Berija Laurentijs

Runa VK(b)P XIX kongresā. 1952.g.7.oktobrī

Laurentijs Berija

Runa VK(b)P XIX kongresā

(1952. g. 7. oktobrī)

Biedri! CK pārskata referātā, ko sniedza biedrs Maļenkovs, rezumēti mūsu partijas darbības rezultāti laikā no XVIII līdz XIX kongresam. Mūsu partijas un padomju tautas dzīvē šajā laikā īpašu vietu ieņem divi notikumi, pie kuriem arī gribu pakavēties.

Pirmais no tiem ir Lielais Tēvijas karš.

Šājā karā izšķīrās jautājums par mūsu Dzimtenes likteni un par Eiropas un Āzijas valstu un tautu likteni. Katram skaidrs, ka gadījumā, ja būtu uzvarējusi hitleriskā koalicija, tad tas būtu novedis pie mūsu zemes tautu un daudzu citu zemju tautu drausmīgas verdzināšanas un iznīcināšanas. Simtiem miljonu cilvēku būtu nospiesti vergu stāvoklī. Fašistiskie barbari būtu iznīcinājuši mūsdienu civilizāciju un atsvieduši atpakaļ visu cilvēci par daudziem gadu desmitiem.

Un, ja tas nav noticis, tad vispirms tāpēc, ka Padomju Savienības tautas, uz dzīvību un nāvi cīnīdamās pret fašistiskajiem iebrucējiem, guva pilnīgu uzvaru. Pēkšņais nodevīgais uzbrukums PSR Savienībai pirmaja kara posma radīja hitleriskajam karaspēkam izdevīgus apstākļus. Taču Padomju Savienība ar milzīgiem upuriem, maksimāli sasprindzinot visus tautas inalerialos un garī gos spēkus, nosargāja savu neatkarību, pilnīgi sagrāva ienaidnieku, kas iedvesa šausmas Eiropas armijām, un izglāba cilvēci un tās civilizāciju.

Padomju tautas lielās uzvaras iedvesmotāja un organizētāja bija Komunistiskā partija, ko vada biedrs Staļins. (Ilgi aplausi.) Kopš pirmajām kara dienam, kad mūsu Dzimtenes stāvoklis bija sevišķi smags, biedrs Staļins vadīja Valsts Aizsardzības Komiteju un mūsu zemes Bruņotos Spēkus. Ar vislielāko vīrišķību mūsu gudrais un drosmīgais vadonis veda Padomju Armiju un visu padomju tautu caur kauju ugunīm, grūtībām un kara laika pārbaudījumiem uz uzvaru pār ienaidnieku. Liela laime mūsu partijai un visām PSRS tautām ir tā, ka šajā grūtajā laikā Padomju valsts un tās armijas priekšgalā bija biedrs Staļins. (Vētraini, ilgi aplausi.)

Padomju tautas uzvara visai pasaulei parādīja, ka mūsu sociālistiskās valsts spēks un varenība ir nesatricināmi.

Tāda ir viena no svarīgākajām Lielā Tēvijas kara mācībām. Tiesa gan, vēstures mācības ne visiem gājušas labumā. Amerikāņu imperiālisti, kas aptaukojušies divos pasaules karos un ko apskurbinājusi absurdā ideja par savas kundzības nodibināšanu visā pasaulē, no jauna cenšas iegrūst tautas pasaules kara bezdibenī.

Amerikas Savienoto Valstu pašreizējie varasvīri — morgani, rokfelleri, meloni, diponi un citi, — kuru rokās atrodas amerikāņu valsts un kara mašinas sviras, pastiprināti rada jaunus pasaules monopolus, piemēram, Eiropas ogļu un tērauda apvienību, Pasaules naftas karteli, lai ātrāk sagrābtu savās rokās citu valstu ekonomiku un pakļautu to savām interesēm. Viņi grib panākt nedalītu kundzību visās pasaules daļās, lai ar citu zemju tautu aplaupīšanu un verdzināšanu nodrošinātu sev virspeļņu. Šim nolūkam viņiem vajadzīgs karš. Kara sagatavošanas nolūkā amerikāņu lielkapitāls kopā ar amerikāņu militāristiem pārņem visas fašistiskā režima funkcijas, lai savā zemē apspiestu tautas cenšanos saglabāt mieru un lai apspiestu katru opoziciju savai avanturistiskajai politikai. Grūžot savu zemi uz kara ceļa, viņi līdz ar to cer, ka drudžainā bruņošanās un kara situācijā ļaus novērst ekonomisko krizi. Tomēr šī krize nenovēršami tuvojas Amerikas Savienoto Valstu ekonomikai, un ne ar kādiem finansu varasvīru trikiem un avantūrām neizdosies no tās izvairīties. Paātrinot drudžaino bruņošanos, pielāgojot visu savu ekonomiku kara sagatavošanas mērķiem, viņi vairāk baidās no miera nekā no kara, lai gan nav nekādu šaubu, ka, izraisīdami karu, viņi tikai paātrinās savu sabrukumu un savu bojā eju. (Aplausi.)

Izmetuši pa visu pasauli kara bažu tīklu, pastiprināti organizējot visāda veida agresivus militārus blokus, viņi drudžaini gatavo karu pret PSRS un citām miermīlīgajām valstīm. Viņi nepārtraukti iesūta mūsu zemē un citās miermīlīgajās valstīs spiegus un diversantus, kurus visā pasaulē savervē no izkurtējušām cilvēces padibenēm. Padomju cilvēku modrība ir asākais ierocis cīņā pret ienaidnieka izlūkiem, un nav šaubu, ka, palielinot un asinot savu modrību, padomju tauta pratīs padarīt nekaitīgus imperiālistisko kara kurinātāju aģentus, lai cik daudz tos iesūtītu un lai kā viņus maskētu. (Aplausi.)

Amerikāņu militāristu denronstrativi nekaunīgās provokācijās un avantūras pret PSRS, piemēram, daudzie sauszemes, gaisa un jūras kara spēku manevri, Atlantijas bloka militāro varasvīru «inspekcijas» braucieni uz rajoniem, kas robežo ar Padomju Savienību, amerikāņu kara aviacijas aktivitāte pie PSRS rietumu un austrumu robežām, — viss tas acīm redzot domāts, lai traucētu padomju cilvēku mieru un uzturētu savu un savu vasaļu kara psichozi.

Vienīgi nelabojami muļķi var cerēt, ka ar provokācijām var iebiedēt padomju ļaudis. (Ilgi aplausi.) Padomju ļaudis zina, ko vērtas visas kara kurinātāju provokācijās un draudi. Nesatricināmā mierā padomju tauta turpina savu mierīgo jauncelsmes darbu. Tā ir pārliecināta par savas valsts un savas Armijas spēku un varenību — Armijas, kas spēj visiem, kuri iedrošināsies uzbrukt mūsu Dzimtenei, dot iznīcinošu triecienu un uz visiem laikiem atņemt viņiem patiku aizskart Padomju Savienības robežas. (Vētraini aplausi.)

Otrs izcilākais notikums partijas un padomju tautas dzīvē ir jaunais, spēcīgais tautas saimniecības uzplaukums, kas deva iespēju kāpināt mūsu rūpniecības līmeni, salīdzinot ar pirmskara laiku, 2,3 reizes un spert lielu soli ceļā no sociālismā uz komunismu. Karš, ko mums uzspieda hitleriskais fašisms un kas bija visnežēlīgākais un smagākais no visiem kariem, kādus jebkad pārdzīvojusi mūsu Dzimtene, pārtrauca mūsu mierīgo attīstību, Hitleriskie nezvēri, piekopjot okupētajos rajonos barbarisko «izdedzinātas zemes» taktiku, cirta smagas brūces padomju tautas saimniecībai.

Šādos apstākļos mums pēc kara vajadzēja veikt sarežģītu uzdevumu — nokārtot dzīvi rajonos, kas bija cietuši no vācu okupācijas, atjaunot rūpniecības un lauksaimniecības pirmskara limeni un pēc tam šo līmeni lielākā vai mazākā mērā pārsniegt.

Šājā grūtajā laikā biedrs Staļins deva mums plašu tautas saimniecības atjaunošanas programu un norādīja ceļu tās realizēšanai. Biedrs Staļins ar viņam raksturīgo nesalaužamo gribu un enerģiju tieši vadīja visu partijas un valsts darbu, lai organizētu strādnieku šķiru, kolchozu zemniecību un inteliģenci pēckara piecgadu plāna izpildei. Kā zināms, pēckara piecgadu plānu sekmīgi izpildīja. (Аplausi.)

Šobrīd mūsu zemes rūpniecība, lauksaimniecība un transports attīstās uz vismodernākās technikas bāzes un nodrošina visas sabiedriskās ražošanas kāpinājumu vēl neredzētos apjomos.

Lai uzskatāmi parādītu mūsu rūpnieciskās ražošanas mērogus, minēšu dažus piemērus.

Ja salīdzina pēc apjoma rūpniecisko produkciju, kas saražota pēdējos divos gados, ar rūpniecisko produkciju visos pirmās un otrās piecgades gados kopā, tad iznāk, ka 1951. un 1952. g. rūpnieciskās produkcijas ražots par 22 procentiem vairāk nekā divās piecgadēs kopā. (Aplausi.) Bet vienā pašā 1952. gadā tādu svarīgāko rūpnieciskās produkcijas veidu kā elektroenerģija, melnie metāli, ogles, naftas produkti, cements un plaša patēriņa priekšmeti saražos daudz vairāk nekā visos pirmās piecgades gados kopā.

Mašīnbūvniecība, kas ir visas tautas saimniecības techniskā progresa pamats, attīstās vēl straujākos tempos. Tikai šogad vien mašinas un iekārtas ražo daudz vairāk nekā pirmajā un otrajā piecgadē kopā.

Reizē ar sociālistiskās ražošanas pieaugumu nepārtraukti, gadu no gada, aug un uzlabojas visas padomju tautas labklājība.

Ekonomiskajā un politiskajā ziņā, kā arī aizsardzības spēju ziņā, Padomju Savienība šobrīd ir spēcīgāka nekā jebkad un vairāk nekā jebkad spējīga izturēt jebkurus pārbaudījumus. (Ilgi aplausi.)

Ja ienaidnieks uzdrošināsies uzsākt ar mums karu, tad Padomju Savienība, atrazdamās miera un demokrātijās nometnes priekšgalā, spēs dot graujošu pretsitienu jebkuram agresivo imperiālistisko valstu grupējumam, spēs sagraut un sodīt katru mēra sajūtu zaudējušos agresorus un kara kurinātājus. (Aplausi.)

Biedri! Viens no izšķirošajiem nosacījumiem šo uzvaru gūšanā, kuras padomju tauta izcīnījusi tiklab karā, kā ari mierīgajā saimnieciskajā un kultūras celtniecībā, ir mūsu partijas gudrā un tālredzīgā nacionālā politika. Padomju daudznaciju valstī dzīvo un strādā vairāk nekā 60 nāciju, nacionālo grupu un tautību. Šādos apstākļos pareizas nacionālās politikas realizēšanai ir sevišķa nozīme, lai sekmētos mūsu kopīgā lieta — PSRS varenības stiprināšana un komunistiskās sabiedrības celtniecība.

Mūsu partijas nacionālā politika balstās uz harmonisku, zinātniski pamatotu nacionālā jautājuma teoriju, kas ir daļa no ļeņiniskās mācības par proletārisko revolūciju. Komunistiskās partijas programas un politikas radītāji nacionālajā jautājumā ir Ļeņins un Staļins. Tādēļ arī mūsu nacionālo politiku sauc par ļeņiniski staļinisko. Mūsu partijas nacionālo politiku pilnīgi atzīst un vienprātīgi atbalsta Padomju Savienības tautas.

Ļeņins un Staļins tieši vadīja Padomju daudznaciju valsts nodibināšanu. Pēc lielā Ļeņina nāves biedrs Staļins vadīja visu partijas darbu mūsu zemes tautu brālīgas sadarbības nokārtošanā, republiku Savienības no stiprināšanā, mūsu tautu ekonomikas un kultūras attīstīšanā. Biedram Staļinam ir izcila loma marksistiski ļeņiniskās mācības izstrādāšanā nacionālajā jautājumā. Viņš padarījis bagātāku marksismu-ļeņinismu ar nācijās teoriju, attīstījis Ļeņina mācību par strādnieku šķiras nacionālo un internacionālo uzdevumu vienību, par nacionālās atbrīvošanās kustības stratēģiju un taktiku imperiālismā laikmetā, izstrādājis Komunistiskās partijas nacionālās politikas teorētiskos pamatus padomju daudznaciju valsts apstākļos, radījis mācību par sociālistiskajām nācijām un to attīstību cīņā par komunisma uzvaru.

Lielā Oktobra revolūcija, gāzdama kapitālismu, atbrīvoja Krievijas tautas, likvidēja nacionālo jūgu un noveda tautas pie īstas atdzimšanas. Pēc buržuāzijas un tās nacionālistisko partiju likvidēšanas un padomju iekārtas nodibināšanas mūsu zemē uz veco, buržuāzisko nāciju bāzes radās, attīstījās un izveidojās jaunas, sociālistiskās nācijās.

Ļeņiniski staļiniskās nacionālās politikas konsekventas realizēšanas rezultātā mūsu zemē izskausta no carisma mantotā faktiskā nevienlīdzība saimnieciskā un kultūras attīstībā starp Centrālās Krievijas tautām, kas aizgājušas uz priekšu, un nomaļu tautām, kas agrāk bija atpalikušas no tām. Tagad mums vairs nav atpalikušu tautu. Jaunās, sociālistiskās nācijās mūsu zemē sociālistiskās celtniecības gados radikāli mainījušas savu seju un attīstījušās par progresivām mūsdienu nācijām.

Kas jāsaprot ar jēdzienu — progresiva sociālistiskā nācijā?

Pamatojoties uz biedra Staļina klasisko nācijās definējumu, uz viņa mācību par jaunām, sociālistiskām nācijām, kā ari pamatojoties uz mūsu padomju daudznaciju valsts vēsturisko pieredzi, var teikt, ka progresivas sociālistiskās nācijās galvenās īpatnības ir šādas:

Pirmkārt, pasaulē visprogresivākās sabiedriskās un valsts iekārtas pastāvēšana, kur nav ekspluatatoru šķiru un kur visa vara pieder tautai.

Otrkārt, augsti attīstīta sociālistiskā rūpniecība un sociālistisku lielsaimniecību lauksaimniecība.

Treškārt, analfabētisma pilnīga likvidācijā, bērniem obligātā skolu apmeklēšana, attīstīta augstākās izglītības sistēma, kas nodrošina nacionālo speciālistu kadru sagatavošanu visām saimniecības un kultūras nozarēm; zinātnes un mākslas uzplaukums.

Ceturtkārt, visu iedzīvotāju dzīves līmeņa sistemātiskā kāpināšana, nodrošinot strādnieku un kalpotāju reālās darba algas, kā arī zemnieku ienākumu pieaugumu, attīstot preču apmaiņu, paplašinot pilsētas un to labierīcības, uzlabojot dzīvokļu apstākļus; plašs medicinisko iestāžu tīkls, kas nodrošina tautas veselības aizsardzību.

Piektkārt, visu rasu un nāciju tiesību vienlīdzības ideoloģijas, tautu draudzības ideoloģijas uzvara.

Vai šīs progresivas sociālistiskās nācijās īpatnības ir mūsu padomju republikās? Jā, ir.

Pievērsīsimies faktiem.

Ir zināms, ka carisms bija Krievijas tautu apspiedējs un bende. Daudzās nekrievu nācijās bija pilnīgi beztiesīgas. Tām nebija savas valsts iekārtas, pār viņām valdīja cara ierēdņi, visās iestādēs darbs noritēja krievu valodā, ko vietējās tautības nesaprata.

Nodibinoties padomju iekārtai, visas mūsu zemes tautas dabūja un attīstīja savu valsts iekārtu. Cariskās Krievijas nacionālās malienes Padomju varas laikā no kolonijām un puskolonijām kļuva par patiesi patstāvīgām valstīm — padomju republikām, kurām ir sava teritorija, nacionālā autonomija, sava konstitūcija, sava likumdošana. Savienoto un autonomo republiku, nacionālo apgabalu, apvidu, rajonu un ciemu varas orgānos, saimnieciskās un administrativās pārvaldes orgānos, kā ari tiesas orgānos, ir tautas ievēlēti cilvēki, kas pazīst vietējo iedzīvotāju dzīvi, parašas un psicholoģiju un valsts lietas kārto visiem iedzīvotājiem saprotamā dzimtā valodā.

Tādas īstas nāciju tiesību vienlīdzības nav nevienā buržuāziskajā valstī. Tas arī saprotams, jo nacionālo jūgu nevar likvidēt kapitālistiskās iekārtas ietvaros. Kā zināms, visa valsts pārvaldes sistēma buržuāziskajās zemēs balstās uz rasu un nāciju tiesību nevienlīdzību, uz rasu diskrimināciju, uz nacionālistisko aizspriedumu izmantošanu, lai starp nācijām izraisītu nesaskaņas un naidu. Mūsu laikā sevišķi neapvaldīta rasu un nāciju diskriminācijā pastāv divās valstīs — Amerikas Savienotajās Valstīs un Dienvidafrikas Savienībā.

Komunistiskā partija un Padomju Savienības Valdība, konsekventi realizējot ļeņiniski staļinisko nacionālo politiku, līdztekus visas PSRS tautas saimniecības augstam attīstības līmenim nodrošināja ari ekonomiski atpalikušo nacionālo republiku straujāku attīstību. Rezultātā likvidēta no pagātnes mantotā saimnieciskā un kultūras nevienlīdzība starp PSRS tautām, un tas, bez šaubām, ir viens no svarīgākajiem Padomju varas nacionālās politikas sasniegumiem.

Par panākumiem, kas gūti padomju nacionālo republiku attīstībā, varētu minēt daudz pārliecinošu datu, bet es aprobežošos tikai ar dažiem piemēriem.

Padomju republikās Staļina piecgadu laikā no jauna radīta metalurģiskā, naftas un ķīmiskā rūpniecība, uzceltas lielas elektrostacijas, lauksaimniecības rnašinu, traktoru un automobiļu rūpnīcas, cementfabrikas, lieli tekstila un pārtikas kombināti, kā arī daudzi citi rūpniecības uzņēmumi.

Ka rūpniecība un it īpaši lielrūpniecība nacionalajas republikās attīstījās straujāk nekā Padomju Savienībā visumā, to var redzēt, ja apskata Austrumu padomju republikas — Uzbekiju, Kazachiju, Kirgīziju, Turkmeniju un Tadžikiju. Šo republiku lielrūpniecība no 1928. līdz 1951. gadam pieaugusi 22 reizes, kamēr PSR Savienība kopumā tai pašā laikā tā pieaugusi 16 reizes.

Ir zināms, ka vēl nesenā pagātnē cariskās Krievijas austrumu nomales rūpniecības attīstības līmeņa ziņā gandrīz neatšķīrās no tādiem saviem kaimiņiem kā Turcija, Irana un Afganistāna. Padomju varas laikā mūsu Vidusāzijas republikas rūpniecības attīstības ziņā strauji aizsteidzās priekšā PSRS kaimiņvalstīm austrumos un aizgāja tālu uz priekšu. Ja salīdzināsim minētās padomju republikas ar vairākām Austrumu zemēm tik svarīgā industriālās attīstības līmeņa rādītājā kā elektroenerģētika, tad redzēsim, ka piecās padomju republikās — Uzbekijā, Kazachijā, Kirgīzijā, Turkmenijā un Tadžikijā, kur ir ap 17 milj. iedzīvotāju, izstrādā trīsreiz vairāk elektroenerģijas nekā Turcijā, Irānā, Pakistānā, Ēģiptē, Irākā, Sirijā un Afganistānā kopā, kur ir 156 milj. iedzīvotāju. (Аplausi.) Bet, ja elektroenerģijas izstrādes ziņā salīdžāņu ar Turciju, tad izrādās, ka Padomju Azerbaidžāņa, kur ir gandrīz septiņreiz mazāk iedzīvotāju, izstrādā četras reizes vairāk elektroenerģijas nekā Turcijā, kas nokļuvusi amerikāņu «palīdzības» cilpā. (Kustība zālē. Smieкli.)

Mūsu padomju republikas savā attīstībā krietni aizsteigušās priekšā ari vecajām Rietumeiropas rūpniecības zemēm.

Salīdzināsim, piemēram, vienu padomju republiku Ukrainu ar divām lielām Eiropas buržuāziskajām zemēm — ar Franciju un Itāliju. Saprotams, ka šai gadījumā ne visu var salīdzināt. Ir zināms, ka Ukrainas PSR ekspluatatoru šķiras jau sen likvidētas, rūpnīcas, fabrikas, zeme un visi darba produkti ir tautas ieguvums, uz visiem laikiem iznīcināts bezdarbs, visa vara nedalīti pieder tautai. Šājā ziņā Padomju Ukraina kā Franciju, tā ari Itāliju, kur pie varas ir kapitālisti, atstājusi tālu aiz muguras jau vairāk nekā pirms trīsdesmit gadiem. (Kustība zālē.) Tāpēc salīdzināsim tikai dažus svarīgākos datus par šo zemju ekonomiku.

Padomju Ukraina, kurai savas pastāvēšanas laikā divas reizes vajadzēja pacelties no drupām un pelniem pēc ārzemju okupantu iebrukuma, tagad izkausē daudz vairāk čuguna nekā Francija un Itālijā kopā (aplausi), dod tēraudu un velmējumus vairāk nekā Francija un pāri par trim reizēm vairāk nekā Itālijā; iegūst ogles pusotras reizes vairāk nekā Francija un Itālijā kopā; ražo traktorus jaudas ziņā gandrīz trīs reizes vairāk nekā Francija un Itālijā kopā; iegūst labību, kartupeļus, cukurbietes un cukuru krietni vairāk nekā Francija un Itālijā kopā.

Kāpinot sociālistisko rūpniecību un kolctiozu lauksaimniecību, ukraiņu tauta dzīvo turīgi un bauda visus kultūras labumus, kas nav iespējams Francijas un Itālijas darbaļaužu masām.

Ne mazāk raksturīga ir Baltijas padomju republiku straujā saimnieciskā attīstība, pēc tam kad tās savā zemē nodibināja padomju iekārtu. Ja salīdzinām Lietuvas, Latvijas un Igaunijas savienotās republikas ar Norvēģiju, Holandi un Beļģiju, tad izrādās, ka padomju republikās rūpniecības attīstības tempi ir nesalīdzināmi augstāki nekā minētajās Eiropas kapitālistiskajās valstīs.

1952. gada sākumā Lietuvas PSR pārsniedza rūpnieciskās ražošanas pirmskara līmeni 2,4 reizes, Latvijas PSR — 3,6 reizes un Igaunijas PSR — 4,1 reizi, kamēr Norvēģija, Holande un Beļģija šai laikā tikai nedaudz pārsniedza rūpnieciskās produkcijas ražošanas pirmskara līmeni, lai gan padomju republiku saimniecība karā tika daudz vairāk izpostīta.

Interesanti atzīmēt, ka agrākajā, kapitālistiskajā Latvijā pat pēc viņas toreizējo valdītāju izpušķotiem datiem rūpnieciskā ražošana no 1913. līdz 1939. gadam, tas ir, 26 gados, bija palielinājusies pusotras reizes, bet jaunajā, Padomju Latvijā 11 gados — no 1940. līdz 1954. gadam rūpnieciskā ražošana, neraugoties uz postījumiem, ko nodarījis karš un ienaidnieka okupācijā, palielinājusies 3,6 reizes.

Tikpat ievērojami panākumi gūti arī lauksaimniecības attīstībā.

Līdz ar kolhozu iekārtas uzvaru PSR Savienībā padomju republiku lauksaimniecība stingri nostājusies uz nepārtraukta uzplaukuma ceļa. Kolhozu iekārta ir viens no dižākajiem Padomju varas iekarojumiem, jo tā iesaistījusi zemnieku masas sociālismā celtniecībā, pavērusi jaunas, agrāk neredzētas visu lauksaimnieciskās ražošanas nozaru attīstības iespējas un radījusi apstākļus miljonu zemnieku materiālās un kultūras dzīves līmeņa nemitīgai celšanai.

Rezultātā visās padomju republikās mums tagad ir plaša vēriena sociālistiskā lauksaimniecība, kurai ir augsta preču ražošanas spēja, kura plaši izmanto agronomijas jaunākos sasniegumus un kura apgādāta ar moderno techniku labāk nekā jebkurā citā zemē.

Tas redzams katrā Padomju Savienības republikā. Bet es atkal pakavēšos pie Austrumu padomju republikām, kur, kā zināms, pirms Padomju varas lauksaimniecība bija visvairāk atpalikusi, kur pat nebija ne vēsts no kādām, kaut vai visvienkāršākam lauksaimniecības mašinām.

Tagad Uzbekijas, Kazahijas, Kirgizijas, Turkmenijas un Tadžikijas PSR kolhozu un padomju saimniecību tīrumos strādā 121 tūkstotis traktoru, pārrēķinot 15 zirgspēku traktoros, 23 tūkstoši kombainu, 102 tūkstoši mašinu kokvilnas sēšanai, apstrādāšanai un novākšanai, kā ari simtiem tūkstošu citu lauksaimniecības mašinu un rīku. Austrumu padomju republiku lauksaimniecība ir tehniskā ziņā daudz labāk apgādāta nekā visattīstītāko Eiropas kapitālistisko zemju lauksaimniecība. (Aplausi.)

Ņemsim kaut vai nodrošinātību ar traktoriem. Padomju Uzbekijā uz katriem tūkstoš hektāriem sējumu platības ir 14 traktori, turpretim Francijā uz tādu pašu platību ir 7 traktori un Itālijā — 4 traktori ar daudz mazāku jaudu. Nemaz nav ko runāt par aizrobežu zemēm Austrumos, kur traktoru skaits ir niecīgs. Ja Uzbekijas PSR ir viens traktors uz 70 hektāriem sējumu, tad Pakistānā viens traktors ir uz 9 tūkstošiem hektāru, Indijā uz 13 tūkstošiem hektāru, Irānā — uz 18 tūkstošiem hektāru sējumu.

Sociālistiskās lauksaimniecības apgādāšana ar lielu skaitu mašinu radikāli atvieglojusi zemnieku darbu un kopā ar moderno agrotehniku un plaši attīstīto apūdeņošanu nodrošinājusi augstu ražu iegūšanu.

Minēsim kā piemēru kokvilnu — vienu no galvenajām techniskajām kultūrām padomju Austrumu republiku attīstītajā daudznozaru lauksaimniecībā. Neapstrādātās kokvilnas raža šajās republikās 1951. gadā caurmērā bija 21 centners no hektārā.

Nevienā pasaules zemē, kas ražo kokvilnu, nav tādas ražības, kādu sasnieguši padomju kokvilnas audzētāji. Tajā pašā 1951. gadā kokvilnas raža Ēģiptē bija 11,5 centneri no hektārā, ASV — 8,3, Indijā — 3,4, Pakistānā — 5,2, Turcijā — 7,2, Irānā — 4,5 centneri no hektārā.

Jāievēro, ka kokvilnas augstās ražas padomju Austrumu republikās iegūtas lielās platībās, ko liecina tas lakts, ka minētās padomju republikas ražo tikpat daudz kokvilnas, cik Indija, Ēģipte, Irana, Turcija un Afganistāna kopā. (Aplausi.)

Tādi ir daži PSR Savienībā ietilpstošo nacionālo republiku ekonomiskās attīstības fakti. Tie liecina, ka šo republiku ekonomika nepārtraukti aug un attīstās, nepazīdama krizes un depresijas. Šie fakti, beidzot, liecina, ko var panākt tautas, kas sarāvušas saites ar imperiālismu un atbrīvojušās no muižnieku un kapitālistu kundzības. (Aplausi.)

Lai radītu attīstītu sociālistisku ekonomiku padomju nacionālajās republikās, vajadzēja likvidēt republiku lielākās daļas kulturālo atpalicību, ar pilnu jaudu attīstīt kultūras celtniecību, radīt plašu pamat- un vidusskolu tīklu ar mācībām dzimtajā valodā, no jauna organizēt augstākās izglītības sistēmu un uzsākt lielā apjoma kvalificētu strādnieku, inženieru un techniķu, agronomu un zootechniķu, skolotāju un ārstu sagatavošanu no vietējām tautībām.

Ļeņiniski staļiniskās nacionālās politikas realizēšanas rezultātā Padomju Savienības tautas veikušas īstu kultūras revolūciju.

Šobrīd padomju republikas rūpniecībā, celtniecībā un transportā strādā vairāk nekā 2 miljoni inženiertehnisko darbinieku; lauksaimniecība nodarbināti ap 400 tūkstoši agronomu, zootehniķu, mežkopju un citu speciālistu; gandrīz 2 miljoni skolotāju tin pasniedzēju strādā skolās, tehnikumos un augstākajās mācību iestādēs; gandrīz 300 tūkstoši ārstu un 900 tūkstoši feldšeru, medicinisko māsu un cita vidējā mediciniskā personālā strādā pilsētu un lauku ārstniecības iestādēs. Ikvienai padomju republikai tagad ir desmitiem tūkstošu speciālistu ar augstāko izglītību.

Lai sagatavotu padomju inteliģences kadrus no vietējām tautībām, padomju republikās nodibināts plašs augstāko mācību iestāžu un tehnikumu tīkls. Padomju varas nodibināšanas laikā mūsu zemē bija 96 augstākās mācību iestādes, kas ar nelieliem izņēmumiem atradās svarīgākajos Krievijas centros. Šajās mācību iestādēs mācījās 117 tūkstoši cilvēku.

Pašlaik PSR Savienībā ir 887 augstākās mācību iestādes, kurās mācās 1 miljons 400 tūkstoši cilvēku. Ukrainā mācās 216 tūkstoši studentu, Vidusāzijas padomju republikās — 104 tūkstoši, Aizkaukazijas republikās — 80 tūkstoši, Baltkrievijā — 35 tūkstoši, Baltijas padomju republikās — 37 tūkstoši studentu.

Augstākās izglītības attīstības ziņā padomju republikas daudzkārt pārspējušas ne tikai aizrobežu zemes Austrumos, bet arī Rietumeiropas valstis.

Tā, piemēram, Tadžikijas PSR uz 10 tūkstošiem iedzīvotāju augstākajās mācību iestādēs mācās 58 cilvēki, Turkmenijas PSR — 60, Kirgīzijas PSR — 64, Uzbekijas PSR — 71, Azerbaidžanas PSR — 93 cilvēki, bet Irānā uz 10 tūkstošiem iedzīvotāju augstākajās mācību iestādēs mācās 3. cilvēki, Indijā — 9, Ēģiptē un Turcijā — 12, Zviedrijā — 21, Itālijā — 32, Dānijā — 34, Francijā — 36 cilvēki.

Padomju varas laikā 48 tautības nodibinājušas savu rakstību un dzimtajā valodā izdod mācību un citas grāmatas, kā arī avīzes. Pēdējos 30 gados Padomju Savienības republikās uzceltas ap 90 tūkstoši ērtu un labi iekārtotu skolu, no tām gandrīz divas trešdaļas — nacionālajās savienotajās un autonomajās republikās.

Līdz ar sociālistiskās ekonomikas attīstību gadu no gada arvien augstāk ceļas arī Padomju Savienības iedzīvotāju labklājības līmenis. Visās padomju republikās ievērojami pieaugusi strādnieku un kalpotāju reālā darba alga, kā arī daudzkārt palielinājušies zemnieku ienākumi. Laikā no 1940. līdz 1951. gadam strādnieku un kalpotāju, kā arī zemnieku ienākumu kopējā suma caurmērā pieaugusi par 78 procentiem.

Lielu gādību Padomju valsts veltī mūsu zemes tautu veselības aizsardzībai. Šājā ziņā raksturīga ir iedzīvotāju nodrošinātība ar ārstu palīdzību. Minēšu dažus piemērus pa atsevišķam padomju republikām.

Pirms Padomju varas nodibināšanas Uzbekijā bija viens ārsts uz 31 tūkstoti iedzīvotāju. Apmēram uz tikpat daudz iedzīvotājiem viens ārsts tagad ir Pakistānā. Pašlaik Uzbekijas PSR ir viens ārsts uz 895 cilvēkiem. Uzbekijas PSR nodrošināta ar ārstiem nesalīdzināmi labāk nekā, piemēram, Ēģipte, kur ir viens ārsts uz 4350 iedzīvotājiem, un labāk nekā tādas Rietumeiropas valstis kā Francija, kur ir viens ārsts uz 1000 cilvēkiem, vai Holande, kur ir viens ārsts uz 1160 iedzīvotājiem.

Azerbaidžanas PSR ir viens ārsts uz 490 cilvēkiem. Padomju Azerbaidžanas iedzīvotāji ar ārsta palīdzību ir 8,5 reizes labāk nodrošināti nekā Turcijas un 23 reizes labāk nekā Iranas iedzīvotāji. Bet, kas attiecas uz Gruzijas PSR, kur viens ārsts ir uz 373 cilvēkiem, un Armēnijas PSR, kur viens ārsts ir uz 483 cilvēkiem, tad šo republiku iedzīvotāji ar ārsta palīdzību nodrošināti daudz labāk nekā jebkuras citas zemes iedzīvotāji pasaulē. Taču tas vēl nav viss, ka padomju republiku iedzīvotāji nodrošināti ar lielu skaitu ārstu. Lai aina būtu pilnīga, jāievēro, ka Padomju Savienībā visu medicinisko palīdzību iedzīvotāji saņem bez maksas, bet labākās sanatorijas un atpūtas namus ik gadus izmanto miljoniem darbaļaužu, kamēr buržuāziskajās zemēs ārstu palīdzību visvairāk sniedz par maksu, pie tam par visai augstu, un tāpēc tā nav pieejama plašām darbaļaužu masām, bet kūrvietu un sanatoriju izmantošana tur ir vienīgi liekēžu-ekspluatatoru privilēģija.

Sociālistisko nāciju attīstība padomju sabiedriskās un valsis iekārtās apstākļos, nāciju faktiskās saimnieciskas un kultūras nevienlīdzības likvidācija, nāciju ilgstoša sadarbība kā Padomju valsts aizsardzībā pret arējiem ienaidniekiem, tā ari sociālistiskās celtniecības darbā noveda pie tā, ka mūsu zemē nostiprinājusies un pilnīgi uzvarējusi nāciju tiesību vienlīdzības ideoloģija, tautu draudzības ideoloģija.

Mūsu zemes tautu draudzībai bija jāiztur daudz pārbaudījumu. Karš pret hitlerisko koaliciju bija viens no visnopietnākajiem tautu draudzības izturības pārbaudījumiem.

Pēc Lielā Tēvijas kara mūsu zemes tautu draudzība ar jaunu spēku izpaudās laikā, kad tika atjaunota sociālistiskā saimniecība teritorijā, ko uz laiku bija okupējis ienaidnieks. Uz laiku okupēto republiku un apgabalu saimniecības atjaunošanā dedzīgi piedalījās visas Padomju Savienības tautas, jo viņas to uzskatīja par savu sirdslietu un neatliekamu visas valsts uzdevumu. Kur, kādā buržuāziskā valstī redzēts, ka tautas cita citai sniegtu šādu palīdzību?

Tagad, kad PSR Savienībā tiek realizēta pakāpeniska pāreja no sociālismā uz komunismu, Padomju Savienības lautu draudzība savā attīstībā kļūst bagātāka ar jaunu saturu. Padomju republiku sasniegtais augstais ekonomikas un kultūras līmenis pavēris tām iespēju vēl aktīvāk piedalīties svarīgāko Vissavienības uzdevumu atrisināšanā.

Spēks, kas saliedē mūsu zemes tautu draudzību, ir krievu tauta, krievu nācijā, kas ir visizcilākā no visām nācijām, kuras ietilpst Padomju Savienības sastāvā. (Vētraini aplausi.)

Krievu strādnieku šķira Ļeņina—Staļina partijas vadībā 1917. gada oktobrī veica visdižāko vēsturisko varoņdarbu — pārrāva pasaules imperiālismā fronti, iznīcināja buržuāzijas varu tin sarāva nacionāli koloniālā jūga važas vienā sēsi daļa zemeslodes. Nav šaubu, ka bez krievu strādnieku šķiras palīdzības mūsu zemes tautas nebūtu varējušas aizsargāt sevi pret baltgvardiem un interventiem un uzcelt sociālismu. Bet, kas attiecas už tautām, kuras agrāk nebija izgājušas kapitālistiskās attīstības stadiju, tad tās bez krievu strādnieku šķiras ilgstošas un sistemātiskās palīdzības nebūtu varējušas pāriet no pirmskapitalistiskajām saimniecības formām uz sociālismu.

Lielā Tēvijas kara gados, kā sacīja biedrs Staļins, ar sevišķu spēku izpaudās krievu tautai raksturīgais skaidrais prāts, stingrais raksturs un pacietība. Krievu tauta ar savu varonību, drosmi un vīrišķību šai karā izpelnījusies vispārēju atzinību kā Padomju Savienības vadošais spēks visu mūsu zemes tautu vidū. (Ilgi aplausi.)

Sekojot krievu tautas priekšzīmei, kopā ar to plecu pie pleca pašaizliedzīgi cīnījās pret ienaidnieku visas mūsu zemes tautas, kopā ar krievu tautu tās kaldināja mūsu uzvaru pār hitlerisko Vāciju un imperiālistisko Japānu. Mūsu zemes tautas parādīja visai pasaulei, cik varens un nesatricināms spēks ir padomju sociālistiskajai daudznaciju valstij, kas dibināta uz staliniskās tautu draudzības.

Mūsu zemes tautu draudzības pamatā ir viņu vitālo interešu kopība. Padomju Savienības tautas apvieno viņu cenšanās un apņemšanās nosargāt pret visiem un visādiem ienaidniekiem savu brīvību, neatkarību un laimīgo dzīvi, kas iemantota Padomju varas apstākļos, tās apvieno kopīgā cīņa par komunistiskās sabiedrības uzcelšanu. Mūsu zemes tautas labi zina, ka, nesatricināmās staliniskās draudzības saliedētas vienotā Padomju valstī — Republiku Savienībā, — tās ir neuzvaramas un var sekmīgi celt komunismu un aizsargāt savus iekarojumus pret jebkādiem draudiem.

Mūsu partija un personīgi biedrs Staļins nenogurstoši gādā par padomju nacionālās politikas pareizu realizēšanu. Cīņā pret ļeņinisma ienaidniekiem partija nosargājusi ļeņiniski staļinisko nacionālo politiku un pilnīgi un galīgi sagrāvusi lielvalstisko šovinismu, buržuāzisko nacionālismu un buržuāzisko kosmopolītismu.

Mūsu partijas vadoņa biedra Staļina liels nopelns ir tas, ka viņš ar savu gudro vadību nodrošinājis visu mūsu zemes tautu fizisko un garīgo spēku patiesu atdzimšanu un nepieredzētu attīstību (aplausi), saliedējis tautas nesatricināmā brālīgā draudzībā un pievērsis viņu centienus vienam dižajam mērķim — mūsu Dzimtenes varenības nostiprināšanai un komunisma uzvarai. (Ilgi aplausi.)

Sociālistisko nāciju attīstības panākumiem, kas gūti vienotās Padomju daudznaciju valsts sistēmā, ir ļoti liela starptautiska nozīme.

Mūsu piemērs kapitālistisko zemju strādnieku šķirai rāda ceļu, kā atbrīvoties no ekspluatācijas, no nabadzības un bezdarba, no pieaugošiem fašisma nodibināšanas draudiem.

Mūsu piemērs rāda koloniju un atkarīgo zemju tautām ceļu no apspiestības un beztiesīguma — uz brīvību un neatkarību, no nesaskaņām un naida starp tautībām — uz tautu brālīgu draudzību, no bada un nabadzības — uz pārtikušu dzīvi, no analfabētisma un kultūras atpalicības — uz kultūras, zinātnes un mākslas uzplaukumu.

Visa vēstures gaita arvien vairāk un vairāk apstiprina mūsu partijas vadoņa biedra Staļina vārdus, ka «. . . tagad lieta virzās uz to, ka sociālisms var noderēt (un sāk jau noderēt!) imperiālismā bezgala plašo koloniālo valstu daudzmiljonu masām par atbrīvošanās karogu».

Brīvības un nacionālās neatkarības idejas, kā arī sociālismā idejas, iespiedušās visattālākajos verdzībā nospiesto zemju stūrīšos.

Tautas, kas cīnās par savu atbrīvošanos, zina, ka viņu pusē ir lielā miera un demokrātijās nometne, ka Padomju Savienība, Ķīnas Tautas Republika un tautas demokrātijās valstis sargā mieru, kā arī visu rasu un nāciju brīvību, neatkarību un patiesu tiesību vienlīdzību un ka pats šo valstu pastāvēšanas fakts satur grožos tumšos reakcijas spēkus, atvieglojot apspiestajām tautām viņu cīņu.

Amerikas Savienoto Valstu un citu buržuāzisko valstu valdošās aprindas, būdamas bezspēcīgas pret augošo nacionālās atbrīvošanās kustību, kliedz pa visu pasauli, ka apspiesto tautu cīņa pret saviem verdzinātājiem esot padomju propagandas rezultāts Austrumos.

Jau pirms daudziem gadiem biedrs Staļins devis atbildi šiem neveiksmīgajiem buržuāziskajiem politiķiem. Biedrs Staļins teica:

«Mūs apsūdz, ka mēs propagandējot Austrumos . .. Mums nav vajadzīga propaganda Austrumos. Pietiek jebkuram atkarīgās zemes vai kolonijas pilsonim atbraukt uz Padomju zemi un paskatīties, kā pie mums cilvēki pārvalda zemi, pietiek paskatīties, kā melnie un baltie, krievi un neiedevi, visu krāsu un tautību cilvēki stāv vienā iejūgā un kopā virza uz priekšu lielās zemes pārvaldes darbu, lai pārliecinātos, ka šī ir vienīgā zeme, kur tautu brālība ir nevis frāze, bet fakts. Mums nav vajadzīga nekāda rakstiska, nedz mutvārdu propaganda, ja mums faktiski ir tāda propaganda darbos kā Padomju Sociālistisko Republiku Savienība.» (Ilgi aplausi.)

Tautas demokrātijās valstis, ceļot savā zemē jaunu dzīvi, izmanto padomju daudznaciju valsts celtniecības un nostiprināšanas bagāto pieredzi.

Starp demokrātiskajām valstīm izveidojies jauns attiecību tips, kādu cilvēces vēsture vēl nav pazinusi. Šo attiecību galvenā īpatnība ir tā, ka to pamatā ir:

visu — lielo un mazo — tautu pilnīga un patiesa tiesību vienlīdzība, katras valsts visu suvereno tiesību un neatkarības saglabāšana, neiejaukšanās citu valstu iekšējās lietās, pretēji imperiālistiskajai diktātā un tautu verdzināšanas politikai;

nacionālo interešu savstarpēja cieņa, uzticība un draudzība starp tautām, pretēji slepeno nolīgumu, intrigu, atklāta vai apslēpta ienaida politikai, ko ietur imperiālistiskās valstis;

cieša ekonomiska sadarbība un savstarpēja palīdzība, kas nodrošina vislabvēlīgākos apstākļus saimnieciskai attīstībai pilnīgi atbilstoši katras valsts nacionālajām interesēm, pretēji nežēlīgajai konkurences cīņai par izejvielu avotiem un noieta tirgiem, kāda valda imperiālismā nometnē;

demokrātisko valstu kopīgā cenšanās nodrošināt mieru, atjaunot un attīstīt ekonomiskos un kultūras sakarus starp visām zemēm neatkarīgi no to ekonomiskajām un sociālajām sistēmām, lai uzlabotu dzīves apstākļus miljoniem cilvēku visās pasaules valstīs, pretēji imperiālistu ieturētajai ekonomikas militarizacijas, jauna pasaules kara sagatavošanas un izraisīšanas, darbaļaužu dzīves līmeņa pasliktināšanas politikai.

Attiecībās starp nācijām un valstīm, kādas pastāv imperiālismā nometnē, raksturīga īpatnība ir Amerikas kapitala alkatīgā tieksme pēc pasaules kundzības. Amerikāņu imperiālisms, izmetis savus tīklus visās pasaules malās, kā nepieēdināms zirneklis izsūc dzīvības sulu daudzām tautām un valstīm, neatteikdamies ne no kādiem līdzekļiem, lai tās verdzinātu. Visizplatītākā verdzināšanas metode ir tā sauktā amerikāņu «palīdzība». Proti, zeme, kas saņem amerikāņu «palīdzību», īsā laikā zaudē savas suverenās tiesības un neatkarību un tiek pazemināta līdz vasaļa stāvoklim. Vislielākais, uz ko šāda zeme var cerēt, ir tiesībās nevienlīdzīga partnera stāvoklis.

Tāds tiesībās nevienlīdzīgs Amerikas Savienoto Valstu partneris šodien ir Lielbritānijā, kas kādreiz bija izdaudzināta «jūru valdniece», «pasaules darbnīca». Amerikāņu imperiālisms ar katru dienu vairāk un vairāk izspiež Angliju no izejvielu avotiem un preču pārdošanas tirgiem, visiem līdzekļiem dzen to ārā no Eiropas un Āzijas zemēm, atņemot tai vienu poziciju pēc otras. Lieta nonākusi tik tālu, ka amerikāņi bez jebkādām ceremonijām atteicās izpildīt angļu valdības padevīgo lūgumu atļaut tai sūtīt savu novērotāju uz ASV sarunām ar Anglijas dominijām — Jaunzēlandi un Austrāliju tā sauktā Klusā okeānā pakta jautājumā. Sai sakarībā pat angļu konservativā prese nesen ar rūgtumu sūrojas, ka pret Angliju izturoties kā pret trūcīgu radinieci (smieкli, kustība zālē), ko pamāca, noniecina vai ignorē. Bet viena no konservatīvajām avīzēm — «Daily Mail» paziņoja tieši: «Ja mēs zaudēsim savas pozicijas gan še, gan tur, tad mums drīz vairs nebūs ko zaudēt.» (Smiekli zālē.) Nedomāsim, ka Anglijas valdošās aprindas to nesaprot, tomēr viņas joprojām pakļaujas amerikāņu diktātam, cenzdamās rādīt priecīgu seju bēdīgā brīdī. (Kustība zālē.)

ASV imperiālistiskie barveži sev pakļautās verdzinātās zemes pārvērš par agresiva kara placdarmiem, bet šo zemju jaunatni nolemj lielgabalgaļas lomai. Tā pakāpienu pēc pakāpiena valstis, kas nokļuvušas atkarībā no ASV, noslīd uz postošā kara ceļa.

Cenzdamies glābt kapitālismu visur, kur vien tam draud briesmas, cīnīdamies par koloniālās kundzības un visreakcionārāko režimu saglabāšanu visur, kur tam draud nacionālās atbrīvošanās kustība un demokrātiskā revolūcija, amerikāņu imperiālisms kļuvis par pasaules reakcijas balstu un citadeli. Pa galvu pa kaklu tas iet vācu fašisma pēdās, pārvērzdams savu karaspēku par žandarmu un brīvību mīlošo tautu žņaudzēju. Pavisam dabiski, ka to zemju tautas, kuras nokļuvušas atkarībā no ASV, organizējas visas nācijās mērogā, lai pretotos tam, ka amerikāņi iejaucas viņu dzīvē, lai padzītu no savas zemes nelūgtos kungus, un atmaksā tiem ar kvēlu naidu par nacionālā goda un cieņas zaimošanu.

Savukārt amerikāņu tauta, kurai diendienā iekaļ domu par it kā pastāvošajiem ārējiem draudiem, sāk saprast visu šās propagandas aplamību. Zem pieaugošo militāro izdevumu smagā sloga tā arvien vairāk izrāda savu neapmierinātību ar Savienoto Valstu valdošo aprindu pašreizējo politiku.

Biedri! Galvenais rezultāts, ar kādu mūsu partija sagaidīja XIX kongresu, ir tas, ka Padomju Savienība sasniegusi nepieredzētu varenību un starptautisku autoritāti. To mēs panācām ar industrializācijas politiku, kas mūsu zemi no agraras pārvērta par attīstītu rūpniecisku lielvalsti, panācām ar kolektivizācijas politiku, kura mūsu lauksaimniecību padarīja par visattīstītāko mechanizēto lielsaimniecību lauksaimniecību pasaulē, piinācām, konsekventi realizējot ļeņiniski-staļinisko nacionālo politiku, kas nodrošināja PSRS tautu nesagraujamo vienību un draudzību, panācām, nelokāmi realizējot staļinisko ārpolitiku, kuras mērķis ir uzturēt mieru starp tautām.

Augstu attīstību sasniegusi mūsu zemes tautu labklājība un kultura.

Vēsture rāda, ka Padomju varas pastāvēšanas 35 gados mūsu zeme panākusi tādu rūpniecības progresu, kura sasniegšanai kapitālistiskajām valstīm vajadzētu gadsimtus. Ja PSRS Padomju varas laikā paplašinājusi savu rūpniecisko ražošanu 39 reizes, tad Anglijai rūpnieciskās ražošanas paplašināšanai tādā pašā apjomā bija vajadzīgi 162 gadi (no 1790. līdz 1951. gadam), bet Francija pēdējos 90 gados paplašinājusi savu rūpniecisko ražošanu tikai 5,5 reizes. Kas attiecas uz Amerikas Savienotajām Valstīm, tad tās pēdējos 35 gados paplašinājušas rūpniecības produkcijas ražošanu tikai 2,6 reizes.

Savus panākumus sociālistiskā valsts guva tik īsā vēstures periodā tādēļ, ka padomju iekārta atklāja līdz šim nepieredzētas iespējas PSRS ekonomikas un kultūras ātrai attīstībai, tādēļ, ka mūsu tautas cīņu par sociālismu vadīja Komunistiskā partija, kas zina, kurp vadīt, un nebaidās grūtību. (Ilgi aplausi.)

Ceļš uz sociālismā uzvaru mūsu zemē nebija viegls. Šai ceļā bija daudz tiklab iekšēja, kā arī ārēja rakstura grūtību un šķēršļu, bet mūsu partija vienmēr bija mobilizācijas gatavībā un tos sekmīgi pārvarēja. Tagad, kad mūsu priekšā stāv lieli un sarežģīti komunistiskās celtniecības uzdevumi, mūsu partijai kā partijai, kas vada Padomju valsti, jāparedz grūtības un jābūt pilnīgā gatavībā, lai vestu tautu uz šo grūtību pārvarēšanu. Mēs esam pārliecināti, ka mūsu partija, ko dibināja un audzināja Ļeņins un Staļins, arī turpmāk vienmēr būs savu lielo uzdevumu augstumos. (Aplausi.)

Kopā ar lielo Ļeņinu biedrs Staļins izveidoja un nostiprināja mūsu partiju, 1917. gada oktobrī veda Krievijas strādnieku šķiru uzbrukumā pret kapitālismu un nodibināja pasaulē pirmo Padomju valsti. Vairāk nekā 25 gadus pēc lielā Ļeņina nāves biedrs Staļins ved mūsu partiju un padomju tautu pa vēl neizpētītiem ceļiem, pa jaunas — komunistiskas dzīves celtniecības ceļiem. Katrā šā ceļa jaunajā posmā biedrs Staļins teorētiski apbruņo mūsu partiju, māca to paredzēt notikumu tālāko gaitu un orientē to galveno uzdevumu atrisināšanai.

Ļoti liela nozīme partijas idejiskā dzīvē ir marksistiski ļeņiniskās teorijas tālākajai attīstībai, ko biedrs Staļins veicis savā darbā «Sociālismā ekonomiskās problēmas PSR Savienībā».

Tezes un secinājumi, ko biedrs Staļins devis šajā darbā, ir sevišķi svarīgi tāpēc, ka tie atklāj jaunu nodaļu marksistiski ļeņiniskās zinātnes attīstībā un ir nesaraujami saistīti ar PSRS komunistiskās celtniecības prakses galvenajiem uzdevumiem. Ir zināms, ka Markss un Engelss sociālismu pārvērta no utopijas par zinātni. Attīstot marksismu, lielais Ļeņins radīja mācību par sociālistisko valsti un par bezšķiru sociālistiskās sabiedrības uzcelšanu mūsu zeme. Realizējot šo mācību, partija biedra Staļina vadībā izcīnījusi pasaulvēsturisku uzvaru: sociālisms no cilvēces dižāko garu sapņa pārvērties par īstenību. Padomju tauta uzcēlusi sociālismu, un mūsu zeme uzsākusi pakāpenisku pāreju no sociālismā uz komunismu.

Šādos apstākļos mūsu partijai radušies jauni marksistiski-ļeņiniskās teorijas jautājumi. Kādi priekšnoteikumi jārada, lai realizētu pāreju no sociālismā uz komunismu? Kas šai nolūkā darāms? Kādas ir šā svarīgā vēsturiskā perioda galvenās likumsakarības? Un mēs redzam, ka biedrs Staļins uz visiem šiem aktuālajiem, vitāli svarīgajiem jautājumiem par mūsu padomju sabiedrības virzīšanos uz priekšu devis precizas un skaidras atbildes, kas apgaismo partijai un padomju tautai turpmāko ceļu.

Nav šaubu, ka biedra Staļina norādījumus, kā realizējama pakāpeniska pāreja no sociālismā uz komunismu, mūsu kongress un visa mūsu partija uzņems kā savu programu cīņā par komunisma uzcelšanu. (Vētraini, ilgi aplausi.)

Šo staļinisko programu mūsu partija un visa padomju tauta uzņēmusi ar vislielāko entuziasmu. Tā spārno padomju ļaužu labākās cerības un iedvesmo viņus jauniem varoņdarbiem Ļeņina un Staļina dižo ideju triumfa vārda. (Aplausi.)

Mušu uzvaram vainagotā virzīšanas uz komunismu būs neizsīkstošs iedvesmas avots visu zemju strādnieku šķirai un darbaļaudīm viņu revolucionārajā cīņā par mieru, demokrātiju un sociālismu.

Šajās vēsturiskajās XIX kongresa dienās padomju tauta, kas ir spēcīga savā vienotībā, kā vel nekad saliedējusies ap savu dārgo Komunistisko partiju un ir gatava jaunai darba varonībai, lai vairotu savas Tēvijas slavu. (Аplausi.)

Mūsu zemes tautas var but pārliecinātās, ka Komunistiskā partija, apbruņota ar marksisma-ļeņinisma teoriju, biedra Staļina vadībā novedīs mušu zemi pie ilgota mērķa — pie komunisma. (Vētraini, ilgi nerimstoši aplausi. Visi pieceļas.)

Content

Berija Laurentijs Runa VK(b)P XIX kongresā. 1952.g.7.oktobrī