

59

„Pēterburgas Lapa“, 1906. g. 10. marta numurs. a Turpat, t

’ „Progress", 1907. g. 9. maija numurs.

* „Pet. Av. Cipa“, 1906. g., 11. nov. numurs.

* „Ciņa". 1906. g„ 18. marta numurs.

60

„Tautas Teesibas", 1906. g„ 18. aug. numurs.

61

' „Pēterburgas Lapa", 1906. g., 23. jūnija numurs.

62

* „Pet. Av. Cīņa", 1906. g., II. nov. numurs.

63

Стенографический отчет 2-ой Гос уд. Думы. С Петербург, 1907 г., стр. 714 —714.

* Zocialdemokratu peeprasijumi un citi, ar to saistīti, dokumenti ir publicēti. Skat. Ленинградский нстплрт. II. Нисон. Карательные экспедиции в При-ГиипиПском крае в 19^5—1907 г. г. Ленинград, 1926 г.

64

Ленин. Сочинения. Изд. 2-ое. Том X, стр. 83.

65

Ленин. Сочинения. Из с 2-ое. Тон X, стр. 83.

Turpat, 83. Ipp.

: Ленин, Т«-м л, сгр. 8,5.

66

„Tautas teesibas", 1906. g., II. aug. numurus. ’ „Tautas teesibas", 1906. g„ 3. okt. numurs.

* „Ņevas vilņi“, 1906. g., 6. febr. numurs.

* „Latvija", 1906. g„ 8. febr. numurs.

67

..Latvija", 1906. g. 3. janv. numurs.

* 't urpat.

* „Tēvija", 1906. g. 14. janv. numurs.

* „Tēvija". 1906. g. 21. febr. numurs.

* Latvija", 1906. g. 23. janv. numurs.

* „Latvija", 1906. g. 6. marta numurs.

7 „Latveešu Avize", 1905. g. 15. janv. numurs.

68

„Rīgas A vizēs". 1906. g.. 20,—21. marta numuri.

„Baltijas Vēstnesis**, 1906. g. 7. janv. numurs.

„Mūsu Laiki", 1906. %. 12. iuniia numurs*

69

Raksts uzrakstās pec cara Kreevijas karaleetu arfctva inaterialeem un t-espeeats žurnāli .Красная летопись’. Nr. 3 (27), 1928 r. (Skat. St žutnala numura 192—211. Ipp.). Še to pasneedzam latveešu tulkojumā. — Red.

70

* По поводу циркуляра военного министра* (Skat. avīzē „Рабочее слово*.Изд. Одесского ком. РСДРП. 3 от 15 (28) ноября 1922 г„ стр. 8.)

71

1 Vēlāk federatīvā komiteja un KZDSP veetejā komiteja veenojās par darbibas apveenoSanu karaspēkā, un kara organizācijas sastāvā tika uzoemti veetejās komitejas preekšstāvis; pēc tam organizācija tika pārdēvēta par „Rigas organizāciju*. (Skat. „Последний Известия*. Изд заграничного комитета Союза еврейских рабочих Литвы, Польши и Ро:сии, 1905 г. N* 22S).

72

* Jansons-Brauns — „Baltijas revolūcija". (Skat. ari „Посредине Известия*' 1904. — 1905 г. г. 200 и 208).

73

«Материалы и документы 1905-го года*, под редакцией М. Н. Покровского-.Армия в первой революции'[76] (1st pārskati un materiāli, kurus sastādijuš! SZSA Staba kara vēstures nodajas darblneekl 1927. g., 1905. g„ revolūcijas 20 gadu jubilejas organizēšanas komisijas un VK(I)P CK vēstures komisijas Izdevums 165. ipp.) Tur atrodamas art 2iņas par kara organizācijas darbību Rigā. Skat. vēl policijas departamenta peezīmi, kas publicēta žurnālā „Красный архив", 1925. g.T Nr. 4—5 (11—12), стр. 273, rakstā „Прибалтийский край в 1905. году* Par to, elk intensīvi tika vesta revolucionārā propaganda starp zaldateem, kas atradis Rigā un citās Latvijas pilsētās, var spreesf pēc V. Vtļčinska brošūras .Солдатские подвиги мирного времени в полках 29-ой пехотной дивизии в период народной смуты 1905, 1906 и 1907 годов*, Вильна, 1909 г. стр. 10. 12., 14., 15., 37., 38.

74

.Последние Известия*, Nr. 252, стр. 9. (Rīgas г ос i al demokrātiskās kara organizācijas pārskats, no 15. (2) zeptembra, 3905. e.).

75

* .Вперед*, Nr. 6. 14. (1.) февр. 1905 г. (Sk. .Вперед* и .Пролетарий*, I, стр. 89).

76

* .Пролетарий*, Nr. 8 (.Вперед* и .Пролетарий*, стр. 12).

77

„Вперед* и „Пролетарий*, VI, стр. 12.

78

„Последние Известия-, Nr. 252. стр. И. Par Leepajas matrožu sacelšanos sakarā ar kara organizācijas darbibu, skat А. Дрезен — „Революция во флоте* Ленинград, 1926 г. стр. 14; „Восстания в Балтийском флоте в 1905 — 1906 г. г. в Кронштадте Свеаборге и на корабле „Память Азова* Ленинград „Прибой*, 1926 г., стр. 12, ип „Материалы и документы 1905 года*, „Армия в первой революции*, стр. 166.

' Jansons-Brauns — „Baltijas revolūcija”.

* Jansons-Brauns — „Baltijas revolūcija”. Skat ari: а) Вега „Прибалтийская смута*. 19(l7 г., стр. 57; b) .Обвинительный акт по делу о крестьянах Яне Кродер н др. обвиняемых в вооруженном восстании в Рижском уезде* 4.Пролетарская Революция*, 1923 г., стр. 12); с) Р. Stučka — „1905. gads

Latvijā”.

79

1 M. Маршаиская — .Первая конференция военных и боевых организаций РСДРП в ноябре 1906г.[80] (.Пролетарская Революций^80 Nr. 5 (28), 1924. Г-. cip. 91

80

Misiņ, Karline Vīluma m., dzimusi 1886. g„ latveete, no Ce^80vvnes pag., zemneece. Izglītojusees Cesvaines pagastskolā, pēc kuras pabeigšanas nolikusi skolotājās eksāmenu. Viņa cēlusees no tīri proletāriskās ģimenes. Veens viņas brālis bij skroders un otrs atslēdzneeks, bet māsa — šuvēja. („Дело Петербургского военно-окружного суда^80, Nr. 425. 1У10 г-)

81

Ķiselis-Močulskis, Broņislavs Kazmira d., dzimis 1884. g.. polis, no Vilnas pilsoņeem, beidzis Valkas divklasigo dzelzscelneeku skolu. Ar Misto eepazl-nees jau 1904. g„ kad strādājis kā desmitneeks pee šosijaz būves darbeem Cesvaines pagastā.

82

Kovaļovs, Viktors Sīmaņa d„ dzimis 1884. g. Gelovskas veensētā, Kre-

83

meņčugas stacijā, Donas apgabalā, kazaks, beidzis amatneecisko karaskolu

84

Ustjmedvedickā, 1907, g. 12. maijā saukts pee atbildības par peederibu pee

85

Vara organizācijas. (Skat rakstu žurnālā .Красная Летопись^82, Nr. 3 (18.), 1928 r.p cip luO.

86

.Главное военно-судное управление. Дела О граждански* лнцах, предаваема»

87

Рижскому военному окружному суду*, книга 37, Н 4, том 11 19о8 г.

88

1 Skat. rakstu Žurnālā .Красная летопись^89 Nr. 3 (18), 1926. г. стр. IV.

89

1 Partijā eestājces 1905. gadā, pēc tam aizbraucis uz ārzemēm, no kuree-nes 1906. gadā atgreezees Leepajā un sācis strādāt tipogrāfijā. Noteesats katorgā un izsūtišanā uz 12 gadeem.

90

1905. gadā dzīvojis Leepajā, atradees „zem policijas sevišķas uzraudzības, sakarā ar leetas eevadišanu pret viuu“, pēc tam „slepus" aizbraucis uz Cirlhi. 1907. gada janvara sākumā atgreezees Leepajā un sācis strādāt tipogrāfijā.

91

Skat. rakstu žurnālā «Красная летопись", Nr. 3 (18), 1926. г. стр. 155.

! «Цело Петербургское окружного суда". Nr. 417, 1914. i'.. HI. стр. 622.

92

Skat. S. V. Ivanov? atminas —.В Кронштадте, в Архангельске, в Лнб-.ве. (.Красная летопись*, 192’. г. Nr 5).

Sarakstā atzīmēti šādi vārdi: Tjumetjevs, Utkins, Sokolovs, Jefimovs, Deržavins, Antonovs, Naumovs, Datijevs, Voicohovskis, Udalovs. Miškovski* •in Kaspins.

93

Kaut gan, pēc S. V. Ivanova atminām, piroksilina patronas no ekspertīzes atzītas par leetošanai nederīgām, tomēr visi tika apsūdzēti ari par to, ka viņu ricibā bijušas sprāgstošas veelas un eeroēi, (Skat. S. V. Ivanova rakstu — „Красна», летопись* 1023. r. Nr. 5. стр. 327.)

94

95

„Peemiņas grāmata" raksta (452.—453. Ipp.). ka noSauiana izdarita 7. janvārī. — Red.

96

Autors ie kaut ko sajauc. Latvijas zocialdemokratijas III kongress tika noturēts nevis Riga un nevis 1908. g. zeptemhri, bet gan fielzingforsž 1908. gacU oktobri. Skat. „LKP 25 gadi”, „Prometejs”, 1930. g„ 158.—171. Ipp. — Red.

97

Lizuma Veveri ir pee Tirzas robežas. Тарбс Otto Kalvits ņēma dalibu Tirzas notikumos un tika apsūdzēts Tirzas prāvā.

98

PEEKTĀ GADA NOTIKUMI SKRĪVERU APKĀRTNĒ LlDZ OKTOBRA DEENAM

ūzlve Riga

1904. gada rudeni aizbraucu uz Rigu un eeštājos Kalniņa zirgu apkalšanas skolā. Še mācijās 18 cilvēki: 9 veetejee latveeši un

99

robežsargu pulka zaldati. Mēs, latveeši, pa leelakai daļai bijām kalēja amatu beiguši jaunekļi. Vairākumam no mums bij deezgan nenoteikti uzskati par sabeedriskeem notikumeem, nerunājot jau nemaz par šķiru atteecibām un cīņu, Veens no mums pēc skolas beigšanas domaja eeoemt labaku veetu^ pee~īftuižneeka, otrs — atvērt plašaku darbnīcu, trešais — aizbraukt uz Kreeviju un strādāt par instruktoru kādā zirgu apkalšanas skola un t. t.

Skolas programa nebij visai plaša: tika pasneegtas dažas zinās par veterināriju, zirgu kopšanu un viņu apkalšanu. Latvijas barons bij stipri izlutināts un tāpēc viņam veenkaršs kalējs nebij pa garšai.

Skolā mūs tas Kalnina „kungs^1* izsūca deezgan pamatigi: strādājām gluži par velti 10 stundas deena pee zirgu apkalšanas viņa darbnicā, ēdām savu ēdeenu. plēsām savu apģērbu un maksājām tam pašam Kalniņam par dzīvokli 6 rub. mēnesī katrs. Man un ari dažeem citeem tas. protams, krita acīs. Tomēr darit tur neko nevarējām, ja jau reiz Šai skolā bijām eestājušees.

Ar zaldateem mums bij labas atteecibas. Pēc kāda mēneša ines jau tā bijātn sabcedrojušees, ka runājām ar teem deezgan atklati par viseem notikumeem Baltijā, apgaismodami tādā karta visus šcjeenes notikumus revolucionārā garā. Vēlāk pat eegudajamecs proklamācijas kreevu valodā. Tas ari latveešu vidū veicināja intensīvāku darbību. No latveešeem 3 puiši bijām pilnīgi apzinīgi: Kaufmans (no Bauskas), Leepinš (no Smiltenes) un es.

Pārejee latveeši bij mazak attīstiti. lai gan ari viņi nebij revolucionārās kustibas pretineeki. No kreeveem divi bij vairak apzinīgi: Jevtušenko (no Kostromas) un Nazarovs (no Arhangeļskas guberņas). Galu galā tomēr ncleels pulciņš skolā tika nodibināts. Mēs darbojamees deezgan sekmīgi, lai gan bez sakareem ar Rigas organizāciju, jo visi bijām laticineeki.

100

So Daderu nevajaga sajaukt ar viņa brāli Augustu Daderu, kuru kara teesa teesaja kopā ar mums un kurš uz teesas lēmumu tika nošauts.

101

Šis cilvēks, mācītājs Kārkliņš, vēlāk dabūja 2 gadus klostera, jo tika •turēts aizdomās, ka vipš mani reakcijas laikā slēpis altari.

102

šverins tautas nostāstos tika saukts par Svlriņu.

Content

1905 gads.

PRIEKŠVĀRDS

J. LUTERS-BOBIS. LATVIJAS KOMUNISTISKAS PARTIJAS ORGANIZĀCIJAS SĀKUMS

Rīgas dumpis

Pirmie pulciņi

Organizācijas uzbūve

J. KAŽMERS-POPS. LATVIJAS PILSĒTU STRADNEEKU ClŅA 1905. GADA REVOLŪCIJA Janvara deenu preekšvakrā

Janvara daanaa

1905. gada maija svētki

1905. gada vasaras streiki

1905. gada oktobris

1905. gada novembra ģeneralatreiks

1905. gada decembra deenas

J. ĶIRŠS. 1905. GADA LAUKSTRADNEEKU STREIKI LATVIJĀ 1

J. ĶIRŠS. SODA EKSPEDĪCIJAS UN PARTIZĀŅU ClŅA BALTIJA1

M. AVERINS un V. PETROVS. REVOLUCIONĀRĀ DARBĪBA KARASPĒKĀ LATVIJĀ 1905.—1907. GADOS'

Revolucionārā darbība karaspēka Vidzemē 1906.—1907. gados

Leepajas kara organizācija 1907. gadfi

Rīgas organizācija

M. ARĀJS. KĀ ES KĻUVU PAR ZOCIALISTU

M. ARĀJS. ATMIŅAS PAR DARBĪBU RĪGAS ORGANIZACIJĀ,1900.—1915. GADOS

M. LINIŅŠ. ATMIŅAS PAR DARBĪBU FELZERA FABRIKĀ, 1905. GADA

ANDREJS BĀRE. KA ES KĻUVU APZINĪGS

Maleenas organizācija

JĀNIS POIŠS. MALEENAS ORGANIZĀCIJAS VIII RAJONA DARBĪBA

A. BĒRZIŅŠ. ATMIŅAS PAR REVOLUCIONĀRO DARBĪBU TIRZAS РАGASTA 1905. GAOA

J. PAULS . Madleenas „Gaismas** organizacija

13. janvara notikumi

Atgreešanās uz Skrtvereem

Demonstrācijā Aizkraukles baznīcā

Demonstrācijās sekas

Pastiprinātās apsardzības eevelana un dragu 17u aeraianfts

Muižnieku bailes no zocielisteem

Baronu meeoas sargi — iorkesi

Kareivju atgrooianis no Mandžurijao

Sledzeens

J. PAULS. REVOLUCIONAREE NOTIKUMI SKRĪVERU APKĀRTNE РЁС 17. OKTOBRA MANIFESTA PASLUDINĀŠANAS

Revolūcijas preekšvakarā

Svarigakee notikumi Skrīveru apkārtne

Skrīveru muižai pils dedzināšana

Pirmee reakcijas vestneši

PirmS kauja ar kontrrevolūciju

Soda ekspedīcijas eerašanās

Ceetums un teesa

Skrīveru—Kokneses prāva jeb „Vidzemes leeta"

Slēdzeens

A. MUCELĀNS. REVOLUCIONĀRĀ kustība biržu pagasta (Jēkabpils apriņķi, 1905. gada)

I. К. BĒRZIŅŠ. MANAS ATMIŅAS PAR 1905.-1907. 6ADEEM

KARLĪNE ALKSNIT. ATMIŅAS PAR 1905. GADU KASTRANĒ UN TlNUŽOS (Rīgas apriņķi)

Videenas organizācija

A. ĀBOLTIŅŠ. ATMIŅAS PAR 1905. GADA ClŅAM RŪJEENE

JĀNIS OZOLS. ATMIŅAS PAR 1905. GADU RŪJEENĒ

J. MEŽS. MAZSALACES LAUKSTRĀDNEEKU KUSTĪBA 1905. GADĀ

J. FREIBERGS. 1905. GADS VECSALACĒ UN AINAŽOS

P. BIRZGALS (GUSTS). ATMIŅAS PAR REVOLUCIONĀRO KUSTĪBU VECATES PAGASTA

R. ŠTĀLS. Jelgavas organizācija

D. ВEiKA. 1905. GADS DOBELES RAJONĀ

Eevadam

Dobeles rajona robežas

šķiras un Šķiru attoecibas

Organizācijas sākumi

Laukstrādneeku streiks

Streikotāju vajašana

Streika panākumi

Septiņpadsmitais oktobris Dobolē

Pirmoe soļi un ekonomiskā ciņa

„Saveenibneeki1' un „zemes dalīšana"

Rīcības komitejas

Veetejee reakcijas spēki

Jelgavas „šturmešana“

Revolūcija skolā un sadzīve

Breesmas tuvojas

Septiņpadsmitais decembris

E. A. RUDEVICS. ATMIŅAS PAR 1905. GADA NOTIKUMEEM AUCES APKĀRTNĒ

KĀRLIS JANSONS. ŽAGARES ZOCiALDEMOKRATU PULCIŅŠ

Talsu organizācija

E. TOMSONS. SASMAKAS ORGANIZĀCIJA 1905. GADA

Ventspils organizācija

JĀNIS STERNBERGS. DAŽI VARDI PAR VENTSPILS ORGANIZĀCIJU 1905. GADA

Leepajas organizācija

J. GAILIS-SARKANAIS. 1905. GADS ALŠVANGA

TEESAS KALNA

S. BERĢIS. RUDBĀRŽU MUIŽAS DEDZINĀŠANA

Emigrācijā

K. ČOKKE. EMIGRANTU SAPULCES HELZINGFORSĀ 1906. GADA FEBRUĀRI

SATURS

1