Pelše Arvīds

Latviešu vāciskie nacionālisti — latvju tautas niknākie ienaidnieki

Arvīds Pelše LK(b)P CK sekretārs

Latviešu vāciskie nacionālisti — latvju tautas niknākie ienaidnieki

Liels trūkums mūsu idejiskā un politiskā darbā ir tas, ka mēs nepietiekoši atmaskojam latviešu buržuāziskos nacionālistus kā latvju tautas interešu niknākos ienaidniekus un nodevējus, kas centās pārdot Latvijas darba ļaudis vācu verdzībā.

Daži mūsu darbinieki pat neievēro nacionālistu naidīgo darbību, pienācīgi nenovērtē to ļaunumu, kādu mūsu tautai nodarījuši un nodara vēl vienmēr vācu palīgi — tautas nodevēji, latviešu buržuāziskie nacionālisti.

Tam jādara gals. Mums noteikti jācīnās pret nacionālistiem un visāda veida ļaudīm, kas samierinās ar tiem.

Mums visiem labi zināms, ka Padomju Latvijā palikušas vācu fašistu noziegumu asiņainās pēdas. Desmitiem tūkstošiem Latvijas pilsoņu nogalināti un nomocīti gestapo moku kambaros un koncentrācijas nometnēs. Desmitiem tūkstošu aizdzīti vācu verdzībā. Daudzas mūsu pilsētas — Rēzekne, Daugavpils, Jelgava, Valmiera u. c. — pārvērstas drupu kaudzēs, daudzi ciemi noslaucīti no zemes virsas. Lauksaimniecībai nodarīti milzīgi zaudējumi. Daudzu ļaužu apziņa piemēslota, saindēta ar fašistisko ideoloģiju. Latvijā patlaban daudz tādu cilvēku, ko fašisms morāliski sakropļojis. 1

Pie visa tā vainīgi nevien vācu iebrucēji, bet arī to piepalīgi — latviešu tautas nodevēji.

Vācu iebrucēji ir sensenie latviešu tautas ienaidnieki. Savu verdzināšanas politiku tie vienmēr cen tušies piekopt ar nodevēju un atkritēju palīdzību.

Vācu iebrucēji vienmēr bijuši nekaunīgi un necilvēciski, bet hitlerieši viltībā un nežēlībā pārspē juši visus savus priekštečus.

Tauta vienmēr ienīdusi tautas nodevējus. Šai karā vācu iebrucēju piepalīgi nežēlībā un zemiskumā pārspējuši visu, ko līdz šim pazīst latviešu tautas vēsture.

Saukdami sevi par latviešu nacionālistiem, viņi sadarbojās ar vācu iebrucējiem un nodeva latviešu tautas nacionālās dzīvības intereses. Viņi palīdzēja vāciešiem apšaut godīgus padomju ļaudis, mūsu aktīvistus, viņi palīdzēja aizdzīt Padomju Latvijas pilsoņus vācu verdzībā, viņi palīdzēja vācu iebrucējiem izlaupīt mūsu republiku. Un kad varonīgā Sarkanā Armija iztrieca vācu laupītāju barus no mūsu zemes, atbrīvoja latviešu tautu no vācu verdzības, tie paslēpās aizmugurē un kā vācu armijas aģenti mēģina turpināt vācu spiegu un diversantu nekrietno darbu. Viņi tagad izplata dažādas provokātoriskas baumas un pasakas, viņi cenšas sakūdīt latviešus pret krieviem, viņi spiego vācu labā un mēģina rīkot diversijas un visādi vājināt mūsu aizmuguri.

No kurienes radusies šī noziedznieku banda? Kas viņi ir, šie dankeri, bangerski un tiem līdzīgie ,,na-

cionālisti", kas gribēja pārvērst latviešu tautu par vāciešu „kungu rases" paklausīgu vergu.

Šī „nacionālistu" suga nav šodien dzimusi, tā nav vienkārši vācu fašisma izdzimums, bet latviešu nacionālistiskās buržuāzijas izperinājums, kas divos gadu desmitos audzēta un audzināta nacionālās aprobežotības garā, nacionālās neiecietības garā, naidā pret lielo krievu tautu.

Šai dzimtenes nodevēju bandai nav nekā kopīga ar latvju tautu. Tā ir tieša vācu fašisma aģentūra.

Tā ir jauna tautas nodevēju suga, latviešu vācisko nacionālistu suga, ko izperinājusi Latvijas buržuāzijā savas varas divdesmit gados Latvijā.

1 LATVIEŠU BURŽUĀZISKIE NACIONĀLISTI AIZMIRSUŠI SAVU RADNIECĪBU UN SLĒPJ SAVUS ĪSTOS SAIMNIEKUS

Savas varas laikā latviešu nacionālistiskā buržuāzijā ar lielām pretenzijām izcēla sevi kā cīnītāju par nacionālajām interesēm. Buržuāziskās republikas nodibināšanu un Latvijas atdalīšanu no Krievijas tā liekulīgi izkliedza kā savu lielāko nopelnu latvju tautas priekšā. Savas šaurās šķiras intereses tā pasludināja par visas tautas interesēm.

Latvju tautai nekad nav bijušas tieksmes noslēgties šaurā nacionālā čaulā, atsvešināties no kaimiņu tautām. Tā nekad nav nostājusies pret krievu, tautu. No paaudzes paaudzē, dzīvodama brālīgi kaimiņos

lielajai krievu tautai, saistīta ar to kopīgām ekonomiskām un radniecīgām kulturālām interesēm, tā nekad nav pacēlusi jautājumu par Latvijas atdalīšanu no Krievijas, vienmēr bijusi pret Ķīnas mūj:a celšanu starp abām tautām.

Pagātnē tādi izcili latvju tautas darbinieki kā Krišjānis Valdemārs, Kronvaldu Atis, Krišjānis Barons un citi, kas tiešām daudz gādāja par savu tautu, kam rūpēja, tās liktenis, nekad necilāja jautājumu par-Latvijas atdalīšanu no Krievijas. Viņi vienmēr brīdināja savu tautu no vācu briesmām. Visa viņu darbība bija vērsta uz to, lai pasargātu latviešu tautu no vācu iebrucēju plēsīgajām ķetnām un stiprinātu draudzību ar krievu tautu.

Jaunās latviešu buržuāzijas ideologi, kas visai enerģiski aizstāvēja savas šķiras intereses XX gadsimteņa sākumā, nevarēja ignorēt latviešu un krievu draudzības tradicijas, kas bija izaugušas gadu simtos, un neuzdrošinājās izvirzīt prasību par Latvijas atdalīšanu no Krievijas.

Pirmos nedrošos soļus Latvijas atraušanai no Krievijas latviešu nacionālistiskā buržuāzijā sāka spert tikai pēc februāra revolūcijas Krievijā. 1917. g. jūlijā latviešu buržuāziskie nacionālisti, kas bija paguvuši organizēties, Vidzemes pagaidu Zemes komitejas sasauktajā konferencē pirmo reizi pieprasīja Latvijas nacionālo autonomiju. Bet arī tad viņi vēl neizvirzīja jautājumu par Latvijas atdalīšanu no Krievijas.

Kad tad latviešu nacionālistiskā buržuāzijā pirmo reizi spēra soli Latvijas atraušanai no Krievijas un vai tā spēra šo soli labprātīgi vai arī kādu svešu spēku iedvesmota un iespaidota?

Kad 1917. gada oktobrī Krievijā sāka izplesties proletāriskās revolūcijas liesmas, Latvijas buržuāziju pārņēma bailes. Tā baidījās pazaudēt savas kundzības ekonomisko bāzi — kapitālistisko privātīpašumu — un bija gatava mesties jebkura reakcionāra spēka apkampienos. Tieši šajā laikā latviešu nacionālistiskā buržuāzijā sāka pacelt „neatkarīgas", „patstāvīgas" Latvijas karogu. Tiesa, šā karoga materiāls nebija vietējais, latviešu, bet, kā vēlāk redzēsim, tā bija importprece ar zīmi „Made in Germany".

No otras puses, baidīdamās no boļševisma „baciļiem", Eiropas imperiālistiskās valstis sāk drudžaini radīt Eiropas austrumos „sanitāro kordonu". Arī Latvija bija paredzēta par vienu no šā „kordona" elementiem, tā sastāvdaļu.

Šie divi izšķirošie apstākļi noteic latviešu nacionālistiskās buržuāzijas rīcību. 1917. g. beigās tā attīsta izcilu aktivitāti un, mīdama kājām savas tautas dzīvības intereses, dara visu, lai atrautu Latviju no revolucionārās Krievijas.

1917. gada oktobrī latviešu nacionālistiskās buržuāzijas politiskie veikalnieki Petrogradā nodibina pagaidu nacionālo komiteju ar pazīstamo nacionālistisko „šeftmani", IV Valsts domes deputātu Gold-

mani priekšgalā. Komiteja attīsta plašu kontrrevo-lūcionāru pagrīdes darbību Latvijā, izlaiž uzsaukumus un deklarācijas nacionālistiski šovinistiskā garā, izvirza prasību pēc „patstāvīgas Latvijas", nodibina sakarus ar vācu imperiālistiem.

Kad tad dzima „neatkarīgā Latvija", par kupu rūpējās buržujiskie nacionālisti kontrrevolūcionā-rajās sapulcēs Petrogradā?

Tās vecmāte bija Vācijas imperiālisms. „Neatkarīgās", „patstāvīgās" buržuāziskās Latvijas radītāji atbrauca Latvijas zemē Vācijas imperiālisma vezumā.

Vācijas laupītāju imperiālisms, gribēdams pievākt sev Baltijas jūras piekrasti, mēģināja nospēlēt Latvijas „pašnoteikšanās" komēdiju.

Šīs komēdijas režisors un inscenētājs bija vācu sociālimperiālists Augusts Vinnigs.

Pilnīgi atklāti vācu imperiālismu iekarošanas tieksmes viņš izteicis savā grāmatā ,,Am Ausgang der deutschen Ostpolitik" (Berlīnē, 1921. g.).

Šai grāmatā Vinnigs rakstīja: „Vēstures progress prasa lielu saimniecisku apvienību radīšanu, tāpēc es domāju, ka jautājums par to, kam piederēs Krievijas nomales, jāizšķiļ: ar varu. Bet patstāvīgas tās nedrīkst būt — tas ir pret pasaules vēstures progresu — un jo sevišķi nav pielaižams lozungs: patstāvību mazajām nācijām."

Šis „vēstures progresa" cīnītājs un „mazo nāciju patstāvības" pretinieks 1918. gada septembrī devās

uz Latviju kā Vācijas pilnvarotais. Toreiz Latvija bija vācu karaspēka okupēta. Balstīdamies uz Vācijas bruņotajiem spēkiem un ar okupācijas varas tiešu līdzdalību Vinnigs uzmeistaroja no latviešu buržuāziskiem nacionālistiem pagaidu valdību, t. s. „Tautas Padomi", ar reakcionārās budziskās „zemnieku savienības" līderi Kārli Ulmani priekšgalā.

Šis Vinniga gara ražojums 1918. gada 18. novembrī pasludināja Latvijas buržuāziskās republikas „neatkarību".

"Neatkarīgās" Latvijas valdība bija celta uz vācu durkļiem un dzīvoja uz vācu imperiālisma kukuļu rēķina. Līdz decembrim Ulmanis bija paguvis saņemt no Vinniga 500.000 mārku. Lūk, par kādu summu imperiālistiskā Vācija gribēja nopirkt „neatkarīgo" Latviju. Vinniga spēles jēga pilnīgi skaidra. Raksturīgs vēl tāds fakts. 1918. gada 7. decembrī Vinnigs noslēdza ar Ulmaņa valdību līgumu, uz kujra pamata Latvijas valdība apņēmās organizēt Baltijas armiju, kā palīgu vācu okupācijas karaspēkam, кща ietilptu vācu karaspēka sastāvā.

Kad Sarkanā Armija, iztriekdama vāciešus no Latvijas, 1918. gada decembra beigās tuvojās Rīgai un latviešu tauta arvien drošāk un noteiktāk cēlās cīņai pret vācu iebrucējiem un to rokas puišiem — Ulmaņa bandu, — „neatkarīgās" Latvijas valdība, kā pastāsta tas pats Vinnigs, „apsolīja dot Latvijas pilsonības tiesības visiem vācu kareivjiem, kas piedalīsies cīņā pret boļševikiem. Tika sastādīts attie-

cigs līgums, кщи 29. decembrī parakstīja Latvijas ministri Ulmanis, Paegle, Zālītis un es." („Vorvvārts", Nr. 455, 1919. g. 6. sept.).

Notikumu tālākā attīstība ienesa dažus grozījumus un korrektīvas ciešajos sakaros, kādi bija nodibinājušies latviešu kontrrevolūcionārajai buržuāzijai un latviešu nacionālistiem ar vācu imperiālistiem, bet šo sakaru pamatpavediens nepārtrūka nekad.

Kā zināms, Vācija zaudēja pirmo pasaules кащ. Nepazaudēdami sakarus un draudzību ar vācu fā-terlandi, latviešu buržuāziskie nacionālisti, kas ar vācu durkļu palīdzību bija uzsēdušies latviešu tautai kaklā, tagad meklē sev jaunus aizgādņus un saimniekus. Viņi tos atrada. Viņi stājās Antantes kalpībā, kļuva par Eiropas reakcionārās buržuāzijas ķēdes suņiem, pārvērsdami Latviju par tā „sanitārā kordona" sastāvdaļu, kam bija jāsarga kapitālistiskā pasaule no „boļševisma baciļiem".

Tādā kārtā buržuāziskās Latvijas neatkarība, kā redzējām, bija vairāk kā apšaubāma. Par patstāvību te var runāt ne lielākā mērā, kā par suņa patstāvību, ko saimnieks tur pie ķēdes.

Pirmo reizi latviešu tauta ieguva patiesu valstisku patstāvību 1919. gadā, Padomju varas pastāvēšanas īsajā laikā Latvijā. Tad latviešu tauta patiešām pati lēma par savu likteni un vadīja savu valsti. Ļeņina-Staļina gudrā nacionālā politika nodrošināja latviešu tautai iespēju kļūt patiesi neatkarīgai no imperiālistiskās buržuāzijas untumiem.

„NEATKARĪGĀS" LATVIJAS VALDĪTĀJU POLITIKA

„Neatkarīgās" buržuāziskās Latvijas pastāvēšanas 20 gados mainījās daudzas valdības. Pie varas nāca dažādas buržuāziskās politiskās partijas, bet tās visas reālizēja vienu pamatlīniju: nežēlīgi apspieda savas tautas tieksmes pēc brīvības un vērpa dažādas intrigas pret Krieviju, pret Padomju Savienību.

Jau latviešu plūtokratijas valdīšanas sākumu iezīmēja asiņaini noziegumi. Savas saimniekošanas dažos pirmajos mēnešos „neatkarīgās" Latvijas buržuāziskā valdība noslepkavoja ap 3 tūkstoš strādnieku. Daudzi vēl labi atceras Latvijas buržuāziskās valdības asiņaino izrēķināšanos ar Valmieras skolniekiem. Uz t. s. „Tautas Padomes" pavēli 1919. g., naktī no 21. uz 22. decembri, Valmierā lauku kāju tiesa nežēlīgi izrēķinājās ar jauniešu grupu, ko apvainoja komunistiskā darbībā. Nošāva 11 cilvēkus, to skaitā 6 meitenes, starp tām 16 gadus veco Jo-hannu Daņiļeviču. Bez tam 16 cilvēkiem piesprieda cietuma sodu uz dažādu laiku. Nopratināšanā apvainotos nežēlīgi sita, neatkarīgi no vecuma. Tā, nežēlīgi piekāva 14 gadus veco Vili Āboltiņu, 17 gadus veco Jāni Miķelsonu, 17 gadus veco Annu Vin-teri, 16 gadus veco Mildu Helmani un citus.

1920. gada sākumā Latvijas cietumos smaka vairāk nekā 3000 brīvības cīnītāju.

1921. gadā Rīgā noslepkavoja latviešu tautai plaši pazīstamos komunistiskās partijas darbiniekus Jaunzemu-Šilfu un Arāju-Bērci.

Militāri fašistiskā „aizsargu" organizācija, ko Ulmanis radīja 1919. gadā, ar katru gadu vērsa plašumā savu neģēlīgo darbību, masu mērogā praktizēja provokācijas, spiegošanas un slepkavības, terrorizēja Latvijas darba ļaudis, slepkavoja latvju tautas labākos dēlus visā „neatkarīgās" Latvijas pastāvēšanas laikā.

Visas Latvijas buržuāziskās valdības piekopa sevišķi reakcionāru iekšējo polītiku. Līdz 1933. gada augustam Latvijā, lai izrēķinātos ar revolucionāro kustību, piemēroja likumus, ko bija izdevusi vēl cara valdība. Bet šie likumi Latvijas buržuāzijai likās pārāk mīksti, pārāk liberāli. Tā izdeva jaunus, pati savus likumus, kuj-os cietuma ieslodzījuma laiks politiskajiem darbiniekiem bija palielināts līdz 22 gadiem. Šie „neatkarīgās", „patstāvīgās" Latvijas jaunie likumi ieveda važas un oficiāli atļāva piekaut „nepaklausīgos" ieslodzītos. Šai ziņā cietuma administrācijai bija dota neierobežota rīcības brīvība.

Ar cinisku bezkaunību visas buržuāziskās valdības pārkāpa viņu pašu daudzkārt deklarēto demokrātiju. Kamēr daudzās demokrātiskās valstīs, piemēram, Anglijā, Amerikas Savienotajās Valstīs, Francijā un citur, komunistiem bija iespējams darboties legāli, Latvijas kompartiju tūliņ iedzina pagrīdē un nežēlīgi vajāja. Strādnieku arodorganizācijas sā-

kūmā visādi apspieda, bet vēlāk Ulmaņa fašistiskā valdība tās likvidēja. Strādnieku sapulces aizliedza, mierīgas masu demonstrācijas piekāva un apšāva policisti un aizsargi. Vārda brīvība bija tikai tiem, kas lamāja komunistus un apmeloja Padomju Savienību. Latvijas fašistiem kā dadzis acīs bija arī Saeimas strādnieku-zemnieku frakcija. Fašisti sāka pret to mežonīgu vajāšanu un apvainoja to komunistiskā propagandā. 1933. gada novembrī tie pieprasīja Saeimai, lai strādnieku-zemnieku frakciju izdod tiesai. Valdība iesniedza Saeimai attiecīgu priekšlikumu, un tā 22. novembrī ar balsu vairākumu izdeva tiesai strādnieku-zemnieku frakcijas 6 deputātus. Politiskās pārvaldes aģenti ar varu turpat Saeimas namā arestēja un zvēriski piekāva deputātus. Politiskā pārvaldē deputātus mežonīgi mocīja. 1934. gadā fašistiskā tiesa piesprieda tiem ilggadīgu katorgu. — Tāda izskatījās īstenībā Latvijas buržuāziskā demokrātijā.

Visas Latvijas buržuāziskās valdības sludināja šovinismu, nacionālu aprobežotību, nacionālu noslēgtību un neiecietību, veicināja antisemītismu, sekmēja visāda veida fašistisku organizāciju attīstību.

Buržuāziskie nacionālisti dažreiz mēģina noliegt, ka tie izplatījuši antisemītisma ideoloģiju un praktiķu. Bet fakti ir ietiepīga lieta un runā paši par sevi. Nevar taču, piemēram, noslēpt, ka latviešu buržuāziskās žurnālistikas laukā darbojās zvērināts

reakcionārs nn grautiņu rīkotājs J. Dāvis. Viņš daudzus gadus no vietas pārplūdināja Latvijas grāmatu tirgu un periodisko presi ar antisemītiskiem rakstiem un grāmatelēm. Vācu okupācijas laikā šim „darbiniekam" bija gandrīz monopoltiesības visriebīgākās latviešu valodā rakstītās literātūras piegāde.

Bet šis „talants" bija izaudzēts sen pirms vācu iebrukuma, un to veicināja visas Latvijas buržuāziskās valdības. Šo grautiņu rīkotāju ne reizi ne-apsauca. Gluži otrādi, tam parādīja lielu cieņu, viņa rīcībā bija spiestuves, papīrs, izdevēji un nauda. Buržuāziskie nacionālisti atzina viņu par „sabiedrisku un valsts darbinieku". 1938. gadā Dāvis publicēja veselu darbu par sevi. Šīs riebīgās grāmatas 744. lappusē viņš raksta: „Mums (t. i., Latvijā. A. P.) pavisam nebija antisemītiskas literātūras ... Mūsu dzimtajā zemē latvjiem bija jālasa antisemītiskas grāmatas svešu tautu valodās. Mans nopelns ir tas, ka es savas tautas valodu esmu padarījis par līdzvērtīgu ar visām citām valodām."

„Ikviena valsts cenšas iztikt ar savas zemes ražojumiem, bez importa. Bet, neražodami antisemī-tisku literatūru pašu zemē, mēs par tās importu aiz-plūdinājām uz ārzemēm savu zeltu. Un ko gan citas tautas varēja padomāt par latvju tautu, ku^ai pašai nebija savas antisemītiskās literātūras?

Ņemot vērā apraudzītos apstākļus, es uzrakstīju diezgan plašu antis emītisku literatūru."

Par šo grautiņu rīkotāja Dāvja melnsimtniecisko viduslaiku „filozofiju" neviens no viņa līdzbiedriem buržuāziskajiem nacionālistiem pat nenosarka. Viņi visādi lielīja savu kollēģi. 1937. gadā Izglītības Ministrijas Mēnešraksts uzslavas rakstā atzīmēja grautiņu rīkotāja Dāvja 70. dzimšanas dienu.

Kā latviešu sociāldemokrātiem, tā arī Ulmanim bija viena līnija, vienas galvenās rūpes: visiem līdzekļiem, visādiem paņēmieniem apspiest Latvijas darba ļaužu masu revolucionārās tieksmes, stiprināt savas tautiskās plūtokratijas varu un verdziskā padevībā pildīt Eiropas imperiālistisko valstu reakcionāro slāņu sulaiņu lomu.

Latvijas buržuāzisko valdību reakcionārā iekšējā politika un šo valdību vasaļa stāvoklis noteica to ārpolitisko orientāciju.

Kaut gan Padomju Krievijas valdība pirmā atzina de jure „neatkarīgo" Latviju, tās valdītāji vienmēr piekopa naidīgu politiku pret savu lielo austru-mu kaimiņu. Šeit minam tikai dažus vispār zināmus faktus.

1923. gadā Latvijas politiskā pārvalde arestēja pilnīgi nevainīgu Padomju pārstāvniecības darbinieku un vienu Ārlietu tautas komisāriāta līdzstrādnieku. 1925. gadā politiskās pārvaldes aģenti uzbruka padomju diplomātiskajiem kur jēriem Zilupes stacijā. 1925. gada 25. oktobrī Padomju sūtniecības telpās Rīgā ielauzās Latvijas studentu korporeļu banda, skaitā 15 cilvēki, kas mēģināja sarīkot huli-

ganisku grautiņu. 1926. gada 5. aprīlī latviešu fašisti posmā Ikšķile-Salaspils izdarīja bruņotu uzbrukumu padomju diplomātiskajiem kur jēriem Netem un Machmanštālam, pie kam pirmo nogalināja, bet otru smagi ievainoja.

Reālizēdama naidīgu polītiku pret Padomju Savienību, latviešu nacionālistiskā buržuāzijā centās uzcelt Ķīnas mūri starp latviešu un krievu tautām. 1932. g. gandrīz pilnīgi pārtrauca padomju literatūras ievešanu Latvijā. Vēl vairāk — pat lielā krievu dzejnieka Puškina darbus Latvijas cenzūra bija ievedusi aizliegtās literātūras sarakstā.

Toties fašistiskā prese un literatūra Latvijā bija izplatīta visplašākā mērogā. Sevišķi neatlaidīgi izplatīja vācu fašistisko literatūru. Vācu fašisti izdeva Rīgā savu laikrakstu „Rigasche Rundschau", kuņi finansēja vācu imperiālisti.

Latvijas plūtokratiem vienmēr bija stipri sakari ar Vāciju, sevišķi ar fašistisko. Vācu fašistiem Latvijā tie atļāva pilnīgu rīcības brīvību, vācieši te jutās kā mājās. Latvijas valsts darbinieki savukārt bieži brauca uz Vāciju, lai studētu fašistiskās gudrības un piesavinātos hitleriešu pieredzi.

Ar hitleriešu nākšanu pie varas Vācijā, plaši ieplūda Latvijā dažāda veida pabalsti šeit dzīvojošiem vāciešiem un vācu iestādēm. Pat buržuāziskā avīze „Jaunākās Ziņas" 1933. g. 18. decembrī rakstīja: „Ar šā gada pavasari ievērojami palielinājušies pabalsti vācu skolām, teātļriem, biedrībām utt.

Latvijā nav cilvēka, kuļrš nezinātu, ka tagad vācieši saņem naudu no Vācijas."

Komivojažēru, ekskursantu un tūristu maskā vācu fašisti bieži braukāja pa Latviju. Hitlerieši attīstīja arī plašu pagrīdes darbību. Latvijā gandrīz ik dienas notika nelegālas fašistu sapulces, kujrās ļoti bieži uzstājās no Vācijas iebraukušie hitleriskās propagandas ministrijas ierēdņi. Gandrīz katrā vietā hitlerieši centās ierīkot savas lizdas. Daudzās vietās Latvijā pilnīgi atklāti darbojās vācu fašistu šūniņas un hitleriskās jaunatnes organizācijas. Katrs vācu uzņēmums — fabrika, rūpnīca, veikals, teātris, — bija vācu fašisma perekļi Latvijā. Vācijas diplomātiskā pārstāvniecība bija spiegošanas centrs, kas iesēdināja savus spiegus un aģentus valsts aparātā un Latvijas armijā. Latvijas fašistu vadonis Ulmanis personīgi brauca uz Berlīni pie hitleriešiem pēc instrukcijām.

„Neatkarīgās" Latvijas un fašistiskās Vācijas draudzība sevišķi nostiprinājās ar 1934. gadu. Dažas dienas pēc Ulmaņa fašistiskā apvērsuma uz Vāciju devās Latvijas žurnālistu delegācija. Pēc Vācijas valdības uzaicinājuma 1934. g. 2. novembrī uz Berlīni devās Latvijas fašistiskās preses atbildīgie vadītāji — ārlietu un iekšlietu ministrijas preses nodaļu vadītāji, kā arī Latvijas telegrāfā aģentūras direktors. Vācija savukārt sūtīja dažādas delegācijas uz Latviju. 1934. gada novembra vidū Rīgā ieradās Vācijas saimnieciskā delegācija, kas sastāvēja no

ārlietu, finansu un zemkopības ministrijas pārstāvjiem.

1934. gada- novembrī Latvijas armijas komandieris ģenerālis Berķis un armijas štāba priekšnieks Hartmanis apmeklēja Vācijas sūtni Rīgā.

Vācu fašisti nekautrēdamies uzpirka Latvijas valdības atsevišķas atbildīgas personas. Tā Ulmaņa labā roka Munters negaidot izrādījās par dalībnieku vācu akcionāru sabiedrībā Staalwerk, kas atradās Vācijā. Par pakalpojumiem Vācijas valdībai Munters saņēma maksu no šīs akciju sabiedrības peļņas.

Munters nepalika parādā saviem Berlīnes saimniekiem. Viņš visiem spēkiem centās ievirzīt buržuāziskās Latvijas ārpolītiku Vācijas ietekmes gultnē. Visai spilgti tas izpaudās 1938. gadā, kad vācu imperiālisms izraisīja otro imperiālistisko кащ. Pēc pazīstamās Minchenes vienošanās, kas atļāva Hitleram aprīt Sudetijas apgabalu, un kad katram kļuva skaidrs, ka ar to viņš neapmierināsies un tuvākajā laikā pasaule drebēs no kaj-a satricinājumiem, Munters, būdams toreiz Latvijas ārlietu ministrs, iemidzināja sabiedrības domu un atklāti orientēja to uz bloku ar fašistisko Vāciju. Izteikdams visas Ulmaņa valdības poziciju, viņš rakstā „Starptautiskais stāvoklis", kas iespiests žurnālā „Sējējs" 1938. gada novembrī, rakstīja: „Latvijas ārējai po

litikai 1938. gada notikumi nekādas jaunas problēmas neuzstāda..." „Mūsu acu priekšā top jauna Eiropa..." „Mēs esam gājuši līdz laikmetam ir kul-

tūrā, ir saimniecībā un valsts organizācijā, un beidzot arī sociālās sistēmas uztverē. Mums arī ārpolitiski jāiekļaujas jaunā Eiropā." Kā redzams no šā citāta, Ulmaņa valdība ar sava vadošā ministra Muntera muti jau 1938. gadā pilnīgi atklāti deklarēja, ka tā gājusi un arī turpmāk ies vācu fašisma pavadā.

Visa latviešu buržuāzisko nacionālistu polītika visā tā sauktās „patstāvīgās", „neatkarīgās" Latvijas pastāvēšanas laikā bija vērsta uz to, lai fašistizētu valsti un sagatavotu Latviju par placdarmu fašistiskās Vācijas militāram uzbrukumam PSRS. Tādā kārtā Latvijas buržuāziskie nacionālisti jau sen bija kļuvuši par Vācijas laupītāju imperiālisma aģentiem.

3 LATVIJAS BURŽUĀZISKIE NACIONĀLISTI VĀCU OKUPĀCIJAS LAIKĀ

Ar padomju varas nodibināšanos Latvijā 1940. gadā daļa buržuāzisko nacionālistu ar dažādiem ieganstiem repatriējās uz Vāciju. Otra daļa paslēpās un ieņēma nogaidošu poziciju. Kad 1941. gada jūnijā vācu iebrucēju bandas ielauzās Padomju Latvijā, visi buržuāziskie nacionālisti pacēla galvas un sāka atklāti aktīvi palīdzēt vācu okupantiem.

Jau pašā sākumā pēc padomju Latvijas ieņemšanas hitlerieši nekautrīgi paziņoja, ka turpmāk Latvija vairs nav patstāvīga valsts, bet ir tikai province, „Ostlandes apgabals". Bet' latviešu tauta kopš gad-

simtiem ienīst vācu iekarotājus, tāpēc hitlerieši 1941. gadā ieņemto Latviju gribēja pievienot fašistiskajai vācu fāterlandei, maskēdamies ar zināmu Latvijas „patstāvības" izkārtni, gluži tāpat, kā to gribēja darīt 1918.—1919. gadā sociālimperiālists Vinnigs.

Lai atvieglotu savu laupītāju plānu reālizāciju, hitleriskie iebrucēji radīja Latvijā tā saucamo latviešu „pašpārvaldi". Starp latviešiem neatradās nevienas kaut cik redzamas personas, neviena godīga cilvēka, kuj-š dotu savu piekrišanu būt par šīs vācu iestādes locekli.

Savā vezumā vācu okupanti atveda līdzi 1940. gadā repatriējušos ģenerāli Dankeri, profesoru Prī-mani un nedaudzus citus dzimtenes nodevējus. Šādus tādus atkritumus, kā ģenerāli Bangerski, tie atrada Latvijā. No šādiem un tiem līdzīgiem ļaudīm, kas piederēja buržuāzisko nacionālistu sugai, vācieši sastādīja tā saucamo „pašpārvaldi".

Šie latviešu tautas atkritumi, no kūļiem vācieši izbrūvēja savu vietējo ierēdnieciski-pārvaldniecisko un pa daļai arī policejisko aparātu, visi līdz pēdējam bija caurgājuši nacionālista Ulmaņa fašistisko skolu.

Kas viņi ir — šie dankeri un bangerski?

Ģenerālis Dankers ir vecs Vācijas aģents. Vēl pirmā imperiālistiskā kaj-a laikā, būdams krievu armijā, viņš padodas gūstā vāciešiem un nodibina ar tiem visciešākos sakarus. 1918. gadā viņš kopā ar vāciešiem un pats kā vācietis dodas uz Somiju, kur

pilda somu revolūcijas žņaudzēja nelietīgo lomu, Atgriezies Latvijā, Dankers atkal kļūst par latvieti un ieņem dažādus posteņus Latvijas armijā. Šeit viņš ne vienu vien reizi mežonīgi ierēķinās ar revo-lūcionāri noskaņotiem kareivjiem.

Viņš bija arī Latvijas fašistisko organizāciju aktīvs dalībnieks. Par sevišķiem nopelniem cīņā pret boļševikiem, pret Padomju Krieviju, Ulmaņa valdība devīgi apdāvināja Dankeru ar Latvijas ordeņiem. Pēc Padomju varas nodibināšanās Latvijā Dankers „atcerējās", ka viņš ir vācietis, atteicās no Latvijas pavalstniecības un repatriējās uz Vāciju.

Šo savu ilggadīgo aģentu, Ulmaņa skolnieku un draugu, vācu iebrucēji iecēla par Latvijas „pašpārvaldes" pirmo ģenerāldirektoru.

Ģenerālim Bangerskim ir liels nodevēja stāžs. 1918. gadā viņš no Sarkanās Armijas rindām nodevīgi pārbēga uz baltgvarda Kolčaka armiju, kur Kol-čaka divīzijas komandiera amatā cīnījās pret Sarkano Armiju un nežēlīgi izrēķinājās ar revolūcionāri noskaņotiem Sibirijas zemniekiem. Pēc tam, kad Sarkanā Armija bija satriekusi Kolčaku, Sibirijas zemnieku kārējs Bangerskis 1921. gadā atgriezās Latvijā. Te viņš atrod siltu uzņemšanu un Latvijas plūtokratijas aizgādību. Viņam uzdod komandēt Latvijas armijas divīziju un divas reizes piešķir ministra portfeli (no 1924. līdz 1925. gadam Celmiņa valdībā un no 1926. līdz 1928. gadam Skujenieka valdībā).

Pēc tam viņš uzstājās operetes ģenerāļa lomās miljonāres Benjamiņas buduārā.

Par cīņu pret Padomju Krieviju apbalvots ar daudziem Latvijas ordeņiem. Padomju varas laikā 1941. gadā Bangerskis ierīkojās kā „kluss" ķieģeļrūpniecī-bas darbinieks.

Šim izvirtulim, melnsimtniekam un nodevējam vācu okupanti pēc Padomju Latvijas sagrābšanas uzdeva mobilizēt latviešus vācu armijai.

Labāki neizskatās par rangu zemākie dažādi „direktori" un „priekšnieki", ko hitlerieši tuvināja sev un izmantoja kā okupācijas režīma aģentus.

Piemēram, par Dankera pirmo palīgu un galveno policijas direktoru Latvijā vācieši iecēla Pēteri Pom-meru, vecu ulmanieti, kujrš 1918. g. Maskavā bija pulkveža Brieža kontrrevolūcionārās sazvērnieku organizācijas loceklis, bet buržuāziskā Latvijā policijas sevišķu uzdevumu inspektors, pēc tam Bauskas apriņķa priekšnieks un Cēsu aizsargu pulka komandiera palīgs, Ulmaņa divreiz apbalvots ar Latvijas ordeņiem. Par vecāko referentu pie Dankera vācieši iecēla trakgalvi Arvīdu Oši — bijušo aizsargu štāba administratīvās daļas priekšnieku.

Par „izglītības un kultūras" ģenerāldirektoru vācieši iecēla prof. M. Prīmani, kujrš 1940. gadā, tāpat kā Dankers, atteicās no Latvijas pavalstniecības un repatriējās uz Vāciju. Viņa reakcionārie uzskati un tuvie sakari ar Ulmani Latvijā pietiekami pazīstami un bija labākā atestācija, lai vācu iebrucēji saņemtu

viņu atplestām rokām, dotu viņam ienesīgu vietu un izmantotu kā Latvijas jaunatnes samaitātāju un latviešu kultūras žņaudzēju.

Tieslietās okupācijas laikā saimniekoja Teodors Zvejnieks — bijušais Ulmaņa tiesu palātas civīlde-partamenta priekšsēdētājs.

Par apriņķu pilsētu un pagastu vecākiem vācieši iecēla parasti ilggadīgos Ulmaņa ierēdņus, sevišķi no aizsargu vidus. Piemēram, tas pats Jēkabs Dzenis, kuļrš pie Ulmaņa bija Ventspils pilsētas vecākais, izpildīja šo amatu arī pie vāciešiem. Kristaps Fric-kaus ar tādu pašu centību un uzticību kalpoja hitleriešiem Jelgavas pilsētas vecākā amatā, kā viņš to darīja arī Ulmaņa režīma laikā. Rīgas Jūrmalas pilsētas vecākais Aleksandrs Jansons, Siguldas pilsētas vecākais Pēteris Mazītis, Abrenes pilsētas vecākais Ernests Ozols un citi vecākie ar vienādu uzcītību, pildīja savu amatu kā pie Ulmaņa, tā arī vācu okupācijas laikā. i

Neliela latvju tautas ienīstu ļaužu saujiņa, ar Dan-keru un Bangerski priekšgalā, ko vācieši bija iecēluši dažādu „direktoru" amatos, ar visu dedzību kalpoja hitleriešiem, nododami un pārdodami latvju tautu. No latviešu buržuāziskiem nacionālistiem šī banda pārvērtās par latviešu vāciskiem nacionālistiem, kas atklāti pārgāja hitleriskās Vācijas dienestā.

Ja Ulmaņa varas laikā latviešu buržuāziskie nacionālisti ievēroja kaut cik kādu elementāru pieklā-

jību, turējās kaut kādas „likumības", robežās, tad vācu okupācijas laikā tie atklāja sevi pilnīgi, nekautrīgi apsmēja un pazemoja latviešu tautu un atklāti pildīja latviešu tautas žņaudzēju un benžu lomu.

Kad vācu iebrucēji pārkrustīja Latviju par „Ostlandes apgabalu", kad hitlerieši, ņirgādamies par mūsu tautas nacionālajām jūtām, rāva nost no Rīgas un citu pilsētu ielu stūriem latviešiem svētos Lāčplēša, Viestura, Raiņa un citus vārdus un pārdēvēja mūsu pilsētu ielas fašistu oberbandītu vārdos, — latviešu vāciskie nacionālisti aplaudēja un slavēja vācu kultūru.

Kad vācu iebrucēji pilnā kaklā bazūnēja par vācu rases pārākumu, latviešu vāciskie nacionālisti tos pilnīgi atbalstīja un izdabādami sprediķoja latviešu draudzību ar vāciešiem.

Kad hitlerieši dibināja Latvijā savu „jauno" kārtību, kad viņi ieveda miesas sodus dzelzceļniekiem, bada normas latviešu apgādē ar pārtiku, bet vāciešus apgādāja bez kādiem ierobežojumiem kā ar pārtikas produktiem, tā ar rūpniecības precēm, kad Rīgas labākie restorāni bija pieejami tikai vāciešiem, bet latviešiem tur ieiet bija aizliegts, kad visus galvenos rūpniecības un tirdzniecības uzņēmumus nodeva vāciešu rokās; kad latviešu zemniekus žņaudza ar nesamērīgi augstām nodevām, kad latviešu jaunatnei bija laupīta iespēja iestāties augstākās mācības iestādēs, jo visi, kas beidza vidusskolu, bija jāsūta uz

Vāciju spaidu darbos, kad fašistu organs „Schwarze Korps" sāka izstrādāt austrumapgabala kolonizācijas plānus, kad skolu, teātpu, konservātoriju un citu kultūras iestāžu telpas vācieši nekautrīgi aizņēma kazarmām — tad latviešu vāciskie nacionālisti sauca: „lai dzīvo jaunā kārtība" un ar savām netīrajām rokām palīdzēja hitleriešiem radīt šo „jauno" vācisko kārtību Latvijā.

Latviešu vācisko nacionālistu štābs — Latvijas „pašpārvalde" — piespiedu kārtā mobilizēja latviešus tā saucamajam brīvprātīgajam SS leģionam, aizdzina simtiem tūkstošus Padomju Latvijas pilsoņu vācu verdzībā.

Vācu okupācijas laikā atjaunotā militāri fašistiskā aizsargu organizācija -— šis latviešu buržuāziskā nacionālisma dzemdējums — kopā ar gesta-piešiem iznīcināja latviešu tautu, pildīja hitlerisko benžu lomu.

Nav Latvijā tāda stūrīša, nav neviena pagasta, kur aizsargi kopā ar vācu fašistiem nebūtu pastrādājuši briesmīgus noziegumus. Viņi spiegoja, medīja padomju partizānus, nogalināja sagūstītos sarkanarmiešus, bija koncentrācijas nometņu uzraugi un spiegi. Lūk, daži piemēri:

Bijušais Ulmaņa izmeklēšanas tiesnesis Herberts Tīdemanis, ko vācieši bija iecēluši par vācu SD Latvijas „drošības policijas" priekšnieku, salasīja no aizsargiem un citām fašistu organizācijām 350 cil-

vēku grupu. Tīdemaņa un izmeklēšanas tiesnešu Vītola, Lapiniēka (bij. skolotājs un sportists), Grunt-maņa (bij. Armijas sporta kluba sportists), A. Plens-nejra (Latvijas armijas pulkvedis), A. Rozīša, Indzera, Pētersona, Seiļa un citu vadībā tie mocīja un spīdzināja apcietinātos Rīgas centrālcietumā, moku namā Valdemāra ielā 19, Salaspils koncentrācijas nometnē un citās vietās. Viņi masveidīgi iznīcināja padomju pilsoņus un sagūstītos sarkanarmiešus.

Bijušais Latvijas armijas virsnieks Veiss, pēc vāciešu ienākšanas Rīgā, no latviešu fašistiskajiem elementiem nodibināja „nāves bataljonus". Šie bataljoni, ko vadīja nodevēji „nacionālisti" Cukurs, Arājs un Rikards, pēc vāciešu norādījumiem arestēja, spīdzināja un iznīcināja vāciešiem politiski neuzticamas personas: arodbiedrību un MOPRa biedrus, arodbiedrību komiteju locekļus, stachanoviešuo un triecienniekus. Pēc mūsu rīcībā esošām ziņām, tikai Rīgā šie slepkavas iznīcināja vairāk nekā 85.000 cilvēku, — latviešus, krievus, poļus. Viņi kopā ar vāciešiem iznīcināja ebrēju iedzīvotājus. Šī nodevēju un slepkavu banda neapmierinājās ar slepkavoš-nu tikai Latvijā. Lai vēl vairāk uzdienētos vāciešu priekšā un palaupītu, tā brauca uz Baltkrieviju un tur nodedzināja desmitiem baltkrievu sādžu kopā ar sievietēm un bērniem.

Kopā ar vācu fašistiem latviešu „nacionālists" Riekstiņš, būdams Ludzas policijas priekšnieka amatā, iznīcināja mierīgos iedzīvotājus. Ar Riekstiņa

līdzdalību iznīcināti vairāk nekā 3000 Ludzas apriņķa pilsoņu.

Kārsavā ar šā paša nodevēja Riekstiņa, J. Pu-ķīša (Kārsavas pilsētas komandants), Graves (kriminālpolicijas priekšnieks), Dūdara (Kārsavas policijas priekšnieks) un tā palīga Zellīša tiešu līdzdalību iznīcināti vairāk nekā 600 mierīgu iedzīvotāju. Nogalināto īpašumu piesavinājās slepkavas, bet daļu atdeva latviešu vācisko nacionālistu nodibinātai „Tautas palīdzības" organizācijai.

Aktīvi piedaloties aizsargiem ar Ilūkstes apriņķa komandantu nodevēju Baltmani priekšgalā, nošāva 1760 mierīgos Ilūkstes apriņķa pilsoņus.

Līdztekus masu slepkavībām, latviešu vāciskie nacionālisti kūdīja latviešus pret krieviem, baltkrievus un poļus pret latviešiem, tie apmeloja Sarkano Armiju un padomju varu, piedzejodami tai paši savus noziegumus. Viņi gribēja ieaudzināt latvju tautā verdzisko padevības garu vācu iebrucējiem. Viņi domāja, ka tiem izdosies pavērst latviešu tautu pret Padomju Krieviju.

Ar visu savu nodevīgo darbību latviešu vāciskie nacionālisti izpelnījās latvju tautas nicināšanu un kvēlu naidu.

Neraugoties uz to, viņi turpina savu neģēlīgo darbu kā vāciešu slepenie aģenti Sarkanās Armijas aizmugurē.

Mūsu propagandistu, katra godīga pilsoņa uzdevums ir atmaskot latviešu vāciskos nacionālistus,

celt gaisma to darbus un cīnīties pret tiem ka pret latvju tautas niknākajiem ienaidniekiem.

4 LATVJU TAUTAS MŪŽSENIE IENAIDNIEKI UN DRAUGI

Daudzos gadu simteņos nepārtrauktā niknā cīņā pret vāciešiem latvieši cīnījās par savu nacionālo pastāvēšanu. Vesture nezina neviena tāda gadījuma, kad latviešu tauta uzstātos vāciešu pusē. Vairāk nekā 450 tūkstošu pierakstītās latvju tautas dainās atrodamas daudz sirsnīgas rindas, kas veltītas krieviem, lietuvjiem, igauņiem. Bet šinī bagātīgajā tautas gara mantu krātuvē nav atrodams neviens labs vārds. par vāciešiem. Un tā nav nejaušība.

Katrs mūsu'skolnieks zina, ka jau sirmā senatnē vācieši ieradās Baltijā ne kā draugi, bet kā iekarotāji un apspiedēji. Ar vāciešu ierašanos Latvijā sākās visdrūmākais posms latviešu tautas vēsturē. Vācu iebrucēji pastrādāja mežonīgas laupīšanas un briesmīgas zvērības visā savā valdīšanas laikā Latvijā.

Mūsu tautu neapšaubāmi būtu piemeklējis tāds pats liktenis kā seno lietuvju cilti — prūšus, ko vācu iebrucēji iznīcināja pilnīgi. Mūsu tautai par laimi, vāciešu „Drang nach Osten" savā laikā apturēja lielā krievu tauta.

Krievi ne vienu vien reizi kāvuši vāciešus. Alek-

sandrs Ņevskis 1240. gadā sakāva vāciešu un zviedru apvienotos spēkus pie Ņevas upes. 1242. gada 5. aprīli viņš pilnīgi sakāva vācu bruņiniekus uz Peipus ezera ledus. 1558. gadā Jānis Bargais galīgi sakāva vācu Livonijas ordeņa spēkus Baltijā. Šīs vēsturiskās kaujas izšķīra latviešu tautas likteni. Krievu karavīru uzvara pār vācu iekarotājiem deva iespēju latviešu tautai atvilkt elpu: tā izglāba latviešu tautu no iznīcināšanas, ko tai gatavoja vācu iebrucēji. To latvieši labi zina. Un tas uz mūžiem tuvināja latviešus krieviem.

Latviešu tautas visas labākās progresīvās un revolucionārās tradicijas saista viņu ar krievu tautu. Pietiek atcerēties 1905. gada revolūciju, kad krievu tauta pacēla cīņas karogu pret reakcionāro cara režīmu. Latvieši toreiz nebija brīvības cīnītāju pēdējās rindās. Latvijas darba ļaužu masas gāja kopsolī ar krievu strādniekiem un zemniekiem.

Latvju tauta vairākkārt meklējusi glābiņu un atradusi palīdzību pie krievu tautas. Tā bija senajos laikos, tā bija tagadējā laikā. Atceiēsimies pirmā pasaules^kaļ-a notikumus. Kad Vilhelma II divīzijas savā iekarošanas gājienā virzījās uz austrumiem, vairāk nekā 500 tūkstoš latviešu, bēgdami no vācu iekarotājiem, devās uz Krieviju. Toreiz gandrīz ceturtdaļa visas latviešu tautas atrada patvērumu pie krieviem.

Kad jaunā Padomju Krievija cīnījās par savu pastāvēšanu pilsoņu kara kaujas laukos un sasprin-

dzinātā karā pret ārzemju interventiem, tūkstošiem labāko latvju tautas dēlu, apvienoti latviešu strēlnieku divīzijā, cīnījās Sarkanās Armijas rindās.

Jāatzīmē vēl viens ārkārtīgi svarīgs vēstures fakts. 1940. gadā Sarkanā Armija vienīgi un tikai Padomju Savienības drošības aizsardzības nolūkos un ar toreizējās Ulmaņa valdības piekrišanu ienāca Latvijā. Tā neiejaucās buržuāziskās Latvijas valsts iekšējās lietās. Nav neviena fakta, nevienas liecības, kas vēstītu par to, ka Sarkanā Annija būtu pārkāpusi Latvijas suverēnitāti. Bet Sarkanās Armijas klātbūtne Latvijā izraisīja Latvijas darba ļaužu re-volūcionāros spēkus. 1940. gada jūlijā latvju tauta izveda revolūciju, nogāza plūtokratu varu un nodibināja padomju varu. Ja tas nebūtu noticis, tad katram politiski domājošam cilvēkam skaidrs, ka Ulmaņa Latvija tagadējā kajū pildītu fašistiskās Vācijas vasaļa lomu. Ja Latvija nenokļuva fašistiskās Vācijas sulaiņa stāvoklī, ja tā izglābās no šā negoda, tad par to mums vienmēr jāpateicas Sarkanai Armijai un krievu tautai.

Lielā Tēvijas ka^a laikā Sarkanā Armija atbrīvoja mūsu dzimto latviešu zemi no vācu iebrucējiem. Atkal lielā krievu tauta sniedza latviešiem brālīgu palīdzības roku. Ja nebūtu lielās krievu tautas palīdzības, mūsu dzimtenē vēl šodien saimniekotu vācu fašisti.

Gadu simteņos veidojusies latviešu tautas cieņa, sirsnība un draudzība ar krieviem.

Draudzība, kas mūs saista ar lielo krievu tautu, ir nesagraujama.

Buržuāziskajiem nacionālistiem, Ulmaņa formācijas fašistiem, latviešu vāciskajiem nacionālistiem, kas vācu okupācijas laikā liekuļoja, runāja par „savu tautu", par „savu dzimteni", dziedāja „Dievs, svētī Latviju", — bet darbos atklāti kalpoja hitleriešiem, pildīja gestapo provokātoru, spiegu un benžu lomu, — nekad neizdosies satricināt latviešu un krievu tautas draudzību. Strādnieki, darba zemniecība un progresīvā latviešu inteliģence ar riebumu un naidu novērsīsies no latviešu vāciskajiem nacionālistiem, šiem latvju tautas nodevējiem un niknākajiem ienaidniekiem, un nekad tiem nepiedos, ja mēs patiesīgi izstāstīsim par viņu asinsdarbiem, parādīsim viņu īsto seju.

Ja mēs būsim modri un savā masu izskaidrošanas darbā ik dienas atmaskosim latviešu vāciskos nacionālistus, noteikti cīnīsimies pret tiem un necietīsim nekādu samierināšanos ar buržuāzisko nacionālismu, — tad mēs sekmīgi tiksim galā ar svarīgo uzdevumu — likvidēt vācu okupācijas sekas ideoloģijas laukā.

Rīga, 1944. g. 26. decembrī.

Content

Pelše Arvīds Latviešu vāciskie nacionālisti — latvju tautas niknākie ienaidnieki

1 LATVIEŠU BURŽUĀZISKIE NACIONĀLISTI AIZMIRSUŠI SAVU RADNIECĪBU UN SLĒPJ SAVUS ĪSTOS SAIMNIEKUS

„NEATKARĪGĀS" LATVIJAS VALDĪTĀJU POLITIKA

3 LATVIJAS BURŽUĀZISKIE NACIONĀLISTI VĀCU OKUPĀCIJAS LAIKĀ

4 LATVJU TAUTAS MŪŽSENIE IENAIDNIEKI UN DRAUGI