Kvite M.

Cīņa - Slāpētais, vajātais vārds

"Cīņa" - Slāpētais, vajātais vārds

Sastādītāja: M. Kvite

AVĪZE - CĪŅĀ SAUCĒJA

Eiropas parlamenta deputāts Alfrēds Rubiks

Vecākā komunistu avīze - Latvijā iznākusī .Cīņa”, šogad martā svinētu savu 1 10. jubileju. Iesākot savu ceļu pie lasītājiem kā nelegāls Latvijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas laikraksts, tā nogāja slavenu ceļu līdz tika slēgta 1991.gadā, reizē ar Latvijas Komunistiskās partijas darbības izbeigšanu. Pasaulē nav daudz laikrakstu ar tādu bagātu vēsturi kā „Cīņai". Visu savu pastāvēšanas laiku „Cīņa" bija vārda pilnā nozīmē cīņā saucēja. Tā aicināja un sauca cīņā pret cara patvaldību aicināja darbaļaudis uz sociālistisko revolūciju, atmaskojot buržuāziskā parlamentārisma ilūzijas, aicināja strādniekus, darba zemniekus un kareivjus cīnīties par padomju varu, aicināja cīņā pret vācu fašistisko okupāciju, palīdzēt organizēt tautsaimniecības atjaunošanu. Laikraksts stāstīja par darba cilvēka dzīvi un centieniem, publicēja daudz materiālu par ražošanu pilsētās un laukos, par zinātnes un kultūras sasniegumiem, par dzīvi ne tikai Latvijā un Padomju Savienībā, bet arī visā pasaulē. „Cīņa" bija iecienīts laikraksts un guva atbalstu tieši darba darītāju vidū. Par to liecina fakts, ka 1980.gadā avīzes tirāža bija 220 tūkstoši eksemplāru dienā.

Acīmredzot ar to „Cīņa" bija bīstama tiem, kas nāca pie varas, kad Latvija izstājās no Padomju Savienības, un laikraksts tika slēgts. Kad Latvijas Sociālistiskā partija domāja par sava laikraksta dibināšanu, avīzes „Cīņa" nosaukumu tai aizliedza pārmantot.

Tagad ir citi laiki un citi laikraksti. Ne mazāk, bet, manuprāt, vēl vairāk politizēti un kalpojoši nacionālās un pasaules buržuāzijas interesēm. Tie apkalpo dažādu politisko uzskatu un ekonomisko grupējumu intereses. Sie laikraksti atšķiras no „Cīņas" ar to, ka no to slejām ir pazudis darba cilvēks. Tajos var lasīt par praidiem, korupciju, skaistuma konkursiem un daudz ko citu, par rūpnīcu, uzņēmēju un banku bankrotiem, ubagiem un bezpajumtniekiem, bet tikpat kā neko par vienkāršā darba cilvēka dzīvi un veikumu, par darba darītāja sapņiem un ilgām pēc labākas dzīves.

Bet Latvijas revolucionārais dzejnieks sociāldemokrāts Rainis, kurš arī daudz rakstīja „Cīņai", ir teicis: "Tā nevar palikt un nepaliks, par velti cerēt, ka straume sīks..."

Cilvēki vienmēr cerēs un tieksies, cīnīsies par labāku dzīvi sev un saviem bērniem, un nevar izslēgt to, ka pienāks laiks, kad „Cīņa" atkal sāks iznākt un rādīs ceļu, sauks uz labāku nākotni.

Paldies autoriem par šo grāmatu, par avīzes „Cīņa" darbinieku atmiņu apkopojumu. Tas ir vērtīgs ieguldījums Latvijas politiskajā un kultūras vēsturē.

GRĀMATU ATVEROT

Vistumšākās vietas ellē atvēlētas tiem, kuri morālas krīzes ierīkos nolemj neiejaukties.

Dante, Dens Brauns

Mēs nolēmām iejaukties.

Kad šīs grāmatas sagatavošana tuvojās noslēgumam, Latvijas publiskajā telpā sāka aktivizēties „raganu mednieki". Jo, lūk, kāds pazīstams politiķis bija atļāvies izteikt savu viedokli par 65 gadus veciem notikumiem, kas arī jau pagājušā gadsimta vidū tika oficiāli nosodīti toreizējās lielvalsts mērogā, un cieta ne tikai latvieši, bet arī daudzu citu tautību cilvēki.

Deportācijās cietušie saņem no Latvijas valsts gan morālu, gan materiālu atzinību ko nebūt nesaņem no Latvijas valsts fašistiskajā iebrukumā un okupācijā cietušie, kuru nav mazāk un kuru ciešanas nav bijušas mazākas.

„Raganu mednieki" pat pieprasa Valsts drošības policijas, kas politiķa izteikumus kvalificējusi nevis kā valsts drošības apdraudējumu, bet kā vārda brīvības izpausmi, likvidāciju [„Tad kāpēc mums!) tāda (t.i. policija) vispār ir vajadzīga?"!] Jā, ambīcijas kungiem lienēt patiešām iet nevajag...

Šajā sakarībā pārdomas radīja divi jautājumi. Pirmais - aktīvie kungi laikam nav redzējuši fašistu gāzes kameras, kurās augām diennaktīm meta iekšā dzīvus cilvēkus kā malku. Viņu laime, ja nav redzējuši. Man ir gadījies būt Būhenvaldē un redzēt tuvumā šīs zosādu uzdzenošās ierīces. Un ne tikai tās. Arī sievieti, kura saraudātu seju fotografēja vienu no tām un atstāja baltas puķes - savu tuvinieku pēdējā „atdusas vietā".

Otrais - kāpēc kungus tik ļoti satracinājusi piezīme par fašistu atbalstītājiem. Tā nav adresēta nevienam no viņiem, ne vispār kādam personīgi. Ļoti dīvaini - ja tas mūs neskar un arī neesot taisnība, par ko tad tik ļoti publiski televīzijā uzbrukt gan cilvēkam, gan pat policijai.

Par pagātnes diktatoriskiem režīmiem runājot, Latvijā gandrīz neatrast ģimeni, kura nav cietusi dažādu iekārtu laikā.

Ko tad darīt mums - šeit un tagad^7 Ja nepatīk, piemēram, prezidents vai kāda cita persona, noģērbties plikiem un „seksoties" pa baznīcām un muzejiem kā Krievijā? Vai apkaut citam citu kā Ukrainā?

Vai tiešām arī Latvijas cilvēkiem 21. gadsimtā kad mūsu mazajai tauta aiz muguras tik daudz sāpju un ciešanu vēl nepietiek? Vai arī veselais saprāts mūs pametis pavisam? Tagad kad Latvijā dzīvojošo cilvēku palicis katastrofāli maz, kad nāciju var glābt, ja vispār var, tika saskaņa un sadarbošanās kopēja mērķa labā - radīt labklājību un cilvēka cienīgu dzīvi atrodas ļaudis kas šķiež savus un citu spēkus lai aizbāztu muti katram kas kā traucējoša disonanse iepīkstas skaļajam sevis slavināšanas korim pa vidu.

Pie varas esošo cilvēku sevis slavināšana maigi izsakoties, ir smieklīga. Pat aklajam redzams ka izzagts, nojaukts nopostīts un pārdots nezin kam ir gandrīz viss.

Lai pastāvētu valsts, tās pilsoņiem un amatpersonām, pirmkārt, būtu jā ievēro un jāciena pamatlikums - Satversme kur melns uz balta ir ierakstīts, ka Latvija ir demokrātiska republika, da kāds ir piemirsis: dēmos - tauta kratos - vara. Tas ir Satversmes pirmais pants. Vara -tautai nevis politiskajām partijām grupējumiem valdība vai tās ieceltajiem ierēdņiem.

Mutes aizbāšanu Satversme neparedz. Tās simtais pants nosaka: Ikvienam ir tiesības uzvārda brīvību kas ietver tiesības brīvi iegūt, paturēt un izplatīt informāciju, paust savus uzskatus. Cenzūra ir aizliegta.

Šī grāmata dažam labam arī droši vien nepatiks. Iesakām nesatraukties - zem valsts pamatiem nerokamies, tikai atgādinām savas valsts vēsturi cilvēkus kas valstij ziedojuši visu, un neapstrīdamo patiesību, ka tautai, kas noliedz un nicina savu pagātni, nemācās no tās, nav nākotnes. Kā arī nākotnes nav tādai, kur nav atļauts brīvi domāt un brīvi savas domas izteikt.

„Brīvi cilvēki karu neuzsāk, bet, ja tas ir sācies, viņi cīnās līdz uzvarai. Bet ļaudis vadoņa sekotāji to nespēj.

Viņi gan mēdz uzvarēt kaujās, tomēr karu uzvar brīvi cilvēki.”

Džons Steinbeks.

Vārdi, par kuriem derētu padomāt visiem „demokrātijas sargiem".

Krājuma sastādītāja.

I NODAĻA. 1904. - 1940.

Mes tie, kam neizlīgt ar varas valsti, kam miermīlīgais vergu tikums svešs.

Leons Paegle

.

Ojārs Vācietis. RĪTA PASTS

Tur, kur īrnieku sarakstā es

Uzrakstīts esmu ar krītu,

Pastniece agrās avīzes

Noliek man katru rītu.

Lēnu un strauju gaitu mij

Pasaules pulss bez mitas.

Vakar cita pastniece bij,

Šodien, es redzu, — cita.

Taču avīzes katru rīt

Smaržo pēc svaigas krāsas.

Šķidra tinte no rindām krīt

Un biezas asins lāses.

Ugunsgrēki starp burtiem pland,

Plūdi pret rindkopām zveļas,

Ar agro pastu ik rītu man

Nomiris draugs augšāmceļas.

Cikos tikties — mēs nemēdzam teikt,

Nabagi tikai prasa.

Rītos pasaule atnāk šeit

Un mēs abi to lasām.

Kamēr vien klaudzēs pastkastes vāks,

Mēs arī tiksimies tikmēr,

Un ik gadu man rudens nāks

Liels un rūsgans kā Hikmets.

TĀDS BIJA „CĪŅAS” CEĻA SĀKUMS. PĒC PRIEKŠVĀRDA KRĀJUMAM „CĪŅAS” 70 GADU JUBILEJAS REIZĒ

1974. gada martā paiet 70 gadu, kopš nāca klajā Latvijas KP CK, Latvijas PSR Augstākās Padomes un Latvijas PSR Ministru Padomes orgāna laikraksta „Ciņa” pirmais numurs.

„Cīņa” lielā mērā sekmēja Latviešu sociāldemokrātiskās strādnieku partijas, Latvijas Komunistiskās partijas priekšteces, nodibināšanu. Iznākdama grūtos pagrīdes apstākļos, „Ciņa” sauca darbaļaudis uz bruņotu sacelšanos pret cara patvaldību, pauda marksisma-ļeņinisma un proletāriskā internacionālisma idejas. V. I. Ļeņins dzīvi interesējās par avīzes attīstības gaitu un pats bija tās līdzstrādnieks.

V I. Ļeņina nodibinātā boļševiku partija tieši ietekmēja „Cīņas” idejisko līniju un noteica tās virzienu. Jau ar savu pirmo numuru „Cīņa” augstu turēja marksisma-ļeņinisma karogu, aicinādama latviešu darbaļaudis pulcēties cīņā pret patvaldību un kapitālismu.

Savā 70 gadu garajā gaitā „Cīņa” pieredzējusi neskaitāmas grūtības. Gandrīz pusi no šā laika — 34 gadus „Cīņa” iznāca pagrīdē. To veidoja un izplatīja Latvijas Komunistiskās partijas biedri, darbs „Cīņas” tapšanā bija varonības un pašaizliedzības pilns. Daudzi par to atdeva savu dzīvību, veselību un brīvību. Taču šis smagais, briesmu pilnais darbs nav bijis veltīgs. „Cīņa” iznāca gandrīz nepārtraukti, atrazdama arvien ceļu pie plašām darbaļaužu masām, iedvesdama tām arvien lielāku ticību proletariāta uzvarai.

Pirmos piecus gadus, t. i., no 1904. līdz 1909. gada vidum, „Ciņa” iznāca nelegāli Rīgā. Krievijas pirmās revolūcijas laikā tā augstu pacēla sarkano proletariāta cīņas karogu, aicinot darbaļaudis bruņotā ciņā pret patvaldību, stiprinot internacionālisma saites dažādu tautību vidū. revolūcijas galvenajos jautājumos aizstāvot boļševiku līniju, sekmējot Latviešu sociāldemokrātiskās strādnieku partijas apvienošanos ar Krievijas

Sociāldemokrātisko strādnieku partiju. „Cīņa” šajā periodā publicēja vairākus V I. Ļeņina darbus, cīnījās par partijas organizāciju sagatavošanu un nostiprināšanu.

Savā 100. numurā „Cīņa” ievietoja VI. Ļeņina rakstu „„Cīņas” jubilejas numuram”, kurā viņš deva augstu novērtējumu revolucionārajai kustībai Latvijā. Vēlāk, „Cīņas” 20. gadadienā, KK(b)P Centrālā Komiteja savā apsveikumā norādīja: „„Cīņas” 20 gadu jubilejas brīdī KK(b)P ar dziļu gandarījumu atceras, ka viens no tās līdzstrādniekiem vissmagākās reakcijas laikā bija mūsu neaizmirstamais vadonis biedrs ĻEŅINS.

KK(b)P CKir pārliecināta, ka Latvijas strādnieku šķira un Komunistiskā partija stingri sekos biedra ĻEŅINA, mācībām.”

Pēc Februāra revolūcijas „Cīņa” pirmoreiz iznāca legāli — sākumā Pet-rogradā, vēlāk Rīgā kā liela formāta dienas avīze. Та savās slejās drosmīgi aicināja latviešu darbatautu un tās dēlus — latviešu sarltanos strēlniekus kopā ar visas Krievijas darbaļaudīm cīnīties par sociālistisko revolūciju. Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas sagatavošanas un norises laikā, l<ā ari pēc tās uzvaras „Cīņa” bija Latvijas boļševiku kaujiniecisks ierocis padomju varas un sociālistisko iekarojumu nostiprināšanai, dedzīgi sauca uz cīņu pret ārvalstu interventiem un buržuāziskajiem nacionālistiem.

Sai laikā „Cīņa” iznāca Valkā, bet 1918. gada februāri, ķeizariskās Vācijas karaspēkam okupējot visu Latvijas teritoriju, laikraksts bija spiests atkal iznākt pagrīdē, kurtas turpināja cīņu pret latviešu tautas ienaidniekiem un aicināja darbaļaudis cīnīties par Padomju Latviju.

Kad šī cīņa vainagojās panākumiem un 1919. gada janvāri Latvija kļuva sociālistiska padomju republika, „Cīņa” atkal iznāca legāli lielā formātā. Tā mobilizēja tautas masas sociālistiskai celtniecībai, aici-not nostiprināt savus iekarojumus, sauca visiem spēkiem cīnīties pret starptautisko kontrrevolūciju.

Pēc buržuāzijas diktatūras nodibināšanas Latvijā „Cīņa” atkal sāka iznākt dziļā pagrīdē. Grūtajos nacionālistiskās buržuāzijas kundzības gados avīze „Cīņa” nesa tautas masām ļeņiniskās komunistiskās patiesības vārdu, idejiski sagatavoja padomju varas atjaunošanu Latvijā 1940. gadā.

Kad 1940. gada vasarā Latvijā uzvarēja sociālistiskā revolūcija, „Cīņa” beidzot uz visiem laikiem atstāja pagrīdi un turpināja iznākt kā legāla, plaša apjoma dienas avīze ar prāvu tirāžu. „Cīņai” ir lieli nopelni sociālistiskās ekonomikas radīšanā un kultūras celtniecībā Padomju Latvijā.

„Cīņa” aktīvi palīdzēja partijai un padomju tautai bargajā cīniņā pret vācu fašistiskajiem iebrucējiem Padomju Savienības Lielā Tēvijas kara laikā. „Cīņa” uz laiku atstāja Rīgu, tā tika izdota gan Valkā, gan Kirovā, gan Maskavā, gan Daugavpilī, kamēr 1944. gada oktobri līdz ar Rīgas atbrīvošanu no okupantu jūga tā sāka atkal iznākt dzimtajā pilsētā.

Arī pēckara gados „Cīņa” bija viens no Latvijas Komunistiskās partijas kaujinieciskākajiem palīgiem cīņā par sociālisma uzcelšanu Latvijā. „Ciņa” aktīvi sekmēja Padomju Latvijas industrializāciju, kolektivizāciju un kultūras revolūciju. Līdzās ekonomisko un sociāli politisko uzdevumu risināšanai „Ciņa” veikusi un veic lielu darbu Padomju Latvijas iedzīvotāju audzināšanā komunisma ideju, tautu draudzības un proletāriskā internacionālisma garā, darbaļaužu mobilizēšanā devītās piecgades uzdevumu īstenošanai.

Latvijas darbaļaudis var lepoties ar lielo darbu, ko veikusi „Cīņa” savos 70 gados. Tā iekarojusi visplašāko darbaļaužu masu dziļu cieņu un mīlestību, palīdzēdama tiem visās dzīves un darba gaitās, kļūdama par savu, ilgotu un gaidītu laikrakstu.

Padomju valdība augstu novērtējusi „Cīņas” veikumu darbaļaužu komunistiskajā audzināšanā un cīņā par sociālistiskās sabiedrības izveidošanu, 1954. gada aprīlī apbalvojot to ar Darba Sarkanā Karoga ordeni.

Nav šaubu, ka „Cīņa” ari turpmāk sekmīgi veiks savus atbildīgos uzdevumus augstu attīstītas sociālistiskās sabiedrības tālākajā izveidošanā, PSKP XXIV kongresa lēmumu izskaidrošanā darbaļaudīm.

Latvijas KP CK Partijas vēstures institūts -PSKP CK Marksisma-temnisma institūta filiāle.

„„Cīņas" slavenās gaitas'j Izdevniecība „Liesma", 1974. gads.

Leons Paegle PRET KO MĒS ESAM

Pret tādu iekārtu, kas visu atļauj jums, pret tādu likumu, kas rakstīts tikai mums, pret jūsu kariem, kuros mēs tik plokam, pret jūsu cietumiem, kur iekšā smokam; pret jūsu veikaliem un jūsu biržām, kur darbs par nedarbu caur zeltu tiek, pret jūsu fabrikām, kur strādnieks liek par ēsmu mašīnām pats avu mūžu un rada vērtības, bet nomirst nabags.

Pret jūsu kultūru, kas jums tik der un kuru mārciņām par naudu sver, pret jūsu dogmās sastingušo prātu, kam šausmas iedveš katris protests drošs un noziedzīgs šķiet katris jauradošs un spēcīgs gars.

Mēs esam pret.

1915,

Rīgas Centrālcietums

P. Stučka „MANAS DZĪVES MĒRĶIS IR AIZSTĀVĒT TAISNĪGUMU UN PATIESĪBU”

Pēteris Stučka - jurists, valsts un tiesību zinātņu teorētiķis viens no latviešu Komunistiskās partijas dibinātājiem, 1905, gada revolūcijas dalībnieks pirmās Padomju Latvijas valdības priekšsēdētājs vēlāk Padomju Krievijas ievērojams politiķis un valstsvīrs cienīts augstskolu mācību spēks un lielisks orators talantīgs organizators. Stučka bija spožs publicists kas visu mūžu rakstījis preses izdevumiem un arī vadījis tos.

Pirmais „Cīņas" redaktors un pastāvīgs autors kas, arī dzīvodams ārpus savas dzimtenes, daudz palīdzēja laikraksta izdošanai redakcijas neaptveram bīstamajos, grūtajos apstākļos.

Padomju laikos Latvijā Pēterim Stučkām tika parādīts pelnītais gods - viņa vārdā nosauca Tērbatas ielu Rīgā un pilsētu dzimtajā pusē Daugavas krastos, Stučkas prēmiju žurnālistikā piešķīra tikai par izcilu veikumu labākajiem no labākajiem.

Tagad droši vien ir liels skaits jaunās paaudzes cilvēku, kas Pētera Stučkas vārdu nav pat dzirdējuši. Pat ne to, ka viņš, bez visa cita, bija Raiņa ģeniālās māsas Doras Pliekšānes vīrs. Jācer, ka vismaz zina, kas ir Rainis... Bet ne jau jaunā paaudze pie tā ir vainīga.

Diemžēl, tas ir likumsakarīgi. Valstīs, kur katrs sociāli aktīvs bļāvējs ar vistas smadzenēm var uzdot toni, vienmēr būs aitu bariņš, kas blējot metīsies vadonim aunam pakaļ - tieši iekšā pa lopkautuves durvīm. Šādi vadoņi ne tikai uzdod toni, bet diriģē arī kori, kas sastāv no mums, dziedātājiem, ko sauc par tautu.

Diriģenti mums ieskaidro, cik viss ir bijis slikti un cik viņu vadībā būs labi - īstā paradīze. Mums galvas reibst no .reformu” mudžekļa. Vispirms .reformē”, pēc tam .sakārto”. Kad puse valsts izmirst, tad mēģinām ieviest cilvēku veselības profilaksi. Kad nav palicis vairāk nekā pārdesmit amatnieku, tad mēģinām renovēt profesionālo izglītību. Varbūt tad, kad paliks vairs tikai daži lasītpratēji, ieviesīsim bei-clzot skolās un ārpus tām kulturālu latviešu valodu nevis tādu kādu vaigiem nosarkstot, dzird ikdienā publiskajā vidē. Varbūt beidzot arī vēsturi sadūšosimies „reformēt", lai tomēr vienīgais latviešu pareizais valstsvīrs nebūtu Kārlis Ulmanis un gudrākie „vēsturnieki" ar uzvārdiem Felzenbahers vai Ostlanda.

Diemžēl arī Latvijā ir „modē" iznīcināt visu, ko vien daža politiķa slimā galva spēj izdomāt: pieminekļus vispirms ēkas pēc tam, dzīvokļus, naežus utt. Nerunāsim nemaz par lielāko vērtību - cilvēku dzīvēm.

Izpostīts ir gandrīz viss ko var izpostīt. Tikai ar uzcelšanu „reformistiem" gan neveicas. Pāris ievērības cienīgu objektu un dučiem citu valstu investētu tirdzniecības vietu, kas vizuāli nebūt negrezno Latvijas pilsētas, un jau sāk krist uz galvām valsts iedzīvotājiem kā masu slepkavmeki. Un tas viss - 20 gados!

Ja runājam par „modi", tad publiskās runās taisni vai bezgaumība laikam skaitās nepieminēt ar sliktu vārdu to, kas noticis pirms 1991. gada. Viss, kas bijis pirms tam, lai cik labs būdams, tiek nomelnots, sagrozīts, nopelts. Ja personības ir tik spožas, ka nekādi nav iespējams izlikties, ka tās nav dzīvojušas (J.Sudrabkalns, latviešu strēlnieki u.c.) tad apgalvo, ka šie cilvēki ir „apmaldījušies sistēmā”. Gandrīz vai katrs otrais labākais dzejnieks, izrādās, ir cīnījies pret valsts iekārtu... Ja tā, tad kā gan viņi tika pie goda nosaukumiem, teicami izdotiem Kopotajiem rakstiem lielos metienos, neieguldot izdošanā ne kapeiku, bet saņemot kārtīgus honorārus? Kur pasaulē atrast valsti, kas pre-tvalstiski noskaņotus cilvēkus, turklāt bez maksas, apmāca galvaspilsētas prestižā augstskolā un vēl nodrošina ar stipendiju, ar kuru, izrādās, pieticis gan iztikai, gan „bohēmai"? Nerunāsim nemaz par to, ka šiem „cīnītājienri pret režīmu” bija komfortabli atpūtas un jaunrades nami visā toreizējā plašajā valstī no Krimas vai Sočiem līdz mūsu pašu Jūrmalai. Tiem kas publiskajā telpā sludina par šiem „cīnītājiem pret režīmu", tā vien gribas veltīt laukos kādreiz dzirdēto: „Antiņ, pūt stabulēt i p rāt iri, nāc mājās^1"

Citās valstīs droši vien šāda „jauna mode” nav ieviesusies.

Tādēļ Raiņa un Stučkas trimdas pilsētā Slobodskā Kirovas (Vjatkas) novadā mūsu izcilie novadnieki joprojām ir cieņā. Kirovā 2012. gadā publicists un rakstnieks Jurijs Malihs izdeva grāmatu „Likteņlīniju savijums", kur Pēteris Stučka parādīts tik kolorīti un no cilvēciska, pat intīma skatupunkta, kādu reti izdodas atrast, ja runa ir par politiķiem

M. K.

PĒTERIS STUČKA ir dzimis 1865. gada 14.(26.) jūlijā Vidzemes guberņas Rīgas apriņķa Kokneses pagasta Pakuļu mājās. Tolaik viņa tēvs Jānis Stučka bija lauku skolas skolotājs, bet māte Ieva (dzimusi Ligere) bija lauku sētas nomnieka meita.

JĀNIS PLIEKŠĀNS (Rainis) (1865-1929) - Latvijas Tautas dzejnieks un dramaturgs, viens no kustības „Jaunā strāva” vadītājiem. J. Pliekšāns dzimis 1865. gada 11. septembrī Dunavas pagasta Varslavānos turīga zemnieka ģimenē. Vēlāk viņa tēvs Krišjānis un māte Dārta noīrēja Tadenavas muižiņu, pēc tam kļuva par Randenes, Berķeneles muižiņu Daugavpils apkaimē un vēlāk par Jas-muižas nomniekiem.

19. gadsimta 30. gados tagadējā Latvijas teritorijā sākās strauja rūpniecības attīstība. Tika dibinātas manufaktūras, parādījās tvaika dzinējs. Straujāk par pārējām nozarēm attīstījās tekstilrūpniecība. Rīga pārvērtās par lielu Baltijas un ari Krievijas rūpniecisko centru. Uz Rīgu devās bezzemnieki no kaimiņguberņām — Pleskavas, Vitebskas un citām. Pilsētā sāka veidoties daudznacionāls proletariāts. 1879. gadā Krievijas Impērijas pilsētu vidū Rīga pēc nodarbināto strādnieku skaita ieņēma trešo vietu.

Gadsimta vidū varēja novērot Latvijas sabiedriski politiskās dzīves augšupeju. Parādījās jaunu izglītotu latviešu inteliģentu slānis, šī inteliģence sāka aktīvi paust savus uzskatus. Tika dibināta jaunlatviešu nacionālā kustība. Latvijas vēsturē šis laikposms tiek dēvēts par „tautas atmodas laikmetu”. Jaunlatvieši aizstāvēja vienotas latviešu tautas eksistenci savā zemē, kuras pārvaldē šai tautai ir tiesības piedalīties. Aizstāvot latviešu nācijas kā etniskās vienības ideju, viņi noraidīja alternatīvu, kuru piedāvāja baltvācieši — nācijas veidošanos uz vēsturiski politiskā pamata, saplūstot latviešu, vācu un igauņu elementiem. Tomēr jaunlatviešu prasības tika attiecinātas tikai uz Kurzemes un Vidzemes latviešiem, un pat sapņos viņi nespēja iedomāties sev patstāvīgu valsti. Šai kustībai pievienojās ari Pētera Stučkas tēvs — Jānis.

Rakstnieks Jānis Niedre savu dokumentālo romānu triloģijā „Veterāns” raksta, ka kādu reizi Jānis teicis Pēterim: „Latviešiem jābūt kungiem savā tēvu zemē. Cenšanās pēc turības, pēc gara gaismas ir latviešu Evaņģēlija augstākais bauslis. Septiņi simti gadu vācieši ir verdzinājuši latviešu tautu. Septiņi simti gadu vācieši ir turējuši latviešus nabadzībā un gara tumsībā. Nule pēc brīvlaišanām, ar fabriku, dzelzceļu, kuģniecības un andeles celšanos arī latviešiem laiks tikt ārā no savas beztiesības. Latvieši, kam stiprs prāts un cieta griba, laužas ārā no zemnieku kārtas.

Mantas pietrūkst tur, kur pietrūkst prāta. Bet kur trūkst prāta, tur nav arī Dieva svētības. Lai ķertos krūtīs vācu „foniem" un land rātiem, jāzina. ko māca augstās skolās.

Tālab mums, latviešiem, lai mēs tiktu virspusē, jāmācās augstās skolās. Centīgākajiem mācītiem jāpulcina tautas brāļi zem tautiskuma karoga un jāpiespiež vācieši dot mums tādas pašas tiesības, kādas bauda viņi. Tālab mans dēls Pēteris skolosies ģimnāzijā un študierēs kopā ar baronēniem un muižkundzēniem. Ja būs vajadzīgs — pašā ķeizara pilsētā. ”

Tēvu neinteresēja dēla vēlme kļūt par inženieri. „Tava patikšana man bijusi nebijusi. Mans dēls studēs to, ko es viņam likšu," teica viņš Pēterim tās pašas sarunas laikā.

Jāpiezīmē, ka pēc to laiku mērauklas Pētera tēvs latviešu vidū bija visai progresīvs cilvēks. Uz Vecbirzniekiem, kur dzīvoja Jāņa Stučkas ģimene, brauca izcili latviešu kultūras pārstāvji, rakstnieki, kuri apsprieda Latvijas ekonomiskās un politiskās dzīves jautājumus. Jānis Stučka piedalījās šādās apspriedēs. Piemēram, kādā no šiem draudzīgajiem saietiem Jāņa Stučkas viesi bija Rīgas namīpašnieks un galdnieku darbnīcas īpašnieks Pagasta kungs, fabrikants un teātra vadītājs Rihards Tomsons, skolotājs Atis Kronvalds, Kurzemes gubernatora zīmoga priekšnieks rakstnieks Juris Māters, skolotājs un dzejnieks Jēkabs Pilsātnieks, Saukas skolotājs un rakstnieks Juris Dauge.

Pēteris uzmanīgi ieklausījās sarunās un diskusijās, kas noritēja tēva mājās, dzirdēja aicinājumus kļūt par tautas apgaismotājiem, nest tai zināšanas un audzināt to nacionālās pašapziņas garā, cīnīties pret vācu baroniem.

Analoģiska situācija bija arī Jāņa Pliekšāna mājās. Tieši jaunlatvieši pamodināja Pētera Stučkas un Jāņa Pliekšāna prātos interesi par vēsturi un politiku.

Pēteris btučka un Jānis Pliekšāns studiju gadu laikā.

1879. gada rudenī Pēteris iestājās Rigas pilsētas ģimnāzijā. Ģimnāzijā Pēteris Stučka sadraudzējās ar Jasmuižas nomnieka dēlu Jāni Pliekšānu, nākamo Raini.

Rīgas pilsētas ģimnāzijā bija jaušama vāciešu virskundzība, bet kā gaišas stundas abu draugu - Pētera un Jāņa atmiņā palika literatūras mācību stundas, kuras tika pasniegtas saturīgi un interesanti. So stundu ietekmē viņi uzsāka neatlaidīgi lasīt J. V Gētes, J. K. Sillera, G. Lesinga dzejoļus un drāmas. „Fausts” un citi Gētes daiļdarbi izsauca viņos interesi par filozofiju. Spēcīgu iespaidu uz Pēteri un Jāni atstāja brīvdomātāju F. Freiligrāta, G. Flervēga, L. Jakobija un G. Makaja dzeja. Sajās vārsmās draugi sadzirdēja sacelšanās trauksmes zvanu un barikāžu cīņu pērkona dārdus.

Draugi kopsolī gāja uz skolu un no tās, starpbrīžu laikā kopā pastaigājās koridorā. Klasē viņi vienmēr atbalstīja viens otru. No mācībām brīvajā laikā Pliekšāns un Stučka apciemoja viens otru. Kopā viņi apmeklēja latviešu teātra sarīkojumus un vācu trupas izrādes, kas lielākoties bija skatāmas dažādās pilsētas noliktavās (piemērotu telpu trūkuma dēļ tur notika gan koncerti, gan balagānu izrādes). Draugi kopīgi gatavoja priekšlasījumus „lasāmo pulciņu” vakariem, kur Pliekšāns guva ievērību kā labs tautasdziesmu un citu gara mantu zinātājs.

Pēteris Stučka un Jānis Pliekšāns apmetās uz dzīvi kāda latviešu laikraksta redaktora dzīvoklī. $im kungam, galma padomniekam Bernhardam Dīriķim piederēja tipogrāfija un viņš nodarbojās ar grāmatu tirdzniecību. Pateicoties tam, draugi nonāca ciešā saskarsmē ar radošām personām, kuras ieņēma pienācīgas vietas Rīgas sabiedrībā.

Bernharda Dīriķa mājās Stučka un Pliekšāns sadraudzējās ar viņa brāli Andreju Dīriķi. Viņš nodarbojās ar žurnālistiku un kādu laiku dzīvoja ārzemēs.

ANDREJS DĪRIĶIS (1853 — 1888) bija jaunlatviešu publicists, tulkotājs un ideju propagandētājs.

Andrejs Dīriķis uzskatīja, ka visiem kopš viņu dzimšanas ir vienādas tiesības. Un līdzīgi tam, kā lielvalstīm nav tiesību apspiest mazās valstis, tā arī bagātajiem nav tiesību izmantot nabadzīgos. Cilvēkam ir jālepojas ar cilvēku dzimtu! Bet tur, kur šī lepnuma nav, tur to nepieciešams atmodināt, ieaudzināt apgaismojot. Kļūdās tie, kuri teic, ka mērenība domās, miesas un gara vingrinājumi ir visas dzīves un labklājības pamats: „Bez pērkona zeme nepamostas, bet bez tās pamošanās nav uzplaukuma. ”

1883. gadā Pēteris Stučka absolvēja ģimnāziju un ieguva tiesibas bez iestājeksāmeniem tikt ieskaitītam universitātē. Pēc tēva padoma 1884. gada augustā viņš iestājās Pēterburgas Universitātes Juridiskajā fakultātē. Jāpiezīmē, ka Pētera sapnis tomēr bija iegūt inženiera izglītību, viņš ļoti vēlējās iestāties Politehniskajā Institūtā, bet tam nebija lemts piepildīties. Tomēr viņš nekrita izmisumā, tieši pretēji, nosprauda sev mērķi kļūt par advokātu. Juridiskajā fakultātē iestājās ari Jānis Pliekšāns.

Četrus gadus viņi studēja kopā, dzīvoja vienos un tajos pašos dzīvokļos, draudzējās, kaut gan temperamenta ziņā bija ļoti atšķirīgi: kustīgs, ātri uzbudināms Pliekšāns un nosvērts, ārēji allaž mierīgs Stučka.

Sanktpēterburgā Pēteris un Jānis pirmoreiz cieši saskārās ar sava laika revolucionāro kustību. Tomēr draugus nesaistīja terora ceļš, kuru bija izvēlējušies narodņiku kustības pārstāvji. Nepieciešams teikt, ka Latvijā narodņiku idejas neguva kaut cik ievērojamu izplatību. Latvijā strauji attīstījās kapitālisms, tādēļ reti kurš spēja noticēt narodņiku teorijai par iespēju pavirzīties garām šai parādībai. Ari Latvijas agrārā iekārta at-šķirās no Krievijas agrārās iekārtas — nebija kopienu zemes ipašuma. Tas noteica ari Pētera Stučkas kritisko attieksmi pret narodņikiem, bet, neapšaubāmi, izsauca ari viņa simpātijas pret tiem kā pret cinitājiem par Krievijas progresīvo nākotni.

Studentu vide Pēteris Stučka un Jānis Pliekšāns iepazinās ar revolucionāri noskaņotiem narodņiekiem — Aleksandra Uļjanova grupas locekļiem un ar pašu Aleksandru.

Pēc neveiksmīgā atentāta pret imperatoru 1887. gada 26. martā Jānis Pliekšāns uzrakstīja vēstuli mājiniekiem. No šis vēstules satura izriet, ka notikušais Pēterburgā it kā nebija skāris draugus. Patiesībā tā gan nebija.

No ziņojuma Policijas departamentā par Kronidu Maļinovski — „personu. kas ir šaubīga politiskajā ziņā": „ Viņa paziņas ir Sanktpēterbur-gas Universitātes studenti: Pjotrs Timofejevičs Zorins, Aleksandrs Iļjičs Uļjanovs, Semjons Vasiļjevičs Ļistovs, Leonīds Ivanovičs Sa-ričevs, Pjotrs Ivanovičs Stučka, Ivans Hristoforovičs Pliekšāns un Ivans Georgijevičs Vidiņš.”

Vēl pastāv saraksts, kurā tiek minēti 179 studenti, „kuru novērošanā, lai noteiktu viņu politiskās lojalitātes pakāpi, ir ieinteresēts Policijas departaments.’' Sājā sarakstā 106. ir Pliekšāns, 142. — Stučka.

Pliekšāns un Stučka nebija tālu no tā, lai piedalītos sazvērestībā. Daudzkārt viņiem viennozīmīgi deva saprast, ka, ja viņi to vien gribētu...

Studentu Aleksandru Uļjanovu, kas bija 21 gada vecs, sodīja ar nāvi, pakarot Sliselburgas cietoksni 1887. gada 8. maijā. Pēteris un Jānis smagi pārdzīvoja Uļjanova grupas sakāvi, Aleksandra un viņa draugu sodīšanu ar nāvi.

Pēteris Stučka un Jānis Pliekšāns nonāca pie atzinuma, ka ir jāmeklē pašiem savs ciņas ceļš. Viņi dziļi izprata to, ka, lai kaut ko panāktu, vispirms ir jāiepazīst tautas dvēsele. Jānis Pliekšāns sāka studēt etnogrāfiju un valodniecību, vākt tautas garamantas... Pēteri Stučku pēkšņi piemeklēja kauna izjūta par savām vājajām krievu un Rietumu daiļliteratūras zināšanām un viņš centās aizpildīt šo robu.

Pēterim Stučkām tolaik šķita, ka galvenais ir nest zināšanas tautā, paaugstināt sabiedrības izglītības līmeni. Tieši šāda mērķa vadīts, 1886. gadā viņš kopā ar Jāni sāka sadarboties ar tikko dibināto Rigas laikrakstu „Dienas Lapa”. Sā laikraksta redaktors bija progresīvais sabiedriskais darbinieks, ari bijušais Sanktpēterburgas Universitātes students Fricis Bergmanis. Stučka un Pliekšāns viņu labi pazina un ar entuziasmu pieņēma priekšlikumu sadarboties.

Tolaik Rīgā tika izdots laikraksts „Baltijas Vēstnesis”. Sā laikraksta redakcija naidīgi uztvēra ziņu par „Dienas Lapas” nākšanu klajā. Laikraksta īpašnieku Bernhardu Dīriķi atbalstīja izcilākās latviešu personas, Rīgas Latviešu biedrība un praktiski visa Latvijas inteliģence.

Laikraksta „Dienas Lapa”, kas kļuva par nopietnu opozīciju „Baltijas Vēstnesim”, nākšana klajā sanerroja konservatorus no „māmuļas”. Kas, viņuprāt, varēja atbalstīt „Dienas Lapu”? Praktiski neviens, labākā gadījumā, latviešu tautas zemākie slāņi. Tādēļ tika uzsākti uzbrukumi „bezkauņām”. „Dienas Lapa” atbildēja uz tiem — sākumā negribīgi un gausi, bet pakāpeniski aizvien aktīvāk un dzēlīgāk.

Pliekšāns un Stučka bija „Dienas Lapas” pusē. Savādāk arī nevarēja būt. Viņu laikraksts bija jauns, tas aizstāvēja progresu, bet pretējā puse par progresu pat nerunāja. 1886.-1887. gadā laikraksta „Dienas Lapa” slejās parādījās pirmie Pētera Stučkas publicistiskie raksti, kas tika veltīti zinātniski populāro juridisko un ekonomisko grāmatu izdošanai un to izplatīšanai tautas vidū. Sos rakstus viņš parakstīja: Birznieku Pēteris (Pēteris no Birznieku mājām) - tāds bija Stučkas pirmais pseidonīms.

Studiju gados Pēteris Stučka sāka uzstāties pret latviešu konservatīvo eliti. 1887. gada beigās tika izdots pirmais viņa un Pliekšāna kopīgais satīrisko feļetonu un rakstu krājums „Mazie dunduri”. So kopīgi sarakstīto un sastādīto grāmatu varētu droši saukt par viņu draudzības un jaunības pieminekli. Krājuma materiālu teksti sāpīgi dzēla „vispārējās lietas balstus”, runātājus balamutes, Rīgas un Jelgavas advokātus, uzņēmējus un obskurantus no Rīgas Latviešu biedrības.

Vēlāk savās atmiņās par „Dunduru” izdošanu Rainis rakstīja:

„„Mazie dunduri” izdoti anonīmi, bet prozas gabaliņiem figurē divi redaktori, kas mazliet nesaprotas savā starpā. Otrs redaktors saņēmis uzdevumu — uzrakstīt „Mūsu šāgada literatūras apskatu”. „Tad es sāku lietu tuvāk pārdomāt... un atradu, ka man tiešām bija tiesība bijusi pirmām redaktoram teikt kādu rupjību — ne diez cik rupju rupjību, bet tā vienkārša malkas gabala rupjību — toreiz, kad viņš man uzdeva apcerēt šāgada latv. literatūru... Pie joda. par ko lai mēs īsti rakstām? Ķas tad viņa; ir. tā latviešu literatūra un. ka viņa kas ir, kur tad viņa ir, uri vai viņu kāds redzējis? — Dodiet man viņu šurp, es viņu apstrādāšu, bet, kur nekā паи, par to Dundurs nevar lādēties. ...Tukšs un tukšs. Lūžņu čupa iz vārdiem, frāzēm, muļķībām. punktīm uri komatām, nelietīgi valkātām taut, dziesmām, izvilkumiem iz vispārīgās lamāšanās vārdnīcas, kur паи iekšā ne prātīgu tapinātu, nodrāztu domu. kur nu vēl jaunu, patstāvīgu tautisku ideju - tā паи literatūra, un lai man neviens pretī nerunā... Tautas dziesmu pantiņi vien literatūru netaisa par tautisku, bet tas gars, kas tanīs pantiņos, un akurāt tā gara паи. ”

Tādā pat garā tika sarakstīts ari „Apskats par mūsu mākslām un zinībām”, bet „Medicīniskā nodaļā” tiek aprakstīta „lipīga sērga, kas beidzamā laikā jo nikni plosās un draud tāli izplatīties, ja neatradīs kādu līdzekli, kas viņu spētu apturēt un galīgi iznīcināt. Šī sērga, latīniski ..furor”, no vienkāršiem ļaudīm diezgan apzinīgi nosaukta par astukratīšanu, pieder pie psihiskām, garīgām kaitēm... Sasirgušais iedomājas, ka viņam... vai puns piemeties un ka viņš caur šo piekaramo ticis tik augsti pārāks par „ lielo ļaužu pūli”, ka ar roku sargās. lai nenodauzītos griestos, nesveicina zemas kārtas pazīstamos, bet tik tādus, kas ieņem augstu stāvokli - skursteņskrāpjus, augstus torņa vaktiniekus u.c. Cita slimības savādība tā. ka... nelaimīgie sasirgušie nepazīst pat savus brāļus un tuvākos radus. Pretlīdzeklis ir nolaist nelabās zilganās asinis; ieteicami dēles un dundurkodumi.”

Krājumā „Mazie dunduri” tika kritizēts arī Brencis (Bernharda Dīriķa iesauka) un viņa laikraksts „Baltijas Vēstnesis”. Pēc „Mazo dunduru” nākšanas klajā sākās ilggadīgs karš ar šo laikrakstu un Rīgas Latviešu biedrību.

NO JURISTA - PAR ŽURNĀLISTU

1888. gada pavasari Pēteris Stučka absolvēja Sanktpēterburgas Universitāti. 31. maijā viņš saņēma apliecību Nr. 2176. Tajā tika rakstīts, ka viņš „izturēja mutvārdu pārbaudījumu kandidāta grāda iegūšanai, šo grādu viņam apstiprinās universitātes Padome pēc savlaicīgas disertācijas iesniegšanas un pēc Juridiskās fakultātes atzinīgas atsauksmes par to.” 1889. gada 24. aprīli šāda veida apstiprināšana notika. Pēc to laiku Krievijas likumiem, uz sava tieslietu kandidāta grāda pamata Pēteris Stučka no zemnieku kārtas tika iecelts personīgā godpilsoņa kārtā.

Viņam pavērās plašas perspektīvas virzībai pa karjeras kāpnēm, jurista arods solīja prāvus materiālos labumus, it īpaši tādēļ, ka viņa vārds jau kļuva pazīstams dzimtenē. Bet viņš izvēlējās citu ceļu.

Pirmās Pētera Stučkas publikācijas piesaistīja „Dienas Lapas” redaktora Friča Bergmaņa uzmanību. 1888. gadā Pēterim Stučkām tika piedāvāts aizstāt iepriekšējo redaktoru, kurš aizgāja strādāt advokatūrā.

Kad maijā pēc kursa pabeigšanas Pēteris atgriezās no Sanktpēterbur-gas, notika saruna starp viņu un Bergmani. Vēlāk pārrunas ar P. Stučku noturēja ari laikraksta izdevējs P Bisnieks. Tad Pēteris nolēma: „Patiešām, kāpēc man neizmēģināt spēkus publicistikā? Manas dzīves mērķis ir aizstāvēt taisnīgumu un patiesību. Bet populārai dienas avīzei šai ziņā daudz priekšrocību. ”

Bisnieka kantori Pēteris uzrakstīja iesniegumu Sanktpēterburgas Preses pārvaldes priekšniekam: „ Viņa Augstlabdzimtībai, Iekšlietu ministrijas Preses pārvaldes priekšniekam, īstenajam valsts padomniekam... ’’

1888. gada 18. oktobri Pēteris Stučka kā atbildīgais redaktors parakstīja laikraksta kārtējo numuru. Būdams laikraksta redaktors, Pēteris Stučka daudz ko panāca, jo viņa laikos „Dienas Lapas” redakcija kļuva par vietu, kur satikās sociālā taisnīguma meklētāji. Laikraksta redakcija tapa par jaunstrāvnieku pulcēšanās centru.

„JAUNA STRĀVĀ” — latviešu progresīvās inteliģences idejiskā kustība, kas nodibināja sakarus ar strādnieku kustību un veicināja sociālistisko un sociāldemokrātisko ideju izplatīšanos Latvijā 19. gadsimta 90. gados. Kustības „Jaunā strāva” izaugsmi un jaunstrāvnieku loka paplašināšanos veicināja latviešu inteliģences sakari ar Rietumeiropas un Krievijas revolucionārajām kustībām. Paši izcilākie „Jaunās strāvas” vadītāji bija Pēteris Stučka, Jānis Pliekšāns (Rainis), Fricis Roziņš (Āzis), Jānis Jansons (Jansons-Brauns), Pauls Dauge. „Jaunās strāvas” organizatoriskais centrs bija laikraksts „Dienas Lapa”. Jaunstrāvnieki prognozēja nākamās revolūcijas iespējamību pēc 50 gadiem. „Jaunā strāva” kļuva par pirmo Latvijas sabiedrisko kustību, kurā aktīvi iesaistījās arī sievietes — sieviešu emancipācijas idejas piekritējas.

Jau Bergmaņa laikos „Dienas Lapā” reiz tika publicēts raksts „Jaunā strāva latviešu tautā”. Sājā rakstā runa bija par to, ka beidzot talantīgie un izglītotie latvieši sākuši pagriezties ar seju pret savu tautu vai vismaz sākuši izprast to, ka tas ir nepieciešams, lai tautas lietas nesāktu virzīties pa nepareizu ceļu vai neapstātos vispār. Raksta saturs tika piemirsts, bet vārdu savienojums „jaunā strāva” palika un iesakņojās. Kā tas mēdz notikt, kustības nosaukums radās daudz agrāk, nekā pasaulē nāca pats „garabērns”.

Pētera Birznieka. tas ir, Stučkas, vadībā liberāli progresīvā „Dienas Lapa” pārvērtās par radikāli demokrātisku laikrakstu. Laikraksta iepriekšējā programma — „tautas labklājība”, „progress”, „vispārējais kultūras uzplaukums” ieguva citu saturu.

Vairs nebija runas par kaut kādu samierināšanos ar Rīgas Latviešu biedrības aprindām, ar konservatīvi noskaņotajiem uzņēmējiem un viņu laikrakstiem „Baltijas Vēstnesis”, „Balss” un „Tēvija”. Starp divām pretējām nometnēm izvērtās nepieteikts karš.

Jaunstrāvnieku laikrakstā tika publicēti raksti, kuros runa bija par Eiropā aizvien biežāk uzliesmojošiem nemieriem, kas piespieda valdības spert soļus, kuri kaut vai zināmā mērā varēja apmierināt strādnieku prasības.

Būdams „Dienas Lapas” redaktors, Stučka rūpējās par to, lai laikrakstā būtu pēc iespējas vairāk publikāciju par Rietumeiropas strādnieku ikdienu, par Parīzes Kongresa lēmumiem, par Pirmā maija svētku nozīmi, par astoņu stundu darba dienu.

Latvijas labējo aprindu pārstāvjiem ļoti nepatika Pētera Stučkas zobgalīgie apcerējumi, kas tika publicēti „Dienas Lapā”. Viņš tika atstādināts no darbības Rīgas Latviešu biedrības Zinību un Teātra komisijā. Vēl jo vairāk, tika izvērsta apmelošanas kampaņa pret Pētera tēvu.

1891. gada augustā Pēteris Stučka atstāja darbu redakcijā. Redaktora amatā viņu nomainīja Jānis Pliekšāns.

Kopš 1892. gada janvāra Pēteris Stučka strādāja par Rīgas-Valmie-ras miertiesas zvērinātā advokāta vietnieku. Tomēr šis dienests nebija viņam pa prātam, un viņš turpināja sabiedrisko darbību, kļūdams par sabiedriski politiskās kustības „Jaunā strāva” līderi. Kopš 1897. gada pavasara policija sāka izsekot Pēteri Stučku.

Drīzumā „Dienas Lapas” satura raksturs mainījās un sāka līdzināties jaunā redaktora raksturam, kam piemita jaunibas degsme, nervozitāte, vērtējumu sarkasms un aizrautība, uzticība draugiem un nesaudzība pret ienaidniekiem, ārkārtīga zinātkāre, liela pašpārliecinātība un tikpat liela neticība sev.

Pēc neilga laika kādi piecdesmit cilvēki tika iesaistīti jaunstrāvnieku straujajā darbībā. Pēc tam — jau astoņdesmit un vēlāk jau deviņdesmit cilvēku. Jaunstrāvnieki nodarbojās ne tikai ar laikraksta izdošanu, viņi bieži rīkoja arī jautājumu un atbilžu vakarus dažādās biedrībās: labdarības, profesionālās un pat reliģiskās.

Lūk, ko trīsdesmit gadus vēlāk Rainis rakstīja par šo kustību:

„„Jaunā strāva” kā tāda nebija politiska, bet ieplūda tādā. Viņa bija visaptveroša garīga kustība, kura savā sfērā ievilka ij socioloģiju, ij dabas zinātnes, ij literatūru un mākslas, ij sabiedrisku dzīvi, ij sieviešu kustību, ij filozofiju, ij jaunu pasaules uzskatu meklēšanu. Ij politikā viņa meklēja plašumu... Mēs jau gājām tādā [..] niknā un briesmu pilnā cīņā pret cara varas tumšo spēku Tagad, pēc gariem trīsdesmit gadiem, atskatoties jāsaka: lai arī pēc radīšanas prieka bija garas ciešanas, tomēr panākta ir dala no cerētā un cīnītā un vēl nepanākto daļu arī panāksim, kopā ar nākošām paaudzēm. „Ir tomēr prieks dzīvot! ” ”

Tieši tajā laikā jaunstrāvnieku laikraksta redakcijā parādījās Jānis Jansons (Brauns) (1872-1917). Viņam apritēja 19 gadu. 1891. gada vasarā viņš pārgāja uz Maskavas Universitātes Vēstures un filoloģijas fakultātes otro kursu. Jansons bija asprātīgs, dzīvespriecīgs jauneklis. Turpmāk — daudzu nākamo gadu laikā viņa likteņlinija būs cieši savijusies ar Pētera Stučkas un Raiņa liktcņlīnijām.

CEĻŠ UZ MĪLESTĪBU UN ĢIMENES LAIMI

Ja agrāk Pētera Stučkas prāts tika nodarbināts vienīgi ar zinātni un politiku, tad tagad pienāca diena, kad viņa dvēseli pārņēma dziļas cilvēciskas jūtas, kas bija saistītas ar mīlestību pret jaunu, maigu un apdāvinātu būtni — Doroteju jeb Doru Pliekšāni (27.08.1870 — 09.05.1950). So būtni viņš sāka dievināt. Ne jau viss šajā mīlestībā ies gludi, radīsies arī savi sarežģījumi. Tomēr Pēteris uzticīgi gaidīs veselu desmitgadi, iztikdams tikai ar retiem tikšanās brīžiem un savstarpējo saraksti vien, pirms Dora piekritīs apprecēties ar viņu.

Iedvesmas pilna mīlestība sagaida arī Jāni Pliekšānu un tās svētlaime tiks atainota romānā vēstulēs, kas turpināsies turpat vai trīsdesmit piecus gadus.

1885. gada vasarā Pēteris Stučka pirmoreiz viesojās Jasmuižā, kurā tolaik dzīvoja Pliekšānu ģimene. Jau Ziemassvētkos Jānis vēlējās atvest Pēteri uz savām mājām, tomēr neizdevās. Tagad Stučka piekrita pa ceļam uz Kokneses Vecbirzniekiem jeb tēva mājām iegriezties Jasmuižā un beidzot iepazīties ar sava drauga mājiniekiem, kuri jau četrus gadus bija daudz dzirdējuši par viņu.

No Jāņa Pliekšāna māsas Doras atmiņām: „Uz brāļa uzaicinājumu viņš pavadīja dažas dienas pie maniem vecākiem. Ar savu sirsnīgo, patieso, dzīvespriecīgo, vienkāršo dabu, ar savu taisno, cēlo raksturu, kuram piemita neizsīkstošs humors, viņš iekaroja manas ģimenes sirdi un simpātijas. — tēvs, māte, vecākā māsa jūsmoja par viņu. Viņa personībai piemita šis valdzinājums, apburošais elements, ko krievi apzīmē ar vārdu „obajaņije”. Es iepazinos ar viņu gadu vēlāk. 1886. gadā, un man neatlika nekas cits kā netraucēt šo ģimenes draudzīgo noskaņotl-bupret Stučku un — pievienoties šim slavas dziesmu korim. ”

Tolaik Dorai apritēja sešpadsmit gadu, un viņa tūlīt pat iemīlējās garā auguma studentā, kurš tik lieliski prata atskaņot Sopēna skaņdarbus. Dora dievināja savu brāli, bet Stučka bija Jāņa labākais draugs, tādēļ šis dievinošās milestības daļa likumīgā kārtā tika pārnesta uz Pēteri. Aizraujoties ar Stučku. Dora nebūt nekļuva neuzticīga savam brālim, bet, gluži pretēji, netiešā veidā pierādīja savu pieķeršanos viņam.

Dora vēlējās iegūt universitātes izglītību un sabiedriskajā darbā nostāties līdzās vīriešiem. Kopā ar savu skolas draudzeni Jadvigu Seiko Dora sapņoja par patstāvīgu dzīvi, par tālāku mācīšanos. Abas draudzenes izdibināja, kur tieši viņas varētu studēt. Viņas izvēlējās Cīrihes Universitātes Medicīnas fakultāti un pēc iestāšanās tajā aizbrauca studēt uz Sveici (uzsvērsim, ka Dora bija pirmā no latviešu sievietēm, kas iestājās augstākajā mācību iestādē). Jānis neiebilda pret māsas aizceļošanu uz studijām Cīrihē.

Vasaras beigās Jānis apciemoja māsu Šveicē. Šeit, kā arī Francijā un Vācijā, atradās sociāldemokrātisko preses izdevumu redakcijas, kurās Dora sastapās ar saviem domubiedriem. Lasot māsas vēstules, Jānis izjuta, cik brīvi viņa tur jūtas.

Brālis novērtēja ari māsas politisko vērīgumu. Franču daiļliteratūras darbus publicēšanai „Dienas Lapā” atlasīja un lieliski pārtulkoja pati Dora. Tāpat Jānis uzzināja, ka, uzturoties Rīgā, Dora sastapās ar Politehnikuma krievu studentiem, kuri par politisko darbību tika izsūtīti no Krievijas vidienes guberņām. Viņa iepazinās artiem daudz agrāk, nekā citi jaunstrāvnieki.

Stučka kļuva parievērojamu personu Rīgā. Aizgājis no redaktora amata, viņš pievērsās advokāta praksei, dzīvoja visai turīgi un plaši, netaupīdams līdzekļus, kļuva nedaudz korpulentāks, taču tas viņam piestāvēja. Pēterim piemita sirds plašums un vēriens. Viņš bija labsirdīgs cilvēks, kam varēja uzticēties un uz kuru varēja paļauties, kaut gan viņam netrūka arī zemnieka viltīguma. Klīda baumas par Pētera izklaidēšanos ar skaistām aktrisēm, tomēr šīs baumas nebūt nekaitēja viņa reputācijai: ko tad vēl atliek darīt turīgam vecpuisim, visiem pazīstamā kokmateriālu tirgotāja mantiniekam? Ai' viņu labprāt sasveicinājās nesenie pretinieki — juristi, ierēdņi, turīgie rentnieki, baņķieri, tirgotāji, ārsti. Viņuprāt, lai gan Stučka ari bija savādnieks, kam piemita daudz dīvainību, tomēr viņš bija viens no viņiem. Un kurš gan jaunībā nebija pastrādājis muļķības, kurš gan nav bijis opozīcijā, kaut mazlietiņ kritizējot pastāvošo iekārtu?!

1894. gada augustā Pētera Stučkas dzīvi vienlaikus pārsteidza mīlestība un sociālisms. Pateicoties Dorai, viņš iepazinās ar sociālistu idejām. Agrāk viņš uztvēra sociālisma teoriju tikai kā vienu no daudzajām sociāli politiskajām doktrīnām. Tagad šī teorija kļuva par galveno, bet visu pārējo viņš uztvēra kā kaut ko maznozīmīgu. Viss pārējais kļuva par detaļām — valstis, valodas, tautas, atsevišķu cilvēku ambīcijas, viņu nožēlojamie panākumi un zaudējumi... Dora lika viņam saprast, ka tieši tur viņš irvajadzigs, ka viņam pienākas vieta cīnītāju rindās un ka šī vieta nebūt nav no pēdējām!

Pētera un Doras savstarpējās attiecības pēc divpadsmit draudzības un sarakstes gadiem beidzot vainagojās ar tuvību.

Divdesmit deviņus gadus vecais Pēteris bija viens no apskaužamākajiem līgavaiņiem Latvijā. Tajās sabiedrības aprindās, kurvisi pazina cits citu, viņam vajadzētu tikai pamirkšķināt ar aci, lai līgavu pulks nostātos rindā viņa priekšā kā uz militāro skati. Un ne jau kaut kādas prastas jaunavas precību gados, bet gan skaistākās un izglītotākās jaunkundzes no labākajām ģimenēm bez kavēšanās un bez šaubīšanās teiktu viņam savu „jā” vārdu, ja tikai viņš pamātu ar roku...

Dora nesalīdzināja sevi ar viņām un viņas ar sevi — saprata, ka ir sevišķa, neatkārtojama. Taču viņa allaž izjuta, cik svarīga ir uzmanība, kuru viņai izrāda Pēteris. Stučka bija glits, gara auguma vīrietis, bagāts un izglītots, gudrs un dāsns. Kopā ar viņu bija jautri. Turklāt Doras klātbūtnē Pēteris apmulsa un baiļojās, pat viņa acis kaut kā žēlīgi šķielēja, ko agrāk neviens viņa uzvedībā nebija manījis vispār.

Dorai bija savs viedoklis un savas personiskās jūtas pret šo cilvēku, kuru viņa mīlēja, kas bija viņai tuvs un dārgs. Savu jūtu dziļumu pret

Pēteri viņa pierādīs ar savu uzticīgo mīlestību, kas ilgs visa turpmākā mūža garumā.

1897. gada 12. martā Koknesē nomira Pētera Stučkas māte. Dora Pliekšāne, pamezdama visu, nenokārtojot pusi eksāmenu, steidzami atbrauca no Monpeljē uz Latviju.

1897. gada 28. aprīlī Daugavpilī notika Pētera Stučkas un Doras Pliekšānes laulību ceremonija.

JAUNSTRĀVNIEKU SAGRĀVE

Ja ziņas par jaunstrāvnieku kustību varēja izdibināt no literārajiem avotiem, tad uzzināt par šīs kustības sagrāves iemesliem, par to, kā tas viss bija norisinājies, ilgu laiku nebija iespējams. Tomēr bez atbildes uz šiem jautājumiem nav iespējams iegūt pilnīgu priekšstatu par kustību, kas noveda pie tā, ka Rainis un Stučka nonāca uz valsts noziedznieku sola. Visos literārajos avotos un pat Vitebskas un Vjatkas policijas slepenajās lietās nebija izdevies izlasīt neko citu, izņemot vārdus „apsūdzēts valsts noziegumā”. Vienīgi rakstnieka Roalda Dobrovenska romānā „Rainis un viņa brāļi (Viena dzejnieka septiņas dzīves)” tiek attēlots tas, kas notika ar jaunstrāvniekiem.

Maskavā slepenpolicijai izdevās nonākt uz pēdām lielai nelegālās literatūras partijai. So literatūru bija piegādājis kāds Ivans (Jānis) Pūce, latvietis no ostas pilsētas Lībavas (Liepājas). Viņš tika pastāvīgi izsekots. 1897. gada martā Mitavā (Jelgavā) Pūce satikās ar laikraksta „Dienas Lapa” bijušo redaktoru, zvērinātā advokāta palīgu Jāni Pliek-šānu. Kopš 1897. gada marta ari Pliekšāns nonāca policijas slepenā uzraudzībā.

Trīs mēnešus pēc Pētera Stučkas un Doras Pliekšānes salaulāšanās žandarmērija sagrāva „Jauno strāvu”. 23. jūnijā tika apstādināta laikraksta „Dienas Lapa” izdošana. 1897. gada 7. jūlijā lietā „par sociāldemokrātisko propagandu latviešu iedzīvotāju vidū” tika arestēti un ieslodzīti Rīgas cietumā Pēteris Stučka un Jānis Jansons. Pavisam „Jaunās strāvas” lietā bija vairāk nekā simt izmeklēšanā esošo un aizdomās turēto cilvēku.

Par galveno iemeslu jaunstrāvnieku arestiem kļuva tas, ka viņi izplatīja nelegālo politisko literatūru, kuru šīs organizācijas biedri piegādāja visos Latvijas nostūros. Jaunstrāvnieki redzēja, ka viņu darbs dod pozitīvus augļus: kalpos mostas apziņa, ka ir jācīnās par savām tiesībām.

Lauku strādnieki top par pilsētas rūpnīcu strādnieku biedriem. Jaunstrāvnieki paši savām acīm vēroja, kā apstiprinās tēze par zemniecību kā strādnieku šķiras sabiedroto. Pateicoties jaunstrāvnieku mērķtiecīgajiem centieniem, jaunās mācības idejas izplatījās lidz šim laikam visai mierīgajā Baltijā. Tas iepriecināja viņu sirdis. Dienām ritot, viņiem arvien vairāk gribējās izplatīt sociāldemokrātiskās idejas tautā, lai šīs idejas pārņemtu latviešu strādnieku un laukstrādnieku prātus. Lai to sasniegtu, bija nepieciešams nodarboties ar politiskās literatūras izplatīšanu, un šādas aktivitātes nevarēja neievērot tie, kas sargāja Krievijas patvaldības un pastāvošās iekārtas nesatricināmību.

Rodas pamatots jautājums: kas tad tomēr bija pirmais, pateicoties kam jaunstrāvnieki tika iesaistīti sociāldemokrātiskajā kustībā? Līdz pat sava mūža galam Rainis uzskatīja, ka Latvijas sociāldemokrātiskā kustība ir viņa garabērns. „Kā Ādolfs Alunāns ir latviešu teātra tēvs, tā es esmu latviešu sociāldemokrātijas tēvs,” viņš vēlāk rakstīja.

1893. gada oktobrī Jānis Pliekšāns atgriezās no Šveices un Vācijas. Viņš bija uzturējies Cīrihē, lai apciemotu māsu Doru, kura studēja šai pilsētā. Dora nonāca straujas politiskās dzīves centrā. Krievu, poļu un vācu sociāldemokrāti uztvēra viņu kā savējo.

No Doras Stučkas atmiņām: „1893. gada 1. augustā vajadzēja sākties II Intenacionāles III kongresam... Kongresu atklāja sirmais F. Engelss. Viņa uzrunas vārdus pavadīja aplausu vētra, bet Engelss norādīja uz Marksa ģīmetni, tā likdams klausītājiem saprast, ka šie aplausi nepienākas viņam, bet viņa ģeniālajam draugam. Kongresā piedalījās Vilhelms Lībknehts, Bēbelis, Marksa znots Lafargs u.c. Par tulkotājām bija Marksa meita Eleonora un Klāra Cetkina. Rainis diemžēl varēja ierasties tikai kongresa noslēguma dienā un noklausīties tikai pēdējās runas. Ar manu draugu - poļu revolucionāru rekomendāciju Rainim izdevās panākt sarunu ar Augustu Bēbeli. A. Bēbelis Cīrihē pa kongresa laiku bija apmeties sava znota dzīvoklī. Rainis viņu atradis nometušos uz grīdas un pielāgojam kādu dīvāna kāju. „Redziet, atgriežos pie savas pamatprofesijas.” Bēbelis jokojis. Savos jaunības gados viņš bija galdnieks... A Bēbelis apgādāja Raini ar marksistisko literatūru - „Komunistiskās partijas manifestu”, „Erfurtesprogrammu ” un iedeva arī savu grāmatu „Die Frau unci der Sozialismus”. Viņa vienkāršība piešķīrusi visai sarunai sevišķu sirsnības intonāciju. Viņš devis Rainim arī tīri praktiskus aizrādījumus, kā pārvest dzimtenē nelegālo literatūru... A. Bēbelis iedeva Rainim kāda Cīrihes meistara adresi, kurš pagatavotu somu.

Tas arī uztaisīja to leģendāro somu ar divkāršu pamatu, kurā Rainis pārveda no Bēbeļa iegūto literatūru.”

Tolaik Augusts Bēbelis bija atzīts vācu un pasaules sociāldemokrātijas vadonis. Bēbelim Rainis tā iepatikās, ka, neskatoties uz ārkārtīgo aizņemtību, viens no II Internacionāles vadītājiem dažas reizes pat satikās ar viņu zem četrām acīm.

Jānis Pliekšāns atgriezās Latvijā kā jaunās mācības pravietis. Viņš varēja pateikt saviem tautiešiem: „ Jums ir nākotne.” Draugiem, līdzstrādniekiem Jānis Pliekšāns izklāstīja jaunu programmu. Aizbraukdams viņš bija demokrāts, atgriezās, jau būdams sociāldemokrāts.

No Augusta Bēbeļa saņemtās grāmatas tika veiksmīgi pārvestas pāri robežai. Vēlāk Rainis rakstīja: „..no mana čemodāna izaug latviešu sociālistiskā kustība. ”

Ne jau visi bija gatavi viņam piekrist. Sakarā ar to viņa draugs Pauls Dauge rakstīja: „1893. gada rudenī es pārbraucu no Berlīnes un atvedu līdzi mākslīgi izgatavotā čemodānā ar dubultām sienām krietnu partiju nelegālās literatūras, no kuras vēlāk barojās gan Tērbatas, gan Maskavas latviešu studenti... Ar lielu prieku es, nesen pārlasīdams Raiņa Kopotos rakstus, atdūros uz viņa piezīmi, ka arī viņš 1893. gadā no 1. augusta līdz 15. oktobrim apceļojis Vāciju un Šveici... Atpakaj braucot, viņš, kā raksta, ievedis „pirmo sociālistisko literatūru” uri no viņa čemodāna izaugusi latviešu sociālistiskā kustība. Izrādās, ka mūsu čemodāniem bijis kopējs liktenis. ”

Bija vēl viens cilvēks, kas uzskatīja sevi par sociāldemokrātiskās kustības pamatlicēju Latvijā — Jānis Jansons. Kamēr Jānis Pliekšāns tikās ar Augustu Bēbeli un Cirihes bibliotēkā lasīja aizliegtos krievu rakstnieka Aleksandra Hercena sacerējumus, tikmēr Jansons uzstājās Jelgavā ar preikšlasljumu „Domas par jaunlaiku literatūru”. Jansona priekšlasījumu noklausījās apmēram tūkstoš cilvēku, to starpā „labāko ģimeņu” pārstāvji no Rīgas un visas Latvijas — latviešu inteliģence gandrīz vai pilnā sastāvā. Sājā priekšlasījumā divdesmit vienu gadu vecais students Jansons pārsvītroja gandrīz vai visus jaunlaiku latviešu literatūras sasniegumus un aicināja rakstniekus pievērsties reālismam, atsaucoties uz dāni Georgu Brandesu un citām publikai mazpazīstamām autoritātēm. Jansona priekšlasījums izraisīja eksplodējošas bumbas efektu. Atbraukdams no ārzemēm, Rainis atskārta, ka Jansons nu ir palicis slavens. Rainis izlasīja Jana Jansona priekšlasījumu un viņu iepriecināja tā saturs, kaut gan daudz kas no referātā minētā jau pirms dažiem gadiem tika rakstīts „Mazajos dunduros”, ari daži citi apsvērumi Rainim bija labi zināmi, jo viņš pats tos izklāstīja jaunajiem līdzgaitniekiem. Pēc būtības šis priekšlasījums, ja arī bija revolucionārs, tad tikai literārajā ziņā: nekādas sociāldemokrātu idejas tajā netika paustas.

Tomēr Jānis Jansons uzrakstīja: „Pirmie marksistu pulciņi studentu starpā rodas ap kādu 1892. gadu. Bet īsti „ jaunās strāvas” vēsma sāk sakustināt Baltijas sastāvējušos ūdeņus nākošā gadā, kad pēc pazīstamā priekšlasījuma Jelgavā par latviešu rakstniecību sadodas kopā tuvākie domu biedri, pieslejas „Dienas Lapai” un ar jaunības entuziasmu sāk savu darbu.”

Sai sakarā Pēteris Stučka piezīmēja: „Kā zināms, ap grieķu dzejnieka Homēra dzimtenes vārdu strīdējās septiņas grieķu pilsētas. Arī pie mums ir daudz runāts par to. kas pirmais sacījis „А”. Pēc manām domām, tas nekrīt svarā un ir grūti izšķirams. Fakts ir tas. ka tanī pašā laikā, kad krievu legālajā literatūrā parādījās legāla marksisma strāva, tā pārplūda arī pie mums un gandrīz vienā un tai pašā laikā parādījās Tērbatas un Maskavas studentu un Liepājos strādnieku pulciņos, J. Jansona priekšlasījumā Jelgavas Latviešu biedrībā un patlaban no ārzemēm atceļojušā J. Pliekšāna vadītā „Dienas Lapā”.”

RĪGAS CIETUMĀ

Cietumā laikraksta „Dienas Lapa’' līdzstrādniekiem ierādīja vissliktākās kameras. Vieninieku kamerā, kurā tika ieslodzīts Pēteris Stučka, logs bija aiznaglots ar caurumainu skārdu un šajā telpā pat dienas laikā valdīja pustumsa.

Žandarmi ar divkāršu centību atsāka mēģinājumus piespiest jaunstrāvniekus atzīties, inkriminējot tiem pagrīdes sociāldemokrātiskās organizācijas izveidi un plašu nelegālo darbošanos. Patiesībā gan nekā tamlīdzīga nav bijis: jaunstrāvnieki tikai virzījušies pa ceļu uz šādas organizācijas izveidi un šādu darbošanos.

Sanktpēterburgas augstākajās aprindās vācu baroni izplatīja melīgas baumas par to, ka patiesībā „Jaunā strāva” ir nacionālistiska separātiska kustība, kuras mērķis ir izveidot Latvijas Karalisti. Apgalvoja pat, ka viens no varbūtējiem kandidātiem uz „Latvijas troni” ir nemiera cēlāju laikraksta „Dienas Lapa” redaktors, zvērinātā advokāta paligs Pēteris Stučka. Rīgā vācu un latviešu birģeri, uzzinādami par Stučkas arestu, steidzās paziņot cits citam, ka no „uzticamiem avotiem” tiem kļuvis zināms, ka Stučka „ ticis ievietots maisā, maiss aizšūts un nogādāts uz Petropavlovskas cietoksni:"

No apcietinātajiem vissmagākā apsūdzība tika celta pret Pēteri Stučku un Jāni Pliekšānu. Vigiem piedēvēja to, ka tie bija vadījuši noziedzīgo latviešu sociāldemokrātisko organizāciju. Viņu kūdīts, Jānis Pūce esot kādas desmit reizes transportējis pa trīs līdz seši pudi smagus saiņus ar pretvalstiskas literatūras sacerējumiem, kurus abi šīs organizācijas vadoņi izplatīja latviešu strādnieku, kalpotāju un zemnieku vidū.

Izmeklētāji tūlīt pat ļoti pareizi novērtēja, kas tieši jaunstrāvnieku darbībā ir cara valstij pats bīstamākais. Izmeklētāji saprata, ka kratīšanu laikā šo inteliģentu dzīvokļos atrastie „Komunistiskā manifesta” un „Sociāldemokrātijas nākotnes” eksemplāri spēj atmodināt pilsētas un lauku strādnieku revolucionāro apziņu. Tādēļ pratināšanu laikā žandarmi neatlaidīgi centās izdibināt pat visnenozīmīgākos sīkumus, kas attiecās uz „filozofējošo inteliģentu” sakariem ar fabriku strādniekiem un lauku saimnieku kalpiem. Paši „filozofējošie inteliģenti”, viņu „vakariņu galda” vai „kabineta” sociālisms, kā Stučku izprašņādams, ņirgājoties bija teicis izmeklētājs, žandarmiem rūp vismazāk. Astoņdesmit septiņu pretvalstiskā sazvērestībā apsūdzēto inteliģentu lietas tikšot nodotas „monarha taisnīgajam spriedumam” tieši par to, ka viņi bija musinājuši latviešu darba cilvēku apziņu, sludinādami tiem „nelietīgās” sociālisma mācības, kas vērstas pret Dievu, caru un ar likumiem noteikto kārtību.

Drīz pēc aresta Rīgas guberņas cietumā saslima Vilis Hertelis, pēc tam no Lībavas (Liepājas) cietuma pārsūtītais Jānis Pliekšāns, vēl pēc kāda laika vispārējs vājums, asas acu sāpes un spēcīgs drudzis noguldīja cietuma nārās Pēteri Stučku. Un tad smaga nervu lēkme uzkrita ārstam A. Krumbergam. Ari citu ieslodzīto latviešu veselības stāvoklis krasi pasliktinājās. Galu galā nervu sabrukums noveda A. Krumbergu līdz pašnāvībai. Vēlāk Stučka pārdzīvoja: dienu pirms Krumberga pašnāvības viņš bija saņēmis no tā zīmīti — ārsts sūdzējās, ka baidās sajukt prātā. Pēteris savās atmiņās rakstīja: .... es nejaudāju nekā labāka atbildēt, kā izteicot tādas pat tumšas domas pats par sevi.”

Cietuma administrāciju pārņēma satraukums. Žandarmērijas pārvaldē ari saprata, ka pārcentušies. Lieta sarežģījās, vairs neveidojās tik skaisti un uzvaroši, kā tas likās sākumā, un neviens taču negribēja, lai viss tas nāktu atklātībā. Nenozīmīgie aizturētie, pret kuriem bija tikai aiz matiem pievilkti pierādījumi un kuri derēja vienīgi par lieciniekiem, bet nekādā ziņā ne par procesa subjektiem, bez lieka trokšņa tika atlaisti mājās. Pret galvenajiem apsūdzētajiem arī sāka izturēties daudz iecietīgāk.

Žandarmērijas pārvalde un cietuma administrācija lika cietuma ārstam izmeklēt „valsts noziedzniekus” un smagāk slimos pārvietot uz cietuma lazareti. Pirmo uz lazareti pārvietoja Jāni Pliekšānu un pēc dažām dienām — arī Pēteri Stučku. Lazaretē kamera bija divtik liela un daudz gaišāka nekā vieninieka kambaris. Blakus atradās ari iekšējais dārziņš, kur katru dienu arestantus veda pastaigāties. Radiniekiem atļāva nest pusdienas ieslodzītajiem, un trauslā Dora Stučka ik dienas ap pusdienu laiku nāca uz lazareti ar kurvīti.

1898. gada 21. janvāri pret trīs tūkstoš rubļu lielu drošības naudu, kuru bija iemaksājis „Dienas Lapas” izdevējs P. Bisnieks, Pēteris Stučka tika izlaists no cietuma. Uz izmeklēšanas laiku viņam tika aizliegts dzīvot Baltijas guberņās. Par savu dzīves vietu viņš izvēlējās Vitebskas pilsētu, kurā kopā ar Doru ieradās 13. februārī.

Aspazija bija iedevusi cietuma dālderim Sēnfeldam kukuli. Viņai ar lielām grūtībām izdevās sagrabināt, daļēji aizņemoties no mātes, nepieciešamo drošības naudu - 1000 rubļu. Elza stāstīja, ka pirmajā laikā pēc izlaišanas no cietuma Jānis vispār nespēja parunāt, viņš bija sācis nosirmot un kļuvis tik vārgs, ka pat sperdams dažus soļus, zaudēja samaņu.

Rīgā Jānim atļāva uzturēties tikai trīs dienas — un tikai tādēļ, ka viņš paziņoja par savu vēlmi salaulāties ar Elzu. Pirmais mācītājs, pie kura viņi vērsās, sāka noraidoši māt ar rokām: ne tikai laulāt, bet pat runāt ārvalsts noziedznieku viņš nevēlas! Rainis piedāvāja iet pie cietuma mācītāja.

Cietuma mācītājs Kellers liekus jautājumus neuzdeva, kaut gan dokumentus izpētīja ar izmeklētāja skrupulozitāti. Kad viņi apmainījās gredzeniem, noskaidrojās, ka līgavainis nav spējīgs nostāvēt kājās. Mācītāju tas nepārsteidza, viņš atļāva Jānim apsēsties...

Uz Sanktpēterburgu tika nosūtīts Vidzemes guberņas Žandarmērijas pārvaldes priekšnieka pulkveža Prozorovska ziņojums par izmeklēšanas rezultātiem lietā par noziedzīgo sociāldemokrātisko propagandu Vidzemes un Kurzemes iedzīvotāju vidū. Sis ziņojums tika nolikās uz Krievijas imperatora galda, un uz tā malām parādījās piezīmes, kuras izdarījusi cara roka. Ziņojumā teikts: „Laikposmā no 1893. līdz 1897. gadam dažādos Vidzemes un Kurzemes guberņas apvidos tika veikta slepena sociāldemokrātiska rakstura propaganda, kas vērsta uz impērijā pastāvošās sabiedriskās un valsts iekārtas gāšanu, ”

Sis dokuments tika sastādīts prātīgi un visai pārliecinoši. Kā teikts slēdzienā, revolucionāru programmu apzināti un pilnībā bija pieņēmuši šādi grupas dalībnieki: Ivans Pliekšāns, Fricis Roziņš, Ivans Kova-ļevskis, Pauls Dauge un Elristofors Valters. Vairāku gadu laikā, daļēji

mainīdama sastāvu, grupa bija intelektuālais centrs, kas vadījis noziedzīgo aģitāciju, turklāt pati galvenā loma tajā piederējusi grupas iniciatoram un visvairāk nobriedušajam dalībniekam — redaktoram Pliekšā-nam. Sarunas ar Pliekšānu, bet it īpaši iepazīšanās ar nelegālo literatūru, kuru viņš bija atvedis, iesaistījušas organizācijā tādus nepieredzējušus un šajā ziņā nesagatavotus cilvēkus kā tolaik gados jaunie studenti Jansons, Roziņš un Kovaļevskis. „Galveno uzmanību Pliekšāns un viņa līdzdalībnieki pievērsa drukātajam vārdam , tas ir. laikrakstam „Dienas Lapa”, kuru pilnībā izrīkoja tās redaktors Pliekšāns.”

Stučkas vārds tika pieminēts trīsreiz retāk. Ziņojumā tika apgalvots, ka, kļūdams par „Dienas Lapas” redaktoru, viņš bija mīkstinājis laikraksta toni; tika stāstits par „dumpi”, ko pret Stučku un Jansonu sacēluši laikraksta radikālāk noskaņotie līdzstrādnieki. Šie cilvēki bija neapmierināti ar laikraksta kursa maiņu un piedāvāja izdot jaunu laikrakstu Liepājā, uzaicinot par redaktoru Pliekšānu. Pliekšāns bijis ar viņiem vienis prātis. Toties par Jāni Jansonu bija teikts: „Agrāk viņš bija viens no aktīvākajiem un enerģiskākajiem aģitātoriem. taču Tērbatas Universitātes jauno biedru ietekmē viņš pamazām atsalis pret visu šo lietu, līdz ar to nonākdams pie atzinuma, ka nav piemērots aģitācijas darbam strādnieku vidū. ”

Pēteris Stučka tiek minēts epizodē, kurā runa bija par to, ka tieši viņš tika ievēlēts par „Centrālās komitejas” priekšsēdētāju, tomēr tālāko notikumu gaitā tā neesot izpildījusi savas funkcijas sakarā ar personisko naidu starp tās locekļiem.

Izmeklēšana šajā lietā, teikts slēdzienā, skārusi ļoti daudzu personu darbību, taču apsūdzība tika izvirzīta tikai 86 cilvēkiem. Pirmais un galvenais vaininieks neapšaubāmi izrādījās „IvansHristoforovičsPliekšāns.”

TRIMDAS GADI

Būdams trimdā, Pēteris Stučka uzturēja sakarus ar latviešu sociāldemokrātiem, kuri dzīvoja Baltijā un ārvalstīs. 1901. gada sākumā pirmā laikraksta „Sociāldemokrāts” numura eksemplārs nelegālā ceļā tika nosūtīs ari uz Slobodsku. Par to Dora Stučka savās atmiņās rakstīja: „Priecīgs notikums mūsu tik klusajā, notikumiem nabadzīgajā dzīvē bija sūtījums no Londonas biedriem, no Roziņa-Aža un Kovaļevskiem — pirmā ārzemju nelegālā bezdelīga — „Sociāldemokrāts ” 1900. g., asprātīgi apslēpts Šekspīra drāmu biezajā sējumā. Pārdzīvojām lielu prieku un lepnumu, jo bijām gan dzirdējuši, ka krievu sociāldemokrāti sākšot Zenēvā drīzā laikā izdot savu nelegālo partijas orgānu, bet par to vēl tikai gāja baumas; bet mēs rokā turējām reālu faktu — pirmo nelegālo sociāldemokrātisko orgānu latviešu valodā. ”

Slobodskā Pēteris Stučka bija sagatavojis dažus rakstus un tulkojumus brošūru sērijai „Sociāldemokrātu bibliotēka”, kuru Londonā izdeva Fricis Roziņš (Āzis). 1900. gadā šis sērijas trešajā numurā tika publicēts P. Stučkas raksts „Strādnieku savienības”, kurā autors iepazīstināja latviešu strādniekus ar starptautiskās strādnieku kustības pieredzi. 1901. gadā šīs sērijas devītajā pēc kārtas brošūrā tika publicēts viņa darbs „Streiks un boikots”, kurā Stučka aicināja apvienoties visu Krievijas Impērijas tautu strādniekus. Darba beigās bija aicinājums: „Latviešu biedri, saliedējieties, savienojieties! Apvienojieties un iestājieties savienībā ar visas Krievijas apzinīgajiem strādniekiem!”

Krievu sociāldemokrātisko izdevēju grupa „Žizņ”, kas tika nodibināta Londonā, izdeva šos Pētera Stučkas sacerējumus ari krievu valodā. Raksts „Strādnieku savienības” tika izdots atsevišķas brošūras veidā, bet „Streiks un boikots” tika publicēts „Bibļiotjeka „Žizņi” desmitajā numurā. Pēc šīs izdevniecības priekšlikuma Pēteris Stučka uzrakstīja ari nelielu apcerējumu „Latviešu zemnieka evolūcija”, kurā viņš iepazīstināja krie-

vu lasītājus ar sociālās noslāņošanās procesu un sociālo pretrunu saasināšanos Latvijas laukos. Sis apcerējums, kas tika publicēts 1902. gada žurnāla „Žizņ” 6. numurā, vēl ir zīmīgs arto, ka saturēja E Herca un S. Bulgakova sīkburžuāzistisko uzskatu kritiku agrārajā jautājumā. Ņemot par piemēru faktus no Latvijas dzīves, Stučka pārliecinoši atspēkoja koncepciju par „vienotu zemniecību” bez kalpu ekspluatācijas.

Sakarus starp Pēteri Stučku un šo izdevniecību bija nodibinājis F. Ro-ziņš (Āzis), krievu valodā abi šie darbi tika izdoti 1902. gadā. Nedaudz vēlāk Pēteris Stučka sāka saņemt no ārzemēm arī cita sociāldemokrātiskā izdevuma — „Iskras” eksemplārus. Par to Doras Stučkas atmiņās rakstīts: „„Iskra” tiesām sāka iznākt mazliet vēlāk. Ka viņai jāiznāk — par to mēs Slobodskas kolonijā dabūjām zināt no toreizējā izcilā partijas darbinieka teorētiķa Potresova-Starovera, kurš 1900. gadā bija beidzis savu trimdas laiku un no tēva — bagāta muižnieka — mantojis lielāku naudas summu, kuru tas nodeva partijas orgāna „Iskra” dibināšanai. [..]

Drīz mēs paši sākām regulāri saņemt no Londonas šo pašu ,,Is-kru”, kuru mums sūtīja mūsu biedre 0. Kovaļevska („Madāmiņa”), veikli ielīmētu nevainīgā modes žurnālā. Trimdinieku dzīvē tas bija liels notikums. Avīzes eksemplārs, nodrukāts uz plāna zīdpapīra, gāja no rokas rokā, līdz kamēr pārvērtās saburzītā, nesalasāmā papīra vīkšķī. [..]

Savās sanāksmēs dedzīgi apspriedām tās saturu. Mūs saviļņoja katrs numurs. Jutām, ka [..] „Iskra” vēstī jaunu strādnieku šķiras aktīvās cīņas kāpinājuma laikmetu. ”

Pēteris Stučka, kas bija nonācis pie sociālisma drīzāk intuitīvi — ar sirdi nekā ar prātu, tagad centās iedzīt nokavēto: lasīja Marksa, Kautska, Engelsa darbus, kāda anonīma krievu autora slavenās „dzeltenās burtnīcas” - „Kas tie tādi „tautas draugi”, un kā viņi karo pret sociāldemokrātiem”. Izrādījās, ka šo darbu bija uzrakstījis Vladimirs Uļjanovs, par kuru Pēteris un Dora bija tik daudz dzirdējuši no viņa līdzgaitniekiem. Viņiem abiem pat likās, ka viņi jau pazīst viņu personīgi. Četru trimdas gadu laikā Stučka bija kļuvis par marksisma lietpratēju, ar viņam raksturīgo pedantismu un dzelžaino gribu izgājis savdabīgu universitātes kursu. Lai gan šis iepriekšminētās rakstura īpašības Pēteris prasmīgi prata noslēpt no apkārtējiem aiz labsirdības maskas.

Sociāldemokrāts A. Bibiks, kas tolaik arī atradās izsūtījumā Slo-bodskā, savā vēstulē vēstures zinātņu kandidātam V Soboļevam rakstija, ka Stučkas dzīvoklī rīkotajām trimdinieku apspriedēm piemita dabisks, nepiespiests raksturs. Šeit tika apspriesti dažādi vēsturiski, politiski, filozofiski un politekonomiski jautājumi. Izsūtītie bieži apsprieda arī to laiku daiļdarbus un literatūras problēmas. Pēteris prata vienkāršā un skaidrā tonnā dot atbildi uz jebkuru jautājumu. Šādu tikšanos beigās nereti tika rīkots sava veida koncerts. „Pie Stučkas, bet precīzāk, pie viņa pievilcīgās dzīvesbiedres Doras Hristoforovnas bija kaut kas līdzīgs salonam. kur varēja noklausīties pat Bēthovena skaņdarbus. Salona durvis bija plaši atvērtas arī strādniekiem... Apkārtējā vidē no šiem brīnišķīgajiem cilvēkiem plūda strāvojums.” rakstīja A. Bibiks.

Gan Stučka, gan viņa sieva līdz pat aizbraukšanas brīdim no Slo-bodskas vietējo acīs palika par cienījamiem dzīvesbiedriem; viņi taisni vai apbūra apkārtējos. Visiem tiem. kas ar viņiem saskārās, atmiņā palika „Mežonīgo lāču deja”, kā smejot to sauca Dora. — Pēteris, pabeidzis kādu sarežģītu, nogurdinošu darbu, metās dejā, ar neiedomājamu vieglumu nesdams garām krēsliem savu smagnējo ķermeni. Doras „salons” bija pati saistošākā vieta Slobodskas pilsētiņā. Šeit trimdinieki un viņu dzīvesbiedres klausījās Šopēna, Šūmaņa, Vāgnera skaņdarbus Pētera izpildījumā, šeit apmainījās ar aizliegto literatūru, šeit uzzināja jaunumus no Vjatkas un citām nometinājuma vietām, kur dzīvoja politiskie.

DZĪVES PĒDĒJIE GADI

Pēteris Stučka nomira 1932. gada 25. janvārī. Sešdesmit sešu gadu vecumā viņam bija mundrs radošs prāts kā trīsdesmit -gadīgam. Vēl 1931. gada oktobrī Pēteri, kas jau tā bija pārslogots ar dažādiem pienākumiem — augstskolas lektora, partijas Centrālkomitejas un VCIK locekļa, Krievijas Federācijas Augstākās Tiesas priekšsēdētāja, avīžnieka, redaktora un propagandista — iecēla par tikko nodibinātā Maskavas Padomju tiesību institūta direktoru. Pēteris Stučka cītīgi nodarbojās ar šis augstskolas mācību un administratīvi saimnieciskajiem jautājumiem. Kaut gan ārsti jau tolaik viņam bija teikuši: „Ir brīnums, ka jūs vēl dzīvojat. ” Acīmredzot slodze bija pārāk liela, neizturēja sirds, un Krievijas tieslietu speciālista dzīves pavediens aprāvās. Padomju laikos būtu teikuši, ka „cilvēks sadega darbā”. Tā tas bija, bet bija ari citi iemesli, ne mazāk svarīgi — politiska rakstura iemesli, kas bija saistīti arviņa cīņu biedriem, kuri tika apmeloti, pieskaitīti pie provokatoru nometnes, kurus viņš bija aizstāvējis un līdz ar to krita nežēlastībā pie tiem. kas vadīja valsti. Cīņa par taisnīgumu, kurai Stučka bija veltījis visu savu mūžu, tolaik jau notika nevis uz dzīvību, bet gan uz... Un tas vēl vairāk sagandēja viņa krasi pasliktinājušos veselību. Pat, ja Pēteris nenomirtu, viņš droši vien tiktu represēts. Nāve palīdzēja viņam izbēgt no šāda drausmīga likteņa.

Jurijs Malihs Kirovs, PAR DARBAĻAUŽU, PAR PADOMJU VARU!

2012.g. Fragments no grāmatas „Likteņlīmju savijums".

1917. gada Februāra revolūcijas dienās „Cīņa”, kas pasaules kara pēdējā posmā ārzemēs uz īsu brīdi bija pieklususi, no jauna atdzima Petrogradā, pašā revolūcijas citadelē.

„Cīņa” atsāka savu ceļu pie lasītājiem 1917. gada 7. martā kā KSDS(b)P Petrogradas organizācijas latviešu rajona „Prometejs” izdevums. Kopš 1917. gada 13. aprija tā jau iznāca kā LSD centrālais orgāns. Tanī pat numurā bija publicēts stingri ļeņiniskā garā ieturētais LSD CKpaziņojums „Latviešu strādniekiem un strādniecēm”, kas pēc būtības bija laikraksta darbības programma, stājoties lielajā kaujā par sociālistiskās revolūcijas uzvaru. Paziņojuma autori atgādināja lasītājiem, ka „Cīņa” ir „Latvijas Sociāldemokrātijas apgarotāja un ilggadējā cīņas un varonības bagātā mūža tēlotāja”, ka tā ir „mūsu Sociāldemokrātijas vēsture”, ka „Ciņa” ir „latviešu proletariāta drosmes, varonības, naida un sēru paudēja”. Runājot par laikraksta turpmākās darbības platformu, LSD С К dokumentā bija uzsvērts: „„Ciņa” aicina uz pēdējo kauju arveco pasauli, pret kapitālismu, par sociālismu.” Та ir pret „šķiru miera un izlīguma politiku un kopdarbību valdībās ar mantīgo šķiru pārstāvjiem”, tā aicina uz cīņu pret kapitālistisko pasauli, lai nodrošinātu mieru starp tautām. „Cīņas” vadītāji īpaši akcentēja laikraksta uzdevumus Latvijas darbaļaužu internacionālajā audzināšanā, norādot, ka avīzei vajadzēs „sēt latviešu proletariātā revolucionārās internacionālās sociāldemokrātijas sēklu un pievienot latviešu proletariātu idejiski un cīņā Krievijas un starptautiskam proletariātam”. Paziņojuma kvintesence bija izteikta lakoniskajos noslēguma vārdos — cīņa nav nobeigta, revolūcija turpinās.

Revolūcijas turpināšanai bija veltīts viss „Cīņas” darbs Oktobra gadā. Laikraksts veica lielu svētīgu darbu, iepazīstinot latviešu lasītājus ar revolūcijas vadoņa V I. Ļeņina izteiktajām domām un vērtējumiem par priekšā stāvošo revolūcijas otro posmu. Tūdaļ pēc „Pravdas”, 1917. gada 9. aprīlī, „Cīņa” redakcijas rakstā „Proletariāta uzdevumi revolūcijā” ievietoja Ļeņina slaveno Aprīļa tēžu pilnīgu atstāstījumu. Tām sekoja Ļeņina runa Izmailovas pulka zaldātu mītiņā, viņa uzrakstītais „Uzsaukums visu karojošo zemju zaldātiem”, vairākas partijas Viskrievijas VII (Aprīļa) konferences un KSDS(b)P CK rezolūcijas. Visi šie dokumenti palīdzēja Latvijas revolucionāriem un visiem darbaļaudīm labāk izprast savus uzdevumus, ejot pretim sociālistiskajai revolūcijai.

Revolūcijai padziļinoties uz vietām, radās iespēja izdot „Cīņu” atkal Latvijā. 1917. gada 13. maijā laikraksts atkal iznāca Rīgā. Sājā sakarībā ievietotajā redakcijas paziņojumā bija teikts: „Pirms 13 gadiem „Cīņa” sāka iznākt Rīgā kā slepena neliela avīzīte! Tagad tā atgriežas — lepna un droša, un atklāta, un aicina turpināt ciņu par revolūcijas iekarojumu nostiprināšanu un tālāk attīstīšanu, par mieru, pret karu, par pasaules revolūcijas sagatavošanu...”

21. maijā LSD CK Centrālais birojs par „Cīņas” redakcijas locekļiem apstiprināja J. Daniševski, K. Krastiņu un P. Stučku. Avīzes redaktors bija P. Stučka.

„Cīņa” šai periodā nepagurusi stāstīja un skaidroja saviem lasītājiem, kas un kā darāms, lai vara Krievijā pārietu strādnieku un zemnieku rokās. Ļoti zīmīgs ir jau 2. maijā publicētais P. Stučkas raksts „Koalīcijas ministrija vai demokrātijas valdība”, kurā autors uzsvēra, ka „Pagaidu valdība pēc sava sastāva ir muižnieku un pilsoņu šķiras valdība... bet šķiru intereses ir noteicējas politikā”. Tieši tāpēc „finanšu, Ieara, pārtikas jautājumi tagadējai valdībai nav izšķirami. Muižnieku un buržuāzijas šķiras par labprātīgu galīgu piekāpšanos nedomā.” Citā rakstā „Vairāk drosmes uzvarēt!”, kuru „Ciņa” ievietoja nākamajā numurā, P. Stučka paskaidroja, ka vienīgais pareizais ir lozungs - ne koalīcijas ministriju, bet Padomju valdību! Ir jāuzsver visenerģiskākiem vārdiem: „ Visu varu Strādnieku un zaldātu deputātu padomēm! Mēs uzticamies tikai tām!”

Daudz uzmanības laikraksts veltīja Pagaidu valdības imperiālistiskās ārpolitikas kritikai, uzsverot, ka „cīņai par ātrāku mieru mums ir jāpiegriež visi spēki”. P. Stučka rakstā „Karot jeb mieru slēgt?” uzsvēra, ka „pilsoniskai valdībai pie stūres esot. kaut ar „sociālistu” mērci, mēs nevaram cerēt uz demokrātisku mieru, jo ne mēs to slēgsim, bet to slēgs buržuāzija uz mūsu rēķina”. Tikai nodibinoties proletariāta diktatūrai, tā pirmo reizi liks pasaulei priekšā „ tiešām demokrātisku mieru, ne vārdos, bet darbos”.

„Cīņa” konsekventi uzstājas pret Pagaidu valdības organizēto uzbrukumu frontē 1917. gada jūnijā, norādot, ka tas apdraud Krievijas brīvību. „Tādēļ — nost uzbrukumu!” Laikraksts izmantoja ikvienu piemērotu gadījumu, lai atkal un atkal atgādinātu darbaļaudīm, ka, iekams nebeigsies karš, nebeigsies bads un trūkums, ka cīnīties pret karu nozīmē cīnīties par to, lai valsts vara pārietu strādnieku šķiras rokās. īstie kara vaininieki, uzsvēra laikraksts, ir kapitālisti. Pret tiem arī jāorganizējas cīņā.

Tāpat kā visā Krievijā, ari Latvijā boļševikiem vajadzēja iegūt visplašāko darbaļaužu masu atbalstu, iekarot vairākumu padomēs un citās sabiedriskās organizācijās, izolēt buržuāziju un puskoka lēcējus — meņševikus. LSD neatlaidīgi cīnījās par masu iekarošanu. Un „Ciņa” bija tās tuvākais palīgs šā svarigā uzdevuma risināšanā.

Latvijas boļševiku centrālorgāns pirmām kārtām veltīja savu uzmanību pilsētu un lauku proletariāta organizēšanai gaidāmajai sociālistiskajai revolūcijai. Tāpat kā iepriekš, tā slejās goda vieta bija ierādīta strādnieku jautājumiem. īpašās nodaļās „Strādnieku dzīve un darbs” un „Darba un kapitāla konflikti” laikraksts diendienā stāstīja par proletāriešu neapskaužamo ekonomisko stāvokli un viņu cīņu par tā uzlabošanu. „Cīņa” centās ari izskaidrot Latvijas proletariātam, kas jādara, lai kardināli izšķirtu tā likteni. Rakstā „Dzīves dārdzība un karš” avīze atgādināja saviem lasītājiem: „Kamēr zeme, fabrikas, raktuves, mašīnas pastāv kā privātīpašums, kamēr viņas nav mūsu rokās, tikmēr mēs neesam valsts saimnieki. Tikmēr brīvā Krievija nav mūsu Krievija, bet buržuju resnvēderu Gučkovu un Miļukovu Krievija.” Laikraksts aicināja cīnities par to, lai „ valsts vara pārietu mūsu — strādnieku šķiras rokās”. Bet kā to panākt, jautāja „Ciņa” un pati atbildēja strādniekiem — sūtiet savus delegātus uz padomēm, ejiet arodnieciskās biedrībās, stājieties revolucionārās sociāldemokrātijas rindās. Raksts noslēdzās ar kvēlu aicinājumu: „Lai dzīvo apvienota visu zemju strādnieku cīņa par jaunu pasauli — par sociālismu!"

Runājot par kārtējiem dienas jautājumiem, „Cīņa”, popularizēdama Ļeņina Aprīļa tēzes, ari citos viņa tā laika darbos izteiktās idejas, uzsvēra, ka Krievijas saimnieciskajā sabrukumā navvainojami strādnieki, bet gan uzņēmēji, viņu nevaldāmā peļņas kāre. Lai izbeigtu anarhiju ekonomikā, sociāldemokrāti prasa „savu ražošanu un ražojumu izdalīšanu ņemt pašas ražotājas — sabiedrības pārziņā”. Avīze paskaidroja, ka „tas, ko b. Ļeņins tur (Aprīļa tēzēs. — Aut.) mums liek priekšā, nav nebūt pārlēkšana uz sociālismu, bet vienīgā izeja no kapitālisma krīzes”. Uz sociālismu varēs pāriet tikai tad, kad vara pāries strādnieku, zaldātu un bezzemnieku deputātu padomju rokās.

Padomju darbībai, pirmām kārtām, Latvijas pilsētās, „Cīņas” slejās bija ierādīta liela vieta. Laikraksts plaši ziņoja gan par padomju nodibināšanos un to ikdienas _ darbu, gan stāstīja par padomju uzdevumiem un to boļševizāciju. īpašā nodaļā tika apgaismota Latvijas galvenās - Rīgas Strādnieku deputātu padomes darbība. Tieši „Cīņa” publicēja šīs padomes 11. maija boļševistisko rezolūciju, kurā padome pirmo reizi skaidri un nepārprotami nosodīja Pagaidu valdību un prasīja visas varas pāreju padomju rokās.

„Cīņas” uzmanības centrā pastāvīgi bija arī agrārais jautājums -viens no centrālajiem revolūcijas jautājumiem. Īpaša vērība šai problēmai bija veltīta vairākos P. Stučkas rakstos, kuros viņš ne tikai vispusīgi izskaidroja boļševiku partijas programmu agrārajā jautājumā un analizēja šķiru attiecības Latvijas laukos, bet parādīja arī konkrētos bezzemnieku padomju uzdevumus. Rakstā „Latvijas kalpu vietnieku saeimai”, kas bija veltīts Vidzemes bezzemnieku kongresa sanākšanai. P. Stučka, parādījis lasītājiem, ka zemes lielākā daļa pieder muižniekiem, atzīmēja, ka boļševiki prasa visu ražošanas līdzekļu, tātad arī zemes galīgu pāriešanu visas sabiedrības rokās un „pilnīgu privātmuižu zemju konfiscēšanu”. Rakstā bija akcentēts uzdevums izveidot stingru pilsētu un lauku proletariāta savienību. P. Stučka rakstu noslēdz ar aicinājumu: „Pilsētu un lauku strādnieki, savienojieties! Tāds lai ir mūsu uzsaukums pirmajai Latvijas kalpu vietnieku saeimai.”

Kongresa rezultāti bija rezumēti „Cīņā” ievietotajā P. Stučkas rakstā „Latvijas laukstrādnieku šķiras atmošanās”. Tajā viņš raksturoja Vidzemes bezzemnieku deputātu padomes ievēlēšanu kā vēsturē nepiedzīvotu laktu. Revolūcijas veterāns ar dziļu prieku secināja: „Tā ir jauna šķira, kas paceļas no pašiem sabiedrības dibeniem un vērš savu ceļu uz jaunu sauli, sniegdama roku savam pilsētas biedram, pilsētu proletariātam.” P Stučka vēl un vēlreiz atgādināja bezzemniekiem — jums jāmostas uz jaunu dzīvi, jums jāsāk just, ka neesat vieni, bet veselas lielas šķiras locekļi, jūsu atsvabināšana ir jūsu pašu rokās.

Та P. Stučkas rakstos „Latvijas kalpu vietnieku saeimai” un „Latvijas laukstrādnieku šķiras atmošanās” bija sīki analizēti bezzemnieku deputātu padomju uzdevumi. Rakstā „Latvijas laukstrādnieku šķiras atmošanās” bija tieši norādīts, ka tai „vispirms jāapkopo lauku proletariāta revolucionārā enerģija, jānodrošina visu lauku strādnieku... politiskā brīvība!”. P Stučka uzsvēra, ka bezzemnieku partija var būt tikai pati pilsētu apzinīgo strādnieku partija — sociāldemokrātija. Tāpēc autors rakstu noslēdza ar pārfrāzētu K. Marksa un F. Engelsa lozungu: „Visi lauku proletārieši, apvienojieties!”

Lai sekmētu lauku proletariāta apvienošanos, „Ciņa” sistemātiski informēja lasītājus par lauku partijas organizāciju un bezzemnieku padomju darbību, ziņoja par laukstrādnieku un bezzemnieku padomju sadarbību, ziņoja par laukstrādnieku arodbiedrību organizēšanu un streikiem, aicināja lauku proletariātu pakāpeniski konfiscēt muižas un ņemt tās savā ziņā.

P. Stučka, J. Bērziņš-Andersons un citi autori „Cīņas” slejās vērsās pret sikburžuāzisko „sava kakliņa, sava zemes stūrīša” ideju, atklāja tās utopisko raksturu, vienlaikus aicinot laukstrādniekus gatavoties pārejai uz muižu kolektīvu apsaimniekošanu. Tomēr LSD vadītāji nebūt nedomāja nevienam uztiept muižu zemes kolektīvo apsaimniekošanu pret viņu gribu. R Stučka jau minētajā rakstā „Latvijas kalpu vietnieku saeimai” uzsvēra: „Mums, sociālistiem, tiešām nevarētu itin nekas būt pretim, lai visu muižu zemi, atņemot īpašniekiem, izdalītu vienādi starp bezzemniekiem apstrādāšanai, bet, kā teikts, mums šķiet (izcēlums mans. — Aut.), ka no tādas izdalīšanas atsacīsies savā un vispārības labā paši kalpi.”

Tā ir nejauša sagadīšanās, ka „Cīņas” atjaunotā iznākšana Rīgā sakrita ar latviešu strēlnieku II kongresu, kas pieņēma boļševistisko 17. maija rezolūciju. Taču nav gadījuma rakstura avīzes aktīvajai līdzdalībai šā vēsturiskā notikuma sagatavošanā un propagandā.

Vispirms jāatzimē, ka strēlnieku kongresa 13. maija sēdē ar apsveikumu uzstājās ari „Cīņas” redakcijas pārstāvis. Viņš īsi raksturoja laikraksta pozīcijas svarīgākajos dienas jautājumos un uzsvēra, ka „Ciņa” balstās uz revolucionāro strēlnieku aizsardzību : „Pie jums tā griezīsies, kad tumši spēki to apdraudēs. Un mēs esam pārliecināti, ka jūs, brīvie strēlnieki, mūs aizsargāsiet... Tādēļ būsim kopā, būsim — viens.” Kongress savukārt, sveikdams V I. Ļeņinu, K. Lībknehtu, P. Stučku, F. Roziņu, J. Raini un „Pravdu”, neaizmirsa ari „Ciņu” un rakstīja tai savā apsveikumā: „Latviešu strēlnieku pulku deputātu padome (tā oficiāli sauca kongresu. — Aut.) sūta savai domu un šķiras interešu paudējai „Cīņai” sirsnīgus biedru sveicienus.”

Komentējot kongresa lēmumus, „Ciņa” uzsvēra, ka „tikko notikusī latviešu pulku apvienotās Padomes sapulce bija strēlnieku vairākuma īsto domu un uzskatu izteicēja un tāpēc tās rezolūcijas rod jau dzīvu atbalsi pašos strēlniekos”. Kongress parādīja, atzīmēja laikraksts, cik iluzoras bijušas buržuāzijas cerības pretstatīt latviešu strēlniekus apzinīgajam latviešu proletariātam. „Vairāk nekā jebkur,” uzsvēra „Cīņa’', „apvienots ir latviešu apzinīgais proletariāts un latviešu revolucionārā armija. ”

„Cīņa” konsekventi aizstāvēja boļševistisko 17. maija rezolūciju pret latviešu buržuāzijas un tās preses organizēto rīdīšanas un apmelošanas kampaņu. 26. maijā „Cīņa” publicēta LSD CK un Iskolastrela „Uzsaukumu latviešu revolucionārai demokrātijai”, kurā bija izskaidrots, kāpēc latviešu strēlnieki nostājušies sociālistiskās revolūcijas pusē un kā uz to reaģēja mantīgās šķiras. Kad buržuāziskā prese sāka draudēt atņemt strēlniekiem pat pārtiku, „Cīņa” vēlreiz ar lepnumu atgādināja: „Latviešu kareivji ir brīvie strēlnieki un ne buržuāzijas, arī ne latviešu buržuāzijas kalpi.”

Laikraksts speciālā nodaļā „Iz armijas dzīves” regulāri ievietoja karavīru korespondences, kurās viņi stāstīja par savu dzīvi frontē un aizmugures daļās, izteica savas domas par revolūcijas notikumiem un gaitu Krievijā un Latvijā. Pēc 17. maija tām nāca klāt vēstules un strēlnieku sapulču rezolūcijas, kas 'vienprātīgi atbalstīja vēsturisko lēmumu un atmaskoja reakcionāro virsnieku kontrrevolueionāro darbību.

„Cīņa” daudz uzmanības veltīja Latvijas darbaļaužu audzināšanai proletāriskā internacionālisma un tautu draudzības garā. Sevišķi nozīmīgi bija laikraksta slejās publicētie nacionālajam jautājumam veltītie R Stučkas raksti — „Latvija un Krievija”, „Latvijas autonomijas lietā”, „Autonomiju vai federāciju?” u. c. Tajos bija izskaidroti un popularizēti LSD uzskati nacionālajā jautājumā, atmaskotas latviešu buržuāzijas separātisma tieksmes un aizstāvēts viedoklis, ka Latvijai jā būt vienotai ar revolucionāro Krieviju. „Mēs brīvo Latviju redzam ne atšķirtībā no brīvās Krievijas,” deklarēja latviešu boļševiku pozīcijas Latvijas darbaļaudīm „Cīņa”. Laikraksts sistemātiski vēstīja par to, kā citu Krievijas tautu strādnieki un zemnieki gatavojas pēdējai kaujai par savu sociālo un nacionālo atbrīvošanos, informēja, kā irst un jūk Pagaidu valdības joprojām stutētais „tautu cietums” Krievijā.

LSD centrālorgāns bija patiesa darba tautas avīze, tās ilgu un centienu paudēja. Par to liecināja ne tikai daudzās vēstules un korespondences, ko tā saņēma gan no pilsētām un laukiem, gan no ierakumiem un latviešu darba cilvēkiem Iekškrievijā, bet ari morālais un materiālais atbalsts, ko lasītāji sniedza savai avīzei. Pēc nepilnīgām ziņām, no 1917. gada 13. maija līdz 1. augustam „Cīņas” fondam bija ziedoti gandrīz 7 tūkstoši rubļu. Rīgas strādnieku deputātu padomes bezzemnieku sekcijas 12. maija sēdē tika konstatēts, ka „iedzīvotāji ar lielāko interesi ķer pēc „Cīņas” u. c. sociāldemokrātiskajiem izdevumiem”. No malu malām nāca vēstis, ka darbaļaudis nolēmuši boikotēt buržuāzisko presi.

Sevišķi populārs laikraksts bija latviešu strēlnieku vidū. Par to „Cīņas” 9. jūnija numurā lasām: „Sveiciens visiem tiem daudzajiem strēlniekiem, sveiciens visiem pulkiem, kuri mūs atbalsta. Un nav tāda latviešu strēlnieka, kurš neteiktu mums: mēs ar tevi, aicini, ja esam vajadzīgi. Biedri strēlnieki, mēs nespējam avīzē ievietot visas palīdzību sološās vēstules. Visiem, visiem jums mīļš rokas spiediens no mums. Esam pārliecināti: revolucionārās sarkanās Latvijas nākotne ir drošās rokās — brīvā strēlnieka un revolucionārā strādnieka rokās. Šādos apstākļos „Cīņa” nekad nepagurs.”

„Cīņa” nepagura ari trauksmainajās 1917. gada vasaras dienās, kad Krievijā atkal pacēla galvu kontrrevolūcija. Kad strādnieki un kareivji gatavojās 18. jūnija demonstrācijai pret Pagaidu valdības imperiālistisko politiku, par mieru, „Cīņa” aicināja arī Latvijas darbaļaudis piedalīties demonstrācijā, parādot, ka revolūcijas glābiņu viņi redz „kara izbeigšanā, noslēdzot vispārēju mieru bez aneksijām, bez kontribūcijām un piešķirot tautām pašnoteikšanās tiesības”. Un tas neapšaubāmi bija ari „Cīņas” nopelns, ka Rīgā šajā demonstrācijā piedalījās ap 60 tūkstoši cilvēku un tā notika ar boļševiku lozungiem.

Taču revolūcijas kāpumu uz laiku pārtrauca kontrrevolūcijas duļķainie uzplūdi 1917. gada jūlija pirmajās dienās, kad Petrogradas bruģi atkal slacīja strādnieku asinis. Divvaldība tika likvidēta. Buržuāzija sagrāba visu varu savās rokās.

„Cīņa” tūdaļ pēc Petrogradas notikumiem publicēja ievadrakstu „Tas nav novēršams...”, kurā aicināja Latvijas darbaļaudis nopietni pārrunāt stāvokli un būt gataviem uz visļaunākajiem notikumiem. Partijas centrālorgāns brīdināja biedrus no savrupuzstāšanās, prasīja saglabāt modrību un aukstasinību, ievērot revolucionāru dzelzs disciplīnu.

Saņēmusi plašāku informāciju no galvaspilsētas, redakcija 25. jūlijā ievietoja plašu ievadrakstu ar skaidru un nepārprotamu nosaukumu „Pret kontrrevolūciju”. Tajā bija sīki parādīta kontrrevolūcijas spēku aktivizēšanās valstī, norādot, ka to programma ir — „nost strādnieku stāvokļa uzlabošanu, nost ar zemes atdošanu tautai, nost kareivju demokrātiskās iestādes un nost politiskās brīvības strādniekiem, zemniekiem un zaldātiem”. Sīs programmas realizēšanai kalpo visasākās represijas, nāves soda atjaunošana, revolucionāro iestāžu iznīcināšana un militārā diktatūra. „Cīņa” aicināja Latvijas darbaļaudis sargāt savas revolucionārās iestādes un gatavoties atsist kontrrevolūcijas uzbrukumus, aicināja vienoties ap revolucionārajām padomēm un Latvijas Sociāldemokrātiju.

Pēc jūlija notikumiem, kad visa vara Krievijā bija pārgājusi kontrrevolucionārās buržuāzijas rokās, proletariāts varēja iegūt varu tikai ar bruņotu sacelšanos. Partijas jaunā taktika tika izstrādāta vairākos V I. Ļeņina darbos un KSDS(b)P VI kongresa lēmumos. Tās izskaidrošanā Latvijas darbaļaudīm lielu darbu veica ari „Ciņa”.

10. augustā laikraksts publicēja ievadrakstu „Taktikas maiņā”, kas bija veltīts V I. Ļeņina darbam „Par lozungiem”. Avīze akcentēja, ka boļševiku taktika, ciņas paņēmieni un tuvākie mērķi vienmēr saskaņojami ar konkrētiem politiskiem apstākļiem, ar šķiru spēku samēru un pretinieka pozīcijām. Kas vienos apstākļos labs, tas citos var būt nederīgs un kaitīgs. Un turpināja: „Biedrs Ļeņins noteikti uzsver, ka tagad laiki gluži citādi kā pirms jūlija dienām. Laikmetu līdz šim dienām mēs varējām uzskatīt vairāk vai mazāk par revolūcijas mierīgas attīstības cēlienu, kad vara mierīgā ceļā varēja ieslīdēt tautas vairākuma rokās, pāriet uz padomēm.” Ievadrakstā bija norādīts, ka jāsākas jaunam ciņu laikmetam. „Tagad ceļš uz varu iet cauri lielām sabiedriskām cīņām,” uzsvēra laikraksts un aicināja tām gatavoties, stingri noraidot katru partijas nevadītu uzstāšanos.

Šajā pašā laikā redakcija ievietoja Ļeņina rakstu „Atbilde”. Tajā Vladimirs Iļjičs atmaskoja Pagaidu valdības mēģinājumu apvainot boļševiku vadoņus nodevībā un bruņotās sacelšanās organizēšanā 1917. g. jūlija dienās. 20. augustā „Ciņa” publicēja KSDS(b)P VI kongresa manifestu, tādējādi darot zināmu saviem lasītājiem ļoti svarīgu partijas dokumentu, kas sauca Krievijas darbaļaudis uz pēdējo kauju pret buržuāzijas un muižnieku kundzību.

Daudz materiālu par kontrrevolūcijas noziedzīgo darbību galvaspilsētā „Cīņas” lasītāji uzzināja no vairākiem P. Stučkas rakstiem ar kopēju apakšvirsrakstu „Vēstules no Pēterpils”. Tajos viņš pastāstīja gan par dažādām buržuāzijas manipulācijām, gan vēlreiz atgādināja Latvijas darbaļaudīm, ka mantīgās šķiras grib izšķirt Krievijas likteni „tikai imperiālisma ceļā: caur karu, aneksijām, kontribūcijām pret strādnieku šķiru un pret zemniecību”, ka revolucionārā ceļā zemi izglābt var tikai visas varas pāreja padomju rokās; taču P. Stučka uzsvēra, - tādu padomju rokās, kuras „vestu politiku, kas ir lielā tautas vairākuma interesēs”. LSD CKļoti atzinīgi novērtēja P. Stučkas aktīvo piedalīšanos „Cīņas” darbā, savā 8. augusta sēdē atzīmējot:..... b. Stučka, neskatoties uz to, ka pašlaik atrodas Pēterburgā, ļoti daudz strādā pie „Cīņas”...”

Rūgtais kontrrevolūcijas biķeris nepagāja secen arī „Cīņai”. 21. jūlija naktī tās redakcijā notika kratīšana. Taču slēgt avīzi Pagaidu valdības dienderi vēl neuzdrošinājās, jo labi zināja, cik liela irtās popularitāte masās. Tikai pēc revolucionārās Rīgas krišanas imperiālistiskās Vācijas rokās un sākoties Korņilova dumpim, kad kontrrevolūcija domāja esam tuvu uzvarai, tā 26. augustā slēdza „Cīņu”. Taču velti bija pūliņi noslāpēt taisnības balsi. Pēc mēneša Latvijas boļševiku centrālorgāns ar pagaidu nosaukumu „Mūsu Ciņa”, kuru vadīja K. Kauliņš un J. Peterss, atkal turpināja ceļu pie lasītājiem (pārtraukuma laikā „Cīņas” funkcijas izpildīja LSD CK avīze „Laukstrādnieku Cīņa”, kas iznāca 1917. gada jūlijā-septembrī).

1917. gada 10. oktobrī KSDS(b)P CK pēc Ļeņina referāta pieņēma lēmumu nekavējoties gatavot bruņotu sacelšanos. Un dziļi simbolisks ir fakts, ka „Mūsu Cīņa” tajā pašā dienā sāka publicēt R Stučkas kārtējo rakstu sērijā „Vēstules no Pēterpils”, kas arī pēc būtības bija veltīts šim pašam jautājumam. Latviešu boļševiku vadītājs rakstīja: „Ja mēs pašreizējo vēstures lappusi salīdzinātu ar drāmu, tad man gribētos sacīt, ka mēs atrodamies ceturtajā cēlienā: darbība sarežģījusies līdz visaugstākam (kulminācijas) punktam - jānāk izšķiršanai... Izšķiršana tuvojas un tuvojas nepiedzīvoti grūtos apstākļos, bet ari vēl nepiedzīvoti plašos apmēros.” R Stučka vēlreiz atgādināja Lavijas darbaļaudīm pazīstamo marksisma tēzi, ka „varu neviens neatdod bez cīņas”. Citiem vārdiem sakot, tas nozīmēja aicinājumu gatavoties bruņotām sacelšanās cīņām.

Oktobra bruņotās sacelšanās priekšvakarā laikraksts publicēja plašu J. Bērziņa-Ziemeļa rakstu „Cīņa pret anarhiju”. Tajā viņš pārliecinoši pierādīja Pagaidu valdības darbības neauglīgumu zemes jautājuma risināšanā, saimnieciskā posta likvidēšanā. Buržuāziskā valdība, uzsvēra J. Bērziņš-Ziemelis, nevar realizēt revolucionāru programmu. To spēj tikai Padomju valdiba, valdība, kas balstās uz revolucionārām masām un revolucionārām organizācijām.

„Ne vārdus, bet darbus” - pēc dažām dienām atkal aicināja „Mūsu Cīņa”. „Ne gaidīt vairs, ne cerēt uz mierīgu revolūcijas attīstību, bet atklātā varenā cīņā satriekt buržuāzijas kontrrevolūciju ir revolūcijas uzdevums... Most buržuāzisko kontrrevolūciju! Visu varu strādnieku, kareivju un bezzemnieku rokās!”

Pēc Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaras laikraksts varēja no jauna brīvi iznākt ar savu tradicionālo nosaukumu. „Brīvais Strēlnieks” šajā sakarībā rakstīja: „Tagad - darba tautas revolūcija atjaunojusi Latvijas Sociāldemokrātijas centrālorgānu. Valmierā atkal iznāk „Cīņa”, kuras uzdevums — vadīt Latvijas proletariāta lielo cīņu par sociālismu.”

„Cīņa” šo uzdevumu veica godam. Avīze neatlaidīgi bija sardzē par Oktobra revolūcijas iekarojumu nostiprināšanu un pirmo sociālistisko pārveidojumu īstenošanu Latvijas neokupētajā daļā. „Cīņa” ne tikai publicēja svarīgākos partijas dokumentus, padomju varas dekrētus un lēmumus, bet ari plaši izskaidroja tos, cenzdamās panākt, lai katrs darba cilvēks kļūtu par tajos pausto ideju aktīvu realizētāju. Avīze uzsvēra, ka „mēs cīnāmies par sociālismu... mēs ticam savam darbam un saviem mērķiem, jo esam pārliecināti, ka cita ceļa nav”. Vienlaikus tā brīdināja, ka sociālisma celtniecība nebūs viegls uzdevums, ka „vaigu vaigā stāvam sūri grūta, smaga sabiedriskas iekārtas jaunradīšanas darba priekšā”, ka jauno Padomju valsti apdraud starptautiskais imperiālisms, kas gatavo jaunus uzbrukumus.

Dziļi patiesi izrādījās „Cīņas” vārdi. Pārtraukuši Brestas miera sarunas, vācu imperiālisti pārgāja uzbrukumā un 1918. gada februārī okupēja visu Latvijas teritoriju. Latviešu darba tautai nenāca ne prātā Held ceļus uzpūtīgo prūšu iekarotāju priekšā. Partijas vadībā cīņa par savu — padomju varu turpinājās. Tas rosināšanā un virzīšanā, kā allaž, savu daļu, turklāt ne mazu deva Latvijas Sociāldemokrātijas nelegālā prese, pirmām kārtām „Cīņa”, kas, sākot ar 1918. gada maiju, iznāca Maskavā un tika nelegāli izplatīta Latvijā.

Latvijas boļševistiskās preses karognesēja savā programmas rakstā deklarēja: „Komunistiskā Padomju Latvija, proletariāta dildatūras Latvija — viņa (latviešu proletariāta. — Aut.) cīņas lozungs, no kura viņš neatkāpsies un nenolaidīs savu šķēpu ienaidnieka priekšā...

Un mēs veiksim savus uzdevumus, ja liksim savas darbības pamatā stipru ilegālu organizāciju un stingru, nesaudzīgu revolucionāri komunistisku taktiku.

Starptautiskā sociālistiskā revolūcija nav vairs aiz kalniem, lai esam modri un strādājami

Uz to jūs aicina „Cīņa”.”

Latvijas darba tautas neciešamais saimnieciskais un politiskais stāvoklis, tās ciņa pret okupantu jūgu ir pats pirmais un svarīgākais temats „Cīņā” 1918. gadā. Daudzos rakstos un korespondencēs lasām par badu un postu, ko atnesa iebrucēji, par Latvijas ekonomisko izlaupīšanu, par ķeizariskās Vācijas kolonizācijas plāniem latvju zemē, par latviešu buržuāzijas un meņševiku prettautisko politiku.

Ieskatīsimies, piemēram, „Cīņā” publicētajā rakstā „Pelēkais barons un laukstrādnieki”. Tajā pastāstīts, ka dzīves dārdzība laukos pieaugusi divkārt. Tai pašā laikā lauku buržuāzijas ienākumi palielinājušies 3 līdz 10 reizes. Revolucionāri noskaņotos laukstrādniekus „zilie” un „pelēkie” baroni atlaiž no darba un padzen no dzīvokļiem. Kokmuižas barons ciniski paziņojis: „Līdz šim kalpi strādāja no saules līdz saulei, tagad lai strādā no tumsas līdz tumsai.”

„Vai ilgi strādniekiem ciest šādu saimnieku rīcību?” vaicāja „Cīņa”. Un pati atbildēja: „Apvienojoties ciešāki šajā partijā (LSD. — Aut.) un ejot roku rokā ar pilsētu un citu zemju strādniekiem, arī Latvijas lauksaimniekiem būs iespējams satriekt lauku buržuāzijas — pelēko baronu ir saimniecisko, ir politisko varu.”

Kā ziņoja „Cīņa”, Latvijas darbaļaudis arī baigajā okupācijas naktī atzīmēja Pirmā Maija svētkus. Daudzos apvidos — Valkā, Rūjienā, Malienā un citur — plaši izplatīja uzsaukumus. „Rūjienas miestiņš,” atzīmēja laikraksts, „bija pušķots kā brīvības dienās ar piecām sarkanām flagām.” Okupanti kļuva vai traki. Visiem pagastiem un miestiem, kur bija parādījušies uzsaukumi un karogi, uzlika 2 tūkstoši mārku lielu soda naudu. Par „vainīgo” uzrādīšanu okupanti solīja 600 mārku. „Bet pārvelti visas pūles,” arlepnumu rakstīja „Cīņa”. „Neradās Jūdas algas pelnītāji!” Latviešu boļševiku centrālorgāns veltīja daudz uzmanības 1918. gada maijā no LSD padzīto latviešu viltus sociālistu — meņševiku oportūnistiskās politikas atmaskošanai. Par to liecināja jau virsraksti vien — „Šķirti ceļi”, „Latviešumazinieki cīņā pret Krievijas proletariātu”, „Politiska vai cilvēciska atsvabināšanās?” u. c.

„Ceļi šķīrušies,” rezumēja „Cīņa”. „Mēs ar proletariātu ejam uz priekšu... pretim sociālismam. Jūs, klibodami pa buržuāzijas pēdām, velciet atpakaļ pa Cereteli ceļu uz verdzību. Mums — nākotne, jums — pagātne!”

Tikpat nesaudzīgi avize atmaskoja vācu imperiālistu un latviešu melnsimtnieciskās buržuāzijas centienus atraut Latviju no sociālistiskās Krievijas, pievienot to ķeizariskajai Vācijai.

Uz vācu baronu varmācībām un viņu aneksijas plāniem Latvijā, uzsvēra partijas centrālorgāns, latviešu darbaļaudīm ir tikai viena atbilde: „Nost tautas bendes! Nost landtāgus! Nost Kirhbahus! Lai dzīvo proletariāta bruņotā sacelšanās! Lai dzīvo sociālistiskā revolūcija! Lai dzīvo Sarkanā Latvija Krievijas Federatīvā Padomju Republikā!”

„Cīņa”, allaž būdama uzticīga proletāriskā internacionālisma idejām, ari smagajā 1918. gadā sistemātiski informēja savus lasītājus par Padomju Krievijas darbaļaužu dzīvi un darbu, kā arī svarīgākajiem notikumiem starptautiskajā strādnieku kustībā, sevišķu uzmanību pievērsdama vācu proletariāta revolucionārajai cīņai.

Avīze jau savā 1918. gada maija numurā publicēja V I. Ļeņina programmatiskā darba „Padomju varas kārtējie uzdevumi” svarīgākās tēzes, bet pēc tam atkal un atkal atgriezās pie dažādiem jaunās Padomju valsts attīstības jautājumiem.

„Krievijas strādnieks,” atzīmēja laikraksts, „ar vienu roku sit iebrucējus, ar otru tālāk ceļ savu jauno nākotnes ēku. Та milzu enerģija, ko tagadējā revolūcijā izrādījusi Krievijas strādnieku šķira, lai noder par labāko uzvaras ķīlu.”

Vairākos plašos K. Pečaka (Benedikta) un citu autoru rakstos „Cīņa” sīki pakavējas pie tādām svarīgām jaunās Padomju republikas problēmām kā pārtikas jautājums, šķiru cīņa laukos u. c.

Atzīmējot Oktobra revolūcijas 1. gadadienu, „Cīņa” publicēja P. Stučkas rakstu „Divas pasaules”. Apcerot sociālistiskās revolūcijas nozīmi, viņš uzsvēra, ka „mēs gājām droši uz priekšu, jo mēs cieši turējām „Komunistiskā manifesta” galavārdus: „Proletāriešiem nav ko zaudēt kā tikai savas važas. Bet iegūt viņi var veselu pasauli. ” Un uzvara bija mūsu.” P. Stučka rakstā iztirzāja arī revolūcijas starptautisko nozīmi, norādot, ka šī revolūcija ir jaunās vēstures pirmā daļa, ievads sociālisma pasaules vēsturē. Ne tikai Vācijā, bet pat Anglijā un Amerikā, Indijā un Ķīnā jau sāk runāt par paraugu, kādu Oktobra revolūcija sniegusi visai apspiestajai cilvēcei. „Oktobris gaiši pierāda,” rakstīja latviešu boļševiku vadītājs, „ka ir divas neapvienojamas pasaules — buržuāzija un proletariāts. Ar pirmo mēs esam izbeiguši.”

„Cīņa” savā svētku izdevumā publicēja arī rakstu „Revolūcija Vācijā”. To noslēdza vārdi: „Mēs beidzam šo rakstu cerībā, ka tas būs beidzamais nelegālās „Cīņas” ievadraksts. Mēs beidzam šo rakstu ar visdziļāko pārliecību par sociālisma uzvaru.”

Sie vārdi izrādījās patiesi pravietiski. 1918. gada novembri Latvijā sāka atdzimt padomes... Lieki vēlreiz daudz runāt par to, cik svarīga loma šī procesa sagatavošanā un nobriedināšanā bija partijas asākajam ierocim — nelegālajai „Cīņai”.

Sīvā cīņā arvācu Melnā bruņinieka pēctečiem un pašmāju buržuāziju, ko enerģiski izrīkoja tās aizjūras saimnieki — Rietumu imperiālisti, Latvijas darbaļaudis un sarkanie latviešu strēlnieki 1918. gada beigās un 1919. gada sākumā padzina savus kaklakungus. Gandrīz pāri visai Latvijai uzvijās sarkanais proletāriskās revolūcijas karogs.

„Cīņā” šo notikumu gaitu un vērtējumu rakstā „Latvijas proletariāta sacelšanās” sniedza P. Stučka. Viņš sevišķi atzinīgi izteicās par Rīgas strādnieku varonību bruņotās sacelšanās laikā, norādot, ka „strādnieku šķiras atsvabināšanas cīņas vēsturē zelta burtiem būs ierakstīts 3. janvāris, kad Rīgas proletariāts pats saviem spēkiem un ieročiem salauza savas verdzības važas”. Vērtēdams sociālistiskās revolūcijas norisi un uzvaru Latvijā, raksta autors pilnīgi pamatoti uzsvēra, ka „visā kopumā sacelšanās Latvijā tika izvadīta uz proletariāta iniciatīvu un bruņotais spēks bija vienīgi pabalstītājs, nodrošinātājs”.

1919. gadā „Cīņa” pirmo reizi savā vēsturē iznāca Rīgā kā uzvarējušā Latvijas proletariāta partijas centrālais orgāns. Avīzes redaktors šajā laikā bija K. Krastiņš. „Cīņas” pirmo numuru, kas iznāca 8. janvārī, ievadīja P. Stučkas raksts „Valdošā partija”. Tajā bija noteikti ari komunistiskās preses uzdevumi Padomju Latvijā. P. Stučka norādīja, ka partijas prese un apgādnieeība būs viena daļa no proletariāta diktatūras. Partija atklās jo plašu aģitāciju, lai vestu karu uz dzīvību un nāvi pret to garīgo atkarību, kādā smok vēl masas. Viņš uzsvēra, ka partija cīnīsies pret sensacionālu ziņu fabrikāciju. To varēja atļauties buržuāziskā prese vai telegrāfa aģentūra, kad par tām sacīja: melo kā avīze. J. Krūmiņš-Pilāts savukārt rakstā „Par strādnieku preses uzdevumiem” norādīja, ka strādnieku presei vienmēr jālīdz veikt tos cīņas uzdevumus, kas stāv priekšā proletariātam. Patlaban tie ir, turpināja raksta autors, „bruņota revolūcijas aizsardzība pret starptautiskās kontrrevolūcijas uzbrukumiem, no vienas puses, un ražošanas, izdalīšanas un pārvaldes organizēšana uz sociālistiskiem pamatiem, no otras”.

Darbaļaužu komunistiskajā audzināšanā neatsverams palīgs bija „Cīņas” slejās pirmo reizi publicētās V I. Ļeņina runas un raksti: runa Viskrievijas II tautas saimniecības padomju kongresā 1918. gada 25. decembrī, raksts „Par „demokrātiju” un diktatūru”, referāts Viskrievijas II arodbiedrību kongresā 1919. g. 20. janvārī u. c. Pavisam līdz 1919. gada 22. maijam „Cīņa” pilnīgi vai daļēji publicēja vairāk nekā desmit Ļeņina runas un rakstus. Tas bija nozīmīgs ieguldījums Latvijas darbaļaužu iepazīstināšanā ar Padomju valsts un Komunistiskās partijas vadītāja darbiem.

„Cīņa” vēstīja Padomju Latvijas darbaļaudīm par tādiem vēsturiskiem notikumiem kā Apvienotās Latvijas I Padomju kongress, KK(b)P VIII un LKP VI kongress, informēja par revolucionārās kustības attīstību Rietumeiropā un 11 — Komunistiskās Internacionāles nodibināšanos.

„Cīņā” ievietotajā rakstā „Latvijas Sociālistiskā Padomju Republika” P. Stučka vispirms paskaidroja, kāpēc latviešu boļševiki tagad bija par neatkarīgas Latvijas Padomju republikas nodibināšanu. Vienlaikus viņš uzsvēra, ka „padomju republiku starpā mēs esam neatkarīgi un tomēr uz ciešāko saistīti. Tā ir problēma, kuru izšķirt mācēja un varēja tikai proletariāts.”

LKP VI kongresa vēsturisko nozīmi P. Stučka komentēja „Cīņā” publicētajā rakstā „Latvijas Komunistiskās partijas Satversmes kongress”, norādot, ka tas bija pirmais kongress pēc proletariāta uzvaras un tas nostiprināja partijas rakstītos lēmumos revolucionārajā cīņā gūto stāvokli. „No kongresa.” rakstīja P. Stučka, „mēs šķīrāmies tai tiešā, ciešā pārliecībā, ka mēs esam ar sekmēm izveduši savu Komunistu partijas Satversmes kongresu. Ka mēs ejam turpmākām cīņām pretim tiešām ,, viens par visiem un visi par vienu ”. ”

Daudzi vadošie LKP un padomju darbinieki — P. Stučka, J. Daniševskis, J. Bērziņš-Ziemelis, J. Bērziņš-Andersons, R. Endrups, J. Krūmiņš-Pilāts, E. Eferts-Klusais, A. IJpīts u. c. bija pastāvīgi „Cīņas” līdzstrādnieki. P. Stučka vien no 1919. gada janvāra līdz maijam iznākušajos 112 laikraksta numuros publicēja vairāk nekā 50 rakstu.

Avīzes veidošanā krietnu ieguldījumu deva ari desmitiem un simtiem darba cilvēku. Lai cik grūti bija nepieradušajām rokām rīkoties ar spalvu, daudzi jo daudzi pilsētu un lauku darbarūķi dalījās savos priekos un bēdās ar „Cīņu”. Korespondencēs viņi stāstīja gan par darbu atdzimstošajās fabrikās un jaunajās padomju saimniecībās, gan par cīņu pret ārējo un iekšējo kontrrevolūciju. Laikraksta popularitāte Padomju Latvijā auga ar katru dienu, un tikai papīra un tipogrāfijas tehnikas trūkums neļāva iespiest to vairāk nekā 50 - 70 tūkstošu eksemplāru.

Tikko Rīgā 1.91.9. gada janvāra sākumā bija uzvarējusi bruņotā sacelšanās, „Ciņa” publicēja plašu R Stučkas rakstu „Mūsu programma”. Tajā bija izklāstīta un pamatota Latvijas Padomju valdības darbības platforma. „Mūsu programmu,” uzsvēra valdības galva, „varētu saņemt īsi pāris vārdos: „Mēs tūliņ uzņemam ceļu uz sociālismu ”— „Ir pagājis revolucionāru vārdu laiks un iestājies revolucionāru darbu brīdis.” skanēja „Cīņas” slejās P. Stučkas dedzīgie vārdi.

P. Stučka atkārtoti uzsvēra visciešākās vienības nepieciešamību ar Padomju Krievijas un visas pasaules komunistiem. Par dažādām sociālisma celtniecības problēmām „Cīņas” slejās izteicās ari J. Bērziņš-Ziemelis, J. Bērziņš-Andersons, R. Endrups, J. Krūmiņš-Pilāts u. c. Padomju Latvijas vadošie darbinieki. Tas palīdzēja republikas darbaļaudīm dziļāk izprast savus uzdevumus pirmo sociālistisko pārkārtojumu realizēšanā.

„Cīņa” samērā regulāri publicēja materiālus, kuri stāstīja par rūpniecības atjaunošanos un attīstības gaitu, par grūtībām un problēmām, kas radās šajā darbā.

1919. gada februārī laikraksts publicēja plašāku pārskatu par rūpniecības nacionalizācijas un atjaunošanas gaitu. No tā redzams, ka Rīgas rūpniecības nodaļa šajā laikā bija pārņēmusi rūpnīcu „Pirvics” (450 strādnieku), Meijera mašīnbūves rūpnīcu (100 strādnieku) u. c. Runājot „Cīņas” vārdiem, „fabrikas, kur vēl neilgi atpakaļ valdīja klusums, kur pa izdauzīto logu caurumiem pretī rēgojās posts un trūkums, tagad, kaut ari lēnām, ir tomēr sākusies droša, jauna dzīvība”.

Interesantu ziņu lasītājiem „Cīņa” pavēstīja savā 9. marta numurā, proti — Rīgas strādnieku deputātu padomes Izpildu komiteja sakarā ar elektroenerģijas trūkumu nolēmusi uz Doles salas būvēt elektrostaciju. Ne mazāk interesanta bija „Cīņā” publicētā informācija, ka republikas Būvju un sabiedrisko darbu komisariāts ir izskatījis dzelzceļa līnijas „Rīga — Ņižnijnovgoroda” celtniecības projektu, atzinis to par derīgu un nosūtījis Padomju Krievijas valdībai. Kā redzam, laikraksta uzmanība, apgaismojot kārtējos dienas jautājumus, nepaslīdēja garām arī perspektīvām saimniecības attīstības problēmām, kādas risinātas Padomju Latvijā.

„Cīņai” bija liela loma LKP agrārās politikas izskaidrošanā, kā ari agrārā jautājuma risināšanā pielaisto kļūdu atsegšanā un labošanā. 1919. gada ziemā un pavasarī avīze publicēja vairākus P. Stučkas, J. Bērziņa-Andersona, K. Pečaka un F. Markusa rakstus par agrārās politikas jautājumiem. Sie materiāli palīdzēja lauku darbaļaudīm labāk izprast LKP agrāro politiku, palīdzēja novērst izkropļojumus un kļūdas tās īstenošanā uz vietām.

Tūlīt pēc K.K(b)P VIII kongresa „Cīņa” ievietoja P. Stučkas rakstu „Zemnieki un komunisms”, kurā viņš aplūkoja Komunistiskās partijas attiecības ar sīko un vidējo zemniecību. Konstatējis, ka lauku komunistiem šajā jautājumā nereti ir nepareizi, partijas Programmai neatbilstoši uzskati, P. Stučka uzsvēra, ka komunisti „uzstājas pret izmantotāju, pret to zemnieku, kas izmanto svešu darbu peļņas labā, bet ne pret zemnieku pašdarbnieku'. Un, ja komunisti atceļ zemes īpašuma tiesības, turpināja P. Stučka, „tas nebūt nenozīmē, ka zeme tiktu atņemta tam zemniekam, kas to pats apstrādā”. Citējis KK(b)P Programmas pantu par partijas attiecībām ar vidējo zemniecību, P. Stučka piemetināja, ka „šo pantu derētu izkārt ikvienā pagasta izpildu komitejā, lai ikviens, i komunists, i nekomunists, to izlasītu un tā mācītos saprasties”. Raksta nobeigumā viņš uzsvēra, ka sīkā un vidējā zemniecība jāpiesaista proletariāta diktatūras pusē „ar paraugiem un pārliecināšanu”.

Lielu interesi izraisa „Cīņā” publicētais K. Pečaka raksts „Nost kompromisus!”. Tajā viņš, plaši izmantojot V I. Ļeņina rakstā „Par kompromisiem” izteiktās domas un l\K(b)P VIII kongresa lēmumus attiecībā uz vidējo zemniecību, asi vērsās pret tiem latviešu komunistiem, kas neatzina sadarbību ar pilsētu un lauku vidusslāņiem. K. Pečaks atzīmēja, ka „beidzamā laikā šī „bezkompromisu” politika pārvēršas par bezprincipu un pat revolūcijai kaitīgu politiku”, jo tā noved ienaidnieku nometnē „vēl neizšķīrušās un neitrālās masas”. Viņš lika pie sirds atcerēties, ka bez „pelēkajiem baroniem” ir vēl „tiešām nabadzīgi elementi, kuri pie mums bieži vien tiek ierindoti vienkārši buržuāzijā vai „vidējā šķirā”... un tādā kārtā izstrīpoti no mūsu aģitācijas sfēras”. Tā ir viskaitīgākā politika, uzsvēra K. Pečaks.

Principiāla nozīme bija „Cīņā” publicētajam Zemkopības komisariāta plašajam uzsaukumam „Latvijas darba tautai”, kas bija sastādīts LKP CK uzdevumā. Tajā bija paskaidrots, ka Padomju Latvijā nav paredzēts organizēt komūnas, bet gan tikai padomju saimniecības. Pārējās saimniecības tiek pārvērstas par rentes saimniecībām, pie tam, lai zeme tiktu kārtīgi apstrādāta, to darbu kontrolēs padomju varas iestādes.

Viena no visgrūtāk atrisināmajām problēmām Padomju Latvijā 1919. gadā bija pārtikas jautājums. „Liekas, ka tā ir cīņa tikai par maizi; īstenībā tā ir cīņa par sociālismu,” norādīja V. I. Ļeņins, uzsvērdams šā jautājuma svarīgumu. „Cīņa” veltīja pārtikas problēmai lielu uzmanību, ne vien publicēdama attiecīgos oficiālos dekrētus un rīkojumus, bet arī regulāri ievietodama rakstus, pārskatus un korespondences, kas stāstīja par veikto un veicamo darbu iedzīvotāju un armijas apgādē ar pārtikas produktiem.

1919. gada februāra sākumā „Cīņa” publicēja F. Markusa rakstu „Pārtikas jautājums”. Atzīmējis, ka bads jau ir izstiepis savu kaulaino roku, lai nožņaugtu jauno varu, viņš ieteica tā novēršanai spert šādus soļus: nesaudzīgi cīnīties pret spekulāciju ar pārtikas produktiem; steidzami reģistrēt to krājumus; līdz minimumam ierobežot brīvo tirdzniecību; nosakot normas pēc šķiru principa, pareizi izdalīt produktus. Raksta beigās F. Markuss uzsvēra, ka pārtikas nodaļu rīcībā ir jānodod labākie kadri. „Pārtikas jautājums ir jāuzskata tikpat svarīgs kā kara jautājums.” Vairāki svarīgi šīs problēmas aspekti bija iztirzāti ari P. Stučkas, R. Endrupa, R. Bērziņa u.c. autoru rakstos.

Sarežģītā pārtikas jautājuma risināšanā nesavtīgu palīdzību Padomju Latvijai sniedza citas padomju republikas. To plaši atspoguļoja arī „Cīņa”. Kā ziņoja laikraksts, aprīļa sākumā bija jau atsūtīti 150 vagoni ar pārtiku, no tiem 90 vagoni ar labību un gaļu. Daudz sūtījumu vēl atradās ceļā.

Kopš pirmajām dienām pēc sociālistiskās revolūcijas uzvaras „Cīņa” ierādīja kultūras celtniecības jautājumu iztirzāšanai noteiktu vietu savās slejās. Tūliņ pēc Rīgas atbrīvošanas laikraksts publicēja pazīstamā pedagoga J. Liekņa rakstu „Mūsu uzdevumi tautas izglītības lietās”, kurā viņš izvirzīja šādus galvenos padomju skolas principus: obligāta un bezmaksas izglītība; vienāda tipa skolas visām šķirām; zēnu un meiteņu kopējā apmācība; mācību līdzekļi par brīvu; bezmaksas siltas brokastis un pusdienas. J. Liekņa domas padziļināja un konkretizēja L. Paegle plašā apcerējumā „Mūsu skolas politika” un rakstā „Revolūcija un skola”. Viņš norādīja, ka agrāko elementārskolu, pagasta, draudzes u. tml. skolu vietā jāstājas vienotai tautskolai, kura dalās divās pakāpēs.

Izglītības komisārs E. Eferts-Klusais rakstā „Latvijas augstskola” apskatīja augstākās izglītības problēmas Padomju Latvijā. Viņš atzīmēja, ka pirmais solis ir zinātnes demokratizācija. Otrkārt, augstskolai jākļūst par plašu darba jaunatnes masu augstskolu. Apsveicot Latvijas augstskolas nodibināšanu 1919. gada februārī, E. Eferts-Klusais, kas bija viens no tās vadītājiem, rakstīja „Cīņā”: „Latvijas augstskolas durvis ir vaļā. Tagad ir darbs strādnieku jaunatnei tiešām pārvērst viņu par Padomju Latvijas augstskolu un proletāriskās zinātnes stipro pili.”

Stāstot par 1919. gadā nodibināto Padomju Latvijas Operas un Strādnieku teātra darbu, „Cīņa” regulāri publicēja recenzijas un apskatus par to izrādēm, jo sevišķi par jauniestudējumiem, asi vērsdamās pret atsevišķiem vecās, buržuāziskās mākslas recidīviem un skubinot latviešu skatuves māksliniekus veidot sociālistisko teātra mākslu.

Lielu vietu „Cīņas” slejās ieņēma raksti par republikas aizsardzības jautājumiem. Līdztekus LKP CK un valdības oficiālajiem dokumentiem, kas informēja par cīņu pret ārējo un iekšējo kontrrevolūciju, laikraksts, nerunājot nemaz par kārtējiem ziņojumiem, sistemātiski ievietoja Padomju Latvijas un tās armijas vadītāju rakstus, kā ari redakcijas ievadrakstus, kuros aplūkoja visaktuālākās republikas aizstāvēšanas problēmas.

„Strādnieki un strādnieces, bruņojieties!” — ar šādu virsrakstu „Cīņa” jau 19. janvārī publicēja Latvijas Padomju valdības priekšsēdētāja biedra J. Daniševska rakstu. Tajā viņš secināja, ka vācu baroni un latviešu buržuāzija mēģinās atgūt varu „kaut ieročiem rokās, aicinot sev palīgos svešu zemju iekarotājus-laupītājus... ieķīlājot svešajiem verdzinātājiem Latvijas dzelzceļus, ostas, pastu, telegrāfu un zemi”. Pret šādiem mēģinājumiem var uzstāties tikai bruņoti strādnieki un strādnieces. Latvijas proletariāts to saprot un tādēļ stājas armijā, lai tādējādi nodrošinātu uz visiem laikiem darba tautas uzvaru un brīvības. Brīvprātīgo ir ļoti daudz. Tas ir labi, konstatēja raksta autors. Bet par daudz nekad nebūs. Tāpēc J. Daniševskis aicināja, lai stājas tieši latviešu strēlnieku pulkos: „ Visi bijušie kareivji, strēlnieki, visi bijušie gūstekņi uri apmācītie strādnieki, steidzaties uri piesakāties par brīvprātīgiem darba Latvijas armijā.” Neapmācītajiem strādniekiem viņš ieteica pieteikties apriņķu kara nodaļās. Raksta autors gluži pamatoti aizrādīja, ka nepietiek tikai ar bruņotu pulciņu, družīnu u. tml. organizēšanu. Ienaidnieka pulki ir labi organizēti. Tiem pretim jāstāda tikpat labi organizēti un disciplinēti pulki. „Pie ieročiem!” dedzīgi aicināja Latvijas darbaļaudis J. Daniševskis. „Stājaties brīvprātīgo rindās, dubultojiet, trīskāršojiet Padomju Latvijas armiju!”

„Nesaudzīgu cīņu!”, „Pilsoņu karā”, „Uzbrukums sociālistiskai Latvijai”, „Cīņā par Latvijas Komūnu”, „Cīņa pret starptautiskiem baltgvardiem”, „Kaujā pret baroniem” — tie ir tikai daži „Ciņā” publicēto materiālu virsraksti, kas runā paši par sevi. Latvijas komunistu centrālorgāns atkal un atkal uzsvēra, ka ne jau Ulmaņa dažas rotas ir kāds nozīmigs faktors cīņā pret padomju varu Latvijā. „Tā ir angļu-amerikāņu nauda,” raksta P Stučka „Cīņā”, „viņu bruņu vilcieni un lielgabali, kas pļauj bruņoto latvju strādnieku rindas strēlnieku apģērbos. Igaunijas, Somijas un vēl Zviedrijas buržuāzija iet cīņā pret sarkano Latviju...” Rakstā „Seidemanieši Jelgavā” P. Stučka atzīmēja, ka ne buržuāziskā Pagaidu valdība, bet „vācu karaspēka pavēlnieks ir tas, kas vada un valda pār Kurzemes likteņiem”. A. Rozenbergs rakstā „Kas uzbrūk mums?” piebilda: „Valteri-Ulmaņi un Kalniņi-Menderi ir tikai padevīgi kalpi, kuri bez iebildumiem izpilda savu kungu un pavēlnieku pavēles.”

„Cīņā” publicētajā K. Jokurna rakstā „Latvijas fronte” bija uzsvērts, ka interventi grib izmantot Baltijas jūras piekrasti kā izdevīgu placdarmu, lai piekļūtu sociālistiskajai Padomju Krievijai. Tādēļ Latvijas frontei piešķirama divkārt svarīga nozīme. Šo pašu domu akcentēja J. Daniševskis rakstā „Uzbrukums sociālistiskai Latvijai”, norādot, ka „Latvijas apdraudēšana ir ari Krievijas apdraudēšana”. Tālab, viņš uzsvēra, „vistuvākais un ciešākais mūsu draugs ir Krievijas sociālistiskā republika”.

1919. gada marta trauksmainajās dienās, kad ienaidnieks pārgāja vispārējā uzbrukumā Kurzemē un guva zināmus panākumus, „Cīņa” diendienā aicināja Padomju Latvijas aizstāvjus par katru cenu nosargāt padomju varu. 13. martā laikraksts publicēja LKP CK aicinājumu „Biedriem komunistiem”, kurā bija teikts: „Biedri komunisti! Esiet sargvietāL. Nav cita uzdevuma kā vienīgi uzvarēt uz ārējās frontes. Nav citu rūpju kā vienīgi frontes drošība!... Centrālā Komiteja pasludina komunistisko Latviju par apdraudētu. Un ikvienam komunistam jābūt gatavam uz pirmo saucienu.”

Pēc dažām dienām laikraksts ievietoja republikas valdības uzsaukumu Padomju Latvijas armijai neatlaidīgi cīnīties pret ienaidnieku. Tam sekoja valdības aicinājums „Latvijas darba tautai” sasprindzināt visus spēkus padomju varas aizstāvēšanai. Valdība aicināja mest pie malas visas citas rūpes un slēgties ciešās rindās, lai uzvarētu ienaidnieku.

Rezumējot marta kauju rezultātus, A. Rozenbergs 1. aprīli „Cīņā” publicētajā rakstā „Par sarkano Rīgu!” īpaši akcentēja galvaspilsētas strādnieku lomu pilsētas nosargāšanā. Viņš rakstīja: „Strādnieki saprata, ka Rīgas ieņemšana no baltgvardiem būtu nāvīgs trieciens Padomju Latvijai un sāpīgi būtu sajūtams starptautiskai sociālistiskai revolūcijai... Tas radīja to lielo enerģiju, apzinību un sajūsmu, ar kādu Rīgas strādnieks ķērās pie Rīgas aizsardzības.”

Cīņa par Padomju Latvijas metropoli turpinājās, un tikai 1919. gada 22. maijā ienaidnieka pārspēkam to beidzot izdevās ieņemt. Padomju vara krita ari Vidzemē. Latvijas lielākajā daļā iestājās baiga reakcijas naids. Uz īsu laiku pārtrūka arī drosmīgās „Cīņas” balss. Bet tikai uz laiku. Jau jūnijā tā atskanēja Maskavā, bet augustā - atkal Rīgā.

R. Treijs. ATGRIEŠANĀS NO TRIMDAS

Vēstures zinātņu kandidēts No grāmatas „„Cīņas" slavenās gaitas", Izdevniecība „Liesma", 1974. gads.

Žurnālisti-trimdinieki

Mūsdienās vārdi „Angara” un „Bratska” padomju cilvēkiem labi pazīstami. Kurš gan nav dzirdējis par gigantisko Angaras hidroelektrostaciju, par nākamo Bratskas jūru? Izrunājot šos vārdus, mēs saklausām tālu vilcienu dunu, redzam nepārtrauktā virknē slīdošas smagi piekrautas automašīnas, vārdu sakot, mūsu acu priekšā paveras jaunas darba rosmes pilna dzīve.

Un tāpēc grūti pat iedomāties, ka pirms četrdesmit gadiem Bratska bija maz pazīstams, nomaļš Sibīrijas ciems, uz kurieni cara valdība izsūtīja politiskos „noziedzniekus”.

Bratska es nokļuvu 1915. — 1916. gada ziemā kopā ar lielu grupu administratīvā kārtā izsūtīto trimdinieku. No Pēterburgas mūs izsūtīja īpašos „Stolipina” arestantu vagonos 1915. gada novembra sākumā. Irkutskā iebraucām apmēram 25. decembri. Cik atceros, lidz pat Irkut-skai, t. i., vairāk nekā pusotra mēneša, mūs neveda uz pirti mazgāties un mūs vārda pilnā nozīmē utis ēda nost. Sevišķi atmiņā iespiedies pārsūtīšanas cietums Vjatkā (tagad Kirova). Kad mūs sadzina kamerā, pirmajā mirkli nekādi nevarējām aptvert, kur atrodamies; viss priekšā it kā griezās — sienas, guļvietas, griesti un pat grīda. Kas tad nu, vai acis māna? Nē. Tur mudžēja no blaktīm, prusakiem, utim. Skats bija šausmīgs. Par atlaišanos guļus nebija ko domāt, pat apsēsties nevarējām. Katrs kaut kā piemetās uz savas mantu pauniņas. Ne grāmatas, ne avīzes netika dotas. Laiku īsinājām stāstot. Ikviens stāstīja, ko atcerējās lasījis.

Atmiņā palicis tāds gadījums. Es stāstīju Raiņa „Uguni un naidi”, pati tur pat uz vietas tulkodama krievu valodā. Tulkojums, protams, bija gaužām bēdīgs, toties degsme un sajūsma milzīga. Nobeiguma vārdus:

„ Vēl cīņa nav galā un nebeigsies,

Tev, Lāčplēsi, Spīdola palīgā ies! "

es izkliedzu tā, ka noskanēja viss cietums. Atskrēja dežurants — „gailis” (tā mēs saucām vīriešu kārtas uzraugus; sievietes saucām par „vistām”) un mani, nelaimīgo, tik tikko neaizveda uz karceri.

Bez utīm mūs ceļā mocīja ari izsalkums (izņemot maizi, šķiet, vienu mārciņu, t. i., 400 gramu dienā, mums cita nekā neizsniedza). Tāpēc nav

nekāds brīnums, ka daudzi ceļā saslima ar izsitumu tīfu. Slimība sāka parādīties, līdzko atstājām Irkutsku. Irkutskā mūs „sašķiroja” un pa grupām sūtīja uz nometināšanas vietām. Mūs - Bratskas grupu - cilvēku 20, no kuriem daudzi bija partijas biedri — latvieši, pa dzelzceļu aizveda līdz Tulunas stacijai. No turienes gāja ceļš cauri taigai uz Bratsku. Jau Tulunā ar izsitumu tifu nomira divi biedri. Viens no viņiem Fricis Auziņš, atceros, bija 18 gadus vecs zēns, bezpartejiskais. Grupai bija jādodas tālāk kājām. Daudziem slimajiem temperatūra sniedzās līdz 40°. Starp tiem bija ari divi LSD CK locekļi: mans virs Kārlis Pečaks (partijā pazīstams ar vārdu Kaza, CK sastāvā ievēlēts 1914. g. LSD IV kongresā) un pēc kongresa CK sastāvā kooptētais Jānis Rutkis (partijā pazīstams ar vārdu Gusts), kas pirms apcietināšanas strādāja Rīgā par slimokases sekretāru rūpnīcā „Provodņiks”, kur nesaudzīgi cīnījās pret likvidatoriem, kas tur bija iesēdušies.

Ko mums bija darīt? Atstāt slimos Tulunā? Tas nozīmēja pamest viņus drošai nāvei, jo slimnīcas nebija. Bet kas gan kops artifu saslimušus arestantus? Nolēmām tomēr ņemt līdzi. Ar mokām sadabūjām viņiem pajūgus un ievīstījām, kā nu spējām. Viens atdeva savu šalli, otrs vatēto jaku, trešais lakatiņu, cits segu, palagu vai lieku kleitu. Nebija jau nekāds joks: sals -40 - -50°, pie tam mēs nebijām pieraduši, un tāpēc, likās, tas svilināja kā traks.

Beidzot tris pajūgi ar slimajiem un 12 - 15 cilvēki kājām devās ceļā. Jā noiet bija 250 lem, bet neviens nezaudēja dūšu, jo visi nojauta, ka trimdā nebūsim ilgi. Mūs spārnoja ticība, la nav vairs tālu revolūcija, kļuva silti ap sirdi, atceroties līdzjūtīgos skatienus, laipnos smaidus, maizes riecienus, tabaku, ar ko vienkāršie ļaudis mūs visā garajā ceļā iepriecināja.

Nevaru nepieminēt arī šādu komisku situāciju. Bijām kādas piecas sešas sievietes, visas LSD biedrenes. No viņām atceros Minnu Auziņu, savu māsu Elizabeti Krustiņsoni, Mildu Krustiņu, Martu Kuski. Toreiz bija modē ļoti šauri, gari svārki. Kaut kādi silti apģērba gabali mums tomēr bija: vienai mētelis, otrai silta jaka, bet kājās visām parastās kurpes. Bet ko tās gan nozīmēja Sibīrijas salā? Skaidrs, ka tādos apavos tālu netiksi. la kā bija pavēlēts nogādāt mūs galā dzīvus, tad, sūtot no Irkutskas, mums izsniedza kroņa velteņus, tik milzīgi lielus un platus, ka katrā velteni ērti varētu iebāzt abas kājas. Bet svārki bija šauri, tik tikko varējām dabūt pāri velteņiem. Pamēģini nu tādā stāvoklī virzītes uz priekšu!

Mūs kaut kā nostādīja ierindā un nokomandēja: „Soļos, mars!" Vīrieši tūliņ uzņēma soli, bet mēs — ne no vietas. „Nepaliki iepakaļ!” konvojs kliedza, bet pamēģini neatpalikt, kad nevari ne soli paspert. Ko darīt? Beidzot iedomājām sacelt svārkus virs ceļgaliem un tādā veidā kaut kā tripšinājām pa ceļu no Tulunas uz Bratsku. Izskats bija tik komisks, ka pat konvoji skatījās uz mums un smaidīja. Bet mēs arī šādā situācijā nezaudējām savu pašcieņu un soļojām lepni paceltām galvām.

Apmēram pusceļā kādā lielā ciemā (nosaukumu vairs neatceros) mūsu slimniekus, kas bija jau nesamaņā, novietoja slimnīcā, bet veselos noturēja divas nedēļas karantīnā un tad sūtīja tālāk. Tur. tālajā ciema slimnīcā nomira artifu vēl divi mūsu biedri — Rutkis-Gusts un Ernests Leite. LSD biedrs no 1902. gada, arodbiedrību kustības darbinieks Latvijā. Kad nokļuvām Bratskā. saslimu arī es un vēl daudzi citi. bet miršanas gadījumu vairāk nebija.

No Bratskas laikiem atmiņā saglabājušās vairākas epizodes. Mēs, politiskie izsūtītie, bijām liela grupa, cilvēku 60. Tur bija dažādu politisko partiju „pārstāvji”: vairāki eseri, pāris likvidatoru, pāris meņševiku, bet lielais vairums boļševiku, starp kuriem prāva grupa latviešu.

Mums bija sakari ar partijas Irkutskas boļševiku organizāciju. No turienes laiku pa laikam saņēmām nelegālo literatūru, atsevišķas proklamācijas. Partijas Sarkanais krusts sniedza mums arī materiālu palīdzību. 1916. gada vasarā no Irkutskas pie mums atbrauca kāds biedrs, kas pastāstīja par stāvokli partijā.

Politisko izsūtīto nelegālās kopsapulces notika ne visai bieži. (Vienā tādā sapulcē, 1916. gada .1. maijā, uznāca pristavs un vajadzēja izklīst.) Sajās sapulcēs dienas kārtībā parasti bija viens jautājums — pašreizējās stāvoklis. Sapulces noritēja visai vētraini. Kaislības uzbangoja ar tādu spēku, ka vārda pilnā nozīmē cits citam likās virsū ar dūrēm. Visbiežāk visu nokrāsu oportūnistiskie grupējumi pārskaitušies atstāja sapulci, nosaukdami mūs par dezorganizatoriem un Krievijas pazudinātājiem. Mūsu boļševistiskais lozungs — pārvērst imperiālistisko karu par pilsoņu karu — padarīja viņus gandrīz vai trakus. Stāvēdami aizsardzībnieku pozīcijās, viņi ar putām uz lūpām aicināja „saglabāt uzticību sabiedrotajiem” un turpināt karu līdz „galīgai uzvarai”. Likvidatora Moskova iemīļotā frāze bija” „Mūsu mīļā Anglija un brīnišķīgā Lrancija”. Mēs viņu tad arī pašu iesaucām par „brīnišķīgo Lranciju”.

Mūsu galvenais darbs bija pašmācība. Kādi tik toreiz netika dibināti pulciņi! Gan matemātikas, gan valodu, gan vēstures, politekonomijas un filozofijas. Bija pat kosmogrāfijas pulciņš. Ikviens no mums domāja, ka tikai trimdas laiku nepavadītu velti, ka tikai vairāk sakrātu zināšanas, jo tās taču būs vēlāk dzīvē vajadzīgas. Grāmatu mums bija maz. Marksa un Engelsa „Komunistiskais manifests” un Beļtova (Pļechanova) „Par monistisko pasaules uzskatu vēsturē” bija lasot sadīrātas driskās. Bija arī boļševisiiskā žurnāla „Prosveščeņije” daži numuri. Atceros, ka reiz saņēmām tikko iznākušo Deborina grāmatu „Filozofijas jautājumi”, ko iztirzājām pa nodaļām filozofijas pulciņā. Zināšanu toreiz mums šai nozarē bija ne visai daudz, bet dalībnieku strīdi bija ļoti dedzīgi, apspriežot jautājumus, kas ir „subjekts”, kas ir „objekts”, kas ir „objektīvā patiesība”. Svarīgākais tomēr bija tas, ka neviens no mums šajos strīdos nepalika vienaldzīgs.

Gandrīz visi gatavojām referātus, kurus pēc tam apspriedām. Atceros, ka reiz es uzrakstīju lielu referātu „Tugana-Baranovska politekonomijas kritika”. Nav prātā, ko torez īsti iztirzāju. Vispār mūsu nelaime bija tā, ka bija jālasa nevis tas, ko vajadzēja, bet tas, ko izdevās dabūt. Mans „gara ražojums” iznāca diezgan pabāls, naivs, it īpaši, ja salīdzina ar šodienu, kad tik plaši pieejami marksisma-ļeņinisma klasiķu darbi un cita literatūra.

Kāpēc gan es parto visu stāstu? Ne jau tas ir svarigi, vai es sagatavoju labu vai sliktu referātu. Bet man gribētos, lai mūsu jaunatne, lasīdama vecākās paaudzes atmiņas, redzētu, cik lielas zināšanu alkas mums bija un cik cītīgi mēs mācījāmies, pārvarēdami visas grūtības. Mēs taču toreiz bijām jauni — 20-25 gadi, bet izglītība gandrīz visiem zemākā — 4 klases. Bet cik daudz mēs bijām jau lasījuši! Kādos sarežģītos jautājumos gan mēs mēģinājām iedziļināties! Un visu to mēs darījām pašmācības ceļā, atraujot sev miegu un atpūtu.

Vēlāk, pēc revolūcijas, kad man radās iespēja nopietnāk studēt mark-sismu-ļeņinismu. es jutu, cik noderīgas bijušas mācības cietumā un trimdā, cik daudz devuši teorētiskie strīdi.

Mācījās ne tikai partijas biedri. Atceros tādu gadījumu. Trimdā kopā ar mums bija arī kāda Marija. Viņa bija bezpartejiska strādniece no Rīgas, izsūtīta kā „aizdomīga” kopā ar grupu arodbiedrības darbinieku. Latviski viņa mazliet lasīja un rakstīja, bet krieviski neprata ne vārda. Un te nu mūsu Marija bija stingri nolēmusi iemācīties runāt un lasīt krieviski. Atceros, ka viņa teica: „Pārbraukšu mājā un arī lasīšu krievu grāmatas.” Mēs, kas nu pratām krieviski, labprāt ņēmāmies viņu mācīt.

Bet apgūt krievu valodu viņai bija ļoti grūti. Piemēram, arvārdu „козёл” mēs ņēmāmies vairākas dienas, jo šo vārdu viņa visu laiku izrunāja „козел”. Tomēr ne reizi Marija neteica, ka nemācīsies, bet neatlaidīgi, soli pa solim virzījās uz priekšu.

Attiecības ar vietējiem zemniekiem mums bija ļoti labas. Tā kā Brat-skas ciems atradās ļoti tālu no pilsētām un lielākiem ceļiem, tad zemniekiem aizvest un pārdot savus lauksaimniecības produktus bija visai grūti. Trimdinieki bija vienīgie, kas ciemā pirka maizi, pienu, biezpienu u. c. Pirmām kārtām, protams, mēs pirkām no „sava” saimnieka, tāpēc mūs labprāt pieņēma dzīvot.

Ļoti bieži un pat veselām grupām pie mums nāca zemnieki ar vēstulēm. Jaunatne visa bija frontē, bet mājā palikušie gandrīz neviens neprata lasīt un rakstīt. Līdz ko saņem vēstuli no frontes, tā tūlīt skrien pie mums. Tas pats bija ar vēstuļu rakstīšanu. Bija gadījumi, kad izlasīt vai uzrakstīt vēstules brauca pie mums pat no 30 kilometru attāluma.

Kādas tad bija šīs vēstules no frontes? Divas trīs lappuses bija pierakstītas ar sveicieniem visiem radiem un pazīstamiem, nosaucot visus vārdā un tēva vārdā, un beigās katrā ziņā: „Gaidu atbildi kā lakstīgala vasaru.” Katrā vēstulē bija arī daži vārdi, kas pauda ilgas pēc savējiem, vēlēšanos drīzāk atgriezties mājās. Vēstuļu rakstīšanai tajā laikā bija liela nozīme aģitācijas ziņā, jo vēstules nerakstījām jau tieši tā, kā diktēja, bet savā redakcijā. Gadās, atnāk pie tevis večuks vīzēs (turienes nabadzīgie zemnieki kā ziemu, tā vasaru valkā vīzes, turpretim bagātie ziemu staigā velteņos, bet vasaru zābakos). Nu, un tad tu sāc apjautāties, kā dzīvo, aprunāties par sasāpējušiem jautājumiem. Galvenais bija, — vai drīz beigsies karš? Te nu mēs arī centāmies ieskaidrot gan šā kara laupīšanas raksturu, gan revolūcijas nepieciešamību, kas likvidētu patvaldniecisko iekārtu. Tādējādi uz fronti tika nosūtīta ne viena vien vēstule, kas palīdzēja karavīriem saskatīt šā kara imperiālistisko raksturu un sēja naidu pret tiem, kas to bija izraisījuši.

Mēs dzīvojām komūnās, pa trim četriem cilvēkiem kopā. Saimniecības darbus — ēdiena gatavošanu, trauku mazgāšanu, telpu apkopšanu veicām pēc kārtas. Galvenais eksistences līdzeklis bija „uztura nauda”, ko izsniedza kronis. To aprēķināja, ņemot par pamatu cietuma dienas devas vērtību. Sākumā mums izsniedza 6 rubļus mēnesī, pēc tam summu mazliet palielināja. Bez tam vēl ķērām zivīs, lasījām ogas. Vasarās un rudeņos, ražas novākšanas laikā, varējām arī kaut ko piepelnīt. Tomēr jāsaka, ka mēs ar šo blakus peļņu neaizrāvāmies, uzskatīdami par labāku materiālā ziņā ierobežoties, lai tikai vairāk laika atliktu mācībām.

Mūsu komūna bija izstrādājusi sev dienas režīmu karstā laikā: celties rītos pulksten trijos, kamēr vēss. So režīmu mēs stingri ievērojām un, gaismiņai svīstot, sēdāmies pie grāmatām; dienā peldējāmies, bet vakaros gājām pastaigāties.

Sakari ar Irkutsku deva iespēju noorganizēt dažu biedru bēgšanu no Bratskas trimdas. 1916. gada vasarā izbēga Jānis Votčtovs, Vijums Zīle un daži krievu biedri, kuru uzvārdus vairs neatceros.

1916. gada rudenī, pat pēc tās skopās informācijas, ko mēs izlobījām no avīzēm un Ezopa valodā uzrakstītajām vēstulēm, bija skaidri nojaušamas neveiksmes frontē un tautas augošā neapmierinātība pilsētās un laukos. Bija jūtama revolūcijas tuvošanās. Pēkšņi šai laikā paklīda baumas, ka visus trimdā nometinātos boļševikus sūtīšot uz priekšējām pozīcijām. Kam gan bija patika bez jēgas iet nāvē, pie tam revolūcijas priekšvakarā? Mūsu vīrieši sāka neatlaidīgi meklēt iespēju iekārtoties darbā kaut kādā uzņēmumā, kas strādāja aizsardzības vajadzībām.

Bez pristava atļaujas aiziet no ciema tālāk par 2 km nedrīkstēja. Bet turpat jāpiebilst, ka dabūt atļauju pārvietoties zonas robežās, kas atradās mūsu pristava pārziņā, nebija grūti.

Un tā kādu reizi ar pēdējo tvaikoni (Angara līdz Bratskai ir kuģojama) Bērziņš-Andersons, Pečaks un es devāmies augšup pa Angāru, kur kādus 100 km tālāk, kā stāstīja, esot kokzāģētava. Turvajagot darbaspēku. Atceros, rītā agri mūs izsēdināja vientuļā Angaras krastā, kur it kā vajadzēja atrasties zāģētavai. Vīrieši devās to meklēt, bet es paliku krastā pie mantām. Visapkārt nebija nevienas dzīvas dvēseles. Gaidīju stundu, gaidīju otru, tuvojās jau pusdienlaiks, bet manu biedru nebija. Tad mani pārņēma briesmīgas bailes. Ko tik visu es neiztēlojos savā fantāzijā! Man likās, ka viņus taigā saplosījuši nikni zvēri. Та es nosēdēju līdz vakaram ne dzīva, ne mirusi. Metās jau krēsla, kad beidzot ieraudzīju nākam savus pazudušos biedrus. Bet pēc kā viņi izskatījās! Nobridušies līdz ceļiem, sejas saskrāpētas, saulē un vējā nodegušas gluži sarkanas, bet paši noguruši līdz nāvei, tikko var kājas pavilkt. Abi smejas, saka: „Esam tintē līdz ausīm!”

Izrādījās, ka 12 — 15 km no šis vietas viņi tiešām atraduši zāģētavu, kādu „pirmsmozus laiku” uzņēmumu ar pāris zāģiem un četriem pieciem strādniekiem. Dabūt tur darbu neesot ir ko domāt. Ko mums bija darīt, ko iesākt? Kā nokļūt atpakaļ? Es biju tik priecīga par biedru atgriešanos, ka man vairs nekas nelikās par grūtu. Nolēmām iet gar krastu līdz kādam ciematam, sameklēt tur laivu un doties pa straumi līdz Bratskai. Naidi pavadījām turpat krastā, sakūrām ugunskuru, lai glābtos no mo-skitiem un odiem, bet otrā rītā sākās mūsu ceļojums. Grūti pat attēlot, ko nozīmē iet bez ceļa pa aizaugušu taigu, gar neapdzīvotu krastu. Kā zināms, Angaras krasti it ārkārtīgi skaisti: pakalni nepārtraukti mainās ar dziļām gravām. Par visu to ir jauki tīksmināties, braucot ar kuģi vai laivu, bet pamēģini iet. Katra grava ir ērkšķainiem krūmiem pieaudzis purvs, cilvēka roku neskarti, liānām pievīti brikšņi. Mēs bridām gan pa ūdeni, gan gājām pa sauszemi, reizēm līdām pat četrrāpus. Vārdu sakot, nomocījāmies šausmīgi, jo mums taču bija jānes arī savas mantas. Bet, neraugoties uz visām šīm, gribētos teikt, necilvēcīgajām grūtībām, neviens no mums nezaudēja dūšu. Pečaks — gara auguma, kalsnējs, ļoti kustīgs, āmen izcēlās ar savu straujumu, attapīgo valodu un lielo humora izjūtu, pie tam. ja bija kaut ko ieņēmis prātā, tad nebija vairs atrunājams. Reizēm tas varēja aiziet pat līdz tiepībai. Raksturīgs tāds gadījums: reiz 1916. gada vasarā mēs, grupa izsūtīto — cilvēku 12 — 15, devāmies uz 30 km attālo nelielo rūpnīcu. Ceļu neviens lāgā nezināja. Izgājām no Bratskas pēcpusdienā, jau krietni pievakarē, lai saule tik stipri necepinātu. Apmēram pusceļā taka sazarojās divās daļās. Pa kuru iet? Domas dālijās. Pēc diezgan dedzīgiem strīdiem vairums nolēma iet pa labi, bet Pečaks joprojām uzstāja, ka jāiet pa kreisi, un beigu beigās aizgāja viens pats. Mēs visi nokļuvām galā ap pusnakti. Pienāca rits, bet Pečaka arvien vēl nebija. Mēs jau sākām uztraukties un sataisījāmies meklēt — vai nu maz kas var naktī atgadīties taigā. Ap pulksten 10 no rīta ieradās mūsu tiepiņš, viss moskītu un odu sakosts, apmetis 40—50 kilometru līkumu. Kas tie bija par smiekliem un zobošanos! Bet Pečaks mierīgi atbildēja: „Jums tiktā nejauši laimējās, toties es tagad droši zinu, kurš ceļš ir pareizais.”

Bērziņš-Andersons bija neliela auguma, padrukns, mazliet flegmatiskām kustībām, ārkārtīgi mierīga rakstura cilvēks, kas vienmēr prata saglabāt aukstasinību un nosvērtību. Bija tāda sajūta, ka viņš kā ozols stingri ieaudzis zemē.

Un, lūk, šie divi pretējie raksturi grūtajā gājienā pa Angaras krastu ļoti labi papildināja viens otru. Grūtais viss tagad aizmirsies, palikusi prātā tikai dzirkstošā jautrība, humors, savstarpējais biedriskais atbalsts un stiprās draudzības jūtas, kas mūs vienoja.

Beidzot mēs nokļuvām līdz kādam ciemam, kur mūs riedams sagaidīja niknu suņu bars un ļoti laipnas saimnieces ar silta piena krūzēm. No vīriešiem mēs tur redzējām tikai pāris večuku ar baltām bārdām. No viena tāda mēs par 3 rubļiem nopirkām nelielu laiviņu, līdzīgu smailītei ar vienu airi, sakrāvām iekšā savas mantiņas, iesēdāmies paši un devāmies lejup pa straumi. Tas bija skaistākais brauciens manā mūžā. Vēlāk, pēc revolūcijas, man gadījās braukt pa daudzām mūsu Dzimtenes skaistākajām vietām, gan pa Gruzijas Kara ceļu, gan pa Baikala ezera krastiem, bet nekas nevar līdzināties braucienam mazajā laiviņā pa Angāru.

Angaras ūdens ir ļoti auksts, dzidrs, smaragdzaļš, bet straume ārkārtīgi strauja. Ziemā zem biezas ledus segas redzams upes dibens pat tajās vietās, kurtā kuģojama. Krasti ļoti gleznaini — stāvas klintis, pakalni, kraujas. Tas viss apaudzis ar mūžseniem kokiem — tumšzaļām eglēm, zilganzaļiem ciedriem, balteglēm. dzeltenīgi zaļām lapeglēm. Daudz ari lapu koku — apšu, kļavu, bērzu. Upe ļoti plata, tajā daudz salu. Та kā mēs braucām rudenī, tad krāsu bagātība bija tiešām neaprakstāma. Salas pacēlās kā ziedu pušķi un spoguļojās dzidrajos ūdeņos. Mēs braucām kā pa pasaku valstību. Daudz kas garajā mūžā piemirsies, bet redzētais skaistums iespiedies atmiņā tik dziļi, ka nevar aizmirst.

Bet mūsu brauciens beidzās gandrīz vai ar katastrofu. Bijām gandrīz jau pie Bratskas. kur Angara saplūst kopā ar otru taigas upi — Oku un ir 1,5 — 2 km plata. Tai bridi sacēlās liela vētra, un viļņi bangoja kā trakojošā jūrā. Alums vajadzēja tikt otrā krastā. Mūsu laiviņa bija piekrauta līdz pēdējam. Viens spēcīgs vilnis, un mēs būtu nogrimuši. Bez tam mums draudēja briesmas no krācēm, uz kurieni laiviņu nesa ātrā straume. Bērziņš, kas bija nosvērtāks, mēģināja pierunāt, lai nogaidām, kamēr upe nomierināsies. Bet mēs ar Pečaku muļķīgā jaunības pārgalvībā uzstājām, ka jābrauc tūliņ pāri. Atceros Bērziņa vārdus: „Nu manis dēļ... Bet man jūs žēl: jūs esat jauni, jums vēl visa dzīve priekšā, es jau esmu dzīvojis (viņš bija 20 gadus vecāks par mums). Brauksim, bet to es saku: uzskatu par muļķību riskēt ar dzīvību.” Tad viņš pieprasīja bez ierunām izpildīt visas viņa pavēles un deva komandu „negrozīties!”, satvēra airi, un mēs devāmies bīstamajā ceļā. Mūs izglāba tikai airētāja liela meistarība (jaunībā viņš bija braucis ar plostiem) un apbrīnojamā aukstasinība. Upes vidū airis salūza. Vienā mirklī Bērziņš paņēma katrā rokā pa aira galam un turpināja ciņu ar viļņiem. Pie Bratskas krastmalā saradās viss ciems. Redzam, pa krastu skraida mūsu biedri, vicina rokām, kaut ko kliedz. Acīm redzot meklē laivu, lai dotos mums palīgā. Straume mūs bija aiznesusi krietni lejpus ciemam, kad Bērziņam ar milzu piepūli izdevās piestāt krastā. Mums saskrēja apkārt biedri, apkampa, apsveica. Mani pārņēma dziļa vainas apziņa pret Bērziņu un kauns par savu muļķību. Acīm redzot ari Pečaks izjuta to pašu. To varēja manīt no viņa apmulsušā skatiena. Bērziņš laikam saprata mūs un uzmundrinoši smaidīja.

Atkal vienmuļi ritēja dienas: mācības, strīdi, gaidas. Kādu dienu 1917. gada marta sākumā mums bija politnodarbības. Bijām sapulcējušies sieviešu komūnas jumtistabiņā, kur dzīvoja A. Berga, M. Krustiņa un iepriekš minētā Marija. Pašā nodarbību karstumā pēkšņi iedrāžas kāds no izsūtītajiem — bāls, bez elpas, rokās kaut kāds papīrs, un kliedz: „Biedri, cara vairs nav. Petrogradā revolūcija!” Visi pietrūkās kājās, sāka runāt, apkampās, skūpstījās. Reizes piecas sešas vēl un vēlreiz visi pārlasījām telegramu par Nikolaja atteikšanos no troņa. Biedrs bija atnesis šās telegramas norakstu. Tūlīt sapulcējās visa izsūtīto kolonija, un mēs izstrādājām rīcību plānu. Tika nolemts nekavējoties iejaukties notikumu gaitā, pirmām kārtām padarīt nekaitīgus vietējās varas orgānus, t.i., apcietināt pristavu. ievēlēt ciema komiteju, kas kārtotu visas lietas, norīkot pastā dežūras, lai no mums nenoslēptu pienākušās ziņas. Tāpat nolēmām pārvēlēt patērētāju biedribas valdi, kurā bija tikai budži.

Ciemā nebija cilvēka, kas nebūtu piedalījies mītiņā. Dziedājām revolucionārās dziesmas. Visu to vadīja boļševiki. Sevišķi enerģiski rīkojās Bērziņš-Andersons, Pečaks un Ancelovičs, Pēterburgas boļševiks. Arī es biju tajā grupā, kas arestēja pristavu. Viņš padevās „bez ciņas”. Atdeva zobenu un revolveri un apjucis murmināja: „Kungi, kungi, kāpēc varas darbus? Es pats esmu pret caru.”

Bratskā vēl līdz mūsdienām saglabājies 1631. gadā no lapegļu baļķiem celtais Bratskas cietokšņa sargtornis. Sargtorņa apakšā ir mazs kambarītis. Sājā kambarītī mēs tad arī ieslodzījām pristavu. Par ciema skrīveri toreiz bija ļoti jauks puisis, diemžēl, uzvārdu vairs neatceros. Jauns vēl, gadu divdesmit, staigāja ar kruķiem. Viņš mūs atbalstīja visos pasākumos. Drīz vien ciemā noorganizējās jauna vara ar izsūtītajiem boļševikiem priekšgalā. Visu laiku vajadzēja karot ar oportūnistiem, kuri pārmeta mums vardarbību un aicināja izturēties mierīgi un nogaidīt. Nav vairs prātā, kādus lēmumus toreiz pieņēma jaunā vara, bet labi atceros, ka patērētāju biedrības veikala priekšā sasauktajā mītiņā kāds zemnieks, stāvēdams uz lieveņa, ņurcīja rokās cepuri un runāja: „Areče, pienākusi arī mūsu reize.”

Ciemā viss vārījās kā katlā. Šķita, ka nav neitrāls neviens. Katrs kaut ko aizstāvēja, par kaut ko strīdējās. Tā pagāja viena diena, otra, trešā, ceturtā. Nevienas telegramas, nekādas ziņas vairs. Nezinājām, kas notiek pasaulē. Te paklīda baumas, ka nekādas revolūcijas neesot bijis, ka saņemtā telegrama — vienkārši provokācija, ka uz Bratsku nākot melnā sotņa, lai ar mums izrēķinātos. Viens otrs ļauni priecājās, bet oportū-nistu nometnē valdīja pilnīga panika, jo, lūk, boļševiku dēļ ari viņi varot nokļūt nepatikšanās. Jāatzīstas — bija ļoti nemierīgi ap sirdi un tai pašā laikā gribējās ticēt, ka revolūcija tomēr notiek. Iedzīvotāji, kas mums simpatizēja, deva padomus, kur mums labāk tverties, ja vajadzētu bēgt, lai nenokļūtu melnās sotņas rokās. Bet viss beidzās laimīgi. Pēc dažām dienām no Irkutskas ieradās kaut kādi pilnvarotie, pienāca avīzes, no kurām uzzinājām, ka Krievijā tiešām revolūcija, ka visi politiskie amnestēti un drīkst atgriezties mājās. Bet skaidra priekšstata par Krievijā radušos stāvokli, par padomēm un Pagaidu valdību mums toreiz vēl nebija. Par to uzzinājām tikai vēlāk, vilcienā, kad mums rokās nokļuva „Pravda” un citas avīzes.

Sākām prasīt, lai mūs uz ātrāko sūta mājās. Marta otrajā pusē pienāca ilgi gaidītā diena. Mums sagādāja pajūgus. Atvadīties bija sanākuši gandrīz visi ciema iedzīvotāji. Mēs pacēlām sarkano karogu, uzstājāmies ar runām, aicinājām nepalikt mierā, bet prasīt lai visi zemnieki dabūtu zemi, lai tiktu izbeigts karš. Ar sarkano karogu pirmajā pajūgā, revolucionārām dziesmām skanot, mūsu brauciens virzījās uz priekšu. Pa ceļam mums no citiem ciemiem vēl pievienojās pajūgi, kuros arī brauca trimdinieki. Cik daudz apsveikuma izsaucienu, cik daudz prieka! Visapkārt pavasara gaidās šalcošā zaļā taiga, žilbinoši baltais sniegs, garā pajūgu rinda ar cilvēkiem, kas smejas un dzied, saulē lāsmojošais sarkanais karogs — tā ir aina, kas man vēl tagad stāv acu priekšā.

Mūsu svētdienīgais garastāvoklis mazliet aptumšojās Tulunā. Dzelzceļa stacijas priekšnieks kategoriski atteicās tuvākajās dienās iesēdināt mūs vilcienā, kas iet uz galvaspilsētu. Atsevišķu vagonu neesot, vilcieni pārpildīti un vispār tā neesot viņa darīšana. Atceros, pa naidi mūs, lielu grupu, pieņēma pie sevis dzelzceļa sargs. Viņš mūs arī pamācīja, lai uzstājamies enerģiskāk — gan vagoni atradīšoties. Un, tiešām, jau otrā dienā pēc mūsu pārstāvju kategoriska pieprasījuma stacijas priekšniekam vagoni atradās, un tos piekabināja kārtējam vilcienam.

No ceļa palikuši atmiņā bezgalīgie mītiņi. Cilvēku visur bija kā jūra. Likās, ka notiek lielā tautu staigāšana, visiem kaut kur jābrauc. Visās vietās, kur pieturēja vilciens, arī mēs runājām, runājām, stāvēdami uz vagona kāpšļiem. Raksturīgi, ka tur, kur uzstājās boļševiku runātājs, klausītāju arvien bija vairāk. Braucām samērā ātri un jau aprīļa sākumā bijām Petrogradā. Dzelzceļa stacijās, it īpaši sākot no Uraliem, biežāk varējām dabūt avīzes, arī „Pravdu” tā ka, iebraucot Petrogradā, es jau biju iepazinusies ar Ļeņina Aprīļa tēzēm. Mēs, boļševiki, degām nepacietībā iesaistīties cīņā.

Petrograda mūs pārsteidza ar savu kūsājošo dzīvi, ar savu troksni. Ielas bija pilnas cilvēku. Situācija toreiz bija ļoti asa. Ikviena boļševika svēts pienākums bija mesties tieši notikumu virpuli, nepalikt malā kā vienaldzīgam novērotājam, bet aktīvi cīnīties par Ļeņina līniju, nepalaižot garām ne mazāko iespēju izskaidrot masām notikumu jēgu, nepaiet garām meņševiku un eseru pļāpāšanai. So periodu raksturo kāds gadījums pirmajā vakarā pēc iebraukšanas Petrogradā.

Lai pasargātu mūs no kņadas kopmītnēs, ko mums, no trimdas pārbraukušajiem, piedāvāja labdarības komisijas pie pilsētas domēm, ar mums kopā atbraukušais petrogradietis, boļševiks Naums Ancelovičs uzaicināja mūs pie sevis. Starp tiem, atceros, bija E Apelis, M. Auzi-ņa, K. Pečaks un Bērzīņš-Anderosns. Mūs uzņēma ļoti laipni. Sakarā ar vecākā dēla Nauma pārbraukšanu tika rīkots vakars. Cilvēku salasījās daudz, tur bija gan ārsti, gan studenti, gan mākslinieki. Saruna pie galda pēc dažām vispārējām frāzēm, dabiski, pārgāja uz politiku. Pēkšņi kāda jauna dāma sāka sajūsmā gandrīz vai bez elpas stāstīt, ka šodien bijusi „burvīgā manifestācijā”, ka „debešķīgo Kerenski uz rokām nēsāja” utt. Tad tikai sākās! Izrādījās, ka klātesošajiem ir dažādas domas par visiem galvenajiem jautājumiem. Pirmais neizturēja Naums un sāka kliegt: „Tavs debešķīgais Kerenskis” ir tikai buržuāzijas sulainis!” Visi klātesošie iekaisa, neviens daudz nekautrējās izteicienos. Boļševiki pienagloja pie kauna staba eserus un meņševikus, runāja par kara imperiālistisko raksturu un nepieciešamību noslēgt mieru, bet meņševiki mūs sauca pārvācu spiegiem un dezorganizatoriem. Visi trūkās augšā no savām vietām, par vakariņām neviens vairs nedomāja. Šajā šaurās sabiedrības konfliktā kā ūdens pilienā atspoguļojās tā milzigā šķiru cīņa, kas notika visā zemē. Strīdi izcēlās visur, jo plašas tautas masas tiešām bija modušās sabiedriskajai dzīvei.

Toreiz Petrogradā nodzīvoju tikai dažas dienas. Otrā vai trešā dienā pēc pārbraukšanas Pečaks tika aizsūtīts uz Maskavu par latviešu boļševistiskās avīzes „Sociāldemokrāts” redaktoru. Pēc pāris dienām ari es izbraucu uz Maskavu, kur iesaistījos masu politiskās audzināšanas darbā, palīdzot sagatavot Lielo Oktobra sociālistisko revolūciju.

M. Kurstiņsone. UZ MĀJĀM, UZ REVOLŪCIJAS ZEMI

No grāmatas „Grūst vecā pasaule...", „Latvijas valsts izdevniecība", Rīgā, 1957

Tiklīdz pienāca avīžu ziņas par Krievijā notikušo 1917. gada Februāra revolūciju, mēs, pa visu Ameriku izkaisītie revolucionārie emigranti, bijām kā spārnos. Domas traucās pāri okeānam — bija pienācis laiks arī mums atgriezties pie praktiska revolucionāra darba dzimtenē.

Daudzi no mums. emigrantiem, pēc 1905. gada revolūcijas sakāves bija nodzīvojuši Amerikā turpat jau desmit gadu. Bet kas gan vairs varēja mūs saistīt šajā aizokeāna zemē? Ne jau iedzīves pēc. ne laimi meklēt bijām braukuši šurp. Tikai Krievijas cariskās reakcijas skarbie vēji bija dzinuši mūs svešumā meklēt patvērumu. Lūk, kā raksturoja šos revolucionāros emigrantus partijas darbinieks un rakstnieks Dāvids Beika (Bernards): „Viņi kāpa Amerikas krastā ar visu cīņas karstumu, pulvera dūmos apkvēpuši, mītiņu runām un ložu mūzikai vēl ausīs skanot. Viņi ienesa kaujas garu un bangojušu nemieru mierīgajās latviešu kolonijās. Sarkano emigrantu plūdi vilkās cauri visu 1906. un turpinājās 1907. gadā. Tie bija rīcības komiteju locekļi, partijas centru darbinieki, kaujinieki un mežabrāļi... Vairums bija fabriku strādnieki un lauku gājēji. Bet bija laba daļa inteliģentu un saimniekdēlu, lauku saimnieku un pilsētu sikburžuju. Bija sociāldemokrāti — boļševiki un meņševiki, savienībnie-ki, anarhisti, bezpartejiskie. Drīz vien jaunie emigranti visās latviešu sociāldemokrātu grupās izrādījās vairākumā: gada laikā, caurmērā ņemot, biedru skaits tajos četrkāršojās. Sapulcēs dzirdēja vairs tikai runas par Latviju un jūsmīgus aicinājumus uz atjaunotām ciņām Krievijā.”

Sie emigranti sekoja notikumiem Krievijā, zināja par 1914. gadā notikušo Latvijas Sociāldemokrātijas IV kongresu, kurā bija piedalījies V I. Ļeņins un palīdzējis sakaut un padzīt meņševikus no vadības. Sis notikums bija atstājis dziļu iespaidu uz visas Amerikas latviešu strādniekiem, it ipaši uz abām frakcijām. Pēdējos gados pirms Februāra revolūcijas ari Amerikā dzīvojošo latviešu sociāldemokrātu vidū bija nostiprinājies boļševistiskais virziens, jo kustību vadīja Fr. Roziņš-Azis, kurš ieradās Amerikā 1913. gada rudeni.

Nu vairs nebija cara, tāpēc sākām domāt un spriest par atgriešanos dzimtenē.

Bostonas Latviešu strādnieku biedrība, kura apvienoja ap 500 biedru, tūlīt sasauca biedru pilnsapulci. Zāli izgreznojām vītnēm, sarkaniem karogiem, pat visas lampas apvilkām ar sarkanu drānu. Biedru sanāca pilna zāle. Pirmais sapulcē runāja Fr. Roziņš, apsveikdams biedrus ar

pirmo uzvaru — cara gāšanu, un aicināja biedrus tūlīt doties uz mājām, uz revolūcijas zemi, paskaidroja boļševiku partijas uzdevumus revolūcijas tālākvirzišanā. Sapulcē runāja arī 1905. gada mežabrālis Dāvids Beika, norādīdams, ka XX gadsimta ķēms Krievijā nu reiz ir nogāzts. Arī viņš aicināja biedrus brauki mājās. Vēl runāja partijas darbinieks Arnolds Neibuts. Visi biedri bija pacilātā garastāvokli un runāja tikai par to, kā drīzāk nokļūt dzimtenē.

Sapulce nolēma, ka aktīvākie, fiziski veselākie biedri tūlīt dosies ceļā. Tā kā visi gribēja braukt tūlīt, tad vajadzēja noteikt zināmu kārtību. Braucēju grupas noformējās Ņujorkā, kur saradās biedri no dažādām Amerikas pilsētām. Pirmie no Bostonas aizbrauca liepājnieks Rūdolfs Stāls, Penness (Onkulītis), Arnolds Neibuts, Rigas kaujinieks Lau-bergs (Griška). Pirmā grupa no Ņujorkas brauca caur Angliju. Arī tie, kuri uzreiz nevarēja atstāt darbu vai kuriem bija ģimenes, sāka posties ceļā. Vajadzēja visu apsvērt, sagādāt līdzekļus tik tālam ceļojumam. Ceļā posās arī citu partiju un dažādu tautību emigranti.

1. aprīlī arī mēs, otrā grupa, ar vilcienu izbraucām no Bostonas uz Ņujorku. Jāatzīmē, ka Ņujorkā tolaik aktīvi darbojās krievu sociāldemokrātu grupa, kurai tur bija savs klubs. Ņujorkā pastāvēja divas latviešu emigrantu grupas: „Cīņas biedri”, kas bija boļševiki, un Latviešu Ņujorkas nozare Nr. 2 — meņševiki. „Cīņas biedri” īrēja kluba telpas, pie kluba darbojās dramatiskā kopa, koris, orķestris. Dramatiskā kopa un koris bez organizācijas ziņas nekur neuzstājās. Ienākumus, ko guva. sarīkojot vakarus, sūtīja politiskajiem ieslodzītajiem Latvijā. Dažreiz sarīkojumos piedalījās ari Bostonas klubs. Bostonieši brauca uz Ņujorku, lai organizētu kopīgus sarīkojumus, tāpēc daudzi Ņujorkas biedri mums, bostoniešiem, bija jau agrāk pazīstami. Tie mums pastāstīja, ka arī Ņujorkā notikušas plašas masu sapulces un asas diskusijas starp boļševikiem un meņševikiem, piedalījušies arī bundisti, eseri un anarhisti. Ņujorkā starp anarhistiem bija ari latvieši. Šeit bija darbojusies arī Luize Mauriņa, kuras vecāki bija baptisti, viens brālis darbojās Bostonā kā boļševiks, bet jaunākais brālis māsas ietekmē bija pieslējies anarhistiem. Kara laikā uz Amerikas neatkarības svētkiem, 4. jūliju, Mauriņa pulcējusi savā dzīvoklī anarhistus, kur tie gatavojuši bumbas. Bumba sprāgusi un izpostījusi piecstāvu mājā vairākus dzīvokļus. Bumbu gatavotāji un arī dažu dzīvokļu iemītnieki gājuši bojā. Mauriņa palikusi dzīva, jo sprādziena laikā bijusi aizgājusi uz veikalu. Šo Mauriņu viņas skaļo frāžu dēļ bija iesaukuši par „Brīvības Luizi”. un. kad viņa ieradusies „Cīņas biedru” sarīkojumos, lai izplatītu anarhistu literatūru, viņu vienkārši metuši ārā.

Viss šis raibais Ņujorkas emigrantu sastāvs liek nojaust, kādi strīdi te izraisījās par revolūcijas tālāko gaitu Krievijā, par pašreizējiem uzdevumiem. Visi bija vienis pratis tikai par to, ka jābrauc mājās, jāpiedalās pašreizējos notikumos.

Ņujorkas latviešu boļševiki sapulcē bija atklāti nobalsojuši, kurus laist pirmos, jo visi uzreiz nevarēja aizbraukt. Tāpēc bija izraudzījušies tos, kuri vairāk vajadzīgi revolucionārajam darbam.

Otru braucēju grupu izveidoja krievu, igauņu un latviešu emigranti, kurā vairums tomēr bija latviešu. Latviešu boļševiku sanāca kādi trīsdesmit, starp tiem Dāvids Beika, Paula Freiberga, Kārlis Austriņš, Otilija Austriņa, Sīmanis Berģis, Liene Berga, Kārlis Kalniņš, Kārlis Šulcs, Oto Paegle, Jānis Kupcis u. c. Daudziem bija ģimenes, bērnu vien sanāca vienpadsmit. Lietuviešu vidū bija ievērojamais partijas darbinieks Mickevičs-Kapsukas ar sievu, no krieviem — Sergejs Degtjarevs ar sievu A. Boksbergu (Zentu). Mūsu grupā brauca arī anarhists Smirnovs.

No Ņujorkas braucām ar vilcienu līdz Cikagai. Stacijā mūs pavadīja latviešu sociāldemokrāti. Mums sameta naudu ceļam. Apspriedām, ko darīt ar šo naudu. Nolēmām iegādāties sarkano karogu. Sīmanis Berģis aizgāja uz veikalu un nopirka sarkanu zīda drānu, zelta krāsas bārkstis un lentīti, lai uzšūtu karogu. No Cikagas braucām ar vilcienu uz ostas pilsētu Sietli. Kopā ar vietējiem latviešu un amerikāņu strādniekiem. Sietie svinējām 1. Maija svētkus: sarīkojām demonstrāciju uz nošauto streikotāju kapiem un cietumu, dziedājām revolucionārās dziesmas. Cietumnieki mums atbildēja pa logiem ar roku mājieniem. Bijām pārsteigti, kad tajā pašā vakarā kinohronikā redzējām paši sevi gājienā uz kapiem. Skatījāmies kinofilmu „Cikagas džungļos”, kur tēlota strādnieku izmantošana un smagie darba apstākļi lopkautuvēs. Nākošajās dienās šo filmu aizliedza izrādīt, aizliedza izrādīt arī kinohroniku — mūsu

I. Maija demonstrāciju.

Sietie, kur bijām apmetušies uz dažām dienām, sagājām kopā kāda kluba telpās, lai informētos par tālāko braucienu. Klubā anarhisti bija sākuši gatavot savu karogu. Pie sienas bija piestiprināta melna drāna. Mūsu biedri uz šīs drānas uzzīmēja miroņa galvaskausu un stilba kaulus, tā apzīmēdami anarhistu būtību. Anarhisti pēc tam sprāga vai no ādas ārā un bija gatavi kauties, bet vainīgos neatrada. Visi tikai smējās par anarhistu simbolu.

Sietie mums piedāvāja vecu preču kuģi, ar kuru no Anglijas braucis

J. Jansons-Brauns. Ievēlējām komisiju, kurā ietilpa Sīmanis Berģis. Kārlis Austriņš un Karlsons (no Filadelfijas). Komisija griezās pie Krievijas konsula Sietlē un dabūja naudas līdzekļus tālākam braucienam.

No Sieties devāmies ar vilcienu uz Sanfrancisko, kur nokļuvām uz japāņu pasažieru kuģa. Mums bija jādodas pāri Klusajam okeānam. Ne tik viegli bija kāpt uz šī okeāna kuģa, — nebija vēl aizmirsta kuģa ,,Ti-tāniks” bojā eja, bet bažas bija jāpārvar. Pa ceļam kuģis piestāja Havaju salās, kur uzņēma ūdeni un ogles. Havajas osta bija dīkdieņu kapitālistu pilsēta, kur visus darbus veica havajieši. Mūs pārsteidza, ka havajieši ir šiem kapitālistiem ari rotaļlieta. Ostā ap kuģiem havajieši lūdza dāvanas, peldot ūdenī. Bagātnieki no kuģa meta ūdenī naudas gabalus; havajiešiem vajadzēja tos noķert un parādīt, citādi vairāk nemeta.

Pēc 18 dienu brauciena pa okeānu nokļuvām japāņu ostas pilsētā Jo-kohamā, netālu no Tokio. Sis brauciens bija grūts tai ziņā, ka daudzi biedri stipri cieta no jūras slimības. Vēl no mežabrāļu gaitu laikiem Bei-ka slimoja ar reimatismu un ļoti cieta.

Jokohamā dzīvojām rikšām izīrējamās istabās. Gulējām uz grīdas, kur novietoja no smalldem salmiem pītas vītnes cilvēku garumā. Tas pārsedza ar speciāliem paklājiem. Gultu, tāpat ari galdu un krēslu japāņu rikšas nelietoja. Sēdēja uz spilventiņiem, kurus novietoja uz paklājiem. Kad mums vajadzēja kaut kur iet, rikšas piedāvājās mūs aizvest. Mēs nevarējām braukt ar cilvēkiem, pat mūsu mazās meitenes slēpās, lai nebūtu jākāpj ratos, ko vilka cilvēki.

Lai brauktu uz Krieviju, vajadzēja iegādāties Krievijas vizas. Atkal vajadzēja griezties pie Krievijas konsula. Austriņš prasīja rikšam ceļu, kā nokļūt pie konsula. Rikšas piedāvājās aizvest. Austriņš prasīja, cik tas maksās, un samaksāja, pēc tam pavēlēja rikšam sēsties ratos. Rikša neiedrošinājās neizpildīt „kunga" pavēli un iesēdās. Austriņš sāka vilkt ratiņus, noteiktdams, lai rikša zina, kā ir, kad cilvēks ved. Rikša sāka kliegt „kungs, kungs!”, jo viņam bija bail no tādas „kunga” rīcības.

Vizas saņemšana ievilkās uz dienām piecām. Pa to laiku novietojāmies angļu tūristu viesnīcā „Sekspirs”, hipodroma tuvumā. Te viss bija iekārtots pēc eiropiešu parauga. Mūs pārsteidza tas, ka japāņu strādniekiem pa divām nedēļām tikai viena brīva diena. Sievietes alga par vienu un to pašu darbu uz pusi mazāka nekā vīrietim. To mums pastāstīja paši strādnieki, ar kuriem sarunājāmies angļu valodā.

Apmeklējām arī japāņu teātri. Valodu nesapratām, tāpēc par izrādi nevarējām spriest. Zālē bija soli, uz soliem mazi zīda spilventiņi. Japāņi sēdēja, sakrustojuši kājas uz spilventiņa. Ari mēs sēdējām uz spilventiņiem, bet mums kājas karājās no soliem. Smējāmies par neparasto sēdēšanu. Viesnīcniekam samaksājām par ēdienu un apkopšanu, bet pirms aizbraukšanas uzzinājām, ka visa samaksa ir dzeramnauda, ko mēs nedevām. Izrādījās, apkopēji maksā vēl viesnīcniekam par to, ka viņš ļauj strādāt. Savācām naudu apkopējiem, gribējām nodot, lai paši sadala. Apkopēji sāka lūgt, lai tikai nedodot viņu kungam. Tad sasaucām visus kopā un izsniedzām. Viņi bija ļoti pārsteigti un aizgrābti pateicībā par tādu samaksu, jo parasti viņiem par dzeramnaudām kungu priekšā bija jāmetas ar pieri pret grīdu.

No Jokodamas ar kuģi braucām vēl vienu naidi, tad pa Dienvidkoreju ar vilcienu; atkal ar kuģi pāri jūras šaurumam, atkal ar vilcienu uz Mukdenu un tālāk uz Harbinu. Kad nu beidzot bijām nokļuvuši Harbinā, mūs no šejienes negribēja nekur tālāk laist. Kerenska valdība turpināja karu, un Harbinā visus iebraukušos vīriešus gribēja mobilizēt un sūtīt uz fronti. Harbinā jau bija saplūduši emigranti no dažādām valstīm. Citu partiju emigranti izklīda, daži palika Harbinā, citi aizbrauca. Mūsu boļševiku grupa sarīkoja mītiņu kopā ar Harbinas garnizonu. Vēl uz kuģa ceļā no Sanfrancisko uz Jokohamu Nīcmanis (no Ņujorkas) uzzīmēja burtus un Austriņa izšuva sarkano karogu. Uz karoga bija devīze „Visu zemju proletārieši, savienojieties!” - vienā pusē latviešu, otrā pusē krievu valodā. Japanā nogrieza bambuka kātu. pie kura piestiprināja karoga drānu. Ar šo karogu devāmies uz mītiņu. Mītiņā runāja Sergejs Degtjarevs unMickevičs-Kapsukas. Garnizons nostājās boļševiku pusē. Kad Harbinas padome uzzināja par garnizona nostāju, tā nobijās no boļševistiskās aģitācijas un iedeva vagonus, lai mēs izbrauktu. Lai pa ceļam mūs neaizturētu citās pilsētās, neliela Harbinas karaspēka vienība mūs pavadīja līdz Irkutskai.

Katrā stacijā, kur iebraucām, kopā ar dzelzceļniekiem un vietējiem iedzīvotājiem noturējām mītiņu. Sarkanais karogs visur pulcināja ap mums masas. Mūsu grupas partijas biedri runāja šais mītiņos un noskaidroja masām boļševiku partijas nostāju un uzdevumus. Ceļa-binskā atkal pacēlām sarkano karogu, bet stacijas priekšnieks gribēja karogu atņemt. Karogu vajadzēja izplest vagonā pie loga. Stacijas priekšnieks pavēlēja atņemt „buntavniekiem” vagonus un nelaist mūs tālāk. Ari te ar boļševiku vārdu izlauzāmies cauri, jo strādnieki mūs visur atbalstīja.

14. maijā, pēc pusotra mēneša ilga ceļojuma, mēs iebraucām Pet-rogradā. Šeit neviens mūs nesagaidija. Vienīgie, kas mums uz vietas palīdzēja, bija revolucionārie matroži. Viņi uzņēma mūs savās kazarmās un deva savu ēdienu. Maizi Petrogradā toreiz izsniedza uz kartītēm, bet mums tādu nebija.

Pa ceļam mūsu mazā meitiņa Ženija jau Ceļabinskā saslima ar plaušu karsoni. Viņai vajadzēja turpināt ceļu slimai, bet Petrogradā nezinājām, ko iesākt ar slimo bērnu. Šinī laikā Petrogradā notika Viskrievijas I Padomju kongress. Sīmanis Berģis devās uz kongresu. Turviņš bija saticis Laubergu, kas jau agrāk bija aizbraucis no Amerikas un ieradies kongresā no Rīgas. Lauberga tēvs strādāja Petrogradā kādās dzirnavās. Pie Lauberga tēva mēs atkal dabūjām paēst Krievijas maizi. Viņš uzņēma mūsu ģimeni savā dzīvoklī, kamēr meitiņa atveseļojās.

Pa to laiku biedri bija saistījušies ar Petrogradas boļševiku partijas komiteju. Dāvids Beika no Petrogradas tūlīt devās uz Maskavu, vēlāk ieradās Rīgā. Pēc dažām dienām biedru grupa, kurā bija abi Austriņi, Sīmanis Berģis ar ģimeni, Ješovskis, Šulcs, es u. c., devās atkal ceļā. 17. jūnijā beidzot iebraucām Rīgā. Savu sarkano karogu nodevām partijas Rīgas komitejai. So karogu iznesa 1. Maijā demonstrācijā ari 1919. gadā.

Rūdolfs Štāls, kas no Amerikas bija izbraucis agrāk, jau strādāja R.igā, „Cīņas” redakcijā, Berģds, Austriņš, Allens un Ješovskis sāka strādāt partijas darbā, vēlāk viņus ievēlēja partijas Rīgas komitejā. Pēc kāda laika Rīgā ieradās arī Oto Paegle. vecs Rīgas atslēdznieks, kas Petrogradā bija saticis savus vecos partijas biedrus un kopā ar Petrogradas strādniekiem piedalījās Kšesinskas pils apsargāšanā, kur līdz 3. jūlija demonstrācijai atradās boļševiku partijas CKun V I. Ļeņins. Paegle sāka strādāt ķīmijas rūpniecības strādnieku arodbiedrībā. Tagad mēs, daļa emigrantu, bijām mājās, dzimtenē, un katrs iekļāvās revolucionārajā darbā, kur un kā varēdams. Tikai Fr. Roziņš-Azis vēl palika Amerikā, lai organizētu un vadītu palikušo biedru atgriešanos.

Rīgā noritēja spraigs partijas darbs, jo tolaik visi gatavojās Rīgas domes vēlēšanām. Atceros, kādu svētdienu Grīziņkalnā notika Rīgas darbaļaužu sapulce. No boļševikiem sapulcē runāja Daņiševskis, Beika, Sīmanis Berģis, Austriņš, Rīgas strādnieku deputātu padomes Izpildu komitejas priekšsēdētājs Endrups. Latvijas Sociāldemokrātija aicināja darbaļaudis Rīgas domes vēlēšanās balsot par sarakstu Nr. 1. Sis vēlētāju saraksts vēlēšanās arī ieguva gandrīz pusi no nodoto balsu skaita. Kaut gan boļševiki un meņševiki-internacionālisti Latvijā tolaik vēl darbojās kopīgi un vēlēšanās tiem bija viens saraksts, tas tomēr bija boļševiku nopelns, ka strādnieki nodeva savas balsis par šo sarakstu.

Latvijas darbaļaudis boļševiku partijas vadībā bija stājušies pie sociālistiskās revolūcijas sagatavošanas darba. Bet tad sākās negaidīti notikumi. Starptautiskie imperiālisti ar ģenerāļa Kornilova starpniecību atdeva revolucionāro Rīgu vācu imperiālistiem. Vācu karaspēks 21. augustā okupēja Rīgu. Tas bija smags trieciens visai revolucionārajai kustībai Latvijā, boļševiku partijai. Ļoti sāpīgi šo triecienu izjutām mēs, nesen atbraukušie, kuri nebijām vēl kā mēdz teikt, ne lāgā kājas apsildījuši dzimtenē. Partijai atkal vajadzēja pāriet pagrīdē. Iesākās grūtas dienas visā zemē. Tās bija bada, bezdarba un politisko spaidu dienas. Vācieši izlaupīja zemi, visas bagātības un pārtikas krājumus aizveda uz Vāciju. Vēlāk Rīgas iedzīvotāji ar mokām varēja saņemt % mārciņas maizes uz kartītēm.

Kad atsāka darbu jaunievēlētā nelegālā partijas Rīgas komiteja, tajā aktīvi darbojās Beika, Sīmanis Berģis, Austriņš, Ješovskis u. c. Tika noorganizēta arī Rīgas komitejas „Spartaka” tipogrāfija uzsaukumu iespiešanai. Ar šo tipogrāfijas darbu, ko veica Jānis Mirams, Alma Pess un Augusts Pess, cieši bija saistīts ari Austriņš, kas apgādāja tipogrāfiju ar burtiem un krāsām, un Sīmanis Berģis, kas rakstīja uzsaukumus. Otilija Austriņa apmeklēja mašīnrakstīšanas kursus, lai dabūtu tieši tādas burtu zīmes, ar kādām rakstīja vācu „ausveisus”, jo tie biedriem bija vajadzīgi. Kārlis Austriņš (Carlis) darbojās par propagandistu, oficiāli strādāja tikai gadījuma darbus. Konspirācijas dēļ, lai pasargātu Berģi, man nekādus sevišķus uzdevumus nedeva; man bija jārūpējas parģime-ni, jāpalīdz uzturēt sakarus ar biedriem.

Atceros, ka, maskējoties ar Jaungada sagaidīšanu 1917. gada 31. decembrī Ceikeļa dzīvoklī Matīsa ielā notika plaša partijas apspriede. Dalībnieku bija daudz, apspriede vilkās līdz gaismai. Neviens nedrīkstēja agrāk aiziet. Ko toreiz apsprieda, vairs neatceros.

Kad buržuāzija kopā ar meņševikiem sāka kaldināt plānus par Latvijas autonomiju, kas patiesībā nozīmēja Latvijas pievienošanu Vāci-jai, boļševiki 1918. gada 6. janvārī organizēja protesta demonstrāciju pret šo pievienošanu un prasīja Latvijas apvienošanu ar Padomju Krieviju, prasīja okupācijas varas izbeigšanu Latvijā, kara izbeigšanu. Darbaļaužu demonstrācija ar lozungiem un dziesmām devās uz Grīziņkalnu. Runāt gan neviens nedabūja. Pie Zvaigžņu ielas demonstrāciju apšaudīja. Nācām atpakaļ pa Marijas ielu. Izrādījās, ka naktī no 5. uz 6. janvāri arestēti Beika, Paula Freiberga, abi Austriņi, Stāls u.c. Par arestiem mums paziņoja Penness (Onkulītis). Runāja, ka meņševiki esot iesnieguši sarakstu ar tiem, kas jāarestē. Sarakstā bijuši Rīgas domes locekļi-boļševiki un no Amerikas iebraukušie. Tā kā bija zināms, ka Berģi cītīgi meklē, tad viņš sāka dzīvot pilnīgi nelegāli.

Pēc kāda mēneša, kad Berģis nāca no propagandista gaitām Sarkan-daugavā, spiegi viņu bija pamanījuši un izsekojuši. Otrā dienā no rīta viņu arestēja un aizveda uz Baznīcas ielu. Tur Sīmanis Berģis noliedzis, ka agrāk bijis Amerikā, bet uzdevies par Berga kungu, kurš atgriezies no Sibīrijas un strādā pārtikas valdē. Berģis līdz tam patiešām strādāja pārtikas valdē par aģentu, kas ievāca piena nodokli Maskavas priekšpilsētā. So darbu viņš bija izvēlējies tāpēc, ka tas viņam deva tiesības ieiet kurā katrā mājā un katrā laikā, par to viņam bija izdota apliecība. Bet viņam tieši šīs neierobežotās kustības tiesības bija vajadzīgas nelegālajam darbam. Policija daļēji bija noticējusi apgalvojumam un atlaidusi Berģi mājās pēc pases. Berģis ar pasi atpakaļ negāja, bet nozuda.

Pēc stundām četrām vācu zaldāti ieradās viņu no jauna arestēt. Es apgalvoju, ka Berģis arestēts un mājās vairs nav bijis, ka četri zaldāti to nesen aizveda. Tad arestēja mani kopā ar abām meitenēm. Pratināja mūs policijas 1. iecirkņa priekšnieks Sūna. latvietis. Viņš draudēja mūs izsūtīt uz nometni Vācijā. Es paliku pie sava. ka Berģis arestēts un vairāk nekā nezinu, meitenes klusēja. Beidzot mani atlaida.

Mēs dzīvojām Marijas ielā kādā lielā mājā. Dzīvokli bija iepriekš izdarīta kratīšana un viss savandīts. Kad sāku sakārtot dzīvokli, pati atradu tīrā veļā ietītu proklamāciju vācu valodā. So proklamāciju vācu zaldātiem bija uzrakstījis Sīmanis Berģis, vācu valodā pārtulkojusi Janoso-ne-Brauna, kura vislabāk prata vācu valodu.

Та kā Berģi meklēja, tad katru reizi, kad izlaida proklamācijas, mani vēlāk brīdināja, un tad es negulēju mājās, bet mitinājos pie māsīcas Marijas Vittes-Griķes. Reiz, kad mani atkal brīdināja, es ar bērniem paliku gulēt savā dzīvoklī, apsēju zvanu ar lupatu un neatsaucos. Zaldāti dauzīja durvis ar šauteņu resgaļiem, bet policija iekšā netika. Sētnieks Fiļipovs, partijas biedrs, centās iegalvot, ka esmu izbraukusi. Otrā dienā nama īpašnieks Baumanis pavēlēja man atstāt dzīvokli. Paliku gandrīz uz ielas, jo neviens nelaida mani savā mājā, līdzekļu arī nebija.

Kā dzīvoju, to citiem grūti iedomāties.

1918. gada aprīlī vācu okupanti sāka atļaut iedzīvotājiem izbraukt uz Krieviju. So iespēju izmantoja partijas biedri, kuriem draudēja arests. Arī Sīmanis Berģis bija spiests atstāt Rīgu. Rīgas strādnieks Dreimanis, kuram jau bija gadu sešdesmit, atdeva Berģim savu pasi. Kaut gan Ber-ģim toreiz bija tikai 30 gadu, viņš pielīmēja sev bārdu un legāli izbrauca ar šo vecīša pasi. Ar partijas atļauju un svešām pasēm legāli izbrauca vairāki partijas darbinieki; vācieši nezināja, ka braucēji ir boļševiki. Meņševikiem nebija jāslēpjas, tos neviens i nedomāja arestēt.

3. (16.) jūnijā kopā ar mani un bērniem ešelonā preču vagonā izbrauca Jansone-Brauna ar diviem bērniem, Vecgailis ar sievu, Oto Paegle ar sievu, Allens ar sievai Saukti, Alma Lancmane un Dreimana sieva ar divām meitām. Man nebija pat naudas izbraukšanai. Es izbraucu kā pa etapu izsūtāmā. Atkal pametu dzimteni, kur man ar bērniem neviens nedeva pajumti, negribēja turēt savā dzīvokli, kur nebija darba, nebija uztura līdzekļu. Mēs atkal braucām uz revolūcijas zemi.

Petrogradā mūs sagaidīja silti, jo partijas un padomju iestādes jau zināja, kas ir iebraucēji. Mūs iesēdināja automašīnā un novietoja Smoļni-jā, no kurienes Padomju valdība jau martā bija pārcēlusies uz Maskavu. Tikai tagad mēs, daļa Amerikas latviešu boļševiku, pēc pusotra gada klīšanas un likstām bijām nokļuvuši revolūcijas zemē. Lielās Oktobra revolūcijas zemē. Te nu katrs iesaistījās kādā darbā, lai sekmētu padomju varas nodibināšanos ari Latvijā.

L. Berga SARKANAIS SIMTS*

No grāmatas „Grūst vecā pasaule...", ..Latvijas valsts izdevniecība", Rīgā, 1957

Uz „Cīņas" 100. numura jubileju

Ej, cīņas liesmu kop!

Ej pirmais, ej, tu sarkans simts,

Aiz tevis tūkstošiem tā brīves dzimts Lai top!

Bij dziļi tumšais laiks,

Viss debess aizvilcies, un miglas kāpa,

Un gadiem prātus spieda nakts un tvaiks, Bet grūtā darba slogā ļaudis slāpa, —

Tad piepeši Caur patumsi,

Skat! sarkanīgu dzirksteli —

Tur droši uzliesmoja garalāpa.

Viens sarkans uguns vārds,

Mazs kvēlumiņš drīz izplešas par šalti;

Viņš nedzēšams kā patiesības zārds,

No viņa iedegs prāts, un sils, kam salti, Lūk, vairāki!

Jau desmiti,

Nāk nākot lāpu nesēji.

Pus-simts jau lāpu gaisā kvēlo stalti.

Ej, liesmu kop!

Ej, topi pilns, tu pirmais simts!

Drīz miljons taps tā brīves dzimts, Lai top!

Kūp pretī melna nakts,

Rauj auka lāpas, lieti liesmas maitā,

Bet lāpu vairāk deg, gaišs katris kakts, Visapkārt ceļas vīri lāpu gaismā. —

* Iespiests „Cīņas” simta — jubilejas numura pirmaja lappuse 1910. gada jūlija.

Jau tūkstoši Stāv gatavi,

Vairs nespēj rīt tos cietumi,

Vēl pulki aug un lāpas simta skaitā.

Iet proletariāts,

Dreb zeme, zemes varenos grābj šalka;

Tik viena dziņa vien, viens gars, viens prāts: To veco valsti graut, ko sen jau alka Simts tūkstoši,

Vēl miljoni.

No visām zemēm strādnieki Nāk lielā galacīņā tautu talkā.

Ej, cīņas liesmu kop!

Ej rindā, mūsu sarkans simts!

Reiz visa cilvēce taps brīves dzimts, Lai top!

Rainis

1910

.

NO JAUNA 100. NUMURS PAGRĪDĒ SVEICIENS NEMIRSTĪGAI „CĪŅAI”

Tikai neilgi pastāvēja Padomju Latvija. Tikai neilgi partijas vadošā zvaigzne, tās „Cīņa”, varēja paspīdēt legāli. Apvienotā Latvijas un Vācijas kontrrevolūcija komunistu asinīs noslīcināja arī „Cīņu”. Simtiem un tūkstošiem biedru līķu gulēja Rīgas ielās un Latvijas laukos. Kontrrevolūcija, no Veinberga līdz kreisajam sociāldemokrātam, gavilēja uz revolucionāru un „Cīņas” kapa. Viņi cerēja apkautu esam i virszemes, i apakšzemes komunismu.

Bet — nepagāja vairāk kā 2 mēneši, un no jauna vienotā Latvijas kontrrevolūcija stāvēja sarkanā spoka priekšā. Par jaunu no apakšzemes atskanēja „Cīņas” balss.

„Mēs neraudam, mēs neskumstam!

Mēs noliecam pār kritušiem sēru karogu un tālāk soļojam!”

Та iesāka „Cīņa” par jaunu no Nr. 1 (ar apakšnumuru 424). „Cīņa” navvēstures orgāns, viņa nenodarbojas daudz ar pagātni, viņa pate darina vēsturi, jo viņa nes revolūciju.

Kopš tā laika pagājuši 10 gadi. 10 vispasaules revolūcijas gadi, kas nav vienkārši gadi. Tas daudz ko nozīmē. Ko cilvēce, pareizāk sakot, — darba cilvēce ir pārdzīvojusi šajos 10 gados, par to vēl paaudzes runās pēc mums, kad jaunā cilvēce šķirstīs lielo revolūcijas vēstures grāmatu, kura šķir jauno cilvēci no vecās. Un tad šī jaunā cilvēce atradis arhīvos nelielu astotdaļiņas (oktāvā) lieluma nodzeltējušu jauno „Ciņas” numuru, tas viņai dos paskaidrojumu. Tādai bij jābūt darba tautas cīnītājai — presei pilsoniski demokrātiskajā Latvijā. Un blakus piezīme: Nekad „Cīņai” nebija tik grūti vest savu cīņu kā demokrātiskajā Latvijā, kad „Cīņas” cīnītājus tieši vai netieši slepkavoja viņas pašas bijušie, nodevīgie s. -d. līdzstrādnieki.

10 gadu cīnās no jauna „Cīņa”. Tā pārdzīvojusi i cerības, i vilšanās cerības, i revolūcijas uzvaras, i revolūcijas sakāves. Visām šīm maiņām pāri soļo „Cīņa” un revolūcija ar drosmi uz priekšu. Viņa zina pati un sludina visiem darbaļaudīm, ka „bez cīņas nav uzvaras”. Bet viņa zina arī citu. darba tautu lozungu: Nav cīņas bez uzvaras! Nekādi spēki nevar apspiest šo uzvaru.

Desmit gadus ir plosījusies ar zvērisku ienaidu pret strādniecību Latvijas „demokrātija”. Viņas politiskā aizsardze^1 ir desmitām reizēm atradusi un apcietinājusi Centrālās Komitejas un „Cīņas” drukātavas, bet Latvijas komunismu un viņa „dvēseli” „Cīņu” viņa iznīcināt ir bezspēcīga. Taisni uz jubilejas dienu Latvijas proletariāts pārdzīvo atdzīvošanās laikmetu: 22. augusts, 75 000 balsis, 20. janvāris utt. Tie ir dati, ar kuriem „Cīņa” var lepoties. Un kāda nejaušība! Kad es rakstu šīs apsveikšanas rindiņas, manā priekšā guļ legālā strādnieku zemnieku frakcijas dienas laikraksta „Strādnieku Darbs un Maize” jaunākais numurs, kas iesākas ar vārdiem: „Ar šo numuru ir iznākuši pavisam 100 numuru strādnieku dienas avīzes, kamēr pastāv Latvijas republika. Bet demokrātiskā republika esot pastāvējuse 10 gadus.”

Vai var būt brēcošāks apsūdzības raksts pret pilsonisko demokrātiju un tās roklaižiem soc. demokrātiem: Jau simtais numurs nelegālā „Cīņas” laikraksta un tikai 100 numuru legāla strādnieku dienas laikraksta! Vai ilgi vēl to cietīs Latvijas darbaļaudis?

Lai dzīvo revolūcijas „Cīņa”!

Lai dzīvo revolūcijas uzvara!

P. Stučka

espiests 1 929. g. jūnijā - augustā „Cīņas" 100. (520.) numurē.

No grāmatas „„Cīņas" slavenās gaitas", Izdevniecība „Liesma", 1974. gads.

LATVIJAS KOMUNISTISKAI PARTIJAI

Dārgie biedri un biedrenes.

Sirsnīgus laimes vēlējumus sūtu uz jūsu orgāna „Kampf” [„Cīņa”] 20 gadu pastāvēšanas jubileju. Šādas avīzes 20 gadīga pastāvēšana, kāda jūsējā, — ir liels darbs. Tas nozīmē, tas vārds pilnā nozīmē saka to, kas izteikts ar nosaukumu — „Cīņa”!

Cīņā pret visiem varmākām, kas Latvijas strādniekus un visus garigā un fiziskā darba ļaudis ekspluatē un kalpina. Noteikti savā mērķī, drošsirdīgi, neraugoties uz upuriem, jūsu orgāns veica šo darbu tad, kad krievu un vācu junkuri kopā ar latviešu buržuāziju rausa bagātības no darba tautas sviedriem. Viņa, neraugoties uz baltā terora nāvigo ložu krusu, izturēja arī tad, kad vācu imperiālistiskā armija, apvienojusies ar Latvijas mantīgajiem, noslīcināja asiņu straumēs brīvību, noslāpēja strādnieku un zemnieki tiesības, - lai joprojām apvienībā ar saviem Krievijas darba brāļiem un māsām cīnītos parjaunas, pilnīgākas padomju kārtības ieviešanu. Un arī tagad tā ar sarkano karogu drošsirdīgi stājas visu izsūkto un nabadzīgo, apspiesto un verdzināto priekšgalā, kamēr mantīgie zem nacionālās brīvības un patstāvības nodrošināšanas maskas ekspluatē un izsūc, lai gan patiesībā viņi nav vairāk nekas kā Antantes imperiālistu vasaļi. Fakts pēc fakta liecina, ka Latvijā brīvība var pastāvēt un uzplaukt tikai ciešā vienībā ar Padomju Krieviju.

Jūsu „Cīņa” patiešām ir pelnījusi savu vārdu, vienmēr bijusi sava vārda cienīga. Vēsturiskā liecība par to — tās gandrīz nepārtrauktā ilegalitāte. Jūsu „Cīņa” būs un paliks aivien Latvijas strādniekiem un zemniekiem uzticīgs un neuzpērkams aicinātājs uz cīņu, kura pazīst tikai divus jēdzienus — draugs un ienaidnieks. Šī cīņa turpināsies līdz tai dienai, kad līdz ar sociālo jautājumu taps izšķirts arī nacionālais jautājums Padomju Latvijā, kas sociālistisko republiku savienībā pacelsies uz augstāku saimniecisku labklājību un kultūru.

Uzvara tomēr ir droša. Par to galvojat jūs visi, kas nebaidāties cietumu un karātavu.

Cīnieties par proletārisko revolūciju. To nodrošinās varonīgie, uzupurējušies latviešu cīnītāji, kuri plecu pie pleca ar saviem Krievijas brāļiem izcīnījuši līdz uzvarai Krievijas revolūciju un arī tagad — trimdā, tālu no savas dzimtenes — ar internacionālu uzticību kalpo Padomju Krievijas aizstāvēšanai un izveidošanai. Mūsu visa plašā dzimtene ir proletariāta revolūcija.

Vēlu laimes un sekmes jūsu drošsirdīgajam orgānam. Cīņu un uzvaru zem „Cīņas” sarkanā karoga!

Ar sirsnīgu internacionālu solidaritātes sveicienu

Klāra Ketkma Iespiests 1 924. g. martā „Cīņas" 50. (470.) numurā.

Oriģināls vācu valodā.

Publicēts pēc avīzes teksta.

No grāmatas „„Cīņas" slavenās gaitas", Izdevniecība „Liesma", 1974. gads.

.

STRĀDNIEKU DEPUTĀTI UN STRĀDNIEKU PRESE

Šķiru cīņai saasinoties, arī represijas pret revolucionārās strādniecības legālo presi kļuva aizvien asākas. Pirmajos buržuāziskās Latvijas pastāvēšanas gados valdība vēl zināmā mērā ievēroja likumu formalitātes, bet vēlāk tā rīkojās aizvien patvaļīgāk un varmācīgāk.

1928. gada rudenī kreisās strādniecības masas piespieda buržuāziju pieļaut, lai Saeimā nodibina strādnieku un zemnieku frakciju. Pēc Rīgas Arodbiedrību Centrālbiroja slēgšanas strādnieku un zemnieku frakcija palika autoritatīvākais Komunistiskās partijas legālās revolucionārās darbības štābs Latvijā. Dabiski, ka frakcija lielāko vērību veltīja savai presei kā strādnieku spēcīgākajam idejiskās cīņas līdzeklim. Kaut gan strādnieku un zemnieku frakcijas deputāti formāli bija neaizskarami, tomēr

legālās revolucionārās preses izdošana visu laiku bija jāorganizē puslegāli. Vajadzēja izmantot visus līdzekļus un izgudrot vissarežģītākos paņēmienus, lai izvairītos gan no „likumīgajām” represijām, gan no atklātiem varas aktiem.

Līdz 1929. gadam par periodiska izdevuma atbildīgo redaktoru varēja būt ari deputāts, un šis tiesibas mēs izmantojām.

Pēc 1928. gada Saeimas vēlēšanām līdz 1929. gada vidum visus revolucionāros periodiskos izdevumus parakstīja Saeimas strādnieku un zemnieku frakcijas deputāti, jo viņus nevarēja arestēt un ieliki cietumā, kā tas parasti agrāk vai vēlāk notika ar visiem kreiso izdevumu redaktoriem.

Bet jau 1929. gadā Saeima pieņēma liku mu, kas aizliedza deputātiem būt par izde vumu atbildīgajiem redaktoriem. Sis likums vērsās tieši pret revolucionāro strādnieku presi. Atkal redaktoru pienākumus vajadzēja uzņemties cilvēkiem, kurus nesargāja deputātu neaizskaramība.

Ja bija paredzama kāda politiska akcija, piemēram, demonstrācija vai streiks, politiskās pārvaldes aģenti dienas un naktis dežurēja pie tipogrāfiju durvīm, gaidīdami, kad iespiedīs un vedīs projām attiecīgo grāmatu, avīzi, žurnālu, uzsaukumu vai plakātu. Saskaņā ar likumu tipogrāfijām no katra iespieddarba 4 eksemplārus vajadzēja nosūtīt cenzēšanai Iekšlietu ministrijas preses un biedrību nodaļai. Tikai pēc tam tipogrāfijas drīkstēja iespieddarbu izsniegt pasūtītājam. Ja saturā atrada komunistiskas idejas, tiesa pret atbildīgo redaktoru un izdevēju ierosināja lietu, bet izdevumu konfiscēja. Protams, tiesas lēmumus diktēja politiskā pārvalde. Bet, kamēr tika pieņemts lēmums par preses izdevuma konfiskāciju, lielākā daļa no tā jau bija nonākusi lasītāju rokās un konfiscēt varēja tikai dažus eksemplārus.

Kā tad rikojās politiskā pārvalde? Pie tipogrāfijas dežurējošie politpār-valdes špiki jau iepriekš bija apgādāti ar noformētiem tiesas lēmumiem par nezināmā satura un nosaukuma iespieddarba konfiskāciju. Saņēmuši no preses un biedrību nodaļas ziņu, ka darbs gatavs, viņi ielauzās spiestuvē, tur ierakstīja vajadzīgos datus konfiskācijas orderī, iesniedza to tipogrāfijas vadītājam, un tā viss bija nokārtots „pēc likuma”.

Lai iebaidītu un terorizētu tipogrāfijas darbiniekus, špiki izdarīja arī tur kratīšanas un darbiniekus veda uz politisko pārvaldi nopratināt. Tipogrāfijas un ekspedīcijas pēc tādām kratīšanām parasti izskatījās kā postāža.

Tiesas lēmums varēja būt dažāds: gan tikai par izdevuma konfiskāciju, gan ari par koncesijas^2 resp. atļaujas atņemšanu attiecīgā periodiskā izdevuma izdošanai. Ja atņēma koncesiju, vajadzēja dabūt jaunu koncesiju izdevumam ar citu nosaukumu, citu izdevēju un redaktoru. Bieži strādnieku un zemnieku frakcijai bija rezervē 5 līdz 6 koncesijas. Pēc viena periodiskā izdevuma slēgšanas tā vietā tūlīt tika izdots nākamais, ko tad arī piesūtīja iepriekšējā izdevuma abonentiem.

Tādējādi mūsu populārākais kreisās strādniecības periodiskais izdevums ,,Vienība”iznāca ar visdažādākajiem nosaukumiem. Vēlākie grozījumi preses likumā aizliedza līdzīgu nosaukumu atkārtošanu.

Lai iespieddarbus nevarētu konfiscēt, vajadzēja lielu apķērību un viltību un izmantot tipogrāfijas ne tikai Rīgā, bet arī provincē. Sevišķi uzmanīgi bija jārīkojas, izdodot aktuālos vienreizējos izdevumus. Ar tipogrāfijas vadību tad vienojāmies, ka pie darbu salikšanas un iespiešanas strādās ne viss tipogrāfijas personāls, bet ļoti ierobežots uzticamu strādnieku skaits, kas darbu veiks stingrā slepenībā un turklāt tikai naidi. Tikai tad, kad viss nodrukātais jau bija pilnīgi iesaiņots un novietots pie tipogrāfijas izejas durvīm, naktī Iekšlietu ministrijas dežurantam steidzīgi tika doti preses un biedrību nodaļai paredzētie 4 eksemplāri. Tikko Iekšlietu ministrijā parakstījās par paraugeksemplāru saņemšanu, tipogrāfijai bija tiesības darbu izsniegt pasūtītājam, kas to nekavējoties slepeni aizveda. Provinces tipogrāfijām paraugeksemplārus vajadzēja adresēt preses un biedrību nodaļai un nodot pastā, pēc tam darbu varēja izsniegt pasūtītājam. Tā bija zināma priekšrocība, tāpēc vienreizējus izdevumus bieži nācās nodot mazajām provinces tipogrāfijām. Pa dažādiem ceļiem — ar precēm, mucās, kastēs, zemnieku vezumos u. tml. — nodrukātā literatūra tika nogādāta iepriekš paredzētajās vietās tālākai izplatīšanai.

Bieži gadījās ari tā, ka pie tipogrāfijas galvenās ieejas uz ielas literatūru jau laikus gaidīja špiki, bet nodrukātie uzsaukumi aizceļoja pa sētas pusi vai pat caur otrā stāva logu ēkas pretējā pusē un caur vairākiem pagalmiem uz nākamo ielu.

Saeimas strādnieku un zemnieku frakcijas darbības laikā gatavo iespieddarbu saņemšanā parasti piedalījās kāds no frakcijas deputātiem. Ja ari špiki konfiscēja izdevumu, tad deputāta portfeļa saturs palika neaizskarts. Deputāta neaizskaramība paglāba daļu tirāžas. Tā bija sākumā. Vēlāk špiki uzbruka ari deputātiem, izlikdamies, ka tos nepazīst. Atņēmuši nodrukāto literatūru un „atklājuši”, ka aplaupītajam ir deputāta neaizskaramības tiesības, špiki pat atvainojās par „pārskatīšanos” un, pametuši tukšu portfeli, aizgāja. Ari ielaušanās deputātu dzīvokļos un literatūras varmācīga aiznešana nebija retums. Tāpēc, gluži dabiski, vajadzēja pāriet uz pilnīgu konspirāciju. Maksimāli izmantojot legālās tipogrāfijas, faktiski visu iespiešanu, literatūras saņemšanu un glabāšanu nācās izdarīt absolūtā slepenibā.

Cara laika likumi atļāva deputātu runas Valsts domē un domē iesniegtos likumprojektus iespiest un izplatit. .Ari buržuāziskās Latvijas likumi paredzēja lidzīgas tiesības, bet faktiski tās palika tikai uz papīra. Izdevumi, kuros publicētas Saeimas strādnieku un zemnieku frakcijas deputātu runas un viņu ierosinātie likumprojekti, parasti tika konfiscēti. Buržuāziskā valdība nekaunējās atklāti ņirgāties pati par saviem likumiem. Politiskā pārvalde taču nebūtu savu uzdevumu augstumos, ja cīņā pret revolucionāro strādnieku tā respektētu pastāvošos likumus. Tāda bija buržuāziskās demokrātijas patiesā seja.

E.Sudmalis No grāmatas „Nost važas", Izdevniecība „Liesma", 1970. gads

„SPARTAKA” TIPOGRĀFIJA

Kopš 1969. gada 9. janvāra Rīgā, Krāslavas ielā 22, durvis vēris Latvijas KP CK Nelegālās preses muzejs. Sī adrese Latvijas PSR Revolūcijas muzeja filiālei nav izraudzīta nejauši. Tieši šeit visilgāk — no 1922. līdz 1929. gadam — darbojusies partijas nelegālā tipogrāfija. Tā bija vislabāk iekārtota, vislabāk konspirēta un apgādāta ar vislabāko iespiedtehniku. Septiņus gadus te regulāri iespieda „Cīņu”, „Jauno Komunāru”, „Sarkano Palīdzību” un simtiem proklamāciju vairākos tūkstošos eksemplāru. Šeit pagrīdes apstākļos iespieda 16 un 12 lappušu biezos „Cīņas” 50. un 100. numuru sarkanā un melnā krāsā. Komunistiskās Internacionāles Izpildu komiteja, vērtēdama „Cīņas” tā laika posma darbu, rakstīja: „Та ir spilgts paraugs citām Kominternes sekcijām, kā vajag strādāt pagridē, kā ierīkot nelegālās tipogrāfijas, kad buržuāzija revolucionārajam proletariātam un kompartijām atņēmusi tiesības izdot savas avīzes, kā iespiest tajās savas cīņas avīzes.”

Šeit „Cīņa” saņēma draudzīgus solidaritātes sveicienus no Padomju Savienības un Vācijas, Somijas un Polijas, Lielbritānijas un Bulgārijas, Itālijas un Japānas, Lietuvas un Igaunijas Komunistiskajām partijām. Tos bija parakstījuši tādi pasaulē tālu pazīstami cilvēki cīnītāji kā Klāra Cet-kina, Oto Kūsinens, Sen-Katajama, Vasils Kolarovs, Valters Ulbrihts un daudzi citi.

Pēc muzeja rīcībā esošajām ziņām, laikā no 1919. līdz 1940. gadam Rīgā bija iekārtotas apmēram 80 nelegālas tipogrāfijas. Daudzas notām bija pavisam primitīvi apgādātas, atradās parastajos dzīvokļos, pieliekamajās telpās, pagrabos, bēniņos un citur. Tekstus bieži vien rakstīja ar roku vai rakstāmmašīnu un pavairoja ar hektogrāfu. Bija ari vairākas tādas nelegālās tipogrāfijas, kuras darbojās speciāli šim nolūkam izbūvētās telpās. Jāatzīmē Friča Bajāra ļoti asprātīgi un konspiratīvi izbūvētā tipogrāfija Tēriņu (tagad Arlavas) ielā 8. Sīs tipogrāfijas darbu vadīja Jānis Silfs. Pēc J Silta aresta 1921. gada maijā politapsardzes aģentiem vairāku mēnešu laikā atrast tipogrāfiju neizdevās. Tāpat labi iekārtota tipogrāfija bija ari Ziepniekkalna ielā 2. Šeit dārzniecības teritorijā tipogrāfijas vajadzībām bija izbūvēta speciāla telpa zem siltumnīcas. Ieeja tipogrāfijā atradās zem čuguna krāsniņas, ko lietoja siltumnīcas apsildīšanai. Rīgā darbojās arī daudzas citas prasmīgi konspirētas nelegālās tipogrāfijas.

Izcils meistars nelegālo tipogrāfiju iekārtošanā bija Eduards Zandrei-ters, partijas biedrs kopš 1902. gada, vairāku LKP kongresu dalībnieks, vairākkārtējs LKP Centrālās Komitejas vai Revīzijas komisijas loceklis. Pēc profesijas viņš bija mūrnieks, taču vēlāk kļuva par profesionālu revolucionāru.

Eduards Zandreiters organizēja nelegālās tipogrāfijas jau Pirmā pasaules kara laikā. 1916. gadā viņš ierīkoja partijas Maskavas pilsētas komitejas tipogrāfiju Irinas ielā. Lielā Oktobra sociālistiskās revolūcijas dienā Eduards Zandreiters aktīvi piedalījās barikāžu cīņās Maskavā, vadīja nelegālās literatūras izdošanu. 1919. gadā viņš bija Padomju Latvijas valdības loceklis — būvniecības un sabiedrisko darbu komisārs.

Pēc padomju varas krišanas Latvijā E. Zandreiters visu savu lielo nelegālā darba pieredzi, enerģiju un mūrnieka amata prasmi veltīja nelegālo tipogrāfiju ierīkošanai buržuāziskās Latvijas pagrīdē. Jau 1919. gada beigās viņš iekārto nelegālo tipogrāfiju Rīgā, Torģeles (Ēveles) ielā 10/12 un citur. Taču vislielāko prasmi viņš apliecināja nelegālās tipogrāfijas telpu izbūvēšanā un iekārtošanā Rīgā, Krāslavas ielā 22.

Ja kā tipogrāfijas telpas Ēveles ielā 10/12, kur iespieda „Cīņu” no 1919. līdz 1922. gadam, bija nelielas un ļoti neērtas, E. Zandreiters tipogrāfijas vajadzībām meklēja labāk piemērotas telpas. Ar labi pazīstamu partijas biedru palīdzību E. Zandreiters par partijas līdzekļiem nopirka māju Lielajā Palisādes ielā 25 (tagad Krāslavas 22). Pirmā pasaules kara laikā ēka bija stipri nopostīta. Taču mājas pircējus šis fakts neatbaidīja. Šādu māju varēja samērā lēti nopirkt, un mājai bija lielas iespējas... Tā kapitālremonta laikā, ko veica K. Liberts un A. Vende, neuzkrītoši varēja izbūvēt telpas arī nelegālās tipogrāfijas vajadzībām.

Telpu tipogrāfijai E. Zandreiters izraudzījās zem parādes durvju koridora, ko pārbūvē pievienoja nama 30. dzīvoklim. 2 metrus platajā un 3,5 metrus garajā pagrīdes tipogrāfijas telpā varēja iekļūt pa 30. dzīvokļa vannas istabas slepenām durvīm, ko vēl aizsedza vannas gals un stūra plauktiņi.

Dažus gadus vēlāk E. Zandreiters prasmīgi izmantoja spraugu starp divu māju ugunsdrošības mūriem, lai ierīkotu vēl otru nelegālās tipogrāfijas telpu. Jaunajā kapitālremontā E. Zandreiters ugunsdrošības mūru spraugai pievienoja vēl gaismas šahtas pagraba daļu. Izveidojās laba darba telpa — tipogrāfijas saliktuve. Pa sliedēm bīdāms mūra sienas fragments pavēra ieeju uz telpu ar ūdenskrānu, izlietni, krāsni un tualetes iekārtu. Te bija ierīkota arī slepenā kāpņu telpa artrīs labi maskētām izejām: pirmajā stāvā, trešajā stāvā un mājas bēniņos. Briesmu gadījumā pa šim slepenajām izejām varēja glābties tipogrāfijas darbinieki. Ikdienā kāpnes kalpoja nelegālās literatūras un partijas arhīva iznēsāšanai un novietošanai pa plauktiem visā nama četru stāvu augstumā.

Iekļūt otrajā tipogrāfijas telpā varēja no 30. dzīvokļa virtuves pielieka-mā skapja. Ieeju te sedza bīdāms mūra sienas fragments, bet maskēja skapja plaukti ar dzīvokļu saimnieces A. Sproģes produktiem.

Visu laiku Eduards Zandreites nemitīgi rūpējās, lai aizvien pilnveidotu tipogrāfijas telpas, uzlabotu pagrīdnieku darba apstākļus. Pirmajai tipogrāfijas telpai viņš ierīkoja ventilāciju, tad pagrabā izveidoja 7 metrus garu tuneli, pa kuru līšus varēja nokļūt no vienas telpas otrajā. Lai izolētu skaņas un lai tipogrāfijā būtu sauss, telpu sienas bija nosegtas ar korķa plāksnēm un noklātas ar linoleju. Visās telpās bija ierīkota elektriskā apgaismošana un signalizācija.

Šai „Spartaka” tipogrāfijas spiestuvē darbojās ar Kominternes Latvijas sekcijas palīdzību sagādātās miniatūrās iespiedmašīnas, kas deva labas kvalitātes produkciju.

Eduarda Zandreitera uzticamie palīgi tipogrāfijas darbā bija Eduards Ozoliņš, Artūrs Liberts un citi. Kā māmuļa par tipogrāfijas darbiniekiem rūpējās konspiratīvā dzīvokļa saimniece Anna Sproģe.

Lai tipogrāfiju varētu neuzkrītoši apgādāt ar iespiežamo papīru, Luiza Budēvica (Tilla) partijas uzdevumā šai pašā mājā atvēra nelielu veikaliņu. Tajā Budēvica tirgojās ar rakstāmlietām un dažādu sīku galantēriju. Papīru tipogrāfijas vajadzībām no komanditsabiedrības „Daile un Darbs” grāmatu izdevniecības noliktavas izsniedza Milda Rakstiņa. Uz L. Budēvicas veikaliņu papiru nogādāja Andrejs Brūveris, kas strādāja eksprešu kantorī par ratiņstūmēju.

1929. gadā E. Zandreiteram krasi pasliktinājās garajos pagrīdes gados iedragātā veselība. Viņš ilgstoši bija saistīts pie gultas un nevarēja vadīt tipogrāfijas darbu. Konspiratīvu apsvērumu dēļ LKP CK nolēma „Cīņas” iespiešanu pārvietot uz citām nelegālajām tipogrāfijām, bet E. Zandreitera iekārtoto spiestuvi Krāslavas ielā 22 uz laiku iekonservēt.

Nelegālā tipogrāfija Krāslavas ielā 22 pastāvēja neskarta līdz hitleriešu iebrukumam Padomju zemē. Šo tipogrāfiju nodeva gestapo kāds fotogrāfs. Hitlerieši no tipogrāfijas telpām izveda divas smagās mašīnas kravas ar iekārtu un arhīvu. Tikai tad apkārtējo māju iedzīvotāji uzzināja, ka tur atradusies LKP nelegālā tipogrāfija.

Latvijas KP CK Nelegālās preses muzejā apmeklētāji iepazīstas ar konspiratīvo dzīvokli, tipogrāfijas iekārtojumu, pagrides izdevumiem, portretiem, eksponātiem; te dvesmo pagridnieku dzīves un cīņas skaudrums. Ik gadus Nelegālo preses muzeju apmeklē daudzi tūkstoši cilvēku.

P. Puķe

Latvijas F'SR Revolūcijas muzeja filiāles -LKP CK Nelegālās preses muzeja vadītāja No grāmatas ....Cīņas" slavenās gaitas", Izdevniecība „Liesma", 1974. gads.

EDUARDS ZANDREITERS. KA SAGRĀVA PADOMJU LATVIJU 1919. GADĀ

FRAGMENTI N0 ARTURA HENINA DOKUMENTĀLĀ STĀSTĀ „SARKANAIS SIMTS” (1972. g.)

Tās dienas „Cīņā” ziņojumos no frontes bija teikts, ka kaujas ar landesvēru notiek 18 verstis uz rītiem no Ventspils.

Taču pirms iznākšanas no redakcijas pats redaktors Kārlis Krastiņš pārlaida acis vēl briesmīgākām ziņām. Ventspils virzienā Sarkanarmijas daļas ar kaujām atgājušas uz Ceres staciju un Zālītes muižu. Valdības namā jau pienākusi vēl ļaunāka vēsts.

Fon der Golca lavīnas spiediens bijis tik negants, ka sarkanie strēlnieki nav spējuši noturēt Tukumu un atgājuši vēl vairākas vērsis uz Slokas pusi. Tāpēc ari tik pēkšņi pavisam neparastā laikā — sestdienas pēcpusdienā — Pēteris Stučka sasauca partijas Centrālās Komitejas sēdi.

Pa vecā Bruņinieku nama baltajām akmens kāpnēm vīri steidz augšā uz otro stāvu pārpilni enerģijas, bet. ienākuši pa stiklotajām durvīm krēslainajā Centrālās Komitejas sēžu zālē, stāv nerunīgi viens otram pretī kā no sliedēm izlēkušas lokomotīves. Te nežēlīgā patiesība samezglojusi viņu parasto ikdienas ceļu un domu pavedienus, aizviru krunkainajām pierēm tagad gruzd domas partām sešdesmit verstīm, kas šķirTukumu no Rīgas. Rēķinot pa jaunam kilometros, varbūt iznāktu vīsi septiņdesmit.

Plecu piespiedis loga malai, Eduards Zandreiters nekustīgi raugās pāri ielai Jēkaba baznīcas tumšajos, viduslaicīgajos mūros. Nav tur nekā saistoša profesionāla mūrnieka acij. Tikai domas. Droši vien Būvniecības un sabiedrisko darbu komisariātā inženieris Sobalds Rutgerss vēl turpina aprēķinus un lauza galvu par lauku jaunajiem dzīvojamo un saimniecības ēku projektiem, bet pats komisārs par to visu jau apvalda smagu nopūtu. Zemei, kurai jau reižu reizēm pāri gājis karš, sācis gāzties pāri jauns negants posta vilnis. Tāpat kā pirms briža pusvārdā pārtrūka Zandreitera saruna ar ievērojamo holandiešu inženieri, var aprauties viņu lielais nodoms ļaudis no izpostito lauku zemnīcām un alām jo driz pārcelt kārtīgos dzīvokļos. Ar palīgā atbraukušā ārzemju biedra un drauga palīdzību Zandreitera komisariāts jau bija kļuvis par centralizētu visas celtniecības un remontu vadītāju republikā. Te savienojās pasauli redzējušā inženiera domu lidojums, speciālista lietišķais padoms ar Zandreitera divdesmit gadu mūrnieka pieredzi un vecā pagridnieka sīkstumu. Tagad tikai tā īsti viņi būtu varējuši sāki strādāt ar elpu aizraujošu vērienu. Piekoptu lauku postažu, ķertos pie Rīgas. Galvaspilsēta vēl pagaidām pacieta. Cilvēki varēja dzīvot, kur patīk. Bet atgriezīsies evakuētās lielās rūpnīcas, sabrauks vecie ridzenieki, vajadzēs pienācīgus mitekļus.

Tikai desmit dienas pagājušas, kopš Zandreiteram bez grūti aptveramajām tautas komisāra rūpēm klāt nākušas vēl vienas tikpat lielas un svarīgas. Tikai desmit dienas, kopš viņš ir tēvs, kopš dienu un nakti viņa dzīvoklī priecīgi pacilātu trauksmi ienesusi mazā Ilga.

Cik tas tagad viss ļoti sarežģīti! Ko darīt ar Veru un Ilgu?

Pie Tukuma jau līdz zobiem apbruņotais asinskārais landesvērs, ko ne jau bez nopelna tauta par „landeszvēru” iesaukusi. Bet Būvniecības komisariātā, nelaimi nenojauzdams, droši vien ar ļoti lielu nepacietību Zandreiteru vēl gaida inženieris Alfrēds Razums, Doles spēkstacijas projekta autors. Tikko 7. martā Rīgas strādnieku deputātu padomes izpildu komiteja viņa projektu pieņēma un pašu apstiprināja par darbu vadītāju. Ja nu trijatā ar Rutgersu izstrādājot spēkstacijas būvdarbu praktiskos noteikumus, Zandreiters pagājušo nedēļu piedzīvoja ne vienu vien brīdi, kad inženiera gadu desmitos koptā inteliģence nespēja savaldīt viņa tādu tīri cilvēcisku, bezbēdīgi atklātu sajūsmu. Piepildījās taču šī talantīgā un pieredzējušā cilvēka vislielākais mūža sapnis. Un Rutgerss viņam tas lielākais sabiedrotais, aizrautīgākais uzmundrinā-tājs un padomdevējs.

Aiz loga sērīgi pelēkā 1919. gada 15. marta diena cīnās ar ziemu, kas vēl turas pretī, ieķērusies ielas bruģa spraugās un ēnas puses kaktos.

Visur citur siltais laiks ziemas stingumu pārvērtis urgās un aizplūdinājis pa notekām. Pāri Daugavas trauslajam ledum pārcilpo tikai vairs dažs labs neprātis. Upe mostas jaunam pavasarim. Un parasti tad klāt ir laiks ar pazīstamu nemieru, kad pa vecam paradumam Eduardam Zandreite-ram jāņem rokās sava ķelle un Rīgā sākas jauna būvsezona.

Bet lejā savā vecajā plānajā mētelītī, uzvarējis ari šīs ziemas aukstumu, pa pašu ielas vidu steidzas šurp Jānis Zirnītis. Kā gan bez viņa. Zirnītis no profesionāla pagrīdnieka tagad kļuvis par partijas Centrālās Komitejas Preses biroja vadītāju, galveno informācijas piegādātāju laikrakstiem.

Kamēr sanākušie vēl gaida pārējos, Kārlis Krastiņš, viens atsēdies pie gara galda, izmanto brīdi, lai uzmestu uz papīra domas rītdienas „Cīņas” ievadrakstam. Citus aizmirsis, viņš raksta: „Ja mūsu vecie kaklakungi un kalpinātāji nāktu ar saviem spēkiem vien, viņi nebūtu bīstami pretinieki. Tad mūsu varonīgie strēlnieki viegli tiktu ar viņiem galā. Bet patiesībā stāvoklis ir nopietnāks, jo viņiem aiz muguras stāv un viņus atbalsta visu zemju imperiālisti. Tāpēc mums stāv priekšā ilgas un grūtas cīņas... Līdz šim mēs turējām savu ārējo stāvokli par vairāk nodrošinātu, nekā tas patiesībā bija. Un, savus lielos uzdevumus apzinādamies, mēs ķērāmies ar lielu sajūsmu pie saimnieciskās dzīves atjaunošanas un kultūras jaunradīšanas darba. Sājā virzienā bija koncentrēti Padomju Latvijas galvenie spēki.”

Vairāk pierakstīt Krastiņš nepaspēj. Gala durvīs jau parādījies Pētera Stučkas lielais augums. Citkārt laipnā satikšanās smaida vietā viņa sejā raizes. Taču, kā vienmēr, mierīgs, nosvērts, iekšēji un ārēji disciplinēts, Stučka līdz ar pārējiem divpadsmit vīriem sēstas pie galda, lai aukstasinīgi visu izspriestu un izlemtu.

Tiešām, Tukuma virzienā landesvēra lavīna vēl apstādināta nav'. Taču Rīgā jau ir mobilizēti ap simt cilvēku. Ari no Cēsīm izsaukti un Rīgā jau ieradušies 75 komunisti. No tiem Zandreitera vietniekam Jānim Zukovskim jāizraugās cīnītāji partizāņu grupām, kas dezorganizēs landesvēra aizmuguri. Viņi nolemj organizēt sīkstu Rīgas apsardzību, apbruņot arodbiedrību biedrus, iesaukt karadienestā arī aktierus.

Taču... katram gadījumam... ja nu pienāk tik nebalta diena, kad Rīga krīt, jau tagad ir jāizveido nelegālas partijas organizācijas aparāts, lai cīņa ne brīdi nepārtrūktu. Prasīties prasās atjaunot veco Revolucionāro kara komiteju, kas tik veiksmīgi prata apvienot un vadīt visus pretestības spēkus vācu okupācijas laikā. 3. janvārī taču strēlnieki ienāca jau pašu strādnieku atbrīvotajā Rīgā. Nu šī pieredze atkal lieti var noderēt.

Bet Jānis Silts, šis nesenās pagrīdes galva, turpat augšā Valdības nama trešajā stāvā smagi slims svaidās sāpēs un murgos. Viņa tuberkulozes novārdzinātā organisma izturību tagad vēl ņemas pārbaudīt tīfs.

Kurš nu kuru izveiks? Tāpēc jau arī Silta vietā šodien Centrālās Komitejas sēžu lielo protokolu grāmatu sev priekšā vajā atšķīris melnīgsnējais sociālās apgādes komisārs Augusts Bērce.

Jāņa Silta pagrīdes laiku tuvākajam palīgam Jānim Zukovskim kopā ar Lenc-mani jau uzticēts sevišķi svarīgs uzdevums partizāņu kustības vadīšanā.

Tāpēc, izraugot pagrīdes organizētājus, Pētera Stučkas skatiens apstājas pie nākamā Latvijas Revolucionārās kara komitejas darbinieka Jāņa Zirnīša.

Pēc pases viņš pat vēl tagad ir Kārlis Aumeisters. Par šo nopietno, jauneklīgo cilvēku nekādas ieteikuma runas nav jāsaka. Tas ir viņu Arķi-vārs. So vārdu pirmais partijas arhīva kārtotājs savu tuvāko cīņas biedru vidū godam valkā turpat piecpadsmit gadus. Bet lielākie dotumi viņam nelegālās tipogrāfijas tehnikas lietās. Tie paši „Cīņas” pirmie trīs gadi Piektā gada revolūcijas mutulī. Vācu „Dūna Zeitung”, rīdīdama ar žandarmiem „Cīņu”, nemaz nenojauta, ka strādnieki to pa naktīm drukā šīs pašas spiedu lapas tipogrāfijā. Arī tikko aizvadītajā vācu okupācijas laikā Jānis Silfs bija aicinājis talkā pie drukas darbiem Jāni Zirnīti. Un tie jau nav visi viņa talanti. Svešvalodu studijas Pēterburgas universitātē Zirnītim izjauca tikai žandarmu vajāšanas. Revolucionāra un pagridnieka paraugs — tik cildenu vērtējumu viņam dod Pēteris Stučka.

Neviens nešaubās ari par būvniecības un sabiedrisko darbu komisāra Eduarda Zandreitera kandidatūru. Komisāri viņi visi ir vēl tikai iesācēji, bet pagrīdes cīņas mākslu mācījušies gadu desmitiem. Zandreiters pat! Viens no partijas dibinātājiem. Visu triju revolūciju dalībnieks. Piektā gada septembra naktī kopā ar biedriem sturmējis Rīgas centrālcietumu.

Par trešo pagrīdnieku viņi izrauga „Cīņas” redaktoru Kārli Krastiņu. Arī viņam nelegālā darba stāžs tuvu desmit gadiem. Pēdējo pārbaudi izturējis pērnā gada beigās, kad viņš ieradās Rīgā palīdzēt bruņotās sacelšanās sagatavošanā un uzvaras izcīnīšanā.

Tā savādi jau ir, ka Augusts Bērce protokolā atkal neraksta vairs Jāņa Zirnīša īsto, bet gan pagrīdes vārdu — Arķivārs, Eduardu Zandreiteru nosauc par Kārpu un Kārli Krastiņu par Viktoru.

Vairāk nekā gadu desmitu viņi visi cīnījušies pagrīdē pret caru un tā pašapzinīgo buržuju varu. Revolūcija carus un ķeizarus izsvītroja no modes. Bet tie otrie ļaužu sviedru un asiņu sūcēji tāpat nepadevās. Gāzto monarhu vietā uz neierobežotas varas troni tagad tiecās tā saucamais pilsonis, kam ir manta, vara un viltus un kurš atzīst tikai pats savas tiesības.

Lai reiz uz visiem laikiem sagrūtu ari šis „demokrātiskais” tronis, Arķivārs, Kārpa un Viktors atkal tik negaidīti pēkšņi kļuvuši par pagrīdnie-kiem, tikai šoreiz tā dīvaini — savā pašu sarkanajā Rigā.

Frontē tagad niknāk iedegsies kaujas, Rigā iebraucējus gaidīs slazdi, bet tas nemaz nenozīmē, ka Jānim Zirnītim izbeidzas pienākumi Preses birojā, Eduardam Zandreiteram — Būvniecības komisariātā, Kārlim Kras-tiņam — „Cīņas” redakcijā. Tagad nu visām šīm rūpēm jāsadzīvo vienās smadzenēs un vienās bezmiega naktīs.

Arķivārs un Kārpa jau domās staigā pa slepenajiem pagrīdes ceļiem, izrauga sev pārbaudītus, uzticamus palīgus un atbalsta punktus. Viktors gan uzmanīgi seko sēdei un brīdi pa brīdim uz papīra pieraksta pa aprautam teikumam. Viņam taču rīt vēl pirms parasto svētdienas plašo mītiņu un sapulču sākuma saviem lasītājiem jāpasaka skarbā patiesība, ka šimbrīžam galvenais uzdevums ir cīņa pret uzbrucēju, un jāsamierinās ar domu, ka cietīs rūpniecības atjaunošana, zemkopības attīstība un kultūras darbs, bet tas viss nav pat salīdzināms ar to postu, kāds draud viņu Padomju Latvijai, ja visdrīzākajā laikā neatsitīs baronu lavīnu. Avīzes uzdevumus tagad cilvēkus, kas jau pāris mēnešu aizrāvušies ar sociālās taisnības ieviešanu, aicināt šajā grūtajā brīdī nepagurt, bet saliedēties cīnītāju rindās.

Dīvaini: atstājot sēdi, kājas lejup pa marmora kāpnēm vīriem šķiet daudz smagākas nekā pirms brīža, dodoties augšup. Bet vai tikai smagākas? Vīru soļi ir arī stingrāki, noteiktāki. Viņi taču zina, kurp katram jāsteidz, kas kuram jādara. Sēdes pie Stučkas ir īsas, lietišķas. Plašas un ilgas apspriedes viņš nemīl. Aicina uz tām tikai tos, kam darbs jādara, nevis jāsēž un jāgarlaikojas.

Arķivāram un Viktoram abiem pa ceļam. Prese birojs un „Cīņas” redakcija atrodas vienā mājā Elizabetes ielā 63, pat vienā stāvā. Kopīgi ejot, savā starpā var izlemt, ar ko kurš nodarbosies. Laika garai prātošanai viņiem nav nemaz, jo neviens taču nevar pateikt, kad īsti pagrīdei jābūt pilnīgi gatavai. Ja imperiālistu algotņus neizdodas noturēt, tad viņi var būt Rīgā jau pēc dažām dienām. Pie darba jāķeras tūlīt un, kā par nelaimi, vēl sestdienas pēcpusdienā, kad visi jau darbu beiguši un līdz pirmdienas rītam aizgājuši. Ne visiem noderīgajiem cilvēkiem viņi zina mājas adreses. Nav kam pat steidzīgi pasūtīt pagrīdes tipogrāfiju rāmjus, ruļļus un burtu komplektus.

Domu pilni, kā pastaigādamies pa klusām Rīgas ielām, gar Basteja kalnu un Vērmanes dārzu iet Kārpa, Arķivārs un Viktors.

— Es ņemtu tipogrāfiju tehniku, — ieminas Arķivārs.

— Tur tevi neviens cits no mums nepārspēs, — piekrīt Kārpa.

Pēc brītiņa klusumu pārtrauc Viktors:

— Ar konspiratīvajiem dzīvokļiem vien neiztiksim. Vajadzētu tikt pie veselām konspiratīvām mājām. Tipogrāfijām citādi klāsies grūti.

— Bet kā? — iejautājas Arķivārs.

— Kaut vai pārrakstīt uz kāda partijnieka vārda bezsaimnieka māju.

— Šobrīd tevtā ir bezsaimnieka māja, — iebilst Kārpa. — Bet atnāks baroni ar visu saimnieku. Labāk nopirkt, godīgi saimniekam acīs skatoties. Vēlāk nebūs vairs nekādu sarežģījumu.

— Tad mājas es ņemu sev, — saka Kārpa.

Ja viņi vienojas par vienu, otru, trešo veicamo darbu.

— Varbūt vēl izmantojami vecie konspiratīvie dzīvokļi? — ierunājas Kārpa.

— To es pārbaudīšu, — apņemas Arķivārs.

Kad atkal ir klusēts, domāts un iets. Arķivārs iesāk jaunu tematu:

— Atceries, Viktor, cik grūti bija pirms sacelšanās uz Rīgu dabūt ieročus.

— Vēl viens pienākums, — piekrīt Viktors.

Pie Preses nama viņu solis kļūst vēl gausāks. Kārpa augšā pie viņiem nekāps, bet uz karstām pēdām ķersies pie darba. Tādēļ visu, kas šimbrīžam runājams, viņi izlems tūdaļ.

— Vajadzēs apgādāt ari krietnas valūtas rezerves. — ierosina Viktors.

— Tad šo nozari tu paņem sev. Viktor, — saka Arķivārs.

— Un tu Arķivār, paņem vēl savā ziņā visu sakaru sistēmu ar Rīgu, — piebilst Kārpa.

Tad nu viss galvenajos vilcienos vigiem izrunāts. Tiksies viņi Ieaut vai naids vidū pie pirmās vajadzības vai tad, kad būs jau redzami pirmie darba rezultāti un jūtamas vietas, kur visvairāk ķeras un vajadzīga palīdzība.

Vēlu vakarā savā dzīvoklī Teātra bulvārī 8 Zandreiters atgriežas ar nelaimes nesēja sajūtu. Lai arī cik saudzīgi un kādiem vārdiem viņš par to visu pateiks Verai, tomēr tas uzgulsies viņu ģimenei kā melna ēna. Nē. Zandreiters pietiekami labi pazīst savu sievu, lai ne mirkli nešaubītos par viņas drosmi, pašaizliedzību, izturību. Četrus kara un revolūcijas gadus Vera gājusi viņam līdzi cauri ugunīm un ūdeņiem. Tie sakausējuši viņu abu dzīves, veldzējuši viņu mīlu. Bet autiņos tītā jaunā dzīvība nav ieroču un munīcijas koferis, kādus pirms gada viņi abi ar Veru no Maskavas uz vācu aizmuguri gan kājām, gan izpalīdzīgu cilvēku pajūgos atgādāja Rīgas strādniekiem. Spītē nu briesmām un kaujies ar likteni, ja tev ir jāsargā un jāglabā šī trauslā dzīvība. Ilgai taču jāizaug ar dāsnu sirdi, gaišu prātu, ar brīvu garu, kautru, mīļu sievišķīgu dabu kā Verai. Tad viņa nekad nenokļūs tādu cilvēku skaitā, kurus var noganīt ar pātagu vai naudas gabaliņiem, uzpirkt ar krāšņu kakla rotu, piemānīt ar skaļu vārdu.

Tikai kas nu to tagad zina! Sajūta tik saspringta gluži kā Piektajā gadā, kad apbruņojušies septembra naktī viņi gāja uzbrukumā Rīgas centrālcietumam ar varu atbrīvot nāvei lemtos biedrus vai kā septiņpadsmitā gada oktobrī pirms šaušanās ar baltgvardiem uz Pokrovkas barikādēm Maskavā. Vai viņam laimēsies savām acīm pieredzēt Ilgu lielu izaugam? Cik jau nu spēs, tik viņš sargās savus mīļos no paša „grēka" darbiem.

Ar sievastēvu Tomu Liepiņu Zandreiteram saruna ir vienkārša un stingri lietišķa. Tas visu saprot un uz visu ir gatavs. Tikpat aukstasinīgi kā pats Zandreiters viņš no paša agra rīta ies meklēt pa Rīgas nomalēm sev citu dzīvokli. Un tad pēc iespējas ātrāk pazudīs no komisāra apartamentiem.

Nekad neviens nepateiks, kāds Zandreiteram noskaņojums. Viņš ir vienādi nosvērts priekos un bēdās, labi prot turēt grožos savu satraukumu un skumjas. Tikai no Veras viņš nekad neko nenoslēps. Arī šovakar, kad viņš ilgāk un savādāk nolūkojas uz aizmigušo Ilgu, noglāsta Veras roku, viņa tūdaļ, draugam acīs lūkodamās, jautā:

— Kas noticis?

— Vēl ne.

— Bet kad? — Vera jau nojauš kaut ko nelabu.

— Vēl nav ko uztraukties. — Zandreiters ar savu lēnīgumu pūlas nomierināt Veru. — Frontē neveiksmes. Bet tas jau parasts. Šodien uz vienu pusi, rīt atkal uz otru... Tomēr jābūt gataviem...

— Kam? Ceļam?

— Nē. Mēs noteikti paliksim.

Vai tas ir labāk, viņai uzreiz grūti aptvert. Sazin kā vēl klāsies palicējiem, bet bēguļot pa pasauli ar desmit dienu vecu bērnu ir briesmīgi.

— Mums tikai jāizlemj, kādu uzvārdu tu sev vēlētos un kurā Rīgas vietā gribētu dzīvot.

— To jau tu pats vislabāk zini.

Zināt jau Zandreiters zina gan. Rīt agri viņš ies meklēt Verai un viņas māsai Emmai Liepiņai citu dzīvokli. Pirmdien lai iekšlietu komisārs Jānis Lencmanis izdod jaunu pasi arī Verai.

Zandreiters vakarā meklē salauztas mēbeles, ar ko izkurināt siltāku tikai vienu istabu, kurā Verai jāpārtin un jābaro Ilga. Bet mazulis, juzdams vecāku nemieru un satraukumu, tik un tā raud cauras dienas un naktis.

Fronte liekviņiem steigties. Valmieras un Alūksnes pusē strēlnieki iet uz priekšu, bet pa svētdienu Tukuma fronte pienākusi jau pie Kalnciema muižas. Pirmdien gan ienaidnieku šeit izdodas apstādināt, bet otrdien, .18. martā, sarkanarmiešu nodaļas spiestas atdot ienaidniekam Jelgavu. Valdība Rīgā izsludina trauksmes stāvokli, publicē aicinājumu tautai ķerties pie ieročiem.

Zandreiteram pavisam savādas liekas tās nelegālās lietas. Tikko viņš šajā slepenajā darbā iedegas, tā sirds dziļumos iesmeldzās doma, ka viņš it kā gaidītu lielu nelaimi. Ja no sirds tici strādnieku uzvarai, tad bezjēdzīgs liekas šis pagrīdes sagatavošanas darbs. Viri iet pieteikties sarkanās Rīgas aizstāvjos Internacionāles ielā 5. Pat jaunas meitenes staipa pa ielām šautenes. Pēteris Stučka, Dāvids Beika un Kārlis Pēter-sons brauc pie karavīriem uz fronti, bet Zandreiters tā, it kā uz viņu tas nemaz neattiektos, nodarbojas ar māju pirkšanu. Arī Viktoram tāds pats liktenis. Citi ņem šautenes un iet uz fronti, bet viņš ņem šautenes, munīciju, ložmetējus, granātas un rok zemē, slēpj zem grīdām un sienās. Tātad pieļauj domu, ka Rīga var krist, ka jāsagatavojas tādam brīdim, kāds bija tanī naktī, kad strādniekiem pašiem vajadzēja triekt ratā tos pašus Tukuma un Jelgavas ieņēmējus.

Taču no visiem trim Zandreiters pagaidām irtas pats neveiksmīgākais pagrīdnieks. Ne jau tāpēc, ka vismazāk ko darītu. Viņš skraida vairāk par visiem. Taču apstākļi ir tādi, ka nevienu pat visalkatīgāko namsaimnieku, nauda nevilina. Māja paliek māja. Bet nauda? Ienāks vācieši, un visi „cara Pēteri un Annas” pārvērtīsies par nekam nederīgiem papīra gabaliņiem.

Jau pēc dažām dienām vientuļš jūtas būvniecības komisārs savā lielajā dzīvoklī. Ari Jānis Zukovskis tagad pavisam reti kad uzturas mājā — Zandreitera dzīvokļa nelielajā istabiņā. Mūžam aizņemts ar savām partizāņu lietām, nav kad vārdu pārmīt. Sieva Zandreiteram kļuvusi par dzīva vīra atraitni Veru Zavicku un dzīvo aiz jaunās Ģertrūdes baznīcas Revolūcijas ielā 115. Sievastēvs Toms Liepiņš gan sev ar večiņu palielu dzīvokli noņēmis pašu pilsētas ganību malā, Hospitāļu ielā 37. Nelaimes gadījumā varēs paglābties tur.

Ne tikai cilvēki, arī pati Rīga šajās trauksmainajās dienās ir neparasta. Jo sevišķi tas jūtams dziļā vakara krēslā. Ielas tukšas. Ja gadās pretimnācējs, tas kā melna ēna gar pašu sienu aizslīd garām un nozūd. Namu logi aptumšoti. Klusumu kliedē vienīgi jātnieku patruļu zirgu pakavi. Ar aukstiem vējiem un sniegu pieteic savu atgriešanos ziema.

Zandreiteram tikai jāpabrīnās par to milzu darbu, ko šajā īsajā laikā jau paspējis padarīt Arķivārs.

— Lielajās drukātavās sarunāju, lai mums atlasa piecus burtu komplektus ar visiem virsrakstu burtiem, — viņš saka tiekoties. — Bez tam vienā fabrikā pasūtīju piecus avīžu formāta rāmju koni piekāris un piecus korektūras veltņus.

Viņi trijatā pārbauda un apsver katru sev noderīgu cilvēku.

Preses namā tagad dzīvo māsas Simanovičas. Lidija strādā tipogrāfijā, Marta — redakcijas ekspedīcijā. Apskaužama pagrīdes pieredze. Bijušās „Provodņika” strādnieces. Naidu pret buržujiem Lidija uzsūkusi līdz ar akciju sabiedrībai izdevīgajām, bet strādniekiem nāvējošajām, indīgajām vielām, kas tika lietotas galošu ražošanā. Bet vai viņas šajos nedaudzajos padomju varas mēnešos nav bijušas pārāk rosīgas un kļuvušas pazīstamas kā „Cīņas” līdzstrādnieces? Redakcijas uzdevumā viņas daudz staigājušas, daudz darbojušās. Ja nu kāds nelietis sazīmē? Nē, viņas nevarēs.

Cita lieta ir ar Simanoviču senseno draudzeni un darba biedri Tilli Budēvicu. Tai Arķivārs atradis labu dzīvokli Grēcinieku ielā 5, otrajā stāvā. Tikko būs klāt pajūgs, tūdaļ viņa no Preses nama pārcelsies uz Vecrīgu. Sājā mājā ir labs pagrabs. Šķiet, piemērota vieta tipogrāfijai. Tur nu Arķivāra palīgi vedīs melno apkalto pūra lādi ar drukas piederumu komplektu un naudu. Viņas vīramātei Luizei Eglei nolūkots dzīvoklis Hospitāļu ielā.

Arī Friča Bajāra māju Pārdaugavā, Tēriņu ielā 8, var sagatavot nākamajai pagrīdei.

Rokā Arķivāram ir vesels saraksts ar viņam vien saprotamām zīmēm — pierakstītām konspiratīvo dzīvokļu adresēm. Visiem šiem dzīvokļiem gan vēl nav sameklēti apdzīvotāji: to viņš vēl nav paspējis. Jau rit no ekspreša kantora sākšot vest uz tiem mēbeles.

— īstā kauja bija jāizcīna ar mēbeļu punktu pārziņiem. — smaidīdams savus piedzīvojumus stāsta Arķivārs. — Šiem esot manta uzticēta glabāšanā, un nevienam viņi neko nevarot dot. Tiec nu ar tādiem galā, neatklājot noslēpumu! Laikam vēl joprojām domā, ka to mantu lūzmu esmu izdiedelējis savām personīgām vajadzībām. Rūdolfs Endrups domā, ka glabāt naudu bankā ir daudz drošāk nekā mūsu pažobelēs.

Jā, Arhimeds reiz ar sviru bija solījis pacelt zemeslodi. No tā viņam nekas neiznāca, jo nebija atbalsta punkta. Tagad nu Arķivāram, Kārpām un Viktoram jāizveido un jānostiprina šāds atbalsta punkts, lai darba tauta ar savām svirām varētu apgāzt topošo buržuāzijas godības troni.

Turpmākās dienas kļūst ne tikai saulainākas, bet ari priecīgākas. Lielo vēstures laika ratu, ko baronu un buržuju dēliņi bija sākuši griezt atpakaļ, strādniekiem izdodas apstādināt. Ienaidnieku atsit. Rīgas strādnieku komunistiskais bataljons iet uzbrukumā, lai ieņemtu Jelgavu. Bet pāri Lielupes ledus klājumam tas neizdodas. Jelgava un Tukums ir atkal brīvības gaidās. Maijā Sarkanā Armija gatavojas jaunam uzbrukumam. Jelgavai gatavojas uzbrukums no Bauskas puses. Arī Tukums jūt savus aizstāvjus - partizānus turpat Matkules mežos. Bet...

Kad rītā Jānis Zirnītis ar savu dzīvesbiedri un draugu Mariju Krastiņu steidz uz darbu, Rīga valdzina ar savu pavasara svaigumu. Visapkārt miers un klusums. Pie kanāla tilta droši vien varētu pat sadzirdēt Bas-tejkalna pakājē atdzīvojušās strūklakas šalkšanu. Vērmanes dārzā, pretī Preses nama stūrim, jau zied ceriņi un ir patīkami dziļi krūtīs ievilkt viegli saldeno smaržu. Tādā laikā jau tiešām labāk kaut kur steigt un skriet, nekā sēdēt saules neaizpildītajos mūros pie galda, lasīt un izšķirt Preses biroja informāciju tālākos ceļus, kuru no tām laist plašā pasaulē, kuru atstāt vietējām avīzēm.

Taču arī Jānis Zirnītis, kurš skaitās visvairāk pieredzējušais cilvēks, šobrīd nevar pateikt, ka pēc dažām dienām Rīgas parku pavasara pumpuru un ceriņziedu smaržu nomāks uz ielām trūdošu līķu smaka.

Liktenīgais telefona zvans birojā ieskanas tikai ap pusdienas laiku.

— Hallo! — trubiņu paceļ Jānis Zirnītis un ilgi klausās.

— Vai tev nav sajukuši datumi? — Jānis jautā zvanītājam. — Šodien nav vis pirmais aprīlis, bet 22. maijs. Ar tādām lietām nejoko.

Bet norātais runātājs vada otrā galā tikai turpina savu.

— Saki, kā tas iespējams? — Jānis Zirnītis ir jau piekāpīgāks.

Un tad droši vien klausulē zvanītājs viņam sīki skaidro, kā neticamais kļuvis ticams un neiespējamais iespējams.

— Vai kas nelabs noticis? — ieraudzījusi vīra acīs neparastu satraukumu, Jānim jautā Marija, ko viņš un citi tuvākie ciņas biedri garajos pagrīdes gados iesaukuši par Rozīti.

— Jā, — viņš noteikti atbild. — Šorīt pārrauta Kalnciema fronte. Pārdaugavā ielauzies landesvērs. Visiem cīņas spējīgiem vīriešiem jāierodas pilsētas partijas komitejās saņemt ieročus.

Zirnītis satraukts, lieliem soļiem izstaigā visas Preses biroja nedaudzās istabas. Viņš saviem darbiniekiem gribētu vēl ko teikt, bet vilcinās. Nē. Labāk lai tad tāpat! Atvadīšanās šādā bridi, kad nepieciešams vēss prāts, var sacelt pārāk lielu satraukumu. Kopā ar saviem trim biroja komunistiem viņš pāris vārdos apspriežas, ko darīt briesmu gadījumā. Pats Zirnītis kaut kur ļoti steidzas. Un Marijai viņš, acīs ieskatīdamies, klusi saka:

— Sliktākajā gadījumā tiksimies pie manas mātes Saulesdārzā!

Zirnītis vēl pārskrien pāri koridoram „Cīņas” redakcijā pie sievasbrāļa

Kārļa Krastiņa un tad jau joņo pa ielu. Bet ne jau uz to pusi, kur visi citi

— ne uz partijas komiteju pēc šautenes. Viņa prātu grauž cits svarīgs jautājums. Visā Rīgā irveselas divdesmit metālapstrādes darbnīcas, bet viņš, noslēpumains un taupīgs būdams, uzticējies tikai vienai — pašai labākajai. Un te nu Zirnītis staigā jau divus mēnešus, meklē meistaru, atgādina un steidzina, bet vienmēr saņem tikai solījumus un mierinājumus.

— Kur meistars? — Zirnītis pūlas būt mierīgs un nosvērts arī šoreiz.

— Tikko visi aizgāja, — viņam atbild večuks, kas vēl savā nodabā darbojas ap kaut kādiem dzelžiem.

— Uz kurieni?

— Karot ar baroniem! Kurta citur!

Ko lai tagad dara? Ja jau ir īsta katastrofa. Un tomēr Zirnītis ķeras pie salmiņa: varbūt vēl izdodas ko glābt.

— Man te lika šodien atnākt pakaļ pieciem tādiem smagiem veltņiem,

— viņš stāsta večukam. Varbūt viņš par tiem kaut ko zina.

Taču vecais vīrs tikai rausta plecus.

— Kam tie veltņi bija domāti?

— Nezinu gan! — atbild Zirnītis. — Preses birojam tādi esot vajadzīgi. Teica, lai aizejot pakaļ un atnesot.

Tad arī vecais sāk kaut ko atcerēties:

— Tagad man nāk gan prātā runas par kādiem tur speciāliem veltņiem presēšanas birojam. Tiem esot steidzīgi vajadzigs metāls. To gan laikam beidzot sadabūja. Taču akmeņogles neatrada. Ar malkas uguni tādu metālu izkausēt nevar. Navvērts velti meklēt. Gatavi vēl nav.

Lai kādi iemesli ir bijuši, ar skaidru un vēsu galvu tagad Zirnītim jāapzinās, ka tie lielajās tipogrāfijās atlasītie un noslēptie jaunie burtu komplekti paliek bez saviem spiežamrikiem un viņi nu paliek pagrīdē bez tipogrāfijas tehnikas rezervēm. Par laimi, galīgi tukšā viņi nav. Iesākumam noderēs tie divi vācu laika pagrīdes komplekti.

Bet par to, ka Pārdaugavā mūsējiem gaužām neveicas, liecina vācu lidojošā „taube”, kas savu motoru nekaunīgi pļerkšķina tieši virs Rīgas namu jumtiem.

* * *

Brīdi, kad Zirnītis norūpējies iet atpakaļ uz pilsētas centru, valdība jau pieņēmusi lēmumu visas iestādes no Rīgas evakuēt.

Pēc smagās slimošanas Jānim Siltam šī ir viena no pirmajām darba dienām. Patiesībā derēja vēl atpūsties, uzkrāt spēkus. Bet tādu bezdarbu viņš nekad navvarējis paciest, tāpēc nāk vien lejā pildīt savus likumīgos Padomju valdības sekretāra pienākumus. Taču nav ari priekšsēdētāja. Viņš jau pirms pāris dienām aizbrauca uz Maskavu.

Pie tiltiem sprakšķ šautenes, bet valdības namā Jānis Silts šķiro un sien dokumentu kaudzes. Smagajiem saiņiem apsargi viņam pieskarties neļauj. Pats tikko turas uz kājām, bet vēl ņems rokās tādus smagumus. Pietiek jau stipru cilvēku, kas iznes tos evakuējamos dokumentu saiņus lejā uz valdības vienīgo automašīnu. Kad viss ir sakārtots, Jānis Silts iet augšā trešajā stāvā pēc savām mantām. Daudz to nav. Visas var iesiet viņa ādas puskažokā un padusē aiznest prom.

— Biedri Silt! — lejā pie durvīm sauc viņam automašīnas šoferis. — Jūs savas mantas lieciet mašīnā. Pēc tik grūtas slimības ar tām jūs tālu netiksiet! Kas tad cits brauks ar mašīnu, ja ne jūs!

Bet Jānis Silts nekādās runās neielaižas. Viņš skumji pasmaida un mundri papurina galvu:

— Nē, nē! Brauciet bez manis! Gan jau es tikšu!

Un viņš ar savu saini padusē no valdības nama aiziet pa Jēkaba ielu uz augšu, uz Doma laukuma pusi.

Lielajā steigā tā ari neviens nepamana, ka viņš nepagriežas vis uz Revolūcijas ielas pusi. uz Gaisa tiltu, bet pa Vecrīgas šaurajām ieliņām iet pie savas mātes Annas Zirdziņas, kura dzīvo turpat Pēterbaznleas ielas 25. mājā.

Jānis Silfs nemaz negatavojas braukt prom. Viņš paliek Rīgā dalīt savu likteni ar tautas likteni, ko pašreiz no Daugavas otra krasta tai ar ložmetēju un bruņumašīnu ugunskrustu uzspiež baronu savervēti varmākas.

22. maija pievakarē pāri pilsētas aizstāvju līķiem landesvērs ielaužas Vecrīgā. Lai cik apbrīnojama ir karaskolas kursantu jūrnieku, strādnieku, komunistu un komjauniešu izturība, viņu šauteņu uguns nevar apstādināt vācu bruņumašīnu, nevar apklusināt tās ložmetēju. Būtu aizstāvjiem bijis lielgabals.

Tad gan. Dzelzs bruņu pūķa aizsegā zilganzaļais mēris izplūst pa visu pilsētu. Uzbrucēju daudzkārtīgais pārspēks jau iepriekš aprēķināts Antantes štābos un sagādāts dažādos Vācijas alus bāros. Ap pusnakti pēdējie dzīvi palikušie aizstāvji pāriet Juglas tiltu.

Bet Rīgas ielās guļ ne tikai kaujās kritušie. Landesvēristi savu šauteņu stobriem neļauj atdzist arī tad, kad pilsētā viņi ir valdnieki. Uz ielas viņi šauj sievieti tāpēc, ka viņai kā revolucionārei ir īsi apgriezti mati, strādnieku tāpēc, ka uz to parādījusi ar pirkstu kāda madamiņa. Lode ķer zēnu, kas nošautajā pazinis savu tuvinieku. Lode nogalina sievieti, kas raudādama steidz palīgā ievainotajam jaunietim.

Un līķi paliek uz vietas, lai tie, kas nav savām acim redzējuši pašu iebiedēšanas slaktiņu, vēl pēc vairākām dienām būtu spiesti paskatīties vismaz uz tā upuriem, lai no šim šausmām nevienam vairs neienāktu prātā doma kļūt par komunistu, atcerēties padomju varas dienas Latvijā.

Baigi ir iziet uz ielas, sastapties ar šausmu pārņemtajiem paziņām. Pēc sešām dienām, 28. maijā, „Jaunākās Ziņas” raksta, ka kritušo līķus beidzot no ielām sāk novākt, jo tas apdraud pilsētā sanitāro stāvokli. 30. maijā avīze nāk klājā ar jaunu paziņojumu, ka bez tiesas sprieduma vairs nevienu nešaujot. Tagad slepkavo pati kara tiesa. Mēneša laikā izpildīti 457 nāves sodi.

Vai vēl kāds uzdrošināsies pret varu sacelties?

Bet Matīsa kapos jau lentes ar uzrakstiem gluži kā pēc 1905. gada: „Slava kritušiem — lāsts slepkavām!” Tomēr ir atkal radušies neiebaidāmie. Tikai kurviņi ir? Vai ari uz Kārpu, tāpat kā uz kontroles komisāru Augustu Sukutu, tajās Bērtuļa naktīs un dienās nav kāda madama parādījusi ar pirkstu: „Tas ir komunistu komisārs!”? Bet tas šajās dienās nozimē drošu nāvi.

Kas par brīnumu, ja arī Viktora ķermenis kaut kur trūd uz saules sakarsēta ielas bruģa ar klāt piespraust papīru: „Cīņas” redaktors Kārlis Krastiņš.”

Patiešām. Tāda Krastiņa Rīgā vairs nav: Viņa vietā netālu no Lielajiem kapiem Hospitāļu ielā 33 dzīvo Gailis. Mājele maza. Liekas, augstais jumts pavisam to pieplacinājis klāt zemei. Ielas pusē rindā trīs slēģoti logi, divviru durvis. Tas ari viss mājas garums. Krastiņš šeit, Egles mātes trīsistabu dzīvoklī, ir pierakstīts kā apakšīrnieks ar Gaiļa uzvārdu.

Turpat kopīgā pagalma otrā pusē divstāvu mājele, kuras logu rinda ir Ierēdņu ielas pusē, dzīvo vecais Toms Liepiņš ar savu meitu Veru Zavic-ku, mazo Ilgu un znotu, ko mājinieki nesauc vis par Eduardu Zandreite-ru vai Kārpu, bet vienkārši par Kārli. Sis Kārlis pēdējo reizi bārdu skuvis tikai 22. maija rītā.

Klāt nu viņu pagrīdes īstā nesaudzīgā pārbaude.

Arķivārs gribot negribot spiests doties uz Lietuvu pārlūkot savu slepeno starptautisko sakaru sistēmu un tā vairs atpakaļ neatgriežas. Paliek par tādu kā latviešu komunistu sūtni Lietuvas Komunistiskās partijas Centrālajā Komitejā un gādā par to, lai pulsētu šis Maskavas—Rīgas— Kaunas—Berlīnes pasta ceļš.

Gluži tikpat neparedzēti kā Arķivāram ar savu Rozīti nācās no Rīgas aiziet, māsām Simanovičām ar savu veco māti iznāca palikt. Labi, ka vēl tā neuzkrītoši palaimējās šajā tālajā, mierīgajā pilsētas nomalē noīrēt dzīvokli. Atnāca viņas ar tik, cik var rokās atnest. Tīrais neprāts būtu bijis šajās baigajās dienās vēl domāt par to, kā dabūt no Preses nama ārā viņu visai pieticīgo iedzīvi. Draugu tuvumā viņas nepazudīs. Turpat logu priekšā, pāri Ierēdņu ielai, jau dzīvo Egles māte, Toma Liepiņa ģimene un citi viņu paziņas.

Sākas negals ar daudziem konspiratīvajiem dzīvokļiem. Uzrodas kaut kādi valdonīgi senie dzīvotāji un prasa ienākušajiem aizvākties. Komunistu laikā kārtību šie neatzīstot. Bet lielākā nelaime vēl tā. ka jaunie dzives valdnieki ieraušas dzīvokļos pēc kuru adresēm nāk sakarus ar Rīgas pagrīdi meklēt gan laueinield. gan aizfrontinieki.

Kādu dienu sveicienu no Jāniša atnes Jāna Šilfa māmuļa Anna Zirdzi-ņa. Dēls esot dzīvs, vesels un mudinot ari pārējos darboties. Un Kārlis ar Viktoru sāk rosīties. Vera, savu meitiņu auklēdama, pa pagalmu staigādama un pie Egles mātes atvērtajiem logiem ar mazo tērzēdama, autiņos slēptas, atnes Kārļa zīmītes Viktoram un aiznes Viktora zīmītes Kārlim.

Un tā viņi visi, cik nu ir spējuši sazināties, kādas jūnija dienas novakarē sēž māsu Si-manoviču dzīvokli un spriež par saviem spēkiem, iespējām un visu turpmāko.

— Rigā palikuši ne tikai tie, kam bija jāpaliek, bet daudz arī tādu, kas vienkārši tai baigajā dienā nebija paguvuši aiziet, — stāsta Jānis Silts, ko pēc viņa māmuļas paraduma ari tuvējie pagrīdnieki sākuši saukt par Jānīti. — Mums tas ir labs papildinājums. Tikai jāpalīdz viņiem iekārtoties. noslēpties un pievienoties pagrīdei.

Liels zaudējums mums ir Arķivārs. Nē. nē.

Kritis viņš nav.

— Nauda un tipogrāfijas piederumi ir noslēpti četrās vietās, — ziņo Viktors. —

Jaunciemā pie Briežu ģimenes. Solitūdē. Saulesdārzā pie Arķivāra mātes un Vecrīgā Tilles Budēvicas pārzinātajā konspiratīvajā dzīvoklī. Un tas būs iesākums.

— Endrups skopojās ar naudu, - Kārlis ir neapmierināts. - Buržujiem palika 29 miljoni rubļu Tautas bankas naudas.

— Mēs nedrīkstam vilcināties ar avīzes pirmo numuru, — ierunājas Jānītis.

— Jā. „Cīņa” jāizdod steidzīgi! — viņu atbalsta Viktors. — Tas būs liels atspirdzinājums un uzmundrinājums tagad galigi apjukušajiem

strādniekiem.

— Mēs ar Viktoru tad ņemsim literāro pusi, — ierosināja Jānītis. — Paulis Bērziņš lai gādā par tehnisko. Bet tev, Kārli, steidzami jāgādā pastāvīga vieta tipogrāfijai. Sazin vēl, cik ilgi mums tā zem gridas būs jādzīvo.

— Mūsējais vēl joprojām tiepjas ar mājas pārdošanu! — Kārlis pamet ar roku uz loga pusi, kur pāri Ierēdņu ielai stāv viņa garais divstāvīgais „nams”. — Sievastēvs reižu reizēm dzirdējis namsaimnieku sūdzamies, ka no mājas tādos juku laikos viņam neesot nekāda labuma. Ja rastos pircējs, pārdotu. Vispār būtu laba vieta. Izeja uz Hospitāļu ielu caur Viktora māju, gan pa vārtiem uz Ierēdņu ielu, gan pāri Abolkalnam uz pilsētas ganībām. Bet, tikko vecais Liepiņš ierunājies par pirkšanu, tā tūdaļ cena klāt. Grib iedzīvoties. Katru dienu uzskrūvē cenu. Jāpameklē būs labāka māja. Tagad jau nauda atkal sāks valdīt pasauli.

— Bez tam mums sevišķi svarīgi ir sakari ar Rēzekni, — saka Jāni-tis. — Būs jāizrauga cilvēks, kas varētu doties pāri frontei visu nokārtot.

Un, saliekot visus prātus kopā, vezums sāk kustēties.

Un ne jau tikai Rīgā vien. Kopš pirmās pagridnieku apspriešanās nepaiet ne pāris dienu, kad, nākdama ciemoties pie Egles mātes, Anna Zirdziņa atnes Viktoram Jāniša vēstuli ar ļoti iepriecinošu ziņu. Partizāņu vadītājs Jānis Zukovskis pāri frontei atsūtījis savai sakarnieku. Sis pavediens nav tikai neredzams diedziņš, Tā ir ista artēriju savienošana. Arto taču pagrīde atkal pievienojas kopīgajai asinsrites sistēmas un kļūst divreiz spēcīgāka.

Jānīša uzdevumā tad nu Viktors visu dienu sēž un raksta vēstuli sīk-sīkiem burtiņiem uz plāna zīdpapīra, lai to sarkanais pastnieks labāk varētu noslēpt.

,Dārgie biedri! '’ teikts vēstulē.

„Kā redzams, mēs esam savus spēkus atkal tiktāl savākuši, ka varam jums nosūtīt pirmo ziņnesi no šejienes. Būtu jums sīki jātēlo šejienes vispārējie apstākļi, bet tie ir raksturojami ar vienu vārdu — as i n i s. Sākās šis asiņu ārprāts tajā nelaimīgajā ceturtdienas naktī un turpinās bez pārtraukuma līdz šai dienai. Pēc dažām stipri ticamām ziņām, Rīgā pa šo laiku nošauti 4500 cilvēku. Šis ziņas nav pārbaudāmas. Var būt, ka minētais skaits ir drusku par lielu, bet varbūt pat par mazu. Spriediet paši pēc šādiem skaitļiem: 6. jūnijā nošauti 140 cilv., 8.jūri. — 160, 10. jūti. — 300, 11. jūti. — 58. Kas ir šie upuri, grūti nosakāms, jo atlikušie biedri tika jau pirms dienas izkauti. Cik īsti biedru nobendēts, to nekādi nevaram pateikt, jo no ieslodzītiem tikpat kā nekā nedabūjam zināt. Apstākļi cietumā šausmīgi. Viss lielais vairums tiek turēts centrālcietumā, kur biedri tā nomocīti, ka nespēj pakāpties pat pie loga. Visvairāk starp nelaimīgajiem upuriem ir sieviešu. Paliek tāds iespaids, it kā satrakotā buržuāzija būtu nodomājusi iznīcināt latviešu strādniecību. Pirmās desmit dienas šāva, kur vien pagadījās. Pievedīšu dažus piemērus. Berga bazārā izved pagalmā mājas sētnieku ar sievu un meitu un nošauj; Valsts bankā līdzīgā kārtā nogalināta sētnieka ģimene; pirmā Rīgas pilsētas slimnīcā izved visus slimos komunistus un pļavas malā nošauj; otrā pilsētas slimnīcā tādā pat kārtā tiek nošauti 40 slimnieki un kalpotāji; politiskā apakšnodaļā — apm. 30 cilv.; „Produkta” veikalos uz Lielās Lēģeru, Kurzemes uri Kalnciema ielām — visi atlikušie kalpotāji, sevišķi kasieres nošautas, daži pat ar visām ģimenēm.

Grūti turpināt šo sāpju stāstu. Atmiņā atdzimst atkal visi šie saplosītie tēli, kuri nedējām ilgi (burtiski, nepārspīlēju) mētājās netīrumu bedrēs un grāvju malās... 12 vezumu bija šo līķu, kuri tika izgāzti Matīsa kapu malā. Tur tie stāvēja vēl četras dienas neaprakti, visiem pieejami apskatīšanai. Viņu skaits nezināms. Mušpapīrs (t. /., „.Jaunākās Ziņas”) to rēķina pāri par 400. Tā laikam arī būs.

Drīz šī bendēšana tika reformēta. Tika nodibinātas lauku kara tiesas... Pēc šīs reformas nošautie vairs netiek izmesti publikas apskatīšanai, bet tūliņ aprakti. Šaušana pa lielākai daļai notiek pa dien u, pie kam nāvei nolemtiem pašiem jārok sev kaps. Nošauto skaitu mēs vērtējam no bedres lieluma, kura pa lielākai daļai ir 15 krievu pēdas plata. Piemestas viņas tiek līdz malai ar līkiem, tā ka vējš bieži atpūtina apraktos. Rēķiniet tagad paši, cik šādās bedrēs var sabāzt. Tādas bedres pildās ik pāris dienās. Dažreiz strādā bez pārtraukuma ik dienas.

Smadzenes notrulinājušās šai asiņu tvanā, un spalva neklausa tēlot asiņainos notikumus. Un jums, neredzējušie, tās šausmas tikpat nekad nebūs iespējams attēlot. Viena vienīga visu nomocīto, visu palikušo biedru vēlēšanās ir. lai no Rīgas aizgājušie pēc šiem notikumiem mācītos saprast savus pienākumus. Tur, kur iestāžu vadītāji bijuši savu pienākumu apziņā un savā vadībā nobeiguši iestādes darbību, tur nav lielu upuru; kurpretim tur. kurtas nav darīts, upuru skaits ir neaprakstāmi liels. Vētījiet, tīriet savas rindas, lai iestādēs turpmāk vairs nestrādā balamutes un savas ādas glābēji.

Politiskais apvārsnis ir vēl gluži nenoskaidrojies. Baroniskā Niedras valdība plosās galvenām kārtām pa Rīgu un apkārtni. Bija viņi nonākuši jau līdz Cēsīm, bet tad uz sabiedroto valstu priekšlikumu karadarbība starp latviešiem-igauņiem un baroniem līdz 18. jūnijam pārtraukta. Visas zīmes rāda, ka Niedram labvēlīgi konflikts izšķirts netiks. Amerikāņu unfranču misija, cik no avīzēm manāms, slejas uz Niedras pusi. kamēr angļi noteikti aizstāv Ulmani... Militāro spēku ziņā šimbrīžam nopietns spēks ir tikai vācieši... ”

Pēdējos teikumos nodevis vissirsnīgākos sveicienus cīņas biedriem aiz frontes, Viktors iet uz satikšanos.

Zukovska sakarniece ir pavisam jauna drosmīga meitenīte Emīlija Plinka, kura gaida Viktoru aiz pilsētas pļavas.

Meitene izbrīnā iepleš acis, ka viss pasts ir viena pati vēstule. Tā ir gara, bet, plāno zīdpapīru salokot, no tās iznāk tikai dažus centimetrus biezs papīra kvadrātiņš. Tāds nieciņš pilnīgi pazūd viņas mētelīša apakš-vīles biezajā stūrī un, pat uzmanīgi taustot, nav pamanāms.

Viņi atvadās. Un Emīlija ar Rīgā uzņemto sakaru pavedienu kājām pa mežiem dodas atpakaļ uz Līvānu pusi, kur apstājusies frontes līnija. Laikam meitene ļoti apzinās savas misijas svarīgumu. Viņa savā sasprindzinājumā pēc smagākā ceļa posma tikai Līvānos pamana, ka naktī mežos uz pasaules kara ierakumu dzeloņstieplēm saplēstajās kājās sākusies asinssaindēšanās. Savainoto kāju dēļ Emīlija staigāt tādus ceļus vairs nevar. Taču pa viņas atrasto taku, pa viņas dzīto pirmo vagu iet citi.

Kārlis pēc satikšanās ar Jānīti steidzami meklē sakarus ar Viktoru. Parastos apstākļos viņam vajadzētu pāriet pagalmu, pieklaudzināt pie Egles mātes dzīvokļa durvīm un pajautāt: „Vai Gaiļa kungs mājās?” Taču viņi skaitās pilnīgi sveši cilvēki, un mājas sievas nedrīkst pat nojaust, ka Liepiņiem ir kāda tuvāka pazīšanās un draudzība ar Egles dzīvokļa ļaudīm.

Kad jūlijā naids tumsa pār mājām nolaidusi savu spokaino plīvuru, komandanta stunda paralizējusi dzīvību uz ielas un visos pagalma logos nodzisusi gaisma, Kārlis kā tumša ēna aizslīd gar mājas sienām un klusi izgaist Egles mātes durvju melnumā.

— Tu esi ļoti aizņemts? — jautā Kārlis, ieraudzījis, ka Viktoram uz galda nedeg vis svece, bet petrolejas lampa un viņš rokās groza savas darba brilles.

— Ne visai, - Viktors atsaka. - Domāju, uzrakstīšu „Cīņai” piemiņas rakstu par Kleistu muižā noslepkavotajiem komunāliem.

Viktoram jau roka veikla, sirds jūtīga un karsta. Kā ņem rokās spalvu, tā aizkustinoši vārdi paši veļas uz papīra.

„Drausmīga neziņa slēpj mums tūkstošu noslepkavoto vārdus, un diezin vai kādreiz jel tos zināt dabūsim,” Kārlis ielūkojas Viktora rakstā. „Katra iela, katra grāvmala ir komūnas cīnītāju pieres vieta, kas slēpj savu upuru vārdus. Tikai nedaudzus mēs spējam ierakstīt Komūnas piemiņas lapās.”

— Tev, Kārli, noteikti jāuzraksta par Augustu Sukutu! — ierosina Viktors. — Tu vislabāk viņu pazini.

— Tikai man tā rakstīšana nepadodas, — Kārlis sūrojas. — Katrs vārds jālauž ārā kā ķieģelis no veca skursteņa. Bet es uzrakstīšu! Sēdēšu, līdz uzrakstīšu visu par to, kā Augusts dzīvoja, kā mira pie centrālcietuma mūra, par to, ka atstājis mums dārgu piemiņu — trešajā gadā pirmo krāšņi gatavoto sarkano karogu, par to, ka pašu viņu paturēsim piemiņā kā ideāla revolucionāra paraugu. Tikai to aprakstīt man ir daudz grūtāk, nekā pārskaldīt laukakmeni.

— Lasīs taču strādnieki, — Viktors mierina Kārli. — Viņi tevi sapratīs kaut vai no pusvārdiem. Savējie.

Та ikdienišķās lietas viņus abus atkal paņem savā varā, un Viktors pat nenojauš Kārļa nāciena svarīgo iemeslu.

— Redzi, kādus jaunumus es tev atnesu parādīt! — Kārlis velk ārā no azotes papīru žūksni.

— Proklamācijas?

— Nē! „Cīņa”.

— Tik ātri? — brīnās Viktors. — Tad jau Paulim, drukājot pirmo „Cīņas” numuru, izdevies sasniegt fenomenālu pasaules rekordu.

— Ne jau mūsējā, — nopūšas Kārlis. — Stučka un Pečaks pasteigušies pirmie. Viņu kurjers ir atkal pie mums un atstiepis līdzi saiņus ar trim gataviem „Cīņas” numuriem. Otrajā pat nodrukājuši tavu vēstuli.

Jā! Tieši tādai vajadzēja būt arī viņu „Cīņai”. Neliels formāts. Ērti lasāma un slēpjama.

— Es tev tās avīzes atstāšu, - steidz iebilst Kārlis, jo zina: kad Viktors iegrims Stučkas rakstu lasīšanā, tad tik ātri galvu vis nepacels. Un katrā numurā to ir pa diviem. Pēc garajiem smagajiem mēnešiem ari Kārlim tā ir laba tikšanās ar viņu pulka pašu cienījamāko autoritāti. Viņus vienmēr ir saistījis Stučkas rakstu vaļsirdīgais tiešums, domu bagātība un dziļums. Pēc tādu rakstu lasīšanas tu allaž jūties bagātāks. Bet jo sevišķi tagad, kad visa pasaule liekas apgāzta, viss viņu labais aizsākums sabradāts un iznicināts. Šķiet, arī Viktoram, tāpat kā Kārlim, šajā laikā lieti nodertādi prātīgi spēka pilni vārdi, kas visu noliek savās vietās, palīdz orientēties sajukumā, izprast to, kas noticis un notiks. Domas atspirdzina jautas vien, ka Stučka runā par pārejošām neveiksmēm, par iespējām atgūt zaudēto, par starptautiskās revolūcijas spēku briešanu. Patiesi un lietišķi viņš kavējas pie ārkārtēji grūtajiem apstākļiem, kuros nācās darboties padomju varai, partās daudzajām nepiepildītajām iecerēm, par steigā pielaistajām kļūdām. Tik un tā taisnība ir darba tautas pusē, nākotne pieder komunismam.

— Labu darbu padarījuši, — nebeigdams šķirstīt avīzes numurus, ierunājas Viktors. — Ko Jānītis par to teica?

— Viņš teica, ka mums šī dāvana ir par labu. Katrs pateiks, ka tā importa manta. Skaties, kāds papīrs! Kāds nevainojams labas mašīnas iespiedums!

— Un ļoti labi. Piektajā gadā nelegālo „Cīņu” drukāja lielajā „Dūna Zeitung” tipogrāfijā...

— Protams, — piekrīt Kārlis, — mēs viņu izplatīsim, rūpēsimies par to. Pateiksimies par atbalstu un palīdzību, bet „Cīņas” stafete ir jāpārņem nelegālai avīzei Rīgā, nevis legālai Rēzeknē. „Ciņas” popularitāte un 15 gadu tradīcijas mums ir tūkstoš reižu vajadzīgākas nekā viņiem. „Cīņa” jāiznāk nevis aizmugurē, bet šeit, šķiru kauju ugunslīnijā. Lai tā arī būtu sliktāk iespiesta, lai teikumi nebūtu tik gludi un skanīgi un komati ne tur īsti, kur vajag, bet tā būs pašu avīze. „Cīņas” iznākšana pati par sevi jau būs liels notikums. Tās vārdiem būs divreiz lielāks spēks nekā kaut kādam pilnīgi jaunam „Spartakam” vai „Taisnībai”, ko ļaudis nepazīst. Ar „Cīņu” mums nav vairs cilvēkiem jāstādās priekšā un jāskaidro. kas mēs tādi esam un ko mēs gribam, par ko cīnāmies. Tādos ieskatos esam mēs abi ar Jānīti.

Tādas saiešanas jau allaž viņiem ieilgsi. Tās palīdz izkliedēt sīkas šaubas. pārbaudīt savu domu stiprumu un pareizību, iedegt jaunu ideju, veidot kopīgu viedokli, nostāju, pārbaudīt un labot kļūmes.

— Viktor, tevroka no mums visiem pati veiklākā, — saka Kārlis. — Tad tevi mēs ar Jānīti pilnvarojam šīs mūsu domas darīt zināmas Čekai.

Viktoram tas tiešām ir tikai sīkums, pie kura viņš ķeras klāt jau pašā rīta agrumā.

„1919. g. 14. VII

Obligāti pašai CK

Dārgie biedri! Par laiku no manas pēdējās vēstules maz jauna. Tautiskā valdīšana nespēj savus banketus un tostus vien beigt un pie darba nemaz vēl netiek. Iedomājieties paši: nedēļas laikā piecas „tautas gaviļu dienas” — ziemeļarmijas ienākšana, Ulmaņa ,Baratovas” ienākšana, angļu sagaidīšana. Tautas padomes atklāšana un franču godināšana šodien. Ķad apskurbušie tautieši beigs šo pļē-gurošanu, laikam neviens vēl nezin. Taču baroni savus spēkus gana kopā un pie Jaunjelgavas nolikuši uzbrukumu.

Uz biedru pieprasījumu „Cīņu” esam nodomājuši izdot mēs. No ārienes ievestai „Cīņai” neatzīstam tādu iespaidu. Savu darinājumu nosauciet kaut kā citādi. ”

Aprakstījis pagridnieku dienas un nedienas, viņu vēlējumus un prasības aizfrontes biedriem, Viktors liek vēstulei punktu un laiž to tālajā bīstamajā ceļā uz Rēzekni.

Vēstules pāris teikumu savu panāk. Jau 2. augustā Centrālā Komiteja savā sēdē vienprātīgi nolemj, ka „„Cīņu” izdod Rī-gas CK”, bet aiz frontes laikraksta draugs, palīgs un atbalsts bus „Ginas Biedrs”.

* * *

1923. gada 10. septembris ir pirmdiena. Vakar šķindēja baznīcu zvani. Šorīt uz nebedu trokšņo ta saucamas Maskavas forštates fabriku svilpes. Tās gaudo kā izbadējies vilku bars, līdz aizrijies nogārdz un apklust. Ari Eduards Ozoliņš pošas savai pirmajai darba dienai.

— Ed krietni! — virtuvē pie brokastu galda Ati skubina Kārlis. — Darbs ir nogurdinošs, smags. Citādi pagursi.

Ko tur iebilst? Jāpaklausa.

— Bet tu pats gandrīz vai neko neēd? — Atis atspēlējas par piekodinājumu.

— Uz mani neskaties! Spiež nost čūla, — Kārlis pieglauž roku pakrūtei.

Runas pāršāvām kaitēm Kārlim nepatīk. Tāpēc viņš gaidīt gaida brīdi,

kad, patencinājis Natālijai, varētu uzrunāt Ati:

— Iesim nu!

— Iesim! — Atis ņem cepuri un jau virzās uz koridora durvju pusi.

— Nē! Ne tur! — Kārlis apstādina Ati un ar galvas mājienu aicina viņu sev līdzi istabās. Atis, neko nevaicādams, paklausīgi seko Kārlim. Varbūt vēl kas jāapspriež zem četrām acīm. Kārlis iziet cauri Ata istabai, tad pats savai un ver vaļā vannas istabu. Te Kārlis laižas guļus un, aizlīdis aiz vannas gala, kaut ko meistaro. Tad velkas ārā. Griežas apkārt un ar kājām pa priekšu rāpjas atpakaļ. Smīnēdams par pārsteigto Ati, viņš aiz vannas gala pazūd tieši sienā.

Jā. Tas nu Atim ne sapnī nevarēja rādīties, ka nelegālā tipogrāfija atrodas tanī pašā dzīvoklī, kur viņš pārgulējis, ēdis un veselu dienu jau nodzīvojis. Un ieeja tajā no vannas istabas, kur viņš pirms maza brīža mazgājies.

— Tikai ar kājām pa priekšu! — Kārļa balss no pazemes māca Ati.

Viņš ari metas četrrāpus un bāž Itājas aiz vannas šaurās lūkas piķa melnajā tumsā. Taustīdamies pa ķieģeļu alu, Atis rāpjas līdzi Kārļa balsij:

— Tagad nu tūdaļ pa labi. Drošāk! Drošāk!

Priekšā jau Kārlis iededz elektrisko spuldzi un jo plaši Atim atver masīvās durtiņas. Nu jau viņam pavisam viegli ar kājām lejā atrast cietu dēļu grīdu un izslieties visā augumā.

Tāda nu ir tā Kārļa valstība. Dažus soļus plata, vairākus gara. Galds ar rokas tipogrāfijas rāmi un veltņiem, proklamāciju salikumiem, plaukts ar burtu kasēm. Gandrīz visu pretējo šķērssienu aizsegušas papīra ķīpas.

— Tagad nu, Ati, tu esi iemūrēts četru mājas kapitālsienu pamatos, — saka Kārlis. — Lai pie mums kāds piekļūtu, vairākiem vīriem vismaz dienu jakai šie krietni biezie mūri. Tikai tā būs pašnāvība, jo uz tiem balstās viss nams. Ieejas lūku meklēt stūri aiz vannas ari nevienam nevar lēnāki prātā. Tādās kapitālās sienās nekādi caurumi nekad nemēdz būt. Bet durtiņas ir izturīgas. Tu varbūt maniji, ka tās ir krietnas sienas biezumā un smagumā. Parasti mēs tās no iekšpuses atstutējam ar bomi. Godigi atvērt no ārpuses tās ne ar kādiem līdzekļiem nav iespējams. Tas vienkārši ir jāsadrupina kā jau mūra siena.

Kaut ari „Ciņas" septembra mēneša numurs jau min uz papēžiem, šodien Kārlim tāda stāstīšana un Ata apmācīšanas diena vien iznāk.

— Tu saproti, ka šeit iespējami visādi notikumi... — Kārlis domīgi liek vārdu pievārda. — ...Ja ar mani kaut kas notiek... Ja esi šeit viens pats... Tev tas ir jāzina, tāpēc saku...

Kārlis ved Ati pie ieejas durtiņu pakāpieniem un noliecies rāda akmeņus no grīdas līdz kājas ceļgala augstumam:

— Skaties, šie te nav iemūrēti, bet tikai cits uz cita salikti. Ja gadījumā notiek nelaime. Tu esi te viens, bet augšā gar vannas istabas lūku laužas politpārvaldes okšķeri. Kamēr viņi durvis sadrupinās, tev pilnīgi pietiek laika atkraut šos te akmeņus, ielīst iekšā un gluži tāpat aizkraut atkal ciet. Pa alu tu nokļūsi pāri koridoram zem 31. dzīvokļa. Tur būs priekšā līdzīgs krāvums. Та tiksi pie grīdas dētiem, kuri tevi palaidīs ārā Liberta darbnīcā. Pēc tam rīkojies pēc apstākļiem. Ja koridors brīvs, nāc ārā pa durvīm. Ja ne - kāp pa logu vai gaidi turpat.. . Piekodinu ... So eju līdz šim zināju tikai es viens pats. Tagad zinām abi.

Kārļa izdomai te tiešām nav robežu. Jo vairāk Atis iepazīstas ar tipogrāfijas apstākļiem, jo vairāk apbrīno Kārli. Lūk, ko nozīmē desmitiem gadus nostrādāt par mūrnieku, savām rokām uzcelt simtiem māju. Te ik sīkumā ir Kārļa izdoma, atjautība un muskuļu spēks. Parvīņa prasmi ierīkot slepenas tipogrāfijas jau sen stāsta teiksmas. Bet šī ir viens no Kārļa meistardarbiem.

Izrādās, te pat papirosu paciņa nav nolikta nejauši. To indīgais dūms domāts tiem, kas nelūgti ielauztos tipogrāfijā.

Nē. Kārlis, visu to stāstot, nemaz nelepojas. Tas vajadzīgs kopīgas lietas labā, un viņš dara visu, ko spēj. Arī te vēl daudz kas darāms un pilnveidojams.

— Pagrabs paliek pagrabs, — stāsta Kārlis. — Sājā slapjajā vasarā šeit pat drēbes kļūst miklas. Bet visādos laikos te vienmēr trūkst svaiga gaisa. Pat naktī nevar turēt vaļa durtiņas un vēdināt.

— Kāpēc? — Atim tāds īsta mācekļa jautājums.

— Та negantā tipogrāfijas krāsa piesmirdina visu pasauli. Līdz svešām nāsīm to nedrīkst laist. Tas jau tas pats, kas koridorā vai ārā uz ietves izmest burtus un dot špikiem zīmi, ka šeit kaut kur ir tipogrāfija.

Atis ir kautrīgs jautātājs. Veca patiesība, ka nelegālajā darbā ziņkāre nekam neder. Te valda stingrs likums: „Saki tikai tam, kam vajadzīgs, un nevis katram, kam drīkst.” Ko Atim vajadzēs zināt, to Kārlis pastāstīs. Ko nevajadzēs — to neteiks.

— Sis daikts arī mums nav visai teicams, — Kārlis savos paskaidrojumos nonācis jau lidz pašam iespiešanas rāmim un veltnim. — Pilnīgs roku darbs. Tas prasa ne tikai lielu fizisko piepūli, bet arī milzīgu sasprindzinātību. Un tad vēl ienāk sūdzības, ka dažreiz grūti salasīt tekstu.

Kārlis, paņēmis rāmīti ar iespiestas proklamācijas salikumu, aicina Ati mācibā.

— Skaties! Sājos apcirkņos dzīvo burti! — Kārlis rāda savam māceklim burtu kasi. — Katram no tiem sava vieta, savas mājas. Tikko burts apmaldīsies, avīzē tūdaļ nevis „Frakcija”, bet „Francija”, „vētras” vietā „mētra”, „drauga” vietā „drauds”.

Kārlis ar vecu ķīmiskā zīmuļa galu atjauno uz nodalījuma malām sen izdzisušās burtu zīmes. Tiem, kas pie kases pieraduši, tās nav vajadzīgas. Roka pati zina, kur katrs burts iemetams, kur paņemams. Tikai Atis bez tiem pie kases gluži kā lasitnepratējs.

Atis burto vārdus proklamācijas salikumā, bet nekas viņam nesanāk.

— Kādā valodā tas ir „kūrbzu”? — viņš jautā.

Kārlis pieliec arī savu galvu tuvāk.

— Tas jau ir skaidri latviski — „uzbrūk”, — skaidro Kārlis. — Redzi, lai novilkums uz papīra būtu pareizs, svina burtiem jāstājas rindā nevis no kreisās uz labo pusi, bet otrādi — no labās uz kreiso. Salikumam jābūt kā spogulim, kas, nospiežoties papīrā, dod pareizu attēlu.

Tāds spoguļa raksts Atim ir tiešām kā jauna svešvaloda.

Rāmja ierobežotajos svina grubuļos tiešām tāda proklamācija izskatās neparasti ačgārni.

Pareizi. Ja lasa kā no spoguļa, tad iznāk skaidri latviski — „Kapitāls uzbrūk — slēgsimies rindās!”.

— Sāksim ar izjaukšanu! — uzaicina Kārlis. — Tas iztīra māju no veciem salikumiem, atbrīvo vairāk vietas septembra mēneša „Cīņas” lapām.

Tipogrāfijā Atis ir pirmo reizi mūžā. Ne viņš pazīst burta plāksnītes sīkumu, nē veltņa smagumu. Atim nu savām raupjajām rokām jāmāca burtliča pirkstu veiklība un jutība. Atis paņem pirkstos grūti noturamo burtā plāksnīti, ilgi skatās un pēta, vai tas būtu „К” vai ,,R”. Te ari redzei vajadzīgs pavisam cits asums. Dienas gaismā skatīt melnu burtu uz balta papīra ir jau pavisam liela greznība. Tipogrāfijā burts ir reljefs, necili pelēki zilgans, kam no vecās iespiedkrāsas nomelnējušas apma-las. Pasaki nu, vai tas gaužām pelēkais grubulis svina plāksnītes galā ir „К” vai ,,R”.

— „К”, — Atis, šaubīdamies par savu acu nemaldību, burtu parada ari Kārlim. Un tikai tad, kad viņš, pamājis ar galvu, to apstiprina, Ata roka slīd pāri visai lielajai kasei šurp turp. uz priekšu un atpakaļ, uz augšu un leju. līdz burts atrod savu vietu. Tad viņš ņem ,,a" un meklē atkal. Tas pats ar ,,p”. Kur likt ,,i”? Kur likt ,,t”? Jāmeklē! Jāmeklē pacietīgi un neatlaidīgi. Iesācējam tie knīpas tik viegli nepadodas.

Vēl nav izjaukts ne pilns vārds, kad Atis jau no sasprindzinājuma nosvīdis. Viņš pārlaiž izmisīgu skatienu proklamācijas salikumam un ar dziļu nopūtu izdveš:

— Te jau man darbs vairāk nekā nedēļai.

— Tikai bez uztraukuma! — Ati mierina Kārlis. — Darbs dara meistaru.

Kamēr Atis mācās atšķirt ,,h” no ,,b”, ,,t” no „1”, ,,r” no ,,i”, Kārlis

tīra un gatavo rāmjus „Cīņas” 46. numura visām četrām lapaspusēm.

Velti gan Atis uztraucās, ka pie proklamācijas salikuma izjaukšanas būs jāstrādā vai nedēļu. Pēcpusdienā viņam talkā nāk Natālija Berente un vēl viens ceturtais palīgs — Arvīds Reneslācis, liels plecīgs vīrs ar stingru rokas spiedienu. Dzīvojot turpat virs Larozēm. Un tā pa visiem vakarā jau viss burtu tūkstotis sadalīts pa saviem apcirknīšiem.

Otrā dienā Kārlis Atim priekšā noklāj papīra lapas ar rakstu „Vētru gaidot” un rokās iespiež „āķi”.

— Sis te ir saliekamais daikts, — paskaidro Kārlis. — To turi kreisajā rokā un ar labo meklē vajadzīgos burtus. Kad viena rindiņa pilna, ieliec vidū metāla plāksnīti un turpini tikai tālāk. Kad āķis pilns, ļoti uzmanīgi saliktās rindas iestum lapaspuses rāmī.

Pašam Kārlim arī salikšana vedas. Viņš ar savu roku avīzes burtu rindiņu no katra nodalījuma izlasa ārā tik aši kā badīga vista pa graudam auzu riekšavu. Jā, tas ir Atim paraugs.

Katra neuzmanība tipogrāfijā maksā sevišķi dārgi. Pietiek tikai Ata svārku piedurknei aizskart salikto, bet nenostiprināto raksta daļu, kad vairāku stundu darbs viņa paša acu priekšā sagāžas un sajūk kā kāršu namiņš. Nopūtas vai piktums šeit vairs nepalīdz. Varbūt tikai pacietība. Ņem atkal pa vienai svina šķēpelītei, izpēti, kas kura ir. un tikpat rūpīgi kā iepriekšējā dienā saliec visas atpakaļ burtu kasē, lai pacietīgi varētu sākt visu no gala.

Ak, šie mazie svina zaldātiņi! Nostādi viņus ierindā, un tūdaļ šī kareivju nodaļa jau kori kliedz pa visu pasauli: „Nost!” vai atkal „Lai dzīvo!”. Bet burtlicis no šīm nodaļām veido vadus, rotas, bataljonus. Sastādi vienu šādu svina zaldātiņu pulku, un iekarot tūkstošiem cilvēku prātus dodas vesela kaujinieciska doma, kas informē, stāsta, aicina. Tie iededz naidu, modina cerības un sauc cīņā.

Kaut kur dažus metrus no viņiem, mājas pamatu otrajā pusē, klejo spirgti vēji. Nekas! Lai! Lai sūcas uz pieres sviedri un galva kļūst smaga un gurdena. Toties šeit Kārlis un Atis lasa burtus „Cīņas” rakstiem. Toties pēc nedēļas Latvijas pilsētās un laukos, fabrikās un lielsaimnieku kalpu galos tūkstošiem un tūkstošiem ļaužu lasīs „Cīņu”, lasīs par gaidāmo vētru un vētrasputniem.

Kamēr Atis vēl nebija ņēmis rokās iespiežamo veltni, viņam likās, ka darbs tipogrāfijā vairāk piemērots Natālijas Berentes sieviešu pirkstiem. Saliki rakstu jau gandrīz tas pats. kas noadīt jaku no trīsdesmit krāsu dzijas. Tāda knibināšanās ap sīkumiem vien ir. Bet, kad bija dienu nolocījies pie veltņiem, jutis i sviedrus uz muguras, i gurdenumu muskuļos, radās cits spriedums. No iespiedēja roku spēka taču atkarīgs tas, cik vienmērīgi noklājas krāsa un nospiežas teksts. Nedrīkst ļaut veltnim savā vaļā šurp turp ripot. Tam visu dienu jāguļ iespiedēja rokās, un muskuļiem jāizjūt pareizais pieskāriens.

Nu jau Atis vairs nav iesācējs. Pirksti, acis un muskuļi daudzmaz iepazinuši burtus, saliekamo āķi un veltņus. Tie šajos trijos mēnešos vingrinājušies pie piecām proklamācijām, kuras katru vajadzēja iespiest 15 tūkstošos eksemplāru. Tagad Atis līdzdarbojas jau pie trešā „Cīņas” numura tapšanas. Kamēr Kārlis sastiprina pirmās un ceturtās lapaspuses salikumu, Atis urbjas abu vidējo lapaspušu pirmajā kontroles novilkumā un cītīgi meklē pēdējās drukas kļūdas.

- Te tajā pasakā par sviestu un cūkas gaļu rakstīts, - Atis griežas pie Kārļa: - „Bija reiz tāda zeme, kuru sauc par Latviju”. Bet tad jau nevar teikt „bija reiz”, ja vēl tagad to tā sauc.

- Es ari parto domāju. Bet tur citādi nevar. Nebūs „reiz bija” - zudīs tā labā pasakas forma. Ja rakstīs „sauca” — iznāks, ka tās buržuju Latvijas vairs nemaz nav. Lai paliek tā, kā ir. Mūsu lasītāji nav sīkumaini.

Jā. Laroze tādā pasakā pieaugušajiem pateic visu patiesību labāk un saprotamāk, nekā dažs labs cits garu garajā ekonomiskajā pārskatā. Un kas par brīnumu, ja garajos vēlā rudens vakaros, kad Kristīne viņu trīsgadīgajai Silvītei stāsta pasaku par to, kā jaunākais dēls varonīgi cīnījies un uzvarējis septiņgalvaino ugunsspļāvēju pūķi, turpat līdzās uz galda pats Laroze raksta kādu citu pasaku:

..... Tajā Latvijā dzīvoja dažādi ļaudis. Tur vispirms dzīvoja ļoti „godīgi ” cilvēki, kuriem piederēja fabrikas, labas mājas, lauki, lopi un citas labas lietas. Lai nepaliktu rupjas un netīras rokas, viņi paši nestrādāja, bet lika priekšā strādāt tiem ļaudīm, kurus sauca par strādniekiem. Strādnieki bija melni, netīri, bezkaunīgi. Viņiem bija slikts ieradums. Kad viņi visu dienu bija strādājuši, viņi gribēja ēst. Pie tam domāja pat par sviestu un cūkas gaļu... Uz Latviju ciemos brauca dažādi angļu, franču un citi ģenerāļi, Viņi deva Latvijas ministriem un prezidentiem spīdošus ordeņus, bet Latvijas ministri viņiem rīkoja lepnas viesības, kur cienāja ar sviestu, cūkas gaļu un valsts degvīnu un tautieša Otlana liķieriem... Ar Latvijas iztirgošanu „godīgajiem pilsoņiem” būtu viss bijis labi. ja tur nedzīvotu vēl viena neganta ļaužu grupa, kurus sauca par komunistiem. Un ziniet, ko viņi gribēja? Viņi gribēja, lai labo sviestu un cūkas galu ēd paši Latvijas strādnieki. Saprotiet labi! Sviestu un cūkas galu viņi gribēja dot tiem melnajiem, netīrajiem un bezkaunīgajiem radījumiem, kuriem nebija citas godīgākas nodarbošanās kā tikai viņu darbs. Tas bija ārprāts, ko šie komunisti mācīja strādniekiem. Viņi stāstīja, ka Latvijas strādniekiem ir jāēd savi ražoti produkti un pa -šiem jāražo pašu zemes fabrikās tās mantas, kas vajadzīgas Latvijai... Tās slava bija apdraudēta. To varēja glābt tikai tad, ja visus komunistus un strādniekus iesēdina cietumā. Un tie godīgie Latvijas iedzīvotāji, kam tās fabrikas un mājas, stājās pie darba un nostādīja uz katra ielas stūra īpašus vīrus, kas ķēra komunistus... Bet pēdējie nebija ne labojami, ne iebaidāmi... Kamēr kādā jaukā dienā viņi ņēma rokās rungas un padzina visus „godīgos” cilvēkus. Bet tas notika tanī gadā. kurš kalendārā vēl nav minēts. ”

— Kā tu domā. Kārli? — galvu no korektūras pace] Atis. — Vai nākamais būs kalendārā rakstāmais gads?

— Kas tur par brīnumu! — prāto Kārlis. — Vācijā visu laiku briest notikumi. Nākamajā gadā var iet vajā. Ja jau viņiem izdotos izkustināt līdzsvaru Eiropā, tad kārta ari mums. Bez Rietumu durkļiem tie mūsu kundziņi jau pavisam slābani.

Tā pēc lielā klusēšanas perioda tipogrāfijā atdzīvojas atkal valodas. Tajās dienās, kad saliek rakstus, visu viņu garīgo un fizisko enerģiju paņem teksts. Tad viņi, it kā iegrimuši sevi, čāpstina lūpas un burto visu līdzi. Katrs lieks vārds tikai samudžina domas, burtus un vārdus, un tūdaļ pa rindām sāk lēkāt nebēdīgais drukas kļūdu velniņš. Bet kad ap smagajiem salikuma rāmjiem viņi sāk darboties kā ar pilnām bišu stropa kārēm, tos cilā, nostiprina un sagatavo iespiešanai, var sākt ir pajokot, ir parunāties pēc sirds patikas, ir padomāt, ir pafantazēt par nākotni.

Kas nu Atis par korektoru! Viņš allaž katru rakstu sāk lasii ļoti cītīgi, bet tad no satura aizdegas domas un acis vairs nekādas burtu kļūdas nesaredz. Tad ar vienas reizes lasījumu nekad nepietiek. Vai maz iespējams, vienaldzīgi pētot burtus, lasīt rindas, kur šī vajātā pagrīdes „Ciņa” ar četrām nelielām lapas pusēm savās slejās met acis tiešu izaicinājumu lielajām „Jaunākajām Ziņām”, „Latvijas Vēstnesim”, „Latvim” un oficiāli atzītajiem 150 politapsardzes aģentiem, kuri, lai saceltu skaļu sensāciju, kliedz pa visu valsti, ka komunisti atkal mēģinājuši uzspridzināt artilērijas munīcijas noliktavas.

„Mums, saprotams, nav nekas pretī, ka Latvijas valdība roku rokā ar savu politisko apsardzi provokācijas nolūkos uzspridzinātu savas ieroču un munīcijas noliktavas” — par provokāciju meistariem zobojas „Cīņas” otrajā lapas pusē. „Bez tam pol. apsardzes aģentiem jāaizrāda, ka, ķerdamies pie savas sensāciju fabricēšanas, nav sarunājusi ar attiecīgiem militārpriekšniekiem, kuri ar saviem atsaukumiem izjauc visas sensācijas nozīmi. Uz priekšu, ķeroties pie līdzīgas provokācijas, valdības kungi droši vien aprunāsies, lai neiznāktu līdzīga šmuce.”

Tādi vārdi kā ar asu nazi saplēš skrandās politapsardzes vīru interviju melu plīvuru, ar ko tie sirdīgi pūlas sakompromitēt komunistus, pierakstīt viņiem teroru, spridzināšanas un pat šaušanu, kaut gan katrs zina, ka tagad komunistu galvenais cīņas ierocis ir ugunīgs vārds. Tāds, lūk, kā šis, kas „Cīņas” nākamajās lapaspusēs reižu reizēm pārlasīts, krūtīs nevis norimst un dziest, bet gan aizvien vairāk iededz azartisku cīņas kaismi. Ja jau pat Atis dažbrīd nevar tik aukstasinīgi nodoties vienīgi burtu kļūdu meklēšanai, tad jācer, ka „Cīņas” vārds, izgājis ļaudīs, savas gailējošās ogles izbārstīs plaši jo plaši. Un tas jau būs īsts valsts meža ugunsgrēks. Tāds četru nelielu avīzes lapaspušu liels Sprīdītis var uzveikt sešpadsmit lapaspušu milžus Lutaušus tāpēc, ka viņa pusē ir patiesība. Tas ir mazais cinītis, kas iegāž mēslainē Artura Krodera, Hermaņa Asara un Antona Benjamiņa lielo bulvārlapu melu vezumus.

Pēc dižpilsoņu avīžu aprakstiem ik dienas kāds „kāpj pār žogu” pie artilērijas noliktavām. Vienu no šiem kāpējiem sardzes zaldāts pat nošāvis. Tikai šis vīrs diemžēl piederējis pie tām valstiskajām aprindām, kuras mēdz savu brīvo laiku pavadīt „Luna Parka” restorānā Ķeizarmežā. Tur uzdzīvodams, tas nokavējis pēdējo automobili un nācis kājām uz pilsētu pa taku, kas ejot starp Platnieku mājām un noliktavām. Līdzīgi, saprotams, ir visi tie mistiskie kāpēji pār noliktavas žogiem, par kuriem ar saviem komentāriem ar melniem burtiem tik bieži ziņo prese.

Pēc Ata „Cīņas” lapaspušu tekstu lasa arī Kārlis, lād atzīmē uz papīra malām kļūdas, ko Atis nav manījis, un stājas pie labošanas. Ar pinceti rokās viņš šķiet gluži kā zobārsts ar stangām. Tikai Kārlis artām no svina plāksnīšu rindas ņem ārā nevietā iespraukušos komatu vai burtu.

Ir otrdiena, 18. decembris. Tāpēc Kārlis vairāk uzmana pulksteņa rādītājus nekā citkārt. Trijos pēcpusdienā augšā pie Larozes nolikta Centrālās Komitejas sēde, uz kuru viņiem abiem ar Ati šoreiz noteikti jāiet. Tad arī Arvīdam nav vienam ko knibināties. Pa trim allaž darbs šķiras veicīgāk. Lai ari viņš atpūšas. Smiltnieks jau tur sēž un runājas ar La-rozi. Viņš no Pārdaugavas šurp atnācis jau pirms ausmas. Bridiens bijis smags — sniegs dziļš, bet zeme apakšā nepiesalusi. Dabūjis nākt apkārt pa tiltu, jo Āgenskalna kuģītis negājis daudzo vižņu dēļ. Tagad viņš tur atpūšas, lai pēc sēdes pa vakara tumsu tiktu atpakaļ savās mājās.

Tads ir decembris. Paiet nedēļas, kad ne Kārlis, ne Atis, ne Arvīds dienas gaismu nemaz neredz. Rītos, kad viņi laižas lejā — tipogrāfijā, gaismiņa vēl nav svīdusi, bet vakarā, kad rāpjas atpakaļ, ārā jau tumsa. Natālija ir istabas izvēdinājusi un logiem iekšējos slēģus pievērusi. Taču šodien iznāks, ka viņi savos logos redzēs pat sauli.

Kamēr Kārlis pabeidz šīsdienas darbus, Atis jau raušas augšā skalot tipogrāfijas sviedrus. Pie viena ūdens krāna diviem reizē tik un tā pagrūti. Atis rāpus izlien no vannas gala, un viņam liekas, ka svelmainā vasaras dienā ieīries vēsos upes ūdeņos. Diena tomēr ir apmākusies, skumji pelēka. Atis pieceļas kājās un turpat Kārļa istabā ar krūtīm alkatīgi dzer dzestro izvēdināto telpu gaisu, bet, kā aizvien, grūti atdzerties.

Ūdens atjauno Atim mundrumu. Pēc brīža tam nopakaļ seko arī Kārlis. Tas vispirms steigšus manās no pagultes izvilkt Ata tikko noautās darba čības. Konspirācijas lietās Kārlis ir līdz pēdējam sīkumains.

— Tu esi pilnīgi drošs, ka lejā tev čībās nav nejauši iekritis kāds burts? — viņš vēl aizvien māca Atim konspirācijas nepielūdzamo pedantismu.

— Domāju, ka ne.

— Draudziņ, te ar domāšanu vien nav līdzēts! Labāk desmit reižu pārbaudīt, nekā vienreiz iznest ārā vilnas kamzoļa raksta grubuļos ieķērušos burtu.

Kārlis dauza un purina Ata čības. Te, istabā, tāds mazs svina zaldātiņš var atnest neaptveramu nelaimi. Та jau ir sagūstīta „mēle”. Tas nozīmē, ka tepat kaut kur ir lielas šo zaldātiņu armijas. Lai tiktu pie tām. viņi var sadrupināt visu māju pa ķieģelim.

Arī Atis griež kabatām oderes uz āru un pārbauda, vai nav kāds nebēdnieks tur ielīdis reizē ar mutautu, slaukot sviedrus. Tādām lietām ziedots laiks nekad nav veltīgs.

Tad abi steidz pie pusdienu galda. Kārlis gan tā sava kuņģa dēļ nekad kārtīgi nepaēd. Tikai izskata pēc piesēstas pie galda un šo to paknibinās. Cik ilgi viņš tā turēs ...

— Natālij, nāc palaid mūs augšā! — Kārlis piegrabina pie Berentes istabas durvju stikliem. Viņu kāpnēs un koridorā svešu cilvēku parasti nemēdz būt. Bet viņi tomēr nekad neriskē. Natālija iziet izlūkos, un, ja neviena nav, Kārlis un Atis ar pāris lieliem soļiem ir otrajā stāvā un nozūd turpat kāpņu galā — 33. dzīvokļa durvīs pie Larozēm.

Tur nu ir Smiltnieks un pats Laroze. Piektajam spriedējam Kristīnei krēsls vairs nav jāmeklē. Mūzika nebūs. Pilsoņu avizes jau pārstājušas rakstīt par apcietināto „svarigo”, „bīstamo” „komunistu grupas galvu” Osvaldu Dzeni, cilvēku, kam „maz rūp savs liktenis”. Nebija vēl paguvis tā īsti sāki darbu. 16. oktobrī vajadzēja viņam tik nelaimīgi ieskriet slazdos. Piekrāpa parole. Bet. kad durvis atver kāds brašulis ar revolveri rokā, tad glābties ir jau pārvēlu. Tā nu „Cīņai” pietrūkst vienas spalvas un vienas uguns.

Tādās reizēs, kad vienā dzīvoklī kopā ir visa Centrālā Komiteja, svešiniekam nepamanītam grūti parādīties mājas tuvumā. Pats namsaimnieks Kārlis Liberts uz ielas nodarbojas ar sētnieka darbiem. No rīta racis sniegu, tīrījis ietvi un savu ielas daļu. tagad kaudzes krauj ragaviņās, ved un izgāž dārzā. Arī Kristīne blakusistabā sēž pie loga, runādamās ar mazo Silvīti, caur leduspuķēm izkausētu spraugu vēro ielu.

Bet četri vīri spriež par to, kā sasaukt triju Baltijas kaimiņvalstu Kompartiju apspriedi, nodibināt savstarpējus ciešus sakarus un saskaņot savus triecienus kapitāla varai.

Ceturtajā jautājumā galvenais runātājs ir Kārlis.

— Nākamais gads mums ir tāds jubilejas gads gan partijai, gan „Cīņai”, - viņš saka. - Martā paiet apaļi 20 gadi „Cīņai”, jūnijā - partijai. Tuvākajās dienās iznāks „Cīņas” 48. numurs. Tas nozīmē, ka paliek pa vidu vēl viens numurs un marta mēnesi pilsoniskās Latvijas pagrīdes pussimto „Cīņu” mēs varētu pārvērst par īstu visu šo triju jubileju numuru. Mums ir pa spēkam to izdot neparastāku, svētdienīgāku, biezāku un krāšņāku.

Kārļa ierosinājums gūst vienprātīgu atbalstu. Jāķeras tikai pie darba. Viņi lemj, ka jubilejas numuram jādod plašs pārskats par visu „Ciņas” vēsturi un visām partijas apgabalu organizācijām, kā tās liedē spēkus, dziedē brūces un iziet cīņā par darbaļaužu prātiem. Jānopūšas vienīgi tad, kad jāizvēlas autori. Labu. kaismīgu rakstītāju viņiem vienmēr trūcis. Tāpēc arī šoreiz nolemj lūgt talkā Stučku, Viktoru, Pilātu un citus „ārzemniekus”.

Sēdes protokolā par to visu Smiltnieks ieraksta tikai dažas rindiņas. Taču viņi visi būtu ļoti apmierināti, ja turpmākajos trijos mēnešos šos savus nodomus ar spraigu darbu spētu piepildīt godam.

Bet ikdiena kā straujš virpulis ierauj viņus atkal savā zemledus dzelmes straumē. Nav viņi vēl īsti pabeiguši iespiest visu 48. numuru, kad Kārlim jaunas lielas rūpes sagādā Natālija.

— Man pietiek! Mekle citu! — viņa reiz, uztraukuma drebēdama, noburkšķ.

Kārlis, pazīdams Natālijas straujo, pārsteidzīgo dabu, ne vārda nebildis, pagaida pāris dienu, lai norimstas. Nervozs cilvēks dažreiz spēj sarunāt vislielākās muļķības.

Tādā vakarā, kad Natālija ar savu veco māti Dori tik skaļi nebaras, Kārlis piedauza pie viņas istabas stikla durvīm.

— Natālij. parunāsim prātīgi! — viņš kautri iesāk. — Padomā labi!

— Man viss jau ir izdomāts! — viņa atcērt.

— Kādēļ tu tā uzreiz tik steidzīgi?

— Šeit dzīvojot, pat pie vīra netieku, — viņa skaļi iesmējās.

— Mēs tev sagādāsim arī vīru labu labo, — Kārlis atjoko pretī.

— Tādu „sagādātu" man nevajag.

— Joki lai paliek citai reizei, — Kārlim rūp galvenais. — Saki, kāpēc tu nepaliec!

— Es te vairs nevaru! — ar dziļu nopūtu izdveš Natālija.

— Vari, vari! — viņu uzmundrina Kārlis.

— Tu gribi mani kapā iedzīt?

— Kāpēc tu tā?

Bet no Natālijas lielajām acīm jau gāžas asaras:

— Manam palielinātajam vairogdziedzerim ārsti prasa mierīgu dzīvi bez uztraukumiem, bet te ...

Kārlis jau tāpat ari redz, ka Natālija jo dienas paliek arvien nervozāka, neiecietīgāka. Te skaļi smejas, te histēriski raud. Visi cilvēki jau nav vienādi. Natālija gadījusies tāda trauslāka. Viņai nav tā sīkstuma, kas Annai Ulmanei, Mantai Simanovičai, Tillei Budēvicai. Bet rūpes viņa tagad sagādā lielas. Šādu dzīvokli bez saimnieka nedrīkst atstāt nevienu bridi. Ja šeit neviens oficiāli nedzīvo, kā tad vakaros var slēģu spraugās spīdēt ugunis, klaudzēt durvis un staigāt cilvēki.

Bet Natāliju Berenti nespēj pierunāt paliki pat viņas labākā draudzene Marta Simanoviča. Viņa ar savu veco māti pāndācas dzīvot uz 34. dzīvokli otrajā stāvā.

Tikai Kārlim par to visu zudis miegs un ēstgriba. Laiks negaida. Tas spiež uz karstām pēdām kaut ko izdomāt. Bet steiga allaž ir pati sliktākā padomdevēja. Tad vienmēr kaut ko neizdomā lidz galam, kaut kur paliek riskanta sprauga. Un pat visniecīgākā sūce nogremdē lielus kuģus.

Beidzot Kārla atjautība glābj situāciju. 30. dzīvoklī turpmāk „dzīvos” 73 gadus veca labi pārtikusi luterticīga atraitne Marija Jāņa meita Pūciņa. Kārlis šai izdomātajai personai Valmieras apriņķa Jēru pagasta valdes vārdā izdod Latvijas pasi Nr. 1124, apliecina, ka viņa dzimusi Rankā 1851. gada 6. augustā. Sai vecajai kundzītei tiek ierādīta dibe-nistaba un paša Kārļa gulta. Abi ar Ati pēc tam ievelk istabā viendurvju skapi un tajā iekarina pāris kundzes kleitu un šo to no sieviešu veļas.

Savā istabā sāks pilnīgi oficiāli dzīvot pats Atis. Viņam sadabūta labu labā pase ar visiem Lielstraupes pagasta valdes zīmogiem, parakstiem un gluži pieņemami līdzīgu ģīmetni. Nesen Kārļa svainim Pēterim An-dersonatn nomira miesīgs brālis, kaut arī viņu sauca latviešu izplatītākajā vārdā un uzvārdā par Jāni Bērziņu. Liktenis brāļus bija jau izšķīris cara laikā. Та kā armijā tolaik neņēma ģimenes vienīgos apgādniekus, tad Andersonu divus puikas sadalīja pa divām ģimenēm. Pēteris palika pie īstā tēva, bet Jāni adoptēja viņa miesīgais vecaistēvs Bērziņš. 1923. gadā Jāni Bērziņu apbedīja Lielstraupes kapsētā, bet pasi Pēteris atdeva Kārlim, lai kāds cits turpina dzīvot brāļa nelaikā aprāvušos mūžu. Tam nu vispiemērotākais kandidāts bija Atis. Tiesa, ar jauno pasi Atis gan kļuva par diviem gadiem jaunāks. Bet trīsdesmit gadu vecumā par to jau varēja sāki priecāties.

Sestdien. 29. decembri, mājas saimnieks Kārlis Liberts, apvilcis savu melno goda kārtu un aizlicis balto stērķelēto krūtežu, iet uz 6. policijas iecirkni pierakstīt savas mājas 30. dzīvoklī divus jaunus īrniekus — Mariju Pučiņu un Jāni Bērziņu. Bet Kārlis un Atis tādā dienā nav strādātāji — pulkstenī vien skatās un gaida vakaru. Liberta aukstasinību un atjautību Kārlis pazīst jau no seniem laikiem, taču gājiens uz policiju ir gājiens uz policiju. Uguns tuvu. To bikstot var arī apdedzināties.

Spējš klaudzinājums pie durvīm uzrauj kājās Kārli un Ati. Bet Liberta nācienu jau var vienmēr pazīt nešaubīgi. Viņš allaž piebungo ar tādu īpatnēju namsaimnieka nevērību un tūdaļ neiecietīgi nodrebina durvju rokturi, ka droši var slēgt vaļā durvis. Tā piebungot nevienam citam nav izdevies un neizdosies.

Kārlis Liberta acis pazīst jau divdesmit gadus, un tikai tāpēc viņš nejautājis var pateikt, ka saimniekam policijā gājis pavisam apmierinoši. Liberts smagi piesēstas pie galdiņa, nopūšas, pārvelk pār nosvīdušo pieri lielu baltu kabatas lakatu un no papīra tin ārā mājas grāmatu. Viņš gan mierīgi, bet ar pašapziņu pasniedz Kārlim abas pases un atver biezo grāmatu, lai tad šie abi skatās un pārliecinās paši savām acīm, kur pierakstīšanās apstiprināta arvisiem policijas parakstiem un zīmogiem.

Та skrien 1923. gada pēdējās dienas. Bet vēstuļu rakstīšanu Pēterim Stučkām un Viktoram Kārlis ik vakarus noguris atliek uz nākamo dienu. Taču uz nākamo gadu tādus parādus nevar atstāt. Tādēļ 30. decembrī visu svētdienu Kārlis nosēž Ata istabā pie vienīgā gaida un mokās ar garu garo vēstuli Viktoram.

Kārlis ļoti lūdz Viktoru neņemt ļaunā visus pārpratumus, kas pēdējā laikā viņiem radušies. Dzīve tik dziļā pagrīdē nav viegla, un pat mazākā neveiksme ar pastu un sūtījumiem skar viņus ļoti sāpīgi. Kārlis pastāsta par nodomu „Cīņas” 50. numuru pārvērst par tās 20 gadu jubilejas numuru. Viņš aicina talkā arī Viktoru, atbalsta Latsekcijas nodomu izdot atsevišķā krājumā revolucionārās lapiņas un vienā grāmatā pārdrukāt „Cīņas” rakstus no cara pagrīdes laika. Kārlis gari un plaši raksta par viņu priekiem un bēdām, bet ne jau nu par ikdienas sīkumiem.

Noplēšamā kalendāra vecā gada dienas lapiņa piespiež Kārli ari nākamajā dienā nosēdēt augšā Ata istabā pie galda. Vairāk vilcināties viņš nedrīkst. Kārlis jau nedēļām ilgi pūlas izraudzīt mierīgu dienu, kad bez trakās darba steigas varēs labi pārdomātiem vārdiem izklāstīt Stučkām visu, kas pēdējā laikā sakrājies uz sirds. Pēterim Stučkām jau nu nevar vēstuli uzgrūst, kā pagadās. Ja vēl būtu tikvien, kā jālūdz jubilejas numuram pārskats par „Cīņas” 20 gadu vēsturi! Taču, ja raksta Stučkām, tad ar viņu gribas dalīties domās ne jau par sīkiem partijas taktikas, bet stratēģijas jautājumiem.

„Mīļo biedri!” raksta Kārlis. „Ļoti atvainojos, ka tik ilgu laiku neesmu Jums nevienas rindiņas rakstījis un pat atbildējis uz to no ārzemēm saņemto vēstuli. Galvenā vaina meklējama iekš tam, ka ārkārtīgi kūtrs esmu rakstītājs. Desmit reiz vieglāk man ir vissmagāko akmeni uzlikt uz otra akmeņu un palikt javu starpā, nekā tos kāsīšus uzvilkt uz papīra. Izlasot Jūsu vēstuli, ko toreiz sūtījāt no ārzemēm, atradu to, ka jākeras pie darba un jārauga to kļūdu labot. Atzīstos, ka vēstule atstāja uz mani ļoti dziļu iespaidu. Bet nekādā ziņā dusmošanos. Tādas lietas nav manā dabā. Vienīgais, ko savā dzīvē esmu mantojis, tas ir naids. Un ne jau naids pret. indivīdu, bet visu pretējo šķiru. ”

Kārlis raksta, ka viņš labprāt pie sevis sagaidītu pašu Viktoru, raksta par to, kā veicas ar koncesiju iegūšanu legālajiem laikrakstiem, par legālām un nelegālām brošūrām, ko laimējies izdot, par ļaužu noskaņojumu, par 1919. gada padomju varas mēnešu atskaņām. Rakstāmā taču tik daudz! Tikai domas allaž jauc šifrēšana.

Galvu no rakstīšanas pacēlis, Kārlis šad tad savu skatienu caur durvju spraugu pamet uz Ati, kas iekritis gultā. Šovakar viņš tāds jokaināks un skumjāks nekā citkārt. Pa visu vakaru nepasaka draugam neviena vārda. Kādu bridi viņš atgūlies čaukstina avīžu lapas. Bet tad, tās pus-lasītas atmetis sāņus, guļ, rokas aiz pakauša salicis, un sapņaini skatās aizvērto iekšējo loga slēģu virās. Kad astoņpadsmitajā gadā Kārlis ar Ati dzīvoja kopā aiz Pleskavas Torošinā, tad viņš tik grūtsirdīgs nebija. Bet šeit šajos četros mēnešos nīkst un nevar iesakņoties kā pārstādīts koks. Vecgada vakarā atkal sadomājies par savu Maskavā palikušo Kaču, beidzas vai nost.

Gadu mija allaž bijusi tāda dīvaina. Tad tu cilvēks atkal sāc labi saklausīt ikdienā nedzirdamos pulksteņa tikšķus, jūti, ka zeme griežas, ka dzīve steidzas. Valmiera vēl pilna vāciešu, bet viņi, trīs drosminieki, kādu dienu, gaismiņai svīstot, tīri fantastiski ormaņa pajūgā iebrauc pilsētā dibināt padomju varu. Atis tobrīd nemaz nezina, ka viņu no visām okupantu dokumentu pārbaudēm un kratīšanām pasargājis Pleskavā iegūtais pelēk dzeltenais, pēc vecas krievu bajāru modes šūtais vatētais mētelis. Kā viņš var nojaust, tādus te esot valkājuši bēgošie baltgvardi. Bet K.ačai, ieraugot uz savas mājas sliekšņa visu okupācijas laiku neredzēto Ati, acis aiz brīnumiem platas. Drošprātis!

Un tā tas sākās! 1919. gads nāca uz Latviju reizē ar padomju varu. No pagrīdnieku un strēlnieku sakurtās pirts Valmierā vācieši izspruka pa kaklu pa galvu, ka pat Cēsīs neapstājās. Valmieras padomē, tāpat kā 1917. gadā, ievēlēja viņus abus ar Kaču. Abus kooptēja arī partijas komitejā. Pa abiem tad nu bija jābraukā, jārunā un jāceļ jaunā darba cilvēku pasaule.

Apsolot Kārlim braukt atpakaļ uz Latviju, Atis laikam nepaguva aptvert, cik grūti viņam būs bez Kačas tuvuma. Smejies vēl, ka nežēlīgās dzīves, trimdas un kauju uguns rūdīta sirds jau nu maigu vārdu trūkumu pārcietīšot. Bet te nu klusībā sevī griez zobus uz nelegālo pastu, kam tās pāris cilvēciskās mīlestības vēstuļu rindiņas ir par smagu. Disciplīna! Tā nu Atis dzīvo šeit bez sveicieniem un labu vārdu sūtīšanas un gaidīšanas.

Bet pulksteņa vienmērīgie tikšķi pa to laiku jau atņēmuši arī Kārlim visa atlikušā 1923. gadā pēdējās stundas un minūtes.

— Kur tas pulkstenis tik trakoti steidzas? — gandrīz pusnaktī pirmo reizi ierunājas Kārlis.

— Kā, kur? — ierunājas Atis. — Steidzas pēc jaunā gada.

Un tad viņi abi ieklausās šajos laika vīriņa ar zelta pakaviem apkalto zābaku klaudzienos. Steidzas? Steidzas gan. Vai nākamais būs viņu kalendārā rakstāmais gads?

Vairumu „Cīņas” jubilejas numura rakstu autoru, avīzes un partijas organizāciju vēstures rosīgāko līdzdalībnieku, zinātāju un veterānu revolūcijas un kontrrevolūcijas vētras izsvaidījušas gandrīz vai pa visu pasauli. Tāpēc Viktors Maskavā ir pats galvenais rakstu savācējs un šurp sūtītājs. Viņa sūtījumus visu februāra mēnesi Smiltnieks un Kārlis gaida ar lielu nepacietību, viņa vēstules lasa ar lielu interesi. No tām taču atkarīgs šis jubilejas numurs.

Kārlis pēta katru saņemto rakstu, skaita burtus un rindas, rēķina un savā atbildes vēstulē sola:

„Mīļo draudziņi Manuskriptus visus saņēmu. Centīšos ari visus ievietot. Pabiezāks iznāks, bet par ļaunu nebūs. Līdz 15. martam sasteigt gan nepaspēšu, bet līdz 25. Ill gan parādīsies dienas gaismā. ”

Nekad viņu tipogrāfijā nav bijušas tik lielas papīra ķīpas, tik daudz lapaspušu rāmīšu, tik daudz manuskriptu, bet tik ļoti maz vietas pašiem un svaigam gaisam. Nekad vēl darbs tipogrāfijā no Kārļa. Ata un .Arvīda nav prasījis tādu uzmanības sasprindzinājumu. Pat katrs nevērīgāks, straujāks pagrieziens te var kaut ko aizķert, nejauši apgāzt un sagādāt nevajadzīgas pūles. Tikai nekur nepārskatīties, tikai neko nesajaukt! 35 raksti. Ir krietni ko galvu palauzīt, lai atrastu vietu salikumam uz viena paša galda.

Lai kaut cik novērstu sajukumu, Kārlis starptautiskā proletariāta apsveikumiem izdala atsevišķu lapaspuses rāmīti. Tāpēc Atis katru apsveikuma tekstu pēc rindiņu skaita sadalījis divās slejās, liekvienu zem otra pāri visai lapaspusei. Ar svītru nostiprinājis salikumu, viņš vēl pārlaiž acis tekstam spoguļrakstā:

„„Cīņas” 20 gadu jubilejas brīdī KK(b)P CIv ar dziļu gandarījumu atceras, ka viens notās līdzstrādniekiem vissmagākās reakcijas laikā bija mūsu neaizmirstamais vadonis biedrs LENTNS.”

Klāras Cetkinas apsveikums visgarākais — tā sleja viena pati izstiepjas vai visas lapaspuses augstumā.

— Tu domā, ka tā ir nejaušība? — ieminas Kārlis. — Nekā, draudziņ! Mūsu politpārvaldes zeļļi 1921. gada jūnijā, dienu pirms Silfa nošaušanas, tikpat kā ar varu Rīgas stacijā izrāva viņu no starptautiskās satiksmes vilciena un „nogādāja politapsardzē”. Tu domā, tāda tikšanās ātri aizmirstas? Tāpēc viņai ir vairāk ko teikt par mūsu strādnieku likteņiem. Tāpēc arī tik sirsnīgi vārdi mūsu jubilārei.

— Un kā tas toreiz beidzās?

— Alps, bīdamies starptautiska rakstura nepatikšanu, bijis spiests beidzot Cetkinu atbrīvot.

Та ari iznāk, ka pēc prāvā vācu apsveikuma nākamie trīs no Lietuvas komunistiem tajā pašā lapaspusē Atim un Arvīdam vairs nesaiet. Viken-tija Mickeviča-Kapsuka vārdi kāpj pāri dzelzs rāmja malai un meklē vietu nākamajā lapaspusē. Te viņi turpinās savu stāstu parto, cik „Cīņa” ir dārga ari Lietuvas komunistiem. Daudzi no viņiem, ilgus gadus strādādami Latvijas rūpniecības centros, „Cīņu” uzskatījuši par savu laikrakstu. Nu jau piecus gadus arī viņiem esot sava „Tiesa”, kas Lietuvā dzīvo „Cīņai” līdzīgu dzīvi pagrīdē un cilvēku sirdīs.

Vai gan Ženija Zilbermane, Tille Budēvica un Anna Sproģe pašas nojauš, kādas vēstules viņas sildījušas pie sirds, līdz tās nonākušas tipogrāfijā! Viņas jau ir īstas diplomātiskās kurjeres, kas pārnēsā starptautisku pastu vai no visas pasaules malām. Viņas taču piegādāja apsveikuma vēstules no Amerikas un Anglijas, Itālijas un Japānas.

„Slava latvju veterānam Komunistiskās Internacionāles avīžu kaujas rindās!

Slava par ilgo, uzticīgo ciņu!

Uzbrūciet ari turpmāk vīrišķīgi saviem pretiniekiem ar tādu pašu sparu, izmantojot 20 gadu ilgajā cīņā gūto pieredzi!”

tā, Somijas Komunistiskās partijas pilnvarots, viņiem raksta Oto Ku-sinens.

Bet Vasils Kolarovs Bulgārijas Komunistiskās partijas vārdā raksta:

„Latvijas Kompartija var lepoties ar to, ka viņa ir sniegusi visas pasaules komunistiem priekšzīmīgu paraugu ar savu kolektīvo izturību, gribas stingrību un citām revolucionārām īpašībām.

Bulgārijas Komunistiskā partija — visjaunākā partija Komunistiskajā Internacionālē, sūta brālīgajai, cīņā norūdītajai un pārbaudītajai Latvijas Kompartijai savu sirsnīgo apsveikumu, bet dārgajam jubilāram — „Cīņai” novēlam ar jaunekļa sparu turpināt sen iesākto cīņu un drīzā nākotnē ugunīgiem burtiem vēstīt par proletāriskās revolūcijas uzvaru Latvijā.”

Ne Eduards Zandreiters, ne Eduards Ozoliņš, ne ari Arvīds Reneslā-cis vel nav savā mūžā tik lielā koncentrācijā ne dzirdējuši, ne redzējuši, ne jutuši tik daudz labu vārdu, tik daudz sirsnīgu veltījumu, tik daudz gaišu domu. Viņi aizkustināti lidz sirds dziļumiem. Balss aizlūst, acīs sariešas asaras, un pa trim viņi padara īsā laikā tik daudz, cik pagūtu labi ja septiņi. 18 stundu ilgā darba diena neliekas tik mokoši grūta. Kārlim piemirstas pat āmen uzbāzīgākās sāpes pakrūtē un dzeltenums acu kaktiņos. Viņi sajūt visas darba cilvēku pasaules solidāro rokas spiedienu. Un tā ir neaprakstāmi laba sajūta. Tie patiešām ir isti svētki.

Bet kādā mirklī Kārlis bažīgi uzlūko darbā nogrimušo Ati un pūlas izprast, vai tikai paguruma dēļ viņam rindas top manāmi gausāk. Nē. Viss kārtībā! Viņš tikai neņem burtu, kāds pirmais pagadās pirkstos, bet bieži meklē jaunāku, mazāk lietotu. Atim priekšā taču papīra lapas ar Vladimira Iļjiča Ļeņina nemirstīgo veltījumu latviešu revolucionāriem — viņa raksts „„Cīņas” jubilejas numuram” 1910. gadā Briselē, kad pirmoreiz iznāca laikraksta simtais numurs.

Un Atis, kļuvis ari par burtlici, gluži kā pērnajā ziemā Rietumtautu komunistiskās universitātes otrā kursa klausītājs apbrīno Ļeņina rakstu un runu pievilcīgo domu skaidrību, pārliecinošo loģiku, dialektisko pieeju. Nedaudzi skaitļi par streiku kustību 1905. gadā, virkne konkrētu faktu, kā Latvijas Sociāldemokrātija izmantojusi legālās un nelegālās cīņas iespējas smagajā kontrrevolūcijas laikmetā, un rezultātā ikvienu pārliecinošs, gandrīz vai matemātiski pierādīts, secinājums par Latvijas strādnieku avangarda vietu revolucionārajā kustībā, viņu augsto apzinīgumu, vienprātību, organizētību.

Toreiz tā bija uzslava. Bet tagad? Tīksmināšanās ar veciem lauriem? Nē. Katrs teikums taču ne tikai to atgādina, bet jautā: „Kā ar jums šodien, biedri?” Un sirdsapziņai jāatbild. Un domām jāiekvēlojas.

Arī Kārlis saprot, ka Ļeņina rakstu redakcijas kolēģija izlēmusi pārdrukāt ne jau tāpēc vien, ka atkal „Ciņai” pēc 14 gadiem ir jubileja, ka katrs Ļeņina vārds tagad kļuvis par svētu mantojumu, bet tāpēc, ka tajā aizvien vēl gail revolucionāras uguns dzirkstis. Un „Cīņas” numurs būs tā marta vēja brāzma, kas no jauna tās izkaisīs pa visu Latviju.

— Ļeņina rakstu drukāsim sarkanā krāsā! — Kārlis ir izprātojis un izrēķinājis. — Lai tad arī deg ar īsti sarkanu liesmu.. Lai priecē aci un silda sirdi!

Kārlim galvas lauzīšana lielu lielā. Viņu desmit kvadrātmetru tipogrāfijā svina salikuma teksts vien aizņem turpat vai divus kvadrātmetrus. Kā tos lai sakārto, kā lai izvieto, kā lai ielauž lapaspusēs! Kārlis rēķina, skaita, zīmē, svītro un sāk atkal visu no gala. Vienā slejā 70 rindas, lapaspusē divas reizes vairāk. Bet viņiem šeit jau sakrājies vairāk nekā 2200 rindu.

Jubileja tā ir arī pašam Kārlim. Kas Atim? Viņam jau šis tikai piektais numurs, Arvīdam kāds piecpadsmitais, bet Kārlim piecdesmitais. Tikai viņš viens tā īsti zina, cik un kādi cilvēki tiem piecdesmit numuriem ir rakstījuši un tos rediģējuši, likuši tekstu un kustinājuši novelkamo rulli. Viesuļi viņus nav taupījuši. Tikai Kārlis kā simtgadīgs ozols palicis nesaliekts un nesalauzts.

— Tu ievēroji, Kārli, kā Stučka savā rakstā ir nosaucis „Cīņu”? — iejautājas Atis.

Kārlis iztraucēts paceļ savas acis uz Ati.

— Par Latvijas proletariāta revolucionārās kustības šimbrīžam vienīgo vēstures grāmatu. — Atis viņam rāda rindas topošajā salikumā.

Atis labi saprot, ka sarunas traucē sasprindzinātu darbu. Bet pēc brītiņa viņš atkal neiztur:

— Stučka raksta, ka tagadējās „Cīņas” bieži vien ne visai skaidri novilktās lapiņas sver vairāk nekā Briseles perioda glītie izdevumi, — Atis nolasa Kārlim priekšā teikumu.

— Tikai tas nenozīmē, ka mēs varam noviliet neskaidri, — noņurd Kārlis, lai apklusinātu Ati.

Та ir lielu lielā matemātika, lai pēc. visiem poligrāfijas likumiem no šīs lielās papīru kaudzes un svina klājiena iznāktu lielās jubilejas cienīgs avīzes numurs. Ārzemju apsveikumi vien aizņem vairāk nekā divas lapaspuses. Ļeņina rakstam turpat lapaspuse. Gandrīz divas lapaspuses aizņem otrais Stučkas raksts par Ļeņinu. Viktora rakstam, kurā viņš ielicis visu savu dvēseli, aprakstīdams Maskavu lielajās sēru dienās, ari iznāk pus-lapa. Tad īsāki un garāki raksti par „Cīņas” divdesmitgadu vēsturi, pirmo avīzes celmlaužu atmiņām, strādnieku vēstules no Ventspils un Jelgavas, starptautiskais apskats un politapsardzes „varoņdarbu” apraksti.

Smiltnieks un redakcijas kolēģija ir gādājuši, lai numurs būtu aktuāls, vispusīgs, stāstītu par skarbās ikdienas uzdevumiem, rādītu Latgales, Rīgas, Vidienas, Zemgales, Lejaskurzemes un Ventspils apgabalu organizāciju dzīvi, atspoguļotu avīzes saites ar darba tautu.

Kamēr Arvīds mazgā ruļļus sarkanajai krāsai, Kārlis ar juveliera rūpību no pašiem lielākajiem burtiem pirmajā lapaspusē liek vārdus par „Cīņas” jubileju, ierīko tūdaļ zem galviņas viņu pašu pirmo ilustrāciju — Viktora atsūtīto klišeju, uz kuras redzamas ap divdesmit „Cīņas” dažādu laiku galviņas. Tad lapaspusēs gulst raksts aiz raksta.

— Sešpadsmit lapaspuses, — Kārlis paziņo Atim un Arvīdam vai ar uzvaras prieku, ka puse darba jau paveikta un beigusies lielā rēķināšana un prātošana. Tagad darbs tikai muskuļiem. Bet arī tos negaida nekādas vieglās dienas. Katrs numurs jānovelk četras reizes. Tas nozīmē, ka katrs avīzes tūkstotis ar krāsas vai novelkamo veltni jāglauda četras reizes vairāk nekā parasti.

Bet toties kas par numuru! Pirmie mēģinājumi ar sarkano iespiedkrā-su un pirmā un pēdējā lapas puse viņu rokās aizdegas tiešām kā liesma.

Kad Kārlis. Atis un Arvīds pārguruši kāpj augšā dzīvoklī, viņus uz galda sagaida visas Rīgas avīzes. Milzu virsraksti viņiem stāsta: „Klāt gadskārtējie latvju preses svētki!” Bet ne jau par tiem lielajiem preses

svētkiem visās toņkārtās kliedz dižpilsoņu avīzes, kuriem pašu galveno dāvanu Kārlis ar biedriem gatavo savā tipogrāfijā. Nē. Sīs balsis nāk no pavisam citas pasaules, tās izsludina kārtējo „preses balli”. Tagad nu vārās visa buržuju Rīga. Dāmas trauc uz Parīzi pēc kleitām. Avīzēm piedod visus grēkus, no cietumiem izlaiž par nepatiesu ziņu drukāšanu un pilsoņu goda laupīšanu notiesātos redaktorus. Dzejnield raksta un avīzes drukā rīmes:

„Rīt visus, kam ar presi sakars,

Sauc svētkus svinēt rīts un vakars. ”

Sabiedrība piedod dzejdariem asprātību un spēju trūkumu, un avīzes pat pirmajās lapaspusēs ar vislielākajiem burtiem nodrukā visneveiksmīgāko rīmi:

„Nacionala opera svinīgs svētku akts.

Virsnieku klubā raiba balles nakts. ”

Dienā izrakstījušies, ka no visām kultūras tautām tikai angļiem un latviešiem neesot pērkama prese, nakti žurnālisti dzer uz rūpnieku un baņķieru rēķina līdz septiņiem rītā.

Naktī, kad Kārlis, Atis un Arvīds smeļas spēkus jaunai smagai un sasprindzinātai darba dienai, nenovīdīgākie pilsoņu preses sāncenši sadzer tubrālības, flirtē ar šefu meitām un ...priecājas. Taču lai par šiem „latvju preses svētkiem” stāsta viņi paši:

„Prieks valda ballē no sākuma līdz beigām. Ārzemju diplomāti, politiķi, sabiedriskie darbinieki, preses ļaudis, tirgotāji, rūpnieki u. c. — visi še sastopas neliekuļotā priekā un spiež viens otram sirsnīgi roku... Katrs apmeklētājs atradis sev vispiemērotāko vietu — jaunie ļaudis labprāt uzturas deju zālē. kur pastāvīgi skan mūzika un krāšņi dekorētā zālē mainās raibu krāsu ugunis. Virsnieku kluba telpas ar plašo dejas zāli, trijām koncertzālēm, radiokoncertu kabinetu un daudzām blakus telpām bija pilnas viesu, kuri omuligi pavadīja laiku un šķīrās tikai otrā rītā ap pīkst, septiņiem, kad bija nolikta balles slēgšana. Ieejot ballē, pirmais, kas saistīja viesu uzmanību, bija krāšņi un ar smalku māksliniecisku gaumi dekorētas telpas... Pievilcīgi bija daudz plakātu uzrakstu, no kuriem lai tikai minam virs deju zāles ieejas: „Visi, kas lustīgi, paliek kustīgi”, pie boles galda un krodziņā: „Lai glāzes pildās un sirdis sildās”, blakus telpās: „Mazāk kautrības, vairāk jautrības” un daudzi citi.

... Pa trepēm uz augšu, uz preses krodziņu „Pie avīžu piles”, pastāvīgi plūst divas straumes — viena augšup, otra lejup. Pašā krodziņā jau no pirmajām ballēm pazīstamas sejas... Liels vairums ziņkārīgo pulcējas ap radio aparātiem, kuri pirmo reizi pie mums dod iespēju plašākai publikai iepazīties ar šā tehnikas brīnuma būtību.

Ap plkst, pusvieniem sākas kabarē priekšnesumi.

Visa balles nakts paiet ar kāpjošu sajūsmu. No viena galdiņa uz otru pāri desmitām galvām lido serpentina lentes, līdz beidzot visi viesi it kā sapīti nesaraujamā vienotā prieka un sajūsmas kamolā. Viesi ierodas līdz pat rītam. Pats beidzamais ierodas iekšlietu ministrs Birznieks. kuru saņem ar lielu piekrišanu. Jau sāk svīst svētdienas rīts, bet viesi vēl negrib šķirties.”

* * *

Dienas, mēneši, gadi skrien savā parastajā steigā, bet tad reiz, kādā vakarā, kad Kārlis, gultā atgūlies, gaida miegu, viņš sāk domāt, rēķināt un no atklājuma vai skudriņas pa muguru sāk tekāt.

Protams, ikviens, kas uzsāk profesionāla revolucionāra gaitas, ir pārliecināts, ka viņš būs manīgāks, izveicīgāks un gudrāks par politpārval-des dresēto spiegu armiju. Bet slazdu ir tik daudz, izsekotāju bars tik liels un uzpirktie provokatori tik viltīgi, ka paiet gads vai divi un loks savelkas. Tāda ir statistika. Vienam ir lielāka laime, otram mazāka — taču vidēji — ne ilgāka par diviem gadiem.

Bet tipogrāfija? Та nav cilvēks, kas viegli var mainīt dzīves vietu, bēgt no vajātājiem, uzaudzēt vai nodzīt bārdu, tērpties visdažādākajos apģērbos un ļaunākajā gadījumā — uz laiku pazust. Vai tiešām šajos septiņos gados ne reizi neviena ļauna acs nebūtu novērojusi Martu Simanoviču iznākam no Liberta mājas ar neparasti smagu veļas grozu? Vai tiešām neviens svešs nebūtu jutis, kur paliek no Tilles veikaliņa baltā papīra ķīpas?

Un Kārlis, lai gan viņam ir vislabāk iekārtotās telpas, vispilnīgākās iespiešanas mašīnas, tomēr stingri un noteikti pieņem visnežēlīgāko lēmumu — tipogrāfiju uz laiku slēgt, vismaz uz laiku iekonservēt, kamēr laiks sarauj iespējamos politpān^aldes timekļus.

Kārlim nedrīkst iebilst ne Skaida, ne Citrons, ne citi Centrālās Komitejas locekļi. Kārlis ir neapgāžama konspirācijas autoritāte. Pats gan viņš uzskata, ka viņam tajos desmit pagrīdes gados vienkārši vairāk palaimējies nekā citiem. Bet laimei jau ari ir savi likumi. Daudz biežāk tā mēdz uzsmaidīt atjautīgiem, pieredzējušiem, neatlaidīgiem un izturīgiem cilvēkiem. Tāpēc arī noteikumus Kārlis uzstāda nežēlīgus — jauna tipogrāfija, jauna vieta, jauni cilvēki. Tikai tā var pārcirst politpārvaldes taustekļus.

Kas būs Kārļa darba turpinātājs? Kam uzticēt rūpes par centrālo tipogrāfiju? Uz pasaules taču nav cilvēka, kas pilnīgi spētu aizstāt Kārli!

— Ko tu teiktu parPauļuku? — reiz tiekoties ierunājas Skaida. — Spēka pilna. Darbīga. Četrus gadus šeit nav rādījusies.

Hm! Pauline Ķelle? Sieviešu plecam tādu māju kapitālremonti ir par smagu. No viņas tak arī nevar prasīt, lai viņa pati kaltu ejas un mūrētu sienas. Ir jāuzticas kādam vira spēkam. Bet. jo vairāk palīgu, jo vairāk zinātāju un vairāk spraugu, pa kurām pielīst klāt provokatoriem. Bet pieredzes Pauļukam ir vairāk nekā jebkuram citam. Pati drukājusi, pati gādājusi telpas, pati vedusi tehniku, pati iznesusi gatavo mantu jau kopš paša 1921. gada.

— Nu, lai pamēģina! — Kārlis piekrīt. — Bez palīdzības jau nepaliks.

Kad 1929. gada 31. martā Viktors (tagad Sīmanis) izsūta Kārlim starptautisko apsveikumu saini, viņš pavadvēstulē izsaka lielas bažas, vai tikai ar savu velti nav nokavējies. Rīdzinieki „Cīņas” .100. numuru būs jau nodrukājuši. 99. taču datēts ar janvāri — februāri. Vai Kārlis šīs jubilejas numura starptautiskās piedevas būs tik ilgi gaidījis?

Tikai šīs Viktora bažas ir pilnīgi veltīgas. Nelaime ir lielāka. Dienā, kad viņa pasts sasniedz adresātu, Kārlis no savas dzelzs gultas nespēj piecelties. Viņš guļ kā nemaņā. Smaga nevienmērīga elpa cilā viņa krūtis. Seja saviebta sāpēs, zobi sakosti. Viņš cīnās ar briesmīgām sāpēm pakrūtē un kā murgos uz spilvena svaida galvu.

Sproģu Annas ienākšanu istabā Kārlis ir jutis. Viņš uz brīdi paceļ smagos plakstus un ar gurdām acīm paveras ienācējā. Anna uzliek roku uz Kārļa pieres, kas deg kā ugunī.

— Kārli, kas ar tevi notiek? - Anna jautā.

— Laikam jau plīsīs tas augonis, — un vārdi izlaužas no Kārļa krūtīm līdz ar aizturēto elpu kā vaļā pasprucis vaids.

— Jāsauc ārsts! — Anna saka, izmisusi lauzīdama rokas.

Bet uz to Kārlis kā viļņos šūpo galvu:

— Nē. Labāk dod ziņu Verai.

— Parto nebēdā! — Anna mierina Kārli. — Tille pateiks. Vera būs klāt.

— Tikai ne ārstu! — elso Kārlis.

— Nomirt es tev nejaušu!

— Vai es pirmais vai pēdējais.

— Nerunā muļķības! — pukojas Anna.

— Ar ko es sliktāks par Jānīti vai Frici?

Tagad gan Sproģu Anna noprot, kāpēc Kārlis tik ļoti negrib ārstu. Viņš gatavs mirt. nekā laist svešu cilvēku savā istabā. Ari Kārlis par savu dzīvību nepārdos tipogrāfijas noslēpumus. Bet iestāsti nu tik smagi slimajam Kārlim, ka ārsts nav nekāds slepenpolicists, ka slimības gultā velns aizvien liekas briesmīgāks, nekā patiesībā ir.

— Jānītis un Fricis nebija pašnāvnieki, — skaišas Anna. — Bet tu esi.

Spodrajā pavasara saulītē, kas pa logu laužas istabā. Kārlis izskatās

pavisam briesmīgs. Dzeltenas irviņa sāpju pilnās acis. Seja, rokas, krūtis viņam nav tikai dzeltenas, bet tīri zaļas.

— Kārli, esi nu prātīgs! — Annas spēkos ir tikai pierunāt Kārli saukt ārstu. Citu palīdzēt viņa nespēj.

— Tici man, tava pase nevienu ārstu neinteresē. Viņam ir vienalga, vai tevi sauc par Jāni vai Pēteri, vai tu dzīvo Ivaut kur Biķerniekos vai šeit.

Nē. Nē. Nekas nav devis Kārlim tiesības riskēt. Kārlis nav māņticīgs. Tikai viņš ir no otrā gada partijā un labi zina, ka cara pagrīdes 100. ’’Cīņas” numurs .1908. gada septembrī iegāzās pusdrukāts ar visu Cēsu ielas tipogrāfiju. Paši ne redzēt nedabūja. Pēc trim gadiem Briselē nācās gatavot pilnīgi jaunu. Kur drukās buržuju Latvijas .100. pagrīdes „Cīņas” numuru, ja Kārlis, savu ādu glābdams, aicinās šajā dzīvoklī nepazīstamu ārstu?

Veras asarām tomēr ir lielāks spēks nekā Annas acīm. Bet varbūt pats Kārlis aizdomājies tik tālu, ka viņam nav tiesību nomirt ar 100. numura materiāliem pagalvī. Tie ir jānodrukā. Ar parastu „Cīņas” numuru Arturs Liberts varbūt tiktu galā viens. Bet jubilejas numura .12 lapaspusēs sapīsies un sajuks. Ko pats Kārlis nemocījās pirms pieciem gadiem ar 50. numuru! Viņš vēl ir ļoti vajadzīgs. Arī nomirt viņš nedrīkst.

Bet vai saukt ārstu uz māju ir risks? Annai Sproģei no laukiem ir iebraucis viens no daudzajiem radiem. Saslimis. Glābiet!

Ja arī pievakarē pie Sproģu dzīvokļa durvīm klaudzina inteliģents kungs ar acenēm, ar bārdiņu. Viņam rokā stūraina ādas soma.

Laipns un lietišķs, ar saviem maigajiem pirkstiem ārsts tausta Kārļa pietūkušo un visās malās sāpošo augumu un moka slimnieku ar sīkumainiem jautājumiem.

Garākā runāšanā ārsts ielaižas ar Sproģu Annu, kad, virtuvē nomazgājis rokas, viņš piesēstas pie viņu ģimenes galda rakstīt receptes.

— Slimnieka vārds, uzvārds? — viņš jautā.

— Riba Antons Jāņa dēls, — Anna atbild un stumj pāri galdam spožu pieclatnieku.

— Kundze, vai slimnieks ir jums tuvs radinieks?

— Jā ... — novelk Anna, bet tuvākā skaidrošanā neielaižas.

— Redzat, — ārsts uzrunā satraukto Annu, — mans pienākums ir brīdināt tuviniekus, ka slimnieka stāvoklis ir ļoti smags.

Anna vēro ārsta mierīgo seju, priekšauta stūri drudžaini rokās burzīdama.

— Bez asins un kuņģa sulas laboratoriskām analīzēm precīzu diagnozi vēl grūti noteikt, — saka ārsts, — bet slimnieka ļoti palielinātās aknas un visas citas izmeklēšanas pazīmes vedina uz domām, ka slimniekam ir ļaundabīgā mazasinība.

— Jūs gribat teikt, ka bez cerībām?

— Tā gluži es nesaku, — mierīgi turpina ārsts, — bet jāārstējas ir ļoti nopietni. No sirds es ieteicu slimnīcu.

Annu šāds priekšlikums apmulsina. Viņa ir pārliecināta, ka Kārli uz slimnīcu nu gan nekad nedabūs.

— Viņš jau tāds dzimis laucinieks, — Anna skaidrojas. — Visu mūžu lauku vientulībā nodzīvojis. Garīgi viņš tāds ļoti jūtīgs. Vai slimnīca viņu pavisam nenomāks. Labāk jau tad radinieku acīs un rūpēs. Un maksāt arī vai spēs.

— Jūs pati redzat, ka slimiba ir ļoti ielaista, — ārsts turpina.

— Mājas apstākļos visu laiku slimniekam „ārstēta” kaut kāda kuņģa čūla, bet rezultāti ir pilnīgi pretēji. Slimniekam pilnīgi trūkst kuņģi skābes. Tāpat ar zarnu audzēju. Patiesībā viņam sāpes un spiedošo sajūtu paribē rada pārmēram uztūkušās aknas.

— Sakiet, dakter, vai pastāv kādas iespējas paārstēt Antonu tā lētāk, bez slimnīcas? — Annai krūtīs tik smagi, un situācija tik bezgala sarežģīta.

— Slimnīcā, kundze, būtu tūdaļ pavisam cits ārstēšanas efekts, -saka ārsts. — Regulāri pārlietu asinis, vispusīga laboratoriska izmeklēšana. speciāls uzturs.

— Bet ja vēl pamēģinātu mājās? — tikpat kā lūdzas Anna. — Pēc tam tad redzētu.

— Zāles es jums izrakstīšu. Spēcinošus līdzekļus arī. Atsūtīšu māsiņu noņemt analīzes. Stingri pielūkojiet: slimnieka barībā nedrīkst neko treknu, sālītu, ceptu, piparotu. Galvenokārt tikai maltas teļa aknas.

Izvadījusi ārstu, Anna Sproģe pabāž galvu blakusistabas durvju spraugā un pārliecinās, ka Kārlis pēc ārsta mocībām jau iekritis dziļā miegā. Saraustīta elpa cilā tikai viņa krūtis. Tad, uzvilkusi mēteli, Anna pārskrien pāri uz Tilles veikaliņu. Sīki un smalki viss teiktais jāizstāsta. Sīs ziņas par Kārļa veselību jau Torģeles ielā katru pievakari ne dzīva, ne mirusi gaida Vera.

Atnācis apciemot Kārli, Augusts Vende, projām ejot, Pēterim Sproģim līdz ar smagu nopūtu izdveš:

— Ja Kārlis celsies, tad jau visi miroņi līdzi!

Stāvoklis tiešām ir kritisks. Analīzes apstiprina: Kārlim asinīs hemoglobīns tikai 29 procenti. Bet ar 20 procentiem vairs dzīva cilvēka nav.

Ko tikai Anna Sproģe nedara, lai līdz pēdējam sīkumam izpildītu visus ārsta priekšrakstus! Katru dienu viņa pa Rīgas tirgiem skraida un meklē svaigas teļa aknas, mājās maļ un gatavo, lai Kārlis spētu dabūt mutē to līdz pretīgumam vienveidīgo barību. Anna atdod visus spēkus, lai tikai kaut cik atvieglinātu Kārļa mokas, iepriecētu viņu.

It kā apmātībā paiet mēnesis, kad Kārlis jau pats sāk cilāt galvu, kļūst runīgāks, irpablenž logā, kur zemi ar debesīm jauc kopā cīruļu putenis.

— Anna, kāds šodien datums?

— 25. aprīlis.

— Es jau uztraucos, ka visu vasaru esmu nogulējis un atkal klāt ziema.

— Šis pavasaris jau pavisam dulls, — arī Anna gaužas. — Maijs klāt, bet šorīt pat pilsētas kanāls aizsalis un Daugava pilna vižņu putras. Redzēsi, vasarā vēl varēsi zaļumballē valcerēt.

— Ko nu tu tādus niekus gvelz! — Kārlis sācis pukoties ne par ko.

— Tev galvenais gulēt mierīgi, ne par ko neuztraukties!— Anna tagad Kārļa slimības laikā tā lielākā noteicēja un pavēlētāja. — Es tev atklāti pateikšu, ka visas tās tavas nelaimes tikai no uztraukumiem vien ir. No malas skatoties, var nodomāt, ka tu esi īsts krama gabals, ne cilvēks. Ka nav pasaulē tādas nelaimes, kas tevi spētu uztraukt. Bet šajos gados, te vienā dzīvoklī dzīvojot, esmu tevi labāk iepazinusi. Nav vis tā! Kā apcietināja Osvaldu Dzeni, radās tevtā kuņģa čūla. Iekrita Smiltnieks, tā tev tūdaļ audzējs zarnās. Un šoreiz tevi nogāza Smiltnieka prāva.

Kas lai nu to zina, vai tā ir tikai tāda nejauša apstākļu sakrišana, vai tiešām pēc desmit pagrīdē nodzīvotiem gadiem aizvien jūtamāki kļūst tie belzieni pa zemapziņas nervu centriem.

— Ataicini pie manis Arturu! - palūdz Kārlis.

— Atkal sāksiet kaut ko gudrot un meistarot? — Anna ar lielām bažām uzņem slimnieka lūgumu.

— Vai tad labāk skatīties griestos un gaidīt melno sievu ar izkapti?

Jauneklis drīz arī ienāk, atsēstas uz krēsla pie Kārļa gultas, raugās ar

savām lielajām sapņainajām acim slimniekā un klusē.

— Pietiks mums slinkot! — ierunājas Kārlis. — Ķersimies pie darba!

— Jā! — piekrīt Arturs.

— Tad, lūdzams, uznes man to sainīti!

Sājā ziņā jaunais Liberts ir daudz paklausīgāks nekā Sproģe. Bez ierunām viņš iet un dara, ko Kārlis liek.

Izrāpies no tipogrāfijas telpas, Arturs pat vilcinās likt svarīgo paciņu Kārļa nespēcīgajās rokās.

— Es atvēršu! — viņš pakalpīgi steidzas.

Rūpīgi saiņotā, tālu ceļu nākusī paciņa Kārļa acu priekšā atlaiž savus mezglus, paver daudzās zvīņu kārtas un parāda šoreiz visai bagāto inventāru.

Arturs pa vienam sniedz Kārlim katru mazo sainīti, lai viņš kā 100. numura galvenais jubilārs knibina vaļā un saņem dāvanas.

— Cik labi, ka krāsu veltnim jaunu gumiju atsūtījuši! — Kārlis, ieskatījies pasniegtajā sainītī, saka. — So tu nes lejā uz iespiestuvi!

— Te laikam burti, — Arturs sniedz Kārlim trīs vienādus sainīšus.

Jā. Līdz šim viņi mocījās ar „р”, ,,k” un ,,j” trūkumu. Tagad nu dabū

no katra pa diviem simtiem.

— Šos tu jau saliec mūsu jaunajā komplekta kasē! — māca Kārlis un liek pie mantām, kas nesamas uz saliktuvi.

Tad Arturs dod Kārlim nelielu cieši aiztaisītu bundžu, lai viņš izšķir, kas arto tālāk darāms.

— Arto mēs ari savu simto numuru drukāsim koši sarkanu, — saka Kārlis, nemaz nepapūlējies bundžu atvērt. Tāpat pazīst, ka tā ir sarkanā tipogrāfijas krāsa, un pasniedz uz iespiestuves mantu pusi.

Vai nu noguris, vai tāpat — lai būtu ērtāk prātot un fantazēt, Kārlis atslīgst spilvenos.

— Būs vēl viens sarkans simts, ne sliktāks kā pirms divdesmit gadiem Briselē, — Kārlis saka.

Tiesa. Tieksme kavēties atmiņās cilvēkam rāda, ka dzīve jau pagājusi, ka vislabākais nav vairs priekšā, bet aiz muguras. Kaut Kārlim tikai 45 gadi, šāda atziņa viņu tomēr nebaida. Varbūt pat pulksteņa tikšķis istabā skaita mirkļus līdz brīdim, kad jānoslēdz rēķini par visu dzīvi. Jaunajiem taču arī šis tas jāzina no veču izsvīstās pagājības.

— Rainim ir tāds dzejolis „Sarkanais simts”, — turpina Kārlis. — Labs dzejolis. Tāpat kā daudzi citi. Uzrakstījis tieši uz Briseles „Cīņas” simtā nu-mūra jubileju. Vārdi vairs nav prātā. Bet lasot krūtīs uguņoja kā Jāņu naidi. Sarkanais uguns vārds tur bija nosaulds par lāpu, kuras gaismā ceļas tūkstoš vīru. Nodrukāts tas bija pa visu pirmo lapu ar sarkanu krāsu.

Kārlis laikam par strauju aizmirstas un iekaist. Uz viņa dzeltenīgās pieres riešas sīkas sviedru pērlītes. Zīme, ka būtu brīdi jāpierimst. Tikai pats viņš šīs īstās cilvēku rotas nekad nav vairījies un nevairās arī tagad.

— Sociķi grib pataisīt Raini par ierēdni, — Kārlis ierunājas atkal. — Bet es ticu, ka viņam krūtīs ir īsta revolucionāra sirds.

Kārlis vēl varētu piemetināt, ka Rainis tomēr paliek uzticīgs Augusta Bērces piemiņai, viņu dibinātajam „Dailei un Darbam”, pagridnieku lielajam atbalstam, ka Rainis cītīgi ievēro konspirāciju. Viņš ir gatavs, ka jebkurā brīdī politiskās pārvaldes ierēdņi var ierasties mājās un rakņāties pa viņa rakstiem. Tāpēc velti Raiņa dienasgrāmatā meklēt piezīmes par piedalīšanos „Dailes un Darba” valdes sēdēs vai kaut ko par tās darbinieces Mildas Reveliņas biežajiem apmeklējumiem. Bet tas lai nu paliek. Kad Arturam to vajadzēs zināt, pateiks pats vecais Liberts ari pēc Kārļa nāves.

— Rādi, kas vēl tur tajā saini? — Kārlis jau nepacietīgi ceļ galvu.

— Klišejas, — un Arturs viņam pasniedz trīs cietas skārda plāksnes.

— Tik daudz! — Kārlis ir pārsteigts. — Būtu jau varējuši iztikt bez šī pasūtījuma. Bet vecā „Cīņas” daudzo galviņu klišeja, ko drukājām 50. numurā, tajā mūsu pagraba mitrumā ir ļoti sarūsējusi. Avīzē pleķi vien tikai iznāktu.

Kārlis ar interesi aplūko cietos skārdus, kuru punktotajā raibumā var tīri labi saskatīt nākamā „Cīņas” numura attēlus.

— Ņēmuši un safotogrāfējuši visus Latvijas pagrīdes izdevumus, -Kārlis lūko nākamo klišeju. — Arī labi! Lai visi redz, ka „Cīņai” vesels ducis meitu.

Trešajā klišejā Kārlis raugās ilgi un domīgi. Tajā uz nelegālās „Cīņas” numura fona uzliktas piecas ģīmetnes. Lai nu kas, bet Kārlis nespēj to ar lietišķu steigu nolikt nost pie pārējām.

— Tie ir mūsu kritušie, — viņš paskaidro Arturam. — Pirmais ir Fricis Bajārs. Viņu nošāva tieši Jaungada naktī. Vidū ir Jānis Silfs. Parviņu jau esmu tev daudz stāstījis. Malējais ir Augusts Bērce, rakstnieks, dzejnieks.

— Vai tās jaunās meitenes ari ir nošautas? — iejautājas Arturs. — Vienādas kā dvīņu māsas.

— Tās ir māsas Pesas, — paskaidro Kārlis. — Strādāja pie Silfa. Mildu nošāva centrālcietumā. Emmu — dzenot pāri robežai uz Krieviju. Ieveda mežā un izrēķinājās.

Kādreiz apskaužami stiprais, nesalaužamais Kārlis! Tagad viņš guļ kā vārgs, rudbārdains večuks, kurš, brīdi padarbojies ap saiņiem, jau elpas trūkumā plāta muti kā krastā izmesta zivs.

— Šodien pietiks, — Kārlis vainīgi paskatās uz Arturu. — Aploksni pabāz man te pagalvi! Pārējo nes prom, kā norunājām!

Arturs palīdz Kārlim labāk atslīgt gultā un pats ar mantām ieslīd pa vannas istabas durvīm. Kad Arturs nāk otrreiz pēc saliktuves mantām, Kārlis viņu vairs nemana. Guļ kā pēc smagas darba dienas.

Tā nu vairākas dienas Kārlis atkal krāj spēkus, lai izvilktu sev no pagalvja paprāvo pietūkušo aploksni ar redakcijas starptautisko pastu.

Pēc Kārļa aprēķiniem no Skaidas piegādātajiem materiāliem iznāk aptuveni septiņas „Cīņas” lapaspuses. Bet šeit ari būs savas piecas. Lapaspuses tiesu aizņems arī trīs lielās ilustrācijas.

Pirmo Kārlis lasa Pētera Stučkas rakstu. Viss viņa rakstītais un teiktais Kārlim allaž šķitis sirdij tuvs un saprotams. Tas ir cilvēks, pret kuru Kārlis vienmēr ir izjutis vislielāko cieņu.

Arī Pēterim Stučkām rakstot bijis prātā Briseles simtais. Droši vien tāpēc licis virsrakstu „No jauna 100. numurs pagrīdē”. Un zemāk: „Sveiciens nemirstīgai „Cīņai””.

Nemirstīga? Nu protams! Kaut ari to darinājuši tādi mirstīgi cilvēki kā Jānītis, Maksis, Smiltnieks, Dzenis. Pats par savu mirstību Kārlis tikko pārliecinājās. Patiesībā nāve šīs dienas viņam kaut kādā neizprotamā kārtā ir aizdevusi uz parāda.

„„Cīņa” nav vēstures orgāns, viņa nenodarbojas daudz ar pagātni, viņa pati darina vēsturi, jo viņa nes revolūciju,”

raksta Pēteris Stučka un lūko paskatīties uz avīzi arī no tālas nākotnes atstatuma: Jā,

„Ķad jaunā cilvēce šķirstīs lielo revolūcijas vēstures grāmatu, kura šķir jauno cilvēci no vecās. Un kad šī jaunā cilvēce atradīs ar-kīvos nelielu astotdaļiņas (oktāva) lieluma nodzeltējušus „Cīņas” numurus, kuri viņai visu paskaidros.”

„Cīņa”! „Tāpārdzīvojusi i cerības, i vilšanos cerībās, i revolūcijas uzvaras, i revolūcijas sakāves... Tā sludina — „Bez cīņas nav uzvaras”. Bet viņa zina arī citu darba tautas lozungu: „Nav cīņas bez uzvaras... ” ”

Stučka atzīst, ka „Cīņa” var lepoties ar savu veikumu, jo tās jubilejas priekšvakarā visu buržuju Latviju paralizējis 22. augusta streiks un demonstrācijas, par darba tautas pārstāvjiem saeimā nobalsojuši 75 tūkstoši, 20. janvāra streiks atkal licis trūkties varasvīriem. Tas ir „Cīņas” vārda dedzinātās liesmas.

Un ko raksta Komunistiskās Internacionāles Izpildu Komiteja?

„Cīņa” „ir visspilgtākais paraugs citām Kominternes sekcijām, kā jāstrādā pagrīdē, kā jāorganizē nelegālās tipogrāfijas, kad buržuāzija ņem revolucionārajam proletariātam un kompartijai legālās iespējas izdot savas avīzes. ”

Tiesa. Viņi te ir darījuši, ko varējuši. Bet vai tad nu tūdaļ par paraugu

pasaulei?

Vācu komunistu vārdā „Cīņai” siltus vārdus raksta Valters Ulbrihts, Lielbritānijas — Toms Bels, Itālijas — Teračini. Viņus atceras somu un poļu, lietuviešu un igauņu komunisti.

Sproģu Anna var ticēt, var neticēt, bet šīs te vēstules ir labākās zāles Kārļa ļaunajai nelaimei. Viņš manāmi atplaukst. Un, kad pie Kārļa ir atkal ienācis Arturs, viņš, dodams manuskriptu žūksni salikšanai, ar tādu neparastu pārgalvību saka:

— Ej, topi pilns, tu pirmais simts!

Tad pēc mirkļa piebilst vēl: — Ej rindā, mūsu sarkans simts!

— Rainis?

— Jā, tomēr atcerējos.

Lai tad ari top tas simts, kas krāsots ar Jānīša un Makša izlietajām asinīm un kam Kārlis, dzīvs būdams, atdevis gandrīz visu savu asins sarkanumu. Kamēr Kārlis vārguļo, lai tikai Arturs sāk salikt tekstus. Gan jau kaut ko viņi izdomās, kad pienāks lapaspušu aplaušanas laiks.

Sproģu Anna jo dienas jūt, ka Kārli no gultas rauj augšā kādas fantastiskas zāles, kas pārspēj visas viņas gatavotās teļu aknas. Bet Kārlis jau šos burvju papīriņus citiem lasīt nedod. Tikai pats cītīgi lasa, kārto, grupē un tad ar lieliem paskaidrojumiem nodod Arturam.

Ir ari tādi, kur jau viss uzrakstīts. Lūk, puslapiņas liela zīmīte, tāda kā telegramma. Un Skaida jau uz stūra uzrakstījis redakcijas vēlēšanos: ,,So saliekat ar lieliem virsraksta burtiem pāri visai lapaspusei.”

Kas tad tur īsti tik briesmīgi svarīgs ir? Varbūt citiem nekas sevišķs, bet Kārlim īsts spēka dzēriens:

„Restotā. spraišjotā fašizētā Latvijā, apspiestās strādniecības zemē dzijā zemgrīdē, revolucionārā ideālismā un pašaizliedzībā „Cīņas” drukātāji jau 10 gadus liek burtu pie burta, šauj patronu pēc patronas fašisma un sociālfašisma krūtīs, raida kaujā jau simto „Cīņas” armiju, kuras kareivji sēj revolūcijas dīgļus malu malās un ārda kapitālismu. Jums, lielās uguns neredzamiem kurinātājiem, jums, lielās uzvaras uzticīgākajiem sagatavotājiem — visa Latvijas strādniecība sūta šodien savus karstos sveicienus!”

Kamēr Arturs Liberts viens ņemas pa saliktuvi, Kārlis, spilvenos uzstatīts sēdus, uz Annas veļas dēļa otrās puses mācās rakstīt:

„Mīļo draudziņ!

Tavu sūtījumu saņēmu līdz ar visiem piederumiem — tencinu.”

Veselu mūžību Kārlis nav runājies ar Viktoru. Kaut viņš tās pašas veselības dēļ ir palicis no dzīves malā, tomēr ir sakrājušās kaudzēm dažādu domu, ko pārspriest un padebatēt.

Pēc tirdzniecības līguma noslēgšanas ar Krieviju Latvijas ostās bieži iegriežas padomju kuģi. Bet tos Ļeņingradā pārzina viņu pašu Lencma-nis. Te atkal Kārlim savs ierosinājums Viktoram:

„Kā tu domā? Vai nebūtu kāda iespēja kaut kā arī to kuģu ceļu izmantot? Par to lietu drusku padomā, un varbūt, ka Tev rodas kāda iespēja? Vislabāk jau Tavā pusē tās lietas kārtojamas. Var būt, ka Ķencis tur var palīdzēt. ”

Ko vēl Kārlis nav pateicis? Kā tad! Nav pastāstījis par sevi.

„Tad personīga lieta sekoša: esmu galīgi nolietojies, tā ka pat cerēju pārvietoties uz iznīcības valsti. Tomēr šoreiz vēl pagaidām pretī neņem. Gudrie vīri kategoriski prasa darba un vispār apstākļu maiņu. Pretēji visa ārstēšana esot veltīga. Kādas Tev izredzes tai lietā man palīdzēt, jo kājām kustēt pašu reizi nespēju? Ja būtu kāda iespēja uzlīst uz kuģa. Tas būtu tas labākais.”

Kāda jēga šeit dzīvot invalīdam?

Iet dienas, nāk vasara, un Kārlim asinis kļūst aizvien sarkanākas. Hemoglobīna procents kāpj... 40 ... 47 ... 54 ... 61 ... 75. Arto jau var dzīvot. Lai tikai nu Augusts Vende kādā jūnija svētdienā nāk lūkot, kā Kārlis mācās pa istabu staigāt pats ar savām kājām. Jūlijā viņš jau ar savu padomu var līst pie Artura saliktuvē, bet augusta beigās vēstulē droši paziņot Viktoram, lai ar nākamo pastu gaida jubilāru. Tāda viņiem noteikta noruna — no katra izdevuma Viktors krāj nākamajām paaudzēm 15 komplektus.

Un Kārlis ar Arturu nodrukā ne tikai simto. Septembrī vigi laiž klajā arī simt pirmo. Un tikai tad viņš nodod stafeti Pauļukam. Iesaiņo un aizsūta viņai „Cīņas” galviņu. Lai Pauļuka ļaudis drukā nākamo simtu, līdz „Cīņas” tipogrāfijā iespīdēs ari saules gaisma.

Oktobrī, savu pienākumu līdz galam izpildījis, Kārlis varētu brauki veseļoties. Un tomēr, kad piesēstas pie vēstules Viktoram, tā aizvien atrod iemeslus, lai vilcinātos:

„Kas attiecas uz mani personīgi, ” raksta Kārlis. „ tad pašu reizi vēl tik stiprs neesmu, lai uzņemtos ceļojumu kājām. Domāju tos spēkus atdabūt te uz vietas, jo ziemā nav no svara. kur. Telpās jāuzturas kā vienā, tā otrā vietā. Tāpēc atstāju šo jautājumu atklātu. ”

Kārlim žēl šķirties no Veras un Ilguča. Pārāk pierastas ari bažas un raizes par „Cīņu”. Kā viņiem veiksies? Pauļuks jau ir dūšīgs sievišķis. Bet Skaida palikt nevar. Viņa ģīmetni jau 3. maijā nodrukāja „Jaunākās Ziņas”, un politpārvalde par uzrādīšanu publiski izsolījusi atlīdzību. Pat jābrinās, ka viņš vēl pusgadu sveiks un vesels skraida un darbojas. Redakcija tak visa uz Skaidas pleciem. Citrons ir tikai tāds liels pļāpa. Visu laiku slēpies aiz Skaidas muguras. Citronam nav iekšā. Bez literāra spēka tā lieta neies.

Kaut Viktors Kārli aicināt aicina pie sevis un vilina ar „vietām, kur ari ziemā nav istabā jādzīvo”, viņš savā vēstulē atbild skaidrāk par skaidru:

„Vai Tev nav rezervē „Cīņas” galva? To, kas man bija, nosūtīju jaunajai vietai, kura solās sākt kustēt. Un tāpēc būtu labi, ja kūda atrastos rezervē. Katram gadījumam. Ja ir, tad atsūti. ”

Kārlis atkal sāk domāt par darbu...

Taču jauns piepešs likteņa trieciens sabradā šīs viņa dīgstošās cerību atvases. Kārlis sevi tur grožos, cik aukstasinīgi vien spēj. Bet visam ir sava robeža. Nedienas „Dailē un Darbā” viņu atgulda atpakaļ bezcerīgā slimības gultā.

Kurš gan 1929. gada septembra sākumā ticētu runām par „Dailes un Darba” drīzu sairšanu? Komanditsabiedrība taču savā visraženākajā plaukumā!

Vientuļš un dziļi sarūgtināts dienas savā vasarnīcā Majoros vada Rainis. 11. septembra pēcpusdienā viņš iziet uz pludmali pastaigāties.

Atgriežas saguris. Savai ilggadējai mājkalpotājai stāsta, ka pludmalē atsēdies uz soliņa un iekritis kā miegā. Kad attapies, cepure un spieķis bijis nokritis zemē. Visu vakaru viņš sūdzas par elpas trūkumu. Nakti nevar aizmigt.

Otrā rītā Rainis atkal šķiet omulīgs. Uz brītiņu no Rīgas atbrauc un tūdaļ aizbrauc Aspazija.

Bet tad Rainim kļūst arvien sliktāk un sliktāk. Atbrauc viņa ārsts un draugs Lifšics. Uztraucies par Raiņa sirdslēkmi iepriekšējā trešdienā, viņš mudina dzejnieku gultā. Taču Rainis nepaspēj atģērbties, kad, zaudējis samaņu, atslīgst krēslā. Nelīdz vairs mākslīgā elpināšana, nelīdz vairs ārsta izmisīgie palīgā saucieni. Raiņa sirds stājas, krūtis mokās ar elpas trūkumu. Ir pulkstenis pusčetri, kad dzejnieka pulss izdziest uz mūžu. Infarkts.

Nepaiet ne pilnas trīs nedēļas, kad 1. oktobra naktī pusdivpadsmitos, pārliecies pār Rīgas—Rūjienas jaunceļamā dzelzceļa plāniem un aprēķiniem, triekas ķerts, saļimst inženieris Alfrēds Razums.

Arī tā ir nāve, kam grūti noticēt. Likās, tik tikko vasarā spēcīgu un enerģisku savu draugu Paulis Betters bija sveicis 49. dzimšanas dienā. Vēl iepriekšējās dienas pievakarē inženieris bija strādājis savā kantori un parakstījis kādu papīru pat ar 2. oktobra datumu, nenojauzdams, ka līdz tam viņa dzīvei pietrūks tikai pusstundas.

Neviens cits jau tik dziļi šajās sēru dienās nesaskatīja Alfrēda Razuma lielo dzīves traģēdiju kā Paulis Betlers. Viņa retais inženiera talants, rosīgā daba un dedzīgā sirds bija taču par lielu un plašu buržuju Latvijas sīkmanībai. Viņš lasīja lekcijas universitātē, rakstīja grāmatas, bet pats pie savu ieceru piepildīšanas citādi netika, kā dibinot savu uzņēmumu. Paulis Betlers nemaz nepūlējās no tā draugu atrunāt. Viņš taču pats juta, ka Razumu pazemo tāda sīku grāvju vai kanālu tiltiņu celtniecība kāda peļņas kāra saimnieka vadībā. Bez tam „Dailei un Darbam” tāda dižpilsoniska dekorācija nāca tikai par labu. Ari pats Razums atplauka, piedaloties Glūdas—Liepājas dzelzceļa celtniecībā, uzņemoties Rīgas— Rūjienas dzelzceļa būvi.

Tikai mietpilsoņu acīs Razumu kompromitēja viņa kaislīgā inženieris-kā aizraušanās, atsaucība un rūpes par strādniekiem un bezdarbniekiem, dalība kultūras dzīvē un visa progresīvā atbalstīšana. Neatlika laika viņam skaitīt naudu, rēķināt peļņu. Strādnieks atnesa atpakaļ aiz pārskatīšanās izmaksātus 2 latus. Razums par to viņam uzdāvāja 200 latus. Ja notika nelaimes gadījums viņa būvē, naudu neskopodams, viņš balstīja cietējus. Šādas „izšķērdības” dēļ no Razuma šķīrās sieva, ģimene.

Alfrēds Razums bija rimis. Nu universitātes aulā ozolkoka šķirstā viņš gulēja ar visiem saviem noslēpumiem. Kam gan Razums būtu varējis lepoties, ka komunisti viņam uzticējās visdrausmīgākajās 1919. gada dienās un viņš šo uzticību godam attaisnoja. Kā speciālists ieslēgts buržuju miera delegācijā, viņš Maskavā sameklēja Pēteri Stučku un nodeva viņam Jāņa Silta vēstuli. Un ziedi „Dailes un Darba” vainagā saka paldies viņam ari par to.

Tagad Razums par visu klusē. Viņš klusē, kad mācītājs Maldonis, kas pie vārda ticis kā universitātes profesors, notur viņa dvēseles aizlūgumu, kaut garigas ceremonijas Razumam kā neticīgajam nav paredzētas. Viņš tagad klusē, kad viņa uzņēmuma strādniekus, viņa ieceru praktiskos piepildītājus, tagadējie firmas kungi nolikuši sēru gājiena astē. Razums klusē, kad viņa šķirstu nes Meža kapos, kaut tikai nesen Razums bija jūsmojis par Raiņa kapsētu kā viņam vispatīkamāko atdusas vietu. Bija skumji, ka Razuma paša celtā pilsoniskuma dekorācija sabruka, zem drupām atstādama viņa cilvēcisko sūtību.

Vēl nav novituši ziedi Alfrēda Razuma kapa vainagos, kad tiesas apstiprināts astoņpadsmitgadigā dēla un divdesmitgadīgās meitas aizbildnis, dzelzceļa inženieris Rāmans ierodas pie Paula Betlera „ieviest kārtību” „Dailē un Darbā”.

Un tad sākās! Pārliecinājies, ka te izdodamajās un tirgojamajās grāmatās viss ir pārāk komunistisks, aizbildnis izsaka Paulim Betleram klaju neuzticību un ieceļ viņa vietā kādu Kārli Upesleju. Taču ne lai saimniekotu, bet lai izputinātu „to komunistu perēkli”.

Bet paši bāreņi? (Krievijā pilsoņu karā šādi astoņpadsmitgadlgie un divdesmitgadīgie komandēja divīzijas. Bet te viņi skaitās nepilngadīgi). Nekad jau viņiem nav bijušas tuvas tēva intereses, tēva centieni. Dzīvojot no tēva šķirti, vigiem vairāk rūpējusi tēva nauda nekā viņa domas.

Razuma piemiņas sēru mēnesis Upeslejam pietiekams laiks, lai „Dailei un Darbam” izprovocētu nāvējošu triecienu.

„Miljonu zādzība un piesavināšanās izdevniecībā „Daile un Darbs”. Veikala kalpotāji nozaguši 3000 grāmatas! Galvenais vainīgais aizbēdzis! Apcietinātas 4 personas! Lielākā afēra Latvijas pastāvēšanas laikā!” - visās balsis 8. novembri sāk kliegt dzeltenās preses lapas, bet pa kantori un noliktavām tiešām rakņājas kriminālpolicijas ierēdņi un apcietina Upeslejam nevēlamās personas. Mildu Reveliņu-Rakstiņu, kam mājās viena paliek divus gadus vecā meitiņa, Džemsu Blauu, Arnoldu Rīdzenieku un Alfrēdu Ksilanderu.

„Betlers aizbēdzis uz ārzemēm!”, „Izsludināta viņa starptautiska meklēšana!”, „Sensacionāli atklājumi turpinās!” — avīzes žilbina savus lasītājus. Tās aizpļāpājas pat tik tālu, ka it kā „Dailes un Darba” nekārtības esot bijušas tās, kas Razumu nelaikā esot aizvedušas kapā.

Taču Paulis Betlers Rīgā, izvairīdamies no apcietināšanas, meklē sev pierādījumus pret nelietīgo provokāciju. Pa telefonu viņš zvana sociāldemokrātu saeimas deputātam Lorencam un lūdz aizstāvību, bet saņem ne tikai strupu noraidījumu vien. Deputāts pat par to ziņo policijai un dara, cik spēj, lai Betleru ātrāk apcietinātu un cīņā pret Upeslejas provokāciju viņam būtu sasietas rokas.

Un tomēr pēc mēneša „starptautiskās kriminālpolicijas meklētais” Paulis Betlers pats ierodas apgabaltiesā pie izmeklēšanas tiesneša un lūdz viņu iztaujāt „Dailes un Darba” lietā. Izrādās, ka paši tiesas kungi viņu ne par kādu bīstamu cietumā slogāmu afēristu nemaz neuzskata un mierīgi atlaiž mājās.

Avīžu solītie sensacionālie atklājumi tā ari neseko. Tikai 21. decembrī „Jaunākajās Ziņās” parādās Raiņa mantinieces Aspazijas paskaidrojums. Un, kaut tās ir tikai nieka desmit rindiņas, tā ir kā auksta ūdens šalts šajās sensāciju kaislībās, adatas dūriens provokatoru piepūstajā

pūsli.

„Cieti, publikai paskaidroju, ka nav nekāda pamata izpaustajām baumām, it kā es būtu iesūtījusi izdevniecības „Daile un Darbs’’ lietā avīzēm kūdu nievājošu rakstu par viņas senākiem darbiniekiem vai vispār devusi kādu informāciju šinī lietā. Sevišķi svarā te krīt Rakstiņ kdze, kura caur šādām baumām ir stipri cietusi un kuru es jau ilgus gadus pazīstu kā krietnu un godīgu cilvēku, kas savu arodu izpilda ar lielu uzticību.

Aspazija”

Ari šis rindiņas tuvina dienu, kad pēc prokuratūras ierosinājuma apgabaltiesa „Dailes un Darba” lietu galīgi izbeidz nozieguma sastāva trūkuma dēļ. Tikai velti gaidīt, kad dzeltenā prese atsauks savus melus. Pat tādam rakstniekam kā Andrejam Upitim „Jaunāko Ziņu” redakcija atsviež atpakaļ tās dažas rindiņas, ko viņš šajā sakarībā lūdz ievietot:

„Daile и n Darbs” un P.Betlera lietā.

Turu par savu pienākumu atklāti izteikt „Daile uriDarbs” bij. vadītājam P. Betleram dziļāko gandarījumu par to, ka tagad arī tiesu

iestādes nekrietnā apvainojuma lietā konstatējušas viņa nevainību, par ko mēs nekad neesam šaubījušies.

Andrejs Upīts”

Tikai pēc pusotra mēneša, kad pašiem redaktoriem draud cietums par goda laupīšanu, 1930. gada novembra pirmajās dienās „Brīvajā Zemē”, „Jaunākajās Ziņās” un „Pēdējā Brīdī” parādās nieka desmit rindiņas:

„Betlera lieta izbeigta.

Savā laikā plaši izkliegtā lieta par grāmatu zādzību Ķ. S. „Daile un Darbs" veikalos, kādā noziegumā tika apvainots P. Betters ar citiem sabiedrības kalpotājiem , tagad ar 24. septembra š. g. prokuratūras lēmumu izbeigta. Kā noskaidrojusi izmeklēšana, tad nekāda grāmatu zādzība nav notikusi, bet lieta ievadīta pret Betleru un citiem uz intrigu pamata.’’

Tikai ko tas vairs dod izputinātajai komanditsabiedrībai. Arī Kārļa veselībai tā nespēj atdot to, ko nolaupījusi.

Visu nakti aiz loga baismi gaudo vētra, plosa māju izdrupušos skursteņus, nes pa gaisu noplēstus koka gabalus, gāž apkārt sētas un malkas grēdas, drebina logu stiklus. Tūlīt, tūlīt tā atraus Kārļa mazās istabiņas logu un melnā, kaulainā sieva pastieps savu roku arī pēc viņa. Tad laukā šalc lietus gāze. Kā var 1it, ja kalendārs pie sienas rāda 1930. gada 15. janvāri. Bet savas notekcaurules balsi, tās guldzienus un trinkšķus pie loga Kārlis pazīst labi. Tā viņam nekad nemelo. Plosās neganta vētra un līst lietus, kaut ari ir pats ziemas vidus.

Bet melnā, kaulainā sieva ir jau klāt. Viņa smagi gulst uz Kārļa krūtīm un ar nažu asmeņiem plosa iekšas. Zem tās melnajām drānām trūkst elpas, slāpst, galva reibst un dun. Viņš guļ kā smags, piemircis bluķis. Sāp rokas un kājas. Viņš nespēj ne pagrozīties, ne aizvējot prom smacējošo plīvuru. Bet augums deg 40 grādu ugunis.

Tie nav murgi, no kuriem var atmosties, kurus var aizmirst, no kuriem var atpūsties ģīboņa brīžos. Tas ir mokas, no kurām Kārli, šķiet, var atbrīvot tikai nāves nemaņa. Un šo savas dzīves norēķinu mirkli viņš visu untumaino ziemu gaida apbrīnojami mierīgs. Nelgu pārmetumi viņu neuztrauc. Cik Kārlis ir spējis, tik darījis.

Bet tikai tad, kad atnāk Vera, atsēstas uz Kārļa gultas malas un viņš ierauga sievas izmisīgajās acīs asaras, visa pasaule it kā pēkšņi sagriežas ar kājām gaisā. Tad bez vārdiem Kārlis saprot, ka dzīvība nepieder viņam vien, ka jādzivo tikai tāpēc, lai labāk būtu Verai un Ilgai. No tēva pienākumiem jau nevar atbrīvot ne ar kādiem CK lēmumiem. Un viņām jau nevajag no Kārļa daudz. Tikai skatienu, labu vārdu, glāstu un sajūtu, ka viņi pasaulē ir trīs.

Kārlis jau ar apbrīnojamu pacietību ēd teļa aknu ēdienus, kaut viņam sametas slikta dūša, tikko no virtuves viņa istabiņā nejauši ielaužas to smaržas pilni garaiņi. Bet nekā! Pērn palīdzēja preparāti, palīdzēja zāles, palīdzēja aknas. Šogad vairs ne. Dienu pa dienai Kārlim slāpst vairāk un sāp stiprāk. Šķiet, tūdaļ pārtrūks vārais pavediens ...

Verai tomēr izdodas pieveikt Kārli. Pēdējā brīdi viņš atļauj sevi vest uz slimnīcu.

29. martā pie Liberta mājas apstājas sanitārie rati un no Sproģu dzīvokļa uz nestuvēm iznes ziņkārīgo acīm slēptu, tikpat kā mirušu, ar segu viscaur pārsegtu pēkšņi saslimušo lauku radinieku. Viņi ir paspējuši. Pēc nedēļas jau tāpat uz leju pa Lielās Palisādes ielas bruģi būtu drebinājušies melnie līķu rati. Tikai tie nebūtu griezušies uz Daugavas tiltu pusi, bet gan no Bruņinieku ielas pa labi garām Kārļa Torģeles ielas galam uz Raiņa kapiem.

Gar sanitāro ratu mazajiem lodziņiem krustu šķērsu garām slīd dzelzs tilta sijas. Kārļa elsojošās krūtis vairs nejūt pavasara spirgto elpu un to, ka lejā Daugava jau sākusi dzidrināt savus ūdeņus no palu duļķēm. Jau divas dienas pēc raženas lietus gāzes pilsētā saimnieko pavasaris.

Kārli ved, nes, ģērbj, gulda. Viņš ir nekustīgs un nevarīgs. Cik iekšēja spēka viņam vēl palicis, tik viņš pūlas neiegrimt nemaņā. Viņš jau ne mirkli nedrīkst zaudēt saprātu un aizmirst, ka pase viņam ir uz 45 gadus veca latviešu zemnieka Antona Jāņa dēla Ribas vārda.

Tikai mieru šajā valstībā Kārlim nedod. Tikko viņš varētu atpūsties no mokošā ceļa un uzņemšanas burzmas un klapatām, tā pie viņa gultas klāt vīrs baitā uzsvārci.

— Dakteris Vitoliņš, — viņš saka. — Būšu jūsu ārsts.

Bet tagad runas ieilgst stundām.

Sī pratināšana un šis protokols, ko te ārsts raksta, šķiet tikpat kā po-litpārvaldē. No Kārļa velk ārā visu. Kad pirmo reizi pamanījis dzeltenumu acu kaktiņos, kad jutis sāpes pakrūtē. Ar ko miris tēvs, māte, māsa? Viņš pūlas atcerēties notikumus un no tiem rēķināt gadus un pusvārdos pastāstīt par slimošanu. Un Kārlis tomēr nenojauš, cik reizes viņš atkārto vienu un to pašu. Vienmēr pēc smagās saslimšanas viņš kādu laiku pagulējis. Bet tikko palicis labāk, tā tūlīt braucis uz Rīgu ārstēties. Kad izveseļojies, atkal braucis uz laukiem strādāt. Tad cēlis kaut kādus baļķus un atkal saslimis. Un tā vien. Laukos jau ārsta nav.

Tapat kā politpārvaldē pēc pratināšanas, sākas spīdzināšana. Nav tādas vietas, kuru neiztaustitu ārsta rokas. Kārļa krūšukurvis paelpojot klaudz kā tukša kaste. Sirdī trokšņi, plaušās trokšņi. Pulss kā trisošs diegs 126 reizes minūtē. Briesmas! Roku pirksti uztūkuši, ribu starpas uztūkušas, kājas uztūkušas. Uz kakla un padusēs limfas mezgli uzblīduši kā pupas. Mēle sarkana un gluda kā applaucēta.

Vai tāds cilvēks var dzīvot?

Var jau būt, ka var. Ārsts ar tādu pašu norūpējušos seju turpina noņemties ar Kārli. Kamēr viņš atpūšas no izmeklēšanas, ārsts atsāk iztaujāšanu.

— Ar venēriskām slimībām esat slimojis?

- Nē.

- Smēķējat?

- Nē.

— Alkoholu lietojat?

— Nekad, — Kārlis cenšas purināt galvu, bet palātas blakusgultā par šīm viņa atbildēm izsprāgst smieklu spurdziens.

— Tad jau gan svētulis!

- Netraucējiet man darbu! - ārsts norāj ņirgu. - Tas uz jums neattiecas!

Tad nu gan Kārlis iekūlies īstā sabiedrībā! Spētu pakustēt, nepaliktu

nevienu minūti! Kas tas ir par nelgu, kas ar savu greizo olekti tik bravurīgi mērī visu pasauli? Un visu pievakari Kārļa dzeltenie acu āboli ik pa brīdim šķielē uz pretīgā kaimiņa pusi. Kas tas ir tāds?

Alps!

Ārstu rīta vizīte atklāj noslēpumu. Tad vajag liktenim ar Kārli tik neganti spēlēties! Vai tiešām Jāniša slepkava! Vaigā Kārlis viņu nav redzējis. Varbūt kāds no brāļiem? Varbūt nejauša uzvārda sagadīšanās? Tiec nu gudrs! Bet allaž Kārlis ir rēķinājies ar pašu sliktāko variantu. Un nomirt ne vienmēr irtas sliktākais. Pēc vienpadsmit vislielākajā slepenībā un uzticamu biedru vidū pavadītiem gadiem Kārlis tagad pilnīgi bezpalīdzīgs un vientuļš izmests sēklī visu apskatei un iztincināšanai.

Bet viss pārējais tāpat kā mājās. Tāpat visu nakti un ritu paša pulss galvā dimdina bungas, tāpat sāp visas malas, tāpat nespēkā viņš nespēj kustināt rokas, tāpat elso krūtis.

Un tad pēkšņi kaut kas ir noticis. Pie viņa iesteidzas ārsts, nāk māsiņas un sanitāri. Gatavojas Kārli kaut kur nest, kaut ko darīt. Kas noticis? Nekas liels. No laboratorijas atnākuši tikai Kārļa asins analīžu rezultāti. Kas teica, ka dzīvam cilvēkam nevarot būt asinis ar 20 procentiem hemoglobīna! Kārlim ir 18. Un tomēr viņš pats saviem spēkiem atver acu

plakstus un pasaka ari vārdu. Tik sīksts cilvēks vēl slimnīcā nav redzēts.

Pēc asins pārliešanas, kad Kārlis paver acis, pie viņa gultas sēž Vera. Nabadzīte raud un lūdzas:

— Labāk klusē! Nepiepūli sevi ar runāšanu! Būs labāk!

Kārlis murgos min kādu ciet mūrēšanu, vēstuli un naudu. Ārsts, skatīdamies termometrā, gan mierina Veru, ka slimnieka organisma reakcija uz asins pārliešanu nav liela un stāvoklis ar katru brīdi uzlabosies, tomēr viņa nervozēdama mājās neguļ cauras naktis. Ne jau draugi klausās Kārļa murgos.

Svešās asinis Kārļa augumu pielējušas ar nogurumu. Tas pārņēmis bezspēku, izdzēsis negantās sāpes. Pulsa bungas galvā nav vairs tik spalgas. Kārlis neredz tos procentus un skaitļus, ko ārsts ik dienas ieraksta savās lapās pēc laboratorijas analīzēm, bet labi jūt. ka palātas baltumam rodas savas kontūras, ka saules staru dzeltenumam dzidrums un paša domām skaidrība.

Līdz pēdējam netaupīts, nolietots un samocīts, Kārļa augums irst ārā visās šuvēs. Te struto smaganas, te asiņo deguns. Sirds kūleņo, un, kas zina, kādā bridi tai liktenīgi misēsies. Nav taču viņam iekšā nekā tāda, uz ko ārsts varētu droši paļauties. Ko pārbauda, tur atklājas katastrofa. Caurskata plaušas — atrod labajā pusē zem atslēgas kaula tuberkulozi un audos strutas. Zondē kuņģi un neatrod ne pilīti skābes. Pats slimnieks gan apgalvo, ka dunoņu galvā vairs nedzirdot un nekādas spontānas sāpes nemokot. Bet tici nu tādam, kas sen aizmirsis, ko nozīmē labsajūta. Cerības dālderim Vītoliņam modina vienīgi tas, ka saplok uztūkums un septiņās dienās organisms spējis labi sadziedēt pie asins pārliešanas pārgriezto un sašūto kreisās rokas vēnu.

13. aprīlī no paša rīta Kārli jau otro reizi nes uz operācijas zāli. Nospriests, ka tagad nu jau viņš varot turēt vairāk. Tas tiesa. Šoreiz Kārlis pats no pārklāja izstiepj roku pretī tai otrajai baltajai kaudzei līdzās, kas atdos viņam lielu daļu savu silto un veselo asiņu. Tikai ar to turēšanu kā ir, tā ir. Kārlis sakarst līdz 39 grādiem un grimst murgos, tomēr pieveic arī šos 860 kubus. Tikai noguruma gan pēc tādas iekšējas kaujas pietiek vai trim dienām. Tad biežāk un ilgāk pie viņa gultas nosēž Vera un izklaidē viņu ar nostāstiem par mājām, par pilsētu, par to, kā Ilgai iet skolā.

— Vēl kas labs? — nekad Kārlim nav diezgan.

— Laba maz, — nopūšas Vera.

— Un slikta?

— „Aleksandra augstumos” nomira Anna Ulmane.

Tagad viņi klusē abi. Tas ir sēru bridis kritušiem, karavīriem līdz galam uzticīgiem biedriem.

- Kad bērēs? - iejautājās Kārlis.

— Piektdien.

- Kur?

- Raiņa kapos.

— Nu aizsūti viņai ari no manis kādu ziediņu!

Kārlis visu 18. aprīli domā par Annu, bet par varenajām bērēm viņam palātā jau nevar visu izstāstīt. Gan jau viņš uzzinās, kā Anna pavadīta, kā īstam karavīram pieklājas, ar mūziku, karogiem, ļaužu pulku. „Jaunākās Ziņas” pat pavadītājus saskaitījušas vairākos simtos. Anna bērēta reizē ar revolucionāri Mildu Smēķi, kas ar diloni nosmakuši cietumā. Tāpēc jau arī katram gadījumam aiz kapu priedēm dzelzceļa malā slaistījusies vesela policijas jātnieku nodaļa. Tāpēc tik vienoti kapsētā skanējušas strādnieku cīņas dziesmas.

Slepenpolicisti pēc tam skraidījuši un tvarstījuši proklamāciju dalītājus un rāvuši no Annas vainagiem nost sarkanās lentes ar atvadu vārdiem.

Lai nomierinātu Kārļa nemierīgo sirdi, šajās dienās ārsts tomēr spiests tās dzesēšanai parakstīt ledus pūsli.

2. maijā Kārlim ir vēl viena asins pārliešana, un tad nākamais ievērojamais notikums ir 25. jūnijā.

— Šodien pamēģiniet piecelties un pamazām pastaigāt, — viņam rīta vizītē iesaka ārsts.

Šie vārdi tūdaļ pieaudzē spārnus ne tikai Kārļa vārgajam augumam, bet ari visām cerībām. Kaut arī nedrošā gaitā, Kārlis nekavējoties stūrē uz durvīm, ārā no palātas un pa gaiteni prom uz verandu. Viņam, pēc leģendas zemniekam, nav ko darīt palātā, kur veseļojas sprandu lauzis žūpa un izvirtulis Alps.

Un tur nu Kārlis iznācis stāv kā apmāts. Viņam visapkārt viena vienīga zaļa pasaka. Acis žilbina koku lapu ņirboņa un apstādījumu košums. Parasti cilvēks arto aprod pakāpeniski. Bet Kārlis, gluži kā 15. janvāri piemidzis, pēkšņi pamostas pašā vasaras krāšņumā otrā dienā pēc Līgo svētkiem. Tāpēc nevienam pašam tas neliekas dīvaini, kāpēc šis slimnieks cauras dienas tagad pavada tikai uz verandas.

Tā nu Kārlis palātā vairs nav noturams. Un rezultāti pavisam iepriecinoši. Piektajā dienā pat ārsts atzīst, ka slimnieks staigā jau bez sevišķām grūtībām.

Kārlis, dziļās domās iegrimis, tagad staigā pa gaiteņiem, pa celiņiem un kaļ plānus, kā tiki no slimnīcas ārā. Pilnīgi izārstēties šeit viņš nemaz nedomā. Tuvojas nākamais partijas kongress. Līdz tam laikam viņš cer tikt pāri robežai pie savējiem. Un tur tad varēs viņu remontēt tālāk. Simt slimnīcas dienās asinīs hemoglobīns Kārlim saliets ar krietnu rezervi — 107 procenti. Savu laiku pietiks.

Ārsts jau arī pats labi saprot, ka viņa pierunāšana palikt vēl slimnīcā ir gluži veltīga, ja slimniekam ir iztukšots naudas males. Kārļa remonts jau tā izmaksājis septiņi simti latu. Noslēpumaini klusu viņš gatavojas startam.

11. jūlijā ārsts Vītoliņš ieraksta šī nepacietīgā Antona Ribas slimības vēsturē pēdējo teikumu: „Slimnieks uz paša vēlēšanos kā uzlabojies tiek izrakstīts no slimnīcas.”

Cik savādi, ka pēc piecpadsmit dienām, kad Kārlis pats ar savām kājām gluži kā normāls cilvēks iznāk pie Āgenskalna tirdziņa meklēt ormani, vasara viņam neliekas vairs tik skaista! Tā nomāc ar savu karstumu, tā žāvē pat upes, kaltē kokus un zāli, sviedrē muguru un pieri.

Kārļa saslimšana tomēr pārsteidz Pauļuku nesagatavotu. Viņa darījusi, ko varējusi, bet tās jau ir un paliek lietas, kam steiga ir bīstama. Tehnika viņai ir. Divas darbinieces arī. Nav tikai piemērotas telpas, kur tūdaļ ar sparu visu to laist darbā. Būtu Kārlis vēl gadiņu izturējis. Tad jau Pauļuks būtu paspējis tiki uz zaļa zara. Bet pagaidām viņai tikai daudzsološas izredzes.

Pārdaugavā, netālu no Jāņa Silta mājas pelniem, Jelgavas šosejas kreisajā pusē, kur gar kapsētas žogu nogriežas nelielā Krusta iela, 4. numura pagalma pagaidu mājiņā dzīvo kāds viņu līdzjutējs Andrejs Romanovs. Viņš labprāt celtu arī solīdāku ielas māju, bet nav naudas. Ja nu Pauļuks dod viņam naudu, saimnieks ceļ un ļauj pirmā stāva dzīvokli izbūvēt pēc pagridnieku ieskatiem.

Citrons par to tā sajūsmināts, ka tūdaļ 1930. gada 10. aprīlī Latsekci-jas biedriem raksta vēstuli:

„Esat sveicināti!

Mums ir loti spīdošas izredzes ierīkot CK tehniku. Šim uzņēmumam vajag 4000 latu aizdevumu. Mēs savu piekrišanu devām un dažas summas jau šinīs dienās iemaksājām, kaut arī lielākas naudas rezerves mums nav. Garām šo lietu mēs laist nekādā ziņā negribam, kaut vai pēdējais krekls būtu jāpārdod. ”

Pa pusotram tūkstotim mēnesi jau ienes abu Kārļa māju īres naudas. Bet tad līdz minimumam jāsaknapina visi citi izdevumi. Citas izejas taču nav. Un Krusta ielā 4 1930. gada pavasari sāk mūrēt pamatus nelielai divstāvu koka mājai, kam gar ielas pusi tikai divi logi un durvis.

Taču ko tas viss dod, ja māju ar lielu steigu var uzraut augšā tikai lidz rudenim, bet jauna svaiga „Cīņas” numura strādnieki nav redzējuši kopš pērnā gada oktobra. Un Pauļuks nolemj sāki turpat, kur Mežaparka priedēs Ķīšezera malā kādas vasarnīcas jumta stāvā dzīvo nākamās tipogrāfijas darbinieces Anna Dekante un Elizabete Sterna. Lai viņas vispirms pamēģina ar proklamācijām, tad varēs ķerties ari pie „Cīņas”. Un jau tūdaļ aprīlī ar gumijas masu apkausēts mīklas rullis veļas pāri salikumu rāmim un uz vēstuļu bloka lapām atstāj proklamācijas nospiedumus. Tā lieta iet. Elizabete Stema ir profesionāla tipogrāfijas burtlice. Zina, kādam jābūt labam iespieddarbam.

— Ko jūs tur augšā rībināties, — reiz. satikdams pagalmā Annu De-kanti, jautā puisis, kas dzīvo pirmajā stāvā un te kopj sava saimnieka lopus, — vai naudu drukājat?

— Naudu, naudu! — Annai notirpst pat kājas, bet jājoko vien tālāk.

— Tad jau dodiet man ari! — puisis mēļo.

— Kad nodrukāsim tā vairāk, tad jau tiks jums ari, — nebēdīgi cenšas smaidīt Anna un ātrāk pazust, lai te tā nieku gvelšana pārtrūktu.

Tad nu briesmu ziņa steidz pie Pauļuka. Lai viņa skrien un meklē vietu, kur māja nav tik viegla kā sērkociņu kārbiņa. Un Pauļuks atrod dzīvokli kādā Pērnavas ielas sešstāvu mūra mājā, kur viņām trim stiept prom tos savus smagos svina darba rikus.

Anna Dekante un Elizabete Sterna dzivo turpat Mežaparkā: vasarnīcas jumtistabiņā Aplokciema ielā 5, bet pa dienām iet strādāt. Zināmā vietā viņas atrod dzīvokļa atslēgu, dienu nostrādā un, pabeigušas darbu, noglabā atslēgu un aiziet. Tā viņas, vairākus mēnešus darbodamās, dzīvokļa saimnieci nemaz nav redzējušas.

Bet dzīve pagriežas uz labo pusi.

„Mīļo draudziņi

Varu iepriecināt, ka tuvākās dienās sāks regulāri iznākt arī „Cīņa” ”. 21. maijā jau Citrons raksta Viktoram, „sevis nostiprināšanai tagad piegriežam galveno vērību.

Mūsu materiālos jūs droši vien atradīsat daudz trūkumu kļūdu un nepareizību. Būsim ļoti apmierināti, ja jūs dūšīgi nokritizēsat un dosat norādījumus. Tikai ņemat vērā. ka daudzums trūkumu un kļūdu jau apzināmies un cenšamies izlabot. Mūsu uzsaukumos ir daudz nepareizību un varbūt pat viena otra muļķība,. Tas izskaidro-jams galvenokārt ar to, ka viņi nav kolektīvi apspriesti un izlaboti, bet atsevišķu biedru steigā rakstīti.”

Ceļas spāres mājai Krusta ielā, bet pa parastajiem pagrīdes, pasta ceļiem atkal tautā iet „Cīņa”.

„Kā patīk „Cīņa”?” 27. jūnija vēstulē ārzemniekiem izlaužas pa-grīdnieku prieks. „Tagad domājam, ka iznāks kārtīgi. Nekādu traucējumu nebūs laikam. Nu pagaidām sirsnīgs sveiciens visiem. ”

Pavaļas brīžiem Anna Dekante iet talkā jaunās mājas celšanā. Pirmajā stāvā, blakus veikaliņam, 2. dzīvoklis ir paredzēts viņai ar Elizabeti. Bet darbs Annai šeit galvenokārt ir pa naktīm, kad meistari ir aizgājuši. Topošajā istabā, zem topošās gridas, viņa ar Pauļuku rok dziļu bedri. Te kādu nakti Pauļukam atved veselu vezumu ar istu tipogrāfijas papīru, te iekārto arī nākamo iespie-dtehniku. Te arī Pauļuks Annu Dekanti iepazīstina ar vīrieti pašos spēka gados — Pauls Raņķis, ko par Kociņu sauc. Tas būs viņu palīgs gan pie mājas celšanas, gan tur lejā zem grīdas — pie tipogrāfijas ruļļa.

Kopīgā darbā, glabājot kopīgos noslēpumus, Ančelis tik labi iepazīst šo lielo aizrautīgo dziedātāju, izturīgo cilvēku, ka viņa būtu laimīga iet kopā ar to visu mūžu pa visgrūtākajām pagrīdes takām. Viņas Pauls Raņķis ir bijušais sarkanais strēlnieks, kas pēc pilsoņkara palicis strādāt Maskavā „Prometeja” tipogrāfijā par burtlici. Bet tagad uz Viktora piedāvājumu izlēmis, ka viņa burtliča prasme ir vajadzīga vairāk šeit, nekā tur. Viņš būs tas, kas visbiežāk 2. dzīvokli cilās gridas lūku, kas nosegta ar parastu krāsns priekšas skārdu.

Vēl Kārlis nav iznācis no slimnīcas, kad Citrons 6. jūlijā raksta Viktoram pavisam apmierinošu vēstuli:

„ Tehnika mums tagad nostiprinās straujā tempā. Tagad CĶ ir jau vienā vietā tehnika nogruntēta. Pēc pāris mēnešiem mums būs nogruntēta otra vieta, kura solās mums kalpot, ja tas izrādīsies par vajadzīgu, gadiem ilgi. Nostiprinās arī vietējās tehnikas. Tagad jau sava tehnika ir Ventspilij, Daugavai, Latgalei, Rīgai un rajoniem. Tuvākā laikā nogruntēsim arī Lejaskurzemi. Tavus norādījumus šinī ziņā ņemsim vērā. Pauļuks aizrāda, ka vienu tehniķi tagad jau vajadzētu sūtīt nekavējoši,jo darbs iet plašumā. Viņa nezin pateikt kādu personāli, to tu pats izraugi. Atbraukušais tehniķis strādā ļoti labi, un esam ar viņu pilnīgi mierā.

Visu labu!

6. VII30. g. Citrons. ”

Gluži neticami, ka vienā vasarā nams ir gatavs, jaunajā Krusta ielas mājā jau 1930. gada 29. novembri pierakstās pirmās iedzīvotājas — Anna Dekante un Elizabete Sterna.

Pulkstenis jau iet pāri septiņiem, bet Tille aizvien vēl vilcinās slēgt ciet savu bodi. Kur gan kavējas Arturs? Pirmit ienāca un pateica, lai uzraksta kvītis, vēlāk ienākšot pakaļ. Bet nu nenāk un nenāk. Bez tiem Kārļa aizdevumiem Tillei tā bode jau sen būtu izputējusi. Visas preces uz vekseļiem vien viņa ņem. Tā nu uzsvārča kabatā Tillei sīkiem burtiem aprakstītas divas mazas papīra strēmelītes, viena otrā sarullētas, gaida savu ceļu uz partijas „grāmatvedību”. Tikai nu tas .Arturs Liberts netur vārdu.

Ja nenāk, nenāk! Slēgs viņa durvis ciet un cauri. Tille jau iet uz durvīm un ņem rokās stieni, kad veikala durvīs parādās divi sveši gara auguma vīrieši.

— Kāpēc jums veikals vaļā vēl pēc noteiktā laika? — jautā pirmais un izņem no Tides rokām stieni.

— Dodiet man. es aizlikšu! — viņš pakalpīgi saka.

Otrais velk ārā kaut kādus papīrus un liek uz Tides letes:

— Mēs esam no politiskās pārvaldes. Te ir mūsu dokumenti. Te ir orderis pie jums izdarīt kratīšanu un jūs arestēt.

Ja, nu ir situsi arī Tides pārbaudes stunda. Grūti aptvert, kas noticis un notiks. Viņa cenšas visu uzņemt ar aukstasinīgu mieru. Taču apmulsums un neziņa ir liela. No kurienes špiki nokļuvuši uz viņas pēdām? Un vai tikai uz viņas vien? Ko darīt ar kvītiņām?

Tikai tagad Tille ierauga, ka abiem garajiem aiz muguras viņas veikalā ielavījies vēl kāds trešais. Mazs, rosīgs vīrelis pelēkās drānās, gluži kā drēbju kode. Panācis uz priekšu, viņš saka: — Mēs jau šodien redzamies otru reizi. Vai ne tā?

Tātad Tilli jau novēro ilgāku laiku. Ko atbildēt tādam? Tille parausta tikai plecus: — Neatceros, ka kādreiz jūs būtu redzējusi.

Par to nu abi garie iesmejas, bet mazais samulst.

— Vai es drīkstu aiziet uz klozetu? — iejautājas Tille.

— Lūdzu. Kāpēc gan ne?

Tille iet dziļāk, bet aiz viņas seko „pelēkā kode”. Tille velk. ciet durvīs, bet tās atduras pret kodes pastieptu kāju. Aizvērt durvis viņš neļauj. Tille atsēstas, bet slepenpolicists, nekautrīgi smīnēdams, visu laiku skatās viņai tieši virsū. Mazo vīstoklīti no kabatas slepus izņemt viņa nevar. Tille ceļas un iet.

5

Veikaliņa kratīšana ir pavirša. Slepenpolicisti nemaz necenšas kaut ko atrast. Tikai tā formāli pacilājuši vienu otru veikala, plaukta kastīti, tūdaļ sāk rakstīt protokolu.

— Vai es drīkstu nodzerties? — atkal jautā Tille.

— Lūdzu.

Virtuvē uz plīts stāv emaljēta krūzīte. Iedama pie krāna pēc ūdens, Tille tomēr paspēj savas kvītis dabūt mutē. Bet norit tās tik viegli vis neizdodas. Košļāt nedrīkst. Ievēros kratītāji un modinās aizdomas. Bet tad liels ūdens malks aizrauj viņas papīriņus.

Te pēkšņi pie virtuves durvīm kāds pieklaudzina. Vai Arturs? Nēi Kāds cits viņu mājas virietis.

— Man pārdodiet vienu pārīti zeķu! — ienācējs saka. — Citādi šovakar netieku uz balli.

Slepenpolicisti liek ienācējam uzgaidīt.

Bet pie sētas durvīm klaudzina atkal. Šoreiz sieviete. Ari no pašu mājas.

— Salūza adatiņai — viņa saka. — Un, ka par laimi, redzu, ka Bude-vica vēl nav aizgājusi.

Taču šeit saimnieko jau slepenpolicisti. Sieviete netiek ne pie šujamās adatas, ne vairs laukā.

Nāk ari Artūrs Liberts. Bet gaitenī viņam pretī mājas puikas:

— Tur neejiet! — viņi brīdina. — Tur ir policija! Kas ieiet, tas vairs ārā netiek!

Nelīdz ne sievietes raudas, ne jaunā puiša protests. Uz ielas stāv politpār-valdes „melnā bērta”, un visiem trim viņiem jākāpj tur iekšā. Tille, kāpdama mašīnā, mirkli uzmet skatienu Sproģu istabas logiem. Viņa jau neko neredz. Bet Tilli gan. dalu aiz aizkariem ielu vēro Kārlis un abi Sproģi.

Politpārvaldē, Alberta ielā 13, kāda darbiniece Tilli izkrata, tad ved kabinetā uz pratināšanu.

Pie papīriem apkrauta galda tur sēž viņas kverkšķinātājs. Viņš pasniedz Tillei mazu fotokartīti.

— Šo cilvēku jūs pazīstat?

Kā lai Tille nepazīst Arvīdu? Kārļa lielo palīgu gan pie remontiem Tor-ģeles ielā un tipogrāfijā.

— Nepazīstu! — Tille noteikti atbild.

— Bet viņš jūs pazīst! - saka pratinātājs.

Tille parausta tikai plecus. Veikaliņā cilvēku nāk daudz. Vai visus var ievērot.

— Šis cilvēks nāk no Krievijas, — ierēdnis nu spēlē laukā savas kārtis, lai ar pierādījumiem piespiestu Tilli atzīties. — Viņu Latsekcija sūta pie jums nodibināt sakarus.

— Nē! So cilvēku es nepazīstu! — Tille paliek tikai pie sava. Tagad jau viņa mulsumu pārvarējusi, apradusi ar stāvokli, jūtas drošāka un pati iet uzbrukumā ar jautājumu.

— Lūdzu, kungs, vai jūs man varētu paskaidrot, ko nozīmē tas vārds „Latsekcija”?

Bet kungs tā kā nopūšas, tā kā nosmejas un tomēr, neatbildējis uz Titles jautājumu, liek apcietināto izvest.

Tagad nu Tilli ieslēdz kādā tukšā telpā. Te ir sols, uz kura var tikai atsēsties, bet ne atgulties. Tā viņa te snauž un mēģina ar prātu aptvert, kas noticis.

Nākamajā dienā, kas ir svētdiena. Tillei pa durvju spraugu pasniedz tikai melnas un jēlas rupjmaizes gabalu. Citādi liktos, ka viņa šeit pavisam aizmirsta. Tikai pirmdienas pievakarē viņu atkal pa diviem lāgiem ved uz pratināšanu un prasa vienu un to pašu:

— Jūs pazistat cilvēku, kura fotogrāfiju jums rādīja?

Un ari Tille visu laiku paliek tikai pie sava:

— Nē, nepazīstu!

— Tādā gadījumā vedam jūs uz Daugavpili.

Ceļojums uzrauga pavadībā seko tūdaļ. Kājām līdz stacijai. Tad visu nakti kopā ar apsargu viņa dirn vilciena pavadoņa kupejā. Uzraugs gulēt nedrīkst, tāpēc ar savu pļāpāšanu par laikiem un kariem nedod miera ari Tillei līdz pašam rītam, līdz pašai Daugavpilij.

Te ar Tilli sāk nodarboties tūdaļ kāds visai piemīlīgs ierēdnis melnā uzvalkā.

— Redzat, mūsu rokās ir nonācis cilvēks, kurš savā laikā ir aizbēdzis no Latvijas. Dzīvodams Padomijā, nu aptvēris, ka pielaidis liktenīgu kļūdu. Nācis atpakaļ ar apņemšanos sākt godīgu dzīvi savas mātes lielsaimniecībā. Tikai mums trūkst pierādījumu, ka šis cilvēks reiz Latvijā ir dzīvojis, ka viņa pase navviltota. Ja nu vien viņu pazīstat, tad aplieciniet to un dodiet iespēju nomaldījušamies cilvēkam sākt jaunu dzīvi, — gandrīz vai lūgšus lūdzas ierēdnis.

— Ja pazīšu, protams, to nenoliegšu, — saka Tille, bet pie sevis nodomā: „Nekas nebūs arto pazīšanu.” Artādām lietām nejoko. Te jau uz spēles nav tikai viņas vienas brīvība. Kārlim tas prasīs dzīvību. Apcietināja Tilli taču par aizdomām kā Latsekcijas rezidenti.

Tagad nu Tilli no politpārvaldes nodaļas ved uz cietumu, sēdina lielā istabā pie galda un liek gaidīt.

Jā. Pēc brītiņa ienāk kāds garš cietumnieku drēbēs ģērbies vīrietis. Arvīds? Patiešām. Gadi viņu tomēr nav pārvērtuši. Arvīds nostājas pretī Tillei, stāv un kaunīgi klusē. Vai šis garais cilvēks zina, ko izdarījis? Pievērsis polit-pārvaldes aizdomas viņas veikaliņam! Tille divas reizes no galvas līdz kājām nopēta ienākušo cietumnieku un tad vienaldzīgi novēršas no viņa.

Tagad Tilli sauc ārā koridorā, un špiku saruna turpinās ar Arvīdu vienu. Tille gan apsolījusi, ka nekustēs no vietas, tomēr palēnām uz pirkstgaliem virzās tuvāk atvērtajām durvīm.

— Tā bija? — Arvīdam jautā pratinātājs.

— Ja kā būtu, tā kā nebūtu, — stomās Arvīds, bet tad klaudz soļi, un Tille bēg atpakaļ.

— Nāciet iekšā! — viņai pavēl uzraugs.

Arvīdu aizved, bet Tillei jau kuro reizi vecais jautājums:

— Jūs pazināt šo vīrieti?

— Nepazinu! — Tille enerģiski purina galvu.

— Tad parakstiet protokolu!

— Un tagad es varēšu braukt uz Rīgu? — jautā Tille.

— Ne tik ātri! Tā jūsu lieta vispār nav skaidra.

Bet ko Tillei varēja atrast „neskaidru”? Lai politpārvaldes ierēdņi Rīgā pratināja kā pratinādami, visi vienā balsī apliecināja viņas ļoti kluso dzivi. Viņa dzīvoja pēc Kārļa mācītiem konspirācijas likumiem. Kreiso sapulcēs, mītiņos un demonstrācijās neviens špite viņu nebija manījis. Ne ar kādiem aizdomīgiem cilvēkiem nesastapās. Uz viņu nekāda ēna nekrita.

Tikai cietuma vārti neatveras. Reiz, kad sievietes no pastaigas ved iekšā, vīrieši nāk ārā, un pretim durvīs Tille sastopas ar Arvīdu.

— Vai ko atrada? — viņš čukst, bet jautājums paliek bez atbildes. Tille viņam vairs netic.

To viņš arī nekad neuzzina. Arvīdu kā revolūcijas laikos „pazudušo dēlu” atrod māte. Viņu izgalvo mātes brālis, buržuju spices virs, ministrs un saeimas priekšsēdētāja pirmais vietnieks. Arvidam vairs cita atpakaļceļa nav. Kļūdījies ir, bet nodevis - nē.

Tad nu arī 18. septembri, pēc divpadsmit raižu un uztraukumu pilnām dienām. Egles māte no Daugavpils saņem telegrammu:

— Braucu mājās. Tille.

Pēc mēneša ari Kārlim pienāk Viktora vēstule:

„МЦо draudziņi

Lai Tava ierīce negulētu dīkā, uz paša iniciatīvu sūtīju pie Tevis Arvīdu. Kā Jau zini, viņam nav izdevies līdz Tevim nokļūt. Satikšanās vietas viņam nekādas nedevu, bet stāsta, ka viņš it kā esot uzrādījis kādu vietu, kuras iemītniekus tagad kverkškinot. Kas par lietu ? Nevaru pielaist domu, ka viņš būtu ko pļāpājis. Vai zināmās vietas iemītnieku kverkškināšana nestāv sakarā ar viņa veciem dokumentiem, kurus viņš paņēmis līdzi bez māsu ziņas?”

Kā tad! Arvīds tak bija pierakstīts Torģeles ielā. Ar dzīvokļu numuru maiņu iznāca pat tā, ka viņš dzīvojis vienā dzīvoklī arTilli.

Lai nu tur bija kā, Arvīds neatnāk. Varbūt baidījās, ka viņam nepiedos pastrādāto muļķību. Varbūt baidījās aizvest līdzi politpārvaldes asti. Un tad tur būtu pavisam cits troksnis. Varbūt baidījās vēlreiz paskatīties Tillei acīs.

Tikai Kārlis laikam pēdējo reizi tad paņem rokās ķelli ar javas spaini un mūrē ciet abas tipogrāfijas ejas. Nāks laiks, nāks ari vaļā vērēji un viņa iesāktā turpinātāji. Viņš laikam savā visdziļākajā būtībā tomēr ir optimists. Vai gan citādi viņš būtu spējis tos vienpadsmitarpus gadus izturēt?

Ziņa nu ir klāt! Trešdien uz pēcpusdienas ātrvilcienu Kārlim būs i biļete, i dokumenti. Tagad nu tikai jāvelk ārā viņa „ārzemju ceļojumu” uzvalks, mētelis, platmale un soma. Sešus gadus kopš septītā kongresa tie smakuši tikai naftalīnā un krājuši putekļus. Bet par to sapošami jau rūpējas gādīgās sieviešu rokas. Tas ir vienīgais amats pasaulē, ko viņš neprot.

Nekādi koferi Kārlim kravājami nav. Viņam kā karavīram vienmēr viss mugurā. Jā. Tieši kā jau karavīram. Un lai neviens nedomā, ka viņš tas karotājs, ko ved uz tālas aizmugures hospitāli. Nē! Viņš brauc uz lielās šķiru kaujas padomes sēdi, viņš brauc uz 8. kongresu. Septītajā viņu vēlēja, viņam uzticēja. Un Kārļa pienākums ir no kongresa tribīnes paziņot, ka aizvadītajā laikā pavisam ir iznākuši 63 „Cīņas” numuri 150 tūkstošu eksemplāros. Paldies Ventspils komunistiem, kuri viņam uzticējuši savu delegāta mandātu runāt un likumīgi līdzi lemt. Kārlim šāda apzināšanās ir visefektīvākais dzīvības eliksīrs. Viņš aizbrauc, buržuju nesalauzts.

Ar atvadu skūpstu Kārlis aiziet pie Veras. Piemiguši Ilga, viņa glāstu un lūpu pieskārienu nejūt. Bet gan jau viņa visu uzzinās un piedos labajam onkulītim tik pēkšņo pazušanu. Ar Veru Kārlis norunā cauru naidi. Viņiem daudz kas pārspriežams. Un viss tik neskaidrs. Kas šodien pateiks, vai Kārlis spēs izveseļoties vai ne? No tā atkarīgs, vai Kārlis brauks atpakaļ pie Veras, vai Vera pie Kārļa. Ja Kārlis neatgriezīsies, tad Verai „jāpārdod” māja savam svainim Pēterim Andersonam, iai tie 700 lati, ko ik mēnesi ienes īres naudas, tāpat kā līdz šim ietu partijas kasē. Pati Vera ar Ilgu lai brauc nevis uz Maskavu, bet Ļeņingradu. Būs mazāk aizdomu. Vienalga, kur viņas nokļūs, Kārlis savas rokas pasniegs pretī. Tikai Ugai iesāktā pamatskola būtu gan jānobeidz šeit pat.

Kārlis nekad nav bijis sentimentāls, bet šoreiz viņam ir vēl viena karsta vēlēšanās. Kārlis lūdz, lai Marta viņam pagādā „Ciņu”. Ne jau tāpēc, lai rindu pa rindai citigi izlasītu, bet lai tā vienkārši paskatītos, pašķirstītu. paturētu rokās, lai ar visiem pieciem prātiem sajustu, vai Pauļukam tā lieta iet, vai Kārlis mierīgs var braukt.

Kas nu pateiks, vai Kārlis, izklājot priekšā 1930. gada novembra „Cīņu”, vairāk pārdzīvo atkalredzes vai iepazīšanās prieku. Viss tas savijas, saplūst, un sirdī kļūst labi. Kārlis pazīst savas „Cīņas” galviņu, savas „Cīņas” formātu, nepazīst burtus.

Sie ir lielāki un stūraināki. Un sešas lapaspuses! Tas ir spēks, kas Kārlim jau bija izsīcis. Avīze iespiesta tīri, ar labu krāsu. Nepazīst vairs Kārlis savu mūžīgo zemsvītras piezīmi: „Drukāts „Spartaka” drukāta-vā”. To nomainījis modernāks teiciens: „Iespiests „Spartaka” spiestuvē”. Tas pats jau vien ir, bet Kārļa sirds šo atšķirību jūt.

Un tad Kārlis paskatās numuru — 107. Jā. Sācis krāties nākamais sarkanais simts. Pauļuka simts. Simts, kuram jāuzvar, kuram jāiznāk saulē.

Bet gaiss spiedīgs kā pirms liela negaisa. Liepājas drāšu fabrikā atlaisti 300 strādnieku. Rigā „Kontinentāls” strādā tikai trīs dienas nedēļā. „Kvadrāts” no trīs maiņām pāriet uz vienu. Desmit tūkstoši bezdarbnieku gāž apkārt darba biržu. Viņiem saka: „Izejvielu trūkums”, „Nav pasūtījuma”, „Noliktavas pārpildītas ar gatavo preci”. Vēl kungiem bailes pieminēt krīzes vārdu. Bet tā ir jau klāt. Algas krīt, bet bodēs maizes kumoss no pirmdienas jau uz pusi dārgāks. Tas strādnieku pacietības vadzis šoruden nemaz tik stiprs vis nav. Diez vai Emīlijas Benjamiņas sludinājumu lapai izdosies viņu dusmas izklaidēt ar šausmām par desmit ballu vētras_postu un jūras applūdināto Bolderāju un Kundziņsalu, Carnikavas un Ādažu pagastiem, ar aprakstiem un bildēm par lielajiem žurku kariem vecā Daugavmalas tirgus būdās. Sociķu vīģes lapa galīgi sačervelējusies. Aiz deguna vairs ilgi strādniekus nevazās.

„Cīņas” ceturtajā lapaspusē Kārlis atrod pat korespondenci no pašas sociāldemokrātu centrālkomitejas tipogrāfijas Marijas ielā 72. Viņiem tur „Sociāldemokrātu” drukājot 40 strādnieku. Bet tirāža krīt un krīt. Nelīdz ne preses, ne partijas nedēļas. Un kā viņi paši apietas ar strādniekiem? „Biedrs” Vare saņem algu par strādnieku izdzīšanu. Algu dažam nositis pat par ceturto daļu, sanitārie apstākļi zem katras kritikas, naids darbu apmaksā kā dienas, bet pats Diskonta bankā irviens no direktoriem un jūrmalā ceļ lepnu vasarnīcu. „Kas nav ar mieru, lai iet!” — viņš mēdzot ar dūri rībināt galdu. „Būs desmit vietā!”

Numurā turpat vai puse korespondences par Latvijas darba dzīvi, galvenokārt par strādnieku brāli kalpu, kas no tumsas līdz tumsai brien lielsaimnieku laidaru vircas plančkas. Bruņotie aizsargi laukos šaudoties ar sprāgstošām lodēm. Nurmuižas pagastā nodedzinājuši pat kādu šķūni ar visu graudnieka sienu. Kam vajadzīgi aizsargiem kaujas ieroči? Košķeles pagastā 12 aizsargu, bet pērk 70 šautenes un ložmetējus. Vai arī viņi negatavojas karagājienam? Vai netīko pēc fašisma?

Un kāds tur brīnums? „Internacionāle” mums saka, ka pēdējā izšķirošā kauja vēl priekšā.

Pēc lielajām lietus gāzēm un vētrām 26. novembris ir samērā silts un saulains. Tāpēc Kārlim prāts arī priecīgāks. Varbūt to pacilājusi pēdējā ziņa, ka atrasts cilvēks, kas dibinās jaunu komanditsabiedrību „Laikmets”. Daba necieš tukšumu. Reinis Bankovičs apņēmies iet „Dailes un Darba” pēdās.

Tad nu spalga lokomotīves svilpe nodod Kārļa ardievas Rīgai. Un jau pēc maza brītiņa, kad vilciens ir ieskrējies, vagona loga priekšā visā garumā izstiepjas viņa Lielā Palisādes iela, gaišais četru stāvu nams piekalnē un drukns augums pie Tilles veikaliņa duram. Sveika, sveika! Bet tas ir tikai zibenīgs mirklis. Gar logu jau skrien svešas mājas un sētas.

Un tad tūlīt kreisās puses logā kā milzu bekas pavīd ūdenstorņi, kailie Matīsa kapu koki un tumšie centrālcietuma mūri, dzeloņdrātis.

— Nu tad uz drīzu redzēšanos, Smiltniek! — Kārlis paceļ acis uz res-totajiem logiem. — Darbs tak vēl nav padarīts!

Un vilciens steidzas it kā patiešām uz lielu darbu.

Linards Laicens. AVĪZE

Kas avīze?

Cik prasa tā, kad lasa,

Cik vērtē lasītāju masa?

Kas avīze?

Ne katrs jūt to asi.

Vērtēt var ar runām un ar rakstiem, stipri teikt var dzejas ritmos dzīvos — aktuālās mākslas varu tomēr nevar

viegli izteikt visiem tā, lai jūt, cik viņa valda. Un cik salda žurnālista spalva tam, kas pērk un maksā un kam makā samaksa nes tūkstoškārt un vairāk augļu. Labi lokās blēžu prāti kapitāla prāta labā, lai ir prese laba — laba tā —

ka meli, smirdoņa un visi blēžu triki, asinsdarbu šausmās smalki paužas, modes, flirts un mīlestības mēsli, sensāciju veidos ļaudis mesti, miedz un liec, un indē sirdis, skaldot, naidojot un grūžot neapziņas kaunā. Ļaunā prese labi tā sev vada

lielgabalus, drednautus un gāzes,

pulkus zaldātu uz karu

tā — caur lēto žurnālistu galvu-spalvu.

Tāpēc it ne mirkli nedrīkstam mēs aizmirst, kāda avīzei ir vara un ko varēt mums un darīt!

Linotips ir salicēja rokā, burtlicis pie burtu lādēm lokās, mašīnu, kas drukā, strādnieks vada —

viņš ir tas, kurš rada avīzi ar rakstītāju kopā.

Kopus darbs un kopus vara, — viņa svaru saprast labi abiem.

Mūsu partijiskās rokās vārda vara masu darbu dara, sagāž troņus, izmēž karaļus un kroņus, ieročus dod strādniekiem un visu mantu.

Avīze ir vispasaules viesulis.

Avīze ir celtniecības auka:

Liec un lauž, un aizvāc prom no būves lauka visu, kas var traucēt darbu jauno — ļaunās varas — dzeltenās un melnās, viņu preses velnus triec! !

Lielinieka rokā preses āmurs,

— pārkaļ ļaužu prātus, jūtas, lai ikkatrs jūtas pats kā āmurs, kuram pārkalt pasauli un sauli lielnieciski!

Stiprā vārda vara masu darbu dara.

Labi to zin visi blēži, kuri viltus vārdus stāda pretī strādniekšķiras vārdam — kaujas presei, demokrātiski tai maucot cilpu, lai tās, žņaugtās, nava.

Viņas nav, bet viņa tomēr — tomēr — pastāv

slēptā pagrīdē, pat cietumos aiz mūriem, Viņas nav — — bet tomēr, tomēr baidās,

baidās šausmīgi un izmisīgi, baidās visi, kuru prese izsvēpst jēlu, dzeltensmirdīgu gar saviem pakšiem.

Baidās šausmīgi, jo pazīst m ū s u preses spēku, kuram norūdīt un pārklāt pasauli un sauli!

Sociālistiskās celtniecības rītausmā

«CĪŅA» PADOMJU VARAS ATJAUNOŠANAS UN SOCIĀLISMA CELTNIECĪBAS AVANGARDĀ

Starp pirmajiem izcilākajiem vēsturiskajiem notikumiem, kuri 1940. gada vasarā ievadīja sociālistisko revolūciju Latvijā, redzamu vietu ieņem laikraksta „Cīņa” legalizēšana. Jau 21. jūnija vakarā, kad tikko no cietuma atbrīvotie LKP CK locekļi sanāca uz sēdi, tika likti pamati „Cīņas” legālai darbībai. Toreizējā LKP CK locekle 0. Auguste, atceroties šo vēsturisko brīdi, stāsta: ,,LI\P CK Sekretariāts savu darbību jaunajos apstākļos sāka ar laikraksta „Cīņa” izdošanas apspriešanu. Tam bija jākļūst par Latvijas Komunistiskās partijas legālās darbības tribīni.” Cik lielu nozīmi partijas CK Sekretariāts toreizējos apstākļos piešķīra „Cīņai”, par to liecina fakts, ka lēmumu par tās izdošanu burtiski tūlīt sāka īstenot. Sājā partijas CK Sekretariāta sēdē apstiprinātais „Cīņas” atbildīgais redaktors A. Jablonskis savās atmiņās vēlāk rakstīja: „Vēls vakars. Bijām ļoti noguruši no pirmās brīvības dienas iespaidiem. Bet vēl jāstrādā. Ķeramies pie „Cīņas” pirmā legālā numura sagatavošanas. Nolēmām pagaidām nekādus radikālus lozungus neizvirzīt, kamēr nav noskaidrots vispārīgais stāvoklis un turpmāko notikumu attistibas perspektīvas. J. Kalnbērziņš uzrakstīja ievadrakstu, bet mēs ar 2. Spu-ri — katrs rakstu par aktuāliem jautājumiem.” Un 22. jūnijā visā Latvijā parādījās „Cīņas” septītais numurs, kas jau bija iespiests legālajā tipogrāfijā Marijas ielā 10. Kaut gan šā „Cīņas” numura izplatīšana notika vēl puslegālos apstākļos (tikai retais no kiosku īpašniekiem iedrošinājās šo „Cīņas” numuru pieņemt pārdošanai, tāpēc šo darbu veica partijas aktīvs un LDJS biedri), tomēr visur, kur vien tas parādījās, tika izpirkts dažās minūtēs. Šajās vētrainajās sociālistiskās revolūcijas kāpuma dienās tieši „Cīņa” bija visgaidīgākā avize. kurā darbaļaudis meklēja autoritatīvus norādījumus turpmākajai rīcībai.

Latvijas Komunistiskās partijas Centrālās Komitejas orgāns pilnā mērā arī attaisnoja Latvijas darbaļaužu cerības. „Cīņa” viņiem kļuva par neatvietojamu kompasu, viņu idejisko audzinātāju, mobilizētāju un organizētāju ceļā uz padomju varas atjaunošanu un sociālisma celtniecību. Par to spilgti liecina arī „Cīņas” metiena nemitīgais pieaugums — no 60 000 eksemplāru 1940. gadā līdz 200 000 eksemplāru 1941. gadā.

Pateicoties LKP CK Sekretariāta gādībai un operatīvai rīcībai, „Cīņa” lasītāju rokās nokļuva īstā brīdī. Revolūcijas vilnis pēc Tautas valdības nodibināšanas un tās pirmā vēsturiskā akla — politieslodzīto atbrīvošanas no cietumiem — cēlās arvien augstāk. Visi ārējie un iekšējie apstākļi revolūcijai bija izveidojušies tik labvēlīgi, ka tā uzvaru spēja sasniegt mierīgas attīstības ceļā bez bruņotas sacelšanās. Latvijas darbaļaužu niknākais ienaidnieks — buržuāziskie nacionālisti bija nokļuvuši bezizejas stāvoklī , kas viņus pilnīgi paralizēja: revolūcijas apspiešanai no ārienes palīdzību viņi saņemt nevarēja, jo viņu saimniekiem — Rietumu imperiālistiem rokas jau bija aizņemtas Otrajā pasaules karā, bet viena pati izraisīt pilsoņu karu buržuāzija neuzdrošinājās — Latvijā atradās Sarkanās Armijas karaspēka daļas, kas bija darbaļaužu potenciālie sabiedrotie. Tāpēc stratēģiskā mērķa sasniegšanai LKP radoši izvēlējās tādu politiskās darbības taktiku, kura atbilda konkrētajai vēsturiskajai situācijai. Bet no tās izrietēja uzdevums — apvienot un saliedēt darbaļaudis ap Komunistisko partiju, izolēt buržuāziju, atbalstīt Tautas valdības pasākumus, īstenot demokrātiskos un sociālistiskos pārkārtojumus valsts dzīvē. „Cīņas” pienākums bija darbaļaudīm izskaidrot šo LKP politisko kursu, palīdzēt viņus mobilizēt tā realizēšanai. Atceroties 1940. gada sociālistiskās revolūcijas norisi un pārlapojot „Cīņas” tā laika numurus, varam teikt, ka LKP CK orgāns godam veicis savus revolūcijas tribūna pienākumus.

Jau 22. jūnija numurā „Cīņa” lasītājiem dara zināmas Latvijas Komunistiskās partijas prasības Tautas valdībai. Tas bija svarīgs dokuments, kurā īsi tika izldāstīta partijas tuvākā laika cīņas programma revolūcijas mierīgai attīstībai. Partija no Tautas valdības prasīja: radīt tautas miliciju un tautas armiju, nodrošināt tautas vēlētu pārstāvību valsts un pašvaldību pārvaldē, nodrošināt pilnīgu organizēšanās, sapulču, preses un vārda brīvību, atbruņot un likvidēt aizsargu organizāciju, legalizēt Komunistisko partiju, uzlabot darbaļaužu materiālo stāvokli, ieviest astoņu stundu darba dienu, nodrošināt strādnieku un kalpotāju stāvokli vecuma dienās un bezdarba gadījumos, veicināt tautas izglītību un veselības aizsardzību, demokratizēt valsts administratīvo, tiesu un izglītības aparātu, nodibināt kontroli par lielajām privātbankām un rūpniecības uzņēmumiem, konfiscēt tautas ienaidnieku un lauku lielsaimnieku īpašumus, „atstājot viņu (lauku lielsaimnieku. — Aut.) pašu vajadzībām zemi un ēkas vidējas saimniecības apmēros”. Minētās prasības izteica latviešu tautas visplašāko slāņu intereses, un cīņa par to īstenošanu spēja tuvināt un saliedēt visus progresīvos spēkus ap Komunistisko partiju. Tāpēc šo prasību publikācijai bija liela nozīme — tautai kļuva skaidra Komunistiskās partijas tuvākā laika cīņas programma, un tas radīja pamatu visu revolucionāro un demokrātisko spēku konsolidācijai ap Komunistisko partiju.

Revolūcija jau ar tās pirmajām dienām līdz pamatiem saviļņoja visus darba tautas slāņus, taču tās galvenais spēks bija proletariāts. No strādnieku šķiras saliedētības, aktivitātes, organizētas un apzinīgas rīcības galvenokārt bija atkarīgs revolūcijas turpmākais liktenis. Tāpēc LKP CK orgāns „Cīņa” jau 22. jūnijā aicināja Latvijas darbaļaudis padzīt Ulmaņa kliķes ielikteņus no strādnieku organizācijām. Avīze skubināja nostiprināt pastāvošās, atjaunot sagrautās un dibināt jaunas strādnieku organizācijas, sasaukt strādnieku organizāciju sapulces, ievēlēt jaunus arodbiedrību, slimokasu un citu darbaļaužu organizāciju vadošos orgānus.

LKP un tās orgāna „Cīņa” autoritāte bija tik liela, ka darbaļaudis bez kavēšanās ķērās pie šo uzdevumu veikšanas. Viņi saprata, ka no „Cīņas” lappusēm skan strādnieku šķiras avangarda balss, kas aicina iesākto revolūciju vainagot ar uzvaru un uz visiem laikiem nokratīt buržuāzijas kundzību. No dienas dienā auga darbaļaužu politiskā aktivitāte. Tika ievēlētas jaunas arodbiedrību valdes un atjaunotas pēc Ulmaņa apvērsuma slēgtās progresīvās organizācijas. Revolūcija ārdīja reakcijas midzeņus un lauza ceļu jaunai sabiedriskai iekārtai.

Kaut gan buržuāzija nespēja atklāti stāties pretim sociālistiskās revolūcijas uzvaras gājienam, tā tomēr visādiem līdzekļiem centās saindēt revolūcijas atmosfēru, uzticību pret Padomju zemi, utt. Turklāt buržuāzija strādnieku organizāciju vadībā centās iefiltrēt „savus cilvēkus”, bieži vien deklasētus elementus, lai tādējādi kompromitētu šīs organizācijas un dezorganizētu to darbību. Tā buržuāziskie nacionālisti centās duļķot revolūcijas tīros ūdeņus, lai darbaļaudīm tajos būtu grūtāk orientēties.

„Cīņa” savus pienākumus veica operatīvi. Jau „Cīņas” 25. jūnija numurā tika publicēts ievadraksts „Stāvokļa vērtējums un turpmākie uzdevumi”. Tajā „Cīņa” rakstīja: „Sagrautās vecās diktatūras vietā nodibināta jauna valdība. So jauno valdību Latvijas Komunistiskā partija, Latvijas strādnieku šķira un visas pārējās darbaļaužu masas aktīvi atbalsta.” „Cīņa” dod ari skaidru atbildi, kāpēc Tautas valdība bauda partijas un visu darbaļaužu uzticību un nedalītu atbalstu. Tas tāpēc, ka Tautas valdība nodrošina godīgu 1939. gada oktobrī starp Latviju un PSRS noslēgtā līguma izpildi, ka pilnā mērā visas tiesības tiek piešķirtas strādnieku šķirai, trūcīgajai un vidējai zemniecībai, amatniekiem, darba inteliģencei, ka jaunās valdības laikā legalizēta Komunistiskā partija un no cietumiem atbrīvoti revolucionārie cīnītāji. „Cīņa” par tiem raksta: „Nepieciešami patiesi legāli pārkārtot darbu visām darbaļaužu organizācijām un pirmām kārtām mūsu partijas organizācijām Rīgā un provincē.” Bet tas nepieciešams, lai „...nekavējoties izbīdītu un sagatavotu kadrus uzņēmumos un pārējās darba vietās, lai varētu aptvert to pašu masu kustību, kura ar katru dienu kļūst daudzpusīgāka. Partijas organizācijām Rīgā un provincē jāpārkārto politiskās audzināšanas darbs, aptverot visus biedrus, kā arī visplašākās bezpartejisko masas, lai būtu spējīgas dot pretsparu ienaidnieka izplatītām baumām, kā ari atmaskotu visus tos šaubīgos un tumšos elementus, kuri cenšas iespiesties mūsu partijas organizācijās, vēlētās arodbiedrībās un citos strādniekus kustības vadošos orgānos.”

Cerēdama atšķelt darba zemniecību no strādnieku šķiras un Komunistiskās partijas, latviešu buržuāzija daudzus gadus zemniecību biedēja ar kolhozu iekārtu, kas lauksamniecību vedot pretim degradācijai. Reakcionārā prese bez mitēšanās izplatīja visfantastiskākās melu ziņas un izdomājumus par kolhozu dzīvi Padomju Savienībā. Sos apmelojumus buržuāziskie nacionālisti atkal vilka ārā no savām pretpadomju propagandas pažobelēm, izpurināja no tiem putekļus un paklusām laida darbā revolūcijas dienās. Kā no pilnības raga sāka birt un cirkulēt budžu izplatītās baumas, ka zemniekiem atņemšot visu inventāru, bet pašus ar varu sadzīšot kolhozos. „Cīņa”, lai dotu pretsparu šīm baumām un stiprinātu strādnieku un zemnieku savienību, sistemātiski publicēja rakstus, kas lasītājiem izskaidroja gan Latvijas Komunistiskās partijas agrāro programmu, gan apgaismoja kolektīvo saimniecību sasniegumus Padomju zemē. So rakstu sēriju „Cīņa” uzsāka 27. jūnija numurā ar ievadrakstu „Strādnieks ir darba zemnieka draugs”. „Cīņa” tajā nepārprotami pateica partijas viedokli: „Nedrīkst aiztikt darba zemniecības zemi, inventāru vai kaut kā citādi ierobežot viņa tiesības. Nedrīkst uzspiest zemniekiem kolektivizāciju pret viņu gribu. Sīkā zemniecība atsvabināma no nesamaksātiem nodokļiem un banku parādiem. Atceļamas ūtrupes un izbeidzama zemnieku saimniecību izputināšana.” Tas bija labi tēmēts, spēcīgs un īstā laikā dots trieciens visiem zemniecības mulsinātājiem. Tautas valdības un vēl jo vairāk vēlāk atjaunotās padomju varas rīcība pilnā mērā darbos pierādīja šo vārdu patiesīgumu. Tāpēc veltas bija buržuāzijas pūles iedzīt ķīli starp strādniecību un zemniecību, gluži otrādi - no vēstures skatuves noejošā šķira ar to sew vēl vairāk atmaskoja, bet strādnieku šķiras un darba zemniecības savienības saites nostiprinājās.

Jau 21. jūnija mītiņā, kas notika pie Tautas valdības mītnes, ministru prezidents prof. A. Kirhenšteins paziņoja: „Mūsu uzdevums nav te sēdēt mēnešiem un gadiem ilgi — mēs paliksim tik ilgi, kamēr varēsim Latviju uzvest uz labāka ceļa, kamēr darba tautai mēs sagatavosim satversmi un jūs paši izvēlēsiet tos taisnīgos cilvēkus, kas rūpēsies par jūsu nākotni.” Tautas valdība savu solījumu izpildīja — 4. jūnijā izdeva likumu par Tautas saeimas vēlēšanām, balsošanas dienas nosakot 14. un 15. jūlijā. „Cīņa” lo saviem lasītākiem darīja zināmu nākamās dienas rītā — 5. jūlijā. Tā bija prieka vēsts, kas saviļņoja visu Latviju. Tautai bija atdotas tiesības pašai brīvi lemt par savu nākotni, uzticēt likumdošanas tiesības tiem cilvēkiem, kas pārstāvtautas lielum lielo vairākumu — strādniekus, kalpus, darba zemniekus un darba inteliģenci. Tajā pašā dienā Rīgā notika grandioza darbaļaužu manifestācija, kurā piedalījās aptuveni 125 000 dalībnieku. Manifestantu kolonnas vairākas stundas virzījās gar LKP CK mītni un Tautas valdības namu, tur izteikdamas savu bezgalīgo sajūsmu par Tautas saeimas vēlēšanu pasludināšanu.

Vēlēšanu sagatavošanas laiks bija īss, taču „Ciņa” tajā sekmīgi paveica visus savus šis atbildīgās politiskās kampaņa pienākumus. Jau 6. jūlija numurā tika publicēta Latvijas darbaļaužu bloka vēlēšanu platforma - „Par mieru, par maizi, par tautas brīvību!”, ko bija parakstījuši LKP CK, LDJS CK, Sarkanās Palīdzības CK, Latvijas strādnieku arodbiedrības, Latvijas kara invalidu savienības, Latvijas annijas, zemnieku un inteliģences pārstāvji. Turpat bija ievietota ari plaša informācija sakarā ar manifestāciju, kas apsveica valdības lēmumu par Tautas saeimas vēlēšanu pasludināšanu. „Ciņa” 8. jūlija numurā publicē visu vēlēšanu apgabalu (Rīgas, Vidzemes, Kurzemes, Zemgales un Latgales) Tautas saeimas deputātu kandidātu sarakstu. Virs tā lieliem burtiem pāri visai pirmajai lappusei iespiests aicinājums: „Balsojiet par Latvijas darbaļaužu bloka kandidātiem!” Turpmākajos numuros seko deputātu kandidātu biogrāfiju īsi apraksti. Tāpat šajā laikā avīze ik numurā lasītājus sīkāk iepazīstina ar Latvijas darbaļaužu bloka politisko programmu, izskaidro vēlētājiem viņu tiesības, plaši informē par priekšvēlēšanu sapulcēm, kuras notiek visā Latvijā.

Vēlēšanu kampaņas laikā „Ciņa” publicē ari materiālus (turpinot to darīt ari vēlāk), kas atmasko Ulmaņa kliķes darboņu iedzīvošanos uz valsts rēķina. Tā, piemēram, rakstā „Kā vecā valdība rīkojas ar valsts līdzekļiem” pastāstīts, ka Latvijas Kredītbankā ieradies tās bijušais direktors Andrejs Bērziņš un pieprasījis izmaksāt viņam algu par 2 gadiem 6 mēnešiem un 3 dienām — kopsummā Ls 105 360. Izrādījies, ka bijušais finanšu ministrs Eķis ar Bērziņu 1938. gada 11. aprīlī noslēdzis līgumu uz 4 gadiem, ka Bērziņš šajā laikā kā Latvijas Kredītbankas direktors saņems Ls 2500,- algu mēnesi, personiskā lietošanā vieglo automašīnu ar algotu šoferi, brīvu dzīvokli ar apkurināšanu un apgaismošanu, vasaras mītni, 8 nedēļas atvaļinājuma gadā, papildu atalgojumu par to uzņēmumu pārvaldīšanu, kuri dibināti ar Latvijas Kredītbankas līdzekļiem, un komandējuma naudu — iekšzemē Ls30,- dienā, ārzemēs 7 angļu mārciņas (apmēram Ls 175,- pēc toreizējā kursa — Aut.) dienā. Sakara ar to, ka Bērziņš atteicies no Mīlgrāvja superfosfāta fabrikas priekšsēdētāja amata, finanšu ministrs grozījis līgumu un Bērziņam, sākot ar 1940. gada 1. janvāri, paaugstinājis algu Ls 3500,- mēnesī. Tādu, kam Ulmaņa rokaspuiši „likumīgā” ceļā ļāva piesavināties valsts līdzekļus, bija desmitiem un simtiem.

Šiem „Cīņas” rakstiem bija liela atmaskojoša nozīme. Ulmaņa kliķes darboņi sevi uz visiem stūriem dēvēja par valsts interešu sargiem. „Cīņas” raksti tautai skaidri parādīja, kādu „valsts interešu sargu” rokās bija atradusies valsts stūre. Ielūkojoties banku aizkulisēs, tauta tur kā spogulī ieraudzīja Ulmaņa kliķes uzticības vīru īstos darbus — valsts kases aplaupīšanu, kas sākās ar šo vīru karaliskajām algām un beidzās ar vistumšākajiem spekulatīvajiem darījumiem.

Tautas saeimas vēlēšanās Latvijas darbaļaužu bloks guva pārliecinošu uzvaru — tas saņēma .1 179 649 (97,6%) vēlētāju balsis, kas bija par .184 510 balsīm vairāk, nekā 1931. gada Saeimas vēlēšanās saņēma kopā visi kandidātu saraksti. Uzzinājuši vēlēšanu rezultātus, darbaļaudis 18. jūlijā visā Latvijā izgāja demonstrācijās, nesot lozungus, kuros bija izteikta prasība — atjaunot padomju varu Latvijā un Latviju pievienot Padomju Savienībai. Atbalstot šīs politiskās prasības, Tautas saeimas sēdes priekšvakarā — 20. jūlijā — „Cīņa” publicēja ievadrakstu „Tauta gaida”. Tajā „Cīņa” Tautas saeimai atgādināja: „Tautas griba un gaidas skaļi un nepārprotami izsacītas milzu manifestācijās Rīgā, Liepājā un citās vietās, proti, lai Latvija kļūtu par Padomju zemi un pievienotos Padomju Sociālistisko Republiku Savienībai.” Ievadraksts noslēdzās ar vārdiem: „Latviju tauta savu gribu demonstrējusi. Tagad vārds saeimai.” Tautas saeima darbaļaužu prasības izpildīja. 22. jūlijā „Cīņa” ar lieliem virsrakstiem pirmajā lappusē varēja ziņot lasītājiem: „Saeima vienbalsīgi pasludina Latviju par Padomju Sociālistisku Republiku. Saeimas vienbalsīgs lēmums: lūgt Padomju

Sociālistisko Republiku Savienības Augstāko Padomi uzņemt Latvijas Padomju Sociālistisko Republiku Padomju Savienības sastāvā.” Tautas saeima darbaļaužu labā turpināja veikt savu vēsturisko misiju, un „Cīņa” 23. jūlija numurā ziņoja: „Visa zeme, bankas un lieluzņēmumi Latvijas Padomju Sociālistiskā Republikā pieder tautai. Lielgruntnieku un lielkapitālistu varas pamati Latvijā sagrauti.” Turpat bija publicēta Tautas saeimas pieņemtā „Deklarācija par zemes jautājumu Latvijā” un „Deklarācija par banku un lielo uzņēmumu nacionalizāciju”. Tie visi bija vēsturiski lēmumi, kas latviešu tautas dzīvi ievirzīja jaunā laikmetā, ievirzīja sociālisma celtniecības posmā.

Tāpat kā sociālistiskās revolūcijas dienās, „Cīņa” atkal bija masu kustības avangardā, dedzīgi aicinot un mobilizējot darbaļaudis veikt uzdevumus, kurus izvirzīja jaunie apstākļi un radikālā sociālo pārkārtojumu programma visās dzīves jomās. Visu šo dzīves pārkārtošanu vadīja Latvijas Komunistiskā partija. Taču, lai godam pildītu šo atbildīgo uzdevumu, partijai vispirms pašai vajadzēja veikt ievērojamu organizatorisku pārkārtošanu visā partijas darba sistēmā. Un „Cīņa” ievadrakstā „Stiprināsim mūsu partiju” norādīja: „Viens no vissvarīgākiem patreizējiem uzdevumiem, pie kura atrisināšanas jāķeras nekavējoties, ir savest kārtībā un nostiprināt Latvijas proletariāta priekšpulku — Komunistisko partiju... Milzīgā darbaļaužu aktivitāte, kas izpaudusies pēdējās nedēļās, un šo masu lielā uzticība Komunistiskajai partijai un tās vadošajiem kadriem uzliek mūsu partijai goda pilno, bet atbildīgo uzdevumu - nostāties šo masu aktivitātes priekšgalā un vadīt to pareizā virzienā visā Padomju Latvijas celtniecības darbā.” Sis ievadraksts visas vietējās partijas organizācijas orientēja organizatoriski pārkārtoties, vadoties pēc teritoriālā un ražošanas darba uzbūves principiem. „Cīņa” norādīja, ka partijas šūnas (pirmorganizācijas) jāorganizē pie darba vietām, bet laukos tās jāorganizē pagastos. Savest kārtībā vajadzēja arī partijas rajonu organizācijas pilsētās un apriņķu organizācijas laukos, visām stingri nosakot teritoriālās darbības robežas. Tāpat „Cīņa” norādīja, ka jānostiprina partijas iekšējā demokrātija. Avīze vietējās partijas organizācijas arī mudināja rūpēties par komunistu rindu pieaugumu, uzņemot tajās tos godīgos cilvēkus, kas sociālistiskās revolūcijas laikā aktīvi pildījuši partijas uzticētos uzdevumus un vēlas visu savu dzīvi veltīt partijas programmas īstenošanai. Tie bija aktuāli partijas celtniecības jautājumi, un „Cīņa” vietējās partijas organizācijas orientēja operatīvi pārkārtoties atbilstoši jaunajiem — sociālisma celtniecības uzdevumiem.

Rūpējoties par partijas organizāciju nostiprināšanu, viņu darba stila nemitīgu uzlabošanu, viņu avangarda lomas pastiprināšanu, „Cīņa” savās lappusēs partijas dzīves jautājumiem ierādīja arvien lielāku vietu. Revolūcijas posmā, kad partija bija tikko iznākusi no pagrīdes, tās biedru darbība koncentrējās galvenokārt rajonu komitejās. Jaunajos apstākļos partijas darbu vajadzēja izvērst uzņēmumos un iestādēs, kur atradās un darbojās partijas organizāciju tuvākie palīgi — arodbiedrību un jaunatnes vietējās organizācijas, kur vajadzēja risināt uzņēmumu un iestāžu konkrētus darba jautājumus. So uzdevumu izskaidroja LKP CK. sekretārs 2. Spure rakstā „Jānovērš trūkumi partijas darbā!”. Viņš kritizēja tās rajonu komitejas, kur bieži notiek kopsapulces ar garām runām bez vajadzīgās lietišķības un konkrētības. Raksta autors norādīja, ka apspriedes pārnesamas šūnās, kuras jāpieradina patstāvīgi strādāt. Rakstā tika izvirzīta stingra prasība: visiem komunistiem neatkarīgi no viņu ieņemamā amata jādarbojas partijas pirmorganizācijā un jāpakļaujas partijas disciplīnai. Tā „Cīņā” publicētie partijas dzīvei veltītie raksti partijas organizācijām apgaismoja ceļu un palīdzēja tām nostiprināties.

Partijas celtniecība noritēja vienlaikus ar spriegu visas tautas saimniecības un kultūras dzīves pārkārtošanu republikā. Ikviens „Cīņas” numurs liecina, ka tā ne mirkli no sava redzesloka nav izlaidusi šos svarīgos jautājumus. Rūpniecības nacionalizācija, agrārā reforma, izmaiņas izglītības un kultūras dzīves laukā — tas viss guva „Cīņas” pastāvīgu ievērību un partejisku aprūpi.

Uzsākot sociālisma celtniecības posmu, „Cīņa” publicēja ievadrakstu „Atbildība gulstas uz strādnieku šķiru”. Avīze rakstīja: „Pēc Padomju varas pasludināšanas Latvijā uz strādnieku šķiru gulstas visa atbildība par to, lai rūpniecības uzņēmumu darbība netiktu traucēta un lai fabrikās un darbnīcās tiktu ražots nepārtraukti.” Un rūpes par apzinīgas darba disciplīnas nostiprināšanu, darba ražības kāpināšanu, par sociālistisku darba metožu ieviešanu kļūst par tematiku, kura vairs nenozūd no „Cīņas” slejām.

Plaša sociālistiskā sacensība Latvijā pirmo reizi izvērsās par godu Oktobra revolūcijas 23. gadadienai. „Cīņa” to ievadīja, publicējot avīzes 28. septembra numurā Latvijas PSR Arodbiedrību savienības aicinājumu šos lielos revolūcijas svētkus sagaidīt ar sociālistiskā sacensībā gūtiem darba panākumiem. Turpat bija ievietota informatīva rakstu kopa, kurā bija pastāstīts par izciliem darba panākumiem velosipēdu fabrikā „Sarkanā zvaigzne”, Pirmā Valsts spiestuvē, konfekšu fabrikā „V Ķuze”, Liepājas dzelzceļu darbnīcās un citos uzņēmumos. Aicinājums guva lie -lu atsaucību, un nākamajā dienā „Ciņa” rakstīja: „Strādnieku sapulcēs vakar Rīgas u. c. Latvijas uzņēmumos tur pieņemtie lēmumi un dotie solījumi rāda, ka darbi sokas.” Pirmsoktobra sociālistiskās sacensības gaitai avīzes slejās vienmēr tika ierādīta ievērojama vieta; lasītāji tika informēti gan par panākumiem, gan par trūkumiem. Oktobra revolūcijas svētku priekšvakarā — 3. novembrī — „Cīņa” publicēja sociālistiskās sacensības uzvarētājus. Savās nozarēs pirmās vietas bija izcīnījuši: me-tālapstrādāšanas rūpniecībā — „Strādnieku zvaigzne”, tekstilrūpniecībā — „Latvijas kokvilna”, pārtikas rūpniecībā — „Bekona eksports”, kokrūpniecībā — „Latvijas koks”, poligrāfijas rūpniecībā — tipogrāfija „Spartaks” („Cīņa”) un tirdzniecībā — Rigas patērētāju biedrība „Vienība”. Tā „Cīņa” deva pilnīgu priekšstatu par pirmās sociālistiskās sacensības norisi un tās rezultātiem Latvijā.

Tāpat kā rūpniecībai, arī lauksaimniecībai „Ciņa” pievērsa lielu uzmanību. Avīze ar saviem rakstiem mobilizēja partijas organizācijas un pagastu valdes līdz valdības noteiktajam termiņam — 25. septembrim īstenot zemes pieprasītāju reģistrāciju, pagastos izveidot zemes ierīcības komitejas un veikt citus nepieciešamos priekšdarbus. Tāpat „Cīņas” vērīgajam skatienam nepaslīdēja garām mērniecības darbi. Tas palīdzēja laikā pamanīt un novērst trūkumus, kuri varēja sarežģīt zemes reformas normālu gaitu.

Lielu darbu „Cīņa” veica masu ideoloģiskajā audzināšanā. Buržuāzijas divdesmit valdīšanas gadi, bet it īpaši pēdējie - cilvēku apziņā bija atstājuši smagas sekas. Skolās, universitātē, publiskās lekcijās, no baznīcas kancelēm un presē valdošā šķira bez mēra sajūtas visu šo laiku bija sējusi klerikālismu un šovinismu, pulgojusi marksismu un zinātnisko pasaules uzskatu. Sājā tumsonības atmosfērā bija izaugusi vesela paaudze, kura savām acīm nebija redzējusi ne 1905. gada, ne Oktobra revolūciju un ari nezināja patiesību par idejām, kuru dēj šajās revolūcijās tauta eini-jās. Tas viss vienas daļas ļaužu apziņā bija atradis augsni un veicinājis pat galēji reakcionāras, fašistiskas ideoloģijas sazēlumu. Pēc buržuāzijas kundzības gāšanas Latvijas Komunistiskās partijas propagandai pavērās jo plašs darbalauks, lai no cilvēku apziņas drīzāk izravētu nezāles, kas viņiem traucēja kļūt par īstiem sociālistiskās sabiedrības locekļiem. Iespiestajam vārdam šajā darbalaukā bija īpaši liela nozime, un „Ciņa” ne mazumu pūļu veltīja, lai izvēdinātu no ļaužu apziņas reakcijas tvanu un tā vietā iepludinātu dzīvinošās marksisma-ļeņinisma idejas. „Cīņa” šim darbam pievērsās ar 28. jūnija numuru, aizsākot tajā publicēt ,,VK(b)P vēstures iso kursu”. Pēc tam sekoja teorētiski raksti par dialektiskā un vēsturiskā materiālisma problēmām, rakstu sērija, kurā tika izskaidrota PSRS valsts uzbūve, sociālisma pamatprincipi, nacionālā jautājuma atrisinājums Padomju Savienībā, tika publicēti ateistiska satura raksti un apraksti par dzīvi brālīgajās republikās. Sis vispusīgais materiālu klāsts kliedēja ne vien lasītāju apziņā pagātnes sārņus, bet ļoti palīdzēja arī propagandistiem un aģitatoriem viņu darbā.

Atjaunotā padomju vara Latvijā atnesa pavasari arī visā kultūras dzīvē. Ļoti trāpīgi vārda meistars Andrejs Upīts rakstā „Daži ierosinājumi latvju mākslas dzīves pārkārtojumos” uzskicē to bēdīgo ainu, kāda bija valdījusi vienā no kultūras dzīves svarīgākajiem novadiem — mākslā. Ā. Upīts atzīmē, ka mākslai toreiz vienīgais uzdevums bija „apjūsmot un slavināt politisko uzurpatoru kliķes personības un to darbus”. Skatuves mākslā no repertuāra izmests viss vērtīgais, atstājot muļķīgas joku lugas un tarsus bez literāras vērtības. Bet par glezniecību A. Upīts saka: „Visiem vairāk vai mazāk spējīgiem gleznotājiem uzdeva taisīt jaunas altāru gleznas vai izraibināt pils un sabiedrisko iestāžu telpas... attēliem, kam bija glorificēt un attaisnot tagadējā pašieceltā virsaiša vadonību un varas neaizskaramību.” Runājot par literatūru, rakstnieks uzsver, ka tā bija nospiesta viszemākajā līmenī. Bija aizliegtas, konfiscēja visas grāmatas, kurās bija runa par strādniekiem un tautas brīvības cīņām, bet to vietā, saka A. Upīts, „klēpjiem un vezumiem bāza iekšā par tautas naudu sadrukātas „degsmes”, „vadoņa” runu kopojumus un biogrāfijas”. Ar rūgtumu sirdī rakstnieks konstatē, ka ar uzpirkšanu un godalgām tika samaitāti pat daži cienījami literāti. Un turpina: „Tikpat smagi korupcija ķērusi arī politiskai demagoģijai visgrūtāk pieejamo mākslas nozari — latvju mūziku.” Rakstā Andrejs Upīts iesaka iztirit teātrus no mazvērtīgām lugām, demokratizēt mūzikas, glezniecības un tēlniecības mākslas nozares unto vadību centralizēt, bet literatūras attistibas veicināšanai organizēt savu periodisku izdevumu.

la vēl bija ļoti pieticīga, minimāla programma, ko izvirzīja rakstnieks. Driz vien, pateicoties padomju varai, kultūras dzīve Latvijā pacēlās nebijušos augstumos. Tas bija sākums īstai kultūras revolūcijai, kas aizslaucīja mēslainē visu reakcionāro, saglabājot visu demokrātisko, cēla sociālistisko kultūru. Teātri pārskatīja repertuārus, plaši atverot durvis uz skatuvēm latviešu progresīvajai dramaturģijai, padomju lugām, krievu un pasaules klasikai. Teātru kolektīvi ar skubu ķērās pie jauno lugu iestudēšanas, un Oktobra svētkos jau notika pirmās jaunā repertuāra pirmizrādes. Tūliņ pēc dažām dienām „Cīņā” parādījās arī recenzijas par Ļ. Slavina „Intervences” uzvedumu Dailes teātrī un K. Treņova lugas „Ļubova Jarovaja” iestudējumu Drāmas teātri. Recenzente abiem jaunuzvedumiem bija rakstniece Anna Sakse. „Cīņas" 15. novembra numurā lasītāji uzzināja, ka nodibināts un uzsācis darbu Bērnu un jaunatnes teātris.

Rosigi darbojās ari progresīvie rakstnieki ar Andreju Upīti un Vili Lāci priekšgalā. Iznāca žurnāla „Karogs” pirmais numurs, un „Ciņa” tam veltija apskatu, kurn nobeidza ar spārnotiem vārdiem: „Karogs ir pacelts, tagad ļausim tam plaši atvērties mūsu lielā laikmeta brīvajos vējos.” Rakstnieki tikās ar strādniekiem, un ari par to „Ciņa” informēja savus lasītājus. „Cīņas” 7. decembra numurā plaši bija atstāstīta rakstnieku Arvīda Griguļa, Indriķa Lērnaņa, Valda Luksa, Jāņa Plauža un Meinharda Rudzīša viesošanās pie Rīgas vagonu fabrikas strādniekiem.

Tāpat nebijusi aktivitāte, radoša ierosme un pacēlums sākās mūzikas un tēlotājas mākslas pasaulē. Taču atdzīvojās ne vien profesionālā māksla, bet neredzēti plaši izvērsās ari mākslinieciskā pašdarbība visos tās veidos. Un šī dāsnā kultūras rosme vienmēr atspoguļojās ari „Cīņas” slejās.

Viens no kultūras revolūcijas aktuālākajiem uzdevumiem Latvijā bija analfabētisma likvidēšana. „Cīņa” šo darbu ievadīja 16. novembrī ar rakstu „Analfabētus sāk apmācīt ar š. g. 1. decembri”. Avīze, uzsverot svarīgā uzdevuma nozīmi, lasītājiem atgādināja, ka, pēc 1935. gada tautas skaitīšanas datiem, Latvijā bija vēl ļoti daudz analfabētu, bet it īpaši rakstītnepratēju. „Cīņa” aicināja bez kavēšanās reģistrēt visus analfabētus, pilsētās un pagastos dibināt analfabētisma likvidēšanas komisijas, kurās pieaicināt partijas, arodbiedrību, komjaunatnes un citu sabiedrisko organizāciju pārstāvjus. Rakstā „Cīņa” ari norādīja, ka mācību gaitas uzraudzīšana un metodiskās konsultācijas jāuztic labākajiem skolotājiem, bet par pasniedzējiem jāpieaicina skolotāji, kultūras darbinieki un sekmīgākie vecāko klašu skolēni. Arī vēl tad, kad analfabētu apmācības ritēja pilnā gaitā, „Cīņa” laiku pa laikam atgriezās pie šā jautājuma, gan paslavēdama labākos mācību organizatorus, gar ar kritiskām piezīmēm pamudinādama kūtrākos. „Cīņas” paskubinājumam allaž bija panākumi.Liela vēsturiska nozīme republikas partijas organizācijas un Latvijas PSR dzīvē bija LK(b)P IX kongresam, kas notika 1940. gadā no 17. līdz 19. decembrim. Tas bija sociālistiskās revolūcijas uzvarētāju kongress. Kongress rezumēja gan LKP veikumu revolūcijas posmā, gan novērtēja tās darbību un pirmos panākumus sociālisma celtniecībā, gan arī izvirzīja turpmākos uzdevumus. Kongress noritēja pacilātā un lietišķā darba atmosfērā. „Cīņa” par to rakstīja: „Visi delegāti lielā vienprātībā pasvītro, ka partijas Centrālās Komitejas līnija bijusi pareiza, ar ko izskaidrojams, ka svarīgākos kārtējos uzde-vumus partijai izdevies atrisināt un pulcināt ap sevi plašas darbaļaužu masas. Biedriskas kritikas un paškritikas ceļā delegāti atsedz mūsu trūkumus un norāda, kā tie būtu novēršami.”

LK(b)P IX kongresa pieņemtajā dokumentā „Par LK(b)P Centrālās Komitejas darbību” bija nosprausti visi svarīgākie uzdevumi, kas republikas partijas organizācijai veicami tautas saimniecības un kultūras celtniecībā, darbaļaužu komunistiskās audzināšanas un partijas celtniecības darbā. Tas bija lēmums, kas Padomju Latvijai noteica stingru kursu uz sociālisma celtniecību, uz republikas pānĀiršanu par augsti attīstītu industriāli agrāru novadu.

„Cīņa” savās slejās plaši apgaismoja LK(b)P IX kongresa darbu, publicējot šā partijas svarīgā foruma materiālus. Pēc kongresa „Ciņa” dedzīgi mobilizēja darbaļaužu masas LK(b)P IX kongresa lēmuma īstenošanai. lai drīzāk panāktu sociālisma pilnīgu uzvaru Latvijas PSR. Tas īpaši sakāms par „Cīņas” publikācijām 1941. gadā.

Ja „Cīņa” spēja aptvert visu daudzveidīgo sociālisma celtniecības procesu Latvijā, tad pie tā liels nopelns bija darbavietu korespondentiem. Viņi redakciju vienmēr bagātīgi apgādāja ar informāciju par to, kā veicas darbi un kādas problēmas saviļņo cilvēkus uzņēmumos un iestādēs, pilsētās un laukos. Taču tas nebija savvaļas auglis, bet „Cīņas” redakcijas lielā organizatoriskā un rūpīgā audzināšanas darba rezultāts, veidojot autoru kolektīvu. Sava un ari citu republikas laikrakstu darbavietu korespondentu tīkla paplašināšanai „Cīņa” pamatus lika 12. augusta numurā, publicējot ievadrakstu „Jāorganizē strādnieku-zemnieku korespondentu kustība”. Tajā „Cīņa” izvirzīja uzdevumu: „Jāatrod un jāaudzina jauni desmiti un simti strādnieku-zemnieku korespondenti.” Turpat avīze norādīja, ka šis darbs jāveic preses darbiniekiem, partijas, arodbiedrību un jaunatnes organizācijām. „Cīņas” ievadraksts guva plašu atsaucību — visi lielākie uzņēmumi, iestādes un pagasti izraudzīja savus korespondentus un viņu vārdus paziņoja redakcijām, kuru pienākums bija darbavietu korespondentiem palīdzēt apgūt padomju žurnālistikas pamatus, viņus audzināt un vadīt.

Jauniem darbavietu korespondentiem daudz palīdzēja „Cīņā” ievietotais E Deglava raksts „Daži vārdi mūsu korespondentiem”. Tas darbavietu korespondentus orientēja vissvarīgākajā jautājumā — tematikā, par kuru nepieciešams rakstīt laikrakstam. Raksts aicināja darbavietu korespondentus pievērsties visaktuālākajiem jautājumiem — rakstīt par stahanoviešu kustību un kultūras celtniecību, apgaismot vietējo partijas organizāciju un arodbiedrību darbību.

Taču „Cīņa” darbavietu korespondentus vadīja ne tikai ar avīzes rakstu palīdzību. Redakcija viņiem rīkoja arī apspriedes un seminārus, kuros analizēja gan publicētās, gan nepublicētās korespondences, iepazīstināja ar redakcijas darbu, nolasīja referātus par padomju preses darba principiem un žurnālistikas žanriem. Та redakcija stiprināja saites ar darbavietu korespondentiem un cēla viņu kvalifikāciju.

„Cīņas” izcilo lomu, ko tā pildīja sociālistiskās revolūcijas laikā un sociālisma celtniecības pirmajā posmā Latvijā, diezin vai iespējams pārcil-dināt. „Cīņa” augsti turēja Latvijas Komunistiskās partijas karogu, arto pulcējot un saliedējot Latvijas darbaļaudis. Tāpēc „Cīņas” vēsture nekad neaizmirsīs un ar atzinīgiem vārdiem vienmēr pieminēs tos redakcijas darbiniekus, kuri „Cīņu” šajā laikā vadīja un bija tās kodols. Revolūcijas laikā lieli nopelni „Cīņas” redakcijas darbā bija atbildīgajam redaktoram A. Jablonskim un redaktoram V Miškem. Tāpat liels bija arī pārējo redakcijas darbinieku — Annas Blūmas (partijas nodaļas vadītāja), Annas Sakses (kultūras nodaļas vadītāja), Lidijas Tabakas (redakcijas atbildīgā sekretāre), Gunāra Brokāna, Alfona Sukovska u. c. nopelns avīzes satura veidošanā. „Cīņas” darbinieku dziļais partejiskums, apvienots ar spilgtām žurnālistu dotibām un organizatoriskām spējām, „Cīņai” palīdzēja kļūt par neaizstājamu LK(b)P CK palīgu. Par „Cīņu” nemitīgi rūpējās LK(b)P CK, gan dodot norādījumus par laikraksta kvalitātes uzlabošanu, gan sniedzot vispusīgu praktisku palīdzību un atbalstu. Visa tā rezultātā „Cīņa” sekmīgi veica partijas preses atbildīgos uzdevumus tiklab vētrainajās revolūcijas dienās, kā arī sociālistiskās celtniecības rītausmā Latvijā.

R Bauģis,

Latvijas KP CK Partijas vēstures institūta zinātniskais līdzstrādnieks Pēc raksta grāmatā ....Cīņas" slavenās gaitas".

Izdevniecība „Liesma", 1974. gads.

„CĪŅA” LAIKMETA GRIEŽOS (1940. GADA JŪNIJS - JŪLIJS)

Un tagad - tālais 1940. gads.

īsu brīdi pēc tam kad Latvijā nodibinājās padomju vara. Ko raksta „Cīņa"? Kas aktuāls un nozīmīgs tās slejās? Tautas labklājība strādnieku, bezzemnieku trūcīgo slāņu atbalsts. Protams ka ne jau ar labu prātu uzņēmēj ieviesa jaunās valdības likumus un lēmumus. Darba samaksu kapitālisma apstākļos viņi varēja regulēt pēc saviem ieskatiem, ne jau strādnieka labā bet nu tas vairs nebija iespējams. Skaidrs ka mantīgo šķiru naids auga augumā lauza sev ceļu ar sabotāžām provokācijām. Srs ieskats strīdīgajā laika posmā nezinātājus varētu atbrīvot no maldīgajiem stereotipiem ko kultivē buržuāziskie mediji. Dažu laikraksta numuru publikācijas parāda gan masu noskaņojumu, gan pretstāvi gan jaunās valdības milzīgos uzdevumus strādnieku valsts jaunbūvē. Un arī toleranci apliecina, piemēram, gadījumā, kad kāds jaārcentīgs jaunās varas atbalstītājs norāvis sarkanbaltsarkano karogu, bet viņam aizrādīts, ka karogam ir vieta blakus strādnieku šķiras karogam. Sis ir tas laiks, ko otrās buržuāziskās Latvijas laikā dēvē par okupācijas sākumu. Vai 100 000 dalībnieku demonstrācija par to liecina? Aizritējis laiks, aizgājušas paaudzes, dzīvā atmiņas saite izirusi. Ko šodien teiktu tie 100 000 toreizējo demonstrantu? Vai piekristu mūsdienu traktējumam? Māc stipras šaubas. Kurš gan atteiktos un nebalsotu par Darba tautas bloku, ja tā programmā darba samaksas pieaugums, labu darba apstākļu nodrošināšana, bezmaksas izglītība, medicīna?Turpmākās publikācijas ir autentiskas, tikai vietām saīsinātas, tās atspoguļo pārmaiņu sākumu un gaitu valstī.

Lūk, ko „Cīņai" raksta strādnieki:

A. Z..DAŽI UZŅĒMĒJI VĒL GRIB KRĀPT strādniekus

Nr. 23. 10.07.1940.

Vēl rodas uzņēmēji, kas mēģina apiet likumu par izpeļņas paaugstināšanu un 8 st. darba dienas ievērošanu. Kādā uzņēmumā līdz šim strādniekus nodarbināja 10 st. dienā ar šādu atalgojumu: par 8 st. pa 36 sant. stundā, par virsstundām pa 54 sant.

Dienā strādnieka izpeļņa bija Ls 3,96. Pēc likuma šī alga jāpaaugstina par 20 proc, t. i. par 80 sant. Nu jāmaksā Ls 4,76 dienā, jeb 60 sant. stundā, jo tagad jāievēro 8 st. darba laiks. Uzņēmējs rīkojas citādi: ņem Andrejs Jablonskis : 1940. gadā agrāko 10 st. darba dienas vienas stundas b'Ja laikraksta ..Ciņa" redaktors, izpeļņu,t. i. 40 sant. un paaugstina to par 20 proc. Maksā 48 sant. stundā un par 8 st. Ls 3,84, par 12 sant. mazāk, nekā agrāk. Kur paliek algas paaugstinājums? Šāda rīcība attiecīgām iestādēm nekavējoties jānovērš.

Sājā pašā laikraksta numurā atv. lidotājs Pūliņš atmasko reakcionāros caurkritušos politiķus.

viltus demokrāti mēģina traucēt

DARBA TAUTAS VIENĪBU

Vecāstautai naidīgās varas spēki nesnauž, bet sākuši aktīvi strādāt, lai varētu demokrātisko Latvijas republiku novest atpakaļ tautai beztiesīgā stāvokli. Zem demokrātisko latviešu vēlētāju vārda nodibinājusies 4. maija varoņu un lielo uzņēmēju savienība, kura savu darbību pauž 2 virzienos — draud Latvijas iedzīvotājiem ar drīzu izrēķināšanos, jo pēc pāris dienām ienākšot vācieši, nogriezīšot visiem darba tautas balsotājiem galvas, un no otras puses slepus izplata hektografētus uzsaukumus.

Sājā grupā bez Ata Ķēniņa, kā progresīvo aprindu pārstāvja, saistījušies tādi pazīstami demokrātijas ienaidnieki kā Amatniecības kameras Rozīts un rūpnieks Brunners. Grupa izplata baumas, it kā tās sarakstā kandidēšot daži tagadējās valdības locekļi, lāčplēši un godīgi patrioti. Uz visnoteiktāko jāuzsver, ka ne valdības locekļi, ne citi nav devuši savu piekrišanu šādam tumšam blokam, jo raksturīgu piemēru rāda mums piesūtītā L. k. o. kavalieru pārstāvja vēstule:

— Ņemot vērā, ka progresīvo pilsoņu vietā, kuriem būtu aktīvi jāatbalsta jaunās valdības politika, noorganizējusies caurkritušo politiķu un pučistu kliķe no agrākajiem zemnieku savienības, jaunsaimnieku un demcentristu līderiem, uzskatām šo kliķi par reakcionāru, kas grib aizmiglot ar skaistiem demokrātiskiem vārdiem tautas acis, sašķelt vienoto darbaļaužu fronti un panākt veco partijas laikmeta atdzimšanu, kādēļ brīvības cīnītāju un Lāčplēša kara ordeņa kavalieru biedrības „Leģions” vārdā paziņojam, ka norobežojamies no pučistu un reakcionāro „demokrātu” saraksta, pievienojoties „Darbaļaužu blokam”. Nost ar vienotas darbaļaužu frontes šķēlējiem! Lai dzīvo „Darbaļaužu bloks!” Latvijas darba tauta pratīs novērtēt šādus savus draugus. С к. о. к atv. kāpt. Maršals. L. k. o. k. lidotājs N. Pūliņš.

Ar satīriķa acīm. KĀ NOMIERINĀJU IZMISUŠOS

08.07.1940.

Manī nemīt pārdabīgi spēki, kādi gan netrūkst daudziem citiem. Esot tādi, kuri ar savu skatu varot pat savaldīt traku suni. Ja tik vien šādam cilvēkam palaimējoties ieskatīties lopiņam acīs, tas tūdaļ atgūstot garīgo līdzsvaru. Ir tādi, kuriem vajaga tikai ar vienu pirkstu pieskarties pārbaidīta uri satracināta zirga pierei — arī tas beidz drebēt un kļūst pavisam rāms. Dažiem atkal esot tādi vārdi, kuru spēks tik liels, ka tos pat saprot cilvēku valodu nerunājošie un nesaprotošie kustonīši. Kā jau teicu, man nepiemīt nekas tam līdzīgs, bet ir gandrīz gluži otrādi — manu acu priekšā bērni taisa palaidnības un kaķi staigā pa galdiem. Neskatoties uz visu to — pagājušā svētdienā man izdevās nomierināt vairākus satrauktus cilvēkus. Nezinu, kas tās laiž un no kurienes tās nāk, bet gaisā lido baumas par kariem, mēriem uri pasaules gala tuvošanos. Pabailīgāku cilvēku baumas sagrābj savā varā, uri pārbijies viņš laiž tās tālāk — līdz izveidojas viens īsts šausmu uri briesmu stāsts. Biju aizbraucis uz laukiem,Tur tad nu arī uzdūros uz dažiem baumu upuriem.

Kāds man jautā: „ Vai tas būs tiesa, ka jaunie laiki izputināšot visu zemniecību — atņemšot tai zemi un sadalīšot lopus?. ”

Uz to nu es atbildēju: „ Vienu, ko es jums varu galvot, un tas irtas, ka jūsu — zemnieku apstrādājamā zeme netiks aizskarta. Nav tāda nodoma, ka kolektivizētiem spēkiem jūsu zemes auglīgo virskārtu noraks no tīrumiem un ar transportmašīnām to novedīs līdz jūrai un tanī sagāzīs. To kilogramiem neeksportēs arī uzLībijas vai Sakaras tuksnesi, lai tur iekārtotu ziedošas druvas. Nenāks arī pilsētnieki pie jums ar tukšiem puķu podiem, lai ar tiem iznēsātu pa pilsētām jūsu iekopto zemi. jo tik daudz zemes ir vēl pašās pilsētās, un nav jau ar tik milzum daudz to māla podu. Latvijas zeme nebūt netiks pārvērsta par vienu vienīgu lielu grantsbedri, no kuras grābs granti, lai bruģētu ceļu uz elli!

Neklausiet tam. kas saka. ka iemēslotā zeme tiks skalota, lai tai atņemtu auglību! Jūsu cukurbietes netiks atņemtas, lai jums atstātu tikai lakstus un netiks atņemti graudi, lai atstātu tikai pelavas. Gluži otrādi : zeme tiks sargāta un jums palīdzēs to kopt!

„Jā, bet kā būs ar tiem kustoņiem? Redzi, stāsta, ka visas mūsu govis samalšot kotletēs un tad tās izdalīšot uz galviņām, un visām vistām, vēl dzīvām esot, izplūkšot spalvas visiem strādniekiem priekš dūņu pēļiem?”

Jāatzīstas, pēc šī briesmīgā jautājuma drusku sarāvos, bet savaldījies atbildēju: „ Arī turpmāk visi dzers pienu, paniņas un ēdīs sviestu ar biezpienu — tā kā šī drausmīgā kotlešu ēšana atkritīs! Kas to gotiņu kops un baros — tas arī viņu slauks. Nebūs tā, ka pilsētnieki sabrauks uz laukiem uri katrs liksies pie sava govslopa pupa un govslopa īpašniekam tikai liks pieturēt aiz ragiem un astes. Tos lopus, kurus kaus gaļai — nebūt nesadalīs uz vietas gabaliņos un neatstās īpašniekam tikai ragus un nagus. Paši sapratīsiet, ka vista bez spalvām vairs nebūs nekāda dējēja, bet olas ēdīs gan vārītas, gan ceptas! Ņemiet mani nopietni — nevienam darba zemniekam pāri netiks darīts!” „Bet vai maksāts arī tiks?” „Noteikti skaidrā naudā un pie tam moderniecībās pie izmaksas piespiedu kārtā netiks atskaitīta „Brīvās Zemes” abonēšanas maksa! Paši redzēsiet — viss būs labi. un, ja uzlīs lietus, kura līšana vai nelīšana nav valdības ziņā, tad būs vēl labāk! Tādas sarunas vedu visu cauru dienu un cerams, ka drīzumā mitēsies pasaules gala sludinātāju baumas, bet tā ir Iekšlietu ministrijas darīšana!”

Dolārs

Laikrakstā neiztrūkstoša rubrika ir „Darba dzīve", kas atspoguļo darba kolektīvu dzīvi, jaunās morāles ienākšanu tajā, arodbiedrību vietējo komiteju cīņu pret patvaļu un netaisnību.

STRĀDNIEKU VIENPRĀTĪBA GŪST PANĀKUMUS

07.07.1940.

A/S „Kolibri” fabrikā strādā 160 cilvēku, no tiem ap 140 sieviešu. Apstākļi reakcionārās valdības laikā, kā jau visos uzņēmumos tanī laikā, bija tādi, ka strādnieki bija pilnīgi beztiesīgi un bezspēcīgi, tur valdīja provokācijas un citas negatīvas parādības.

Mūsu fabrikā šinī nozarē sevišķi sekmīgi „strādāja” meistare Urķa. Kad reiz kādai strādniecei bija saslimis bērns un viņa lūgusi „madam” atlaist viņu uz mājām, meistariene uzbļāvusi viņai un nav atļāvusi strādniecei aiziet pie bērna. Kad pēc darba strādniece atnākusi mājās, bērns bijis jau miris.

Kad citai strādniecei pēc kārtējiem strīdiem ar Urķu uznāca sirds vājums un viņa zaudēja samaņu, meistariene pienāca klāt un pateica: „Vai jūs beigsiet taisīt kumēdiņus?” Strādnieces, kuras uzstājās pret šādu režīmu, Urķa uz vietas atlaida. Mūžīgas sūdzības, provokācijas, spiegošanas, patvaļība valdīja šinī nodaļā. Strādnieces gāja sūdzēties arodbiedrībā, pie darba inspektora. Bet inspektors pat neatrada par vajadzīgu ierasties fabrikā, lai uz vietas pārbaudītu strādnieču sūdzības. Kad Urķa uzzināja, ka strādnieces par viņu sūdzējušās, viņa ciniski pateica: „Veltīgas pūles, manas mīļās: jūs ar muti, mēs ar maku. Navtāda cilvēka, kas mani dabūs no šejienes ārā”. Bet pēkšņi atnāca atmaksa: 27. jūnijā 1940. g. mēs ievēlējām fabrikas komiteju. Un viens no pirmiem uzdevumiem bija atsvabināt strādnieces no šīs ruletes. 29. jūnijā nodaļas sapulcē fabrikas komitejas vadība pieņēma šādu rezolūciju:

„Tā kā visas piegriezēju un šuvēju nodaļas strādnieces izteikušas dziļu neapmierinātību un sašutumu par meistares Urķas darba metodēm un brutālu apiešanos ar strādniekiem, fabrikas komiteja pieprasa no fabrikas administrācijas meistarienes Urķas tūlītēju atlaišanu no darba.” So prasību fabrikas direkcija arī izpildīja.

Liela uzmanība tiek pievērsta darba aizsardzībai, veselībai atbilstošiem apstākļiem darbavietās. Strādnieku vairs nedrīkst atbrīvot bez arodbiedrības vietējās strādnieku komitejas ziņas.

UZLABOT STRĀDNIEKU UN DARBINIEKU DARBA APSTĀKĻUS!

03.07.1940.

Vērojot strādnieku darba apstākļus daudzos Rīgas rūpniecības, amatniecības un tirdzniecības uzņēmumos, skatītāju pārsteidz, kādās tumšās, šaurās un nehigiēniskās telpās daudziem darba ļaudīm nākas pavadīt 8 un vairāk stundu katru dienu. Vecās valdības Darba aizsardzības pārvalde gan izdevusi veselu virkni skaistu noteikumu par strādnieku veselības aizsardzību, bet ar to strādnieku darba apstākļi gandrīz nemaz nav uzlaboti, jo attiecīgās amatpersonas brīnišķīgā kārtā neredzēja vai arī negribēja redzēt lielos trūkumus, kas piemīt ļoti daudzām darba telpām. ...Jaundibināmam Darba departamentam saziņā ar uzņēmumu komitejām jāgādā, lai noteikumi par strādnieku un darbinieku veselības aizsardzību tiktu steidzami iedzīvināti. Par šo noteikumu izpildīšanu būtu jāgādā personām, kuru acis nespēj apmiglot neapzinīgo uzņēmēju devīgā roka. Darba telpu problēmas atrisināšana ievērojami paceltu darba ražību un aizsargātu strādnieku veselību. Strādniekus drīkst atlaist tikai ar str. komitejas ziņu. Darba aizsardzības pārvalde novērojusi, ka pēdējā laikā atkārtojušies gadījumi par strādnieku atlaišanu no darba vietām bez iepriekšējās sazināšanās ar darba vietu strādnieku komitejām. Šinī sakarībā darba aizsardzības pārvalde paskaidro, ka šī jautājuma labvēlīgai atrisināšana stingri ievērojams likums par strādnieku komitejām un strādnieku pieņemšana darbā un atlaišana var notikt ar strādnieku komitejas ziņu.

ŠĀDI NECILVĒKI JĀSAVALDA!

Ir redzēti dažādi uzņēmēji, kas rupji apietas ar strādniekiem, bet tas, kas notiek Dāvida Rakovicka veikalā, Marijas ielā 22, pārspēj visu. Sis veikals darbiniekiem ir īsta pekle. Te jau nevar vairs runāt par darbinieku izmantošanu, bet par mocīšanu un spīdzināšanu vārda īstā nozīmē. Viens darbinieks mocīts tik ilgi, kamēr tas zaudējis garīgu līdzsvaru. Kādu citu darbinieku, kas bija saindējies ar tvanu, šis necilvēks vienkārši izmeta pa durvīm un garāmgājēji bija tie, kas nelaimīgo nogādāja pie ārsta. Darbinieku lamāšana, pazemošana un sišana viņam ir visparastākā lieta. Jau vecā valdība šo veikalu slēdza, bet Rakovickis „zina, kas jādara”, lai panāktu savu. Ir pienācis laiks šādus necilvēkus beidzot savaldīt.

NAV KUR NOMAZGĀT DARBA PUTEKĻUS

Zvirgzdu salā vairākus gadus pastāvēja pilsētas brīvpeldētava, ko apmeklēja daudz mazturīgo iedzīvotāju. Tur no vēja nožogotā vietā strādnieki varēja pēc darba nomazgāties un pašaujoties. Vecās valdības laikā šo peldētavu nojauca un par dārgu naudu salas otrā pusē izbūvēja akmeņiem izklātu „modernu baseinu”. Ūdens te stāvošs, ar ziepēm mazgāties aizliegts un visiem jābūt kostīmos. Kādēļ gan šai rajonā, kur strādnieku dzīvokļos nav ne vannu, ne bērnistabu, ne lāga ūdens krāna, ierīkot šādu lepnu peldbaseinu? īsti 15. maija garā! Bez jēgas izsviesta nauda, bet strādniekam nav kur nomazgāties.

1940. gada 14.-15. jūlijā Saeimas vēlēšanas. Protams ka laikrakstā materiāli informācija, Darba tautas bloka programma. Un atliek tikai apbrīnot plašo atbalstītāju loku kas parakstījušies zem programmas.

DARBS BŪS VISIEM - JĀSTRĀDĀ BŪS VISIEM

06.07.1940.

Mēs, kas apvienojušies „Latvijas darba tautas blokā”, aicinām visus strādniekus, zemniekus, inteliģentus, visus mūsu zemes godīgos patriotus priekšā stāvošās vēlēšanās šā gada 14. un 15. jūlijā balsot par tiem, kas konsekventi, godīgi un arvisu revolucionāro enerģiju cīnīsies, lai realizētu mūsu prasības.

Lūk, mūsu prasības:

a) Arējā politikā: Draudzība starp Latvijas un Padomju Savienības tautām un stipra nesagraujama savienība starp Latvijas Republiku un Padomju Sociālistisko Republiku Savienību.

b) Iekšējā politikā:

1. Plaša valsts palīdzība bezzemniekiem un sīkzemniekiem zemes iegūšanā;

2. Trūcīgo un mazturīgo zemnieku atbrīvošana no nenokārtotiem maksājumiem valstij, nodokļiem u. 1.1., kā arī atbrīvošana no dažādiem administratīviem sodiem;

3. Strādnieku un kalpotāju materiālā stāvokļa uzlabošana, paaugstinot darba algas;

4. Plaši noorganizēt darba aizsardzību un sociālo apdrošināšanu slimību un nelaimes gadījumos;

5. Valsts nodrošinājums darba invalīdiem un strādniekiem un strādniecēm vecuma dienās;

6. Plaši izveidot medicīniskās palīdzības tīklu, iekārtojot slimnīcas, klīnikas, ambulances, pirmās palīdzības punktus, u. 1.1.;

7. Mātes un bērna aizsardzība, organizējot zīdaiņu namus, bērnu dārzus un bērnu namus;

8. Noteikta armijas demokratizācija;

9. Nodrošināt darba tautas interesēm atbilstošu vārda, preses, sapulču un biedrošanās brīvību;

10. Nodrošināt visu pilsoņu īpašumu un personas neaizskaramību;

11. Plaši izkopt nacionālo kultūru un zinātni, izglītību un mākslu;

Latvijas Republikas pilsoņi un pilsones! Strādnieki un strādnieces, zemnieki un zemnieces, darba inteliģence — valsts un pašvaldību darbinieki, skolotāji, ārsti, inženieri, rakstnieki un žurnālisti, advokāti, profesori, karavīri, visi mūsu tautas progresīvie pilsoņi — balsojiet par mūsu platformu!

SODĪTS UZŅĒMĒJS

Sabiedrisko lietu ministrs Blaus sodījis uzņēmēju Jāni Tanni, kas Rīgas Slēpēm purvā veic malkas sagatavošanas darbus, ar 1.000 latiem par darba aizsardzības likuma pārkāpšanu, veselības aizsardzības noteikumu neievērošanu un strādnieku algu neizmaksāšanu.

Matīsa kapos ar kapu apkopšanu sev uzturu vecumdienām sagādāja 20—30 vecas māmuļas, kurām apgādnieki zuduši karos un revolūcijās. Viņas neaizmirsa ari strādniecības cīnītāju kapus, kopdamas tos ar lielu pašaizliedzību un uzupurēšanos, kā, piem., b. Smiltnieka (krita vecās valdības laikā no špiku lodes) kapu, ko melnsvārču kalpi nedēļām ilgi katru naidi izbradāja un izspārdīja, bet no rīta tas bija atkal uzkopts un ziedos. Šogad šim mātēm Ulmaņa vīri nolaupīja ilggadīgās tiesības, izkārdami pie vārtiem paziņojumu, ka kapus kopt drīkst tikai kapu pārzinis, un visiem citiem draud sods. Sis raksts tur rēgojas vēl tagad. Laiks to novākt un atjaunot vecās tiesības! Būsim modri pret kaltētājiem un sabotieriem!

... Līdzšinējie strādniecības izsūcēji un tautas ienaidnieki, kas tagad gāzti no troņa, no cīņas pret tautu tomēr nav atteikušies, tikai sāk pāriet uz jaunām kaitēšanas formām. Tie sākuši domāt par sabotāžu un apzināti nepatiesu apgalvojumu izplatīšanu, kas nav pielīdzināma neapzinīgu ļaužu vienkāršai pļāpāšanai, bet kvalificējama kā apzināta kaitniecība, kuras nolūks izsaukt dažādus sarežģījumus normālās dzīves plūdumā. Та, piemēram, uzpērkot nenormāli lielos apmēros taukvielas un skubinot to darīt citus, tiek mēģināts izsaukt traucējumus pārtikas piegādē, šai visjūtīgākajā plašo masu vajadzību sektorā. Lieki runāt, ka šāda nenormāla pirkšana pārsloga piegādi. Vajag tikai vēl atcerēties, ka šādi pārlieki pārtikas krājumi dzīvokļos var sabojāties un aiziet bojā. Tas jau būtu tiešs tautsaimniecisks zaudējums. Sis īsās rindas lai ir signāls visiem brīvās, demokrātiskās Latvijas draugiem un cīnītājiem vērot modri visus kaitētājus, kas ar savu rīcību visdažādākos veidos grib izsaukt sarežģījumus saimnieciskā dzīvē, lai tad mēģinātu vainu uzvelt jaunajai valdībai.

SĪKZEMNIEKU SAUCIENS PĒC PALĪDZĪBAS

01.07.1940.

Mēs, Teteles slkzemnieki un mazmājnieki, prasām visu to likumu atcelšanu, kas bija izdoti mūsu izmērdēšanai. Mums aizliedza braukt peļņās, prasot smago ormaņu apliecības, un ja tādas gribējām dabūt, tad pateica, ka mums jānodzīvo 20 gadu Jelgavas pilsētā, t. i. vispirms jānomirst badā. Mums noliedza saņemt no cukurfabrikas biešu atkritumus, kas mums bija tik nepieciešami. Pēc likuma biešu atgriezumus var saņemt tikai tie, kas audzē cukurbietes. Bet ko mēs varam darīt, ja mūsu purvā bietes neaug. Vienīgā mūsu izeja bija — burkāni, ko mēs sējām un par ko varējām kādu latu ieņemt. Bet arī te mūs aprobežoja, jo pacēla burkānu sēklu cenas uz Ls 30,— kilogramā. Zemes bankas aizdevumu ēku būvēm vairs nevarējām dabūt, jo izrādījās, ka mūsu zemes ir par zemu novērtētas, lai gan agrāk aizņēmumus saņēmām. Likumā bija paredzēts Ls 300, — pabalsts tieši mums, kas nometušies uz nekultivētām zemēm. Bet mēs tos neredzējām, lai gan pagasta pašvaldība naudu saņēma sadalīšanai. Tā mēs palikām bezizejas stāvokli. — Atstājiet savas būdas un ejiet pie lielsaimnieka! — Bet kurš no mums to vairs var? Mēs gaidām jaunās Latvijas palīdzību.

Purvenieks. SĪKZEMNIEKU SAIMNIECISKAIS STĀVOKLIS LATGALĒ

Pagājuši jau 20 gadi, kopš Latgale iekļauta Latvijas valsti. Agrākās Latgales tipiskā iezīme bija sādžas kopīpašumu šņoru zemju sistēma. Latvijas buržuāzijas valdību laikā Laīgales zemniekus piespieda no kopīpašuma šņoru zemēm iziet viensētās, pamatojot šo soli ar it kā vēlēšanos uzlabot Latgales sīkzemnieka saimniecisko stāvokli. Patiesībā Latgales sīkzemnieka stāvoklis pēc šņoru zemju likvidēšanas neuzlabojās, bet gan palika vēl grūtāks. Lielum lielais saimniecību vairākums ir 3, 5 un 10 hektāru saimniecības, kurās bieži vien mitinās 5-10 cilvēku lielas ģimenes. Pārcelšanās uz viensētām iegrūda Latgales sīkzemnieku vēl lielākā nabadzībā, jo ēku pārcelšana un jaunbūve bija saistīta ar lieliem izdevumiem. Zemes banka turpretī izsniedza nepietiekošus aizdevumus, jo aizdevuma apmēru noteica pēc zemes platības un vērtības.

Mokoties ar naudas trūkumu, sīkzemnieks nevarēja uzcelt labas ēkas, ne arī racionāli nostādīt savu saimniecību. Saimniecības ar grūtībām ražoja tikai ģimenes iztikas minimumu, nebija ne sviesta, ne bekona, ko varētu pārdot. Tāpēc Latgales sīkzemnieki nesaņēma ari valdības piemaksas, bet tās plūda vienīgi lielsaimnieku kabatās. Tirgus dienās pa ceļiem redzējām mazos viensētnieku zirdziņus mērojam tālo ceļu uz pilsētu ar kravu — viena aitiņa vai vezumiņš malkas. Tādā ceļā sīkzemnieks vāca līdzekļus pagasta nodokļu un banku procentu samaksai. Bieži vien vīrieši gāja darbā lielsaimniecībās, un sīkzemnieka sētā kā strādnieces palika vienīgi sievietes. Viņu apstrādātie tīrumi sāka dot vēl mazākus ienākumus.

Par nodokļu laikā nesamaksu sikzemniekus nesaudzīgi izūtrupēja. Lai izvairītos no izūtrupēšanas, sīkzemnieki rudenī pārdeva lopbarību, gotiņu ziemā mitināja ar salmiem, kuru pavasari pietrūka, un lopi cieta badu. So postu vēl pavairoja lielie kārtējie un ārkārtējie baznīcu nodokļi. Rudenī pēc ražas novākšanas sīkzemnieku sētas cītīgi apmeklē katoļu garīdznieki un iekasē baznīcas nodokli. Ja kāds gribēja izvairīties no šī nodokļa maksāšanas, tam piedraudēja ar nolādēšanu un elles mocībām. Tādos apstākļos dzīvoja Latgales sīkzemnieki, — nabadzībā, trūkumā, badā un postā. Sie dzīves pabērni tomēr sīksti cīnījās ar grūtajiem dzīves apstākļiem, lai sagādātu līdzekļus procentu un aizdevumu daļu atmaksai Zemes bankai. Zemes bankā turpretī krājās peļņa, ko „vadonis” saņēma kā „ziedojumu” un ko atkal izlietoja aizsargu un lielsaimnieku pabalstīšanai. Sīkzemnieki apsveic vecās valdības krišanu, viņos valda sajūsma un cerība redzēt labākus laikus un cilvēcīgāku dzīvi. So sajūsmu cenšas jaukt vecās varas apraudātāji, izplatot baumas.

Klijāns. JĀPACEĻ PAGĀTNES AIZKARS

Mums raksta:

Lasot strādnieku laikrakstus, pēc ilgiem laikiem rodas patiesa brīvības sajūta. Jaunajos laikrakstos nav nekā pārspīlēta, nepatiesa, zvēriga. Varēja sagaidīt, ka tauta mēģinās atriebties bijušiem varas vīriem, bet tā vietā lasāmi tikai patiesu faktu konstatējumi. ... Pēc sešiem smagiem gadiem tiešām ir bauda lasīt kaut ko patiesu — bez līdzšinējās salkanās glaimošanas, laizīšanās un lišanas. Pagājušos gados vecais vagaru tikums bija tik augstu izkopis, ka valdošā šķira tam nemaldīgi ticēja kā ideālam brīvības sasniegumam. Un ja šim stāvoklim nāktos kādreiz mainiiies. tad apgalvoja, ka cilvēce neizbēgami piedzīvos katastrofu. Ar visiem iespējamiem līdzekļiem sludināja ieskatu, ka latvieši bez kungu aizgādības nav cilvēki, jo tie patstāvīgi nespēj ne domāt, nedz darīt. Bija nodibinātas speciālas ministrijas un daudzas kameras ar grezni iekārtotiem kabinetiem un apspriežu zālēm, kuru vienīgais uzdevums bija cildināt reakcijas varu ar tās pasakainiem labumiem. Algādži nosvīduši centās iestāstīt tautai, ka mums irvislabākā iekārta. Arvārdu sākot — mēs dzīvojam paradīzē. Tautai tomēr nepieciešams zināt, kur aizgājuši valsts līdzekļi. Šinī lietā jāpaceļ smagais aizkars, lai redzētu bijušo varoņu dzivi un kā radušies lielie akcionāri. Cerams, ka tad ari noskaidrosies patiesie .15. maija mērķi un tie būs visiem saprotami, jo runās fakti.

KĀ VECĀ VALDĪBA VEICINĀJA DZIMSTĪBU LATVIJĀ

29.06.1940.

Mums vēl labi atmiņā ir reakcionārās kliķes un to dižciltīgo madāmiņu gādība par daudzbērnu ģimenēm. Tika daudz spriests un vēl vairāk izreklamēts „Jaunākās Ziņās” un pārējā melnsimtnieku presē par lielo gādību dzimstības vairošanai Latvijā. Sā gada 5. maijā tika rīkota ģimenes diena ar ziedojumu vākšanu par labu daudzbērnu ģimeņu atbalstīšanai. Apbalvošanai izraudzīja 50 kuplākās ģimenes Latvijā. Dažā strādnieku ģimenē bija līdz 14 galviņu. Katra tāda ģimene saņēma balvu tikai Ls 100,— apmērā. Saceltais „labdarības” troksnis vēl ilgi negribēja rimties laikrakstu slejās. Pēc pāris nedēļām, pie lauksaimnieku kameras Jelgavā to pašu aprindu ļaudis rīkoja sugas sivēnu izstādi. Arī te tika sastādīta apbalvošanas komisija, kas atzina, ka katra izstādītā sugas sivēnu saime ir apbalvojama ar Ls 1000, —, par dižciltību. Komentāri šeit lieki!

KO PRASA LATVIJAS SKOLOTĀJI?

Progresīvie Latvijas skolotāji bija tie, kas 1940. g. 27. jūn. bija aicināti likt pamatus jaunajai Latvijas skolai. Atsaucība bija necerēti dzīva. Dienas kārtiba bija izstrādāta sekojoša:

1) Iniciatoru grupas paredzēto tēžu apspriešana.

2) Pag. valdes vēlēšanas Latvijas skolotāju b-bai.

3) Latvijas skolotāju slimo kases pagaidu valdes un revīzijas komisijas vēlēšanas. Tēzes pieņēma vienbalsīgi un tās ir sekojošas:

1. Ievedama bezmaksas izglītība, sākot ar bērnu dārzu un beidzot ar vidus un arodskolu. Augstskola mazturīgiem ari brīva;

2. Trūcīgo audzēkņu apgāde jāuzņemas pašvaldībām un valstij;

3. Atjaunojama vienotā skola, likvidējot pamatskolu klases pie vidusskolām;

4. Atjaunojama kopmācība pamatsk., vidussk. un arodskolās;

5. Ievedama laicīga skola. Ticības mācība pieļaujama kā fakultatīvs priekšmets uz skolēnu vecāku rēķina tiem, kas to vēlas;

6. Mācības valodai skolā jābūt tai valodai, ko bērni runā ģimenē;

7. Ievedama krievu valoda kā mācības priekšmets;

8. Jāpaplašina vidusskolu un arodskolu tikls, lai visi, kam tiesības un kas vēlas, varētu tanīs iestāties;

9. Pārstrādājams skolu likums un programmas;

10. Atjaunojama skolu padomju darbība;

11. Izglītības ministrijai ciešā sadarbībā ar skolotāju organizācijām jārūpējas par nederīgo grāmatu izņemšanu no apgrozības un par piemērotu grāmatu apgādi;

12. Audzināšanas un mācības metodes ievadāmas zinātniskās pedagoģijas plūdumā;

13. Skolotājiem obligatoriska piedalīšanās skolotāju arodbiedrībā un tās izdodamā profes. žurnāla abonēšana;

14. Tuvākā nākotnē jāsasauc visu tipu skolu skolotāju kongress;

15. Jāuzaicina pašvaldību iestādes un Izglītības ministrija revidēt atlaisto skolotāju lietas;

16. Augstskolas iekārta jādemokratizē. Tā jāpadara pieejama visiem spējīgiem. Jāpieļauj tur strādāt zinātnisko darbu ari ārpus augstskolas stāvošiem;

17. Visas skolotāju ārstēšanas lietas jānodod kārtot skolotāju slimo kasei;

18. Atjaunojami sakari ar igauņu un lietuvju skolotājiem un nodibināmi ar Padomju Sav. skolotājiem.

MĒS PRASĀM ĒRTĀKU SATIKSMI Strādnieku ierosinājumi

Jaunais laiks prasa ari šajā nozarē reformas un grozījumus visdrīzākā laikā. Vispirms — daudzas Rigas nomales neskar neviena no pastāvošām satiksmes līnijām — ne ielu dzelzceļi, ne autosatiksme, tādēļ visdrīzākā laikā pilsētas satiksmes pārvaldei pilnīgi jāpārkārto autosatiksmes līniju maršruti, piesaistot pastāvošām līnijām jaunus rajonus un, kur tas nepieciešams, iekārtojot jaunas līnijas, likvidējot paralēlu satiksmi. Lietderīgi pārkārtota autosatiksme neprasīs jaunus izdevumus, kļūs ērtāka un piemērotāka darba ļaudīm, kam satiksme visvairāk nepieciešama. Pārkārtojams arī braukšanas tarifs, to palētinot, jo bijušo pilsētas kungu izdarītā braukšanas maksas sadārdzināšana nav pamatota. Puscenu kartiņas izsniedzamas visiem tiem, kuru peļņa maza, kā arī daudzbērnu vecākiem.

KORUMPANTUS NEDRĪKST TIESĀT KORUPTĪVI TIESNEŠI

Ulmaņa valdības seši gadi smagas rētas iecirta mūsu miesā. Vislielākā netaisnība, liekulība un korupcija valdīja visus šos gadus. Nekad tāda korupcija nebija piedzīvota Latvijā, kā tas bija Ulmaņa laikā. Tautas prasība pēc Ulmaņa valdības tiesāšanas ir ne tikai pareiza, bet arī nepieciešama. Pučisti ir saucami pie atbildības un sodāmi, bet salaupītā un sazagtā manta ir jāatdod atpakaļ tautai. Ir vainīgi ne tikai ministri, bet arī viņu rokas puiši, kas ieņēma augstas vietas, un apspieda tautu. Viņi ir saucami nekavējoši pie atbildības, lai vainīgie nepaspētu savus noziegumus noslēpt un tauta savā labsirdībā tos neaizmirstu.

Kas izmeklēs un iztiesās šīs tautas apzadzēju lietas? Tās nevar izmeklēt un tiesāt tagadējie tiesneši, kuri pa lielākai daļai paši ir veicinājuši Ulmaņa puču un Ulmaņa kliķes priekšā locija savus ceļus. Tiem ir jāpazūd un jo tauta ātrāki no tiem atsvabināsies, jo labāki.

Tie juriskonsulti, kuri spēja sacerēt Ulmaņa laikā likumus, ar kuriem tika laupītas visas brīvības un apspiesta tauta, tiem tauta nevar uzticēties un ļaut spriest tiesu jaunā demokrātiskā Latvijā. Šie viri. saprotams, gribēs piemēroties jaunam laikmetam, bet cilvēki, kuriem stāvoklis un nauda ir augstāki par visas tautas labklājību, nevar paliki savās vietās un ņemt dalību pie jauno likumu izstrādāšanas un izvešanas dzīvē. Kam ir daudz dots, no tā var ari daudz prasīt. Visi šie cilvēki bija ar augstāko juridisko izglītību, un tāpēc varēja no viņiem prasīt iestāšanos partaisnibu un tautas labklājību. Viņi to nedarīja, bet tautas labklājību pārdeva par labi atalgotiem amatiem un ordeņiem, viņu vietā jānāk cilvēkiem, kuriem tautas labklājība ir augstāka par pašu labumu. Apsveicama irto ministru rīcība, kuri vecos departamenta direktorus ir jau atvaļinājuši, un ar nepacietību gaidām to bridi, kad to darīs tieslietu ministrs, kura ministrijā ir ne mazāk korumpantu, kā citās, bet kuri vēl tagad turpina tur sēdēt un plānot, kā savus un citu noziegumus slēpt.

Jurists.

Ar satīriķa acīm ĻAUJIET MAN SĒROT

Man neatturami pār vaigiem sāka līt asaras. Tās. krītot uz trotuāra, ar saviem dobjiem paukškieniem it kā teica: „Beigts, beigts, beigts ..." — Jūs jautāsiet: „Kas beigts?" — „Nu, bet viss nu galīgi beigts! Vai tad Jūs nemaz neredzat, ka patriotisms iet. asaras slaucīdams basām kājām un grēcinieku svārkos.... kad īstenu patriotu jāmeklē dienas laikā ar uguni, kad mūsu galvas griezties griežas no bēdām un rūpestiem, kad mēs savu tautu gribējām vest caur attīstības tuksnesi uz izglītības saules kalniem?’'

Sakiet, kas jums trūka, ka nebijāt apmierināti ar veco valdību, kura bija kā košs ziedu pušķis pie pasaules knits? Domu brīvības mums neesot bijis. Tad ņemiet vēra, ka tas viss bija, lai taupītu mūsu galvas, jo domāšanu nesavtīgi uzņēmās viens vienīgs cilvēks. Vai, kā sacīt, mums trūka cietumu (citās valstīs gan tādu esot maz!), vai trūka gumijas — pipkām, vai mums trūkakungu, vai'nebija kūdras putvu, vaimums laureāti bij jāieved no ārzemēm, vai trūka krogu, vai mums nebija pietiekošā vairumā lielkrustu un medaļu, un vai trūka tumsas? Viss tas mums bija un tagad vairs nebūs! Kaut kādas tur reformas esot bijušas vajadzīgas un tās vecā valdība neesot devusi. Blēņas! Man nu pašreiz ātrumā daudz izvesto reformu neienāk prātā, bet dažas visievērojamākās saukšu. Vai tā pēc jūsu domām nav radikāla reforma, ka agrāk „kungs” bija pakaļā, bet pēdējā laikā to pārlika priekšā. Agrāk teica: „Tēviņa kungs”, bet pēdējā laikā „Kungs Tēviņš”. Ja parasti ar reimatismu slimos lika dūņu vannās, tad tos tagad lika veselā purvā... Vai tas nebija radikāls solis, ja atzina, ka strādnieks ar 39° temperatūru ir visintensīvāk nodarbināms un visas slimības ārstējamas ar etiķskābo mālūdeni un varžacu plāksteri? Kā tad īsti šīs lietas sauc? Ne par reformām? Kādas tur vēl sevišķas reformas vajadzēja, ja mūs kādreiz ar pipkām tā „izreformēja”, ka uznāca šaubas — vai esi pats, vai kotlete ?

Lai nu kā pietika, bet „reformu” gan pietika! Vai jums kāds lats ir gājis zudumā, kuru atvilka kā „labprātīgu” ziedojumu no jūsu algas? Viss tas ir lietā likts. Ejot pa Valdemāra ielu, jūs pāri Daugavai nokļūsiet Pārdaugavā. Vareni un iespaidīgi pāri Daugavai liecas tilts (kas tam netic, tas var iekrist ūdenī; lai to pārietu — nepieciešama ticība 15. maija celtniecībai). Neesmu sentimentāls, bet raudāšana man lielas grūtības nesagādā, tāpēc — vai man žēl pievienoties tiem. kas vaimanā?! Savu pienākumu esmu izpildījis — kritušos kungus esmu viņu skumjās mierinājis.

Dolārs. GĀDĀSIM STRĀDNIEKIEM VESELĪGU ATPŪTU

Strādnieki mums raksta: Tagad ir pienācis laiks arī nokārtot strādnieku atvaļinājumu — atpūtasjautājumu darbavietās, ciktas iespējams pašreizējos apstākļos. Latv. Kredītbankas rīcībā atrodas daudzas vāciešu atstātās un vēl neizīrētās vasarnīcas. Strādnieki interesējas par to, vai šādas tukšas vasarnīcas nevarētu nodot, piemēram, strādnieku organizāciju vaidarbavietu kolektīvu rīcībā vasaras laikā, atpūtas mītņu ierīkošanai. Par kārtību un tīrību atbildētu paši strādnieki. Peldu nodoklis no šādu mītņu iemītniekiem nebūtu ņemams, vai ņemams stipri samazinātā apmērā. Ari vilcienu tarifs šādiem strādniekiem un viņu ģimenes locekļiem palētināms līdz minimāliem apmēriem. Daudzās darba vietās vasaras atvaļinājums sākas ar 1. jūliju, tāpēc šī jautājuma nokārtošana vēlama visdrizākā laikā.

PĀRSTĀVJU VĒLĒŠANAS VEFĀ

26. jūnijā ap pīkst. 2 dienā VEF pagalms sāka pildīties fabrikas strādniekiem. Vajadzēja notikt darba vietas komitejas un delegātu vēlēšanām. Piedalījās ap 3000 strādnieku. Mītiņu atklāja fabrikas strādnieks Kārkliņš. Pēc īsiem ievadvārdiem par politisko situāciju, valdības un LKP deklarācijām, kā arī par strādnieku turpmākiem uzdevumiem runāja b. Deglavs. Strādnieki atsaucīgi noklausījās plašo runu. Biedrs Deglavs sīki novērtēja LKP valdībai iesniegto deklarāciju. Piekrišana pārvērtās gavilēs pēc nolasītās prasības par aizsargu un darba centrāles likvidēšanu, bet jo sevišķi pēc prasības legalizēt LKP Dzīvu atsaucību guva uzaicinājums uzdot jautājumus. Starp daudziem citiem visu uzmanība pievērsās jautājumam, kas izcēlās ar savu demagoģiski veiklo formulējumu. Slēpdamies aiz uzticības apliecinājumiem valdībai un LKP, jautātājs nostājās pret ebrejiem un to, ka tiem tagad būšot visa vara. To pienācīgi novērtējot, b. Deglavs piegāja jautājumam ar lielu nopietnibu. Loģiski pārdomāta un pamatota, ietērpta stipri asā formā, bija atbilde. Tas ebreju strādnieks, kas savu maizi pelna fabrikā, vienalga VEFā jeb kur citur, ir pilntiesīgs darba tautas loceklis, un kā tādam tam ir ne tikai visi pienākumi, bet tagad būs ari visas tiesibas. Jautātāja pozīciju fabrikā apliecināja skaļie aplausi un piekrišanas saucieni, kas tika veltīti b. Deglavam pēc viņa paskaidrojuma. Vēlēšanās bija jāizbīda 7 locekļi darba vietas komitejā un 60 deleg. elektrotehniskās rūpn. arodbiedrības pārņemšanai no līdzšinējiem nelikumīgajiem saimniekotājiem.

B.K..JŪRNIEKI ORGANIZĒJAS

25. jūnijā Dzirnavu ielā 105 notika jūrnieku un iekšējo ūdens braucēju masu sapulce. Jūrnieki vētraini apsveica strādnieku revolucionārās kustības izkļūšanu brīvībā,... apsveica prof. Kirchenšteina valdību par viņas draudzīgo nostāju pret Kompartiju. Sapulce nolēma izvēlēt jaunu valdi un revīzijas komisiju, kā ari pārņemt jūrnieku arodbiedrību no fašistiskiem kakla kungiem. Pieņēma prasības, kas būtu iesniedzamas rēderiem, kas jākārto jaunajai valdei.

Visiem jūrniekiem bez pakāpju izšķirības, sākot ar 27. jūniju jāreģistrējas savā arodbiedrībā.

IESLODZĪTO BADA STREIKS TERMIŅA CIETUMĀ

S. g. 17. jūnijā par Rīgā ienākošās Sarkanās Armijas apsveikšanu arestētos strādniekus Rīgas prefektūrā un policijas iecirkņos zvēriskā kārtā sita gandrīz līdz nāvei. Sevišķi necilvēcīga kaušana notika 18. jūnijā ap pl. .16, vedot visus apcietinātos no prefektūras uz cietumu. Apcietinātiem lika iet cauri abās pusēs nostādītai aizsargu, policistu un privāti tērptu viru ierindai visas prefektūras sētas garumā līdz cietumnieku automobilim, kas atradās ārpus prefektūras uz Radio ielas. Sis apcietināto dzīšanas process caur minēto ierindu notika policistiem un privātajiem nemitīgi sitot apcietinātos ar gumijas nūjām un šauteņu rezgaļiem. Pēc šādas apstrādāšanas ir dabīgi, ka visi apcietinātie viņu tūlītēju neatsvabināšanu no aresta uzskatīja par kaut ko līdzīgu sabotāžai no piekritīgām instancēm.

Lai šī vilcināšanās neturpinātos vēl,... apcietinātie kolektīvi iesniedza sekojošas prasības: Latvijas ministru prezidentam.

Kategoriska prasība.

Mēs, apakšā parakstījušies, administratīvi sodītie politiskie apcietinātie, prasām sekojošo:

1) Visu 17. jūnijā 1940. g. apcietināto tūlītēju novietošanu vienkopus.

2) Pieklājīgu izturēšanos pret mums, jo neesam noziedznieki. Abu šo prasību nepildīšanas gadījumā demonstrācijas cietumā turpināsies.

3) Visu 17. jūnijā 1940. g. apcietināto un administratīvi sodīto personu atbrīvošanu bez turpmākas vilcināšanās.

Prasības neizpildīšanas gadījumā līdz 25. jūnijam 1940. g. pl. 12 mēs piesakām ieslodzīto bada streiku.

Jebkādu represiju gadījumā no cietuma administrācijas puses par visiem varbūtējiem konfliktiem atbildība uzliekama cietuma administrācijai.”

Rīgas Termiņa cietumā, 24. jūnijā pīkst. 10. Seko 16 apcietināto paraksti.

Visi apcietinātie tika atbrīvoti 3 stundu laikā.

Ar satīriķa acīm. NU PASAULE IZJUKS KĀ IZVĀRĪTAS SAKNES

Vecā valdība kritusi. Fakts, kuru neviens nenoliegs. Par vecās valdības krišanu man jāsaka Ķenča vārdiem, kurus viņš teicis stadulā pie jau beigta auna līka: „Ak tavu traku spērienu! Sastindzis tūliņ kā rags!” Sastingusi nu viņa ir, bet viņas dvēsele vēl lido. Tā aplido visas tās vietas, kur viņa bijusi, dzīva būdama. Tā lido vēl ministrijās, pilsētu namos, laukos, kafejnīcās, tramvajos, vilcienos un ielās. Tā lido kā bauma un tā ir briesmīgāka nekā indīga mušiņa, kas uzklīdusi Latvijas laukos. Pabailīgākam, bet toties cītīgam baumu klausītājam un tālāk stāstītājam nav vieglas dienas. Ir konstatēti tādi gadījumi, ka dažs vairs netic, ka tramvajs ir tramvajs un viņa miesīgā sieva ir tiešām viņa sieva, bet tie viņam notēlojas kā kādas pārdabīgas un briesmīgas lietas.

Baumas lido un čukst: „Rīgā griež galvas kā linu pogas un pēc pusstundas uz Latvijas zemes sāksies vispasaules karš.” Ir jau radušies „ acu liecinieki”, kas personīgi apstiprina, ka tas tiešām tā ir. Par tiem „acu lieciniekiem” un čukstētājiem es gribu teikt: Es viņiem uz mata ticu, jo pats savām acīm esmu redzējis un, ja jūs tam neticat, tad tas ir vienkārši fantāzijas trūkums, kāds nepiemīt baumu uzklausītajiem un izplatītājiem. Visi tie fakti ir notikuši tikai tāpēc, ka kritusi vecā valdība, jo viņas valdīšanas laikā taču dzīve ritēja vienā nepārtrauktā radībā - lielā apbrīnošanā, tušu spēlēšanā un vakarēšanā.

Tad nu pastāstīšu savus redzējumus un dzirdējumus, kas nebūt nav baumas. Karš tiešām būs — pats redzēju, ka Zaķu salā izcēlās angļu Pestīšanas armijas korpusi un ko gan šie citu te darīs, ja nekaros? Visas dabas parādības arī norāda uz lieliem kariem — parādījušies traki suņi. sīpolu laksti sāk ziedēt, lietus nelīst, lai ceļi neizmirktu, zirgiem svīst ausu gali, piens ātri sarūgst utt.Viss tāpēc,, ka kritusi vecā valdība ...

Aitām ne tikai vilna neaugot, bet krītot nost pat vecā. Tas esot tāpēc,, ka nav vairs vecā zemkopības ministra. Sivēni klīstot līkām kājām un zaudējuši katru dzīves prieka cūcisko saturu.

Nebūšot vairs naudas, jo uz racionāliem pamatiem nostādīta drukāšana pārtraukta...

Maize vairs nerūgst, jo nav vairs nacionālā rauga.

Vergu nebūs vairs nemaz, jo, ak šausmas, strādnieki panākuši organizēšanās tiesības un runas brīvību! Nespēju visu to uzskaitīt, kas notiek, bet sekas būs tās, ka pasaule izjuks kā izvārītas saknes, jo nav vairs vecās valdības, kas visu to novērstu.

Dolārs. SIMTSTŪKSTOŠU LIELAS DARBA LAUŽU DEMONSTRĀCIJAS RĪGAS IELĀS

22.06.1940.

Sarkanās Armijas ienākšana Rīgā un cilās Latvijas pilsētās izsauca neredzētu prieku un sajūsmu strādniekos un visplašākās tautas masās. Fašistiskās diktatūras varmākas darīja visu iespējamo, lai izklīdinātu masas, kuras bija nākušas apsveikt Sarkano Armiju, laižot darbā ieročus pret neapbruņotiem demonstrantiem. Bet tas nelidzēja. Masas šoreiz nebija iebaidāmas. Masu patieso noskaņojumu vairs nevarēja viltot. Kad Sarkanā Armija ienāca Rīgā un valdiba kavējās atbrīvot cietumos smokošos revolucionārus, strādnieku šķira. Latvijas Komunistiskās partijas aicināta, pārtrauca darbus, izgāja uz ielām un pieprasīja nekavējoši atbrīvot ieslodzītos brīvības cīnītājus. Tas līdzēja.

Uz masu spiediena atvērās Rīgas cietumu vārti. Tika atbrīvoti visi abu strādnieku partiju biedri, no kuriem vairāki nosēdējuši daudzus gadus cietumu viennicās, karceros un svīduši Kalnciema akmeņu lauztuvēs un Siguldas kūdras purvos.Tie bija vēl neredzēti skati, kuri norisinājās 21. jūnijā Latvijas cietumu korpusos, pagalmos un uz Rīgas ielām. Šeit pēc ilgiem gadiem ieslodzītie atkal varēja sastapties ar saviem cīņas biedriem un piederīgiem.

Ap 100 000 lielas demonstrantu masas dimdināja vakar Rigas ielas. Tās atvēra cietumu vārtus un atdeva brīvību vairākiem simtiem aktīvu cīnītāju. Šīs demonstrācijas parādīja, ka nu ir diezgan klusējusi un cietusi darba tauta zem fašistiskās diktatūras jūga, ka tai apnikusi bezkaunīgā demagoģija...

Materiālu publikācijai sagatavoja Alma Zusāne

;

II NODAĻA 1941.-1945.

Pār drupās grautiem ciematiem

Aust asinīs ik rīts,

Lai bargi atmaksā par tiem

Mans durklis, asi trīts.

Fricis Rokpelnis. „CĪŅA" LIELA TĒVIJAS KARA LAIKĀ

1941. gada 22. jūnija rītausmā hitleriskā Vācija, rupji pārkāpdama 1939. gada 23. augusta padomju-vāeu neuzbrukšanas līgumu, bez kara pieteikšanas pēkšņi iebruka Padomju Savienībā. Pret miermīlīgo Padomju zemi devās triecienā ap 190 divīziju ar gandrīz 5,5 miljoniem kareivju un virsnieku un milzīgu skaitu lidmašīnu un tanku. Nodevīgā uzbrukuma rezultātā ienaidnieks kara sākuma posmā guva īslaicīgu militāro pārsvaru un stratēģisko iniciatīvu. Sarkanā Armija, izcīnīdama sīvas kaujas, kara sākumā bija spiesta atkāpties un atstāt ienaidnieka rokās ievērojamu daļu padomju teritorijas.

Vācu fašistiskā karaspēka armiju grupa „Ziemeļi”, kas darbojās Daugavpils—Ostrovas—Ļeņingradas virzienā, jau 22. jūnija agrā rīta stundā uzbruka Baltijas kara apgabala spēkiem. Ienaidnieka pēkšņais trieciens Padomju Latviju skāra kara pirmajās dienās.

Fašistiskajiem iebrucējiem nekavējoties pretī stājās ari Padomju Latvijas darbaļaudis. Viņi cīnījās gan Sarkanās Armijas regulārajās daļās, gan darbaļaužu brīvprātīgajās formācijās — strādnieku gvardes bataljonos, partijas un padomju aktīva daļās. Liepājas un Rīgas aizstāvēšanā, kaujās Latvijas teritorijā, Igaunijā un Ļeņingradas frontē latviešu brīvprātīgie strādnieku pulki cīnījās ļoti varonīgi.

Šinī laikā liela nozīme bija politiskajam, ideoloģiskajam un organizatoriskajam darbam, ko veica Latvijas Komunistiskā (boļševiku) partija, mobilizēdama republikas darbaļaudis cīņai pret ienaidnieku. Kara pirmajā dienā iznāca „Cīņas” speciālizlaidums, kas ziņoja par fašistiskās Vācijas nodevīgo uzbrukumu Padomju Savienībai. Un tā jau ar kara pirmo dienu no laikraksta lappusēm lasītāju uzrunā mobilizējoši aicinājumi: „Visus spēkus sociālistiskās Tēvzemes aizstāvēšanai!”, „Visiem spēkiem palīdzēsim cīnītājiem frontē!”, „Visus spēkus cīņai ar fašismu!” u. c.

23. jūnijā „Cīņa” publicēja Latvijas Komunistiskās (boļševiku) partijas Centrālās Komitejas un Latvijas PSR Tautas Komisāru Padomes aicinājumu „Brīvās Padomju Latvijas pilsoņi un pilsones!”. „Padomju Latvijas darbaļaudis,” tajā bija teikts, „kopā ar visu padomju tautu visi kā viens celsies sociālistiskās Tēvzemes aizsardzībai.”

1941. gada 27. jūnijā sākās Rīgas iestāžu evakuācija. Uz dažām dienām par republikas galvaspilsētu kļuva Valka. Šeit apmetās LK(b) P Centrālā Komiteja un Padomju Latvijas valdība. Te arī no jauna sāka iespiest „Cīņu”. Divi tās kārtējie numuri — 155. un 156. numurs — 30. jūnijā un 1. jūlijā iznāca Valkā. Uz apriņķa partijas komitejas rotatora tos iespieda vietējie partijas darbinieki A. Raškevics un D. Indāns — pirmo uz vienas puses trīs, otro numuru — divas lapas, apmēram 200 eksemplāru tirāžā. Vēl trīs numurus (157., 158. un 159. nr.), kas iznāca 2., 3. un 4. jūlijā, iespieda Valmieras tipogrāfijā. Bet pēc tam „Cīņas” izdošana Latvijas teritorijā uz veseliem trim gadiem pārtrūka.

Latvijas Komunistiskās (boļševiku) partijas Centrālās Komitejas un Latvijas PSR valdības aicinājums visas republikas iedzīvotājiem, komunistiem un padomju darbiniekiem tāpat kā citi materiāli, kas publicēti „Cīņas” pirmajos vienpadsmit numuros, kopš sācies karš, liecina, ka laikraksts šajās smagajās, dramatiskajās dienās ļoti enerģiski ieslēdzās cīņā, rīkojās prasmīgi un nosvērti.

Tūkstošiem ļaužu, kas evakuējās no Latvijas uz austrumiem, nonāca Pievolgas un Urālu, Sibīrijas, Vidusāzijas un Kazahijas rajonos. Vispirms Kirovā, pēc tam Maskavā (kur atradās arī Latvijas PSR Pastāvīgā pārstāvniecība) savu darbību turpināja LK(b)P Centrālā Komiteja, Latvijas PSR Augstākās Padomes Prezidijs, republikas Tautas Komisāru Padome. Padomju aizmugurē samazinātā sastāvā strādāja arī Latvijas ĻKJS CK. Latvijas PSR arodbiedrību Centrālā padome un citu republikas sabiedrisko organizāciju centri, kas visiem spēkiem palidzējaLat-vijas Komunistiskajai (boļševiku) partijai izvērst republikas darbaļaužu cīņu pret vācu fašistiskajiem iebrucējiem gan okupētajā Latvijas teritorijā. gan organizēt Sarkanajā Armijā latviešu nacionālās vienības. Uz dziļu aizmuguri evakuēto Latvijas PSR iedzīvotāju spēki bija jāiesaista darbā, kas aktīvi palīdzētu frontei.

1941. gada jūlija un augusta Latvijas K(b)P CK un Latvijas PSR TKP uz daudziem apgabaliem nosūtīja savus pilnvarotos - atbildīgus partijas un padomju darbiniekus, PSRS Augstākās Padomes un Latvijas PSR Augstākās Padomes deputātus. Sākot ar 1942. gadu, šādi pastāvīgie pilnvarotie atradās 11 centros, tas ir, visos aprādos, kur bija izvietojušies evakuējušies Latvijas PSR iedzīvotāji.

Šādos apstākļos Latvijas K(b)P CK atjaunoja sava centrālā preses orgāna „Cīņa” izdošanu. Ar savu 160. numuru, kas iznāca 1941. gada 11. decembrī, t. L, nedēļu pēc 201. Latviešu strēlnieku divīzijas iziešanas uz fronti pie Maskavas, savu kara ceļu turpināja ari „Cīņa”.

Laikraksts kļuva par to ķēdes locekli, kas ļaužu tūkstošus, kuri negaidīti bija atrauti no dzimtās pajumtes, vienoja gan savā starpā, gan ar visas valsts un frontes dzīvi.

Kirovas vietējie partijas un padomju orgāni sniedza Latvijas K(b)P CK lielu atbalstu, lai smagajos kara laika apstākļos varētu iznākt „Cīņa”. Latīņu burtus atsūtīja no Maskavas. Redakcijas telpas un tipogrāfijas mašīnas sagādāja Kirovas apgabala avīzes tipogrāfija. Kirovā „Ciņa” iznāca reizi nedēļā, uz četrām lappusēm un salīdzinājumā ar pirmskara laiku nedaudz samazinātā formātā. Sākumā laikrakstu iespieda 1500 eksemplāru tirāžā, vēlāk jau 4000 eksemplāru. Lai lietderīgāk izmantotu laikraksta lappušu platību, daudzus „Cīņas” materiālus iespieda petita burtiem.

Kirovas periodā „Cīņas” atbildīgais redaktors bija partijas biedrs kopš 1920. gada, Latvijas PSR Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāja vietnieks un LK(b )P CK biroja loceklis Fricis Deglavs. Sākot ar 1942. gada augustu, viņu nomainīja partijas biedrs kopš 1917. gada, Latvijas PSR Augstākās Padomes priekšsēdētāja pirmais vietnieks un LK(b)P CK biroja loceklis Pēteris Plēsums, bet no 1944. gada septembra par „Cīņas” atbildīgo redaktoru atkal kļuva Kārlis Ozoliņš, tai laikā LK(b)P CK sekretārs kadru lietās, kuram aiz muguras bija darbs LK(b)P Centrālās Komitejas operatīvajā grupā ienaidnieka uz laiku okupētajā teritorijā. Avīzes literāro daļu vadīja Latvijas PSR Tautas rakstnieks Andrejs Upīts. Toreiz nelielajā „Cīņas” redakcijā ne tikai kā autori, bet arī kā ikdienas darba da-ritāji aktīvi darbojās rakstnieki Anna Sakse un Andrejs Balodis, kurš 1942. gadā pēc pārciestas smagas slimības ieradās Kirovā no Ļeņingradas frontes.

No 1944. gada 30. jūnija līdz 18. augustam „Cīņu” izdod Maskavā, kur to (no 20. līdz 26. nr.) iespiež I. I. Skvorco-va-Stepanova „Izvestija Sovetov deputa-tov trudjaščihsja SSSR” tipogrāfijā. Bet jau 2. septembrī 27. avīzes numura piezīmē par izdošanu lasām: „Iespiesta VAPP tipogrāfijā.” Tas nozīmēja, ka „Cīņa” atgriezusies Latvijā, tās atbrīvotajā teritorijā, Daugavpili. No 1944. gada 21. oktobra tā atkal sāka iznākt atbrīvotajā republikas galvaspilsētā Rīgā.

Pirmajos trijos kara gados iznāca pavisam 120 „Cīņas” numuru. Tās izdošanas atjaunošanu 1941. gada decembrī sirsnīgi apsveica visi Latvijas PSR evakuētie iedzīvotāji. Parto liecināja neskaitāmās vēstules, ko saņēma avīzes redakcija. „Mūs ļoti iepriecina ziņa, ka Kirovā atkal iznāk „Cīņa”, kas mūs pavadīja tik daudzus gadus,” grupa evakuēto Latvijas PSR pilsoņu rakstīja vēstulē no Cuvašijas. „Neizsakāma ir sajūta, ar kādu saņemam avīzes numurus. No tiem mēs redzam, kā strādā visa mūsu Tēvija. Mēs atzīstam, ka mums jāstrādā un vēlreiz jāstrādā, — daudz, neatlaidīgi, lai aizdzītu vācu laupītājus no mūsu zemes.” Citā vēstulē — no Gorkijas apgabala, no frontinieku sievām — bija teikts: „Mēs esam izslāpuši pēc iespiesta vārda vairāk nekā pēc gaisa un ūdens... Saņemt avīzi — tā mums svētku diena.”

Katrs „Cīņas” numurs tika gaidīts ar nepacietību, lasot tas, burtiski, sadila, jo gāja no rokas rokā. Bieži jo bieži komunisti un aktīvisti organizēja kolektīvu avīzes lasīšanu un apspriešanu. Tā bija viena no svarīgākajām LK(b)P masu politiskā darba formām evakuēto Latvijas PSR iedzīvotāju vidū padomju aizmugurē.

„Cīņas” izdošanas atjaunošanu kvēli apsveica Sarkanas Armijas latviešu strēlnieku daļu karavīri.

Kara perioda „Cīņas” daudzpusīgajā idejiski politiskajā un organizatoriskajā darbā viens no galvenajiem uzdevumiem bija sistemātiski informēt savus lasītājus par stāvokli frontē, par padomju tautu varonīgo cīņu pirmajās līnijās un ienaidnieka aizmugurē.

„Cīņas” sleju lielāko daļu aizņēma materiāli par evakuēto Latvijas PSR iedzīvotāju dzīvi un pašaizliedzīgo darbu.

201. divīzijā, tāpat kā 1. Atsevišķajā latviešu strēlnieku rezerves pulkā, „Cīņa” bija ļoti gaidīts viesis, to lasīja ikviens karavīrs. J. Sudrab-kalns 1943. gadā „Ciņai” veltīja aizkustinošas rindas:

Reiz „Cīņa” karoja pret melno caru,

No pagrides tad šāvās liesmu spīts.

Tā grāva vācu kungu ļauno varu.

Līdz barons pēdējais bij projām dzīts.

Un tā no jauna sasauc kopā tautu.

Lai bojā neaiziet ne zariņš sīks,

Lai latvji seno ienaidnieku grautu.

Līdz ziedu ausma zemei pāri liks.

Kara apstākļos „Cīņas” redakcijai nevarēja būt plašs savu štata korespondentu tikls. Ilgu laiku par speciālkorespondenti rajonos strādāja A. Markuse, komandējumos brauca arī A. Sakse, A. Balodis un citi redakcijas darbinieki. Lielāko daļu informācijas par evakuēto Latvijas PSR iedzīvotāju dzīvi avīzei sniedza LK(b)P CK un LPSR TKP pilnvarotie un to aktīvs apgabalos, kā arī lasītāju vēstules. Daudz rakstīja tādi pieredzējuši autori kā F. Deglavs, profesors J. Bērziņš, zemkopības tautas komisārs J. Vanags, izglītības tautas komisārs P. Valeskalns un citi.

„Cīņa” enerģiski popularizēja visas tās formas, kurās kara dažādos posmos izpaudās tautas kustība par maksimālu palīdzību frontei. Sākumā laikraksts pirmajā vietā izvirzīja uzdevumu panākt, lai iesaistītu visus darbaspējīgos evakuētos Latvijas PSR pilsoņus ražošanā un apmācītu specialitātē tos ļaudis, kuriem evakuācijā nācās strādāt viņiem jaunā, vēl neapgūtā tautas saimniecības nozarē („mācīsimies darīt visu!”). Vienlaikus „Cīņa” neatlaidīgi aģitēja par aktīvu visu iedzīvotāju ieslēgšanos Vissavienības sociālistiskajā sacensībā, par virsplāna produkciju aizsardzības fondam. „Cīņa” visnotaļ popularizēja „divsimtnie-ku”, „trīssimtnieku”, „frontes brigāžu” kustību, ražošanas racionaliza-toru un novatoru pieredzi.

„Ieliksim katrs savā darbā visu savu bezgalīgo naidu pret vācu fašistiem, visu savu bezgalīgo mīlestību pret skaisto dzimteni!” avīze rakstīja vienā no saviem ievadrakstiem. „Darīsim visu, lai tuvinātu uzvaru!”

„Cīņa” laiku pa laikam publicēja ari plašākus A. Pelšes, F Deglava, P. Plēsuma, J. Avotiņa un citu autoru rakstus par sociālistiskās ražošanas priekšrocībām salīdzinājumā ar kapitālistisko ražošanu, rakstus par padomju iekārtu un PSRS tautu ciešu sadarbību, par tautu draudzību kā nesagraujama spēka un neizsmeļamu rezervju avotu cīņā pret ienaidnieku. kā arī par to, ko darba tautai deva tās revolucionārās pārvērtības Latvijā 1940. un 1941. gadā. Tā laikraksts mācīja savus lasītājus saskatīt notikumu vēsturiskās perspektīvas, būt bezgala uzticīgiem Ko-"Cīņas" redaktors munistiskajai partijai un marksisma ļeņinisma idejām.

Kārlis Ozoliņš

Viens no svarīgākajiem un kaujinieciskākajiem kara laika uzdevumiem valstī bija radīt nepieciešamos pārtikas resursus. Sim darbam avīze veltīja daudz uzmanības. Cīņa par labāku ražu kolhozu un padomju saimniecību druvās, zemkopības un lopkopības pirmrindnieku pieredze, kolektīvās un individuālās sakņkopības attīstība, zinātnieku praktiskie ieteikumi — tas ir tikai neliels jautājumu uzskaitījums, kurus risināja avīze, cenzdamās aktivizēt no LPSR evakuējušos pilsoņu līdzdalību. „Ikviens apsēts padomju zemes hektārs — jauns trieciens ienaidniekam,” tā rakstīja „Cīņa”.

Kopš 1942. gada aprīļa „Cīņa” reizi mēnesī publicēja literārus pielikumus. Tajos līdztekus publicistikai ievietoja daudzus mazo formu māksliniecisko sacerējumu pirmpublicējumus, ko kara laikā radīja A. Upīts, V Lācis, J. Sudrabkalns, A. Balodis, A. Sakse, A. Brodele, J. Niedre, M. Ķempe, M. Rudzītis, rakstnieki frontinieki F. Rokpelnis, A. Grigulis, I. Lēmanis, J. Vanags, V Lukss, J. Grants, 2. Grīva, I. Muižnieks, M. Kroma un citi. Visi šie darbi kalpoja lielajai cīņai pret vācu fašistiem. „Tikai Padomju valstī rakstnieka darbs tiek tik augsti un cildinoši vērtēts,” 1943. gadā raksta A. Upīts. „Šī apziņa izraisa jaunus spēkus un dziņu strādāt tā, lai Lielā Tēvijas kara laikā mūsu spalva dzeltu fašistus asāk kā durklis un mūsu naida bultas skrietu tālāk kā strēlnieku lodes.”

Kopš 1941. gada nogales LK(b)P CK un Latvijas PSR TKP ar VK(b)P CK lielu palīdzību, kā arī ar vietējo partijas un padomju orgānu atbalstu plaši izvērsa kadru sagatavošanu jauncelsmes darbam Latvijā pēc tās atbrīvošanas. „Cīņa” daudz darīja, lai šo programmu sekmīgi izpildītu. Laikraksts neatlaidīgi aicināja paaugstināt kvalifikāciju, apgūt jaunas specialitātes, mudināja iestāties augstskolās, kur studentiem no Latvijas kā evakuētajiem bija dažādi atvieglinājumi. Ļoti nepieciešams bija izvērst jaunatnes audzināšanas darbu. Tāpēc „Cīņa” savās lappusēs daudz vietas atvēlēja Latvijas ĻKJS CK darbinieku rakstiem, deva vārdu tās sekretāriem E. Ankupei, N. Busei un citiem, publicēja materiālus par komjaunatnes un jaunatnes tematiku.

Kara gados plašu vērienu guva padomju ļaužu patriotiskā kustība par brīvprātīgu ziedojumu vākšanu aizsardzības fondam. Tajā aktīvi piedalījās arī evakuētie Latvijas PSR pilsoņi. 1942. gada maijā 201. Latviešu strēlnieku divīzijas cīnītāji ierosināja vākt līdzekļus tanku kolonnas „Latvijas strēlnieks” būvei. „Palīdzēsim apbruņot varonīgos strēlniekus ar priekšzīmīgu tehniku, vareniem padomju tankiem!” ar šādu uzsaukumu „Cīņa” griezās pie saviem lasītājiem. Pēc tam avīze sistemātiski atspoguļoja ziedojumu vākšanas gaitu, uzsvēra šī pasākuma lielo patriotisko nozīmi, bet tad, kad tanku kolonna bija gatava un nodota strēlnieku rīcībā, avīze vēstīja par tās kara gaitām frontē. Arto „Cīņa” sekmēja kampaņas par papildu līdzekļu vākšanu aizsardzības fondam.

„Cīņa” stiprināja aizmugures saites ar fronti, rosināja saraksti, dāvanu nosūtīšanu strēlniekiem svētku dienās, rūpējās par to, lai iedzīvotāji uzņemtos šefību par frontiniekiem un viņu ģimenēm, „Cīņa” pati kļuva par frontes un aizmugures sasaukšanās vietu. Laikraksts stāstīja strēlniekiem par padomju aizmugures un arī Latvijas PSR evakuēto iedzīvotāju dzīvi. „Cīņa” sistemātiski iespieda frontinieku stāstus par latviešu strēlnieku cīņu gaitām. īpaši daudz materiālu iesniedza I. Lēmanis, J. Laganovskis, J. Vanags un K. Krauliņš. Ar lepnumu laikraksts atgādināja par sarkano latviešu strēlnieku Oktobra revolūcijas un pilsoņu kara laika slavenajām tradīcijām, stāstīja par novadnieku varoņdarbiem Lielā Tēvijas kara frontēs un uzsvēra, ka uzvaru pār ienaidnieku iespējams panākt tikai ar visu Padomju Savienības tautu cīņas sadraudzību.

Visus kara gadus „Cīņā” ievērojamu vietu ieņēma materiāli, kas informēja par stāvokli okupētajā Latvijā un aicināja tās iedzīvotājus aktīvi cīnīties pret fašistiskajiem verdzinātājiem. „Cīņa” publicēja Latvijas Komunistiskās (boļševiku) partijas CK. un Latvijas ĻKJS CK aicinājumus okupētās Latvijas iedzīvotājiem, LK(b)P CK pirmā sekretāra J. Kaln-bērziņa, Latvijas PSR valdības galvas V Lāča un republikas Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētāja profesora A. K.irhenšteina radiorunas un rakstus, Latvijas pārstāvju antifašistisko mītiņu materiālus Maskavā, LK(b)P CK sekretāra A. Pelšes, 2. Spures, F. Deglava, P. Plēsuma, J. Avotiņa plašus rakstus, kas atmaskoja hitlerisko okupantu un viņu rokaspuišu — latviešu buržuāzisko nacionālistu asiņainos noziegumus, melus un demagoģiju. Visi šie „Cīņas” materiāli aicināja darbaļaudis, visus godīgos cilvēkus patriotus okupētajā Latvijas teritorijā iekļauties tautas pretošanās kustības cīnītāju rindās. Ar 1942. gada otro pusi laikraksts sāka regulāri sniegt materiālus par latviešu partizānu cīņas gaitām; tie ļoti saviļņoja lasītājus. Virkni rakstu par latviešu partizānu cīņām publicēja E. Ameriks, K. Ozoliņš un A. Sproģis.

Daudzus „Cīņas” materiālus sistemātiski pārraidīja latviešu valodā Maskavas radio. Та „Cīņas” balss pāri frontes līnijai sasniedza okupētās republikas teritoriju un kļuva par vienu no svarīgākajiem antifašistiskās pagrīdes un partizānu ideoloģiskā un politiskā darba veicējiem.

Kopš 1942. gada daudz „Cīņas” oriģinālmateriālu Padomju informācijas birojs pa telegrāfu raidīja uz ASV „Amerikas latviešu strādnieku biedrības” laikrakstam „Amerikas Latvietis”, kurš iznāca Bostonā un kuru izplatīja ASV un Kanādas latviešu emigrācijas progresīvajās aprindās. Tādējādi „Cīņa” aktivizēja šo aprindu rosīgu iekļaušanos ziemeļ-amerikāņu sabiedrisko organizāciju kustībā par dažāda veida materiālu un morālu atbalstu Padomju Savienībai tās taisnīgajā cīņā pret fašistisko Vāciju. „Cīņas” materiāli viņiem stāstīja par sociālistisko revolūciju, kura notika Latvijā 1940. gada jūnija un jūlija dienās, par pirmajiem tās sociālistiskās jauncelsmes soļiem kara priekšvakarā, par latviešu tautas varonīgo cīņu pret vācu fašistiskajiem okupantiem visu padomju tautu vienotajā cīņas ierindā. Tādējādi laikraksts atmaskoja dažādos imperiālistu propagandas melus par Padomju Latviju.

No 1944. gada 2. septembra, kad „Cīņa” atkal sāka iznākt Latvijas teritorijā, tā mobilizēja darbaļaudis, lai viņi palīdzētu Sarkanajai Armijai pabeigt ienaidnieka sagrāvi un lai likvidētu vācu fašistiskās okupācijas sekas it visās dzīves jomās. Avīze savos materiālos atspoguļoja, kā tika realizēta agrārā reforma, ziņoja par ražas novākšanas darbiem laukos. „Cīņas” lappusēs iespieda informācijas un rakstus par sestdienas un svētdienas talkām. Laikraksts aicināja atjaunot Rīgas ostu, republikas galvaspilsētas un citus rūpniecības un tirdzniecības uzņēmumus, transportu un dzīvojamās mājas, novākt drupas. Та dēvētās stahanoviešu maiņas, sociālistiskā sacensība un racionalizatoru kustība, kadru sagatavošana, darbaļaužu revolucionārās modrības pastiprināšana — tāda ir laikraksta tematika.

Tāpat kā iepriekšējos kara gadus, „Ciņa” vieno fronti un aizmuguri. Laikraksts stāsta par darba varonību. Līdzās materiāliem par palīdzību frontei ir korespondentu raksti no aktīvās armijas. 1944. gada 8. novembrī 130. Latviešu strēlnieku korpuss no Rīgas iziet uz Kurzemes fronti. Lielas materiālu kopas stāsta par nesenajām vēsturiskajām kaujām pie Maskavas un Volgas, Kurskas un Dņepras, par kurām okupācijas laikā lasītājam ne vienmēr bijusi pietiekama informācija. „Cīņa” izskaidroja, ka gūtās uzvaras sakņojas sociālistiskajā iekārtā. Komunistiskās partijas vadībā un padomju tautu nesatricināmajā draudzībā.

Ļoti lielu uzmanību „Cīņa” veltīja politiskajam darbam un partijas organizāciju lomai. Par šī darba svarīgumu lēma 1945. gada februārī Latvijas K(b)P CK VII plēnums. Liela vieta laikrakstā tika ierādīta cīņai pret buržuāziskajiem nacionālistiem, fašistisko okupantu atbalstītājiem.

J. Kalnbērziņa. A. Pelšes, V Lāča un citu Padomju Latvijas vadošo darbinieku raksti, kā arī plaši dokumentāli materiāli un liecības atmaskoja ne tikai hitleriešu noziegumus, bet arī vietējo buržuāzisko nacionālistu prettautisko lomu šo zvērīgo akciju realizēšanā. „Ciņa” atmaskoja buržuāziskos nacionālistus kā nāvīgus latviešu tautas ienaidniekus.

1945. gada 9. maijā „Cīņa” publicēja vēsturisko aklu par fašistiskās Vācijas bruņoto spēku bezierunu kapitulāciju. Drīz laikraksts vēstī par grandiozo mītiņu Rīgā, kurā piedalās simttūkstoš!, par visas tautas līksmi pilsētās un laukos. Un, kaut arī vēl ilgi „Cīņas” lappusēs jūtam kara atskaņas, laikraksta dzīvē sākas jau cits posms, ko noteica jaunie pēckara atjaunošanas perioda ‘uzdevumi.

A. Ūdre, KARA GADU ĀBECE

vēstures zinātņu kandidāte „„Cīņas" slavenās gailas", Izdevniecība „Liesma", 1974. gads.

„Šodien saņēmām „Cīņu”, un vakarā visi kopā lasījām... Bija tā, it kā māte ar mums runātu.” Sīs ir rindas no kādas „Cīņai” rakstītas vēstules, ko 1942. gadā no Kirovas apgabala Slobodskas rajona atsūtīja evakuēto latviešu grupa. Tādas vēstules avīze saņēma simtiem. Gan katru citādi uzrakstītu, gan mātes vārdu ne vienmēr pieminētu, bet bēdas izsūdzot tā. ka tās sūdz tikai mātei. Un bēdu bija kalniem.

Vārds „karš” lika nodrebēt visai Padomju zemei. Jau pēc dažām dienām ģimenes galvām nācās savus tuviniekus iesēdināt vagonos, autobusos vai tāpat kājām likt doties ceļā. Vīri paši gūstīja izpletņu lēcējus un diversantus, apsargāja tiltus, lai fašisti netiktu pāri Daugavai.

Padomju valdība bija norādījusi, ka no Latvijas republikas evakuētajiem iedzīvotājiem jāapmetas Ivanovas, Kirovas un Sverdlovskas apgabalos. Bet, ja birztalai pāri brāžas negaiss, ja koki tiek izrauti ar saknēm, zari viesulī sagriezti virpuļos, vai tad var pateikt lapai, kur tai nosēsties?

Kaut arī uz vilcieniem, kuros brauca mierīgie iedzīvotāji, bija Sarkanā Krusta zīme, fašistu lidotāji tomēr apšaudīja tos un apmētāja bumbām. Nereti māte, no degoša vagona izkļuvusi, rokās turēja jau mirušu bērnu. Bet bērni, kuri pirms nedēļas jūrmalā, pirmo reizi mūžā būdami pionieru nometnē, no baltām smiltīm cēla pilis, pagalmā veidoja piecstarainas puķu dobes, tagad dzelzceļa malā raka kapu draudzenītei vai zēnam, ar kuru pārī bija dejotas tautas dejas. Dažu stundu laikā šie bērni kļuva vecāki pārgadiem desmit. Tāda „augšana” bija briesmīga.

Pajumtē nokļuva ir tās mātes, ir tie bērni. Durvis viņu priekšā neviens neaizvēra. Bet daudz ko vairāk gaidīt nevarēja: visur taču bija karš.

Darbaroku allaž bija par maz. Tie evakuētie, kuri paši bija zemes kopēji, un ģimenes, kurām laimējies paliki kopā, daudz neprātojot, stājās uz vāla. Grūtāk dzīvē iekļāvās pilsētnieki un tie, kas bija pazaudējuši tuviniekus.

Un tad evakuētos sasniedza ziņa, ka dota atļauja formēt latviešu kaujas vienības. Pa visiem ceļiem vīri devās uz Gorkijas apgabalu, kur notika pulcēšanās. Te satikās pat veselas ģimenes.

12. septembrī latviešu strēlnieku vienība deva kara zvērestu un 5. decembrī devās uz fronti, lai piedalītos Maskavas aizstāvēšanas kaujās. Ap to laiku arī sāka iznākt „Cīņa”. Tās pirmos numurus sadalīja un nosūtīja uz visiem apgabaliem, autonomajām un savienotajām republikām — visur, kur bija iecelti LPSR Tautas Komisāru Padomes pilnvarotie. Viņi savukārt avīzi nogādāja evakuētajiem. Tā „Cīņa” atkal izgāja tautā, ru-

nāja arto, bet uz „Cīņu” ceļoja lasītāju vēstules. Katra no tām apliecināja, cik ļoti avīzes trūcis, kā to gaida, uzklausa.

„Cīņas” valoda tolaik bija lietišķa un konkrēta. „Cīņa” sacīja: „Ienaidnieku no savas zemes izdzīsim, tas nebūs viegli un nebūs tik drīz. Bet tas notiks ātrāk, ja visi, spēkus netaupot, frontei palīdzēsim. Fabrikām ir jāstrādā visur, un tīrumi ir jāapar visur, tāpēc jāpaliek un jāstrādā tur, kur pajume jau atrasta. Ik panākums darbā — solis tuvāk mājām.”

Šie vārdi nebija nekas jauns, jau cik reižu izlasīti citās avīzēs, tomēr šķita sacīti visiem. Nu tos rakstīja „Cīņa”, nu tas bija sacīts tieši evakuētajiem no Latvijas. Tagad šiem vārdiem bija pavisam cita skaņa.

„Cīņa” sacīja, ka neviens netiks aizmirsts, ka atpakaļ uz mājām aizbrauksim visi, bet līdz tam jāstrādā un jāmācās. Kirovā tika noorganizēti kursi partijas un padomju darbiniekiem. Gorkijā — tiem, kuri, Latvijā atgriezušies, strādās arodbiedrībās, Baškīrijas Autonomajā Republikā Tirļānā darbojās medicīnas māsu skola. Laikraksts aicināja visus, kuri vēl nebija paspējuši sazināties ar sava apgabala pilnvaroto, paziņot redakcijai savu dzīves un darba vietu, savu specialitāti, kā arī to, kur katrs līdz karam strādājis Latvijas republikā. Tas cilvēkus nomierināja, radīja kopības izjūtu.

Kirovā apmetās daļa Latvijas PSR Tautas Komisāru Padomes darbinieku. Viņi sakārtoja ziņas par visiem evakuētajiem Latvijas pilsoņiem. Apgabalu pilnvarotie reizē ar evakuēto sarakstiem atsūtīja informāciju par to, kur un kā evakuētie strādā. Redakcija šīs ziņas apkopoja un ievietoja avīzē, minot čaklo strādnieku vārdus un adreses. Tā lasītāji daudzos gadījumos atrada savus ģimenes locekļus un novadniekus. Labi darba darītāji bija visur. Evakuētie paši sāka par viņiem rakstīt un sūtīt korespondences.

Cilvēki vairs tik daudz nesūdzējās par materiālām grūtībām, bet ļoti daudzas vēstules arvien vēl beidzās ar lūgumu uzzināt, kas noticis ar viru, dēlu, brāli. Cita vēstuļu plūsma nāca no karavīriem, un atkal bija lūgums palīdzēt sameklēt piederīgos. Daudzreiz tas ari izdevās.

Tūliņ pēc kaujām pie Maskavas rakstnieki, toreizējie frontes avīzes līdzstrādnieki, sūtīja „Cīņai” savas korespondences. Indriķis Lēmanis rakstīja: „..virzāmies caur ciematiem, kur vēl pirms dažām dienām bija ienaidnieks.. Vāciešu pamestajās automašīnās ir nokautās vistas, gultas segas, matrači, bērnu rotaļlietas. Kādā citā ciematā nošauti vairāki jaunieši, izvarotas sievietes, mocīti sirmgalvji.

Strēlnieku acis Ievēl naids. Zinām — ari mūsu dzimtenē Latvijā ir gluži tāpat.”

Valdis Lukss: „Biedra Vecvagara daļa sāk uzbrukumu. Ienaidnieks stingri nocietinājies, bet leitnanta Spalāna apakšvienība dodas uz priekšu. Spalānu ievaino galvā un rokā, bet Spānijas ciņu dalībnieks nav pierunājams atstāt kaujas lauku.”

Jau pēc pirmajām kaujām daudzi strēlnieki tika apbalvoti ar Sarkanā Karoga un Sarkanās Zvaigznes ordeņiem, ar medaļām „Par drošsirdību” un „Par kaujas nopelniem”. „Cīņa” šo varoņu vārdus publicēja (tā tas tika darīts ari turpmāk). Evakuētie lasīja, un apbalvoto vidū atrada savus tuviniekus. Prieks bija liels, bet reizē arto atnāca ari nemiers — kādu gan divkauju ar nāvi viņu mīļie izcīnījuši un kāda vēl būs jāizcīna?

Tad avīze sāka publicēt pašu strēlnieku vēstules. Tas pauda svētu apņēmību Dzimteni glābt, kaut par to būtu jāmaksā ar dzīvību. Annins Ankups rakstīja: „Dzīvojam karavīru dzīvi. Kur vēl no sādžas kas palicis, tur pārguļam zem jumta, kur nekā vairs nav — turtāpat mežā. Nezinu, kad šo vēstuli nosūtīšu. Tagad visi domājam nevis par aizmuguri, bet par ienaidnieku, kas mums priekšā. Bija un būs vēl smagas cīņas, bet vāciešus neglābs nekas.

Vienalga, vai mēs savas galvas iznesīsim veselas vai ne, tomēr irvērts dzīvot šo grūto, bet vajadzīgo dzīvi.”

Šādas vēstules izlasījuši, evakuētie apņēmās strādāt, cik viņu spēkos, lai cinītājiem palīdzētu. Skolotājas, bibliotekāres, iestāžu darbinieces.

tikko no skolas sola nākušas meitenes izmācījās par traktoristēm. Kirovas mašīnu rūpnīca lepojās ar Rīgas strādnieku Mārtiņu Čaksti, daugavpilietis Jānis Smagars Muromas rūpnīcā savu darba uzdevumu izpildīja vairāk nekā par 1200 procentiem.

3. jūnijā „Ciņa” pastāstīja, ka latviešu karavīri ierosinājuši vākt līdzekļus tanku kolonnai. Līdzko lasītāji bija saņēmuši avīzi, tūliņ sāka pienākt iemaksas: naudu sūtīja evakuētie un ari paši strēlnieki. Dažu nedēļu laikā sanāca liela summa. Jau 1942. gada augustā kolonnu nodeva kaujiniekiem. Uz tankiem bija uzrakstīts „Latviešu strēlnieks”, un tie piedalījās kaujās pie Staļingradas.

Kad tanku kolonna bija nodota, „Cīņa” atkal katrā numurā ievietoja zīmējumu - šoreiz lidmašīnas. Sākās līdzekļu vākšana lidmašīnu eskadriļai. Atkal evakuētie un karavīri sūtīja naudu. 1944. gada martā lidmašīnu eskadriļa „Latviešu strēlnieks” devās kaujās un palīdzēja atbrīvot Latviju.

Nāk prātā mans pirmais komandējums. Braucu ar kuģi pa Vjatku. Izkāpu gandrīz katrā pieturā — visur dzīvoja evakuētie.

Parasti bija tā: jau stundu pēc manas ierašanās kolhozā vai rajona centrā tur dzīvojošie latvieši zināja — atbraukusi „Cīņa”! Vakarā visi sapulcējās. Un tad tika pārspriests, izjautāts un pārjautāts. „Mēs nolēmām tā, bet kā jūs domājat, „Cīņa”? Izdarījām tā, vai pareizi, „Ciņa”? Reizēm mani uzrunāja arī manis pašas vārdā, tomēr drīz vien es viņiem atkal personificēju „Cīņu”. Sapratu: „Cīņa” - tā ir autoritāte, ko sacījusi un apsolījusi „Cīņa” - tas ir droši. Bet man tā bija milzīga atbildība.

Cilvēki savu dzīvi vairāk vai mazāk bija nokārtojuši. Visi strādāja, un viss it kā bija nostājies savā vietā. Un savas nelaimes visi arī bija iemācījušies paturēt sevi un sāpes izraudāt „uz iekšu”. Taču pārdzīvots un zaudēts bija daudz. Sirds ne katrreiz paklausīja prātam, un kam to lai atver, ja ne „Cīņai”? Tā vienmēr arī pienāca brīdis, kad izstāstīts tika viss un stāstīja visi.

Naktī paliku pie kādas biedres, kuru jau Rīgā pazinu. Vakarā viņa man iespieda saujā naudu un lūdza to rajona pasta nodaļā iemaksāt tanku kolonnas būvei. Gulējām uz gridas, uz plāna matracīša, apsegušās ar mēteli. Visu vakaru, kad runāja citi. viņa klusēja, bet nu pastāstīja par sevi. Vīrs komandējis kādu gvardu vienību. Viņa gaidījusi bērniņu un aizbraukusi viena. Ziemas vidū piedzimusi meitenīte, bet pašai bijis maz ko ēst un aptrūcis piena. Maziņā nomirusi. Kāds kara invalīds no jumta dēlīšiem sasitis kastīti. Tur arī bērniņu ieguldījuši un gājuši uz kapsētu. Bijis putenis, viņa kupenā paklupusi, un zārciņš izkritis no rokām. Tālāk kastīti nesis viņš, bet viņa viņu balstījusi.

Kaut cik nomierinājusies, sacīju: „Es tavu naudu neņemšu un nekur nesūtīšu.” Bet viņa sadusmojās: „Ko vēl ne! Tagad es visu protu un viss ir citādi. Bietēm jau otrās lapiņas, kartupeļi sanākuši, bet pļava pilna loku.” (Turtiešām pļavās tādi auga.)

Citā dienā biju citā kolhozā, un ari tur vakars pagāja tāpat. Tikai šoreiz pārnakšņoju pie diviem vecīšiem. Visi aizgāja, tikai puišeļi vēl kavējās. Tad māmuļa ieprasījās: „Pastāsti, meit, cik tam Arminam to gadu.” Sapratu, viņa man jautā par Arminu Ankupu. bet es pati viņu redzējusi nebiju. Uz labu laimi sacīju: „Nu, tā — ap trīsdesmit.” Un māmuļa tūliņ atsaucās: „Paklausies, paklausies, tēv! Ko es tev teicu? Tikpat, cik mūsējam! Mūsējam pieši,virts medalis „Par drošsirdību”. Vai dieni, vai dieni! Pārvelti jau to nedod...” — „Vai Ankups ir liels?” jautāja kāds zēns. — „Kā lai pasaka, ne nu pārāk liels, bet... tāds — platiem pleciem, slaids...” — „Dzirdi, tēv! Es sacīju — kā mūsējais! Viņš tak veselu pusgalvu par tevi lielāks. Dieni, dieni — par drošsirdību... Tas jānopelna, tāpat to nedabū, tāpat ne.” Tad ari tēvs palocīja sirmo galvu: „Jā-ā-ā. Ko mēs tad drīkstam vaidēt? Sēžam pie siltas krāsns...” Bet Ankups jau bija kritis. Es viņiem to neteicu.

Та viņi dzīvoja — pie Vjatkas, Volgas, Kamas, Belajas. Pa visām šīm upēm braucu. Un, kad pēc pusotra mēneša atgriezos, pati sev sacīju: „Vairāk ne. Tik daudzas dzīves līdzi izdzīvot es nespēju!” Bet braucu jau. Un cik vēl reižu. Tomēr, kaut ari nākamie komandējumi dažkārt fizisku piepūli prasīja vēl lielāku, garīgi vairs tik ļoti nenoguru. Varbūt biju cietāka kļuvusi? Tā tas varēja gan būt. Cilvēki toreiz žēlumu atvairīja, bet savas un savu biedru bēdas lika pamatā naidam. Pāršķirstot no tiem laikiem saglabājušos blociņu, es tur izlasīju: „...mēs gribam jūs panākt naidā! Mēs gribam jums līdzināties atriebībā!” Ilgi domāju, līdz atcerējos. „Cīņa” daudz rakstīja par slavenajiem snaiperiem — Jāni Vilhelmu, Moniku Meikšā-ni —, stāstīja, cik fašistu aizsniegušas viņu lodes. Jaunieši, gribēdami ar šiem varoņiem sarakstīties, bet nezinādami viņu lauka pasta numuru, vēstules, kā tas visiem bija pierasts, sūtīja uz „Cīņu”. Та darīja ari Tašken-tā strādājošās meitenes, un šis ir izraksts no viņu vēstules.

Arī bērni toreiz mācījās nīst — lai dzīvotu. Jānim Sudrabkalnam ir dzejolis „„Cīņas” lasītājam”. Nupat to vēl reizi pārskatīju un apstājos pie rindām:

Varbūt šī lapa bērnam skola pirmā,

Kur mēlei latviskai viņš

vārdus smel?

Gadu attālums aizslīdēja prom, un es ne tikai atcerējos, bet skaidri redzēju, kā tas viss īstenibā bija.

Būdama komandējumā Permas apgabalā, pārstaigāju vairākus rajonus. Kādā kolhozā iegāju jau labi pievakarē, tomēr mājās, kur dzīvoja evakuētie, sastapu tikai mazākos bērnus. Drīz gan pārnāca no skolas vecākais brālis. Viņš steigšus norāva velteņus, un tūliņ tajos kā krišus iekrita meitenīte un ātri, ātri izmetās pa durvīm. Tikpat ātri viņa bija atpakaļ. Tagad velteņos ielēca viens no puišeļiem un arī aizskrēja — tā visi pēc kārtas. Kad tas nu bija padarīts, pats mazākais man noprasīja: „Vai drīz brauksim mājās?" Aprunājāmies. Tad viņi parādīja man savu „bagātību”: no „Cīņas” virsrakstiem izgrieztos burtus, bet no literārā pielikuma — dzejoļus. Jau tā pasīkie burti, uz ietinamā papīra uzlīmēti, izskatījās šķībi un greizi, tomēr bērni tos pārzina.

Vakarā, kad mājās bija mātes, mazie deklamēja, gan vienu un to pašu dzejoli — Salomejas Nēres „Saulei”. Un, kad nu viņi tā nāca un cits pēc cita jo skaļāk nosauca beigu rindas:

Vatiem lemj tumsu un

mokas,

Visi lai kapā tie kriti —

man pār muguru skrēja tirpas. Šie lāstu vārdi, ar bērnu muti izrunāti, izskanēja divkārt baismi. Nakti daudz domāju: tas ir pirmais dzejolis, ko mazie iemācījušies, tas paliks prātā uz mūžu. Un vai tad ir labi, ka viņi to iemācījušies? Bet atcerējos bērnus, kurus biju satikusi visos trīs latviešu bērnu namos, un pati sevi sarāju: ko te filozofēt - labi, slikti? Ja bērnam ir atņemta bērnība, ja viņa tēvs ir nogalināts, ja visiem ir tikai vieni velte-niši, ja zidainitim jānomirst tāpēc, ka mātei nav piena, ja bērniem jārok kaps bērniem, — kādu dzejoli lai tad viņi mācītos?

Ja bija. „Ciņa” mācīja nīst un atriebt. Nīst tā mācīja savas tautas ienaidniekus. atriebt — savu varoņu mokas. Bet mīlēt „Ciņa” mācīja Dzimteni un draugus. To darot, evakuētie latvieši, pat mājas pazaudējuši, bija bagāti un stipri. Un. visām padomju tautām plecu pie pleca kopā cīnoties un kopā strādājot, Uzvaras un Dzimtenes brīvības diena atnāca.

Anna Balode

No grāmatas „No Daugavas līdz Vjatkai", Izdevniecība „Avots", 1987. gads.

Vita Vīksna. ES, MĀTE, JUMS VAICĀJU

Es, māte, jums vaicāju, mātes,

Es, sieva, jums vaicāju, vīri,

Kā mēs labosim kļūdu?

Kā mēs izdomāsim?

Kā mēs izdarīsim?

Varbūt krāsosim zaļu, zaļu

To pirmo prieku?

Pa grīdu ko mazais ripina,

Un sauksim par Zemi?

Varbūt krāsosim dzeltenu, dzeltenu

Zibošo līksmi,

Ko puišeļi pagalmos dzenā,

Un sauksim par Sauli?

Tā ir nepiedodama kļūda

Dēvēt vienādā vārdā —

„Bumba” —

To, ar ko spēlējas bērni,

Un to,

Ar ko bērnus nosit.

No „Cīņas" korespondentu un latviešu rakstnieku un dzejnieku-frontinieku publikācijām

LEITNANTS JĀNIS VILHELMS

Vidēja auguma, drošu gaitu, atklātu, sirsnīgu seju, pelēkām acīm, kas runājot gaiši raugās tev pretī un dzīvi atspoguļo visu pārdzīvoto — tāds ir Jānis Vilhelms. Tads ir Rīgas strādnieks Vilhelms, savas dzimtenes patriots, varonis starp varoņiem. No viņa rokas krituši 152 fašisti, viņš ir pasargājis mūsu dzimteni no simts piecdesmit diviem posta, ļaunuma un nāves nesējiem. Tā nav acumirkļa sajūsma, tā nav mednieka azarta kaislība, tas ir gadiem krājies naids, tā uz āru izlauzusies pretestība pret tautu paverdzinātajiem, kas Vilhelmam lika, nebīstoties briesmu, sekot ienaidniekam visbīstamākajās vietās, izdevīgā brīdī, nekļūdīgi tēmējot, tos iznīcināt.

— Manas vistālākās bērnības dienu atmiņas, — stāsta Vilhelms, — ir atmiņas par kādu baigu naidi, kad manu māti un tēvu sita ļauni ļaudis un aizveda tumšā naidi. Tad es, 3 gadu vecais zēns, viss sastingu bailēs un bez apstājas saucu māti, saucu tēvu, bet viņi nekad vairs nepārnāca. Es toreiz nesapratu notikuma būtību. Tikai vēlāk man stāstīja, ka tas bijis 1905. gads, ka manu tēvu un māti aizveduši vācu barona kalpi un nošāvuši priedulājā — mūsu lauku malā.

„Tajā laikā, kad bērni bauda bezrūpīgos bērnības gadus, es svīdu svešos tīrumos un rijās. Sešpadsmit gadu vecs devos uz pilsētu. Rīgā sāku mācīties par litogrāfu. Tur arī satikos ar ļaudīm, kas ne vien paši izjuta to dzīves smagumu, ko jutu es, bet mācīja arī cīnīties pret to. Es iesaistījos strādnieku nelegālajā kustībā. 1927. g. mani arestēja un notiesāja uz 3 gadiem 8 mēnešiem cietumā.

1934. g. mani tiesāja otrreiz un atkal es pavadīju 1 gadu un 3 mēnešus Centrālcietuma viennīcās un karceros. 5 gadi 1 mēnesis — tik daudz pavadīts Latvijas cietumos.

Tikai 1940. g. es izjutu dzīves vērtīgumu, to prieku, ko dod darbs, izjutu laimi, ko jūt cilvēks, kas ir brīvs. Es nometu no pleciem nastu, kas mani spieda 35 gadus, - labāko pusi no mana mūža. Un kad pēc. pusotra gada mūsu Latviju, visu plašo darba ļaužu dzimteni gribēja atkal sev pakļaut vācu foni— tie, kas noslepkavoja manus vecākus, es neatradu citu ceļu kā šo. Ar šauteni rokās es stājos pretim tiem, kas nāk mūs iznicināt un atbildēju ar nāvi pret nāvi.

Jānis Vilhelms ir nošāvis 152 fašistus, iznicinājis 3 ložmetēju ligzdas, bijis brīvprātīgi divdesmit divos izlūku gājienos, piecas reizes ievainots — tāds ir Vilhelms. Savus ievainojumus viņš sadziedēja frontē — pārāk žēl bijis „zaudēt laiku”.

Tikai tad, kad viņu kontuzēja, varonīgais strēlnieks bija spiests atstāt kaujas lauku. Atvadoties no biedriem, viņš solās drīz atgriezties un uzdod saviem apmācītājiem snaiperiem — nedot miera vāciešiem: „lai viņi nejūt, ka esmu prom”.

Tikai četras nedējas Vilhelms pavada slimnīcā, tad viņš steidzas atkal pie sava darba.

Tagad leitnants Jānis Vilhelms māca jaunos snaiperus, māca viņus šaut tikpat labi, kā viņš to prot. Vilhelma grupa ir jauno varoņu grupa, tur iedalīti labākie no labākajiem — viņi „nedos miera vāciešiem”.

Un jaunie sarkanarmieši mīl savu komandieri. Jānis Vilhelms ir varonis, no viņa jāmācās daudziem, viņš jāņem par paraugu visiem tiem, kas grib no sirds kalpot dzimtenei. Bet viņa varoņa slava to nav padarījusi iedomīgu. Vilhelms saka: — Es neesmu padarījis nekā sevišķa. Esmu darījis tikai to, kas man bija jādara, kas bija mans pienākums, katra godīga patriota pienākums.

A. Markuse, „Cīņas" līdzstrādniece. SERŽANTS GRUNDE

Kādā iepriekšējā uzbrukumā T. sādžai, 200 metru no tās uzkalnā bija uzskrējuši mīnām un palikuši tur daži mūsu tanki. Labu laiku pretinieks mēģināja tos iegūt, lai izmantotu kā izdevīgu uguns pozīciju pret mums. Bet, nevarēdams izturēt mūsu uguns svelmi, viņš atkal un atkal bija spiests atvilieties uz iepriekšējo pakalnu.

īsi pirms mūsu daļu uzbrukuma vada priekšgalā izvirzījās seržants Grunde. Vads saņēma pavēli virzīties uz priekšu. Grunde apstājās tikai tad, kad galva atdūrās tankā. Viņam bija savi plāni. Slēpdamies no lodēm, piecēlās un, uzmanīgi atvēris lūku, ielēca. Pamēģināja iedarbināt motoru.

— Strādā! — Grunde gavilēja. Sagrieza mašīnu taisni un sāka aplūkot iekārtu. Lielgabals un divi ložmetēji pilnā kaujas gatavībā.

— Uguni! — nedaudz smīnot, nokomandēja pats sev un iedarbināja lielgabalu. Šāviņš asi pāršķēla gaisu un izsprāga blakus kādam vācu ugunspunktam. Abi ložmetēji viens pēc otra izmeta pa riekšavai nāvējošā metāla. Pretinieka lodes nespēcīgi saplaka pret tanka bruņām. Šāva arī artilērija. Sevišķi nikni strādāja kāds lielgabals pretējā uzkalniņa labajā pakājē.

— Tam nu katrā ziņā jāaizbāž rīkle,— nodomāja Grunde.

Pāris trīs granātas pretinieka lielgabalu apklusināja, nākošās galīgi to saārdīja kopā ar visu apkalpi. Un tāpat notika ar ložmetēju, kas sīkiem rējieniem steidzās atbalstīt lielgabalu. 77 šāvieni viens pēc otra smagi iekrita pretinieka pozicijās, sējot nāvi. Ložmetēji strādāja pamīšus: kamēr viens atdziest — šauj otrs. Grunde jau saskaitīja 24 izšautas lentes... Šinī tankā vairāk nebija ko darīt. Grunde mēģināja braukt — negāja, griezās tikai uz vietas. Izkāpis ārā, ievēroja, ka saplosīta kāpurķēde.

Pieplacis pie zemes, viņš aizlīda uz nākošo tanku. Tas pats. 77 šāviņi, mainoties ar asām ložmetēju kārtām, ievadīja jaunu kara dienu. Nāvi fašistiem!

Kad sāka pietrūkt munīcijas, noorganizēja piegādi. Sarkanarmiešiem Kļaviņām, Borkovskim, Zablevskim uzdeva piegādāt to no mašīnas ielejā. Vēl 77 šāviņi un 24 lentes... Saniknoti parvaronīgo cīnītāju, vācieši izsauca lidmašīnas. 22 fašistu maitas putni uzlidoja 12 reizes vienam padomju seržantam un 3 sarkanarmiešiem, nometot līdz 100 bumbu. Seržants Grunde turpināja savu darbu.

Pagāja diena un vēl nakts. Mazā rītausmā nākošā mūsu apakšvienība gāja ieņemt uguns poziciju. To ievērojis, vācietis no priekšējās ložmetēju ligzdas atklāja uguni. Seržants Grunde nolēma iznicināt ari to. Viņš to veica ar tiešā tēmējuma uguni.

Apakšvienība netraucēti ieņēma pozīciju uzbrukumam. Izšauti 255 šāviņi un 176 ložmetēju lentes. Iznīcināti 1 lielgabals, 2 ložmetēju ligzdas, 50 fašistu. Tāds ir Grundes rēķins.

Jezups Laganovskis

JEFREITORS URBĀNS

Jefreitors Urbāns bija nogūlies pie sava ložmetēja. Viņš novēroja sādžu. Fašisti apšaudīja ar mīnmetējiem un ložmetējiem. Visapkārt laukos kūpēja mīnu sprādzieni, kapāja ložu krusa.

Uzbrukuma laiks tuvojās. Vajadzēja sāki rīkoties. Urbāns vēl reiz apskatījās visapkārt. Ložmetējnieka skats apstājās pie diviem kokiem. Urbāns līda uz priekšu. Nokļuvis pie kokiem, viņš tur nolika vairākas bruņu cepures, tad līda atpakaļ.

Fašisti koncentrēja uguni uz viltus mērķi, bet Urbāns pa to laiku izārdīja savu ložmetēju un kopā ar kareivjiem aizlīda vāciešiem aizmugurē. Pēc dažām minūtēm, fašistiem pilnīgi negaidot, viņu aizmugurē sāka rībēt ložmetēja kārtas. Vācieši nobijušies metās uz visām pusēm, bet bija jau pārvēlu.

Spēcīgs „urā”! Mūsējie devās uzbrukumā. Vēl viena sādža bija atbrīvota no okupantiem.

V. Kalpiņš. MŪSU VARONĪGĀS SANITĀRES

Lielajā Tēvijas karā padomju sieviete apvijusi savu galvu ar neizdzēšamu slavas spožumu, kura priekšā nolieksies paaudžu paaudzes. Cīnī-tājs-vīrietis nekad neaizmirsīs nenogurdināmos stāvus, kas ienaidnieka līniju tuvumā lodā, zemei piekļāvušies un glābj dzīvības simtiem un tūkstošiem. Neaizmirsīs maigās rokas, kas sūrstošām vātīm pieskaras gādīgi un saudzīgi kā glāstot, kas neļauj veltīgi aizplūst nevienai asiņu lāsei. Arī Padomju Latvijas sievietes jau pirmajās kara dienās stājās Sarkanās Armijas rindās, lai atriebtu neģēlīgajiem bērnu slepkavām, lai atriebtu par izpostīto dzimtenes laimi. Liels un svēts ir viņu naids un liela un svēta ir viņu mīlestība, kas pārvar briesmas un nāvi.

Naids un mīlestība izaudzināja par varoni vēl nepieaugušo, tikai 17 gadu veco Tamāru Kalniņu. Kopš pirmajām kara dienām viņa strādāja ievainoto glābšanas darbu. Ienaidnieki no lidmašīnām aizdedzināja auto, ar kuru Tamāra evakuēja ievainotos. Viņi nošāva ari šoferi, un Tamāra viena pati izvilka no degošās automašīnas visus 15 ievainotos. Pati apdegusi, viņa vēl aizskrēja ar ziņu uz sanitāro bataljonu. Mazo varoni — komjaunieti T. Kalniņu apbalvoja ar Ļeņina ordeni.

Pieminot Valijas Tomsones vārdu, latviešu daļu cīnītāji naidā pagriežas uz ienaidnieka ierakumu pusi. „Mēs atriebsim viņas dzīvību simtkārt!” viņi zvēr.

Tomsone bija čakla un disciplinēta sanitāre savā rotā. pašaizliedzīga un bezbailīga kaujas laukā. Pati divreiz ievainota, tā centās vēl izglābt ievainoto komandieri, līdz slepkavīga lode viņu nonāvēja. Tomsone apbalvota ar Sarkanā Karoga ordeni.

Visi latviešu daļu cīnītāji ar dziļu cieņu un mīlestību runā par sanins-truktori Mildu Kandāti. Nav mazums cīnītāju, komandieru un politdar-binieku, kam viņa izglābusi dzīvību, riskējot ar savu. Kandāte arvien ir tur, kur palīdzība visnepieciešamākā, ikviens viņas apakšvienības cīnītājs to ir sastapis visbīstamākās vietās. Ievainoto glābšanas darbā viņu nespēj kavēt nekas — ne mīnu sprādzieni, ne ložu lietus. Viņa nepazist atpūtu ari kauju starpbrīžos. Kā savas rotas komsordze viņa visu laiku vada jauniešu politislco darbu, iedvesmo tos arvien jauniem varoņdarbiem. Par bezbailību, drosmi un izturību Milda Kandāte apbalvota ar Sarkanās Zvaigznes ordeni.

Darja Fiļipova 1905. gadā aktīvi cīnījās pret cara un baronu jūgu, pilsoņu kara laikā viņa cīnījās par padomēm. Un arī tagad, par spīti saviem sešdesmit gadiem, viņa palīdz iztriekt fašistu bandas no Padomju zemes. Kauju laikā bieži gadās, ka Fiļipova nostrādā bez miega un atpūtas vairāk kā divas diennaktis. Ar tādu pat rūpību kā kaujas pirmajā dienā, viņa pārsien ievainotos trešajā rītā. Felšere Fiļipova redz visu, kā katrs dara savu darbu, un neviens paviršāku apsējumu nedrīkst attaisnot ar nogurumu. Par pašaizliedzīgo, nenogurstošo darbu ievainoto glābšanā D. Fiļipova apbalvota ar Sarkanās Zvaigznes ordeni.

Jaunas kaujas izaudzinājušas jaunus varoņus. Valijas Tomsones vietā nāk desmits citu, kas ar tādu pat varonību un bezbailību atriebj viņas nāvi. Kopā ar Kandāti kaujas laukā varone kļuva komjauniete Zenta Ozola. Visa apakšvienība viņu lepni sauc „mūsu Zenta”. Visniknākā ugunī viņa sadzird katra ievainota vaidus un atrod piešautajā laukā spraugu, kā tam pielīst. $ī jaunā meitene nezina, kas ir bailes un nogurums.

No pirmajām kara dienām Sarkanās Armijas rindās stājusies rēzekniete Vera Kūkaja. Vairākkārt ievainota, viņa neiet savas brūces dziedēt aizmugurē. Rētu sūrstēšana divkāršo viņas drosmi un naidu. Tieši no ugunslīnijas viņa izvilkusi 61 cīnītāju un komandieri, pārsējusi vel vairāk. Kad nav ievainoto, Kūkaja vāc kopā patronas, piegādā cīnītājiem munīciju. Kādreiz kaujas laikā rodas stāvoklis, ka tankistam vajadzīgs palīgs. Vera Kūkaja dažās minūtēs iemācās rīkoties ar ložmetēju un savām acīm redz, ka viņas raidītās lodes pļauj fričus.

Komjaunietes Mirdzas Freimanes kara gaitas ir pilnas briesmu, viņas dzīve — nepārtraukta varonība un izturība. Viņa iznes ievainotos no vis-bīstamākām ugunslīnijām, viņa iet līdzi izlūkiem, viena pati viņa pielien vācu ierakumiem un atnes nošauto vāciešu dokumentus. Ievainota kājā un mugurā, viņa izvelkas ārā no ienaidnieka automātistu ielenkuma. Kā savas rotas komsordze un komjaunatnes biroja locekle kauju starpbrīžos viņa strādā organizatorisko darbu.

„Velns, ne sieviete!” saka N apakšvienības cīnītāji par savu sanins-truktori Slavu Kalmanoviču. Zem mīnu šķembu un ložu lietus viņa iznesusi vairāk kā simts ievainoto. Kādā kaujā no ierindas tiek izsists komandieris. Kad ieradās jaunais komandieris, Kalmanoviča sniedza tam vērtīgus norādījumus par ienaidnieka ugunspunktu atrašanās vietām. Flangos viņa pati sadalīja cinītājus, un tie uzvarēja. Sanitārā vadā, zem ienaidnieka uguns, viņa ievainotos pārsien tik labi, ka sanrota var tos evakuēt tālāk bez jaunas pārsiešanas.

Kas gan latviešu daļās nepazīst sanitāri Ievu Pliesmani, viņas gādīgās rokas un kvēlo sirdi? Kauju laikā pavadīt vairākas naktis bez miega, tas Pliesmanei neuzdzen ne nogurumu, ne padara viņu īgnu. Vienmēr laipna un smaidoša viņa uzmundrina pagurušos. Viņa arvien kautkur steidzas, kautko kārto, un ja Pliesmane kautko uzņēmusies, tad visi ir pārliecināti, ka labāk par viņu neviens to neizdarīs. Viņa ir partijas sekretāre sanitārā bataljonā.

Daudzas sanitāres par nenogurstošu un krietnu darbu apbalvotas ar medaļām „Par drošsirdību” un „Par kaujas nopelniem”. Lai minam Mariju Bitederi, Sofiju Skvorcovu, Annu Buli, Zelmu Bīroni, medmāsu Bergu, Gunriņu, Irinu Fedotovu, Petkeviču, Potici, Pētersoni. Liels un monumentāls ir sievietes cīnītājas tēls.

A. S.

UPURI SAUC PĒC ATRIEBES

Fašistiskie badmiras, iebrukuši Latvijā, izlaupīja, slepkavoja iedzīvotājus. Fašistisko banditu noziegumu saraksts ir bezgalīgi garš un smags. Hitlerisko banditu noziegumi pastāvīgi pieaug, jo zvēri cilvēku izskatā bez slepkavošanas nevar iztikt.

Pār fronti pārnācis latvju partizānis ziņo:

„Latgales pilsētās un miestos nošauti visi ebreji. Ar īstu izdzimteņu asinskāri iznīcināti gluži nevainīgi cilvēki, sievietes un mazi bērni. Iznicināti arī čigāni. Tos gan slepkavas nav ne kāruši, ne šāvuši, bet sadzinuši šķūnī un noindējuši smacējošām gāzēm.

Rundēnu pagasta iedzīvotāji apvainoti, it kā tie slēpuši 2 sarkanarmiešus. Par to tad maitu putni salasījuši 700 cilvēku: sirmgalvjus, sievietes, bērnus, sasējuši ar virvi kopā un nopļāvuši ar ložmetētēju.”

Lūk. ko raksta ārzemju laikraksti par fašistu briesmu darbiem Baltijas valstīs: Londona, 19. jūnijā (TĀSS). Ebreju labdarības organizāciju federācija Londonā saņēmusi ziņas no kāda bēgļa, ka hitlerieši un viņu aģenti Latvijas PSR okupācijas pirmajās 4 dienās nogalinājuši 25 tūkst. Latvijā dzīvojošo ebreju. Hitleriskie grāvēji terorizējuši ebreju kvartālu iedzīvotājus un konfiscējuši visu ebreju mantu bez izņēmuma. 29 tūkstoši ebreju sadzīti Rīgā geto rajonā, kur tie pašreiz dzīvo šausmīgos apstākļos.

Ierakstīsim arī šos neģēlīgos fašistu noziegumus bezgalīgi garajā apvainošanas rakstā. Neko mēs nedrīkstam aizmirst! Slepkavas saņems neizbēgamo sodu. Sarkanā Armija kopā ar sabiedroto Anglijas un Amerikas Savienoto Valstu armijām iznīcinās hitleriskos slepkavas un atbrīvos cilvēci no baigā rēga — fašisma.

P. P.

SISTEMĀTISKA LAUPĪŠANA

Hitleriskie vācu okupanti Latvijā nepārtraukti laupa latvju zemniekus. Tā ir pārdomāta un sīki izstrādāta laupīšana — pēc plāna. Vispirms katrs mājas kustonis reģistrēts, ausī iespiests skārda numurs, lai neviens zemnieks mājlopu nedrīkstētu izmantot savām vajadzībām. Lai latviešu zemnieks nevarētu lietot savā mājā savu govju pienu, kurš jānodod vācu rīmām, pārstrādāt sviestā, visi separatori atņemti. Separators tagad ir hitleriešu varu apdraudošs rīks, par kura turēšanu draud katorga. Kaut kāda noteikta nodokļa zemnieku saimniecībām nav, bet nepārtraukti uzliek nodevas, kuru izpildīšana nebūt nenozīmē, ka saimniecība ir tikusi vaļā no jaunām nodevām. Arī labība irvisa reģistrēta un atļauts uz kartiņām mēnesī uz vienu ēdāju samalt 14 kg rudzu. Visa pārējā labība pakāpeniski jānodod okupantiem. Zemnieki pretojas šai laupišanas sistēmai kā varēdami. Tā 30. augustā Kaunas radiofons sirdīgi ņēmās pamācīt zemniekus, kuri „nesaprot kara nozīmi”. Jo lūk, lielākā daļa zemnieku nepilda piena un olu nodevas, par ko stipri norūpējušies vācu varas vīri. Vācietis, lauksaimniecības padomnieks, ar parasto junkura bezkaunību pasaka:

„Ja lauksaimniecības nodevas ienāktu labi, mūsu valsts sevi varētu daudz labāk apgādāt ar produktiem”.

Vācijas badā mirstošie strādnieki prasa ēst un ēdamais jāmeklē okupētajās zemēs. Ja latvju zemnieks mirst bada nāvē, par to nebēdā, bet gan priecājas. Lašistu barveži ir deklarējuši un arī pilda savu uzskatu, ka visas citas tautas, izņemot vāciešus, ir nepilnvērtīgas un tādēļ iznīcināmas. Arī Latvijā, Lietuvā un Igaunijā nodevu politika tiek virzīta tā, lai zemnieks uz savas zemes nomirtu bada nāvē. Tas pats lauksaimniecības padomnieks 10. jūlijā izdevis rīkojumu par gaļas produktu sagatavošanu. Ar to tāpat neveicas kā ar pienu. Tagad pavēlēts — „kuri nav izpildījuši piena nodevas, tiem nekavējoši atņemamas visas govis”. Tāda pat ķeza vāciešiem ari ar olu nodevām. Par olu nenodošanu pavēlēts ņemt sodu no 6 līdz 10 markām par katru vistu. Bet tiem zemniekiem, kuri nebūs līdz 15. septembrim nodevuši olas, jāatņem visas vistas un cāļi. Ģenerālkomisārs bez tam vēl paziņojis, ka pret visiem tiem, kuri nepilda lauksaimniecības produktu nodevas, spers visbargākos soļus: atņems lopus, atņems visu saimniecību un pašus nosūtīs spaidu darbos. Sistemātiska, bezgalīga laupīšana un okupēto zemju tautu fiziska iznīcināšana ir fašistisko slepkavu ikdienas darbs.

HITLERS VIŅUS APMĀNĪJA

Pēc Hitlera bandu iebrukuma Padomju Latvijā, dažādas sugas noziedznieki steidzās skūpstīt Hitlera žandarmu zābakus un laipni piedāvājās pāriet Hitlera kalpībā. Kangars latviešu tautai ir pazīstams un viņam līdzīgus latvietis nīst līdz sirds dzijumiem. Kangars ir riebigs. Ja viņš jums sniedz roku, tad šķiet, ka jūs esiet sagrābuši rokā zalkti, — riebīgi glums, auksts un pretīgs, viņa dvaša smird pēc maitas, viņa skats ir bezkaunīgs, viņš gatavs ikvienam cilvēkam pārkost rīkli; savā dabā viņš ir nodevīgi laipns. Un, lūk, šāda tipa cilvēks šodien saka, ka Hitlers viņu apmānījis.

No kārtības sargu SS daļas Sarkanās Armijas pusē pārnācis Pēteris Alberts Stepiņš, no Naukšēnu Jungām. Kāda ir šī cilvēka biogrāfija? No 1935. līdz 1936. gadam viņš Latgales artilērijas pulkā ir aizsargs, pēc Hitlera bandu iebrukuma Latvijā iestājās Jēkabpilī policijas aizsargdie-nestā. Šķiet viss, kas vajadzīgs, lai būtu tautas nodevējs. Un tomēr šis cilvēks navvarējis nokalpot līdz galam Hitleram, tas ir, līdz tam laikam, kamēr latvju tauta viņu tiesās par nodevību. Viņš pārnāk Sarkanās Armijas pusē ar lūgumu, lai viņam saglabā dzīvību un ļauj pateikt taisnību par to, kam viņš tik labi gribējis kalpot, kura dēļ pat savu tautu nodevis, savu māti, līgavu un dzimteni. Mēs izpildām viņa lūgumu, lai to dzird visi. Pašreiz Latvijā vēl meklē tādus kā viņš, tas ir — tautas nodevējus.

Lūk, ko saka Pēteris Stepiņš:

„Mūs Hitlers apmānīja, uri apmānīja smalki. Kad janvāra mēnesī mūs sūtīja uz austrumu fronti, tad teica, ka, mūs sūta uz vienu mēnesi. ka, lūk, pēc mēneša Sarkanā Armija būšot likvidēta un mēs braukšot atpakaļ uz mājām. Pagāja mēnesis un tad mums pateica, ka pēc 3 mēnešiem mūs sūtīšot atpakaļ. Nu ir jau trīs mēneši, un tomēr mēs sēžam purvos pie līmeņa ezera un nesaprotam, kāpēc mēs sēžam. Pēc trīs mēnešiem es slepus, ar draugu palīdzību, dabūju no mātes vēstuli. Viņa raksta, ka meitene, kuru es mīlēju, ir izsūtīta uz Vāciju un ievietota Hamburgas atklātā namā Hitlera gestapoviešu izpriecai. Lai nolādēts Hitlers! Muša pirms sprāgšanas nejauki kož!” izsaucās Stepiņš.

„Mūs muļķo. Janvārī mūs aizsūtīja uz Pieskanu, vēlāk uz Porhovu un tad uz Gedovičiem kaujā pret partizāniem. Es apsaldējos. Silto apģērbu, ko Latvija vāca it kā mums. paņēma vācieši. Mums kā suņiem atmet to, kas vāciešiem palicis pāri. Mums piederīgie sūta pēdējo maizes kumosu, bet to apēd vācieši, un mums pat nepasaka. Es esmu ne vienreiz vien dzirdējis vāciešus sakām: „Lettische Schwein”. Vēstules no piederīgiem mēs nesaņemam un mūsu vēstules. ko sūtām, nelaiž uz Latviju, jo vācieši baidās, ka tad mūsu piederīgie uzzinās par to stāvokli, kādā mēs šeit esam. Kad mūs sūta kaujā, vienmēr no muguras nāk vācieši ar ložmetējiem. Man pietiek” , nobeidz Stepiņš, „labāk, ja vajadzīgs, mirt no godīgas lodes, nekā palikt par barību maitas putniem - Hitlera bandām”.

Та ir isa viena cilvēka biogrāfija, bet no tās daudzi var mācities. To saka cilvēks, kas izbridis visu Hitlera netīrumu zaņķi un beidzot sapratis, ka piemānīts.

Ž. Spure.. MĒS ATRIEBSIM

Mūsu rokās ir nokļuvušas vācu lidotāja Jozefa Setera, unteroficiera Zellinga un Millera dienasgrāmatas.Visi trīs šie vācu riebekļi ir bijuši Rīgā un savus pastrādātos mežonības un izvirtības darbus sīki ierakstījuši dienasgrāmatā, lai vēlāk varētu lasīt priekšā citiem hansiem, mak-šiem un fričiem, lai tad kopīgi varētu ņirgāties par Latviju, par latviešu meitenēm un par visu to, kas latviešu tautai mīļš un dārgs. Minētie trīs hitlerieši ir nosisti. Labi tēmēta sarkanarmieša lode tos nobeigusi.

Sāksim ar riebekli Sēferu, kura apraksts sākas šādi:

„Rīgā no Varšavas ieradāmies naktī. Mums atļāva apskatīt pilsētu. Kopā ar Hansi Zēgeru tūlīt devāmies meklēt prieka mājas. Pa ceļam mums pievienojās kāds piedzēries feldfēbelis. Viņš jau Rīgā trīs mēnešus. Viņa uzrādītajā prieka mājā man iedeva skaistu latvieti. Viņai bija tikai 16 gadu. Viņa bija nikna kā kaķe. Mana seja ir saskrāpēta līdz nepazīšanai.”

Izdzimtenis — iops sīki aprakstījis, kā viņš mocījis bērnu un priecājies, kā viņam to izdevies pievarēt. Nerunājot nemaz parto, ka bērni ir ar varu sadzīti atklātos namos hitlerisko izvirtuļu uzdzīvei — šie bērni vēl tur, saistīti, ar savām bezspēcīgajām rokām pretojas un naidā cenšas, ja ne vairāk, izskrāpēt sātanam acis, atriebt par atņemto un izmocito bērnību, par dubļos samīto dvēseli. Mums jāpārvēršas par naida kamolu, kurā Ievēl tikai viena vēlēšanās: iznīcināt riebīgo būtni, ko uz mūsu planētas sauc par hitlerieti. Zvēri tie nav — zvēri tā nedara. Tas ir jauna veida mēris — brūnais mēris. Fašists ir drošs un varonis, kad viņa priekšā stāv 16 gadus veca meitenīte, bet viņš baidās no sarkanarmieša, viņš baidās no partizāna, viņš baidās no latviešu tautas.

Paklausies, ko viņš bailībā šļupst. Zellings raksta savā dienas grāmatā:

„Pirmām kārtām devos uz Vērmaņa dārza restorānu. Tur ieeja atļauta tikai mums — vācu virsniekiem. Vakarā devāmies papriecāties. Zaldātu teātros nav grūti pamielot acis pie kailām sievietēm. Mums tur pastāstīja, ka vienam no teātra atgriezties bīstami, bet atgriežoties barā. es nejutu nekādas bailes."

Fašistiskais bandīts un izvirtulis ir „varonis” tad, kad mielo acis pie kailām sievietēm, kad aplaupa mierīgos iedzīvotājus, kad moca bērnus. Bet vakarā uz ielas viņš iet, ieķēries otram Flansim biksēs, drebēdams kā aita. Viņš zina, ka šķietami klusā Rīga ir ienaida pilna pret vāciešiem. Rītos uz ielām atrod nosistus fričus. Neglābj viņus ne nodevēji — policisti uz stūriem, ne vācietim pārdevies pastaljancis.

Un beidzot riebeklim Milleram jāatzīstas savā dienasgrāmatā: „Daudzi latvieši vēl ir boļševisma pilni”.

Та ir taisnība. Latvieši ir boļševisma pilni, tie ir īstie latvieši. Dankers un viņa banda taču nav latvieši, to fricis ir pareizi pateicis.

Un kad strēlnieki — gvardisti atgriezīsies mājās, kad tauta kā viens vīrs pacelsies, tad savu algu saņems kā kungs, tā kalps, kā tie, kas bērnus moca, tā tie, kas stāv uz stūra un apsarga atklātos namus. Par visu, it visu tiks atmaksāts.

Ž. Spure. NO VĀCU LAUPĪTĀJA DIENASGRĀMATAS

Kāds hitleriskais bandits no Baden-Badenas savā dienas grāmatā sīki atzīmējis savus „saimnieciskos ienākumus”. Ar vācisko kārtības mīlestību šis Jevidrichs Brauns sīki uzskaitījis, ko viņš nozadzis, būdams Francijā un ko viņš paspējis nozagt Padomju Savienībā. Laikā no š. g.

8. marta līdz 26. aprilim šis āriskais zaglis i'ranču tautai nozadzis 6 pakas un aizsūtījis uz Vāciju. Neko lielu viņa priekšgājēji nav' atstājuši, jo uzskaitītajos priekšmetos ir tādas lietas: matu tīkliņi, zobu sukas, zobu pulvers, kabatas drāniņas. Tālāk par apakšbiksēm Francijā šis zaglīgais Brauns netiek. Toties viņš ļoti ražīgi „karo” Padomju Savienībā. Laikā no šī gada 9. jūnija līdz 10. septembrim padomju ļaudīm nozagtas un aizsūtītas uz Vāciju 49 pakas ar dažādām mantām. Austrumos šis kriminālnoziedznieks ir ticis pie drusku labākām mantām kā rietumos. Kaut kur Kijevas apkārtnē hitleriskais bandits sācis ar biksēm, zināms, nav aizmirsis ari bikšturus un ziepes. Tad līdz Kurskai nav neviena ieraksta. Kurskā ticis pie tējas, kuru sūta uz zagļu, blēžu un laupītāju nometni Vāciju.

Var pabrīnīties, ciktas ir bijis plaša vēriena zaglis. Zinām, ka ir kabatu zagļi, bēniņu zagļi, vasarnīcu zagļi, bet Brauns ir universāls zaglis. Viņa zagto mantu saraksts ir tik plašs, ka nav iespējams visus priekšmetus nosaukt. Galvenais — drēbes un apavi. Tā 29. augustā viņš piezīmē: Nosūtīju sūtījumu — tikai vienu kažoku īpastripoiums Brauna). Jādomā, kažoks nav bijis vienkāršs, ja zaglis to sevišķi atzīmējis. 27. augustā nosūtījis paku ar — striķiem. Bet 18. augustā nosūtīta vesela paka ar sukām un mākslīgiem zobiem. Savu tiesu — drusku padomju zemes, lai varētu sapūt — Brauns ir saņēmis. Bet tie, kuri slepkavas-braunus palaida vaļā, kuru uzdevumā brauni slepkavo un laupa — hitleriskie ober-banditi — atbildēs tiesā kā vienkārši laupītāju barveži. Brauna ieraksti būs tikai lieks viņu noziegumu pierādījums.

Jānis Niedre. OTRA PUSE

— Kas? — Obersts fon Dinkopfs pārtrauca ziņotāju. Papēži iegriezās grīdas dēlos. Viņš nostājās preti runātājam ar saviebtu seju: — Ko jūs iedrošināties?— Nokapāja vārdus balsienu pēc balsiena kā ar kapli.

Obersts bija paradis izturēties pret saviem apakšniekiem acīm redzami nevērīgi. Tāpēc, ka viņš bija obersts fon Dinkopfs, kas varēja savu ārisko izcelšanos pierādīt pat līdz desmitai paaudzei un frontē komandēja ne vairāk un ne mazāk kā veselu SS izlases divīziju. Leitnanta Soba ziņojums izsita hitlerieti no ierastās lomas. Pagriezies ar visu muguras platumu pret zemnieku istabiņas logu, kurā raugoties viņš mēdza uz-ldausīt instruktoru un virsnieku raportus, obersts neslēpa satraukuma vaibstu. Stūrī pie galda sēdošie trīs štāba darbinieki - adjutants un virsnieki — to manīja un zīmīgi samirkšķināja acis: sak, ķēra gan vecajam dziļā āderē.

Patiešām, tas, ko oberstam nācās dzirdēt raportā, varēja satraukt pat armijas komandieri fon Siltu, cilvēku, ko dēvēja par āriešu pārcilvēka ideāltipu.

— Atkārtojiet, atkārtojiet! — obersts norija guldzienu rīkles galā.

Viņam likās, ka plecos un skaustā iemeties žņaudzējs. Zemo griestu

zemnieku istabiņa likās zema un spiedīguma pilna. Visapkārt dunēja un dārdēja zeme un debesis. Te tuvāk, te tālāk ap mājiņu smagi grāvieni ārdīja zemi. Vēl neizbirušās logu rūtīs ik pēc sprādziena iekvēlojās spilgtas gaismas atplaiksnojums. Kā liela ventilatora spārni griezienā iesarkanas blāzmas kūļi iedegās un nodzisa ap istabas vidū sastingušā leitnanta stāvu. Cieši līdz ceļgaliem tīteņos nomiegtiem kāju lieliem, īsos svārkos iespīlētu vidukli, siksnām apkāries, viņš stāvēja izstiepies kā stīga, notriepies no galvas līdz kājām kā kāds dūņu vērsis. Stāja viņam bija nevainojama: kreisās rokas pirksti cieši piemiegti bikšu šuvei, labās taisni kā skaliņi pie augstas, zīmotnēm izraibotās cepures. Sausām lūpu kustībām leitnants Sobs atkārtoja tikko priekš pusminūtes nodoto ziņojumu.

— Operācija sabrukusi, jūs sakāt? Un abi jaunā tipa lielgabali ienaidnieka rokās? Abi! — obersts fon Dinkopfs nenocietās līdz ziņojuma nobeigumam. — Vai tā jūs sakāt?

— Kā pavēlat, Herr Oberst! Pasākums neizdevās. No flanga uzbrukušais ienaidnieks atņēma mums abus lielgabalus.

— Ļurbas un mērkaķi! — komandierim izspurkšķēja no mutes siekalas.

— Herr Oberst, atļaujiet piezīmēt. Jūsu pavēli rota izpildīja sīkumos. Paviršību vai nolaidību mūsu pusē nav:

— Jūs tā domājat? Bez kļūdām un nolaidības atdevāt jaunās konstrukcijas izmēģinājuma lielgabalus? Kā kādu grabažu, aizmetāt kā saburzītu avīžu lapeli? Un pat to gruvekļu kaudzi, to V sādžu nevarējāt ieņemt.

— Krituši piecdesmit trīs cilvēki, — leitnants Sobs mēģināja iebilst.

— Ak piecdesmit trīs cilvēki! — obersts fon Dinkopfs saslējās visā augumā. Viņš bija pārvarējis jau savu pirmo pārsteigumu un atkal ieņēma pārākuma cilvēka pozu. — Manis pēc jūs varat zaudēt simtreiz piecdesmit trīs cilvēkus, bet lielgabalus nedrīkstēja pamest, — noteica un atkal pagriezās pret logu. - Kāpēc nav ieņemta V sādža?

— Mēs sastapām negaidīti sīvu pretestību.

- Negaidīti sīvu pretestību? Sastapāt pretestību! - obersta balsī jau bija samanāma nievājoša pieskaņa.

- Kā pavēlat. Visā kreisajā spārnā novietojušās krievu gvardu daļas un pret V sādžu un labajā flangā, kur trešajai apakšvienībai vajadzēja izlauzt ceļu apgājienam, kā zināt, atrodas latviešu strēlnieku daļas.

- Klusēt! - obersts trieca papēdi uz grīdas. - Leitnant Šob, jūs esat sasapņojusies meitene, bet ne zaldāts. Vācu zaldāts, kas baiļojas boļševiku, ir lupata. Varbūt jūs vēl sāksiet runāt par latviešu strēlnieku leģendāro varonību? — viņš ņirgādamies pievilka lūpu kaktiņus. — Leitnant Šob! Nav tādu Sarkanarmijas gvardu un nav arī nekādu leģendu! Sapratāt?

Obersts Dinkopfs smagi pagriezās atkal pret logu. Arā, dziļajā krēslā, garām pussagruvušo māju sienām, savus trīs vai pat vairāk kilometrus uz priekšu, kur ierakumu līnija, locījās un lēkāja krāsainas uguns šautras. Lielus lokus debesjuma tumšumā iestiepa sarkanas un zaļas bumbiņas. Artilērijas un mīnmetēju apšaudīšanās sāka dzist. Abas karotāju puses nobeidza vāciešu neizdevušos uzbrukuma pasākumu.

- Pazaudējuši lielgabalus — lielgabalus pazaudējuši,— obersts, sīki krikšķinot, kodīja lūpas. Viņam likās, ka zobi kļuvuši sāpīgi un spiežas uz augšu. — Lielāku nejēdzību nevarēja iedomāties! Viņa izlases daļai nodod izmēģināšanā jaunizgudrojumu, bet šie kurpnieki, ne kareivji aizved tos ienaidnieka pozicijā un vienkārši pamet. Cīnies nu ar tādiem!

-Leitnant Šob, - viņš pēkšņi apcirtās apkārt. -Man šķiet, jūs agrāk dzīvojāt Latvijā?

- Kā pavēlat, Herr Oberst, Rīgā.

- Nu tāpēc. Birģelīgā izlaidībā nostāvējušās asinis. Vācu tautas karotāju ideāli nogulēti bodnieku ģimeņu dūnu pēļos. Protams, protams, — viņš kā brīdinot pacēla pret leitnantu roku. - Jūs bijāt ieslēgušies vācu atdzimšanas kustībā. Jūs darbojāties līdzi vācu birģeļu strēlnieku sporta biedrībās. Svētdienās jūs staigājāt līdz ceļgaliem baltās zeķēs. Uz bulvāra un, tikuši tirgū pie olu groza, cēlāt roku fīrera sveicienam. Māžojāties rītā un vakarā. Jūs apmierinājāties ar nožēlojamām eksistences iespējām kā minoritāte un siekalojāties ap domām, ka atnāks kāds, kas iecels jūs atkal kungu kārtā. Putnu biedēkļi, ne Lielvācijas karotāji!

Iepīkstējās lauku telefons. Plecos ievilktu galvu štāba darbinieks pastiepa Dinkopfam klausuli.

- Kondors septiņpadsmit. Jā gan. Pats pārbaudīšu. — Ejiet, — obersts, sniegdamies pēc mēteļa, pameta ar roku vēl vienmēr raporta turpinājumam gatavam virsniekam.

Tievi samiegtu vidukli štāba darbinieks — neparasti garu degunu un Ūsiņu zem tā — traucās trokšņaini no galda, lai palīdzētu savam plecīgajam komandierim. Obersts nepatikā rauca sārto, plankumoto vaigu un novilka caur zobiem: — Nevajaga! — No sliekšņa viņš atkal pagriezās atpakaļ:

— Aizeju uz trešo pulku. Būšu pēc pāris stundām.

— Boļševiku maitas! — Dinkopfs pukojās pie sevis, platiem soļiem kāpdams pāri dubļu peļķēm.

Laipodams nelikās manām, ka abiem pavadoņiem — automātistiem kaujas apkabē grūti tikt viņam līdzi. — Bet pagaidiet jūs man! Es jūs mācīšu tiepties! Oberstam fon Dinkopfam ir armijas pavēle un obersts fon Dinkopfs arī zinās, kā pavēli izpildīt. Obersts fon Dinkopfs nav nekāds sasapņojies Rīgas baltvācu puišelis, bet īstas triecienu divīzijas komandieris.

Padomju—vācu frontē obersts fon Dinkopfs atradās pavisam neilgu laiku. Kad pēc sakāves pie Maskavas vācu virspavēlniecība steigā vilka kopā visus vīriešus jaunām rezervēm, baronu Dinkopfu iecēla par „Bis-marka” izlases divīzijas komandieri. Patiesību sakot, nosaukums „izlases divīzija” šoreiz bija jāuztver burtiskā nozīmē. Tanī bija izlasīti nevaldāmākie skandālisti un galvas griezēji no visiem vācu okupēto zemju garnizoniem. Vācu virspavēlniecība nepamatoti cerēja, ka viņi būs tikpat nevaldāmi arī kā karotāji frontē. Bet tā nebija pirmā fašistu virspavēlniecības vilšanās. Obersts Dinkopfs raudzījās nākotnē cerību pilnām acīm. Viņš bija idejisks hitlerietis. No 1919. gada, kad pēc nesekmīgā fon der Golca un Bermonta—Avalova pasāktā austrumu sirojuma nācās pamest savas muižas Dundagas apkārtnē, nomest dižciltības pelerīnu un kādu gadu pat trīs mēnešus agri celties un sēdēt uz bukas kā sakņu izvadātājam Elamburgas tirgū, Dinkopfā uzkrājies tik liels karotāja spraigums, ka viņš bija gatavs ar vēl nederīgākiem zaldātiem uzbrukt veselai Sarkanās Armijas daļai. Tomēr frontē nebija tā kā vajadzētu. Pasāktie uzbrukumi kā nesekmējās, tā nesekmējās. Bismarka divīzija kā niķīgs zirgs mālainā grāvja krastā mīdījās uz vietas un pat vilkās atpakaļ.

— Sasodītie boļševiki! — obersts Dinkopfs sažņaudza cieši dūres mēteļa kabatā. — Ne cilvēki, bet ērces, kas iezīdušās zemē. Neiznīdēt tos ne ar bombardējumiem no gaisa, ne ar lielgabalu, ne mīnmetēju uguni, ne tanku uzbrukumiem. Un tagad vēl šo divu lielgabalu zaudējums! Citādi nav — to būs izdarījuši latviešu daļu izlūki. Par to viņš pārliecināts. Mīkstčauļi, īsti mīkstčauļi bijuši viņa dižciltīgie senči. Ja agrāk muižnieki nebūtu apmierinājušies tikai ar ādas slokšņu dīrāšanu no latviešu mugurām, bet būtu reizē novākuši ari viņu galvas, kā to pareizi saka fon Rozenbergs, tad tagad visādi sarkanie strēlnieki nemaisītos pa kājām. Tomēr — kā atdabūt lielgabalus? Jaunas konstrukcijas lielgabali nav bērnu spēle. Par tiem nāksies atbildēt. Muļķa leitnants Sobs to nepateica, bet viņš pārliecināts, ka ari šoreiz vainīgais neviens cits kā latviešu izlūku vadonis Skalders. Tas viņa — šī latviešu velna darbs! Kādas galvas sāpes šis Skalders ar saviem izlūkiem nav viņiem sagādājis! Te nozūd atsevišķi zaldāti, te uzlido gaisā lauku virtuve ar visiem pavāriem un ēdējiem. Sis sātans cilvēka sejā neļauj mierīgi gulēt nevienam pulka komandierim.

Nu kaut vai ņemsim nakti, kad viņš sniegā novietoja patafonu un sāka muzicēt. Vācu zaldāti zaudēja galvas. Gāza sniegā īstu viesuļuguni, atsegdami sešu ugunspunktu atrašanās vietas. Un kas pēc tam notika ar šiem ugunspunktiem? Boļševiku lielgabalnieki to vien bija gaidījuši.

Apvidu, kur novietojies trešā pulka štābs, tikai pa paradumam dēvēja par sādžu. No astoņdesmit ēkām saglabājušās astoņas, bet arī tās izskatījās tādas, ka nebūtu vis būvētas, bet viesuļa samestas. Ēkām jumti apskrubuši, logu vietās apšķemboti melni caurumi. Starp retiem kociņiem apogļoti žogi, ķieģeļu gruvekļu kaudzes. Visas malas pilnas koku gabaliem un apdegušām grabažām. Uz purva pusi, zem vītoliem bija puslīdz saglabājusies zemnieku būdele. Tani tad ari novietojās trešā pulka štābs. Bija tumšs. Krēsla jau sabiezējusi naktī.

Trešajā pulkā sagudrots asprātīgs pasākums. Pirms pāris dienām Bismarka divīzijai no aizmugures atsūtīja kādus divdesmit bijušos Latvijas policistus, aizsargus un robežsargus - vīrus, kas Padomju Latvijā zaudējuši savu pogu spožumu, balsu skaļumu un dzīves siltumu. Protams, viņi bija un palika zemākās markas, banditi, bet, kā sacīts tautas parunā, bada laikā pat vilks lasa dzērveņu ogas. Vācu pavēlniecība viņus ietērpa sarkanarmiešu tērpos un cerēja veikt lielas lietas. Sim pasākumam vajadzēja noteikti sekmēties. Tāda pārliecība bija oberstam fon Dinkopfam, tāda fon Siltam un zemākai hitleriešu virsniecībai. Skaidrs, ka pasākuma izgudrotājs štāba kapteinis Simpfens laimēs derības. Pudele šampanieša un pagrabā ieslodzītā spītīgā krievu meita ir viņa. . .

Kodīgu izgarojumu piesūcinātā istaba ar cieši nosegtiem logiem ļaužu pārpilna. Griestos iespiestās trīs mazās elektriskās spuldzītes neizdalīja nevienas gaišākas ēnas. Gar tarakānu notašķīto dēļu sienu, kas krāsns līnijā sadalīja zemo istabu divās daļās, nostādīti diversanti sarkanarmiešu tērpos. Vairāki vāciešu virsnieki salīkuši dirnēja uz soliem, divi leitnanti sēdēja uz galda malas, šūpoja nobristos zābakus un ņurdēja.

Pārģērbtie diversanti ņirdza tiem pretī savus zobus. Cilvēki un viņu sejas ietītas sūros tabakas dūmos.

— Uzmanību, mierā! — iesaucās kāds, komandierim ienākot. Obersts nolūrēja caur pieri ir tajos, kas ierindā, ir tajos, kas istabas vidū. Viņam iestājās pēkšņa pretīguma sajūta. Vai tā viņa daļa? Vai tādiem jābūt disciplinētiem vācu karotājiem? Lūk, leitnants atplēstu apkakli, nospe-ķotu svārku priekšu, dubļos nobristiem puszābakiem, miera stājā šūpo vidukli. Resnītim oberleitnantam pat tabakas tītenis mutē! Te daži atgādināja īstus Hamburgas saules brāļus, kādus viņš iepazina, ar klibo Cecīliju izvadādams tirgū sakņājus. Šņabja deguni!

Bet šie latviešu salašņas nokļūs boļševiku aizmugurē? Abi lielgabali vēl nekur nebūs aizvesti. Varbūt viņi pievāks vēl to nolādēto Skalderi... Fon Dinkopfs norija rīkles galā sakrājušos sāju kumosu, sāka sausi izdalīt pavēles. Savervētie latvieši nesagaidīja laba ceļa novēlējuma. Uz vietas viņiem vajadzēja pagriezties pa labi un — pazust. Tad obersts, glūnēdams klātesošos, vairākas reizes šķērsoja istabu. Viņam krūtīs vārījās, vajadzēja runāt. Tik daudzreiz bija pārdomājis, ka nepieciešami modināt apziņu viņam padotajos. Uzrunāt tos, pārliecināt, aicināt... Bet komandieri klusēja, nolādēti aizdomīgi klusēja. Fon Dinkopfs sajuta, ka šis klusums nav viņam labvēlīgs. Tāds kā rūgts ābols iecirtās zobos.

Trešajā pulkā vispār daudz nodarbojās ar filozofēšanu. Vienību komandieri spriedelēja par zaldātu disciplīnas pārkāpumu cēloņiem. Iedomājieties, kādi prātnieki, - sāks meklēt cēloņus! Fon Dinkopfu pārņēma niknums. Viņš nespēja savaldīties, nespēja niknumu iesūkt sevi.

— Himmelštink! — viņš uzbļāva pulka saimniecības daļas vadītājam, — Himmelštink, es jūs nodošu tiesai! Šodien jūs man atkal atsūtījāt pieprasījumu pēc gaļas un zirņiem... Vai jūsu galvas dobumā nekas vairs neturas iekšā? Daļas apgādāšanai ar produktiem jānotiek tikai uz okupētā rajona iedzīvotāju rēķina. — Pateicis paraudzījās īgnām acīm intendantā un taisījās uz durvju pusi. Viņam netikās runāt ar gaļīgo viru, — saimniecības daļas vadītāju, kas staigāja, laizīdams savas biezās lūpas kā vecmeitas kopts runcis un veikalnieciski plātīdams rokas sarkaniem, truliem pirkstiem un žēlojās par pārtikas grūtībām. Dinkopfs zināja, ka šis snaudīgais resnītis ik pārnedēļu nosūtīja uz Vāciju saviem tuviniekiem ne vienu vien tauku kilogramu un ka frontē tirgojās ar pārtiku kā viszemākās rnarkas spekulants. Bet darīt tam nekā nevarēja. Himmelš-tinks savas lietas nokārtoja tā, ka gailis pakaļ nedziedāja.

Dinkopfs izgāja laukā. Naids bija silta, bet nemierīga. Gaisā dunēja lidmašīnas, brīžiem te, brīžiem citā iecirkni. Obersts brītiņu nostāvēja

pagalmā, raudzīdamies uz to pusi, kur aizgāja latviešu diversanti. Tur viss šķita klusu un mierīgi.

— Kaut ko viņi tomēr izdarīs, — norūca jau krietni nomierinājies. Atbīdīja cepuri vairāk pakausi un gāja atpakaļ uz komandpunktu. Nekas nebija mainijies. Stābisti dirnēja kā pirmīt. Priekšnieku ieraudzījuši, slinki uzrausās kājās. Obersts izlasīja ziņojumus, palapoja avīzi. Atspiedies ar muguru pret platiem krievu krāsns sāniem, klausījās telefona aparāta pīkstienos.

— Vai no trešā pulka vēl ziņu nav? — viņš ik pēc laiciņa apjautājās.

Obersts tagad bija cilvēks, kas baiļojas par savu pasākumu. Bet gaidīto ziņu kā nebija, tā nebija. Tikai līdz ar nespodras miglas piesūcinātas dienas iestāšanos, pēdīgi pār slieksni pārkāpa trešā pulka komandieris majors Fišers. Nogurušu seju, asinīm pielijušām acīm viņš nevīžīgi pielika ādas cimdos ietērptos pirkstus pie salijušās cepures malas.

— Atļaujiet ziņot: operācija neizdevās. Bauru vienību boļševiku strēlnieki ievilinājuši slazdos un pilnīgi iznīcinājuši. No divdesmit trim vīriem paglābušies divi.

— Nolādēts! - Dusmu uzplūdumā obersts fon Dinkopfs nometa zemē iesmēķēto papirosu. - Tie banditi ir nodevēji, viņi jānošauj uz vietas!

— Tiks izdarīts, — kā pavēlat. — Majors Fišers, nenolaidis pirkstus no cepures malas turpināja. — Naktī mūsu astotā iecirknī atkal ielīdis latviešu izlūks Skalders ar saviem zeļļiem, uzspridzināta smago mīnmetēju munīcijas noliktava.

— Kas? — Oberstu Dinkopfu pārlēja sārtums līdz pat matu galiem. — Atkal Skalders?

Komandieri pārņēma tāds niknums, ka viņš vienā mirklī piemirsa savu dižciltību, piemirsa vēso nicināšanas attieksmi pret līdzcilvēkiem un pierādīja, ka kādreiz Hamburgas tirgū pavadītie mēneši, lamājoties ar saules brāļiem, viņam iezīdušies dziļāk asinīs kā muižnieciskā jaunība. No obersta mutes izplūda tik jēlas un skaļas lamas, ka pat šai ziņā izsmalcinātiem štābistiem kļuva karsti. Viņi stāvēja, pārgrieztām acīm izstiepušies prūsiskā stājā, majors Fišers. tāpat pirkstiem pie cepures malas nepilna soļa atstatumā no durvīm.

— Ja jūs nekam nederat, tad ejiet pie velna! — Obersts pēdīgi atrāva līdz pusei frencim krūtis un nometās pie telefona aparāta. — Ja jūs nevarat noorganizēt nevienu operāciju, tad es to izdarīšu. Ar Skalderu es tikšu galā... — Runā „kondors” septiņpadsmit, — aizelsdamies viņš bļāva klausulē. — Lai „Vessers” nekavējoties nogādā man visas ziņas par to latviešu bandītu Skalderu. Jā gan, — man personīgi. Klausie-ties pavēli! Izziņojiet pulksten astoņpadsmitos un piecās pie manis visu pulku komandieru apspriedi. — Nometis klausuli, obersts, nez kamdēļ, pakratīja adjutantam ar dūri. Tad pameta Fišeru un visus citus istabā, uzvilka mēteli un nosvērtiem soļiem nokāpa pa zemnieku mājas stāvajām kāpnēm.

— Pēc taisnibas šos divīzijas komandējošos neliešus vajadzētu apšaut. — Rokas uz muguras sakrustojis, obersts apstājās bijušās sādžas ceļa vidū.

Visapkārt mētājās izdegušie ķieģeļu gabali un apogļoti baļķi. Māju bija atlicis maz un tās pašas lielgabalu lādiņu saārdītas. Likās pēc sērkociņu kastiņām, kuras sašķaidījusi smaga dūre. Līdz pamatiem nodegušo māju vietās rēgojās zilgani rūzganas sadegušas dzelzs gultas, liesmās apsviluši čuguna podi, gabalos sadrupuši šujmašīnas kāja. Uz sašķiebta žoga lietus mērcēja apdegušas kreklu driskās.

Obersts sāka spārdīt apdegušu metāla stīpu. Spārdīja un caur pieri šķielēja lupatā uz sētas. Tā viņu kaitināja, neganti kaitināja. Skaidri kā izsmiekls oficiālai instrukcijai par okupēto apvidu bieži apdzīvoto vietu eiropizēšanu. Pagaidiet tikai! Viņš grib zināt, kas to draņķi te izkāris? Ja vajadzēs, pakārs arī tos divus sādžā dzīvus palikušos krievu večus, vecenes un pusaudzi. Zobos vis neskatīsies. Jau gribēja saukt pēc zaldāta, bet pēkšņi kaut kas iekrita prātā, paceltā kāja palika saliektā stāvoklī.

Obersts saguma savā staltumā un sāka skaļi smieties. — Kvēpu pulveris!.. īsts kvēpu pulveris. Piepeši viņš atcerējās, ka senāk viņa tēva muižā latviešu zemnieki dedzināja linu lupatas kvēpu pulverim, kur iek-veldināt šķiltavu kramu dzirksteli.

— Arī turpmāk mužiki paliks pie šķiltavām un kvēpu pulvera. Dinkopfs savilka smīnā lūpu kaktiņus. Sērkociņus nedrīkst dot Lielvācijas koloniju ļaudīm. Nedrīkst!.. Lielvācija nedrikst pieļaut saviem vergiem rotaļāšanos ar uguni. Jā — Lielvācija. Kad beidzot varēs sākties pasaules lielvalsts pārkārtošana par pasaules ideālvalsti? Viņš ar ilgošanos gaida to bridi. Lielvācija būs vēl pilnīgāka par Platona aprakstīto ,.zelta laikmeta” valsti, ko tik saistoši notēlojis Zigfrids Kadners savā grāmatiņā. Patiesībā Kad-ners nav šo jautājumu iztirzājis pietiekami āriski. Pierādīdams, ka kādreiz pasaulē visas kultūras sākumi bijuši saistīti ar ziemeļu rasi. viņš to darīja tik jūsmīgi, ka var rasties šaubas par ģermāņu šodienu. Toreiz viss sākās no ģermāņiem. Ģermāņi bija viss. Gribēja — deva kaut ko kultūrai, negribēja — nedeva. Un citas tautas bija laimīgas. Bet šodien? Pat ragā saliektie poļi un skrandainie grieķi dzīvo ar boļševiku vārdu mutē...

Domas atkal pārlēca pie frontes. Nudien, tā var sākt jukt prātā. Kā var normāls cilvēks izskaidrot hitleriešu armijas neveiksmes? Techniskais pārsvars, kara dresūra, prūsiskā kārtība, graujošs spēks, kura nepazist vēsture. Bet neveiksmes. Nu kaut vai šinī sektorā: vāciešu pusē ir pat apvidus priekšrocības, piegāde pašlaik labāka nekā šai nolādētā ķīlī piespiestiem sarkano pulkiem. No kādas vielas tad radīti cilvēki, jāprasa, kurus pat vismodernākās tērauda mašīnas nesamaļ? Visslavenā vācu Krupa tērauda mašīna nevar tos pārvarēt! To pašu Skalderu šai frontes iecirknī medī jau veselu mēnesi, bet beigās iznāk, ka medījums ir nevis Skalders, bet hitleriešu armijas virsnieki un kareivji. Viņiem arī tehnika jau pārāka pārvācu tehniku...

īgns kāpa obersts fon Dinkopfs sašautas baznīcas tornī ierīkotā novērošanas punktā. Vācu sapieri bija ne mazumu nopūlējušies, ierīkodami granātu izrobotajā tornī masīvas baļķu kāpnes ar baltu bērzu reliņiem gar malām. Sastatņu koki krustojās un slīka kā stiegrojums tikko sāktā betonējumā. Tomēr kāpšana bija baiga. Kāpnes karinājās starp augšējo zvana dzelzi un pusotras pēdas sānmēra grīdas sijām torņa pamatā. Kad tuvumā sprēgāja šrapneļi, likās — karājošās kāpnes sašūposies tik stipri, ka aizlidos līdzi šķembām. Tādās reizēs bija baigi raudzīties gar ziemeļu pusi lejup, kur dziļi apakšā, kā iztecējusi nomelnojusi acs, mirgoja apdegušu grodu aka.

— Kas jauns? — Obersts Dinkopfs noprasīja novērotājam feldfēbelim, kad tas viņam pastiepa smagu „Ceisa’ binokli. — Kādas kustības pretinieka grupējumā?

— Nekādas kustības, Herr Oberst. Sādžas viņā pusē kā izmirušas. Četru stundu laikā pāri otrā pusē pamanīju kustamies tikai vienu pašu cilvēku. Varētu pat domāt, ka boļševiki sādžu pametuši.

— To vis viņi nedarīs, — obersts nošņāca zobos, — labāk pieraugies, ka tas sātana dzimums nesāk kaut kur no flanga līst uzbrukumā.

— Kā pavēliet. Man arī šķiet, ka boļševiki kaut ko gatavo. Gatavo, labi maskēdamies. No paša rīta, stāsta, notriekta zemē vidējā augstumā uz ielenkto 16. armiju lidojošā mūsu transporta lidmašīna. No K. sādžas sacēlās īsta viesuļuguns, un lidmašīna ātri aizdegās.

— Kvač! obersts tikpat kā sviešus atgrūda atpakaļ „Ceisa” binokli. — Pēc pusotras stundas sāksies mūsu artilērijas, mīnmetēju un aviācijas viesuļuguns. Koriģējiet batarejas, lai lādiņi gultos tieši katrā sādžas mājā un uz zemajiem izciļņiem gar purva malu. Kad mīnmetēji bērs uz lauka un gar ceļmalu, vērojiet labi ienaidnieka kustību. Par visu notiekošo ziņot nekavējoties.

Bez kādiem tuvākiem paskaidrojumiem obersts sāka kāpt pa kāpnēm lejā. To dienu Ziemeļrietumu frontes N sektorā sešas stundas no vietas vārījās kopā zeme ar debesim. Pāri par piecdesmit fašistu lidmašīnu nepārtrauktos viļņos piķēja. Tumšu, netīru sviluma dūmu un zemes putekļu mākonis nosedza ap desmit kilometru platu frontes joslu.

Obersts fon Dinkopfs stāvēja ierastā vietā pie pusizbirdināta zemnieku istabas loga, kodīja turliem zobu galiem augšlūpu līdz Ūsiņu malai un pusaizmiegtām acīm klausījās ārā verdošā ellē.

— Sitās svētības jums, sarkanie plukatas, pietiks visam mūžam — viņš ņurdēja pusbalsī.

Bridi pamīdījās no papēžiem uz pirkstgaliem, veikli apmetās riņķī un diviem pirkstiem kā šķērēm pacēla no galda lielu aizzīmogotu aploksni. Aploksnes satvarā bija hitleriešu izlūku nodaļas savāktās ziņas par latviešu strēlnieku komandieri, snaiperi Skalderu. Vispirms dažas lapiņas īsiem aprautiem vācu daļu ziņojumiem parto, kad un kā tās sadūrušās ar boļševika, kāda Skaldera izlūku grupu. Skaldera izlūki izrādījušies uzvarētāji.

— Lupatas, negrib karot. Slēpj savu gļēvulību aiz skaļas muldoņas — obersts īgns atmeta uz galda dienesta ziņojuma lapiņas.

Interesi jau pievērsa latviešu valodā iespiestais frontes laikraksts ar fotogrāfiju. Zem smaidoša sarkanarmieša attēla sākās garš teksts. Dinkopfs saviebās. Lasīja raksta tulkojumu vācu valodā. Kolkasraga zvejnieka dēls... (Tā tā...) Jūrnieks... (Tie vienmēr bijuši sīksti ļaudis). Komunistos no 1919. gada... (Tāpēc viņš tik viltīgs un veikls).Stūrmanis un bruņu vilciena mechaniķis. (Tiesa, kas tiesa — prot apieties ar ieročiem.) Piedalījies Tālos Austrumos kaujās ar ķīniešiem, beidzis speciālo izlūku skolu... Nopietns pretinieks! Tādu vis neņemsi kailām rokām. Bauri ar viņu lepojas... Skaidrs. Piecos mēnešos Skalders iznīcinājis 96 vāciešus. — (Aktu sātana gabals!), saņēmis divus gūstā. (Pilnīgs skandāls! ) Notriecis zemē 2 lidmašīnas, ieguvis 2 lielgabalus, 2 smagos ložmetējus, 3 rokas ložmetējus un...

— Nolādēts! — Oberstu Dinkopfu pārņēma plosošs niknums. — šis Skalders jādabū rokās! Jāsamaļ... Ar nagiem jāsaplosa sīksīkos gabaliņos!

Hitlerietis ātri savīstīja papīrus, iegrūda aploksni svārku kabatā. Dežūrējošiem štābniekiem pilnīgi negaidot, sāka lieliem soļiem soļot pāri istabiņai no galda uz krāsns stūri un atpakaļ. Izmītā grīda vien līgojās.

— Šoreiz jānāk atrisinājumam — šoreiz frontē jānāk lūzumam — obersts murmināja.

Jādu uguni boļševiki neizturēs, nav cilvēka, kas tādu pārciestu... Noteikti neizturēs. Viņš deva pavēli izlauzties... Nav jāšaubās, katas tā ari būs... Pārrāvumā spiedīsies kustīgās daļas. Divi pulki uz priekšu, divi vērsis plašumā sānu šķēlumu. Aizmugurē virzīsies SS daļa, iznicinās līdz pēdējam izklīdušos boļševikus. Un šim Skalderam nepalīdzēs nekādas speciālās izlūku skolas...

Fon Dinkopfs pagrieza roku ar delnu uz augšu, atvirzīja no dilba jau nozelējušo frenča piedurkni. Viņam bija paradums turēt pulksteni rokai apakšā, aiz piesardzības pret nejaušu saspiešanu. Fosforizētie rādītāji vēstīja agru stundu.

— Pulksten piecos pārtraukt uguni. — Dinkopfs atdeva pavēli. — Kustīgām daļām tūlīt sagatavoties uzbrukumam. Uzbrukums sākas piecos piecpadsmit. Mani pamodiniet piecos un septiņās minūtēs. — Ierastiem. nosvērtiem soļiem nogāja līdz krāsniņai, pieliecās un aizlīda aiz tās. Štābisti varēja dzirdēt, ka viņš vairākkārtīgi smagi nopūtās.

Pulkstens piecos un septiņās adjutantam obersta uzmodināšanai vajadzēja veltīt tikai pusminūtes. Liekas, viņš visu laiku atradies atmiedzi. Ātri piegājis logam, bridi paklausījās iestājušā klusumā, paraudzījās pulksteni un tad sausi pameta štābistiem ar roku: —Sākt!

Dobjais klusums mirkli sadrupa. Elles katls ievārījās no jauna. Tepat blakus mājelei griezīgi šāva. Dārdēja tanki. Obersts Dinkopfs paķēra cepuri, lielos lēcienos izskrēja pagalmā.

Viņam slāpst atkal skatīt Francijas kara ainas. Tanki un bruņu mašīnas brāžas bēgošos ļaudis, mašīnu ķēžu žvārdzoņai cauri dzirdami cilvēku locekļu krakšķi... Tērauda un uguns vilnis veļas uz priekšu, iet pāri visam, kas atrodas ceļā. Bet automātisti, kas steidzas līdzi mašīnām, nolāsojuši putekļiem, sviedriem kā brūnu darvu, pļauj visus no vietas.

Aizelsies obersts uzrāpās baznīcas torņa novērošanas punktā. Pašlaik vācu kājnieki rindām virzījās uz priekšu un tarkšķināja automātiem: četrsimts, piecsimts, sešsimts metru. Priekšējie, laikam, jau bija gluži tuvu pretinieka ierakumu līnijai... Pēkšņi gaiss, kā milzu kamolā rauts, saplūda grāvienā. Liekas, purvainā zeme sākusi velties. Liesmas izšāvās hitleriešu zaldātiem priekšā no zemes, zibsnīja zemes izciļņi un krūmu paliekas. Šķita, uguns sākusi līt pat no purva ūdeņu peļķēm. Vācu artilērijas, mīnmetēju un bumbvedēju saceltais dūmainais klāsts sašķīda ugunīgu pātagu švīkās. Hitleriešu štāba aizmugurē, uz ceļa, uz lauka, pār kuru virzījās uzbrucēju vienības, gaudoja un svilpa minas un granātas. Hitleriešu zaldāti slīka zemē acīm redzami. Nesaļodzījās vēl tikai tie, kas gāja tūlīt aiz tankiem, lai gan ari viņi bija sagumuši.

Te atskanēja plosoši grāvieni ari tanku ailē. Uguns stabiem izšāvās no zemes. Divi tanki sadrebēja, sagriezās un, liesmu apņemti, sagāzās uz

sāniem. Tankiem sekojošie zaldāti metās atpakaļ.

— Halt! Halt! — Obersts Dinkopfs pār galvu, pār kaklu klupa pa novērošanas torņa kāpnēm lejup. —Atpakaļ, atpakaļ nolādētie!

Bet kad viņš pieskrēja pie štāba ēkas, nekas cits neatlika kā mesties drebinošā automašīnā kopā ar mantām apkrautiem adjutantiem. Sarkanarmiešu daļas bija pārgājušas pretuzbrukumā. Atkāpties nācās kilometrus trīs. Tur izdevās bēgļu daļas sakārtot, noturēties. Nākamā nakti nocietinoties L. sādžā, obersts Dinkopfs izgāja pārbaudīt ierakumu līniju. Kabatā viņam bija uzmests ziņojums armijas štābam, ka viņš nolēmis nodot nošaušanai četrus leitnantus savā divizijā, tai skaitā ari Sobu. par gļēvulību. Tomēr rakstu nosūtīt vēl šaubījās. Viņš pats vairs nebija ar sevi skaidrībā. Jutās kā no laivas izmests.

— Kā tas var būt, ka Lielvācijas tehnika un hitleriešu zaldāti vājāki par boļševiku ieročiem un zaldātiem? Dzeļoša doma kā sūcēja dēle zīdās smadzenēs, nebija miera ne dienu, ne naidi. Kā tas nāk, ka nevar izdeldēt pat latviešu boļševiku saujiņu?

Obersts fon Dinkopfs pakāpās uz akmeņa pusapdegušas sētas malā. Iesāņus no priedulāja puses, tikko samanāmi, kustējās grupa tumšu stāvu. Naids klusumā nosprakšķēja kā īss lauska piesitiens un obersts sabruka. Domāt, kāds viņam pēkšņi pārcirtis kāju dzīslas. Augstā cepure nokrita rugājos. Oberstam no pieres pāri stāvi apcirptiem matiem sāka plūst asiņu urdziņa.

— Skaldera lode — nočukstēja majors Fišers, sakņupis maziņš aiz nošautā.

— Adjutant Zichman, es jums saku — tā ir snaipera Skaldera lode. Viņš vienmēr tēmē tikai tieši pierē...

Andrejs Upīts. MANI BRĀĻI!

Mani brāli, dzimtenē tālā, ko veļu villaines tin,

ko brūnu vilkaču vālā naglotais papēdis min!

Mani brāļi! Vēl cīņa nav galā, lai vandaļi gavilēs rēc —

ikkatra lielceļa malā

pēc atriebes akmens brēc!

Mani brāļi! Pār tēviju plašu trauc atriebe, tērauds un spēks,

par satrieksmes brāzmu ašu drīz fašistu ordas rēks.

Mani brāļi! Es redzu, es zinu, kā vara varena briest,

kā šķeļas zeme, kur minu, tos liesmainā atvarā sviest!

Mani brāļi!

tā diena nav tāli!

Andrejs Balodis. TU MĪLI DZIMTENI

Daudz lielu pilsētu, daudz slavenu un skaistu, kas torņu mirdzumā pār zemju zemēm zvīļo, bet dzimto pilsētu, ja tā uz mūžu gaistu, sirds aizmirst nespētu — sirds tālumā vēl mīļo Tu kalnos pacelies, tu staigā krāšņos krastos, sveic dabas varenums, šalc pīnijas un lauri, bet sapņos parādās, lai kurtu neatrastos, tev klusās birztalas un pļavu zaļie mauri.

Tu mīli Čaikovski, tu mīli Bēthovenu, un dzīvi apgaismo tev spožas skaņu liesmas —

bet dvēsles dziļumos kā mantojumu senu nes saldi sērīgās un dzidrās latvju dziesmas.

Tu brīvas tautas dēls — pār brīvām zemēm veries, tev visur mājokļi, tev draugi skatās vaigā, bet dziļi dzimtenē kā koks tu saknēm tveries, tā tevi skaujas slēdz kā mātes klēpī maigā.

Ai, dārgā Latvija, ai, druvu zeme jaukā, un gaišās pilsētas un birzis sidrabainās — tu staro kareivim, kas baigā nāves laukā, un tālē klīstošiem šalc senatnīgās dainās.

Sirds tevi karsti mīl — sirds smagās sāpēs kvēlo pārlietām asinīm, parvārdzināto Rīgu — un tevi mīlējot, mīl Savienību cēlo un visu cilvēci mūžmūžos bezgalīgu.

Fricis Rokpelnis. LOVATES KRASTOS

Balta putoja Lovate straujā,

Mīnu dārdos vēl dunēja ciems.

Latvju strēlnieki kārtojās kaujai

Pāri upei uz rietumiem.

Nāca meitene jauna no akas,

Bridi klausījās — pavēles skan.

- Kādā valodā runājat, sakiet,

Māju dzimto kas atdevāt man?

Teica strēlnieki — Daugavas šalkās

Dzima vārdi, kas kaujā mūs sauc.

Esam cēlušies lielajai talkai

Par šo zemi, kur valodu daudz.

Un mēs jūtam šai brīdī visbargā:

Labi bij tanī novadā dzimt,

Jo par Rīgu, par dzimteni dārgo

Šodien kaujā iet valodu simts.

Kad reiz atkal pēc kariem un ziemām

Spožām ugunīm vilcieni skries,

Lai tie atved pie mums tevi ciemos

Jāņu naktī, kad upmalas zied.

Sūras dienas mums mācīja prieku,

Mīlēt draugu, kas nedienā rasts.

Šajā naktī simts novadu tiekas,

Dziesmu valodā krastu sveic krasts.

Kausā putos mums Kurzemes alus,

Tas kā Lovates ūdeņi šalks,

Un līdz rītam mums patiks bez gala

Senā gājiena atmiņu malks.

... Balta putoja Lovate straujā,

Mīnu rējienos dunēja ciems.

Latvju strēlnieki izgāja kaujā

Pāri upei, uz rietumiem.

Arvīds Grigulis. PURVA RĀVA

Purva rāva, purva rāva,

Ļaudis nemēdz tevi dzert,

Bet ir grūti saules tveicē izslāpušam soli spert.

Un es noliecos un dzeru,

Rāva brūnu muti sniedz.

Ložu saskrambātā zarā

Sīlis velti lietu kliedz.

Vēl un vēl nu tevi teicu,

Purva sievas maigums jauks,

Bet tad atkal tālāk māna

Meža taka, pļava, lauks.

Purva rāva, purva rāva,

Zemes brāga, dumbra zelts,

Tevi dzēris atkal jūtos

Atdzimis un spēkā celts.

Nespiež šautene vairs plecu,

Smagais zābaks vieglāks kļūst.

Droši kara ceļu eju,

Karsti vēji sejā plūst.

Reiz jau beigsies kara gaitas,

Tales nogulsies starp mums,

taču vienmēr ausīs miņā

purva rāvas veldzējums.

Kirils Kamols. UN LOZE BRAUC

Šovasar Latviju apbraukāja reichskomisārs Loze. Pēc viņa pārbraukšanas izdoti jauni nikni noteikumi un apšauti ļaudis. (Pēc partizānu stāstiem)

„Ak Ostlande!” teic Hitlers, „smuka doze. Tur krājas rudzu, miežu, biešu grauds.

Lai sēžas mašīnā nu lielkungs Loze Un izlūkos pa Livoniju brauc:

Vai elpo latvieši? Vai diezgan kauts?”

Un Loze brauc, un Aizputē tam rozi Sniedz mamzele no kārkluvācu cilts,

Sveic roklaiža un spiegs. Bet zemnieks bozi No cera ārā velk, kad aizkūp smilts,

Un gadās, pēkšņi ceļā sabrūk tilts.

Brauc Loze drūms pa spulgo jūnijgozi Un prasa zemniekam uz lievenēm:

„Kam, iedzimtais, tu galvu grozi?”

Teic vecais: „Negaiss kāpj no pamalēm,

Pa austrumiem sākzibšņot aizgūtnēm.”

Un Loze brauc, bet grāvieni un sprakšķi Kā karsonī plēš bungu ādiņu.

Tam aizdomīgi liekas visi pakšķi

Un pauguri ar kuplu stādiņu:

Varbūt tur slēpjas vīrs ar lādiņu?

„Par daudz vēl latviešu. Jau Drechslers svilpa, Un vergu vilciens rit uz rietumiem,

Bet vēl te ļaužu biezs. Lai žņaudz tos cilpa, Lai vēji pelnus dzen pa gruvešiem,

Un vieta rodas kāša vāciešiem.

Gan goda vārtus ceļ, gan nāk ar šķīvi,

Kur nav ne lāga maizes vairs, ne sāls,

Bet simti tūkstoši kā senāk spīvi Un domā vēl par padomēm un brīvi, —

Tie virvē jāsaver kā reņģu kāls.”

Un Loze brauc, bet zemnieks paceļ bozi,

Un partizānis liesmu spļauj uz Lozi,

Un strādnieks sauc: „Vai atceries, kā jozi,

Kad naktī bira krievu bumbu grozi?”

Un miroņi no kapiem nolād Lozi.

Un Loze pārbrauc Rīgā slims un sirdīgs Un ziņo Berlīnei: „Par maz vēl kauts.”

Kur vēl ko nokaut var,tur Hitlers dzirdīgs:

No Eiropas dveš līķu tvans jau smirdīgs,

Bet vācu šakāļi vēl nāvi sauc.

„Ko draudzību kā meitu gultā staipa?

Reiz vecai stūrgalvībai jāpazūd,

Uz brīvi latvjiem jāpārcērt reiz laipa,

Tiem vietas nav pie vācu maizes klaipa, — Kas paliek latvietis, lai bedrē trūd.”

Vīst Latvija šai vasarā kā roze,

No kuras dienām, naktīm asins pil.

Ai, latvi, atriebi no krama šķil,

Lai Hitlers ellē brauc un līdzi Loze, —

Ar zilām dzirkstīm pastardienu šķil!

SAULE UZ KĀRTIŅĀM, SMARŠĪGS ŪDENS UN GAISS

„Siļķe, maize laivā — ēd, ko gribi” — tā savā laikā latviešu zemnieki zoboja Daugavas laiviniekus, pazīstamus spēka vīrus miežu maisu celšanā, linu ķīpu nešanā, bet ari dzeršanā, kam tāpēc ar visu labo peļņu ne katru dienu bij pie rokas sviesta ciba, speķa gabals un Ieviešu plāceņi.

Senie Brēmenes laivinieki, kas tagad atkal uz Hitlera lielgabaliem sajājuši Latvijā, vairs nerunā par siļķi un maizi. Pēdējo kripatu un beidzamo asaku aprij izsalkušās fašistisko bandītu kolonas. Latviešu zemniekam un pilsētniekam baroni un viņu vagari dažādās „direkcijās” un avīžeļu „redakcijās” kā vienīgo pārtikas līdzekli ieslavē - ūdeni un gaisu.

Rīgā šad un tad parādās kāds „Atpūtas” tipa žurnālītis ar skanīgu virsrakstu „Laikmets”. Vienā pašā jūlija numurā tur smeļam raksturīgas ziņas parto, kā klājas jūga kustoņos pārvērstiem okupētās zemes nelaimīgajiem iemītniekiem un pēc kādām receptēm viņiem jābauda vergu kungu visžēlīgi vēl atļautā barība — ūdens un gaiss.

Pazīstamās labdares Kļaustiņa madāmas vadītā „Tautas palīdzības” biedrība vervē un aizdzen „izpalīgus lauku darbos”, kurus tur sagaida pavisam idiliska dzīve:

„Pēc putras katla acis pašas līp ciet, tā ka tikko varēs aizvilkties līdz gultai.”

Lieciet vērā, ka šie izpalīgi ir skolas bērni, kam jāpastrādā visi lauku darbi uz Vāciju vergos aizvesto strādnieku vietā. Laikraksta ķēms ir aizmirsis paskaitīt, cik putraimu bij tajā katlā un pateikt, la tikai sūkalas tur vārošam ūdenim pielietas klāt, jo pēdējā piena lāsīte tiek nosmelta dažādiem „hauleiterlem” un visi pārtikas produkti nolaupīti armijas vajadzībām, vai aizskapēti uz mūžam izsalkušo Vāciju. Nav brīnums, ka pēc tādas putras mazajiem vergiem acis līp ciet un tie tikko var aizvilkties līdz kaktā pasviestam salmu klēpim. Nelaimīgie Latvijas bērni! Cik no tiem vēl paliks dzīvi jauno dzimtlaiku klaušās zem Kļaustiņa madāmas stārasta kņutas!

Nākamais raksts ir par kaut kādu fašistu saaranžētu filmu:

„Vīnes kafejnīcās var ari iedzert pa tasītei kafijas. Bet galvenais — ūdeni. Jo ūdeni katrā Vīnes kafejnīcā izsniedz tik daudz kā citur veselai vannai. Vīnieši apgalvo, ka tiem esot labākais ūdens visā Eiropā, un tā droši vien būs patiesība. Un tā dēļ. tiklīdz viesis savu ūdens glāzi izdzēris, tūliņ atkal jauna rodas vietā.” Stulbuma sistais latviešu spalvas kalpiņš pat tik daudz neapjēdz, ka fašisti savu filmu sameistarojuši vienīgi tādēļ, lai savā pazīstamajā sadistiskā tīksmē paņirgātos par citreiz dzīves priecīgo un jautro, tagad līdz ādai izlaupīto,līdz dibenam izēsto un izdzerto pilsētu pie zilās Donavas. Sak’: Lejiet iekšā veselu vannu ūdens, dziediet romanci no „Trejmeitiņām”, dejojiet Strausa valsi, lai vēders klankš un jūs reiz aizmirstiet ilgoties pēc savas pazaudētās patstāvības un zobus griezt par Hitlera „jauno kārtību” Eiropā.

Kroni visiem „Laikmeta” artiķeļiem uzliek īsta, negribēta karātavu humora pilnais jūsmojums „vasara ir klāt”:

„Vienalga, vai strādājam laukos par izpalīgiem, vai turpinām darbu pilsētā, sauli visi saņemam tik taisnīgi, it kā tā būtu sadalīta uz kartiņām. Un nemaz tālu nav jābrauc, lai turklāt saņemtu arī vēl krietnu devu svaiga, smaržīga gaisa un ūdens.”

Uzkodām virs šī smaršīga mielasta noder „trauciņš ar kartupeļu salātiem. Garšīgs piedzēriens ir vārīts ūdens ar dažām karotēm rabarbaru sulas.”

Un galā nepieciešams brīdinājums tādam nelaimīgam nelaimīgās okupētās zemes zaļumniekam:

„Neaizmirstiet, ka mājās katrā ziņā jāatstāj zīda zeķes un jaunā kleita un paradums sūdzēties par neērtībām”.

Mēs labi saprotam šāda brīdinājuma vajadzību. Jau pirmās vācu okupācijas laikā bijām spiesti braukt vagonos, kur kaizeriskās armijas zaldāti uz platformām un katlu telpās izdarīja savas dabiskās vajadzības. Un kas bij Vilhelma zaldāts, salīdzinot artagadējo Hitlera bandītu? Zida zeķes un jaunā kleita patiešām jāatstāj mājās, jo pa to laiku taču kādam no okupantu landsknechtiem var uznākt vajadzība paķert to savai sievai vai līdzpaņemtai ielas meitai.

Saule uz kartiņām, smaržīgs ūdens un gaiss — tas ir viss, ko kādreiz par latviešiem sauktie, tagad fašistu klaušās smilkstošie politiskie vagari un avīžu rakstītāji var ieteikt verdzinātai tautai.

Bet ari šī viņu „krietnā deva” nebūt vairs nav ne tik krietna, ne svaiga, ne smaršīga. Latvijas sauli ir aizkvēpinājuši Hitlera lielgabali, vēji no visām Eiropas malām sedz tai pāri netīrus mākoņus. Daugavas ūdeņi no Valda-jiem nes līdzi negausību un indi no simtiem tūkstošiem hitleriešu līķu. Pats gaiss ir nelabuma pilns. Kad turpat „Laikmetā” lasām, kā Fridrichsona algotais spiegs „Jaunāko Ziņu” redakcijā 1941. gada jūnija dienās ošņājis gaisu, vai tur nebūs samanāma fašistu maitu putnu smirdoņa, — tad saprotam, ka Latvijas saule, ūdens un gaiss tiks atkal tīrs tikai tad, kad Sarkanā Armija būs iztīrījusi zemi no okupantiem, kārļiem krūmājiem un visiem tamlīdzīgiem tautas verdzinātājiem, nodevējiem un zaimotājiem.

Andrejs Upīts. TĀRAVAS ANNIŅA „Cīņa", Nr. 40 (21.11.1 942)

ATSVABINATAJI UZSTĀJAS:

Dr. Drechslers — Austrum provinces Latvijas ģenerālkomisārs

Brencis Siksna — ieceltais Vēršragu pagastvecākais.

Māra — Siksnas sieva.

Spalviņš — Siksnas puiškalps.

Notiek Austrumprovincē, 1941. gada rudeni.

Siksna (ieskrien nosvīdis, pagalam satraucies. Abām rokām nes dēla gabalu, uz kura pašcepts, puķēm apspraudīts kliņģeris vārpu vaiņagā, cimdi un dvielis. Ar vienu roku turpat piemiedzis savu cepuri. Pie durvīm atgriežas, klanās). M-mēs lūdzam zemīgi. . . kungs k-komisār...'V-varbūt... šepatin atsapūsties var.

Dr. Drechslers (ienāk prūšu solī — pusē apmierināts, pusē nē. Aiz viņa Māra un Spalviņš). Jā — atpūstās es grib pēc grūtem dar-bem. — Vai nerunāj es tēm pa skarbem?

Siksna.: Kungs ģenerāli komisār! Nebūt! Tiktā, lai kunga nagu kat-ris jūt.

Māra: (allažpakniksēdama) Jums, lielskungs, mēle — reizē pērt un glāstīt, kā pērkons graut — un atkal laipni stāstīt. (Bučo roku.)

Dr. Drechslers: So macht’s man nicht in Polen und Litauen, da gilt’ s nur Kugel, HenkerWerk und Grauen! Pie latvēšēm mēs atnākuš kā draugs, ikvēns par brivibnesēj vācēt sauks ... (Aplūkojas.) Tokš — DonnerWetter! — kas tā ir par būšan — pē atpūt manem šeitan neir kļūšan: Te ir tik četer kakts — ēkš kaktem mēsel, es neredz galds, es neredz to — to — kresei!

Māra: Kungs ģenrālkomisār! Bij galds, bij krēsli, pēc vācu zaldātiem — vairs tikai mēsli.

It visu, kas šeit kustināms un ceļams, kas maisā bāžams, ripojams un veļams, tie orēs sakrāva un veda projām, un ceļ, un krauj, un ved arvien joprojām...

Dr. Drechslers (piesper kāju)'. Maul halten, bābs!

Māra: Ko, kungs?

Siksna: Teic: muti ciet! — Lai krēslu meklēt Spalviņš žigli iet!

Dr. Drechslers (atkal mēģina laipni)'. Jā, ļautiņ mil — tā ēt ēkš kāre laikem! Te Sonnenschein, te jāpērod ēkš tvaikem. Vāc zaldāt ņem, kas viņem der un ģeld, jums nebūs viņ tāpēc ne šimpet, pelt. Lēk vēra to: vāc zaldāt neir Spāse: to mice nost prēkš viņa augste rase!

Spalviņš (stenēdams stiepj tukšu kasti; runā smagi): Nekā te nav - lai nosper mani zibens! Vai pieņems šo jūs’ augstdzimušais dibens?

Dr. Drechslers (nikns, iesper kastei ar kāju): Pē velns ar to! Tu, pagastvecākais! Kāds muļķigs joks tu te ar manem tais? Tu, bābs! Vai tev pavisem neir vaļe, vēns kresei apvīt man ar kronē zaļe? (Atģidies, atkal mēģina laipni.) Nekas, nekas — būs sitas ari lab. Es piesēdēs — jūs kājes palēk ab. (Atsēstas, izstiepj kājas.) So! Tā! Jūs te nu stāv, trīs latvēš bauer, teic paldēs man, ka neklājas jums zauer.

Siksna: Lai Hitlerlielkungam ir pateikšan! (Mudina tos abus arī.)

Māra: Un viņa lielmātei lai slava skan!

Spalviņš (tikai rokas vien noplāta).

Siksna: Visvairāk ģenerālim komisāram, ka saiminieki droši justies varam, ka boļševiku še vairs neredzēs, ka neatkarīgi un brīvi mēs.

Dr. Drechslers: So, so... IJnabhāngigkeit ist ein schoener Traum — Wir Deutschen mussen haben Lebensraum.

Jā, jā, jūs brīvs no viserri boļševikem, pie kartavem un stabe viņus likem, mūs fīrer lēk tos kaut pa visem malem, un izdeldēt lidz pašem pasauls galem. Ekš Ostprovinzen zeme tagad tīrs, bet ne prēkš jums — nāks vāce vīrs, nāks vāce kultūr, vāce koloniste — jūs dzirdej — sapulcēm es lasij liste.

Spalviņš: Ko? Kolonisti? Kur tad tos te liks?

Siksna: Kuš! — Lielskungs, viņš tev klusu nepaliks, lai pirts vai deg, lai Trīnei brunči plīst.

Māra: Tāds mūlāps! Kas nu viņu nepazīst! Bet sapulcē — tad viņam mute ciet!

Dr. Dechslers: Es lēk tev uzskaitei pa vēnu viet, tad sapratis „heil Hitler” skaņāk bļaut!

Feldfebel sauc, pa abem ausem kraut — tu — boļševiks!

Māra: Ak, lielskungs, dumjš kā aita!

Dr. Drechslers (ko iedomājis): Jā - sapulcēm... Bet barters maza skaita. Cik bij pavisam — vare pasacit?

Siksna: Nu. lielskungs, droši pāri divdesmit. Es biju — viņa — viņš — un mana meita.

Māra: Un vedekla — tā, kam tā zilā kleita.

Spalviņš: Mans brālis bij.

Siksna: Ko tavs! Bet tur bij mans!

Māra: Un bija mana māsa.

Siksna: Mūsu govju gans.

Dr. Drechslers: Par maz, par maz! Та lēta palēk trake! Kļaus, pa-gastvec, ko es tev tagad sake: Ja nākamreiz vis pagast nebūs kop, es lēk tev kaut kā vērs, kā rage lop!

Māra: Ak, lielskungs! Viņam sešdesmitais gads!

Siksna (pieklūp ar paplāksni): Lūk kliņģeritis, lielskungs! Ņemiet pats!

Dr. Drechslers: Ach so! Var paprovēt, ja nav tik cieti. Man zobs — kaput.

Siksna: Nē. taisni kā der lieti.

Māra: Nekad es viņu neizcepju sīkstu, sviests, krējumiņš — tas allaž dara mīkstu.

Dr. Drechslers: Schmeekt gut. Tu lop, uz kokem vine like, vai Sil-bertheebrett mājās nepalike?

Māra: Ak, lielskungs! Kurnu sudrabs mūsu mājā! Pat alvas karotiņu neatstāja!

Spalviņš: Man sudrabpulksteni no ķešas rāva.

Māra: Pat saldu Micei jakā nepieļāva!

Dr. Drechslers: Maul halten. dumme Gans! — Rād šurp. kas vēl! A! cimds! Paldēs! Bet manem roke žēl, cimds valket manem teitan nebūs spēt: pa zēm es brauc to Moskou apskatēt un silte lāčādpelc sev izmeklēt. Ekš Leningrad es kaiserpilē sēd un kaviār un sivencepets ēd, un ja uz zābaks manem dubļ un šmuce, es lēk, lai boļševiks ar pēdurkn pūce.

Siksna: Bet lielskungs, te ir vēl.

Dr. Drechslers: Kotevturvēl? A! Tas irto — Wie nennt man das? — a, dvel! Tas lab, to brūket var.

Māra: To Mice šuva, tik monogramu iešūt nepaguva. (Dr. Drechslers noslauka dvielī zābaku). Vai, lielskungs!

Dr. Drechslers: Kotavbābs, te atkal bļau? Pardaudztu tavern mau-lem vaļe ļau! (Noslauka dvielī muti.) To puks tu savem govern atdot vare. Un tagad pasāk man, ko pagast dare.

Siksna: Ja manim jāsaka no visas tiesas, tad jāsaka, tie raujas melnās miesās.

Dr. Drechslers: Vai rudz ir nokults viss un ēkš to mais? Cik tūr par

dēn uz ešalonem tais?

Siksna: Par divām tūrēm vairāk neiznāk, jau tā dažs labais bunti taisīt sāk.

Dr. Drechslers: Ko? Bunte tais? Rād šurp to buntavnēk, es viņ kar augs. pie prēds es vinem lēk! Lins norauts?

Siksna: Noplūkti kā nākas, sen, tik nav kas galviņas cērt, lai kā dzen.

Dr. Drechslers: Navgalvem cērt? Tas kalpem jādara.

Siksna: Tie Vāczemē un darba dienestā.

Dr. Drechslers: To vec lai cērt! Vec bābs lai cērt! Puiks cērt! Kas strādāt negrib, visem vajag pērt! Ar runge zvel! Pa kakel dod ar bom! Kas čīkst — uz konclagerbūs aizvest prom!

— Ar svēstiņ kā? Govs krējum dod un pien?

Māra.: Uz rudens pusi mazāk dienu dien. Pie putras nav ko liet. ,

Dr. Drechslers: Ko? Putrs ar pien? Prēkš bauervēder ūdens, streb, cik lien! Spek, buter, eijer - vis prēkš Feldarmee, lai bauers pelavmaize pameklē!

Māra (čukstus). Vai, vecīt, kas ar mums tik būs! ... Tu dzirdi? Kā dzirklēm cērpj viņš manu veco sirdi!

Siksna: Tā gaidījām... tā...

Spalviņš: Sagaidījāt ar!

Dr. Drechslers: Ko murkš! Uz pēdem pavēlēt es var, lai vise trīs pie viene zare kar! Jūs vis irzagls, un blēds, und Slaven, un šmucig lops, vēl schmutziger Wie Slaven! No boļševik mēs atsvabinviņ nost, no sarkan komisār un sarkan post, bet viņ te sabāž kopa galv un murkše kā cūks ēkš aizgald bauermēle urkše! Es lēk jūs pērt, un šaut, pie stabem kārt, un več un bērn lēk mest ēkš ugussārt! So macht’s man Wohl in Polen und Litauen, hier gilt’s nur Kugel, Henker, Verk und Grauen! . . (Izskrien prūšu solī.)

Spalviņš (bezgalīgā naidā): Hitlergaiditāji lielie jūs! Mums cilpa

brīvība kā likta būs!

Dr. Drechslers (ārā): Не! Та tak nevar jāt, tas izskat prast! Hei, bauerlemp! Nāk, uzsēn zirgam ast!

Spalviņš: Три!.. Šonakt aizeju es partizānos! (Prom.)

Siksna: Vai! īlens ass man iedur pašos sānos!

Dr. Drechslers: Hei. vec! Nāk pacel, lai es sēdies tiek!

Siksna: Три! Sātans! Smakas lai te nepaliek! (Prom.)

Māra: Ļē — hitlergaidītājs! Tik stulbs un dūms!

Dr. Drechslers: Hei, vecā bābs! Nāk, noslauk zirgam purns!

Māra: Три! Visi nelabie lai stāv tev klāti. Три! tpu! (Prom.)

Publicēšanai sagatavoja Alma Zusāne Osvads Mačs

Ojārs Vācietis. MŪZIKA

Par karu negribas runāt,

Bet tas notika tieši karā.

Kad uzpūta vējš,

Gaisā pacēlās bijušā ciema pelni.

Bērni nesaprata nekā

Un, kā viņi vienmēr to dara, —

Spēlējās, smējās

Un ar oglēm bij noziedušies kā velni.

Un viens no mums Vakarā,

Kad pagalmā norima tracis,

Spēlēja vijoli aukstajā bēgļu barakā —

Skaņas bija lielas,

Ka asaras spiedās acīs,

Bet puisēns bija tik mazs,

Ka droši vien vijole bija par viņu garāka.

Sēdēja vīri un sievas Un nerunāja nekā —

Dienā viņi

Dzimto pavardu krāsmatas glāstīja

Un zeme

Ar nepļauto auzu salauztiem stiebriem

Par kaut ko lielu un mīļu,

Varbūt par nākošo pavasari Tiem stāstīja.

Ill NODAĻA 1945.-1990.

Un darbā svētu ceļot varoņslavu,

Redz latvji dzimteni kā zelta kļavu.

Kur eji pirmo miera pavasari

Tev pretī liecas jaunas dzīves zari.

Jānis Sudrabkalns (1946. g.)

ATCEROTIES BIJUŠO

Beidzoties visasiņainākajam karam, ko pieredzējusi cilvēce un ko iecerēja un realizēja pagājušā gadsimta pirmajā pusē Vācijā pievārās nonākušie fašistu maniaki un slepkavas, mājās atgriezās dzīvi palikušie, ievainojumus kaut cik sadziedējušie žurnālisti, dzejnieki un rakstnieki. Visi viņi turpināja rakstīt „Cīņai", daudzi strādāja redakcijā par žurnālistiem.

Grūt būtu kaut vai lakoniski šajā grāmatā parādīt, cik daudzveidīgi dzīvi atspoguļoja „Cīņa" savā visilgākajā legālās darbības posmā -46 gados (1945.- 1991.). Tie bija avīzes zelta gadi.

Būdama lielākā un svarīgākā avīze Latvijā - partijas Centrālās komitejas, Augstākās padomes un Ministru padomes izdevums, kas iznāca regulāri 6 reizes nedēļā ar grandiozu metienu - vairāk kā 200.000 eksemplāru katru dienu pie tam bez uzbāzīgām reklāmām un parakstītāju pievilināšanas ar dāvanām kā tagad.

(Taču jāsaka paldies šodienas preses izdevējiem par to. Kā pateicīgi raksta daži abonementa saņēmēji, šāda dāvana viņiem ir vienīgā iespēja izlasīt kādu preses izdevumu, citādi nevarētu to atļauties naudas trūkumi a dēļ.)

Kara izpostītās zemes un sagrauto pilsētu atjaunošana - tie bija pirmie uzdevumu par tiem arī rakstīja „Cīņa". Būtībā daudz pilsētu fašisti karā nolīdzināja ar zemu. Mūsu pašu mazajā Latvijā - delgava daudz cietusī Liepāja Madona Rēzekne u.c. nerunājot nemaz par mums tuvu esošajām Baltkrievijas pilsētām - skaisto Mmsku ko nācās uzcelt pilnīgi no jauna Ukrainas pērli Dņejamas krastos - Kijevu ko ta-gad posta savējie, Varšavu Polijā, kur nepalika akmens uz akmens, bet kas tika atjaunota tikpat skaista kā pirms kara. Kara seku likvidēšanu „Cīņa" atspoguļoja plaši. „Cīņa" nekad nav „čubinājusies tikai ap savu kaktiņu, savu stūrīti zemes". Tajā vienmēr bijuši raksti par notikumiem pasaulē, toreizējā lielvalstī, Latvijā. Zinātnes sasniegumu Kosmoss sabiedrības attīstības teorijas jautājumi enerģētika - spēkstaciju būve, transports - dzelzceļa atjaunošana ceļi rūpniecība lauksaimniecība, kultūra un māksla visos aspektos.

Vecākās un vidējās paaudzes cilvēk to vēl. atceras jaunieši, kam tas interesē, var viegli atrast publikācijas bibliotēkās vai internētā. Gluži viss vēl nav pagūts iznīcināt. Šajā izdevumā izvēlējāmies ievietot nedaudz publikāciju par šo periodu. Par „godu" tiem. kuri vēl šodien vai nu tīšām bezkaunīgi, vai tāpēc, ka ir neglābjami vāji attīstīti, apgalvo, ka „Cīņā" nekā cita neesot bijis, kā vien partijas lēmumi un valstsvīru runas. Protams, ka bija arī tas. Dīvaini būtu, ja tā nebūtu. Neviens izdevums pasaulē nevar būt sava izdevēja ienaidnieks.

M. K.

DARBA CILVĒKAM ALLAŽ VELTĪTA JAUNRADE

...Divi simti tūkstošu „Cīņas” eksemplāru katru dienu, izņemot pirmdienas.

No rīta līdz vakaram navmiera un klusuma redakcijas telpās. Nāk un iet autori.pastnieks atnes vēstuļu maisu, pa telefonu diktē informāciju darbavietas korespondents.

„Cīņas” kolektīvs vienmēr tur prātā V I.

Ļeņina norādījumu, ka „preses orgāns būs dzīvs un spējīgs dzīvot tad, kad uz pieciem vadošajiem literātiem, kas raksta pastāvīgi, būs pieci simti un pieci tūkstoši darbinieku, kas nav literāti”. Vēstuļu nodaļas vadītājai, ilggadīgai „Cīņas” darbiniecei Ainai Kārkliņai, un literārajai līdzstrādniecei Sarmītei Mazurai ir ko nopūlēties ar vēstuļu lasīšanu un šķirošanu. Un kur vēl perfokartes korespondences mūsdienīgai uzskaitei. Par tām vislabāk zina Lilija Silā-ja, kura redakcijā aizvadījusi jau vairāk nekā divdesmit gadu. Bieži vien cilvēki uz redakciju nāk arī personiski izsūdzēt savu sāpi. Atnāk klusi pa vienam vai arī vairāki kopā, skaļi, satraukti. Redakcija atceras, ka pirms vairākiem gadiem atnākuši ap 70 cilvēku — visi tie apmeklētāji, kurus todien nav pieņēmusi kāda Rīgas pilsētas rajona izpildkomitejas vadība.

Darbaļaužu signāli ierosina žurnālistus dziļāk ieskatīties parādībās, notikumu būtībā.

Vēstules dod ierosmi izpētīt kādu problēmu dziļāk, sasaukt ieinteresēto cilvēku apspriedi redakcijā. Avīzes slejās dažkārt tās dēvē gluži kā diplomātijā — par „sarunām pie apaļā galda”. Tajās piedalās ministri, partijas darbinieki, pieredzējuši eksperti, kultūras un izglītības iestāžu pārstāvji u. c. Reizēm uz apaļā galda tiek likti ari „lietiski pierādījumi” — gan jaunas produkcijas paraugi, gan lasītāju atsūtīti novecojuši zemas kvalitātes ražojumi. Tā rit sarunas par tautas patēriņa preču kvalitātes uzlabošanu, par vietējās rūpniecības jaudu palielināšanu, partirdzniecī-bas kultūru. Un ne vien parto — arī par literatūras kritikas problēmām,

par estrādes mūziku un mūziku vispār, par skolām utt. Apspriežu materiāli avīzes lappusē pievērš lasītāju uzmanību ar lietišķību un asumu. Tiem ir liels iedarbības spēks.

Nav tādas pilsētas, tāda ciema Padomju Latvijā, kur nebūtu bijuši žurnālisti ar sarkano grāmatiņu - „Cīņas" darba apliecību krūšu kabatā. Nav ari tādas padomju republikas, ko nav apmeklējuši un par kuru rakstījuši „Cīņas” darbinieki. Vairākkārt kopā ar Lietuvas un Igaunijas republiku, Pleskavas un Vitebskas apgabalu laikrakstiem izdots apvienots avīzes numurs. „Cīņā” viesojušies Rostokas apgabala laikraksta vadītāji un darbinieki no Vācijas Demokrātiskās Republikas un poļu draugi no Sčecinas vojevodistes avīzes. „Cīņas” žurnālisti savukārt braukuši viesos pie viņiem, stiprinājuši draudzības saites un sadarbību.

Paaudžu stafete...

Šie vārdi, tik bieži minēti avīzes slejās, labi raksturo ari pašu „Cīņas” redakciju. Nav mūsu vidū vairs to, kas veidoja pirmos „Cīņas” numurus, kas darbojās dziļā pagrīdē Krāslavas ielas tipogrāfijā. Redakcijā ienāk jaunā paaudze. Padomju Latvijas vienaudži. Partijas vadībā viņi aug idejiski, iegūst literāro meistarību, godam turpina savu vectēvu un tēvu — revolucionārās preses darbinieku tradīcijas. „Cīņa” vienmēr cenšas būt kaujinieciska avīze, kas ne vien raksta attīstītas sociālistiskas sabiedrības vēsturi, bet ari palīdz partijai vadīt un virzīt sabiedrības attīstību.

I. Iverts, DRAUDZĪBA, SAVSTARPĒJA PALĪDZĪBA UN SADARBĪBA

filozofijas zinātņu kandidāts, laikraksta „Cīņa" redaktors I960. - 1972. g.

(Fragmenti no publikācijas „Cīņas" 70. gadu jubilejā)

DRAUDZĪBA, SAVSTARPĒJA PALĪDZĪBA UN SADARBĪBA

Laikraksta „Cīņa”, tāpat kā visas padomju preses pamatuzdevums ir veidot padomju cilvēkos marksistiski ļeņinisko pasaules uzskatu un komunistisko morāli. Šajā savas darbības jomā prese kopā ar televīziju un radio ir visspēcīgākais ierocis Komunistiskās partijas rokās. Jaunatklāts vēstures fakts un ziņa par šodienas notikumu, zinātnieka izgudrojums un kolhoznieka pārdomas par aktuālu problēmu, sabiedriski nozīmīga dzeja un reakcionāras aizrobežu avīzes tenku atmaskojums — tas vīss ietekmē lasītāja apziņu noteiktā virzienā, audzina viņu. Kā vienmēr, „Cīņa” ari šodien, būdama uzticīga savām revolucionārajām tradīcijām, izmantojot visu žurnālistikas žanru un iespēju arsenālu, nes tautā marksisma ļeņinisma idejas.

Atsauksmes, kas izteiktas gan vēstulēs redakcijai, gan lasītāju konferencēs, liecina par „Cīņas” ievadrakstu iedarbības spēku. Uz ievadrakstu kritiskajām piezīmēm partijas komitejas, vietējās padomes, uzņēmumu un saimniecību vadītāji parasti reaģē operatīvi un ieteikumus īsteno dzīvē. Laikraksta „Cīņa” redakcija ievadrakstus gatavo īpaši rūpīgi, paplašina to tematiku un analīzes dziļumu.

„Cīņa” ar katru jauniznākušo numuru stiprina revolucionārajās cīnās un kauju ugunīs rūdīto padomju tautu draudzību.

Te pirmām kārtām jāmin teorētiskie raksti par ļeņinisko nacionālo politiku, par proletāriskā internacionālisma principiem, par Komunistiskās partijas lomu nāciju un tautību saliedēšanā vienotā internacionālā saimē. Plašu tematisku ciklu šajā jomā „Cīņa” deva lasītājiem 1972. gadā, sagaidot PSRS 50. gadadienu, un aizsākto darbu turpina, meklējot jaunus, mazāk skartus aspektus šo jautājumu risinājumā.

Bet padomju tautu draudzības izpausmi dzīvē „Ciņas” žurnālisti un ārštata autori redz ik uz soļa un atspoguļo laikraksta slejās — tie ir ekonomiskie un kultūras sakari starp brālīgajām republikām un sociālistiskajām nācijām, savstarpēja palīdzība un sadarbība, internacionālo kolektīvu darba panākumi rūpnīcu cehos, lielākajās būvēs un lauku brigādēs, mūsu republikas darbaļaužu sociālistiskā sacensība ar Igaunijas PSR, sacensība ar atsevišķiem rajoniem un pilsētām citās republikās.

Mūsu republikas iedzīvotāji raksta redakcijai par tiem krievu un citu padomju tautu pārstāvjiem, kam bijusi liela loma cīņā par padomju varu Latvijā, kas nolikuši savu galvu Latvijas ārēs, pilsētās un ciemos, atbrīvojot tos no vācu fašistiskajiem iebrucējiem, raksta partiem, kas pēckara gados palīdzēja atjaunot sagrautās rūpnīcas, spēkstacijas un dzelzceļus.

Risinot jautājumus par sakariem starp savienotajām republikām, „Cīņa” vienmēr uzsver krievu valodas, kas ir viena no visbagātākajām valodām pasaulē, internacionālo raksturu. Krievu valoda kļuvusi par padomju tautas kā jaunas vēsturiskas cilvēku kopas savstarpējās sazināšanās valodu. Artās palīdzību ikviena sociālistiskā nācija iepazīst otru, apgūst tās kultūras vērtības, jo krievu valodā tiek tulkoti visi izcilākie nacionālo literatūru darbi, tajā atrodams visplašākais zinātnes, tehnikas un konkrēto ražošanas problēmu apgaismojums. Krievu valoda ir tilts no katras nacionālās valodas, ari latviešu, uz visām aizrobežu tautu valodām.

Mobilizējot republikas darbaļaudis partijas izvirzīto uzdevumu "īstenošanai, idejiski audzinot un izglītojot tos, „Ciņa” ikkatrā numurā informē savus lasītājus par svarīgākajiem notikumiem visā mūsu zemē, iepazīstina viņus ar vērtīgāko pieredzi dažādās saimniecības un kultūras dzīves nozarēs, parāda augstākos sasniegumus un straujo darba ritmu visos mūsu plašās Dzimtenes novados. „Ciņa” salīdzinājumā ar pārējiem mūsu republikas preses izdevumiem latviešu valodā sniedz visplašāko informāciju par starptautiskajiem notikumiem, parasti tai atvēlot visu trešo lappusi. Līdzās TĀSS materiāliem te lasītājs atrod „Cīņas” starptautisko notikumu komentētāju V Hermaņa, M. Vulfsona, A. Lediņa. I. Ķezbera un daudzu citu autoru rakstus. Jo sevišķi lielu vērību „Cīņa” pievērš tam. lai spilgtāk atspoguļotu lielo darbu, ko veic Padomju Savienības Komunistiskās partijas Centrālā Komiteja, īstenojot PSKP XXIV kongresā nosprausto Miera programmu. „Ciņa”, ejot kopsolī ar visu padomju presi, dažādos aspektos noskaidro, ka miera politika ir vienīgā pareizā, padomju tautas un visu pārējo pasaules tautu vitālajām interesēm atbilstošā politika, ka sekmīga komunistiskās sabiedrības celtniecība prasa, lai pasaulē tiktu nosargāts ilgstošs miers.

PSKP CK ģenerālsekretārs L. Brežņevs referātā „Par Padomju Sociālistisko Republiku Savienības piecdesmito gadadienu” teica: „Laikmeta vējš, vēstures vējš ar savu vareno elpu piepūš sociālisma kuģa buras. Un mūsu kuģis neapturami dodas arvien tālāk, uz priekšu — pretim komunisma mirdzošajiem apvāršņiem.” Laikraksts „Ciņa”, kā acuraugu sargājot savos 70 gados veidotās revolucionārās tradīcijas, diendienā cenšas būt marksisma ļeņinisma cildeno ideju aktīvs propagandists, republikas partijas organizācijas tuvākais palīgs komunisma ideālu īstenošanā.

/

J. Britāns, BALTIJAS JŪRA - MŪSU JŪRA

J. Britāns,

laikraksta „Cīņa" redaktors 1972,- 1990. g.

(Fragment no publikācijas „Cīņas" 70. gadu jubilejā)

Saskaņā ar PSRS Ministru Padomes 1976. gada 16. jūlija lēmumu.....Par pasākumiem, kas veicami, lai pastiprinātu Baltijas jūras ba

seina aizsardzību pret piesārņošanu” Latvijas PSR Ministru Padome nolemj: 1. Latvijas PSR ministrijām un resoriem, Latvijas PSR teritorijā izvietotajām Vissavienības pakļautības organizācijām un uzņēmumiem un rajonu un republikāniskās pakļautības pilsētu darbaļaužu deputātu padomju izpildkomitejām veikt tādu pasākumu kompleksu, kas nodrošinātu, lai lidz 1985. gadam pilnīgi izbeigtu neattīrītu rūpniecības, saimniecības un sadzīves notekūdeņu novadīšanu Baltijas jūras baseina upēs un citās ūdenstilpnēs” — No Latvijas PSR Ministru Padomes 1976. gada 14. septembra lēmuma...

Valdības lēmums — tātad tur nav vairs ko debatēt, spriedelēt, gaidit. Ir jārīkojas: lai 1985. gadā Baltijas jūrā vairs neieplūstu ne sauja netīra ūdens. Un vairākas organizācijas tā ari darījušas vai vismaz konstruktīvi sākušas apsvērt savas hidroloģiskās, tehniskās un ekonomiskās iespējas.

Vispār pasaules ekologus patlaban galvenokārt satrauc triju veidu piesārņojumi: naftas produkti, smagie metāli un lauksaimniecības ķimikālijas. Un tāpat satrauc tie mūs. Jo Ieaut ari daudz jau ir padarits, ik pa brīdim sastopamies ar daudz ko nepadarītu, neapdomīgu, bezatbildīgu.

Та, piemēram, mūsu ostas. Gan Rīgā, gan Ventspilī, lai atturētu no kārdinājuma netīrumus izliet jūrā, ir panākts, ka neviens kuģis nemaz nevar nonākt ostas darījumos, iekams nav oficiālā kārtā nodevis savus saimniecības un sadzīves ūdeņus, bilžu jeb sateču ūdeņus un balasta ūdeņus. Un kuģīpašniecēm - Latvijas Jūras kuģniecībai, Latvijas Zivju rūpniecības ražošanas pārvaldei un Latvijas PSR Zvejnieku kolhozu savienībai — tiek konsekventi prasīts, lai jaunie un lielie kuģi būtu aprīkoti ar savām autonomām attīrīšanas iekārtām, turpretim mazie saimnieciskos un sadzīves ūdeņus nodotu pilsētas attīrīšanas iekārtām. Bet, ja nu misēklis gadījies, kāds naftas produkts iešļācies ūdenī un plesties sāk traips, — situāciju glābt dodas čaklie naftas savācējkuģīši ar sūkņiem un bonu aizsprostiem — blīviem peldošiem nožogojumiem no putoplasta vai cita materiāla.

Taču nelaime aizvien vēl viena: šādu misēkļu tomēr atgadās par daudz. Ja neskatām visus tos gadījumus, kad pēc Baltijas jūras aizsardzības inspekcijas konstatācijas vainīgie paši bez lieka „trokšņa” piekrituši samaksāt valstij radušos zaudējumus, bet tikai tos gadījumus, kas nonākuši līdz LPSR Valsts arbitrāžai, vienalga, pagājušajā gadā veidojas nepatīkama aina. Deviņas reizes Valsts arbitrāžā ienākušas prasības pret Latvijas Jūras kuģniecību un reiz - pret naftas pārsūknēšanas bāzi: par Ventspils ostas ūdeņu piesārņošanu ar naftas produktiem. Gan darbinieki bijuši neuzmanīgi vai dzēruši, gan automātika atteikusies darboties, gan cits kāds iemesls — un, lūk, rezultāti. Kuģniecībai nācies šķirties no 314 340 rubļiem, lai segtu valstij zaudējumus par sagandēto ūdeni, plus no 16 050 rubļiem - lai samaksātu valsts nodevu par arbitrāžas iejaukties nepieciešamību, un naftas pārsūknēšanas bāzei — no 6 160 plus 246 rubļiem. Bet vainīgajām amatpersonām un privātpersonām nācies samaksāt soda naudas, kas parasti nav mazākas par 100 rubļiem... Viss — tīrā saskaņā ar Latvijas PSR Ūdeņu kodeksu. Un nav svarīgi, ka pēc tam visus netīrumus savāc.

Visai nesaprātīgs stāvoklis pagaidām izveidojies mūsu laukos — masveida piesārņojums, ko ūdeņiem dod tīrumi. Pamatā tas ir uz sniega izsētais minerālais mēslojums, no kura Latvijas blīvajos hidrogrāfiskajos apstākļos, kur ik pa solim plūst kāds strauts, grāvis, upe vai upīte, 50 un pat 90 procentus aiznes izkusušais sniegs. Un iznāk divi ļaunumi: tīrumi zaudē tik gaidītās un deficītās spēka vielas, bet ūdeņi saņem tik nevēlamās ķimikālijas, kas aizaudzē tos pašus grāvjus, meliorācijas un citas hidrotehniskas būves, ezerus un citus akvatorijus... Lai gan pēdējā laikā nāk arī cerīgas ziņas: republikas Lauksaimniecības ministrijai jau uzdots steidzamības kārtā risināt un atrisināt šo problēmu un visus laukkopības darbus organizēt tā, lai nerīkotos ar minerālo mēslojumu tik neracionāli.

Vienlaikus republikas Meliorācijas un ūdenssaimniecības ministrijas ūdens uzraudzības organizācijas sadarbībā ar republikas Tautas kontroles komiteju nodevušās otra, ne mazāk aktuāla lauku jautājuma studēšanai — kā tiek izmantotas tās daudzās kolhozos un sovhozos, respektīvi, ciematos, pēdējos piecos gados uzbūvētās attīrīšanas iekārtas, kurām jāatveldzē 18 tūkstošus kubikmetru ūdeņu diennaktī un par kurām samaksāti 14,4 miljoni rubļu? Lielākajā tiesā rajonu jau tagad ir konstatēts, ka šo iekārtu ekspluatācija galīgi nav atrisināta, tāpēc tās ļoti daudzās vietās funkcionē tikai daļēji vai nefunkcionē nemaz. Kādēļ?

Pēc Latvijas PSR Ūdeņu kodeksa ir skaidrs: par šo ierīkojumu ekspluatāciju atbildīgs ir būvju saimnieks, tātad — kolhozs, sovhozs. Bet tajā pašā laikā lauksaimniecības sistēmā nav nokārtots atbilstošu speciālistu sagatavošanas jautājums. Tādēļ republikas Ministru Padome uzdevusi Valsts lauksaimniecības ražošanas tehniskās nodrošināšanas komitejai izveidot īpašu dienestu lauku saimniecību attīrīšanas iekārtu ekspluatācijai, tehniskajai uzraudzībai un palaišanai. Jo tas būtībā ir “smalks” darbs — nodrošināt optimālus vairošanās un dzīves apstākļus jutīgajām attīrīšanas baktērijām... Bet šīs specializētās organizācijas izveidošana tomēr rit pārāk gausi. Kaut katram redzams, ka uz to gaidīt nedrīkst: ir jārod atrisinājums drīz un visas republikas mērogā. Bez tam tas taču neprasa arī daudz jaunu finansu un materiālu ieguldījumu, bet tikai tīri organizatorisku kustīgumu... Pretējā gadījumā netīrie ūdeņi tek garām dārgajām attīrīšanas ietaisēm, un tad tām nav nekādas jēgas.

Tāpat šobrīd stipri aktuāla ir ražošanas, saimniecisko un sadzīves ūdeņu problēma dažās pilsētās, īpaši Rīgā, kas dod republikas piesārņoto notekūdeņu lauvas tiesu. Dzīvojot un strādājot aizvien mūsdienīgāk, mēs pašlaik ne tikai veļu, grīdas un sevi mazgājam ar dažādiem ķīmijas līdzekļiem, bet arī rūpnīcās detaļas, mašīnas un telpas tīrām artiem. Tāpēc notekūdeņos aizvien pieaug sintētisko mazgāšanas līdzekļu saturs, un tas ir pavisam nelāgi. Jo šie savienojumi sadalās ļoti lēni, paralizē baktērijas un bremzē jebkuru pašattīrīšanos. Bet, ja tiem vēl pievienojas neattīrīti ražošanas ūdeņi, kā, piemēram, pagājušajā gadā, kad Valmieras gaļas kombināts ieplūdināja vecupē un no tās Gaujā tik daudz rūpnieciskā netīruma, ka bija spiests valstij segt zaudējumus 57 000 rubļu apjomā, — situācijas veidojas kritiskas.

Dabiski, tādēļ jau neviens veļu nesāks mazgāt pelnu sārmā un ne-apstādinās rūpnīcas. Vienīgā izeja un uzdevums - būvēt attiecīgas ķīmiskās un bioloģiskās attīrīšanas un skābekļa piesātināšanas iekārtas. Kā, piemēram, darīts Slokas celulozes un papīra kombinātā, kur ne tikai radītas bioloģiskās attīrīšanas ietaises, kas diennaktī spēj neitralizēt 80 000 kubikmetru kombināta un Jūrmalas notekūdeņu, bet ari iekārtas, kas tos apskābekļo. Tāpat Olaine ar saviem ķīmijas uzņēmumiem saņēmusi bioloģiskās attīrīšanas iekārtas, kuras šī gada 2. ceturksnī vien pilnīgi jāsakārto... Acīmredzot tāpēc, kā apgalvo makšķernieki, Lielupē jau varot gūt iepriecinošus lomus.

Tajā pašā laikā Rīga pagaidām spēj attīrīt tikai nelielu daļu savu ūdeņu. Vai spēsim šajā piecgadē veikt tik lielu lēcienu, lai 1985. gadā panāktu to, ko prasa Latvijas PSR Ministru Padomes lēmums, un attaisnot tās starptautiskās saistības, kuras mūsu valsts apņēmusies, ratificējot Baltijas jūras rajona jūras vides aizsardzības Konvenciju?

Kā informēja republikas Meliorācijas un ūdenssaimniecibas ministrijas ūdeņu izmantošanas, regulēšanas un aizsardzības galvenās pārvaldes priekšnieks Pēteris Ziediņš, reālistiskākie aprēķini rāda, ka ap 1990. gadu Rīga diennakti dos līdz 520 vai pat 600 tūkstošiem kubik-mētai notekūdeņu un tos labi pieveikt spētu tāds perspektīvs bioloģisko attīrīšanas iekārtu komplekss, kura jauda nebūtu mazāka par 700 tūkstošiem kubikmetru diennakti. Tam tad Buļļu salā ari ir izraudzīta vieta, un nākamgad jāsāk veidot pamati. Lai pēc tam, kad būs uzcelts, visu atveseļoto ūdeni varētu sūtīt pa caurulēm apmēram 2 kilometrus tālu un apmēram 20 metrus dziļi līci, kur, Daugavas un Lielupes straumju satverts, tas ietu vēl tālāk un sajauktos lielajā ūdens klaidā.

Jā, bet tas būs tad, kad uzcels. Šobrīd galvenais šī milzu kompleksa pasūtītājs — Rīgas izpildkomitejas ūdensvada un kanalizācijas saimniecības pārvalde — savai unikālajai un miljoniem rubļu dārgajai izbūvei (ar visiem pievada un aizvadtīkliemjvēl līdz galam nav sagādājis pat projekta dokumentāciju. Nupat pienākusi iepriecinoša vēsts: vajadzīgie būves līdzekļi ir sagādāti, un kompleksa pirmo kārtu, kam bioloģiski jāattira 350 tūkstoši kubikmetru notekūdeņu diennakti, ne tikai var sākt celt, bet tā ir jāceļ un jau jāpabeidz 1985. gadā! Liekas, katram skaidrs, ka lidz arto Rīgas notekūdeņu attīrīšanā un visas Baltijas jūras tīrībā iestāsies būtisks uzlabojums.

Kaut gan - ari jau tagad nāk pietiekoši daudz cerīgu ziņu. Latvijas PSR Hidrometeoroloģijas un dabas vides kontroles pārvaldes, republikāniskās Baltijas jūras aizsardzības inspekcijas un Rigas teritoriālās ūdeņu aizsardzības pārvaldes, ZA Bioloģijas institūta pētniecības un citu ūdens uzraudzības laboratoriju objektīvie dati liecinās, ka vispārējais piesārņojuma līmenis kā mūsu upju grīvās, tā mūsu Baltijas jūras ūdeņos pēdējos gados nostabilizējies un vairs nepalielinās! Visās upēs pieaudzis skābekļa saturs un vienlaikus samazinājies organiskā piesārņojuma līmenis. Bet mūsu jūrā piesārņotība ar naftas produktiem samazinājusies 2 līdz 3 reizes.

Tādi ir mūsu iespēju rādītāji — ja gribam. Un tādi ir mūsu noteicošie tendences rādītāji - uz ko virzāmies. Lai varētu būt respektējami starptautiskās sadarbības partneri un godīgi kaimiņi Baltijas jūras krastā. Lai tīra paliek Baltijas jūra pašiem un bērnu bērniem.

O. Gerts. AR SAVU TAISNĪBU MUGURKAULĀ

Neapstrīdama liecība vēsturē — viena no vecākajām marksistiskajām avīzēm, kas joprojām iznāk. Rīgā, Latvijā, Padomju Savienībā, uz planētas Zeme. Dainu, strēlnieku un Raiņa tautā. Divdesmitajā, visrevolucionārākajā un visapdraudētākajā gadsimtā.

Visaugstāko ideālu spēkā uzturēšana. Attīrīšanās no izdedžiem un viltus kuršanās. Imitētas degšanas noraidījums. Uzticība dzīvas, istas uguns aicinājumam, pēc kuras kā apburtas visos laikos tiekušās cilvēku acis. Vai tas ir viegli? Tas ir smagi, tas ir tik smagi kā pati nerimus ciņa, kuras vārdā avīze nosaukta. Nerimus ciņa pagātnē, šodienā — un nākotnē ari. Nerimus atbildiba par katru burtu, vārdu, teikumu, rakstu. Jo „Cīņa” taču ir bijusi, ir un allaž būs Latvijas Komunistiskās partijas balss.

„Cīņai” ir asums. Spēja iejaukties, atmaskot, noturēt taisnu savu mugurkaulu arī tad. ja publikācija aizskārusi ierēdni, kam šķiet, ka daudz ērtāk būtu bijis runāt abstrakti gan par principialitāti, gan tautsaimniecisku stāju, gan tautas revolucionāro un kultūras atmiņu... Bet „Cīņas” mugurkauls uzvar tāpēc, ka tā ir pagrīdes bezbailībā rūdīta avīze, tāpēc, ka tā runā mūsu pamatideālu balsi, kuri nekad neatvirzās darāmā darba un ejamās gaitas perifērijā. Ari uzvarējusi revolūcija ir jāturpina, un mūsu dzīvē ir tik daudz darāma un cīnāma. Vai darāma un cīnāma nav Rīga, mūsu mīļā, senā, gadsimtu sviedros un asinis slacītā pilsēta! Izcīnāma dzemdību nama cerībā un Piemiņas kopšanā, spēkā uzturēšanā, par ko tik mākslinieciski spilgti un idejiski precīzi runā ari Ļeņina prēmijas laureāts Cingizs Aitmatovs pasaulslavenajā romānā „Un garāka par mūžu diena ilgst”. Jo vai tad tiešām mums reiz neuznāks kauns no gadiem ilgajiem solījumiem dažādās iestādēs, ka „darīs”, „ies”, „izvedīs”! Bet tanī pašā laikā atļaujiet pajautāt, kāds izskatās, piemēram, Rīgas Politehniskā institūta studenta Krievijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas biedra Konstantīna Pečurkina kaps. Kā mēs atceramies to cilvēku, kuru 1905. gada 13. janvāri nāvējoši aizšāva dragūni un kuru 15. janvāri, plīvojot melniem sēru un sarkanajiem cīņas karogiem, pēdējā gaitā pavadīja 35 tūkstoši (!) Rigas iedzīvotāju, pārvērzdami šis bēres par iespaidīgu latviešu un krievu tautas strādnieku brālības demonstrāciju?...

Ir cīnāma tautas dzīvība jaunā attīstības lokā — ģimenes lokā. Ir cīnāma mākslas ienešana ļaužu ikdienas nepieciešamībā, ir cīnāma visas kultūras iedziļināšana dzīves jēgas būtībā, un ne izvestā pasākumā un svētku dalībnieku skaita apcildināšanā vien. Ir cīnāma Pārtikas prog-

ramma — ne tikai kā viena liela izēšanās vajadzība, bet kā jaunas ētikas un estētikas uzvara sociālistiskajos laukos, kā mūžlaicīga noturība, kā tautas dzives un domāšanas stila stabilizēšanās.

Man personiski „Cīņa” allaž bijusi principiālas publicistikas augstskola. Es te strādāju no 1964. līdz 1967. gadam, un cik labi, ka toreizējais redaktors Ilmārs Tverts mani, Mirdzas Ķempes ieteiktu, sūtīja nevis uz kultūras, bet lauksaimniecības nodaļu. Sākumā, jāteic, sadrūmu, bet tagad saprotu, ka lauksaimniecība bija tā kultūra, kura būtiski uzrādīja un reģistrēja mūsu sabiedrības sirdspukstus — lauku saimniekošanu, agrokultūru, lauku dzīvi... Par lauku cilvēku, par viņa domām man iznāca toreiz „Cīņā” rakstīt visai bieži.

Tagad grūti pateikt, kas man tajos gados sagādāja lielāku gandarījumu — ar manu parakstu „Cīņā” publicētie materiāli vai izdeviba ikdienā pabūt tīrumos, kūtīs, saimniecību kantoros, kultūras namos, lauksaimnieku mājās. Atceros — „Cīņā” strādādams, pirmoreiz ar asinsbalsi sajutu, kas irtā saucamā „darba varonība”. Līdz tam šķita, katas ir skolā iezubrīts un žurnālistu bezatbildīgi apsūkāts poētisms. Bet tad. „Cīņas” sūtīts, ierados kādā Zemgales puses saimniecībā, lai uzrakstītu par cūkkopi Sociālistiskā Darba Varoni. Та bija pavisam vienkārša darba sieviete ar norūpētu, pat ciešanu pilnu seju un cietām, sastrādātām rokām. Viņai praktiski nebija savas personīgās dzīves, visi bija gājuši bojā nacistu soda ekspedīcijā, kādā pilsētā dzīvoja viens vienīgs viņas dzīvs palikušais brālis. Sī Sociālistiskā Darba Varone gāja gulēt ap diviem nakti un cēlās ap četriem, lai dotos uz fermu, no palīgstrādnieka viņa bija atteikusies, jo viņai šķita, ka labāk par viņu pašu cūkēdienu neviens nesagatavos. Cūkkopēja atzinās, ka tanīs dienās, kad viņas nobarojamo cūku simtu aizvedot, viņa jūtoties kā slima, kā salauzta... Un es toreiz uzrakstīju par brīvprātīgi sevi aizliedzošo sievieti pieklājīgu rakstu, bet nepieminēju viņas traģēdiju, un proti: visu iespaidīgo naudas summu, ko viņa par šādu pārslodzes darbu nopelnīja, nodzēra viņas brālis, regulāri ierazdamies pie māsas algas dienās. Un viņa savā māsas mīlestībā mierīgi šo naudu mīļotajam brālim atdeva...

So sievieti es allaž atceros, un tad man ir jādomā, kādi milzu dārgumi krīt ierindas korespondentu rokās, kādi apskaužami dzīvesstāsti, kāda milzu atbildība ir savos rakstos nenovulgarizēt darba cilvēku, viņa dziļo dvēseles dzīvi. Cik piepildāma, cik izcīnāma ir katra šķietami ikdienišķa avizes rubrika.

Tāpat atceros lauku mājas Ziemeļvidzemē. kurās izlijis un nosalis, iegriezos, lai uzrakstītu par krietniem cilvēkiem, kādas toreiz jaunas, talantīgas autores vecākiem. Šodien jaunā, talantīgā autore ir stipra latviešu liriķe, kuras balss smalki vibrē psiholoģiski dziļu atklāsmju vijolē... Atceros, cik dramatiski sākās mana iepazīšanās „Cīņas” komandējumā pie ievērojama selekcionāra viņa Dobeles dārzos, kurš sākumā nosauca mani par nekauņu, kad, pakāpies uz divām tomātu kastēm, caur atvērto logu uzrunāju sirmo, diendusu gulošo patriarhu, teikdams, ka, cienījamais biedri, es, lūk, esmu no „Cīņas”. Protams, ka manas tomātu kastes tūlīt sabruka, un es novēlos zemē. Un viss tomēr beidzās laimīgi — redzēdams, ka spēju novērtēt un atzīt sirmgalvja tiesības mani nievāt, viņš otrā dienā izvadāja pa dārzu, sarunāja visādus asus vārdus par daudz ko šajā pasaulē, bet vakarā uzcienāja ar aprikožu ievārījumu... Atceros naktis, kad ļepatoju no dzelzceļa vai autobusu stacijām pajumtes meklējumos, atceros spožu mēnesnīcu Lēdurgā, atceros drausmīgu salu un spelgoņu, kad motociklā kāds garāmbraucējs mani veda uz Trapenes kolhozu vienā plānā mētelītī — kādus kažokus tad nu es varēju atļauties, jaunākais literārais līdzstrādnieks, kas toreiz mēnesī saņēma 75 rubļus...

Protams, ka braukt komandējumos man patika nesalīdzināmi labāk nekā ierasties darbā redakcijā, pie tam vēl laikā. Visas savas neprecizitātes darba apmeklējuma grafikā centos „atpirkt” ar rakstu kvalitāti. Vienotrreiz tas man pat izdevās, par ko liecina redaktora piešķirtās prēmijas, kad paskatos savos vēl saglabātajos papīros.

Un tā — rakstīt vecākajā pasaules marksistiskajā avīzē uzskatu par godu joprojām. Par godu piedalīties nerimus cīņā, kuras jēga ir ideja padarīt cilvēku dzīvi patiešām cilvēcisku. Tas nozimē piedalīties vissmagākajā darbā, kādu jebkad uzņēmušies cilvēki laiku laikos. Darīt šo darbu artaisnu mugurkaulu un bez bailēm, kā to darīja paaudzes tajos bargos laikos, kad autora vienīgais honorārs bija ugunsvilinājuma apburtas pateicīgu cilvēku acis. Par godīgu vārdu pateicīgas.

Jānis Peters, ZVAIGZNES STARS

Latvijas PSR Nopelniem bagātais kultūras darbinieks

Jā, katra paaudze ar savu darbu un cīņu raksta savu vēsturi. Arī mūsējā. Un par to var tikai priecāties. Tā republikas zvejnieku kolhozi strādā stabili, efektīvi izmanto kolektīvo saimniecību priekšrocības un sistemātiski pārpilda visus ražošanas plānus. Tāpat 11. piecgades trīs gadu plāns tika izpildīts 3 mēnešus pirms termiņa, un nav šaubu, ka tāpat visi piecgades uzdevumi tiks veikti pirms termiņa.

Neredzēti strauji un plaši tiek arī būvēti moderni zivju apstrādes cehi, kur strādāt gan daudz vieglāk, gan tīkamāk. Kolhozos ražotā zivju produkcija garšo visiem. Kolhozu moderno floti nav pat vairs ar ko vēsturē salīdzināt. Un zvejnieku ciematos acis priecē gan jaunas skolas, gan moderni stadioni, kultūras nami, gan skaistas daudzdzīvokļu mājas un zaļumos slīgstošas kotedžas. Sociāliem pasākumiem katram kolhozniekam vidēji tiek izlietots 613 rubļu gadā. 1983. gadā kultūras vajadzību apmierināšanai vien kolhozi katram kolhozniekam izlietoja 119 rubļus.

Bet kā auguši paši ļaudis! Tagad katrā saimniecībā vidēji strādā 63 speciālisti ar augstāko un 351 — ar vidējo un vidējo speciālo izglītību, bet ar nepabeigtu vidējo vai pamatizglītību kolhozos vidēji vairs ir tikai 39, galvenokārt gados veci cilvēki.

Vienlaikus sevišķā aprūpē mums ir jauna cilvēka audzināšana. Un patīkami apzināties, ka te „Cīņa” vienmēr mums ir bijusi un ir blakus. Gan popularizējot kolhozu radošo draudzību ar republikas inteliģences organizācijām, gan atzīmējot estrādes ansambļu, vokālistu un dejotāju festivālus, kas ikreiz gūst plašu sabiedrības atsaucību. Latvijas PSR Revolūcijas muzejā tika atklāta kolhozu uzskatāmās aģitācijas līdzekļu ekspozīcija. Bet zvejnieku kolhozos „9. Maijs”, „Banga” un „Selga” noteiktas literārās un mākslas prēmijas, kuras rosina radīt labus un paliekošus literārus sacerējumus un skaistus mākslas darbus par zvejnieku dzīvi un darbu.

Tāda, lūk, ir šodiena. Bet „Cīņa” palīdz saprast un mīlēt arī vakardienu. Tieši tās publikācijas pirmām kārtām veido vispusīgu komunistiskā apzinīguma kompleksu, kam pamatā būtu izkopta tikumība, nevainojama rīcība un augsta darba disciplīna. Tāpēc zvejnieki neviltoti saka, ka viņu zvaigznē ir arī „Cīņas” stars.

Lai tas vienmēr pār mums spīd spožs!

I. Jemeļjanovs TEPAT LĪDZAS UN ĻOTI, ĻOTI TĀLU

Latvijas PSR Zvejnieku kolhozu savienības priekšsēdētāja vietnieks

TĀ savu grāmatu, ko 1989. gadā laida klajā izdevniecība „Avots”, nosaucis tās autors Eriks Elānbergs, kas „Cīņā” avīzes nosacīti mierīgākajos un labākajos mūža gados nostrādāja, kā pats saka — ceturtdaļgadsimta. Krājumā ievietoti lielākoties „Cīņā” publicētie iespaidi par dažādiem tuvākiem vai tālākiem komandējuma braucieniem. Ieskatam — divas publikācijas.

TĀDS DARBS

Kad esi aiz trejdeviņām zemēm, paša mājas ieraugi izgaismotāk. Tāpēc arī šīs grāmatas pirmā nodaļa — par norisēm Latvijā.

Daudzviet būts. Valstī. Pasaulē. Nāk prātā studiju gadi, kad brauciens uz Maskavu jau bija neparastība. Un tieši tad iznāca vēl tālāk doties.

Tovasar, tāpat kā citus gadus, biju saposies braukt uz laukiem pie mammas. Institūta kopmītnes istabas biedrs Emīls musināja:

— Mājas nekur nepazudīs. Bet kad vēl tev dzīvē būs tāda izdevība?

Paliku stomīgs. Bija ierasts pavagot kartupeļus, papļaustīt sienu, aiziet pie kaimiņa, papeldēties Taļķītes atvariņā. Tolaik pārāk tālu vēl nebija gadījies būt. Kaut cik izkājota Latvija un pāris izrāvienu līdz Maskavai.

Sadūšojos un braucu. Tāpat kā simtiem un tūkstošiem jauniešu.

Par to laiku negrasījos rakstīt, jo Kazahijas stepēs nekādus kalnus negāzu. Strādāju — un viss. Pēcāk gan jutu nepieciešamību dažus vārdus bilst. Ne tāpēc, lai uzsvērtu savu līdzdalību.

Izrādās, ka toreiz, kad braucu uz stepi, ārzemju rakstītāji un radio-runātāji vaimanājuši, ka mūs ar varītēm sadzenot lopu vāģos un sūtot tur, kur vēl cilvēks neesot kāju spēris. Tovasar par tādām valodām nekā nezināju.

Mēs braucām tālab, lai pieliktu spēku lauksaimniecības pagrieziena svirai. Galvenokārt — romantiskā trakulībā. Un tagad, kad man pāri pusmūžam, ar prieku varu atzīt, ka nekas nav mainījies arī šodien. Te es domāju jaunatnes aizrautigumu. Krimas sanatorijā sastapu grupu meiteņu, kuras bija atbraukušas pašaujoties no gadsimta trases — ВАМ. Viņas noteica toni un iekustināja pat večukus. Un, ja par šim meitenēm teiktu standarto — viņas aizdzītas mūžīgā sasaluma joslā, tad es gribētu redzēt, kā justos teicējs, ja satiktos vaigu vaigā ar barn ietēm.

Divos jautājumos tolaiku ārzemju ru~ nātājiem taisnība bija gan. Ļaudis brauca turp, kur laikam gan cilvēks vēl nebija kāju spēris. Un par lopu vāģiem ari. Atpakaļ braucām komfortablos vagonos. Man gadījies uzturēties gan starptautiskas klases kupejās, gan izjust firmas vilcienu mājīgumu. Taču to braucienu no Rīgas līdz Kokčetavas stepēm neaizmirsīšu nemūžam. Vasara. Aizbīdāmās durvis vaļā.

Kājas pārkārtas vagona malai. Ik pa brīdim pietura. Lokomotīves svilpiens, kas izrīko bez vārdiem:

— Meitenes — pa kreisi, zēni — pa labi!

Un tad jāsvelpj vairākkārt, lai sadabūtu atkal visus vagonos.

Tur jau arī nedzīvojām greznībā. Mūsu grupai nāras bija labības sabērtuvē un cisu maisi teltīs. Vasarā tvīkām. Kad negaidīts uzsniga sniegs, spiedāmies cieši jo cieši. Neatceros, ka būtu krekšķējuši un stenējuši.

Ceļa pārsteigumos un pirmo dienu apjukumā pat neattapām aizrakstīt uz mājām. Bet tur uztraucās. Jo nebija pierasts, ka tik tālu un tik ilgi brauc. Toreiz neiedomājos, ka vajadzētu dažas rindas aizrakstīt avīzei. Aizsūtīju vēstuli mātei un bijušajai pasniedzējai. Studiju gadu skolotāja vēstules fragmentus aiznesa uz redakciju. Lai Liepājā mammas un papi, māsas un brāļi, iecerētās un iecerētie palasa un nomierinās. Tagad saprotu todienu satraukumu. Bija ierasts grozīties tepat pa Latviju. Nebija vēl studentu vienību. Un šķita kaut kas ārkārtējs un netverams — iesēsties vilcienā un braukt tūkstošiem kilometru.

Mēs jau paši ari mulsām. No kviešu bezgalības. No stepes līdzenuma. No citas tautas ieražām. Brīnījāmies, kā var neēst cūkas gaļu, un viebāmies, kad mums piedāvāja zirga gaļu. Uztraucāmies, kad mūs nosodīja parto, ka aulā parādījāmies sauļošanās tērpos. Nesapratām, kā var tveicē izturēt ar aitādas cepuri galvā. Pieradām, ka ūdens jāved koka mucās un ka vērši mudināmi ar pierunāšanu, nevis pātagu.

Tajā kviešu vasarā sapratu, ko nozīmē īsta viesmīlība. Kad izkāpām no vilciena, mēs ieraudzījām bērziem rotātas automašīnas. Tobrīd zaļumi šķita ikdienība un meijas likās teatralizēta piedeva sagaidīšanas ceremonijā. Tikai vēlāk apjautu uzrunā dzirdēto vārdu jēgu:

— Pie jums Latvijā esot cieņā bērzi.

Zaļumi bija vesti no vairāku simtu kilometru attāluma. Stepē koku puduri ir retums.

Un, kad redzu televīzijā, kā svinīgi izvada jauniešus uz jaunapgūša-nu — stepē, trasē, kalnos —, manī kaut kas nokut.

Tūdaļ atceros Kazahijas stepes. Toreiz jaunie no valsts malu malām traucās uz jaunapgūtajām zemēm. Brauca, dienām bakāja salmus salmu bunkurā, dienām stāvēja, pareizāk — kratījās uz kombaina tieši tajā vietā, kur braucošais kūlējs veļ laukā putekļus, salmus un pelavas. Atminos pievakari, nāk pretī nomelnējis cilvēks. Pienāk blakus: „Lepns esi palicis, vai?” Nepazinu studiju biedru Albertu Ločmeli. kurš vakaros spļāva melnu un tomēr rakstīja jūsmas pilnus dzejoļus par jaunapgūtajām zemēm.

Atceros pirmo dienu, kad ieradāmies Kokčetavas apgabala Ruzajevas rajonā. Pirmais darbs - no graudu pārlāpstošanas laukuma nolāpstot graudu stirpu, kas, lietū un sniegos gulēdama, bija samelnējusi. Bija balta saule, mēs elpas atvilkšanas brīdī gulējām uz nomelnējušās labības un klusējām. Toreiz biju institūta komjaunatnes komitejas sekretārs. Klusums bija jautājošs: „Vai mēs te ar komjauniešu aizrautību, ar komjauniešu dziesmām braucām tāpēc, lai nolāpstotu pamestās un sapuvušās graudu kaudzes?” Es gulēju baltajā saulē un klusēju. Tāpēc, ka arī man sirdi spieda tas pats jautājums. Tagad ar vēstures atskatu es saprotu, ka vajadzēja labības izrāvienu, bet šim izrāvienam līdzi netika jumts. Un vēl tagad ne visur esam iemācījušies pasaudzēt paaugušo un iekulto. Bet valsts labības lielaudzētavās ir milzu elevatori. Kubaņā karstajā kviešu laikā biju šajās lielsabērtuvēs, kur iekūlums, pa metāla līkloču ceļiem skriedams un birdams, dūc. Kad es dzirdu šo dūkoņu, man vienmēr uzlabojas garastāvoklis. Laikam tāpēc, ka pirms pulka gadiem es gulēju atelpas brīdī baltajā saulē uz pašsadegušas graudu grēdas absolūtā klusumā. Klusumā, kurš bija draudoši jautājošs.

Nokut.

Tā ir jušana, kad pašam kaut ko gribas

To nevar ne iepātagot. ne pierunāt.

Ja citur būts, tad ir ar ko salīdzināt.

Viena pagalma ābolu vakarā Birzgales pusē tapu grūtsirdīgs. Tāpēc, ka manas dzimtās saimniecības centrs vēl nebija tapis par apbrīnas ciematu. Un tāpēc, ka vecsētas bruka kopā. Ja toreiz es būtu iepazinies ar lietuviešu lauku pārvērtību ritmiem, mani spriedumi izskanētu drošāk.

Kaimiņi nezaudēja saikni ar zemi, nežēloja naudu, lai ciematos būvētu savas mājas. Mēs daudzviet Latvijas laukus saļodzījām un vēlāk braucām uz Lietuvu pēc desām.

Ja es būtu bijis tālredzīgāks, tad aizstāvētu vismazāko zvejnieku kolhozu republikā. Bet es aprobežojos ar zušu izgaršošanu un tālās jūrās aizgājušos jūrmalciemnieku dēlu aprakstīšanu. Artās dienas kritērijiem mērot, zivju koptonnāžā mazkolhozs tikai tādu kaķa tiesu satīkloja. Bet, ja saimniecība būtu specializējusies vimbu kūpināšanā un citu kārumu piedāvāšanā, pircēji slavētu, pirkstus laizīdami, un zvejnieki negaustos par mazo peļņu.

Esam raduši vairāk brīnīties nekā lietderīgus aizsākumus pārņemt. Savulaik kopā ar rajonu un republikas lauksaimnieciskās dzīves vadītājiem iepazināmies ar saimniekošanas praksi Igaunijā. Vairākās saimniecībās klausījāmies par eļļasaugu. „Cīņā” uzrakstīju iespaidus — „Brīnumainais rapsis”. Droši vien pārlieku sacildināju. Katrs pārslavējums izraisa piesardzību. Pēc divdesmit gadiem mūsu republikai pāri gāja rapša vilnis — ar pozitīvo praksi un pārspīlējumiem. Ja mēs toreiz prātīgi būtu izsvēruši un rīkojušies, droši vien pulkās saimniecībās rapsis būtu kļuvis par ikdienas nepieciešamību tāpat kā Jaunpilī.

Pēc braucieniem vienmēr pats grūtākais — izšķirot iespaidus un salikt pa plauktiņiem — ko drukāt un ko atstāt bloknotos. Reižu reizēm ir bijis tā - gribētos rakstīt, bet skaidri zini, ka vēl navpienācis laiks parto stāstīt.

Atceros, kopā ar liepājniekiem biju Piemaskavā — Odincovas rajonā. Uzšķiru izgriezumu mapi un lasu:

Mūsu pārstāvjiem bija atvēlēta pievakare un vakars zirgaudzētavā. Te notiek starptautiskās zirgu izsoles. Jaunajā manēžā no staļļiem ieved izcilākos pārstāvjus. Ieraugam ari mūsu republikā tik ierasto un aprasto, par kuru pagājušajā izsolē piedāvāja vairākus tūkstošus dolāru. Redzam leģendāro čempionu — Kvadrātu. Ziņkāri vērojam Semjona Budjonnija mīluli, uz kura maršals Sarkanajā laukumā divkārt pieņēmis karaspēka parādi. Uzzinām, ka pagājušo reizi izsolē deviņdesmit trīs reizes cilāts āmurs. Katrs nākamais sitiens — piecdesmit dolāru. Deviņdesmit trīs reizes pa pussimtam pieplusējums sākotnējai cenai par vienu pašu zirgu! Tu skaties un klausies, un jūti. ka zirgs te ir pacelts uz pjedestāla. Kad audzētavā viesojās kubiešu delegācija, ķēvei Fabulai uzradās kumeliņš. Ciemiņiem lūdza izvēlēties vārdu. Dokumentos palika ieraksts — Fortūna. Vizinājāmies trijjūgos, izstaigājām staļļus.

Vēlu atgriezāmies savā mītnē — lauku ļaužu atpūtas namā — no koka būvētā divstāvu ēkā. Tā bija viena no tām briedīgākajām vasaras naktīm.

kad var izjust, kā rieksts iegrozās čaulā. Redzētais, pārdzīvotais, Semjona Budjonnija vasarnīcas tuvums — viss kopā neļāva tūdaļ līst zem segas.

Taču es nestāstīju par zirglietu muzeju, vairākiem sedliem un iemauktiem, kurus vairs negreznoja dāvinājuma sudraba plāksnītes. Tālab, ka iegravējumos bija veltījumvārdi Ņikitam Hruščovam. Mums piestāstīja pilnu galvu, kā bijušais valsts vadītājs, pensionārs būdams, artraktoriņu pats pukšinājis pēc zirgmēsliem, lai auglības devas vestu vasaras dārziņam, kur turpinājis eksperimentus ar kukurūzu.

Noriļskā es brīnījos par tautsaimnieciskajiem meklējumiem un atradumiem. Taču klusēju par dzeloņstiepļu žogiem, kuri, vēl nenovākti, rūsēja kā atgādinājums par tiem gadiem, kad aiz polārā loka nokļuva tik pulka represētu cilvēku, par kuru reabilitāciju iestājās Ņikita Hrušeovs.

Tolaik Krasnojarskas novadā mani jūsmināja gigantīskums, lielo spēkstaciju tapšanas vēriens. Šodien meklējam atbildi tik daudzkārt izskanējušam jautājumam: „Kur lai dabū enerģiju, ja nebūvēsim aizsprostus?” Mūsu gadsimta astoņdesmitajos gados divi jauni cilvēki — Dainis Ivāns un Arturs Snips, kuriem tikpat gadu, cik man bija Sibīrijas apceļošanas laikā, iekustināja domāšanu, saliedēja vēl ciešāk Daugavas krastu republiku ļaudis pret būvēt sākto Daugavpils hidroelektrostaciju. Publicists Jānis Lapsa savā „Zilajā grāmatā” sapņo par to brīdi, kad slūžas palaidīs vaļā un no tagadējām ūdenskrātuvēm sāksim atkarot auglīgo zemi.

Mūždien esmu ceļā. Eju un braucu pēc iespaidiem. Lai tālākstāstitu. Tāds darbs.

MĒS RUNĀJĀM PĀR DZĪVI UN LIKTEŅIEM KANĀDĀ UN ASV TURPU ŠURPU

Mēs - divdesmit dažādu profesiju, dažādu arodu un amatu cilvēki no vairākām republikām. No Latvijas - Jānis Peters un šo rindiņu autors. Grupas vadītājs - PSRS Rakstnieku savienības valdes sekretārs prozai-ķis Pjotrs Proskurins. Tūristu grupā trīs PSKP XVII kongresa delegāti: Grodņas rajona kolhoza „Progress” priekšsēdētājs Aleksandrs Dubko, Odesas operteātra solists Anatolijs Dūda un mūsu republikas rakstnieku valdes priekšsēdētājs. Kaimiņus igauņus pārstāvēja Ilo Tūliks, kura satraucošo publicistiku par Kampučiju „Ciņa” drukāja turpinājumos.

Maršruts: Monreāla — Toronto — Vankuvera — Kastlgara — Sanfrancisko — Čikāga — Ņujorka. Pa stundiņai atpūtas vai pārsēšanās Gande-rā, Kalgari un Vašingtonā.

Mērķis — ar redzējumiem un dzirdējumiem papildināt priekšstatus par Ziemeļameriku un ciemoties pie tautiešiem.

Man šis pārlidojums uz tālo kontinentu — pirmoreiz. Jānis Peters Amerikas Savienotajās Valstis viesojās pirms desmit gadiem. Pēcāk tapa ceļa piezīmes „Rudeni, Amerikā, latviešos”.

Nupat ieminējos par tālo kontinentu. Ja skaita kilometrus, sanāk pulka. Bet, ja izvērtē saskarsmes, kādreiz netveramais kļūst ikdienišķs. Savulaik brīnījāmies par latviešiem, kas ieradušies pasildīties tuvinieku sirsnībā. Un kaimiņi apbārstīja ar jautājumiem dēlu, kurš izviesojies pie vecākiem svešumā. Nu jau labi sen esam apraduši ar turpu šurpu daždažādām izpausmēm.

Turpceļā lidmašīnā omulīgi grozās un tērzē divas māmuļas. Savējos apraudzīt dodoties. Atceļā Vašingtonā stāvam bagāžas svēršanas rindā. Aiz muguras izdzirdu:

— Divi latvieši jau priekšā.

Kad atgriezāmies, gāju uz Rakstnieku grāmatnīcu palūkot, kādi izdevumi plauktiņā sakrājušies. Par mūsu gaidām jau ziņas priekšā. Vel mēs snauduļojām virs okeāna, kad Jānis Liepiņš lasījis kolēģiem priekšā rindkopu no Veltas Tomas vēstules par mūsu gaitām Toronto.

Oktobra devītajā dienā iebraucām Rīgā. Pēcpusdienā ziņkāre aizvilina uz Prese namu. Pa pieietā stāva gaiteni nāk pretī „Dzimtenes Balss” redaktora vietnieks Pāvils Ducmanis. („Cīņas” ļaudis apsaimnieko ceturto un piekto stāvu. Septiņās pieietā stāva istabās apmetušies „Dzimtenes Balss” kolēģi. Aiz mana kabineta sienas - kaimiņredaktora Voldemāra Hermaņa viesu pieņemšanas telpa.) Tātad - nāk pretī Pāvils Ducmanis.

— Sveiciens tev no Valda Krāslavieša.

Atsaku, ka pats vedu labus vārdus no Čikāgas.

Man pasniedz tās dienas „Dzimtenes Balsi”. Voldemārs Šķēle pa telefonu sazinājies ari ar Laimoni Šiliņu. Patīkami lasīt īsintervijas ar mūsu uzstāšanās vērtējumiem.

Vankuverā kopā ar Jāni iegriežamies veikalā, kura skatlogs mirkšķina ar elektronisko pulksteņu acīm. Pretī nāk meitenes un puiši. Tādi kā kaut kur redzēti. Pēkšņa apjausma — „Liesmas” dejotāji un „Ornamenta” muzicētāji, kas ieradušies koncertēt izstādē ,,Ekspo-86”.

Bieži vien saskarsmēs mēs esam pavisam tuvu — gan ikdienišķās, gan globālās. Cik tad tur Reikjavikā pietrūka - viena sprīža, un pasaule būtu uzelpojusi. Un atkal attiecībās draudoši nozibsnl un nodārd.

Mēs bijām tajā Amerikā, kur ir daudz sirsnīgu un pretimnākošu cilvēku. Mēs bijām tajā Amerikā, kas pasaulē daudz ko saduļķo. Mēs bijām tajā Amerikā, kur var mācīties ērtus risinājumus.

Pirms pulka gadiem Liepājā, savu žurnālista gaitu sākumā, reižu reizēm tikos ar slaveno zvejas kuģa kapteini Jāni Grantu. Jaunības gados viņš bija dzīvojis Statos.

— Salīgu darbā. Pirmo rītu aizeju un gribu sasveicināties. Dodu roku, šie brīnās: „Puisīt, kamēr mēs rokosimies, tev gar degunu aizslīdēs minūtes un dolāri.”

Kapteinis bija pirmais cilvēks manā dzīvē, kurš tik konkrēti un tēlaini stāstīja par praktisko Ameriku, par nežēlīgo Ameriku un par negaidītu Ameriku. No visa pa druskai es redzēju.

Tu vari iesēsties vienā no krēsliem jaukas apavu tīrītavas telpā. Piesteidzas simpātiska sieviete ar kailām krūtīm un spodrina kurpes. Tev par spīdumu būs jāmaksā dārgāk, jo tu esi skatījies kustīgumā. Es piederu pie tiem, kas par dabas viskrāšņāko veidojumu uzskata sievieti. Taču pārdodamā krūšu rotaļa mani dara grūtsirdīgu.

Katrs Ameriku ierauga caur savu prizmu.

Vecs vīrs no Latvijas ierodas pasērst pie savējiem. Viņu vadā pavalsti, viņam rāda visvisādus brīnumus. Viņu mēģina ieinteresēt ar pārpilnajiem veikaliem. Onkulītis nogroza galvu un ik pa brīdim atkārto vienu un to pašu:

— Te nekā nav.

Radi izmisumā.

Izrādās, ka zemnieks gribējis atrast zviedru tērauda izkapti. Tieši tādu, kādu nopircis jaunības dienās. Nelaimējies. Pārbraucis un teicis:

— Tur nekā nav.

Lauku cilvēka meklējums kļuvis par anekdoti. Un par pamācību: šauri skatīdamies, nepazaudē veselumu.

Pirms izlidošanas mēs saņēmām daudz novēlējumu. Un pulka ceļavārdu, kuri jāaizved draugiem un paziņām. Mums neviens nekā ipaši nepasūtīja. Bet mēs jau zinājām, ka Velta Toma savulaik iedzirdījusi Imantu Ziedoni ar aromātisku tēju. Zinājām, ka dzejnieks būs priecīgs, ja tādu pārvedīsim. Un nojautām, ka dzejniece jau tādu būs sagatavojusi. Man jau kļuvis par ieradumu no ārzemēm pārvest Egonam Līvam jūrnieku krodziņa vai zivju restorāna ēdienkarti. Esmu dzirdējis, ka mūsu redakcijas mašīnrakstītāju biroja vadītāja Ināra Driba piekodina, lai neaizmirstot koferi iemest ari kādu dzēšgumiju. Tādā brīdī man jādomā par to, ka nevis nejaudājam, bet nevīžojam kārtīgi uztaisīt sīkumiņus. Prātā paturēju apvienības „Rīgas modes” drēbniekmeistara Andreja Snepsta pieticīgo lūgumu, lai no pasaules apceļojumiem kādreiz atvedot centimetrmēru. Un atkal tādā bridi man jādomā par to. ka nevis nejaudājam, bet nevīžojam kārtīgi uztaisīt sīkumiņus. Ja strādājam kosmosa kuģim, tad esam precīzi, bet drēbnieku vajadzībām mērs lai stiepjas: kas nu tur liels, centimetrs šur vai tur.

Man bieži vien vaicā:

— Kā tu juties pirms un kā tu jūties pēc?

Turpceļā biju saspringtāks. Tāpēc, ka devos nezināmajā. Visu laiku domāju parto, ka stabilāk būtu, ja kopā ar mani lidotu vēl kāds balstītājs aktieris: IntaTirole. Edgars Liepiņšvai Edmunds Freibergs, kuru repertuārā ir mani stāsti. Pie šīs domas es turos joprojām, lai gan grēks būtu žēloties par norisēm: daudzās tikšanās reizēs interese par laukiem bija aktīva, spēj tik atbildēt.

Uzreizi neizdevās piekārtoties ritmam, kad diena kļuva par nakti.

Desmitais rīts bija krīze. Tikai tad es pa īstam apjautu Jāņa Petera pirms desmit gadiem rakstīto:

„Atlaižos viesnīcā uz dīvāna, veros griestos un redzu Rīgu, ne tikai redzu, bet gribu tajā ātrāk nokļūt. Zvanu uz Ņujorku, atsaku autorvakaru, par ko pretim saņemu dīvainu klusuma bridi telefona klausulē, tad: „Žēl, tevi tā gaidījām, noīrējām zāli...”

Saku — paldies, piedodiet, esmu cilvēks, kam spēki par vājiem, bez tam neiztērētā vientulības norma prasa savu...”

Šoreiz neatteicām. Sīs daudzveidīgās tikšanās bija aizraujošas. Un nogurdinošas ari. Man nemitīgi jāatbild uz jautājumiem:

— Ko jūs Amerikā ar Jāni Peteru izdarījāt?

Nekā neizdarījām. Laikam esmu racionālāks, bet dzejnieks — emocionālāks. Oktobra trīspadsmitajā rītā rakstnieku priekšsēdētājs Rīgā uzrakstīja uzrunu kalnu altajiešiem, padzēra kafiju, aizgāja uz frizētavu un nokļuva slimnīcā — pāris nedēļu atpūsties un atbrīvoties no pārslodzes.

Vienubrīd ceļabiedrs sacīja:

— Ērik, tad tu redzēsi, pienāks tāds bridis, kad ļoti gribēsies sausi novārītus, miltainus kartupeļus ar gailenēm.

Pienāca arī.

Maz bija vaļasbrīžu. Taču indiāņu vasaras sākumu pamanīju. Koki mainīja krāsu. Cilvēki laukos bija nesteidzīgi — darbi apdarīti, varējām aprunāties par tīruma un kūts būšanām.

Atceļā runājām, ka par iespaidiem rakstīsim gan, bet, par ko katrs, to neizsvērām. Katram savs redzējums.

IZSTĀDE UN IKDIENĀ

Vankuverā, ,,Ekspo-86”, varējām uzzināt būtiskāko par transportu visos kontinentos. Vari iesēsties Taizemes eksotiskajā airu laivā un vari pamēģināt, kādi sēdekļi ir kosmosa kuģim ,,Sojuz-7”.

Liekas, ka esam apraduši ar lidojumiem, kad cilvēks atraujas no Zemes, pārvar pievilkšanas spēku un joņo pasaules telpā, kur vairs nav debesu ziluma. Taču interese joprojām ir milzīga. Varēja apbrīnot pacietību, ar kādu cilvēki gaidīja milzīgajā rindā, lai tikai pabūtu mūsu eksponātā, kurš bija aplūkojams pie PSRS paviljona. Ļaudis klausās, tausta un brīnās par sadzīviskajām detaļām. Taujā, kā var nodušoties, ja bezsvara telpā pilītes tūdaļ aizpeld katra pa savu trajektoriju.

Kosmosa kuģi ierindoti tajā pašā transportkategorijā, kurā ir airu laivas, rati, automašīnas, vilcieni. Tiktālu esam tikuši. Kas nāks pēc kosmosa kuģa?

ASV paviljonā rāda filmu, kuras līdzautore ir mūsu tautiete Anita Grīnvalde. Tas ir lūkojams rītdienā, kad montēs pilsētiņu tai netveramajai un vēl tik maz izpētītajai telpai. Vienu no cilindriem jau var izstaigāt pēc tam, kad filma noskatīta. Arī šurp cilvēki laužas. Kosmoss ļaudis magnetizē.

Mūs interesē izrāvieni. Esam taču ieradušies Ziemeļamerikā, kura allaž pārsteigusi ar tehnoloģiskiem risinājumiem un kura sīvi cīkstas ar japāņu vēl pārsteidzošākajiem atradumiem.

Ikdienā aizvien vairāk ienāk taustiņi, klaviatūra. Bērni rotaļājas ar elektroniskajām kārbiņām. Mazākos un lielākos ekrānos var meklēt pasakai turpinājumu. Var izvēlēties vienkāršākus vai sarežģītākus sižetus. Kādreiz meitenes un puikas par bargāko sodu uzskatīja aizliegumu skatīties televizoru. Tagad par bargāko sodu uzskata, ja atņem elektronkārbiņu.

Es redzēju, kā zēns uz ekrāna raksta sacerējumu. Kad gatavs, pavairo, cik eksemplāros gribi. Skolotājam nav jāburto rokraksts.

Es redzēju mājas datu banku, kur telefonnumuri, adreses vairs nav tradicionālajās piezīmju grāmatiņās. Nospied taustiņus un skaties atbildi. Tu gribi zināt, cik kopienā Liepiņu, lūdzu. Tu gribi zināt, kas viņi tādi, ko dara, kādi ir viņu dzīves dati, lūdzu.

Ja tev kāds uz viesnīcu zvanījis, bet tu neesi bijis istabā, pēc brīža jau durvis zīmite — kas zvanījis, kad zvanījis, telefonnumurs un lūgums, cikos piezvanīt. To visu izdarījušas tās pašas kārbiņas, kurās pulsē cilvēku žiglie paligi.

Protams, par visu jāsamaksā. Ja tu šādu zīmīti saņem, tad kļūst skaidrs, kālab jāatdara maks arī tad, ja neesi pieskāries telefonam.

Mēs uztraucamies, ja cilvēks kļūst naudas vergs. Bet par maz uztraucamies, ja cilvēks naudu neskaita. It īpaši, ja ir runa par valsts naudu. Sīs pārdomas manī uzurdīja muzeja zāle, kur ekspozīcija sākās ar naudas krā-tuvīšu kolekciju. Tajā - eksponāti no tiem laikiem, kad parādījās monētas.

Pērngad mūsu Politiskās izglītības namā noklausījāmies lekciju ciklu un noskatījāmies demonstrējumus, kuri izgaismoja informātikas daždažādos risinājumus. Mēs neesam atpalikuši domāšanā un meklējumos. Tikai esam notūļājušies ar praktiskajiem risinājumiem. Tāpēc paātrinājums ir stratēģijas un taktikas jautājums.

Čikāgas Zinātnes un tehnikas muzejā panākušies pretī cilvēka dabiskajām tieksmēm — visam pieskarties ar rokām. Sēdies kabīnē un min pedāļus. Iedarbini darbagaldus. Pamēģini, kā klausa lidmašīnas stūre. Pamatojums: tādējādi bērnus var ieinteresēt. Mēs sacītu — profesionāli orientēt. Lauksaimniecības sektorā mūzikas vietā fonā mājkustoņu mā-vieni, kviecieni, kladzinājumi un dziedājumi. Senatnes nodaļā — kustīgs mamuts un fonā atkal skaņa: biedējošs rēciens. Neviens mamuta ska-ņiskās izpausmes nav dzirdējis, tāpēc nevar apstrīdēt un notic.

Atcerējos Talsu agrorūpnieciskās apvienības izstādi Mežaparkā. Bērni rausās traktoros un dampjos, lai paraustītu kloķus. Acīmredzot derētu padomāt par taustāmāku ieinteresēšanu, jo šobrīd vēl pārlieku daudz ir aicinājumu un skaidrojumu vārdos, kuros ne vienmēr ieklausās un kuri ne vienmēr aizrauj.

Mēs tikāmies ar Ritu Sprūdži. Jaunā speciāliste strādā laboratorijā, kurā mātēm ziņo visu par topošo bērniņu. Jau trīs mēnešu vecumā zināms — meitene vai puika, vesels vai slims. Un zināms, ar ko slimo. Vecāki var lemt, ko tālāk darīt.

Rita stāsta un pārdzīvo. Priecājas par tām māmiņām, kurām var pavēstīt, ka ņipras meitenes un ņipri puikas ņemas. Un skumst kopā ar tām māmiņām, kurām vajadzēja atteikties no mātes misijas, jo meitenītes vai puikiņas piedzimdami būtu atnesuši nelaimi.

Zinātnes varēšana un tumsonība. Fantāzija un ticēšana. Viss iet rokrokā. Tepat līdzās.

Monreālā. Svētā Jāzepa katedrālē, izgaismojumā aplūkojami kruķi un protēzes. Tā ir satriecoša kolekcija. Izstāde. Nelaimes piemeklētie braukuši no tālienes, klibojuši no tālienes, uz nestuvēm atcilāti no tālienes. Viņi atstājuši kruķus un protēzes, padevīgi gaidīdami, kad par viņiem apžēlosies.

Laikmets uzlādē ar virzieniem, kuros jāmeklē. Ņujorkas debesskrāpja jumtā saules baterijas. Pavisam nesen biju kaimiņrepublikā. Vilnas pievārtē kolhoza ciemata māja, kur arī jumtā saules baterijas. Ja visu savu prātu, enerģiju mēs varētu saplusot ikdienas lietderībām. Mēs Čikāga apstājāmies pie mākslinieciska akcenta, kur fiksēta vieta un laiks. Bridis, kad sākās atomreakcija. Kā lai pilnā balsī nekliedz par Hirosimu? Kā lai pilnā balsī nekliedz par cilvēku ārprātu - dzīties pēc lādiņiem, kuriem vairs nav pat reāla apveida, bet tikai prātam neaptveramais iznīcināšanas stars.

Bet vai tad par to visu jālauza galva. Skan omulīga mūzika, es varu pieiet un izvēlēties — Margaritu Tečeri vai Ronaldu Reiganu. Es varu nostāties blakus veidojumiem, kuri izskatās kā dzīvi un apburoši smaida. Es varu nofotografēties un paziņām rādīt, lūk, te mēs esam kopā ar Margaretu Tečeri un Ronaldu Reiganu.

Kāda velna pēc man jālauza galva par Čikāgu un Hirosimu?

SLAUKUMS

Sākām ar kūti.

Ēvalda Bandenieka ģimenes ferma „Līdumi” specializējusies piena lopkopībā. Pussimt vai mazāk, kā nu kuro gadu, melnraibo govju. Pār-simt hektāru zemes. Trīspadsmit kaķi.

— Kad par daudz savairojas, apšauju. Bet citādi — lai dzīvo un ņurrā.

Ar saimniecību tiek galā paši. Kamēr dēls Kārlis vēl nav aizposies patstāvībā, viņa ziņā — slaukšana.

— Visi braucieni un darīšanas man jāpieskaņo tā, lai tieku laikā uz rīta un vakara slaukšanu.

Govis nav piesietas. Barības galdam ēdamo piegādā transportlente. Pakaiši — zāģu skaidas.

— Kūdra iznāk par dārgu.

Mēslus uz kompostkrātuvi izslūpē artraktoriņu.

Siens ķīpās.

Skābbarība torņos. Piespied slēdzi — un vajadzīgais daudzums slīd uz priekšu. Kvalitāte — kā ideālam skābsienam. Nav smakas, bet ir aromāts.

Slaukšana — atsevišķā nelielā telpā. Govis sarindotas pusskujiņā. Slaukums stāv tvertnē. Saturu katru dienu projām netransportē.

Produktivitāte — vidēji deviņi tūkstoši gadā. Rekordistes dod desmit, vienpadsmit un divpadsmit tūkstošus.

Ritmu regulē līgumsaistības.

— Ja vairāk pārdod, krītas cena. Ja dod vēl vairāk, jāmaksā sods.

— Vai gadījies maksāt?

— Pēdējoreiz tūkstoš divi simti dolāru.

— Tad jau izdevīgāk būtu izliet zemē.

— Būtu gan, bet sirdsapziņa neatjauj.

— Ko tad iesāki? Cik ilgi var sodu maksāt? Kaķis taču ari virsslauku-mu nevar jaudāt izdzert.

— Precīzāk jāregulē atnešanās. Varbūt kāda govs jāpārdod.

Evalds Bandenieks rāda Kanādas ciltsgrāmatas. Lepojas ar ierakstiem, kur valsts govju pirmajā desmitniekā arī „Līdumu” pārstāve.

— Gandrīz katru gadu sarakstos ietiekam.

Vidēja lieluma ferma. Kanādā un ASV ir ari mazītiņas. Bet daudzas no tām izput. Redzējām pamestas. Līdzība ar mūsu aizlaistajām viensētām. Pasaules lauki pārvērtībās. Tehnoloģiskos, ekonomiskos un sociālos meklējumos.

Disputos ar fermeriem sarunas iegriežas ari par lielumiem.

— Jārēķina, lai paši var galā tikt un paši var ganāmpulku nodrošināt ar barību.

Un jautājumi man:

— Jums esot briesmīgi lielas kūtis. Vai tad atmaksājas tik tālus gabalus mēslus vest? Un vai atmaksājas turēt govis, kuras gadā dod tikai trīs tūkstošus?

Tātad informēti un zina, kādi samezglojumi mūs nodarbina. Pamanīju, ka lauksaimnieki lietišķi interesējas par procesiem Savienībā, grib piekļūt objektīvām ziņām. Patīkamāk rit dialogi. Pilsētnieki vairāk prašņā par ideoloģiskajiem aspektiem. Biežāk jūtami robi, sagrozījumi, tāpēc arī primitivizētāki priekšstati par mums.

Lielākoties fermās siena krājumi kūtsaugšās. Tādi paši uzbraucamie tilti kā mūsu vecsētās. Kur govis tur piesietas, darbojas skrāpju transportieri. Virs skaustiem karājas stienīši — kā zāģi ar strupiem zobiem. Kad govs grasās pleķu kraut, kumbris puslokā slienas uz augšu un dabū elektrositienu. Tātad jāpakāpjas atpakaļ - un trāpījums tieši mēslu renē. Nav lopiņu un grīdas papildtīrīšanas. Telpās nav plašuma, bet nejūt arī saspiestību. Izskaistināšanas tendenču nav.

Traktoriem piekabināmais un uzkabināmais inventārs daudzveidīgs. Nomaina — dažu minūšu laikā. Čikāgā zinātnes un tehnikas muzeja lauksaimnieciskajā ekspozīcijā dzirdēju mums adresētu repliku:

— Jūsu traktori ’’Belarusj” ir pasaules klases mašīna. Ja jūs viņiem ražotu klātjūdzamos rīkus, ej nu zini, kurš konkurencē ar mūsējiem uzvarētu.

Rēķina ķīpās.

Bijām citā fermā, kur trīsdesmit astoņas govis.

— Sagādājām astoņpadsmit tūkstošus ķīpu. Vairāk, nekā vajag. Iztikt var ar desmit tūkstošiem.

Pirms došanās pāri okeānam gluži nejauši interesējos par ģimeņu fermām Rīgas rajonā. Tāpēc vieglāk bija salīdzināt principus.

Reižu reizēm dzirdēju:

— Ja ferma nav privātīpašums, vai tad cilvēki ir ieinteresēti?

Kādā vakarēšanas reizē mēs ar Jāni Peteru veselu pusstundu skaidrojām un diez vai tā pa īstam ieskaidrojām, kā cilvēki jūtas uz zemītes, kas ir ap viņu māju.

Dzejnieks centās ar piemēru:

— Mūsu ģimenei Vitrupē irvasaras mītne. Mēs zemītē, kas mums ierādīta, stādām krūmus un kokus. Saimniekojam tā. lai varētu visu mūžu dzīvot un lai mūsu Krišjānis varētu dzīvot.

— Bet — ja tas nav jūsu?

— Man par to nav ienācis prātā domāt — ir vai nav mūsu. Gluži vienkārši — dzīvojam. Atbrauksit ciemos — parādīšu.

Tāpat ir ar mūsu ģimeņu fermām.

Kolhoza „Ezerciems” slaucamo govju novietne Rudzīši. Deviņdesmit septiņas govis. Aprūpētāji: tēvs Pēteris Veinbergs — brigadieris, māte Jeļena Panova — slaucēja, meita Margarita Tirziņa — slaucēja, znots Ainārs Tirziņš — slaucējs, meita Anna Adamsone — slaucēja.

Pērn saimniecībā vidēji no govs izslauca 4244 kilogramus, Rudzīšos — 5160 kilogramus. Centnera piena pašizmaksa saimniecībā — 38,11 rubļi, Rudzīšos - 30,48 rubļi.

Acīmredzot ģimenes fermā saimniekošana vairāk konkretizējas un ir rezultatīvāka.

Ziemeļamerikā iecienīta putnu gaļa. ASV gadā cilvēks apēd vairāk nekā trīsdesmit kilogramus. Tāpat kā pie mums, putnkopība augsti industrializēta. Bet ir brīži, kad bez roku pieskāriena neiztikt. Broileraudzešanas konkurencē jāatrod paātrinājumi. Meklējumu rezultāti brīžiem pārsteidz ar savu oriģinalitāti. Kurš gan nezina — vistai un gailim knābja virspuse ir garāka par apakšpu-si. Parakņāšanai, pāršķelšanai, pārknābāšanai. Bet, kad no silītes jāēd, barība šķīst uz visām pusēm. Ko dara fermeris? Piededzina knābi, lai augšmala un apakšmala būtu vienādas. Buldoga purns un buldoga tvēriens. Broilers ātrāk nobarojas. Konkurencē izrāviens.

Kad mūsu valstī tik populārais lauku publicists Jurijs Cerņičenko atgriezās no ASV apceļojuma, viņam vaicāja, cik stundas fermeris strādā. Rakstnieks atjokoja ar amerikāņa atbildi:

— Astoņas stundas, tāpat kā pie jums.

Un pēc pauzes piemetina:

— Pirms pusdienas. Un astoņas stundas pēc pusdienas.

Tā strādā arī Ēvalds Bandenieks, kad ir lopbarības sarūpēs sezona.

Taču, lai tādu slodzi izturētu, fermeri no firmām paģēr tehniku ar komfortablām kabīnēm. Kombainā — kā istabā. Un pats galvenais — tīrs gaiss un tieši tik vēss vai silts, cik tu pats noregulē. Kad biju Kuba-ņā, lauksaimniecības mašīnu institūtā, redzēju meklējumus un risinājumus, kādi ir mūsu valsts fabrikās.

Fotomākslinieks Gunārs Janaitis allaž šķendējas, ka ainavas izbojā telefonu un elektrības stabi. Ziemeļamerikā ir zonas, kur viss ieslēgts kabeļos. Taču tur, kur atkārtojas zemestrīces, tie paši stabi vien ir. Kabeļus saraustot. Pilsētās debesskrāpjus būvē tā, lai sakustinājuma reizē karkass varētu paneļus nopurināt.

Ikdienā aizvien aktīvāk ienāk skaitļošanas tehnika. Ieprogrammē govi un traktoru. Skaitļotāji atgādina, kas izdarīts, un pasaka priekšā, kas jādara.

Mēs uztraucamies par zemi, un Ziemeļamerikā uztraucas par auglīgo virskārtu.

Par katru graudu kilogramu ASV jāsamaksā ar desmit kilogramiem augsnes. Aizpūš. Aizskalo.

Ko darīt? Mazāk kustināt. Rīgas rajona kolhoza „Padomju Latvija” priekšsēdētājs Edgars Bāns, pārbraukdams no kārtējā citvalstu pārlūkojuma, stāstīja, ka Anglijā uztraucas par to pašu. Tāpēc rušināmkul-tūras nerušina. Kartupeļvagas nekustina. Nezāles nomāc ar citiem līdzekļiem.

Amerikā izvēlas variantus, lai graudus varētu iedabūt zemē pa sprau-dziņu. Kopā ar spēka devām, kopā ar aizsargātājiem.

Civilizācija tik pulka dabai nodarījusi pāri un tagad izmisīgi meklē, kā ar dabu sadzīvot.

Kādreiz mūsu valsti apmeklēja fermeris Rosvels Garsts. Pie viņa praktizējās mūsu mehanizatori. Enerģiskais saimniekotājs jau miris. Taču man prātā palikuši viņa vārdi:

- Mājlopiem vislabākās telpas - tā ir barība.

Rosvels Garsts šo atziņu izteica tālab, ka mūsu mītnes izvērtēja par smagām un par dārgām. Visur, kur Amerikā gadījās būt, barība patiešām izcili laba. Un līdzsvarota, ja runa ir par nobarošanu. Četrpadsmit mēnešu bullēnam jāsver četri simti septiņdesmit kilogramu. Cik tad iznāk pieņemties diennaktī? Par kilogramu un divsimt gramiem. Ja ne, tad navvērts ķēpāties un konkurencē jālaižas dibenā.

KALMES

Uzņemšana visnotaļ bija labvēlīga.

Un es rakstītu tikai par šo sirsnības atmosfēru, ja ciemošanās laikā man nebūtu patrāpījies rokā emigrantu laikraksts ar ceturtdaļlappuses lielu sludinājumu aicinājuma formā. Tautiešus un tautietes mudināja sūtīt vēstījumus Baltajam namam, lūdza ziedot dolārus, lai nepieļautu vairāku baltiešu „deportēšanu no ASV uz Padomju Savienību”. Un tālāk: „Igaunis Kārlis Linnas ir jau apcietināts. ASV Augstākā tiesa ir noraidījusi Bo-ļeslava Maikovska pārsūdzību. Viņam draud līdzīgs liktenis.”

Runa nav par cilvēkiem, kurus laikmeta grieži ierāva frontē. Runa ir par necilvēkiem, kas aizmugurē mocīja un slepkavoja. Boleslavs Maikovskis bija organizators un pats piedalījās mierīgo iedzīvotāju — gan vīriešu, gan sieviešu, gan bērnu dzīvību izdzēšanā Ančupānu kalnos un Rēzeknē.

Ar noziedzniekiem un viņu aktīvajiem atbalstītājiem mēs nemeklējam saskarsmes. Sī sabiedrības daļa ir naidpilna pret visu, kas notiek Padomju Latvijā. Emigrācijas reakcionārie vadītāji ir iečaulojušies un šajā apvalkā gribētu iespīlēt visus. Viņi centās atturēt skatītājus, kad bija iespējams iepazities ar filmu „Pūt, vējiņi!”. Aizliedzējiem teica: „Bet tur taču nav nekādas propagandas.” Atbilde bija ietiepīga: „Tieši tāpēc tā ir propaganda.” Viņiem bīstams liekas Raimonds Pauls. Viņi vasaras nometnē no bērnu pagalvjiem naktī izzog Vizmas Belševicas dzejoļ-krājumus. Viņi uzkurina sevi un uzkurina citus. Viņi no greizo priekšstatu pozīcijām sagatavoja PSRS un ASV Jūrmalas dialogam septiņus latviešu jauniešus un padarija viņus par apsmieklu tēvzemes auditorijā. Man kļuva cilvēciski žēl šo septiņu, kurus tēvu un vectēvu paaudze piemuļķoja. Par to jau bija presē, televīzijā, radio un droši vien būs arī grāmata. Bet šurp sūtītajiem nekas cits neatlika kā sacerēt leģendas. Jānis Peters, kurš bija dialoga aculiecinieks, ieraudzījis Amerikā drukāto dalībnieku atstāstu, iespurdzās. Avīzes devēji apjauta, ka nav kaut kas kartībā. Bija tāda saminstināšanās, kurai beigu beigās tikām pāri, un vakarēšana viesmīlīgajā mājā turpinājās.

Ņemas plašumā un dziļumā sadarbība. Brauc sirmgalvji, kuru rokas ir tīras un kuri sevi nošķir no Boļeslava Maikovska un viņam līdzīgajiem. Brauc spēkpilnie, kuriem aizceļošanas brīdī zods tik tikko aizsniedza galda virsu. Brauc jaunie, kuri Latviju vairs nesauc par dzimteni, bet par tēvuzemi.

Mūsu viedokļos ir daudz kopēja un daudz atšķirīga. Ir jautājumi, kuros nevaram saprasties, bet tālab jau nepagriežam muguras.

Mēs vienmēr esam pārvērtējumu ceļā. Bet jo īpaši pēdējā laikā. Par šo pozitīvo mainīgumu mūs iztaujā aizgūtnēm un mēs stāstām aizgūtnēm. Ne mazums iznāca sarunāties par sarežģītibām. Lūk, viena no tām. Pirms tālā ceļa gadijās būt klāt, kad Jānis Peters zvanīja Ingrīdai Sokolovai. Lūdza, vai rakstniece nebūtu ar mieru sagatavot ievadu Zentas Mauriņas eseju krājumam, kura izdošanai sāk gatavoties izdevniecība „Liesma”. Ingrida Sokolova piekrita. Mūsu Rakstnieku savienības valdes priekšsēdētājs par ieceri informēja tautiešus Ziemeļamerikā. Un visur gan vārdos, gan izteiksmēs dzirdējām un jautām izbrīnu: ,,l\ā, jūs izdosit Zentu Mauriņu?”

Mēs pārlūkojam literārā mantojuma apcirkņus. Laiks un sabiedrības brieduma pakāpe rediģē attieksmi. Nu kārta pienākusi Zentai Mauri -ņai. Notikusi autoritatīva sēde. Par to republikas Zinātņu akadēmijas akadēmiķis Vilis Samsons:

„Būtu nepareizi noklusēt, ka daži apspriedes dalībnieki izteica arī šaubas un noliedzošu attieksmi pret rakstnieces darbu izdošanas vajadzību. Dialektiskais noliegums palīdz saprast fenomenu daudzpusīgā skatījumā, un diskusijā izteiktā negācija papildināja Mauriņas literāro portretu ar dažiem patiesiem vilcieniem. Vēl jo vairāk tādēļ, ka tā nebija no gaisa grābta, bet uz pašas rakstnieces darbiem un dzīves faktiem balstīta. Runa ir par Zentas Mauriņas antikomunistisko pozīciju, kur vairāk apsēstības nekā loģdkas, par viņas netaktiskajiem izlēcieniem pret padomju varu un Padomju Latviju Otrā pasaules kara laikā un līdz pat mūža beigām.

Protams, būtu šodien aplam dramatizēt ikkatru Mauriņas nelabvēlības izpausmi pret padomju cilvēkiem, pret dzimtenē notikušajām sociālistiskajām izmaiņām. Bet vienreiz ar vēsu prātu tas viss jāsavelk kopā, jāpasaka, cenšoties fiksēt šis kontraversālās personības nereti subjektīvu, slimīgu iedomu iespaidā variējošās politiski idejiskās ekspresijas.

Dialektiski noliedzot, mēs, redzams, varam pārmantot Zentas Mauriņas atstātās un mūsu sabiedrībai pieņemamās ētiskās, estētiskās un mākslinieciskās vērtības.”

Katru sarežģītību var atšķetināt. Tikai vienu ne — mēs un mūsu tautieši svešumā esam katrs savā krastā. Citi tālajā kontinentā dzīvo turīgāk, citi pieticīgāk, bet dzīvo to valstu apritēs, kuras deva pajumti. Būsim reālisti — vecie vairs atpakaļ nekustēs, vidējā paaudze nepametīs darbu un mītni, bet jaunie par Latviju interesējas galvenokārt etniskā kopsakarā. Jatad atliek tikai sarokošanās. Tas ir maz, bet tas ir arī ļoti daudz, ja grib krastus tuvināt sadarbībā.

Mēs dzirdējām daudzus likteņstāstus. Arī nopūtas: „Mani te nekas nesaista. Bet man ir bērni. Aizbraukt un pamest viņus būtu nežēlīgi. Atraut viņus arī būtu nežēlīgi.”

Man nāca atmiņā Kurzemes katls. Cilvēks pie cilvēka. Gan tādi, kam zeme dega zem kājām, gan nogaidošie. Paldies manai nelaiķei mātei un paldies manam nelaiķim tēvam, ka es šodien esmu šajā Ierastā. Viņi mani divkārt pasargāja. Atceros vācu laika pašus sākumus. Mūsu zemnieku sētā ar motocikliem sabraukuši karavīri un virsnieki. Man. puišelim, pasniedz dunci simpātiskā makstī. Tas būšot man, ja es iestāšoties zēnu organizācijā, kur par īstiem vīriem topot. Māte un tēvs varēšot priecāties, kā puika soļošot ierindā ar šo pašu dunci pie sāniem. Nav palicis prātā, ka tēvs mani būtu pēris. Arī toreiz ne. Bet varbūt būtu. ja visapkārt nebūtu virsnieki un karavīri. Tēvs tikai saņēma manu roku virs elkoņa un saspieda tā, ka duncis izkrita. Man sāpēja ilgi. un es nevarēju saprast, kā var nepatikt tik burvīgs duramais tik burvīgā makstī. Tas vēl notika Birzgales pusē. kad vācieši, maršiem skanot, soļoja tikai uz priekšu. Daudz vēlāk, kad Lielvācijai jau viss gāja uz galu, Matkules pusē. svešā lauku sētā, dienām un naktīm klusāk un skaļāk sprieda: braukt vai nebrauki lidz Ventspilij un tālāk ar kuģi pāri jūrai. Man šausmīgi negribējās brauki, jo biju bērnišķīgi iemīlējies vienā skuķī. Es lēkāju aiz priekiem, kad māte un tēvs daudzajiem pierunātājiem un iebiedētajiem pateica izšķirīgo: ”Mēs paliksim.”

Mēs daudzajās Ziemeļamerikas pilsētās un mājās redzējām priecīgus sagaidītāju acu pārus. Bet man joprojām sirdi aizķer tie acu pāri, kas mūs pavadīja pie viesnīcām, kad kāpām autobusos, un tie acu pāri, kas mūs pavadīja lidostās. Tā ir izteiksme, kuru es neprotu atstāstīt.

Tagad es pa īstam saprotu, kāpēc Latvijā dzimušais Ziemeļamerikas zemnieks mūs vedināja pie dīķīša. Tur auga kalmes, kuras bija atvestas no kādreizējām mājām.

Es vaicāju, vai tad Amerikā nav kalmju.

— Ir, bet tās nesmaržo.

CITTAUTIEŠOS

Reižu reizēm pa stundiņai iznāca pabūt kopā ar ukraiņiem un baltkrieviem. Krievu centros mūs cienāja ar sātīgiem gaļas un kāpostēdieniem. Ēstgribas rosināšanai pasniedza kraukšķīgus sālītos gurķus.

Pulka sirmu galvu. Emigranti noveco, bet joprojām gaida šādus tikšanās brīžus. Mani apkampj un bučo. Stāstu, ka esmu no Rīgas. Bučo vēl. Tāpēc vien, ka esmu no šīs puses, no šī krasta.

Klusuma brīži, kājās pieceļoties. Kad godinām nesen mirušos veterānus, kuri bija vienotā frontē cīņā pret fašismu.

Klausāmies senās dziesmas. Un dzirdam tik saskanīgi uzmundrinošo „Varen plaša mana zeme dzimtā”.

Kanādas apciemojuma laikā pāris dienu uzturējāmies neparastā kopienā, par kuru mazliet atcerējos no institūta laikiem, kad mācījāmies par Ļevu Tolstoju. Rakstnieks sekmēja šo emigrācijas procesu.

1899. gadā septiņi tūkstoši apmetās kalnos pie upēm un sāka iekopt zemi.

Kāpēc viņi pameta savas dzimtās vietas? Tāpēc, ka atšķēlās.

Duhobori. Gara kristiešu sekta. Radusies astoņpadsmitā gadsimta otrajā pusē Krievijā. Reliģiskās domāšanas būtība: dieva valstība zemes virsū un ciņa par svēto garu cilvēkos. Sekta pauda zemnieku ilgas pēc taisnīgas sabiedriskās iekārtas. Pilnīgi noraidīja pārticību, sakramentus, garīdzniecību un mūkus. Duhoboriem bija savs ticības avots — „Dzīves grāmata”. Tajā — psalmi un vadoņu novēlējumi. Vadoņos saskatīja Kristus gara izpausmi.

Duhobori sameta kaudzēs šaujamos, cērtamos un duramos ieročus un sadedzināja. Viņi nosolījās nedarīt pāri nevienai dzīvai radībai un kļuva par veģetāriešiem.

Pareizticības noliegšana un atteikšanās dienēt cara ārmijā beidzas traģiski. Ar pērienu, kuru viņi neizturēja! Ar izsūtīšanu katorgā, Tālab cilvēki meklēja patvērumu tāluma.

Pirmie izceļotāji būvēja mājas ar vairākām nelielām istabām. Dzīvoja kā kopmītnē, vārīja vienā katlā un ēda pie viena galda. Ap pirmapmetnēm izveidojās ciemati, cilvēki iedzivojās, kļuva turīgāki, cēla ģimeņu mitekļus. Tagad duhoboru mājas neatšķiras no pārējo kanādiešu namiņiem. Kopiena iekļāvusies valsts ritmā, taču turas pie savām reliģiskajām tradīcijām. Izkopj darba tikumu un stingri iestājas par mieru.

Mūsu Centrālā televīzija uzņēmusi filmu par duhoboriem, un miljoniem skatītāju varēja iepazīties ar mums tik ļoti draudzīgās kopienas ikdienu un dzīvošanas principiem.

Saiešanas namu pārpildītajās zālēs mūsu grupas mākslinieki koncertēja. Duhoboru koris, kurš koncertēja ari izstādē ,,Ekspo-86”, ievadīja sirsnīgus vakarus. Mūsu sarunu centrālā ass — kā pasaulē saglabāt mieru, kā veicināt atbruņošanos. Taču bija daudz draudzīgu jautājumu par mūsu saimniekošanas un dzīvošanas praksi. Ari par Latviju. Lielajiem dziedātājiem stāstījām par mūsu lielajiem Dziesmu svētkiem.

Kopienā precas un dzimst. Kopiena cenšas saglabāt krievu valodu. Kopiena krieviski dzied. Es klausījos un gandrīz visu sapratu. Klausījos un domāju, kas duhoboru runā ir atšķirīgs no tās valodas, kuru dzirdu savā valsti. Un tad sapratu, ka valoda ir palikusi ceļā. Kā grāmata vecajā drukā. Talab duhobori iestājas par savu jauniešu sūtīšanu uz Padomju Savienību skoloties valodā. Un iestājas par to, lai mūsējie brauktu uz Kanādu mācīt valodu.

Kopienas lielum lielākā daļa irvienots veselums. Tomēr mazākums sagādā daudz raižu. Tos gan goda priekšsēdētājs Ivans Verigins, gan pārējie sauc par fanātiķiem. Ko tad grib nepiekritēju atzars? Turēties pie pirmsākumiem, kad bija nelielas istabiņas, kopējs katls un kopējs galds. Viņi uzskata sevi par īsteniem kristiešiem, kuru principus šodienlgi dzīvojošie sabradā ar cenšanos pēc savas mājas un savas automašīnas. Fanātiķi noliegumu mazāk pauž vārdos, vairāk darbos. Nodedzina muzejus, nodedzina saiešanas centrus. Atriebībai noskaņotas sievietes pie dedzināmā noģērbjas kailas, drānas samet kaudzītē un laiž uguni celtnei klāt. Mēs redzējām nejauši izglābto bibliotēkas ēku, kurai bija apdegušas durvis un stūris. Tas noticis pāris nedēļu pirms mūsu atbraukšanas.

Mēs bijām kapsētā, kur apglabāti kopienas vadoņi un viņu sievas. Visapkārt — augsts stiepļu pinuma žogs. Apbedījuma vietas nosegtas ar milzum lielu un biezu betona bluķi. Tā nav tradīcija, bet nepieciešamība aizsargāties. Tumšos, pulētos marmora pieminekļus fanātiķi ne reizi vien saspridzinājuši.

Stāvam pie muzejēkas pamatiem. Stāvam pie apdegušajām durvīm. Stāvam pie betona bluķa. Un domājam: vai patiešām cilvēki nevarētu bez uguns un spridzekļiem? Vai viena dieva pielūdzēji nevarētu vienoties saprātīgumā? Mēs varam tikai jautāt, bet ne iejaukties. Mēs esam atbraukuši pozitivās saskarsmes meklēt. Mēs esam atbraukuši staigāt pa jau iemītajām saprašanās takām un iemīt jaunas saprašanās takas.

Un, ja ari Ziemeļamerikas ceļos vienas vai otras firmas pārstāvis izmet: „Es neesmu pret jums draudzīgi noskaņots, bet tikai daru savu darbu,” — mēs nekļūstam nikni, ziņkārīgi gan. Kāpēc tāds noskaņojums? Parasti jau nav jātincina. Cilvēks pats ierunājas. Par tēva vai vectēva zaudētajiem īpašumiem Krievzemē. Par tēva vai vectēva aristokrātisko izcelsmi, kuru neatzīst Krievzemē. Ar šādiem krievu izcelsmes amerikāņiem var aizrautīgi strīdēties par dzīvošanas un domāšanas principiem. Bet mēs daudzkārt satikāmies ar cilvēkiem, kuri nenāca diskutēt, bet lūgties. Lūgties uz mājām. Tie, kuriem pirms gadiem desmit, astoņiem vai pieciem sagrozīja galvas. Tie, kuri noticēja, ka viņpus okeāna ir paradīze zemes virsū. Tie, kuri atteicās no Dzimtenes.

Viņus mēs redzējām emigrantu centros. Viņus mēs redzējām viesnīcās. Tūdaļ pamanāmus. Ar grūtsirdības izteiksmi sejās. Viņus neaicināja pie gaļas un kāpostēdieniem. Viņi gaidīja, kamēr beidzas koncerts, kamēr beidzas maltīte, kamēr beidzas kopdziedāšana. Ar viņiem jau bija viss izrunāts. Bet viņi tomēr gaidīja, lai pēc saviesošanās vēlreiz izprašņātu: „Vai tad patiešām nav nekādu iespēju?”

Mēs uzklausām un iesakām, lai raksta Augstākās Padomes Prezidijam. Kādu citu padomu lai dod? Es nezinu, pēc kādiem principiem vadās lēmēji, kad atļauj atgriezties. Man šķiet, ka vajadzētu katru dienu kādai ģimenei atvērt vārtus atpakaļceļam. Un katru dienu avīzēs, pa radio un televīzijā stāstīt par laimes meklētājiem. Bet varbūt es gauži aplamu vēlmi izsaku. Varbūt esmu ietekmējies no avīzēm, radio un televīzijas tajā pusē, kur katru, kas pamet savas īstās mājas, iztēlo par varoni.

Uz brauciena beigām es negribēju klātbūt, lai nedzirdētu žēlabas, lai neredzētu asaras. Es jutu. ka Pjotru Proskurinu ari šis sarunas nomāc un nervozē. Bet tāds jau ir grupas vadītāja liktenis: jāuzņemas nasta, no kuras citi var izvairīties.

Stāstīdams par cittautiešiem, es negribu pretstatīt krievus un latviešus, ebrejus un ukraiņus. Un negribu noliegt, ka ari dažs latvietis pēdējos gados ir saposies ceļam pāri okeānam. Lin pa kādam arī šurp atbrauc uz palikšanu. Ģimeniskie aspekti ir tikpat daudzveidīgi, cik daudzveidīgas ir šaha figūru kombinācijas uz rūtotā galdiņa. Turpceļā mēs lidmašīnā bijām kopā ar latviešu ģimeni, kas brauca uz palikšanu pie gados paveca tuvinieka. Vīrs, sieva un vidusskolu beigusi meita. Kad par to stāstījām tautiešiem, nekur nedzirdējām sajūsmas aplausus. Izbrīnu jutām gan.

LAI SAPRAŠANA UN SAPRAŠANAS

— Ir jēdzieni, kas dažādos laikmetos uri dažādos sociālos slāņos ieguvuši stipri atšķirīgu nozīmi. Viens no tiem ir „politika”. Mūsdienās ar to mēs saprotam pirmkārt sabiedrisko darbību šķiras interesēs. Kādu konkrētu jēgu šim vārdam piešķirat jūs, ar ko tas jums asociejas vispirms ?

IMANTS ZIEDONIS:

— Man politika nozīmē cilvēku apvienošanas darbību kopīgiem mērķiem. Arvien lielāku un lielāku cilvēku kopu pacelšanu sadarbībai. Un vienu no evolūcijas gājieniem un paņēmieniem. Protams, ka politika ir zināma ierobežošanās, bet to mēs pārvaram. Mums ir vēl spēks, kas stāv mūsu pusē politiskajā divcīņā. Mums ir Miera ideja. Miera Spēks. IJn mēs, būdami šīs idejas nesēji, iegūstam līdz arto arī jaunu milzīgu politisko spēku — miljoniem cilvēku apziņu un atbalstu.

— Mani interesē veids, kādā ideja kļūst par spēku. Piemēram, māksla — un tās divi simboli: Tālavos taurētājs uri Beverīnas koklētājs. Tie itin kā apliecina divas mākslas funkcijas: cīņai mobilizējošo un no cīņas a tturošo. Tās var saukt arī par estētikas taktisko vai stratēģisko lomu sabiedrībā. Kāds ir šo divu strāvojumu samērs jūsu daiļradē?

— Talavas taurētājs ir sargfunkcijā un Beverīnas koklētājs tāpat. Abi darbojas aizsargsituācijās: gan modinot un brīdinot par briesmām, gan pašpaļāvīgi uzvarot „ar labu”. Varētu teikt, ka abi ir šodienas miera cīnītāji un realizētāji pasaulē.

Bet es gribētu būt koklētājs, lai gan iznāk, ka esmu taurētājs. Res-pekdīvi, mani uztver morālistu, lai gan pats domāju, ka esmu vispirms dzejnieks. Talab grāmatā par Madlienu es centos izvairīties no jebkuras pamācības, mēģināju tikai uzrādīt esošo un likt to saattiecināt ar veselumu lasītājam pašam.

— Šodien mēs uzrunājam cilvēkus ar masu informācijas līdzekļiem, To principiālo iedarbīgumu zīmīgi pasvītro Ļeņina atbilde uz anketas jautājumu: žurnālists. Ko jūs domājat par latviešu žurnālistikas spēju ietekmēt masas?

— Žurnālistikas spēja var būt milzīga. To visi zina, kā televīzija, radio, avīze aicina, mudina, novēl, spriež, paģēr, lūdz. atgādina, izsauc, uzsauc, uzmundrina visās intonācijās. Un „Cīņa”, piemēram, pēdējos gados ir kļuvusi intonatīvi bagātāka. Jo tā izlieto visas šīs iedarbības intonācijas.

Man imponē Hānberga un Teicāna profesionālisms, spriežot par lauksaimniecības lietām. „Literatūras un Mākslas” publicista Meiera lietišķums un emocionālā precizitāte. Televīzijas komentētāja Meškuna stingrā mērķtiecība. Vulfsona un Neilanda tāda pilnīga globa izjūta un tolerantās intonācijas televīzijas dialogos.

— Cilvēku ikdienas saskare ar „glābu " jeb ., lielo pasauli ” parasti sākas ar laikrakstu, ko viņš no rīta izvelk no savas pastkastītes. Kā, jūsuprāt, šo „lielāspasaules” ideju nes „Cīņa” ?

— „Cīņa” dod regulāru, varētu teikt, talantīgu starptautisko notikumu apskatu. Cilvēki sekoja pie jums publicētajām Politbiroja locekļu un kandidātu priekšvēlēšanu runām. Jūs lieliski parādījāt Olimpiskās spēles. Saturīgus materiālus devāt skolu reformas projekta apspriešanā. Vispār, es domāju, ka gan Jelgavu, gan Ameriku jūs atklājat labi.

— Kāds ir jūsu ieskats par „Cīņas” kultūras politiku vai, precīzāk, partijas politikas realizēšanu?

— Pēdējos gados „Cīņā” aizvien vairāk iesaistās kultūras darbinieki, uzskatamāk redz kultūras kopsakarus, labi pārstāv un apjēdz literatūru. Ar interesi lasu Jāņa Petera vārdus, tāpat Gunāra Priedes, Alberta Bela, Raimonda Paula vārdus. Taču domāju, ka visas mūsu kultūras trūkums ir tās darbinieku šaurā specializācija, kas dažkārt jau robežojas ar aprobežotību. Zinātnieki maz izsakās par humanitārajiem jautājumiem, rakstnieki — par zinātnieku domāšanu, metodiku, novitātēm. Ikdienā maz korespondē skolotāji. Un izpaliek kultūras integrēšanās moments.

— Kas, jūsuprāt, dažbrīd attur cilvēkus no ciešākas sadarbības ar presi?

— Iespējams, ka grūtības, meklējot kopsaucējus savam un attiecīgās avizes stilam. Elastības un arī ekspansivitātes trūkums.

— Septiņdesmitajos gados bija vērojama jauno literātu plūšana uz Universitātes Vēstures un filozofijas fakultāti. Šobrīd tie biežāk sastopami kā topoši žurnālisti. Vai tas jums nešķiet simptomātiski?

— Es domāju, ka tas it bieži notiek aiz romantiski pavirša priekšstata par īstenības iespaidošanas iespējām. Bet žurnālista maize ir grūta maize. Viņam jābūt ne tikai taktiķim, bet ari stratēģim: ja dzejnieks paš-realizējas dzejoli, tad žurnālists — sabiedrības atbalsī.

— Mūsdienās, kad top principiāli jauna parādība — sociālistiska civilizācija — un tiek intensīvi meklētas jaunas garīgās vērtības, īpašu nozīmi iegūst to nesēja jeb sludinātāja personiskā stāja, kas spēj tieši un uzskatāmi apliecināt šo vērtību dzīvotspēju. Vai tas nozīmē, ka mūsu kultūrā iestājies brīdis, kad svarīgāka par sapņiem ir kaut neliela, bet konkrēta rīcība?

— Es gan neesmu novērojis, ka būtu iestājušās kādas pārmaiņas „sludinātāju” stājā. Lauksaimniecības ekonomisti sludina teorētiskas nostādnes no teorijas augstumiem, bet neiziet konfrontēties ar praksi; skolu pētniecības institūts nepēta dzīvās domāšanas līkni skolā, klasē, ģimenē pašlaik. Tūrists nepēta novadu tā dzīvībā, bet pēc brošūras datiem... Sī atrautība mums dārgi maksā. Un negatīvās sekas tai var būt tālejošās.

— Ja pieņemam, ka astoņdesmitajos gados nāks „jaunais vilnis” arī literatūrā (tāpat kā demogrāfijā, arhitektūrā, folkloristikā utt.), vai tas nevarētu radīt arī jaunu literāta tipu ? Un kāds tas varētu būt — skolotājs, komjaunatnes darbinieks, jurists?

— Prasība pēc „jaunā viļņa” patiešām irvēsturiski nobriedusi. Arī pēc cita literāta tipa. Tas gan nebūtu jauns, bet atjaunināts. Peredvižņika tips. minnezingera tips, ceļavīrs un mākslinieks reizē. Avīzē — redakcija uz riteņiem. Sākot ar sociālkritiskām rakstnieku un lasītāju izpētes studijām. Tas irtas, par ko sapņoja Laicens — ka skolās mācis stila mācību. Šinī gadījumā šādas apceres mācītu rakstniekus un lasītājus saprašanās skolā... Taču laiks tam droši vien vēl nav pienācis, nerodas šādi jauni gribētāji.

Minimāli tāda zondēšanās notiek, kad mākslinieks vai rakstnieks apmetas (kaut vai pa vasaru) dzīvot Piebalgā, Ērgļos, Mazirbē, Ķegumā vai kur citur. Kaut vai tad, palīdzību pie traktora vai kokmateriāliem lūgdams, viņš ir spiests iepazīties ar vidi.

Bet, kad rakstnieki iecistējas tikai savā profesionālajā vidē, tie zaudē ādas jūtību — āda savīst un aizmirst rasu, miglu, lapu un citu dzīvību pieskārienus.

— Jūs pieminējāt Laicenu. Vai, jūsuprāt, viss mūsu tautas garīgais mantojums ir pietiekami apgūts?

— Vajadzētu sākt ar vēl agrāku vēsturisko posmu, kas mūsu tautai loti nozīmīgs, proti, izvērtēt tautas atmodas laika sakarības ar slavofīlisma kustību Krievijā. Pašlaik, Krišjāņa Barona dienu sakarā, būtu svarīgi apjaust ne tikai jaunlatviešu devumu folkloristikā vien, bet visu to politisko kustību, ko sadarbībā ar krievu progresīvo inteliģenci Baltijā aizsāka tautas atmodas darbinieki. Tad — uz šī sabiedriski politiski noskaidrotā fona — arī Barona figūra mūsu daudznacionālajā valstī iezīmētos redzamāka un šodien saprotamāka.

Bez šaubām, jāceļ redzamībā arī visi mūsu marksistiskās domas celmlauži, sējēji un kopēji. Visos veidos - sākot jau ar Stučku, Raini, Dermani, Laicenu, Daugi un tā tālāk.

— „Cīņai” pieder nozīmīga vieta latviešu tautas gan sabiedriskās, gan garīgās dzīves vēsturē. Kādas, jūsuprāt, ir tās vērtības, ko „Cīņa” radījusi šais astoņdesmit gados?

— Tādu noteikti ir ļoti daudz. Es šeit gribētu pieminēt konstruktīvo asumu, problēmu skatīšanu kopsakarā ne vien ar līdzīgām problēmām, bet arī ar iespējām tās risināt. Arto „Cīņa” izceļas pārējās mūsu preses vidū.

- Un nobeigumā, lūdzu, par priekšdienām.

- „Cīņai” - kopt mūsu tautas sociālistisko pašlepnumu, stāvēt dežūrā par demogrāfijas jautājumiem, spožāk mirdzināt mūsu pašu spuldzīti internacionālajā kopainā. Vispusīgāk uzrādīt internacionālās kopsakarības. Internacionālisms ir cīņa pret nacionālo vientulību, jo provinciālisms, raugi, arī ir vientulība. Būt priecīgākiem ideju kūrējiem. Priecīgiem iespēju uzrādītājiem. Veselīgiem, ģimenīgiem, koleģiāliem. Sparīgiem!

mantu Ziedoni uz sarunu mudināja V.Daugrnalis

DARBA ROSME PIE BRĪVAS DAUGAVAS

Šķiet, katrā no mums ir kāds mazs saulstariņš. Dažkārt nemaināms, citkārt jau vairāk jūtams. Taču tomēr ir. Tas — sava laikmeta gaismas auklēts un briedēts. Katrā ziņā ikkatrs tomēr esam sava laika, izpratnes un pieredzes vētīti un rūdīti. Bet gala galā tāds jau ir ikviens notikums vai parādība.

...Vēl nebija kārtīgi atsākušas darbu rūpnīcas, vēl nestrādāja ūdensvads, transports. Vēl gaidīja, kad iedegsies pirmā elektriskā spuldzīte. Toties jo daudz bija posta, ciešanu un drupu. Un tad - 1944. gada rudenī un nākamajā ziemā — laikrakstu pamatfunkcijas: kolektīvi propagandēt, aģitēt un organizēt izpaudās it īpaši aktīvi.

Taču pēckara atjaunošanas darbu gaitu vajadzēja atspoguļot pēc iespējas vispusīgāk, katru trūkumu novērst jo ātrāk. Saprotams, šiem uzdevumiem „Cīņa” veltīja ievērojamu uzmanību, bet tomēr kļuva nepieciešams veidot speciālus izdevumus, kas sīkāk analizētu veikumu konkrētos uzņēmumos. Tā radās pirmie mūsu avīzes speciālie izdevumi „Ciņa Vairogā”, kas sāka iznākt 1944. gada 25. novembri, un „Cīņa Rī-gas ostā”, kuras pirmais numurs iznāca 1944. gada 11. novembrī. Sie laikrakstiņi iznāca ar dažādiem starplaikiem — raugoties pēc vajadzības un apstākļiem. Tie bija nelieli izdevumi uz divām lapaspusēm — „Cīņas” puslapas lielumā.

„Cīņas” redakcijas partijas pirmorganizācijas un darbavietas komitejas izdevumā „Cīņas darbinieks”, kas iznāca pēckara gados, lasām, ka līdz 1945. gada 20. oktobrim, tas ir — gadu pēc Rīgas atbrīvošanas, bez regulārajiem laikraksta numuriem izdoti: „’’Cīņas speciālizdevums Kurzemei” 4 numuri, „Cīņas speciālizdevums dzelzceļniekiem” 1 numurs, „Cīņa Vairogā” 5 numuri, „Cīņa Rīgas ostā” 26 numuri, „Cīņa Ventspilī” 1 numurs un „Jaunais Ceļš” Aizputē 1 numurs.”

Savukārt avīzes „Cīņa Rīgas ostā” pirmajā numurā atrodam redakcijas aicinājumu visiem ostas, kuģniecības, kuģubūvētavu, remonta un transporta strādniekiem, tehniķiem un inženieriem, visiem, „kas strādā ostā vai brīvajos Daugavas ūdeņos”, rakstīt savam ostas laikrakstam. „Pastāstiet, ko esat veikuši, ko domājat vēl veikt. Uzrakstait, kādas grūtības jāpārvar, kādi trūkumi novērojami atjaunošanas darbos. Rakstait, kā jūs veicāt sociālistiskās sacensības saistības. Rakstait par visu, ko redzat ostā, ar ko jums jāsastopas darbā.”

Un šie speciālizdevumi (vēlāk, piemēram, 1948. gadā, tādi iznāca arī atsevišķiem pagastiem) guva lielu atsaucību.

Tiesa gan, darba jau netrūka nekur. Taču tajās jomās, kurām savu uzmanību pievērsa mazie speciālizdevumi, tie bija īpaši svarīgi. Lūk, piemēram: „Pašlaik Rīgas ostā jāveic liels un atbildīgs uzdevums. Vācu fašisti saspridzināja mūsu ostu, sagrāva ostas krastus. Ja mēs šos krastus nenostiprināsim, neizlabosim vajadzīgajā laikā, tad pavasara plūdi var nodarīt neaptveramus zaudējumus...”

Katrs mēs ejam dzīvē ar savu spēku, spējām un nepilnībām. Katrs ar savu pienākuma apziņu un savu saulstariņu, kas liek rīkoties tā vai citādi. Savulaik mazie „Cīņas” speciālizdevumi mudināja vērst lielāku uzmanību uz būtisko un neatliekamo. Un tos pamanīja un iemīļoja gan Rīgā, gan pie Daugavas, Kurzemē, citur... Un lai arī kāda bija šo „mazo cīnīšu” varēšana, tomēr tie bija ņipri un spēka pilni.

Dz. Rudzītis,. KĀ TAPA MUMS TAGAD TIK PIERASTAIS TILTS

JAUŠAMS FINIŠA TUVUMS

Rīgā, vanšu tilta būvlaukumā, nule aizvadītā mēneša laikposmā notikušas vairākas būtiskas pārmaiņas. Viena, zīmīgākā no tām, visu acīm saskatāma: celtnieki pabeiguši trošu pacelšanu un tilts, ja uz to raugās iztālēm, katram nu šķitīs par Daugavā ienākušu un tur noenkurotu varenu vienmasta burinieku.

Kreisajā krastā, kur tiltam pirmais balsts un kur sākas tērauda laidums pāri upes plūdumam, novietots plakāts. Uz tā lieliem burtiem uzrakstīts, ka līdz būvdarbu nobeigumam un transporta kustības atklāšanas brīdim pāri Daugavai palikuši tikai divi mēneši. Tikai divi mēneši... Bet tās būs īpaša trieciendarba diennaktis, kad celtnieki būvei atdos visu: zināšanas un praksi, iemaņas un spēku. Un tik tiešām uz tilta nevar atrast tādu iecirkni, kur neritētu saspringts darbs. Tagad šeit vienkopus strādā visu 5. tiltu celtniecības tresta 17 tiltu būves brigāžu kolektīvi. Gan tie, kuri nesen vēl Daugavas labā krasta poligonā montēja tilta braucamās daļas laiduma konstrukcijas, gan tie, kuri kreisajā krastā darbnīcās montēja troses, gan tie, kuri betonēja pilonu un balstus.

Netālu no pilona pa tilta laiduma atvērtajām lūkām no iekšpuses izskan dobjas balsis un dzirdams mašīnu troksnis. Tur Anatolija Garkuļa vadībā brigādes viri beidz pēdējos metināšanas darbus. Vienlaikus viņi ari krāso tilta laiduma konstrukcijas iekšpusi.

Taču vislielākā rosme pašlaik, šķiet, ir pie Daugavas labā krasta, kur būvē ietves gājējiem. Simt divdesmit pieci metri ietvju jau sagatavoti nokļūšanai ar asfaltu. Tiem katru dienu klāt var pieskaitīt vismaz vēl trīsdesmit metru ietvju. Gar abām tilta malām uzstāda stabus apgaismei un kādus citus neliela izmēra metāla stabiņus, pie kuriem stiprinās vieglas velmēta tērauda konstrukcijas ietvju nodalīšanai no tilta braucamās daļas. Iepretī Pionieai pilij tiltam margas jau uzmontētas. Kur sākas tilts, ber zemi uzvērumam, kuru noklās ar betona plātnēm. Bet vēl tālāk, kur tilta gals saplūdis ar Gor-kija ielu, drīz smagi ruļļi gludinās melno, tikko no krāsnīm ņemto, kūpošo asfaltu. Kad pabeigs montēt ietves, tūdaļ sāks braucamās daļas sagatavošanu nokļūšanai ar asfaltu. Taču, pirmsto darīt, metāla konstrukcijas notīrīs ar spēcīgu smilšu strūklu.

Bet pievērsīsim uzmanību vantīm, kuras jau paceltas pilonā. Kad šogad Daugavā sāka iet ledus, pacēla pirmās troses, tad tās savienoja pa sešām kopā un tā izveidoja vantis. Nu no pilona uz kreiso krastu pacelts 21 kilometrs trošu, bet no pilona uz Daugavas labo krasu — 25,5 kilometri. Kopā lēšot, par trim kilometriem vairāk nekā ceļš līdz Ķemeriem.

Un, lūk, sācies viens no ilgi gaidītiem brīžiem: tilta laidumu ar hidrauliskiem domkratiem nedaudz paceļ un izņem tam no apakšas pagaidu balstus. Daudzu tūkstošu tonnu smagais tilts iegulst vanšu šūpuļa stiprumā. Vantis nospriegojas un uzņem projektā paredzēto noslodzi.

Pašlaik jau uzsākta tilta piebraucamo ceļu iekārtošana un apkārtnes uzpošana. Kā pēc burvja mājiena no Daugavas labā krasta pazudis konstrukciju montāžas poligons. Pievedceļus un uzbērumu tiltam būvē ari kreisajā krastā. Zemē gulda kabeļus apgaismei, būvē ari sakaru līnijas.

Tikai divi mēneši līdz finišam - tas nemaz nav ilgs laiks. Spriežot pēc grafika, kas sastādīts, par pamatu ņemot šīs pirmsfinišam atvēlētās dienas, var just, ka daudzi darbi paveikti krietni ātrāk, nekā paredzēts. Tā ir ļoti nepieciešama iestrāde, kas celtniekiem vajadzīga, lai finišā pienāktu bez steigas un godam.

TILTA LOKS IEGŪLIS VANTĪS

Līdz regulāras satiksmes atklāšanai pa Rīgas jauno tiltu palicis tikai viens mēnesis un pāris dienu. Visi celtniecības un montāžas darbi rit, kā paredzēts grafikā, dažviet tie pat paveikti ātrāk. Viens tāds sevišķi atbildīgs celtniecības posms bijusi vanšu trošu pacelšana un nostiprināšana. Grūtības dažkārt izraisījis prakses trūkums, jo 5. tiltu celtniecības tresta 17. tiltu būves vienības kolektīvs šādu tiltu ceļ pirmo reizi. Tāpēc kopā ar projektētājiem bieži vien vajadzējis rīkoties sevišķi pārdomāti un izmanīgi. Kā teikts parunā: septiņas reizes nomēri, tikai tad nogriez. Bet nu visas troses paceltas pilonā un, pa sešām samontētas, tās tur veido vantis. Vanšu montēšanu celtnieki pabeiguši piecpadsmit dienas agrāk. Tādējādi ietaupītas divas nedēļas laika, kas lieti noder Borisa Borisenko un Jura Brivca brigādēm, lai tagad ar darbiem straujāk pavirzītos uz priekšu citos iecirkņos.

Otrs visvairāk steidzināms darbs pašlaik ir transporta kustības joslas sagatavošana. Pirms uzklāt asfalta segumu, metālu apstrādā, lai tam nepiemestos korozija. Tāpēc visu tilta tērauda konstrukciju virsmu noslīpē ar smilšu pūtēja strūklu līdz spīdumam, tad pārklāj ar mitrumu izturīgu krāsu. Starp citu, tādā veidā pašlaik krāso ari citas metāla konstrukcijas, tilta iekšieni ieskaitot. Varētu strādāt divās maiņās (zinošu strādnieku pietiek), taču naidi metāls „turas" pretī. Izrādās, ka virs Daugavas plūduma naids vēsuma stundās uz masīvajām konstrukcijām gaisā esošais mitrums kondensējas, bet mitru metālu ar smilšu pūtēju apstrādāt nekādi nevar. Vajadzīgas saulainas, siltas dienas.

Līdztekus celtniecības noslēguma darbiem demontē pagaidbūves: jau noņemts pilona augšējais, mazākais montēšanas laukums, izjaukts apakšējais montēšanas laukums, noņemti ari pilona starpbalstu turētāji un, beidzot, no pašas augšas noceltas sastatnes, kas bija vajadzīgas pilona gala izveidei. Pēc tam mazumā sāks sarukt 115 metru augstais torņa celtnis, līdz pazudīs pavisam, un tad tilta pilons atklāsies skatam visā savā diženumā.

Pirms dažām dienām tilta loku Daugavas plūduma vidū vajadzēja nolaist zemāk vēl par 1,4 metriem. Tagad tas izdarīts, un nu viss tilts iegūlis vanšu stiprumā. Pagaidbalsti, kas atrodas zem tā, vairs navvajadzīgi. Izņems arī tos.

Paies vēl nedaudz dienu, un celtnieki svinēs jaunā Daugavas tilta dzimšanas dienu. Tā būs republikas tiltu celtnieku lielākā darba uzvara. Nule teiktajam var iebilst: tilts pāri Zaķu salai arī nav mazais. Jā, liels gan, bet ne tik sarežģīts. Jaunais Daugavas vanšu tilts ir unikāla eksperimentāla jaunceltne.

Klāt noslēgums. Celtnieki pēc tam, protams, padarīs atlikušos sīkākos darbus. Taču šie sīkdarbi transporta kustību netraucēs. Pa tiltu ātrā gaitā joņos automašīnas, autobusi. Trolejbusi tur vēl nebrauks. Kāpēc? Cik ilgi nebrauks?

— Viss atkarīgs no tā, kad pabeigs trolejbusu kontakttīkla izbūvi, — paskaidro Rīgas tramvaju un trolejbusu pārvaldes energosaimniecības dienesta vadītājs Romualds Armanis. - Bet tas vēl nav viss. Lai uzsāktu regulāru trolejbusu satiksmi, jāuzbūvē transformatoru apakšstacija, kuru projektētāji paredz novietot zem tilta Zunda kanāla malā. Kā tur to iedabūs, būs krietni galva jāpalauza. Bet, lai iedarbinātu transformatoru apakšstaciju, nepieciešams ieguldīt zemē vairākus kilometrus garu augstsprieguma kabeli...

Izrādās, ka ari tas vēl nav viss. Daugavas kreisajā krastā jāizbūvē pie-vadceļi. Ar tādu aprēķinu, lai trolejbusi varētu no Pārdaugavas aizbraukt līdz tiltam un no turienes, ja vajadzīgs, atgriezties atpakaļ.

— Vai noteikts konkrēts termiņš, kad visiem minētajiem darbiem jā-būt pabeigtiem?

— Nākamā gada nogale. Ne ātrāk.

Tātad pirmais klupšanas akmens jau uzrasts. Izveidojusies problēmu ķēde. Problēmas un problēmiņas. Lielas un mazas... Taču Rīgas iedzīvotājiem jauno skaisto tiltu gribas ne vien vērot vizuāli, bet izmantot to labestību, kādu celtne spēj dot. Izmantot pēc iespējas drīzāk.

A. Urālietis, 1981. gads.. KONTŪRAS IEZĪMĒTAS

Reportāža

Kopš dienas, lead Rīgā, Zaķu salā, ieradās pirmie celtnieki, lai uzsāktu televīzijas un radio kompleksa būvdarbus, pagājuši vairāk nekā divi gadi. Kas šajā laikā paveikts?

Sākuma posmā — būvlaukuma apgūšana. Vajadzējis ne vien tikt vaļā no vecajām ēkām, kas šeit atradās, bet ari pārvietot vairākus tūkstošus kubikmetru zemes, līdz vienādu līdzenumu dabūjuši. Tad nākusi kārta torņu celtņu uzstādīšanai, bez kuriem mūsdienās katrs lielāks būvlaukums nav iedomājams. Un, kā visur citur, sākuši ar pamatu likšanu. No pirmā apskata grunts Zaķu salā šķiet stipra, gadu tūkstošos cieta nogulusi. Tai dziļi apakšā dolomīta slānis, biezs un izturīgs. Taču ģeoloģi lēsuši un nolēmuši, ka tādam milzenim, kāds būs topošais komplekss, pamatus jābūvē ne vien stiprus, atbilstošus aprēķinātajai noslodzei, bet vēl at krietnu stiprības rezervi. Un tāpēc, lūk, tajā vietā, kur pašreiz celtnieki jau montē studiju, tehnoloģisko un citu apkalpes dienestu korpusa karkasu, zemē iedzīti vairāk kā 2400 astoņus metrus gari dzelzsbetona pāļi. Bet zem redakciju un administratīvā korpusa, kas pacelsies citiem pāri un sasniegs vairāk nekā septiņdesmit metru augstumu, pašlaik gatavo armatūru monolītam betona „spilvenam”, kura biezums viscaur būs krietna vīra augumā 1,8 metri. Zem šī spilvena lidz dolomītam no 18 līdz 20 metru dziļumā iegremdēti 39 čaulpāļi. Arī krietni — katram diametrs 1,6 metri!

Kopā sasummējot, iznāk, ka zemē „iedzīti” pamatu materiāli un patērēts darbs apmēram viena miljona rubļu vērtībā.

Tagad, kad virs pamatiem augstu pacelti korpusa konstrukciju gaiši pelēkie vertikālie un horizontālie spraišļi, acis priecē paveiktais. Rīgas celtniecības tresta 60. pārvaldes vīri strādājuši godam. Ne jau vienmēr izdevies izdarīt tieši tā, kā grafikā paredzēts, bet līdz šim nekādas lielas atpalicības neesot vis bijis. Toties vairāk nācies pukoties par Baltijas hidrotehniskās celtniecības un montāžas darbu tresta 122. celtniecības pārvaldes komplekso brigādi, kas nekādi nevarējusi paredzēto ritmu čaulpāļu iegremdes laikā ieturēt.

Būvlaukumā allaž var sastapt jaunceltnes pasūtītājus — republikas Valsts televīzijas un radioraidījumu komitejas kapitālās celtniecības nodaļas darbiniekus. Viņi domā, ka, pavasarim atnākot, būvdarbu ritms Zaķu salā kļuvis nevēlami gausāks. Tur nu bez ierunām vainīga Rīgas celtniecības tresta 60. pārvaldes vadība. Darba fronte būvlaukumā paš-

reiz ir tāda, ka varētu strādāt vismaz simt strādnieku, taču viņu te ir daudz mazāk. Darba spēka sadrumstalotība, kā zināms, nekad labus rezultātus nav devusi, un tā, šķiet, būs ari šeit.

Galvenā pasūtītāja tehniskais uzraugs Viktors Giršons ne visai apmierināts ar veikuma kvalitāti, tā varēja būt labāka. It ipaši tas sakāms par starpsienu keramzītbetona paneļu izgatavošanu.

— Paņēmiens, kā aizstāt starpsienu mūrēšanu no ķieģeļiem ar vien -gabala paneli, protams, ir apsveicams, bet mēs nepiekāpsimies celtniekiem, ka šos paneļus viņi izgatavo tādus, kam pēc iemontēšanas karkasa ailēs vēl vajadzīga krietna papildus piestrāde, — viņš parāda vairākas tādas starpsienas, kuras celtniekiem nākšoties demontēt. — Turpmāk starp mums un celtniekiem būs vēl ciešāka sadarbība kvalitātes jautājumos. Regulāri rīkotajās kvalitātes dienās apspriedīsim paveikto, kopigi sekosim lēmumu izpildei.

Būvlaukumā pašlaik montē „mini” betona rūpnīcu - ļoti vajadzīgu ražošanas iecirkni. Montētāju brigāde, kuru vada Jānis Bobovičs. šajās dienās nolēmusi pabeigt betona rūpnīcas mezglu salikšanu un stāties pie mehānismu ieregulēšanas. Simt kubikmetru betona diennaktī, protams, tas nav sevišķi liels daudzums, bet būvlaukumā Zaķu salā pilnīgi pietiekošs, lai nodrošinātu celtnieku vajadzību pēc šī universāla materiāla.

Kopā ar Viktoru Giršonu ejam pa stāviem. Viņš zina izrādīt, kur būs studijas, kur iekārtos aparātu telpas, kur būs garderobes un butaforu darba telpas... Būs. Noteikti būs 1984. Gadā kompleksam jāstājas ierindā. Kontūras tam jau iezīmētas.

A. Urālietis, „DZĪVEI DZEJĀ PALIEKOT.”

Ar šādiem ievadvārdiem „Cīņai” tās iznākšanas 80. gadskārtā veltīja brīnišķīgu grāmatu „Apcirkņi" dzejnieks, kādreizējais „Cīņas" žurnālists Uldis Nometis, Pēc viņa ierosinājuma „Cīņa", kārtējam gadam beidzoties sapulcināja savās telpās komisiju, kas izvērtēja aizvadītā gada periodikā publicētos dzejoļus.

Atlasītajiem dzejoļiem tika atvēlēta jaunā gada pirmā numura visa ceturtā lappuse.

da runājam par kultūras dzīvi „Cīņā", piebildīšu, ka tā tika atspoguļota plaši un vispusīgi. Jau tūlīt pēc kara laikraksts turpināja Latvijas preses senu tradīciju - labāko rakstnieku prozas darbu publicēšanu turpinājumos. Tauta ļoti bija iecienījusi šo tradīciju. Teātra un kino, mūzikas jaunumu un mākslas izstāžu recenzijām vai vienkārši informācijai katru dienu bija atvēlēta vesela laikraksta lappuse no četrām. Dziesmu svētkus to norises laikā katru dienu atspoguļoja vairākās lappusēs. Nav iespējanris šajā krājumā to visu ietvert, tādēļ nolēmām publicēt tikai dažus skaistus, to laiku raksturojošus „Cīņā" publicētos dzejoļus,

M. K.

Aleksandrs Čaks. MŪŽĪBAS SKARTIE

LŪZUMS

(fragments)

Strēlnieki,

Latviešu strēlnieki!

Apžilbst man prāts

No šiem vārdiem

Vairāk

Kā rudens naktī

Uz ielas

No uguņu šalts.

Strēlnieki,

Septiņsimts gadu

Slāpētās

Zemnieku tautas

Dvēseles kvēlošā lava.

Skaļākais kliedziens,

Ko atbalso telpa un Visums;

Slepus

Sentrītais nazis,

Kas pāršķēla virves

Uz krūtīm,

Lai varētu elpot.

Strēlnieki,

Pusnaktīs baigās un aklās

Pie Veisiem,

Pie Ķekavas, Slokas un Smārdes

Tīreļa purvos

Balti un mēmi kā spoki

Gājāt,

Gājāt

Jūs —

Nāvē

Pret kaskotiem vāciem.

Gājāt

Dienu un nakti Pie Juglas,

Traki un melni Kā čugunā lieti,

Cieti

Jūs

Vācu lepnumam gvardiem

Un viņu pārspēkam

Stāvējāt pretī.

Un, ko vairs neņēma lodes, —

Nobeidza mieti.

Kazaņas netīro ielu

Sausās un slāpstošās lūpas

Skūpstījāt asinīm savām

Jūs —

Brīvības dēļ.

Svētbilžu Kromnā,

Ukrainas dzeltenās stepēs

Un druvās

Jūsu

Trauksmīgo rindu

Varenā izkapts

Sagāza vālos

Carisko virsnieku

Sudraba pulkus.

Strēlnieki lepnie,

Jūs,

Zēni

No Latvijas pļavām un mežiem,

Kur smiltis slēpj sauli Un jūsu kāju

Steidzīgos soļus,

Ta,

Kā jūs agrāk

Ganījāt govis,

Tagad jūs ganāt

Tautas

Un laiku.

Strēlnieki lepnie,

Jūs,

Zēni

No Nordeķu priedēm,

Zvaigžņu un Rēveles ielām,

Tā,

Kā jūs agrāk

Logus un zvirbuļus

Šāvāt ar lingu

Un zvejojāt mailītes ostās,

Tagad sev

Zvejojat pasaules slavu,

Brīvību tautai

Un lingojat sirdis,

Kas kļuvušas vecas!

Strēlnieki,

Latviešu strēlnieki.

SPREDIĶIS PIŅĶU BAZNĪCA

(fragments)

Savam spēkam, zemgalieši, ticiet,

Savam naidam, savai izturībai,

Savām tiesībām un slēptai laimei.

Akmenis, uz kā jūs stāvat, — jūsu,

Katra puķe, ko jūs redzat, — jūsu,

Koki, zāle, visa zeme — jūsu,

Debess augšā, telpa apkārt — jūsu

Tā kā acis, plecs un cietā plauksta,

Sūrsme, ko jūs savās sirdīs jūtat.

[Tikai ticiet! Un šie mūri, velves

Un es pats ar visu sevi — jūsu.]

Tikai ticiet, zemgaliešu vīri,

Tad ir nāve nebūs vairs par grūtu.

No zemzemes jūsu tauta ceļas,

Tumsa lobās nost no viņas plakstiem,

Pirksti attirpst, ceļos rodas siltums,

Un uz lūpām elpa aug kā brīns.

Irdnes druskas matos kļūst par gaismu,

Krūtis izdzer pasauli kā olu.

Delnas, kur uz mūžiem bija gūlies

Visu darbu sarecējis smagums,

Tagad ceļas līdzi putniem saulē.

No zemzemes jūsu tauta ceļas.

Bet bez asinīm tai neuzcelties,

Jūsu asinīm un jūsu kvēles:

Tas ir zieds, kas viņas sirdi glabās,

Stiprums lielais, kas to kopā turēs

Vienmēr, mūžos. Zemgaliešu vīri,

Rītu kauja. Atkal. Bet jūs zināt:

Cīņā iet ir brīvu vīru daļa,

Cīņā mirt ir brīvu vīru daļa,

Lai pec tam ka dzīva, liela elpa

Augšup celtu visu savu tautu. —

Runa gala. Tornis dzied ka putns.

Zemgaliešu noliekušos stavus

Rožu sega ietin logu blāvums,

Pieres skūpsta bezgalības mute.

Ilgi telpa turas kaislie vardi,

Terpiem cauri slīdot dziļi miesa,

Audi iekaist, viņu uguns skarti.

Gaiss kļūst ieskabs.

Ērģeles zem smagam velvem otrreiz

Iedūcas ka makoņi un bites,

Siržu karstums logos skaņi sitas,

Sapju smagums viegls kļūst ka sodrejs.

Visiem prati dziļas jausmas parplūst:

Latviju strēlnieks ies un savu sagūs.

Sauli noraus sev ka zelta varpu

Un ar durkli izdzīs savu vagu;

Izies lauka un ar stingru roku

Paleksies un iesvilpoties pakamps

Debess velvi sev par zirga loku,

Makoņus par jaunam, košam sakam;

Paņems pasauli ka arklu rokas,

Lemess nozibes līdz bezgalībai, —

Tikai tas, kas dzimis lielas mokas,

Pieder mīlestībai.

Ojārs Vācietis. PARTIJAS PIEDERĪBA

I

Par visu vairāk

Es baidos būt bezpartejisks,

Vairāk — nekā no slimības katras,

Vairāk — nekā būt vispār beigts.

Bezpartejisks

Es negribu uz pasaules atrasties.

Tāpēc

ka turpinās mana Revolūcija —

Lido ar platiem, liesmainiem spārniem.

Tāpēc

ka redīss arī ir revolucionārs,

Ja visu skatās no sarkanās ārienes.

Tāpēc

ka nav vēl no pozīcijām izsisti Ienaidnieki.

Visādu šķiru un visādu marku.

Es gribu

Pleca un sirds asins sviedros izsvīst

Savas partijas biedra kartes sarkanumu.

Izsvīst —

Lai zūd simts manu vājo minūšu,

Pēdējā šauba Un pēdējā poza.

Es gribu tā, lai es mirdams zinātu,

Ka mana karte nav bijusi rozā.

NO KURAS VIETAS

Ar sarkano — ar svēto — krāsu lāpā

Iet Latvija uz gadu simteni.

Es nesaprotu tos, kam patīk pļāpāt

Par „lielo” un par „mazo” dzimteni.

Kas tā var runāt, tam to nav nevienas,

Ne lielu nav, ne arī maziņu, —

Tas sevi neciena un citus nevar cienīt,

Tas savu māti sauc par paziņu.

Tu vari būt vai paša velna apsēsts,

Bet — cieni savu pirmo pajumu

Un nenicini Igaunijas apses,

Ne Karakuma smilšu klājumu.

To nicināšanu ir grūti pārciest.

Bet — zemju taču daudzi simti?

Nē.

Kur beidzies pārējais un cilvēks sācies,

Tur sākusies ir viņa dzimtene.

Var bērzus nocirst, lejas aizlīdzināt,

Var uzspridzināt kalnu pāreju,

Bet viņš, cik ilgi dzimto vietu zinās,

Tik ilgi zinās visu pārējo.

Cits Volgas krastu mīl, cits kalnu klinti,

Es mīlu garu, lapegļainu gatvi,

Kur manī reiz ar nedzēšamu tinti

Ik asins pilienā bj rakstīts — Latvja.

Un kad sauks sarkans karogs cīņu takā,

Kas mani sagaida — vienalga viss:

Vai Sudmaļa vai arī Rudzutaka,

Vai arī nezināmo liktenis.

Ja tas ir maz, tad ziniet — vairāk nav man,

Kaut vienas dzīves vietā dodiet simteni. Bet sviedri līs,

Ja vajadzēs, līs asins aumaļām

Par lielu vai par mazu, bet —

Par dzimteni.

GAUJA

Kurš ūdens tā būtu smējies,

Ja to pasmeļ ar sauju?

Dievs bija iemīlējies,

Pasaulē laizdams Gauju.

Mana mūžīgā kaite.

Mana spalva un ota.

Vidzemes asinssaite.

Latvijas kaklarota...

Vārdus, cik grib, var sacīt,

Neīsts man liekas katrs.

Es ar aizsietām acīm

Apņemos tevi atrast

Starp visām Jeņisejām,

Starp visām Gangām un Elbām,

Pie visbaltākām dzejām

Un pie vismelnākā nelabā.

Un lai mūžīgi pastāv

Gaišums uz tavas sēres,

Rudzi uz tava krasta,

Asaras cilvēku bērēs.

Lai ļaužu kāzās ievas

Aizkūpas baltā tvaikā!

Es to nelūdzu dievam.

Es to izlūdzos laikam.

Kādi tie dievi ir vecīši,

To jau tu zini pati.

Dievi raganas necieš.

Man tu, ragana, patīc.

Ne dievi, ne velni lai nezina,

Kas mūsu jūtām vārdā.

Bet, ja nu noķer un dedzina,

Tad — abus uz viena sārta!

TIKAI

Tikai āboli krīt

Rudens rasainā zālē.

Rasa zila kā tāle,

Kurp tu aizbrauksi rīt.

Tikai mākonis snauž

Tālam mežam uz kakla,

Diena izliekas akla,

Dienai drusciņ vēl skauž.

Tikai veltīgi viss.

Stājas asiņu dima,

Un tās zvaigznes, kas dzima,

Visas nolemtas dzist.

Tikai pagaidi vēl,

Ne jau tāpēc, ka baidos,

Ne jau tāpēc, ka svaidos,

Ne jau tāpēc, ka žēl.

Tikai tāpēc, ka ir

Man no tevis kas iedzimts

Un vēl reizi ir piedzimts,

Lai vēl reizi var mirt.

Tikai neteiksim — „rīt”,

Kaut gan lūpas jau plešas.

Krīt kā planētas svešas,

Tikai āboli krīt.

Imants Ziedonis. LŪGŠANA

Tu, lielā vakara saule,

Tu, kas pār zvejniekiem stāvi,

Tu stāvi pār cilvēku dzīvi

Un zivju nāvi.

Tu, lielā vakara saule,

Kuras gaismā deg pamalē gaisi,

Dod maniem zvejniekiem

Dienišķo maizi.

Rādi tiem zivju ceļus:

Tur, dziļā jūras straumē,

Peld visa viņu turība,

Manta un gaume.

Peld viņu motocikli,

Ķiršu un ābeļu stādi...

Tu, lielā vakara saule,

Zivju ceļus tiem rādi!

Bet — par visu — dod ražīgas sievas

Sievas ar vēderiem cēliem!

Tu, lielā vakara saule,

Palīdzi piedzimt dēliem.

Palīdzi dzimt vienam dēlam

Simt tranzistoru vietā.

Palīdzi tautai, saule,

Palīdzi mums šai lietā!

VELTENĪŠI

Kā pa jokam, it kā tīši

Gadījās mums puika mazs.

Mazi, balti veltenīši

Man pa mūžu bradājas.

Izbrien manus domu sniegus,

Domu sniegkupenās kāpj,

Un kas viņam savos priekos —

Vai man viegli, vai man sāp!

Bet, ja domās esmu tālu,

Kad es esmu skarbs un ass,

Sirdī pašā nomalītē

Nosaluši mīņājas

Mazi, balti veltenīši...

Un es kļūstu labs un tīrs,

Un es prasu: — Ko tu domā?

Ko tu domā, mazais vīrs?

Kas tu esi man? — es prasu.

Skatās manī. Nesaprot.

Dod man savu mazo cimdu,

Baltu sniega piku dod.

Manas dzīves gaišie brīži!

Katru stundu, katrudien

Maziem, siltiem veltenīšiem

Kāds pa manu sirdi brien.

Redakcijas kolēģijas sede -vēl Blaumaņa ielā 38/40.

„Cīņas" vēstuļu nodaļas vadītāja Aina Kārkliņa, caur kuras rokām izgāja tūkstošiem lasītā ju vēstuļu.

Mirklis avīzes planošana - atbildīga sekretāra vietnieks G.Moors (no kreisas) mākslinieks V Kokins.

„Cīņas" un Kirovas žurnālisti Raiņa trimdas vietas. Otrais no labas - redaktora vietnieks A. Heniņš.

Pec kartēja numura iznākšanas - vel Blaumaņa iela 38/40.

„Cīņai" - ordenis. Pie karoga - redaktors Jānis Britāns un Stučkas prēmijas laureāti Edgars Preilis, Mersede Celmiņa (Salnāja), Ēriks Hānbergs.

Apspriež iznākušo numuru

Kopēja „bilde". Apbalvojumus saņēmušie žurnālisti.

LKP CK Preses nama direktore L. Ivanova (centra) iepazīstina „Cīņas" kolektīvu ar jauno mājvietu. Skats tipogrāfija.

Preses nama tipogrāfija. Montāžas telpa.

Pirmais numurs jaunajas majas.

Redakcijas kolēģijas sede Preses nama „Cīņas" apspriežu telpa.

8. marta svinības kolektīva.

8. marta svinības kolektīva. Vīriešu apsveikums

Tikšanas ar Jāni Peteru (centra), Ilgoni Bērsonu (sež pirmais no kreisas) Liliju Dzeni (sēž ceturtā no kreisās).

„Cīņas" tradīciju gadskārtējie pasākumi. Lielākoties - ar bijušajiem darbiniekiem. No labās - Žanis Legzdiņš, Žanis Grīva, redaktora vietnieks Oskars Gerts,

Anna Sakse, redaktors Jānis Britāns, atbildīgā sekretāre Malda Kvite (stāv),

Ēriks Hānbergs, redaktora vietnieks Arturs Heniņš.

Kolektīva atpūta Gaujas Nacionālajā parkā

Kolektīva balle. Trešais no kreisas - redaktors Ilmārs Iverts.

Kolektīva balle. Centra - Anna Macane un Fricis Ritiņš.

Runa „Cīņas" redaktors Jānis Britans

Iespiešanas ceha.

„Ciņu" apsveic 80 gadu jubileja "Pravdas" atbildīgais sekretārs.

Komandējuma laukos. No kreisas - Ārija Klimkane.

Kartēja tikšanas redakcija

.

Arvīds Grigulis DAŽI VĀRDI PAR ĶIEĢEĻIEM

Kas tad var pievest

Un no kurienes

Citus —

Labāk izdedzinātus

Ķieģeļus?

Ar tiem pašiem jau vien

Jāuzceļ...

Un tomēr

Gribētos zināt —

Vai tev drebētu plaksti,

Ja lode nosvilptu tik tuvu,

Ka vējš

Novilktu svītru deniņiem

Un tev liktos,

Ka atveras durvis

Un caurvējš nu staigā?

Gribētos zināt —

Kur tu ņemtu siltumu,

Ja briesmīgā salā

Nāktos satvert automāta spalu?

Gribētos zināt —

Vai tu proti ne vien svilpot

Un turēt rokas bikšu kabatās.

Bet upurēt naktis,

Lai aptvertu Aristoteļa „Poētiku”,

„Gotas programmas kritiku”,

„Faustu”

Un Dīrenmatu?

Gribētos zināt —

Vai tu esi spējīgs

Stāvēt spoguļa priekšā

Un strīdēties pats ar sevi?

Gribētos zināt —

Vai tu ziemas dienā dzirdi,

Ka bērza stumbrā burbuļo pavasaris?

Citus ķieģeļus jau neviens nepievedīs.

Ārija Elksne. JO ZEME IR KĀ BĒRNS

Ik pavasari zeme ir kā bērns,

Kā nevarīgs, kā bezpalīdzīgs bērns.

Ne viņa sevi apart var, ne apsēt,

Vien gulēt atvērta starp bērziem un starp apsēm

Un gaidīt mūsu mīlestību nākam

Un viņu apklājam ar vienmērīgām vagām.

Un augu vasaru ir zeme tāda pati —

Kā mazulis, kurš rokas stiepj pret māti,

Zem pelēka vai zila debess juma

Viss viņai nāk no mūsu godīguma,

Un nezāles vai vārpas viņas vaigā

Ir mūsu attēls telpā šai un laikā.

Un rudenī nekad nav savādāk,

Kā bērns ir zeme, viņa nespēj vākt

Un sabērt savu pārpilnību klētīs, —

Mums jānāk pļaut un kult, un graudus vētīt.

Mums augļi saudzīgi no zariem jānolasa,

Jo zeme ir kā bērns, kurš visu prasa.

Un tad nāk ziema, zeme sasedzas

Un guļ tik cieši, kā guļ cilvēks mazs.

Un nu var māsas cimdos puķes adīt

Un brāļi ceļu atmiņdzijas pārtīt

Un piedomāt pie nākamvasaras,

Kad zeme brēks pēc tiem kā cilvēks mazs...

Un viņa jāmīl, jāmīl visu laiku

Ar pašaizliegšanos, ar uzticību maigu.

Jānis Peters. ES SAVĀ ZEMĒ

Es savā zemē gribu kļūt par zvanu, no kura mūžam jaunas dziesmas līst — kā sniegputeņu pirmās taktis sniegā, kā pūces vaidi sveču mēnesī.

Es savā zemē gribu kļūt par zvanu, ko jūsu rokas nenogurstot lej no tautas dziesmas nemaldīgiem ritmiem un putna balss, kas pieder pasaulei.

No manas dziesmas nokaliet sev zvanu, pirms mana saule rūgti degot riet.

Es savā zemē gribu kļūt par zvanu, kas vēl aiz nāves uzticību dzied.

Humors un satīra - „Cīņas" šķēps

Dzēlīgi smiekli kā asi dzeloņi allaž ir trāpījuši tumsonībai, atpalicībai, tie bija strādnieku šķiras asie ieroči pret buržuāziju, tās morālo degradāciju, kas izriet no buržuāziskā pasaules uzskata būtības, pret nekrietnību, alkatību, aprobežotību. Pirms Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas dažādos izdevumos atrodam daudzas jo daudzas šā žanra publikācijas.

Satīriskais žanrs kā spilgts dzīpars vijas cauri ,.CIŅAS" gaitām laiku laikos - gan Padomju Savienības Lielā Tēvijas kara gados, gan arī pēckara posmā. Asie feļetoni vērsās pret birokrātiju, nevīžību, nesaimnieciskumu, Tādām publikācijām vienmēr atradās vieta „CĪŅAS" lappusēs, kur visā daudzveidībā regulāri parādījās visdažādākie humora un satīras žanri.

Vēl atliek tikai piebilst, ka arī Padomju Latvijā tik populārais un iecienītais žurnāls „Dadzis" ar milzīgu tirāžu bija „CĪŅAS" izdevums,

DAUDZ...

Daudz mūsu tautā — kas tik rāpot prot,

Daudz, kas uz abām pusēm nebeidz pieklibot.

Daudz neliešu vēl mēmā zeme nes, —

Bez gala daudz vēl snauduļu uz pasaules.

Lai tādēļ cīņai slavu paužam Un visu nederīgo — zemē laužam,

Jo dižo nākamības ēku

Var uzcelt tik - caur cīņas spēku.

Daudz mūsu tautā - kas tik rāpot prot,

Daudz, kas uz abām pusēm nebeidz pieklibot.

Daudz neliešu vēl mēmā zeme nes, —

Bezgala daudz vēl snauduļu uz pasaules.

Lai tādēļ cīņai slavu paužam Un visu nederīgo — zemē laužam.

Jo dižo nākamības ēku

Var uzdēt tik — caur cīņaas spēku.

Sis un citi oriģināli teksti vecaja rakstība un zīmējumi atrodami adresē: www.penodika.lv

„Cīņa”. Joku stāsti 1912

DROŠA VIETA

Tabaciņš pārbrauca mājā no Rīgas un teica savam dēlam:

„Es gan biju tīrais aitasgalva, turēdams visus šos gadus savu naudu par četriem procentiem krājkasē, kamēr pilsētā es varēju dabūt sešus procentus.”

„Es neticu, ka tur maksā tik lielus procentus,” viņa gudrais dēls Jānis atbildēja.

„Ak tā, tu netici, lielais gudriniek? Nu, tad es tev pateikšu, ka taisni šodien vēl aizdevu četrus simtus pret tādiem procentiem. Tas man gadījās tā. Taisni pie Pontontilta es satiku kādu jaunu cilvēju, kurš teica uz mani: „Kaimiņa kungs, es labprāt vēlētos aizņemties četri simti rubļu, par kuriem es maksāšu sešus procentus.”

„Bet,” es atbildēju, „es tak jūs nemaz nepazīstu. Kā lai es zinu, vaijūs man tos procentus pareizi maksāstiet?” Tad viņš teica: „Ja jūs man neuzticaties, tad es jums samaksāšu tos procentus uz priekšu.” Tas mani apmierināja, un viņš tūlīt atmaksāja man divdesmit četrus mbļus no visas summas atpakaļ. Es viņu ik gadus noteiktā dienā satikšu tajā pašā vietā, lai saņemtu pienākošos procentus. Es tev teikšu, Jāni: mani traku padara domas par to naudu, kuru es visos šajos garajos gados esmu zaudējis!

Bruts.

Iz dzīves

VIEGLI IZLABOJAMS

Pircējs: Maizītes top arvien mazākas, tagad viņas ir tikko lielākas par

cvībakiem!

Pārdevējs: Labi, ka jūs darāt uzmanīgu uz toi No rītdienas mēs sāksim

cept mazākus cvībakus!

AKTIERA ALGA

Teātra direktors: Ko, man liekas, jūs smējāties miršanas skatā!? Aktieris: Zināms! Pie tādas algas katrs uzskatīs nāvi par atsvabinātāju!

UZ IELAS

Kāda sieva ar gaili rokā uzrunā uz ielas kādu kungu:

„Vai jūs nevariet pateikt, kur te atrodas kāds pulksteņu taisītājs?” „Ко tad jūs domājat darīt pie pulksteņa taisītāja ar gaili?”

„Jāizlabo. Agrāk viņš dziedāja jau piecos, bet tagad tikai septiņos!”

KAS JĀIEVĒRO

Vai kājām ej vai braukšus brauc.

Uz priekšu allaž tikai trauc!

Bet atpakaļ kas rāpties mēdz,

No tiem ar līkumu, brāl, bēdz!

DRAUGAM

Dzi’, draugs, ja tu tik drusciņ godigs būsi,

Tu drīz vien nievāts kļūsi,

Jo šinīs laikos cilvēkam Ir māksla — palikt godīgam.--

ARI NODARBOŠANĀS

Daudz pasaulē tik tamdēļ Mīt, lai gulētu un ēstu,

Un kad apnīk šitās lietas.

Tad - lai citiem ādu plēstu.

NO VIRSAS

No virsas apskatot man vienmēr šldetas — Dievs radījis ir visas labas lietas.

Bet tuvāk aplūkojot redzam:

Ar melnu autu visu sedzam.

VĒSTULNIEKS

VIZBULĪTEI. Jūsu iesūtītais „dzejolīts” mums gaužām patīk, un mēs viņu nodrukājam šepat — vēstulniekā:

„Šī iraid mana dziesmiņa Par to pukst mana sirsniņa Un māmiņ’ jautā: dzi, meitiņ,

Vai negrib žagariņ,

Man sirsniņ iekš krūtiņ Pukstin pukst,

Un es arī mīl Vien smuk puisīt...”

TIZM.: „Kādēļ tik maz?”

Publicēšanai sakārtoja O. Mačs

Andrejs Upīts.  CELTNIECĪBA KIROVA IELĀ

Es esmu vecs Kirova ielas iedzīvotājs; mitinos tur jau no 90. gadiem, kad ienācu Rīgā un dabūju darbu Volfšmita rauga fabrikā. Toreiz tā gan saucās krievu ķeizarienes vārdā par Elizabetes ielu, bet tas itin neko negroza, vispirms man nē. Es tajā turējos tikpat cieši kā no 40. gada Kirova ielā — latviešu cilvēks lēti nemaina savu dzives vietu. Tikai vācieši mani izčakarēja no pagrabiņa Antonijas stūrī un tad mēs ar veceni apmetāmies Sverdlova ielā. Tagad man ir vieglāks darbiņš Vērmaņa parka apkaimē. Rītos turp un vakarā atpakaļ man būtu taisnāk pa Dzirnavu ielu — bet kas tā ir tāda Dzirnavu iela? Es pametu mazu līkumu un eju tikai pa Kirova ielu, pa savu ielu. Es gribētu zināt, kas man liegs staigāt pašam pa savu ielu.

Savā ielā es pazīstu katru māju. Arī šo nelielo namiņu, otro no Valdemāra stūra. Labi atceros, ārzemnieki to būvēja taisni tajā gadā, kad Ulmanis saeimā turēja savu lielo runu: Latviju latviešiem! Pašu zeme zem kājām, pašu debess virs galvas, pašiem savs bekons, pašausti svārki mugurā utt. Uzcēla māju, pašā augšā fasādē iemūrēja olas apveidu, bet tajā ierakstu: Ford (tas vēl tagad tur stāv). Tāpat virs pirmā stāva logiem visā mājas garumā vēl tagad lasāms: Gunār Hagensen. Agrāk tur pārdeva limuzīnus, tagad ari ierīkota kaut kāda auto piederumu noliktava.

Noliktava tad noliktava, tā mani neinteresē. Bet mājas galā ir tāda šaura iebrauktuve, reizēm tur stāv trīs smagās mašīnas, cita citas galā, blakus neiznāk rūmes. Kādu ritu pagājušajā rudenī, kad Strēlnieku dārzam jau visas lapas apbirušas, vecā iebāž man praķi tīri karstu kapijas pudeli un maizes ņuku ar desas ripuļiem, tad pasniedz dūraiņus un saka:

— Sētnieces puikam šorit uz skolu ausaine galvā. Pa nakti sagriezies ziemelis, pievelk. Pa ceļu nagus nevelc laukā: kad viņš tā aizkavējies, tad manās kniebt.

Uz ielas tūliņ manu. ka kniebj gan. Nu, laiks ari bij. Tam tur augšā kalendāram lapa aizšķīrusies līdz aprīlim, visu novembri lietus katru dienu. Bet nu ir laiciņš, vēl tikai drusku sniedziņa, lauciniekiem vieglāka šļūkšana ar maisiem un uz tirgu... Tādās priecīgās pārdomās esmu nonācis līdz Forda namiņam un neviļus apstājos. Vecāks virs, tā manos gados, nometies rāpus iebrauktuves ejā, dūraiņi rokā tāpat kā man, centimetra mērs tajos dūraiņos — met no stūra līdz kaimiņa sētas stūrim zem liepas. Taisni pēc mūrnieka, no baltām tupelēm vien var redzēt. Es palaikam nevaru paiet garām, kur kaut kas tiek sākts — niķis no seniem laikiem.

— Vai tad te kaut kas tiks celts? — ievaicājos. Sim nags pār acīm, nevar vis viegli paskatīties. Met tik tālāk.

— Seši, — norūc bārdā — tas ir, tāpat vien, jo bārdas viņam nav. Vēl vienu tālāk: — Septiņi.

Aha! Kad mēro. tad nevar vis pļāpāt, ka rēķins nesajūk

— Bet kā tad tas tā iznāk ar tiem rēķiniem? — es nodomāju, tālāk iedams uz Vērmaņdārza pusi. — Visu vasaru varēja mērot un mūrēt, bet šie nogaida taisni to dienu, kad pirmo reizi sāk salt. Puiša gados es pats tiku pie mūrniekiem ari strādājis Toreiz mans meistars allaž teica, ko tikai pirmā sarma parādījās uz arumiem: — Tagad ir miers, un ķellei svētki līdz pavasarim. Ar cimdiem mūrniekam nāk suņudienas.

Bet toreiz mēs mūrējām tikai ar kaļķiem, tagad droši vien ar cementu, tas laikam saltuma nebaidās.

Otrā rītā man jau pa gabaliņu ienāk prātā paprasīt, ko tad šie tur tā mēro? Vai tad man nav jāzina, kas manā ielā tiks no jauna klāt taisīts? Vecais rāpo tāpat kā vakar, tikai nu klāt stāv pajauns cilvēks mētelī — mērs augškabatā, bloknots rokā, pieraksta. Meistars. Tad nu nevar prasīt, nodomās vēl, ka es kāds okšķeris.

Bet pēc dienām četrām vai piecām arī bez prasīšanas tā lieta bij skaidra, ko tur mūrēs. Tāds palēns jauneklis ar dzelzs lauzni sāka uzurbināt asfaltu no kaimiņu sētas stūra — pusmetra garu tievu joslu, tad galā prāvu četrstūri. Viena diena starpā, tad bij ieradies arī vecais mūrnieks un gluži tāpat urbināja no mājas stūra. Es tāpat ar cimdu iesitu pa pieri: Muļķa pauri! Stabus mūrēs! Vārti būs! Un man palika tik labi, it kā pašam tur kāda daļa bijusi klāt. Kā nē? Pa trim mašīnām tur dažu nakti stāv. Ja iemanās kāds palaidnis un nomauc riepu — nu. ja nu riepu gluži nē, bet, teiksim, izceļ un aiznes to pašu kloķi — ar ko šis tad iekurbulēs motoru, kad jābrauc laukā, bet akumulators izlādējies?

Dažas dienas viņi tur urbinājās pa vienam un abi. Jaunajam sokas labāk, vecais vēl rīkojās ar lauzni, kad šis jau stāvēja līdz ceļiem bedrē un meta smilktis laukā. Pamats tur nāks, uz kura stāvēt stabam un pusmetra garam mūrim līdz kaimiņa stūrim.

Atkal dažas dienas pazuda abi. Uznāca atkusnis, nolīņāja, pārstāja, uzsniga sniedziņš un nokusa atkal. Mūsu sētniekam pie loga termometrs rādīja trīs grādi virs nulles. Ek! — es nodomāju. — Būtu pasteigušies, pats īstais laiks, kamēr nesāk atkal kniebt. Bet nekā.

Tiešām, kad sāka atkal kniebt, tad jaunais bij ieradies. Kaļķu kaste javai ari klāt, bet tukša vēl. Kamēr atvedīs cementu un ķieģeļus, šis palēkāja gar bedri, cimdotās rokas paklapēdams un gar sāniem sizdams. Līdz desmit grādiem neapkurinātā ielā tā tīri labi var glābties.

Otrā ritā šis jau lādēja pamatu, bet vecais vēl raka. Neizracis atkal pazuda, bet jaunais jau sāka klāt pirmo kārtu ķieģeļu. Prieks paskatīties — jauns vēl, bet savu lietu prata. Ar cimdiem ķieģeli paņemt, ar ķelli javu pagrābt, ar āmuru pieklapēt, kā vajag, tas bez savas iemaņas nemaz nav tik viegli. — Nu jau mūrē! — es priecīgs paziņoju savai vecajai, kura par būvdarbiem bij informēta gandrīz tikpat labi kā es pats. Sī gan pameta acis logā, kur sals jau sāka uzvilt tādas kuplas rozes, bet neko neteica, laikam baidījās izrādīties par muļķi. Tas viņai no manis: nekad neliec manīt, ka tu neko nesaproti, tad tev allaž paliks gudra cilvēka slava.

Kad jaunajam jau piecas kārtas bij augšā un arī vecajam pamats iemūrēts, izrādījās, ka nepareizi — vārti tā iznāks par šauriem un trīstonnīgā netiks iekšā. — Ehe! — es nodomāju. — Met vēl septiņus, kad tevvajag tikai seši ar pusi! — Nu, nekas. Viņš palauza to pusi tuvāk pie mājas stūra un ielādēja atkal.

Uzsala pa druskai, pārgāja, uznāca lietus, pārgāja, reizēm paspīda saule, reizēm sniga biezs sniegs, tad kusa atkal — jūs jau zināt, kāda šogad tā ziema. Jaunajam mūris bij jau līdz padusēm — meistara darbs, nav vārdam vietas! - vecais gan tika tikai līdz kādai piektai - sēstai kārtai. Tad pazuda mani mūrnieki. Mašīnas brauca sētā iekšā un ārā, nu gan gaužām lēni un uzmanīgi, lai neapgāž aizsākto būvi. Sala, atkusa, nolija lietus, uzsala atkal. Meistari vairāk nerādījās. Uzsniga. Jaunajam uz tā stabastulma uzkrājās jauka sniega cepure, kur vecais sāka, stāvēja apaļa kupeniņa. Bet šoferi zināja, kas tur apakšā, un prata noturēt garām.

— Pazuda mani mūrnieki, - es saku vecenei. - Netika vis Fords šoziem pie saviem vārtiem.

— Viņi būs aizgājuši malkā, — šī prāto. — Kas tad arī par mūrēšanu, kad kažokam jāceļ apkakle augšā. Pavasarī pabeigs, kad var bez cimdiem.

— Droši vien pabeigs, — es nosaku. — Cik tad nu vairs — janvāris klāt.

Tā mēs palikām. Bet janvāra pirmajās dienās, kā vienu rītu eju pa savu

Kirova ielu, tā apstājos lielos brīnumos. Mani mūrnieki atkal klāt. Abi divi! Vecajam cimdi nost. jaunais pat mētelīti nometis. Strādā — bet taisni kā sociālistiskajā sacensībā. Āmuri abiem rokās, kaļ tā, ka skan vien. Ļautiņi! plēš nost to, ko paši tik ilgi un grūti mūrēja! Saknābā, saknābā ar āmuru. Pagrāb atlēkušos ķieģeli un sviež čupā tik nikni, it kā tas nelietis pats te atnācis un uzsēdies nevietā. Gabali seši jau stāv uz ietves un skatās brīnumos. Ar avīžu somu garām skriedams, piestāj ari pasta meitietis.

- Vot, tas ir lieta! - nopriecājas viens manos gados, zaķenīcu pār ausīm. - Kas te par stabiem, kad mašīna jau tā pa to šķirbu tikko tiek iekšā. — Nu, kā? Kož labi?

- Biezputra! - meistars labprāt atsaucas, āmura plato galu cementa spraugā līdz kātam ieknābis. - Saltumā krauts - tad jau viņš pats jūk nost.

- Nu redziet, cik labi iznāk, — zaķenīca nopriecājas. — Nav vis tā kā tiem, kas vasaru Romas viesnīcu kala nost. Taisni ar graušanu grauza. Es tā skatos, līdz vakaram būs nost.

- Spieķa! - jaunais atsaucas īsti līgsmi un aizsviež ķieģeli pa roku galam čupā.

Līdz vakaram nost bij. Ļeņina diena klāt, tad visam jābūt tīram, Bet nākamās divi dienās viņi strādā ar laužņiem, to, kas zemē iemūrēts, arī laukā — visu laukā, ne smakas, lai nekas zemē iemūrēts nepaliek. Bet, kad izlauzts, tad sāk atkal rakt. Nu es vairs nesaprotu: vai tad atkal no pašas apakšas? Viens otrs cits, garām iedams, arī apstājas, noskatās un parausta plecus. Citādi nebūs: grunts izrādījusies paršvaku, avots kāds vai zemzemes ūdens ādere, varbūt jāietriec kāds pālis padibenē, lai tad tas tur augšā stāv un neļogās. Visa Pēterburga esot uz pāļiem uztaisīta, vai tad nu šitos Forda stabus neturēs?

- Ne, bet viņi tur raks iekšā koka stabus, tos var arī ziemā, tiem saltums neskādē, — mana vecā prāto kā liels arķitekts.

Tomēr ne koka stabus ieraka, ne pāļus dzina. Tā līdz padusēm paši ierakušies, abi meistari pazuda ar visām lāpstām, ķellēm un citiem amata rīkiem. Redzēs taču, kas nu nāks pēc plāna — es nodomāju, vairāk pat nemēģinādams uzminēt, kas tur varētu nākt. Mans arķitelds mājās arī neko nezināja pateikt.

Bet dienu vai divas vēlāk jau pa gabalu ieraugu, ka zaķenīca stāv atkal tajā vietā, man pienākot, smaida tik platu smaidu, kā manas abas plaukstas.

- Vot, tas ir lieta! — viņš taisni jūsmo.

Un ko es redzu! Ne pāļi, ne stabi, bet tajās bedrēs ir iesēdinātas — mēslu kārbas... tādas skārda, ar smuki paceļamiem vākiem, kādas sētnieki palaikam novieto savas sētas tumšākajā stūrī, lai netraucē mājas īrnieku acis un arīdzan degunu, līdz kamērtās izbērs važoņa kulbā vai sadedzināmā mašīnā. Tās te nu stāv pašā ietves malā, tā sakot, goda vietā kā nelaimīgo vārtu staba atvietotājas, galvas lepni pacēlušas no smilšu bedres.

- Vot, galviņas! - zaķenīca nevar norimties jūsmot. - Kas tagad fūrmanim: piebrauc uz trotuāra un gāž tik iekšā, publika pa to bridi var pamest līkumu pa ielu apkārt. Mašīnām, sētā iebraucot, gan jāuzpasējas, ka tās cepures nenolauž, klempera darbs viņiem diezin vai būs plānā paredzēts.

Bet šī priekšzīmīgā labierīcība gan nerotāja Forda mājas iebrauktuvi, vienu rītu kārbas bij nozudušas - laikam tak aizceļoja uz to vietu, kur tādiem daiktiem pēc vecām Rīgas tradīcijām jāatrodas. Palika tikai tās bedres un ķieģeļu un cementa laužņas grēdas gar iebrauktuves abām malām. Ērti tagad smagajām mašīnām nav — bet mūsu šoferi frontē ir apbraukuši visādiem mīnu aizsprostiem un granātu bedrēm, vai tad nu tīri netiks garām Forda stabu dobēm.

Ar veceni mājās mums tagad lieli strīdi. — Būs tie stabi, — es saku, — tad lai velns par stenderi paliek! Nākamo vasaru sāks izstrādāt jaunu plānu, aplēsē ierēķinās šīs ziemas izdevumus grunts izpētniecībai un iepriekšējiem mēģinājumiem, un, kad pienāks novembris — decembris, vārdu sakot, kā sāksies sals, sāksies ari jauni celtniecības darbi. Kirova ielā. — Bet vecā netic. Nē un nē, nekas tur neiznākšot. Tie ar cimdiem neesot nekādi mūrnieki , sprukstiņi tādi! Uz divi šķīvji dzērveņu ķīseļa esot gatava derēt.

Es būtu gatavs derētājs — tik dārgs man sava paša ielas gods. Bet drusku bail ari, divi šķīvji, tā nav nieka lieta.

Dzīvosim līdz decembrim, tas ir, lidz būvsezonas sākumam Kirova ielā - tad jau redzēsim.

BĒGŠANA

Feļetons

Pie minerālūdeņiem satiku Leopoldu. Vienmēr ideju pilns. Tagad pat — atnācis dzert minerālūdeni, nevis kaut ko citu. Katrreiz, kad satiekamies, Leopolds tūkt sāk stāstīt par kaut kādiem zobratiem un pārnesuma ķēdēm. Paklausīties jau var, kas man. Bet šis grib, lai tūkt to realizē dzīvē, būšot liels saimniecisks labums. Tāpēc parasti cenšos no Leopolda izvairīties — es taču mūsu fabriciņā esmu izgudrotāju un racionalizatoru biroja priekšnieks.

Skatos, paņēmis minerālūdens pudeli, Leopolds, plati smaidīdams, slāj man pretī:

— Labi. ka tevi satiku...

Nu. domāju, atkal no tevis netikšu vaļā. Tāpēc pats pārgāju straujā uzbrukumā:

— Vai tu vispār zini. kas tas ir — racionalizators?

Taktika izrādījās pareiza. Leopolds tā kā samulsa, bettūrīt arī, pagāns, atģidās.

— Tas ir es, — viņš teica.

— Kas tas ir - tu? - izlikos, ka nesapratu.

— Nevis tu, bet es, - Leopolds atkārtoja.

— Es jau nesaku, ka es, bet ka tu. Ko tad es, tas ir, tu esi izdarījis?

— Izdomājis, — Leopolds palaboja. — Racionalizatori domā. Dara priekšnieki, ja vispār dara. Pieņem, rēķina ekonomisko efektu, ievieš. Biežāk gan neievieš, jo tā ieviešana ir baigi ķēpīga padarīšana un kurš priekšnieks tad ar tik sarežģītām lietām labprātīgi nodarbosies. Pats zini!

— Kā nu nezināšu!

— Bet no otras puses, — Leopolds turpināja, — kā tu realizēsi savu priekšlikumu bez vadības? Priekšnieks šādā reizē ir tikpat vajadzīgs kā nobriedušam auglim zobs. Tāpēc, lūk, esmu izdomājis paņēmienu, ka ikviens vadītājs nevar izbēgt no racionalizatoru tvēriena. N ekur spruld — priekšlikums jāpieņem!

— Pieņemt var! — iesaucos. — Bet tas nenozīmē, ka jāievieš.

— Kāpēc nevar ieviest, ja derīgs? — Leopolds uzstāja.

— Parunā ar biedriem Žigadlo vai Piņeginu, tad uzzināsi.

Leopolds ar minētajām kandidatūrām droši vien nebija pazīstams,

tāpēc paskaidroju:

— Biedrs Žigadlo ir Rīgas ķīmiskās mašīnbūves rūpnīcas galvenais tehnologs, bet biedrs Piņegins — galvenais inženieris. Tur ir vēl ari citi biedri. Bet tagad man nav vairāk laika...

Izdzēru steigā savu esentukiņu līdz dibenam, nosviedu uz letes sīknaudu un metos pa durvīm laukā.

Leopolds, gods kam gods, labi orientējas situācijās: nošņācies kā pēdējais šaursliežu bānītis, tūlīt drāza man pakaļ.

O, tā tikai vēl trūka! Nu, racionalizator, tu ar savām tievajām kājām mani vis nepanāksi! Turklāt laukā jau tumšs. Tagad ātrāk uz mājām. Imantā. Tur vietām tikpat kā Elizejas laukos — nezinātājs kaklu var nolauzt. Tikšu kāpņu telpā, tad esmu glābts. Es varu skriet pa tumsu, trepes pazīstu, visu 464. sēriju pazīstu. Bet tu varēsi spaidīt tās podziņas. Pirmajā stāvā piespied - iedegas spuldzīte, bet līdz otrajam netiec. Iedarbojas automātika. Varbūt tā paša Leopolda izgudrojums. Ak tā. viņš nav izgudrotājs, bet racionalizators. Uz trešo stāvu arī jātiek. Tur tāpat jāspiež. Labi, ka abas rokas nav aizņemtas. Un vēl ceturtajā jāspiež. Es dzīvoju piektajā. Ieteicams piespiest arī piektajā, lai var redzēt atslēgt durvis.

Re, ko tikai visu nevar pārdomāt, tā skrienot. Kur tad Leopolds? Neatlaižas, tepat joņo paka],

Sis grib, lai tūlīt ievieš. Visu, kas labs — ko vēl negribēs... Jāpieliek tikai solis... Ķīmiskās mašīnbūves rūpnīcā tādam racionalizatoram liek pagaidīt gadiņus divus trīs, kamēr izskata. Vienu pat šitā vazāja sešus gadus un tikai tad noraidija. Laiks ir tas mērs, kā dzejnieks teicis. Dažs pēc tādas laika pārbaudes atmet visam ar roku un nevis vairs gudro par darba ražīguma paaugstināšanu, bet sāk kolekcionēt ziepju futrālīšus vai iestājas makramē pulciņā. Kur tad citur viņi paliek? Varam nopamatot ar skaitļiem, ja vajag. Vēl 1980. gadā šajā rūpnīcā ar saviem priekšlikumiem nāca 148 racionalizatori, bet pērn viņu bija 106! Ekonomiskais efekts? Efekts ari ir efektīgs — attiecīgi no 136,9 tūkstošiem uz 68,2 tūkstošiem rubļu.

Jūtu, kāds turpat pie auss man nočukst:

— Kāpēc viņi tos priekšlikumus negrib ieviest?

Kaut kas traks! Tas taču Leopolds, jau tik tuvu...

— Nevar! — pieliku soli. — Tad būs jāpalielina izstrādes normas. Un tas dažiem strādniekiem samazinās izpeļņu. Var sākties kadru mainība.

Leopolds pēc dabas ir ļoti līdzjūtīgs. Sevišķi tādās reizēs, kad dzēris. Minerālūdeni.

— Ko tad viņi, nabadziņi, dara?

— Ievieš paši, — teicu. — Un navnekādu klapatu. Nevienam. Izstrādes normas izpilda par 130 līdz 150 procentiem.

Kādu bridi skrējām klusēdami. O, kas tās par drātīm? Ak jā, tās ir tās epitāfiskās plātnes, kas noklātas Preses nama priekšā. Sadrupušas, drātis vien palikušas. Pie Dailes teātra tādas pašas. Kur tad to nav! Man izdevās sveikā. Bet vai tad šis neaizķersies aiz kāda stieples gala. Nekā...

— Un cik tad viņi izpelna? — dzirdēju Leopoldu šņācam pie pleca.

— Kādi viņi? Tie brāķa plākšņu taisītāji?

— Nē taču! Tie tajā ķīmijas mašīnbūves rūpnīcā.

— Neko lielu! Dažam iznāk kādi 700 līdz 1000 rubļi mēnesī.

— Fū! — noelsās Leopolds. Nevarēju saprast — no aizkusumavai no tiem rubļiem Nu vēl drusku jāpiespiežas, cik vairs tālu līdz Imantai. Bet Leopolds arī piespiež:

— Un ko tie biedri Žigadlo un Piņegins?

— Neko, dzīvo mierīgi tālāk. Ar racionalizāciju viņiem praktiski ir cauri.

Ir gan neatlaidīgs! Min jau uz papēžiem.

— Ar sociālistiskajām saistībām taču tur pie viņiem nav cauri?

— Saistības ir! Kā tad bez saistībām. Atbilstoši tām šogad ieviesīs par 35 racionalizācijas priekšlikumiem mazāk nekā 1983. gadā.

Ja netaisīšu izrāvienu, no Leopolda vaļā netiki. Priekšā kaut kāds veikals. Nu tikai pa pusdurvīm iekšā. Varbūt tas racionalizators ieskrien tajās otrās pusdurvīs, kas mūžam ciet. Slēgtas abas puses. Kas tad tas par joku? O, tā taču aptieka! Kā es varēju tā sajaukt. Aizmirsu, ka Imantā svētdienās aptiekas pēc pulksten 16 nestrādā. Visiem sešdesmit tūkstošiem iedzīvotāju iesaka braukt uz to otru tuvāko aptieku, kas ari ciet.

Jutu, ka mani pie aptiekas durvīm satin kaut kas vājš un garš. Tā, kā čūska to biķeri.

— Nekod ausī! — iebļāvos. — Es tev neesmu nekāds van Gogs.

— Tagad tu zini, kas tas ir racionalizators? — manā ausi šņāca Leopolds.

— Zinu gan! — atzinos. — Zinu, ka mums, priekšniekiem, nojums mūžam netikt vaļā.

— To pašu republikas Tautas kontroles komitejā, saņemot rājienus, teica arī biedri A. Žigadlo un L. Piņegins, — Leopolds manam feļetonam pielika punktu.

A. Buku rags, PĀRSTEIGUMU PILNAIS DARBS

Feļetons par feļetonistu

Ja man jautā, kālab pēdējā laikā „Cīņā” tik reti parādās feļetoni, es bez stomīšanās atbildu: feļetonu rakstīšana ir ārkārtīgi grūts, bīstams un pārsteigumu pilns darbs. Feļetonistam tik daudz jāpanes, jāizcieš, jāpārdzīvo un... Nē, visus grūtumus nemaz nav iespējams uzskaitīt, labāk pastāstīšu vienu piemēru.

Pirms 28 gadiem, kad „Cīņas” redkolēģija aicināja žurnālistus laist darbā aso preses ieroci — feļetonu, drosmīgākie tūlīt izmēģināja savus spēkus. Ar humora un satīras rīkstēm tika šaustītas tā saucamās pagātnes paliekas, gan slinki sagādnieki un blēdīgi tirgoņi, gan tūļīgi tramvaja vadītāji un nolaidīgi kliņģeru cepēji.

Aso preses ieroci lietā lika arī redakcijas propagandas nodaļas vadītājs. Viņš sacerēja feļetonu „Lopkopība Sverdlova ielā” un kā bijušais spāņu tautas brīvības cīņu dalībnieks to parakstīja ar spānisku pseidonīmu: Dons Kučiljo. Feļetonā tika izsmieti neapzinīgi ļautiņi, kas pēc kara Rīgā bija pasākuši turēt savos pustukšajos dzīvokļos vistas, sivēnus un citus lopiņus. Autors par tādu kustoņmīli aprakstīja pats sevi, pastāstīdams, kādas nepatikšanas viņš piedzīvojis, kad savu dzīvokli pārvērtis par lopu mītni. Teļš, piemēram, sabadījis sienas spoguli un sazelējis kalendāru, sivēns ielīdis spilvenā, cāļus notiesājis kaimiņu runcis un tā tālāk. Visbeidzot dzīvoklī ieradusies delegācija ar namu pārvaldnieci priekšgalā, sastādījusi par neatļauto lopkopību bargu alctu un nu būšot jāstājas tiesas priekšā.

Feļetons bija veikli uzrakstīts, un tas visiem patika. Kā parasts, vēstuļu nodaļa to nosūtīja pārbaudei un gaidīja atbildi. Šķita, ka pārbaudītāji strādājuši operatīvi, jo Dons Kučiljo jau pēc nedēļas saņēma aicinājumu ierasties noteiktā stundā tautas tiesā.

— Feļetons spēcīgi iedarbojies, vainīgos sauc pie atbildības, — redakcijas ļaudis sprieda.

Tā kā arī man bija sameistaroti un jau „Cīņā” nodrukāti trīs feļetoni, es posos Donam līdzi, lai tiesas zālē būtu klāt asā ieroča uzvaras gājienā.

Tiesas kancelejā mūs jau gaidīja divi vīri: laipns tautas tiesnesis un sadrūmis, milzīga auguma tēvainis.

- Es jūs, biedri Kučiljo, izsaucu uz pārrunām, jo namu pārvaldnieks, — tiesnesis pamāja ar galvu uz tēvaiņa pusi, — prasa saukt pie stingras atbildības pilsētas dzīvokļu bojātājus.

Mēs abi tūliņ izteicām tiesnesim un namu pārvaldniekam pateicību par reaģēšanu uz preses signāliem un likuma pārkāpēju saukšanu pie atbildības.

Lielais tēvainis aiz brīnumiem iepleta acis:

— Vai re, cilo apzinīgi! Paši ar mīļu prātu grib iet ķurķī!

Dīvainā replika kļuva saprotama tikai pēc tiesneša paskaidrojuma. — Pārpratumu novēršanai, — viņš teica, — man jāpiebilst, ka namu pārvaldnieks pie atbildības prasa saukt Donu Kučiljo...

— Mani. Par ko?

— Par lopu turēšanu valsts dzīvoklī.

— ...un vēl par citiem noziegumiem, — pārvaldnieks piekabināja tiesneša vārdiem klāt noslēpumainu bubuli.

Nezaudējis aukstasinību, feļetonists laipni piebilda, ka droši vien esot noticis pārpratums. Viņš neko tamlīdzīgu nedarot. Gluži otrādi — viņš...

Pārvaldnieks izrāva no pusmēteļa sānkabatas saņurkātu „Cīņas” eksemplāru.

— Veltīga liegšanās! Avīzē pats raksta, ka sivēnus lutina guļamistabā, ka teļam aploks ierīkots zem rakstāmgalda, bet nu uzreiz — pārpratums!

Dons Kučiljo sirsnīgi nosmējās:

— Ak jūs parto! Bet tas taču irfeļetons! Es pats to teļu izgudroju!

Pārvaldniekam izkrita avīze no rokām.

— Teļu izgudrojis, — viņš nosēcās. — Nieki! Tad jau neierāmētos ar rakstīšanu. Tad jau sēdētu uz tirgus. Gaļa tagad tik dārga.

Tiesnesis piecēlās kājās un nolasīja otro apsūdzības punktu:

— Bez tam, Don Kučiljo, jūs vēl tiekat apvainots par pasu režīma pārkāpumu, tas ir, par dzīvošanu bez pierakstīšanās.

Feļetonists pieklājīgi noraidīja ari šo apvainojumu. Viņš Sverdlova ielā esot pierakstīts tūliņ pēc Rīgas atbrīvošanas.

— Salti meli! — milzenis iekliedzās. — Mani sētnieki trīs reizes pārbaudīja visas Sverdlova ielas mājas grāmatas, bet tāds Don, Don, tāds Donāts Kučilis tajās nav atrodams.

Pēdējais apsūdzības punkts bija vissatraucošākais. Tas prasīja feļetonistu „stingri sodīt pārcilvēku pārtaisīšanu”.

Kad tiesnesis apvaicājās, ko tas nozīmē, pārvaldnieks ar abām rokām ieķērās sava pusmēteļa apkakles stūros un, pats sevi purinādams, sāka aizrautīgi stāstīt, ka viņš, rau, 22 gadus četrus mēnešus trīs nedēļas un vienu dienu godīgi nokalpojis par sētnieku. Nu šie nopelni augstu novērtēti un viņš iecelts par namu pārvaldnieka vietas izpildītāju, visas Sverdlova ielas saimnieku.

— Bet tad jau tāds Donats paņem rokā spalvu un ar vienu šņāpienu mani pazemo un izkropļo — pārtaisa par sievieti, — lielais virs gandrīz vai apraudājās. — Lūdzu, izlasiet paši. Tai rakstā par lopiem teikts, ka Sverdlova ielā saimnieko pār-vald-nie-ce, bet es, paldies dieviņam, esmu vīriešu kārtas.

Diez kā dramatiskāk pirmstiesas pārrunas beigtos, ja mums talkā nenāktu pats tautas tiesnesis. Tad nu visi trīs kopīgiem spēkiem uzsākām plašu izskaidrošanas darbu un centāmies satrauktajam vīram iestāstīt, ka Donu Kučiljo mājas grāmatā velti meklēt, ka tas ir autora pseidonīms, izdomāta persona, kuras īstenībā nemaz nav. Svešvārdi, mistiskā persona, „kuras īstenībā nemaz nav”, kā ari paša Dona Kučiljo runātmāka, sirsnība un pievilcība namu pārvaldnieka vietas izpildītāju tiktāl samulsināja, ka viņš savu iesniegumu paņēma atpakaļ.

Pēc šī notikuma „Cīņas” propagandas nodaļas vadītājs — sauksim viņu vārdā — Žanis Folmanis, feļetonista spalvu un spānisko pseidonīmu Dons Kučiljo nolika sānus un pievērsās vieglākiem žanriem — sāka rakstīt stāstus, lugas, romānus. Un ar izciliem panākumiem! Tagad viņam jau iznāk Kopoti raksti astoņos sējumos, jo viņš taču ir mūsu pazīstamais rakstnieks — Latvijas PSR Valsts prēmijas laureāts, Nopelniem bagātais kultūras darbinieks Žanis Grīva.

Literāti apgalvo, ka Zani pirms 28 gadiem bīstamais, negaidītiem pavērsieniem pilnais feļetonista darbs nebūt neesot nobiedējis. Viņš tikai negribējis izniekot savu talantu. Jo feļetonu rakstīšana esot rakstnieka talanta izmainīšana sīknaudā. Šķiesties ar sīknaudu varot tikai tas, kam galvā nav lielākas naudas zīmes.

Laikam jau literātiem taisnība ir. Gribu tikai piebilst, ka ari sīknaudai ir labas īpašības. Sīknaudu kaļ no metāla, un tā naudas maiņas gadījumos nekad nezaudē savu vērtību.

Pēteris Ēteris BALSIS UN ATBALSIS

„Cīņa” ir mūsu draugs un līdzgaitnieks arī teātra mākslas darbdienā un svētkos. Allaž esam izjutuši, ka mums ir labs un spēcīgs starpnieks starp teātri un skatītāju — tas vērtīgais, ko esam mākslā radījuši, tas brīdina mūs no kļūdām, kādas darbā var gadīties vai ir gadījušās. Par šo stipro drauga roku „Cīņai” vislielākais paldies un labākie novēlējumi skaistajos ceļos pie lasītāju sirdīm.

A.Amtmanis-Briedītis, F'SRS Tautas mākslinieks

„Cīņa” 1964. g. 24. marts

Ciemojoties Rīgā, uzzināju par manas valsts (Beļģijas) galvaspilsētas vietu „Cīņas” vēsturē. Tas man liekas dziļi likumsakarīgi, jo Briselei savā laikā bija izcila loma starptautiskās strādnieku kustības vēsturē. Te dzīvojuši un strādājuši Kārlis Markss un Fridrihs Engelss. Te sanākuši kongresi, apspriedes, rīkotas tikšanās artālu rezonansi. Laika posmā no .1910. līdz 1914. gadam Briselē iespiesta „Ciņa”, un tas ir fakts, ar ko beļģu revolucionārā prese var tikai lepoties.

Lode de Poters, Laikraksta ,.Rode Vaan" redakcijas sekretārs

„Cīņa” 1974. g. 22. marts

Paldies, ka darba ļaudīm Vien patiesību paudi.

Caur gadiem trauksmes dziņā Tu gaismas lāpu nesi Un dzīves atbalss esi Mums, stiprā, modrā „Ciņa”!

Mirdza Ķempe

„Cīņa” 1974. g. 22. marts

Pēdējos gados „Cīņā” aizvien vairāk iesaistās kultūras darbinieki, rakstnieki, uzskatāmāk redz kultūras kopsakarības, labi pārstāv un apjēdz literatūru. Ar interesi lasu Jāņa Petera vārdus, Džemas Skulmes vārdu, tāpat Gunāra Priedes, Alberta Bela, Raimonda Paula vārdu.

Imants Ziedonis, Tautas dzejnieks

No intervijas „Cīņai” 1984. g. 29. marts

Brazīlijas Komunistiskās partijas Centrālās komitejas un visu Brazīlijas komunistu vārdā silti sveicu laikrakstu „Cīņa” 75. gadadienā un vēlu sekmes, pildot tās svarīgo darbaļaužu apgaismotāja, politiskā orientētā-ja un organizētāja misiju cīņā par mieru.

Luīss Karloss F'restess

„Cīņa” 1979. g. 30. marts

Izsaku dziļu cieņu visiem darbiniekiem, kas strādā pasaule visvecākajā Komunistiskās partijas laikrakstā „Cīņa”.

Tecutaro bigeno,

Kobes laikraksta ..Y0MIURI SHIMBUN" korespondents, Japāna No ieraksta „Cīņas" viesu grāmatā 1982. g. 21. septembrī

Sūtu savus sirsnīgus sveicienus „Cīņai” 80. dzimšanas dienā no Bulgārijas Tautas Republikas, kuras galvaspilsētas Sofijas operā šobrīd esmu galvenais baletmeistars.

Nemitīgajā darba ritumā „Cīņas” jubilejas reizē domās būšu Rīgā. pie jums. „Cīņa” ne mazums vietas savās slejās veltījusi manai mīļajai baleta mākslai un man personīgi.

Māris Liepa, F'SRS Tautas skatuves mākslinieks

No apsveikuma „Cīņai” 1984. g. 29. martā

„Cīņas” leģendārā pagātne uzliek īpašus pienākumus, jo to mēs vērtējam ne jau kā vienkāršu avīzi. Tāpēc ir prieks un gandarījums, ka avīze apzinās savu sūtību, ka tā augstu tur savu žurnālistisko un literāro līmeni un gaumi.

Jānis Stradiņš, profesors akadēmiķis

„Cīņa” 1984. gada 29. marts

...rakstīt vecākajā pasaules marksistiskajā avīzē uzskatu par godu joprojām. Par godu piedalīties nerimus cīņā, kuras jēga ir ideja padarīt cilvēku dzīvi patiešām cilvēcīgu. Tas nozīmē piedalīties vissmagākajā darbā, kādu jebkad uzņēmušies cilvēki laiku laikos.

Jānis Peters,

Latvijas F'bR Nopelniem bagātais kultūras darbinieks, (kādreizējais „Cīņas" līdzstrādnieks)

„Cīņa” 1984. g. 29. marts

Šodien, domājot par „Cīņu” tās 80. gadadienā, godbijībā gribas pieminēt visus tos, kuri varonīgi laida tautā pagrīdē dzimušos patiesības vārdus.

Arvīds Grigulis, profesors, akadēmiķis, Tautas rakstnieks

„Cīņa” 1984. g. 29. marts

Savu 80 gadu garajā gaitā mūsu „Cīņa” ir pārdzīvojusi neskaitāmas grūtības. Desmitiem gadu tā iznākusi pagrīdē. Un arto saistītais darbs bija varonības un pašaizliedzības pilns. Daudzi lieliski biedri parto atdeva savu dzīvību. Taču viņu veikums nav bijis veltīgs.

Emma Andersone,

Pagrīdes „Cīņas" iespiedēja un izplatītāja divdesmitajos gados

„Cīņa” 1984. g. 29. marts

Kustība tapa dziļāka un plašāka, nāca „Cīņa”, nāca vietējie, slepeni izdoti orgāni — sociāldemokrātiskā prese bija pārvarējusi savus bērnības gadus un gāja spožā gaitā kā proletariāta centienu un domu izpaudēja.

bieži kā ceļa rādītāja. Lai tagad mūsu prese, pieminēdama savu bērnību, patur kā dārgāko mantojumu no savām jaunajām dienām to neaprobežoto jūsmību, dvēseles skaidrību, pašaizliedzību un spēju uzupurēties, kas bija tik raksturīga tiem pirmajiem laikiem.

Rainis

„No latviešu sociāldemokrātiskās preses bērnības”

Ar pilnu krūti un allaž plūstošu spalvu „Cīņas” politikas, kultūras un mākslas slejās mēs varējām pa pilnam izteikties Februāra revolūcijas laikā. 1917. gada piecos mēnešos, bet it sevišķi tāpat piecos 1919. gadā. pirmās Padomju Latvijas uzdīgsmē.

Pēc lielā panākuma 1940. gadā lidz 1941. jūnija vidum, tātad savās pašu mājās, „Ciņa” labprāt un pirmkārt publicēja tos, kas mēs sešus fašisma gadus bijām nolīduši kurmja alā. lai nedurtos acīs Ulmaņa lepnās dziesmas līgotājiem.

Andrejs Upīts

„Par ilgajiem gadiem ar „Cīņu ” ”

„Cīņa” 1964. g. 24. marts

Ej, cīņas liesmu kop!

Ej rindā, mūsu sarkans simts!

Reiz visa cilvēce taps brīves dzimts Lai top!

Rainis

1989. gadā savā 85. gadadienā „Cīņa ” iznāk 245 600 eksemplāru metienā.

Par valodu

Edvards Treimanis-Zvargulis. VALODA

Tautai var aptraipīt godu,

Atraut brīvību,

Tautai var uzkraut sodu,

Apdraudēt dzīvību.

Tomēr ne likstās, ne bažās

Valoda nebeigsies.

Tautai vēl trimdā un važās

Viņa līdzi ies.

1889

SAGLABĀSIM TĪRU SAVU VALODU

Marksisms par vienu no nācijas raksturīgākām iezīmēm uzskata kopīgo valodu. Var divas nācijas runāt vienā valodā, bet nav nācijas, kas reizē runātu dažādās valodās. Mums nebūs nevienam jāpierāda, ka latvieši ir nācija. Mums ir kopīga valoda, kopīga teritorija un citas nācijai raksturīgas iezīmes. Ja ari viena daļa mūsu tautas patlaban uz īsu laiku atstājusi savu teritoriju, tas nozīmē, ka tā atrauta savai nācijai un tai jāzaudē savas raksturīgās iezīmes.

Padomju Savienībā visām tautām nodrošinātas tiesības runāt savā dzimtajā valodā, mācīties skolās mātes valodā, izkopt savu nacionālo kultūru. Ja mūsu evakuēto izkliedētības dēļ ne visur mūsu bērniem iespējams ierīkot skolas ar latviešu mācības valodu, tad runāt savā mātes valodā, lasīt latviešu laikrakstus un grāmatas mums nekur nav liegts.

Valoda ir domu un jūtu izteikšanas līdzeklis, un, jo kāda valoda bagātāka, kuplāka, lokanāka, jo spēcīgāk un iespaidīgāk iespējams tajā izteikt lielas idejas, padarīt visai tautai pieejamu milzīgo kultūras mantojumu, kas sakrājies garajā cilvēces vēsturē un nebeidz augt ari kara laikā par spīti mežonīgajam fašismam, kas grib iznīcināt zinātni, mākslu, vispār kultūru. Padomju Savienībā mēs esam daudz mācījušies, esam ieguvuši plašāku redzes loku, nostiprinājuši noteiktu pasaules uzskatu. Sājā guvumā mums, atgriežoties Latvijā, vajadzēs dalīties artur palikušo tautas daļu. Valoda būs tas dzīvais līdzeldis, ar ko šeit iegūto nodot visai tautai, bet, lai mēs spētu to nodot tālāk, mums jārūpējas, lai mūsu valoda paliktu tīra un tautai saprotama.

Latviešu tauta ir pārdzīvojusi smagus svešu tautu verdzības gadsimtus. Apspiedēji — carisms un vācu baroni — centušies latviešus gan pārvācot, gan pārkrievot. Un tomēr mūsu tauta, par spiti varmācībām un spaidiem, vienmēr pretojusies pārtautošanai, saglabājusi savu seno un skaisto valodu, arvien izmēzdama no tās pielipušos sārņus. Lai atceramies. ar kādu dzēlibu, ar kādām labi mērķētām anekdotēm tauta vērsusies pret tiem puskoka lēcējiem un švaukstiem, kas. pāris gadu pabijuši pilsētā pievācu meistariem un madāmiņām amatu mācīties vai kādu laiciņu nokalpojuši muižā par sulaiņiem un istabmeitām, izlikās aizmirsuši savu „prasto” valodu un sarunā bārstīt bārstīja sakropļotus vācu vārdus. Lai atceramies, kā šādus valodas „besserētājus” pātagoja mūsu latviskais rakstnieks Rūdolfs Blaumanis.

Tāpēc tagad, kad mums dotas vislielākās tiesības patstāvīgi, saskaņā ar savas tautas garu veidot latvisko kultūru, mums sava valoda kā viens no galvenajiem kultūras ieročiem jāizkopj un jāpadara arvien bagātāka ar jauniem jēdzienu apzīmējumiem. Bet mēs nedrīkstam tos burtiski paņemt no citām tautām. Tādi vārdi, kas varētu būt mums pašiem, no citiem paņemti, tautā nekad neieies, un tauta tos arvien jutīs kā svešus.

Bez šaubām, ka, tāpat kā tautas nedzīvo ciešā noslēgtībā, arī valodas nav absolūti tīras, t.i., katrā valodā atradīsim no citām tautām līdz ar jaunām saimniecības formām, jauniem darba rīkiem un ražojumiem, kas zināmai tautai līdz tam laikam nav bijuši pazīstami, pārņemtus nosaukumus. Tādi mums ir sen radušies visas tautas pieņemti vārdi — muiža, rija, avīze u. c., kas mūsu valodā iesakņojušies. Tādi vārdi ir arī jaunākajā laikā Padomju Savienībā nodibinājušās kolektīvās saimniecības apzīmējums — kolhozs. Komunistiskās partijas īpatnēji vēsturiski radies apzīmējums — boļševiku partija, ko tā arī lieto un raksta visās valodās. Bet nepiedodami ir valodā iemaisīt tādus citas tautas vārdus, kādi jau sen mums ir pašiem. Ja paklausāmies mūsu evakuēto sarunās vai palasām to vēstules, tad tā vien liekas, it kā tie tomēr runātu „reizē divās valodās”. Tādi vārdi kā „zavods”, „stolovaja”, „magazina”, „sprav-ka”, „promtovari” un tamlīdzīgi tik viegli kaisās starp latviešu vārdiem, it kā mums pašiem nekad nebūtu bijis vārdu „rūpnīca”, „ēdnīca”, „veikals”, „apliecība”, „rūpniecības preces” utt. Vai evakuētie latvieši būtu tos aizmirsuši? Nebūt nē. No vienas puses — tā ir nevīžība padomāt, kā vienu otru lietu vai jēdzienu apzīmē latviešu valodā, no otras puses — pārprasta dižošanās — sak, redziet, cik ātri mēs esam iemācījušies krievu valodu. Nelaime tā, ka laba tiesa šo „bābeles valodas” runātāju ne krievu, ne citas padomju tautas valodu nav iemācījušies, lai gan to vidū dzīvo turpat jau trīs gadus. Arī tā ir nevīžība, ka šis laiks nav izmantots, lai visā pilnībā iemācītos bagāto, plašo krievu valodu, kas paver dunis uz milzīgiem krievu tautas kultūras, zinātnes un literatūras krātuvēm. Par to nopietni jāpadomā mūsu jaunatnei, kas taisās savu izglītību turpināt augstskolās. Ne visas grāmatas varēsim tulkot latviešu valodā, tas nemaz nav iespējams, un tāpēc visiem, kas nodomājuši studēt, cītīgi jāķeras pie krievu valodas iemācīšanās. Citu valodu zināšana nebūt nekavēs izkopt savu, taisni otrādi, tā pamudinās salīdzināt un iedziļināties arī savā valodā.

Mūsu evakuētiem nav līdzi latviešu valodas gramatikas grāmatu, viņu vienīgie valodas mācibu līdzekļi ir latviešu avīzes un grāmatas. Tāpēc preses darbinieku un rakstnieku svēts pienākums ir rūpēties, lai mūsu iespiestais vārds būtu labā, pareizā latviešu valodā. Mūsu avīžnieki un rakstnieki gan nelieto tādus teicienus, kādus lasām dažu evakuēto vēstulēs: „viņa strādā stolovajā par zaveduščiju” vai „kolhozam paģība (?) zirgs” (no krievu „погиб”), — bet diezgan daudz valodas grēku sastopam ari mūsu rakstos.

Nepieciešami būtu jau tagad noteikt vienotu pareizrakstību visiem mūsu izdevumiem un skolām, varbūt turoties pie tās, ar kādu izbraucām no Latvijas. Tagad evakuētie un skolnieki lasa vienā izdevumā ,,kol-chozs”, otrā — „kolhozs” un tā ir nevar uzzināt, vai ,,ch” un ,,h” ir viena skaņa vai dažādas un kādā gadījumā katra lietojama, jo tajā pašā „Karogā” „kolhozs” un „almanahs” rakstās ar ,,h”, bet „tachta” ar ,,ch”.

Uzturēsim dzidru un tīru tautas kopības avotu — savu valodu.

Anna Sakse

No grāmatas „No Daugavas Līdz Vjatkai" Izdevniecība „Avots", 1987. gads Pirmpublicējums laikraksta „Cīņa" 1 944. gada 1 7. numurā

„KĀ ES MĀKU, TĀ ES MAUNU”?

Edvarda Treimaņa-Zvārguļa 1889. gadā sacerētais dzejolis „Valoda" un Annas Sakses kara gados uzrakstītais un tūlīt „Cīņā" publicētais raksts „Saglabāsim tīru savu valodu" spilgti un uzskatām liecina cik augstu turējuši savas skaistās un senās bagātās latviešu valodas godu latviešu gaišākie prāti.

Dzirdot, kas tagad skan publiskajā telpā un ko var izlasīt preses izdevumos un dažkārt pat no skatuves dzirdēt teātros mūsu kultūras dižgari savos kapos apgrieztos trīs reizes.

Kāds cilvēks savulaik man stāstīja ka viņa paziņam sākot asiņot deguns ja kāds publiski muļķīgi runājot. Nosmējām ies ka tā jau pēc kādām sapulcēm var arī noasiņot...

Atceros šo ironiju, ja dienā vismaz desmit reižu presē un vakarā televīzijā no intervējamām amatpersonām atskan kārtējā kapacitāte. Rodas iespaids, ka dažam labam kā papagailim ir izdevies iemācīties vārdus vai frāzes bez tiem viņam nav iespējama saruna.

Pat tāds cilvēks, kas kaut vai vidēji skolā mācījies fiziku, droši vien atcerēsies ka kapacitāte ir fizikas lielums, kas raksturo strāvas vadītāja spēju uzkrāt elektriskos lādiņus. Vēl tā varētu saukt spēju ietilpināt, ietvert noteiktu daudzumu kaut kā. Ja runājam par kaut ko ietilpīgu, tad drīzāk vietā būtu kapacitatīvs. Interesanti uzzināt, ar ko mūsu ietilpīgs vai ietilplgums būtu sliktāki vārdi?

„Varenākais", ko man nācies redzēt nodrukātu, ir šāds ..stila zieds": .... trīs dienas gūstekņa kapacitātē stūmis ķerru, (..) iegūst tiesības..” Sākumā domāju, ka tas ir feļetona teksts vai ironisks citāts, bet izlasījusi sapratu, ka tādu frāzi sacerējis žurnālists pats. Bravo! „Nu sak tokš, Kārli Jākobson, vai jel pavisam dzejot Ion?!..." (R. Blaumanis).

Par laimi „Cīņas" žurnālisti sava laikraksta slejas nav piebārstījuši ne ar отогнет, ne lēģeriem, ne ķēķiem un tamlīdzīgiem valodas sārņiem.

Arī pučam atbilst vārdi latviešu valodā. Protams, šai gadījumā noteicošais ir vārda lietojums. Kas ir pučisti - tie, kas rīko valsts apvērsumu vai tie, kas aizstāv likumīgo iekārtu? Diemžēl gadās, ka šos jēdzienus apgriež ar kājām gaisā - papīrs atļauj visu.

Starp valodu, ko lieto tirgū, un to, ko ievieš valsts iestādēs, dokumentos, plašsaziņas līdzekļos, tomēr vajadzētu būt starpībai. Jo papīrs, kaut arī gatavots kā neizturīgs materiāls, tomēr itin bieži mēdz ilgi saglabāties un kļūt par valsts vēstures liecinieku.

Vai Latvijas goda aizstāvēšanas sargi ir padomājuši, ko civilizētā pasaule domā par tādām „loģikas pērlēm" kā nepilsonis vai civilokupants, ar ko mūs baro bieži jo bieži?

Arī tiem ļaudīm, kas lepojas, ka ir lieli „nacionālisti", acīmredzot ar to domādami patriotismu vai savu nacionālo pašapziņu, vai piederību, derētu atcerēties, ka Hitlera partijai nosaukums bija nacionālsociālistiskā un tās biedri bija nacionālisti jeb nacisti.

Diemžēl dzīvē gadās arī tā, ka dažu institūciju labi iecerēti nosaukumi kļūst par ironiskiem epitetiem cilvēku darbības dēļ: vienotība, labklājības ministrija un citi

Dažreiz cilvēks, tikai ilgi domājot, spēj saprast, ko īsti amatpersona gribējusi sacīt. Piemēram, šāds „briljants": Baža ir, ka nomigrēja uz nelegālo segmentu. Vai - iestājās noteiktas konsekvences

Un vēl par cenzūru. Pašlaik mūsu valsts Satversme to aizliedz, kaut arī dažas personu grupas visiem spēkiem cenšas citām personu grupām to piemērot. Cerēsim, ka veselais saprāts uzvarēs.

Taču ja cenzūras nav, tas nenozīmē, ka publiski runāt drīkst visur un par visu. Necenzētus vārdus inteliģents cilvēks nelieto.

Diemžēl cilvēk (mākslinieki mūziķi, aktieri) kurus uzskatām par inteliģentiem, nekautrējas lietot s.„s un sū...gi katra vārda galā, it kā tas būtu jauks un labskanīgs literārs vārds un citādi to pasacīt nevarētu. Kā redzams, jaunatne atdarina savus elkus. Nesen braucu trolejbusā. Man blakus stāvēja glīta eleganta meitene kopā ar puisi. Abi dzīvi sarunājās. Apmēram no Mēbeļu nama līdz Matīsa ielai meitene (!) vis-nnaz 10 reižu šo „izcilo" vārdu minēja. Bija sajūta ka mēs piedalāmies laukos mēslu vešanas talkā. Kaut arī esmu augusi un dzīvojusi laukos, neesmu dzirdējusi ka mēslus kāds gribētu nosaukt prastāk.

Pazinu reiz jauku sievieti. Viņas ģimenē auga divi dēli. Reiz abi zēn strīda karstumā viens otru apveltījuši ar šo vārdu. Māte sagrāba abus aiz čupra iedeva katram pa ziepju gabalam un enerģiski pastūma zem krāna ar vārdiem: „Berzīsiet mēli piecas minūtes Ar muti kurā ņemts s..., maizi nevar ēst."

Tāds, lūk, ir latviešu tikums.

Malda Kvitē

IV NODAĻA. 1990.-1991. (oktobris)

Vēl šī cīņa nav pēdējā,

Nav ko gavilēt uzvarā,

Nav ko noskumt, ja zaudējam, —

Mēs tomēr reiz visu panākami

Rainis

CĪŅAS CEĻŠ GADSIMTA GARUMĀ

о 1904. gada martā iznāk laikraksta „Cīņa” pirmais numurs.

Laikraksts iznāk kā Baltijas latviešu sociāldemokrātiskās strādnieku organizācijas izdevums un ir tolaik vairāk nekā 2000 biedru lielā latviešu strādnieku šķiras avangarda marksistisko ideju paudējs.

о „Cīņas” pirmā numura moto: „Šurp strādnieki lai pulkos stājas, Nu lielā ciņa sāksies drīz...”

о Laikrakstu izdod nelegāli kādā Ģertrūdes ielas dzīvoklī — pašā Rīgas centrā.

о Pirmais numurs iznāk 3000 eksemplāru lielā metienā uz 10 grāmatas formāta lappusēm.

о Arī turpmākos 34 gadus „Cīņa” iznāk nelegāli, pastāvīgi mainot pagrīdes tipogrāfijas atrašanās vietu.

о Ir gadi, kad „Cīņu” nācās izdot ārzemēs: 1910.-1914. g. — Briselē, 1914. g. beigās — Londonā, 1915. g. — Bostonā(ASV), 1917. g. aprīlī un maijā — Petrogradā, pēc tam līdz 1918. g. novembrim — Maskavā.

o No 1906. - līdz 1910. gadam Rīgas kara tiesa par nelegālu darbību „Cīņā” sodījusi 42 cilvēkus.

о 1907. g. 7. jūlijā iznāk „Cīņas” 78. numurs, kurā publicēti LSD II kongresa dokumenti, tajā skaitā: „Par proletariāta uzdevumiem buržuāziski demokrātiskās revolūcijas tagadējā momentā”, kam bija izcila nozīme latviešu strādnieku kustības turpmākajā virzībā.

о 1910. g. jūlijā iznāk „Cīņas” 100.numurs, kam speciāli rakstu „„Cīņas” jubilejas numuram”uzrakstīja VĻeņins. Ļeņina darbu Kopotajos rakstos šo publikāciju ievietoja no oriģināla „Cīņā”.

Jubilejas numuru atklāj ar Raiņa dzejoli „Sarkanais simts”.

о Visā „Cīņas” iznākšanas laikā tās redakcijā strādājuši vai aktīvi publicējušies rakstnieki Andrejs Upīts, Andrejs Balodis, Anna Sakse. Vilis Lācis, Jānis Niedre, Mirdza Ķempe, Aleksandrs Čaks, Žanis Grīva, Jānis Grants, Andris Vējāns, Jānis Peters un citi.

о 1921. gadā buržuāziskās Latvijas varas vīri notiesā uz nāvi un nošauj „Cīņas” idejiskos vadītājus un organizatorus J. Silfu-Jaunzemu un A. Arāju-Bērci, bet laikraksts turpina iznākt. Pavisam laika posmā no 1919. g. līdz 1.940. g. jūnijam „Cīņa” ir spiesta 58 reizes mainīt savu nelegālo sagatavošanas un iespiešanas vietu.

о Visilgāk — no .1922. g. līdz 1.929. gadam tā konspiratīvi ļoti atjautīgi tiek drukāta Krāslavas ielā 22 (tolaik Lielajā Palisādes ielā) Eduarda Zandreitera vadībā.

о Septiņdesmito gadu beigās šā nama 30. dzīvoklī tiek iekārtots LKP Nelegālās preses („Cīņas”) muzejs, ko vēlāk likvidē 90. gados pie varas nonākušie.

о 1935. gadā un vēlāk „Cīņa” kā Latvijas Komunistiskās partijas CK Rīgas komitejas centrālais orgāns asi vēršas pret Ulmaņa diktatūru.

о 1940. g. jūnijā „Cīņa” beidzot iznāk no pagrīdes un aktīvi informē savus lasītājus par jaunajām pārmaiņām Latvijā.

о 1940. g. 33. numura, kas iznāk 20. jūnija, cita starpa publicēts raksts: „Izdots likums par korupcijas apkarošanu” (!)

о 1940. g. augustā „Ciņa” ziņo par Latvijas brīvprātīgo pievienošanos Padomju Sociālistisko Republiku Savienībai.

о 1941. gadā, sākoties Otrajam pasaules karam, „Ciņa” evakuējas uz Krievijas Federācijas Kirovu. kur jau gada nogalē iznāk kārtējais laikraksta numurs.

о Pēc Latvijas atbrīvošanas no fašistiskajiem okupantiem „Cīņa” atgriežas dzimtenē. 1944. g. 2. septembri to sāk izdot Daugavpili, bet kopš 21. oktobra atkal Rīgā.

о Laikraksts aktīvi iekļaujas kara seku likvidēšanā. 1944. g. decembri „Ciņa” publicē fašistu uzspridzinātās Ķeguma HES darbinieku vēstuli. Sākas Latvijas galvenā enerģētikas objekta atjaunošana.

о Par lasītāju cieņu un atsaucību liecina vēstuļu tūkstoši. 1956. gadā vien saņemts 22 950 vēstuļu.

о 1954. gadā, atzīmējot laikraksta iznākšanas 50. gadskārtu, „Cīņu” apbalvo ar Darba Sarkanā Karoga ordeni, 1984. g. ar Oktobra Revolūcijas ordeni.

о 1974. gadā, atzīmējot „Cīņas” 70. jubileju, I. Seleckis, A. Plaudis un G. Binde uzņem dokumentālu filmu par „Cīņu”: „Es biju, es esmu, es būšu”.

о Līdz 1978. gadam „Ciņas” mājvieta - redakcija un tipogrāfija atrodas Blaumaņa ielā 38/40.

о 1978. gadā, pārejot uz jaunuzcelto LKP Preses namu, „Cīņas” tirāža ir 22 000 eksemplāru.

о 1989. g. 31. martā Preses nama konferenču zālē notiek svinīga sēde, veltīta „Cīņas” iznākšanas 85. gadskārtai, pēdējais šāds plašs publiskais pasākums avīzes vēsturē.

o 1990. gada pavasari „Cīņas” žurnālistu vairākums Tautas frontes eiforijas ietekmē sarauj saites ar Latvijas Komunistisko partiju un 1991. gada janvāri pamet LKP Preses namu, saņem no tolaik vēl nelikvidēta bagāta kolhoza naudu un izdod jaunu laikrakstu ar neloģisku nosaukumu „Neatkarīgā Cīņa”, tādā veidā radot ilūziju, ka „Ciņa” nav nodota, un piesaistot daļu bijušo „Cīņas” lasītāju. Pēc kāda laika „Cīņas” vārds tiek nomests pavisam un pats laikraksts pārdots.

о „Cīņa” turpina iznākt, to veido cits žurnālistu kolektīvs.

о 1991. gada 10.novembrī ar demokrātiskās Latvijas tiesas lēmumu „Cīņa” tiek slēgta.

о 2004. gada marts. Latvija soļo uz Eiropas Savienību un NATO. „Cīņa” joprojām slēgta.

о 2014. gads — 110 gadu kopš pirmā „Cīņas” numura iznākšanas. Laikraksts joprojām slēgts valstī, kur varasvīri nepārtraukti priecājas, cik mēs esam demokrātiska valsts ar „vārda brīvību”.

„CĪŅA" 1990.-1991.g.

Laikraksts atspoguļo realitāti. Bez ilūzijām un gaisa pilīm zīmē nākotnes ēku. Šodien, kad pagājuši 22 gadi, skaidri redzams, ka vienīgi „Cīņa" toreiz paredzēja notikumu gaitu un secību. Ar satraukumu par buržuāziskajām pārmaiņām sabiedrībā „Cīņas" slejās uzstājās Latvijas IV Saeimas deputāts Fricis Bergs, partijas veterāne kopš 1927. gada B. Kažociņa aizkustina ar publikāciju „Rakstu stīviem un trīcošiem pirkstiem". Avīzes slejās ekspertu, diplomātu viedokļi, laikraksta korespondentu reportāžas no notikumu vietām - lauku lielsaimniecībām rūpnīcām. Ieskatam - atkal ielūkosimies „Cīņas" oriģinālos.

PIE MUMS “NĀKOTNĒ”

Te tas esot - vislielākais slēgtās meliorācijas lauks Latvijā. „Nākotnes” teritorijā vien 290 hektāru. Un arī kaimiņiem — Zaļeniekiem vēl prāva platība paliek. Šogad šajā tīrumā vārpas briedē mieži. Zemgales līdzenuma vidus. Auglīga un smaga zeme.

Mēs te stāvam un runājam par lauku perspektīvu, par ekonomiku un lauksaimnieka veselīgo saprātu. Sis pats veselīgais saprāts rosina samazināt cukurbiešu sējumus. Kā tad tā? Latvija pati saražo tikai ceturto daļu no sava cukura patēriņa, tad jau nevis samazināt, bet palielināt būtu lietderīgi. Lecirkņa priekšnieks Z. Helvigs paskaidro, ka pretstatā āboliņam, kas augsni ielabo ar sakņu sistēmā esošajām gumiņbaktē-rijām, cukurbietes augsni noplicina. Cukurbiešu tīrumos augsne tiek noblietēta, veicot agrotehniskos pasākumus. Auglība laukam zūd, sakņu kravas vedot uz pieņemšanas punktiem. Liekas, cik nu tur daudz katrai bietei līdzi aiziet. Un tomēr. Augsnes auglīgā virskārta vizinās biešu kravās. Pa gramam, pa kilogramam vien.

Šā vai tā, cukurbietes trešajā ražošanas iecirkni audzē 170 hektāru platībā (agrāko 220 hektāru vietā). Noņemšanās ar saldo produkciju ir krietna. Ravētāji? Nu, tie paši gucullši. Kas tad cits? Ravē arī pilsētnieki, bet uz viņiem nevar paļauties — to trešā ražošanas iecirkņa priekšnieks nosaka kategoriskā tonī. Kā tad tā? Nu, gluži vienkārši, laikus ne-izravē ierādītās platības un ar vieglu sirdi pamet tās nezāļu varai. Tad nu jāmeklē ravētāji, kas būtu ar mieru plēst divreiz lielāku izaugušo nezāli. Nu, protams, protams, ne jau par visiem pilsētniekiem to varot teikt, bet šāds secinājums darba gaitā radies. Vēl, runājot par cukurbietēm, iecirkņa priekšnieks pastāsta, ka cukurbiešu lapas viņi uz lauka nepūdē, bet gatavo vērtīgu skābbarību, tādējādi lietderīgi izmantodami cukura saturu lapās. Katru gadu viņi šādā veidā sagatavo ap divi tūkstoši tonnu skābbarības. Lapu masu liek nevis tvertnē, bet kaudzēs.

Ražošanas iecirkņa kopējā zemes platība ir 3400 hektāru, sējplatība -2310. Strādājošo skaits apmēram 200. Lopkopībā strādā pāri par 70 cilvēkiem. Lopu blīvums diezgan iespaidīgs - 3000 cūku, 600 slaucamu govju. Sī ganāmpulka labad sviedrus lej 3 mehanizatori, 25 šoferi. Administratīvā pārvaldes aparāta sastāvā - 29 cilvēki. Vai nav par daudz? Nogrozu galvu un iecirkņa priekšnieks steidz skaidrot, ka viņu skaitā ietilpstot ari svērāji, apkopēji un citādi pavisam mazi gariņi. Lauku brigādē ejot visādi ar strādāšanu. Varēja just, ka iecirkņa priekšnieks, runājot par šo strādājošo kategoriju, nebija sajūsmā. Ieminējos, ka laukkopibas brigāde taču uz saviem pleciem iznes visu lauku darbu smagumu, un viņš mani tūlīt apstrīdēja, ka tā nav. Visu darbu smagumu iznes mehanizatori.Tajā bridi garām pabrauca kravas mašīna ar laukkopjiem un iecirkņa priekšnieks turpināja:

— Jūs domājat, viņi sapratīs kādus diplomātiskus smalkumus, ja darba kavēšanas reizē es iedomāšos artiem vērsties pret viņu sirdsapziņu. Nekā nebija. Man jābūt diktatoram, un es tāds ari esmu.

(Jā, nodzeršanās posts. Та ir sērga Latvijas laukiem. Nupat dzeršana sit jo augstu vilni. Reklamē alu. Šampanieti — tas smalkākām aprindām. Laukos uzplaukst pašbrūvētā rūpali un arvien vairāk piekritēju rodas to produkcijai. Protams, bēdīgi, bet ne jau mēs, lasītāj, un ari ne iecirkņa priekšnieks tur var ko līdzēt.) Iecirkņa priekšnieks parāda jauno kalti, kas šogad sāks savu pirmo darba sezonu. Tās caurlaidība — 20 tonnas stundā Pēc tāda paša projekta kalti ceļot arī otrajā iecirkni un pagājušajā gadā savu pirmo sezonu nostrādāja jaunā kalte saimniecības centrā. Ar labu vārdu iecirkņa priekšnieks piemin jaunos mehanizatorus — Vladimiru Karaņiku un Andri Pēpu, tāpat arī mehanizatorus veterānus Kārli Vilci, Viktoru Kazancovu, Artūru Azaueki.

Jads ir „Nākotnes” trešais iecirknis mērenas kopsaimniecības apjomā, taču par atdalīšanos viņi nedomā Kopīgi līdzekļi ir ieguldīti palīgražošanas cehu celtniecībā, saimniecības centra izbūvē, labiekārtošanā, tādēļ ari peļņa kopīga. Savs „Centrs”, ar kuru attiecības ir abpusēji labas.

Arī lielajā politikā vispirms derētu apsvērt visus iespējamos variantus centralizācijas vai decentralizācijas jomā un tikai tad rīkoties.

A.Zusāne GODMAŅA KUNGA GARANTIJAS...

To, ka mums, republikas iedzīvotajiem, baltmaizi un vēl šādu tādu „nieku” (lasi - gaļu, sviestu, pienu, desas u. c.produktus) nebūs ēst, sapratu, kopš pie varas nāca „jaunizceptie” kungi. Jā. pārāk bieži savās programmās solīja tautai visādus labumus. Tagad to apstiprināja (!) Godmaņa kungs savā runā Ventspils TDP sesijā 1990. gada 25. oktobri, kura publicēta laikrakstā „Cīņa”. To mums I. Godmaņa kungs garantē! Labi vēl, ka negarantēja atstāt vispār bez maizes. Vieglāk, protams, rakstīt LTF programmas, solīt tajās tautai „debesmannu”, grūtāk to pabarot ar dienišķo maizīti, risināt ekonomiskos jautājumus. It sevišķi, kad zina, ka nekādas politiskās deklarācijas un ambīcijas nedos neko. Bet apstāties ir grūti, kaut gan „skaidri un gaiši” saprot, ka „iet uz saimniecisko izgāšanos”. Tātad, arī uz politisko. Bet ar A. Rubiku un viņa cilvēkiem (pareizāk laikam — domubiedriem, jo dzimtbūšana sen atcelta) tauta jāpabiedē. Citādi vēl sāks saprast, kas kurš ir. Bet varbūt tik tiešām derētu atmest ambīcijas un šad tad ieklausīties ari viņos. Arī viņiem gāja grūti, risinot saimnieciskos jautājumus, bet mums basām kājām nebija jāstaigā. Un vai tad tie nebija viņi, kuri brīdināja, ka gaļa un piens nebūt nav šodienas eksportpreces kā pagātnē, ka „Latvijas zemē nekā vairāk kā māla, smilts, dolomīta nav” utt. Es, protams, ierakstīju savā piezīmju grāmatiņā „skaidri un salasāmi”, ka „gaļas un piena argumentu mums nav”. Bet kauns par dažiem LTF kungiem, kuri laikam nelasa I. Godmaņa kunga runas. Kā gan citādi izprast Jelgavas nodaļas LTF priekšsēža D. Peipiņa kunga laikrakstā „Jelgavas Ziņotājs” sazīmētās 1920., 1934.,1936. u. c. gadu tabulogrammas par pagātnes pārticīgo dzīvi un I. Godmaņa kunga izteikto atziņu, ka „Latvijas laikā, starp citu, katru dienu neēda baltmaizi”. Bet D. Peipiņa kungs tā aizrāvies ar Krievijas mājlopu un labības skaitīšanu pagātnē, ka pat nenojauš par premjera runā izteikto prasību jau šodien aizmirst, cik pašreiz maksā sviests, gaļa un piens. Ka jāaizmirst gaļa par 1,90 rbl. kilogramā. Tāda cena gaļai tā kā būtu sen aizmirsta un tādēļ laikam mani urda ziņkāre, kur I. Godmaņa kungs tagad tādu cenu redzējis? Varbūt ārzemēs?

Vai nu ilgi nav bijis veikalos un tirgū? Varbūt? ... Bet nē, to, ka valdības galvām par 1,90 rbļ. kilogramā pieved mājās, nevar būt ne runas. To varēja atļauties daži augsti bijušie „komunistu” kungi, kuri pasirojuši vienā partijā, aizdrāzās uz citu, lai „atsvaidzinātu” tās darbību ar savām metodēm. Tātad, jāizdara secinājums, ka Latvijā šādu cenu I. Godmaņa kungs šodien redzējis noteikti nav, citādi nebūtu tik argumentēti pierādījis savā runā, ka tautas labklājības celšanai nav ne finansiālo, ne materiālo argumentu . Labāk saprast to vēlāk, nekā nekad. Bet arguments bija, paliek un būs. Tas ir mūsu republikas cilvēku strādīgās rokas. Gribot vai negribot, kungi, tomēr būs jāsaprot, ka sadalīt un pārdalīt var tikai to, ko saražojuši šie cilvēki. Vakar likāt cerības uz pienu un gaļu, šodien uz ostām, bet par cilvēku aizmirsāt. Tas atkal palika nostumts malā. Jo jauns likums, jo trakāk. Sev saraušot algas un paceļot cenas, šos cilvēkus dzenat postā. Preču nav, bet tām pašām darba rokām draudat atņemt darbu. K.urtad varēs padarīt tos 1. Godmaņa solītos septiņus darbus, lai nopelnītu iztiku? Kā tas varēja notikt, ka varas devēju — tautu atkal apspiež varas ņēmēji — ierēdņi?

Bet varbūt vajadzētu tik tiešām izbeigt jaukt saimniecisko jautājumu risināšanu ar pilsonību, naivu klaigāšanu par suverenitāti ar lietišķu darbu? Varbūt jau sen republikas valdībai vajadzēja kopīgi izstrādāt un parakstīt Savienības līgumu, likt lietā mūsu darbarokas, kuras pašas par sevi ir augstas kvalitātes prece, kā arī jebkuras bagātības primārais avots! Tad nevajadzētu garantēt, ka baltmaizi neēdīsim un rudzus nav kur apmainīt pret kviešiem. Bet vai prāts! Tas taču ierobežo daļu LTF kungu iespējas braukāt pa ārzemēm un diņģēties ar turīgiem tautiešiem un dažiem ārzemju labvēļiem. Cik tad, jāprasa, kungi, esat suverēni, sirojot par citu cilvēku nopelnīto naudiņu? Būs kādreiz arī jāatpelna parādi, jo ārzemju kungi neko tā, „par baltu velti” nedod. Tātad, kaut kas būs jādod pretī. Bet ko, ja maks ir tukšs?

Var jau aiz tautas muguras iztirgot Dzimteni. To nevarētu atmaksāt, kā nevar atmaksāt mūsu klusēšanā noslīcināto Staburadzi. Vai tik tiešām mēs klusēsim, lai atkal mūs dzen postā? Esmu pārliecināts, kungi, ka neklusēsim! Šoreiz nē.

„Gaišākie prāti” LTF jau pametuši. Tās putas, kas palikušas, drīzumā ja ne „mainīs ādu”, tad „metis spalvu” uz to pusi, kur pūtīs vējš. Līdzskrējēji vienmēr ir bijuši un būs. To nav daudz. Bet godīgākie paliks un strādās Latvijas nākotnei. To garantēs tauta!

Aleksis Zirnis, LKP biedrs. BEZDARBA DRAUDI SADZĪVES AINĀS

Jā, tepat jau ir. Rēgs, kuru agrāk pazinām. Nekur neaizbēgt no tā, jo ekonomiskie likumi taču darbojas. Neatkarīgi no mūsu gribas un lēmumiem, neatkarīgi no laikmeta un valsts. Ari bezdarbs — ekonomisko likumu izpausme. Lai gan tas šķiet absurds — valstī, kurā iedzīvotāju dzīves līmenis slid lejup, kur katastrofāli samazinās preču ražošana un nesedz iedzīvotāju patēriņa apjomu — bezdarbs. Taču šajā parādībā ir ari cerība. Darbaspēks pārvietosies, pārkvalificēsies un galu galā aizplūdis uz tām darbavietām, kurtas visvairāk nepieciešams. Tas — principā. Ja vēl šo procesu palīdzētu regulēt gudri likumdošanas akti!

Cik gadus jau runāts par štatu samazināšanu, taču nomenklatūras aprindās tā joprojām ir tukša skaņa. Milzīgais pārvaldes aparāts ar maksimālām algām, bet minimālu pienākumu nastiņu pie sariem krēsliem gluži kā pielipis. Vai nu pienācis pārmaiņu laiks? Kļūst redzams, ka rindai darbinieku darba laiks - tāda fikcija vien ir bijusi. Kafejnīcu, veikalu, papļāpāšanas laiks. Augstprātības un rizdegunibas laiks attieksmēs ar apmeklētājiem. Taču kāds būs kritērijs cilvēku vērtēšanai - vai tas vienmēr būs cilvēciskas taisnības mērs?

KOPSAIMNIECĪBĀ

Tikko kā beidzās arodbiedrības konference. Viss notika kā parasti šādos gadījumos. Pēc pārskata reta replika zālē un klusums. Cits klusē, samierinādamies ar visu, citam patiešām nemaz neinteresē saimniecības problēmas, vēl cits apjauš, ka runāšanai tā vai tā nebūs rezultātu. Gribētu jau ko teikt. Kaut vai partām pussimts cūkām, kas nobarotas ar saimniecības barību un aizceļojušas uz gaļas kombinātu viena gada laikā un naudiņu ietupinājušas vienas atbildīgas speciālistes makā. Kurnu makā vien! Šī naudiņa kļūst par pamatkapitālu privatizācijas procesā. Tad it viegli varēs nopirkt fermu ar visiem četrkājaiņiem.

GODĪGUMS UN NEĢĒLĪBA

1942. gada vasaras vidū Saldus koncentrācijas nometnē ieslodzīto rīta pārbaudes laikā no ierindas lika iznākt pieciem ieslodzītajiem. Tie bija Balodis, Erbs. Dinzuhs, Svānfelds un arī šo rindu autors. Mums paziņoja, ka esam norīkoti darbā Ermines muižā.

Mēs zāģējām un skaldījām malku tur dzīvojošam saimniekam. Viņš izrādījās reti godīgs un saprātīgs cilvēks. Arī apsargs pret mums izturējās labvēlīgi. Nakti pārgulējām šķūnī pie mājas. Durvis aizslēdza. Otrā dienā pagalmā, kur strādājām, tā ap pusdienas laiku ieradās kaimiņš. Starp viņu un saimnieku notika kaut kāda satraucoša saruna. Kaimiņš rādīja ar roku uz Saldus pusi. Mēs zāģi sākām vilkt vēl lēnāk, un skaldītājs apstājās, it kā lai ievilktu elpu. Tad dzirdējām, ka saimnieks teica: „Nevar būt, es neko neesmu dzirdējis.” „Esi vai neesi dzirdējis, bedre, kas izraida, ir diezgan liela. Mana pārliecība ir, ka atkal kāds tiks šauts,” — paklusi un norūpējies noteica kaimiņš. Ari apsargs visu dzirdēja un ar izbrīnu paskatījās uz mums. Savā starpā spriedām dažādi. Vai mēs esam šo bedru aizpildītāji un daļa koncentrācijas nometnē esošie ieslodzītie? Citus mēs nevarējām iedomāties, kara gūstekņu tik daudz Saldus apkārtnē nebija . ..

Atbraukušais apsargs pateica, ka bedre ir izrakta Būriņa grantsbed-rēs. Man lika pateikt: tā izraktā bedre nav domāta jums. Nemēģiniet kāds bēgt. Ari mūsu pastāvīgais apsargs mierināja, saimnieks tāpat... Mūsu abi apsargi nēsāja aizsargu formas apģērbu, saprotams, bez zīmotnēm. Vācieši bija likuši visiem aizsargiem noņemt uzšuves. Tādā pašā apģērbā staigāja arī mūsu darba devējs. Vai varu teikt slildu par šiem cilvēkiem? Nē! Teikšu, ka bija arī daudz godīgu aizsargu.

Pagāja atkal viena bezmiega naids. No rīta ķērāmies pie darba. Darbu beidzām ap pīkst. 13. Paēdām pusdienas. Pateicāmies saimniekam par labo izturēšanos pret mums. Apmēram pēc pusstundas no Būriņu grantsbedru puses atskanēja bērnu raudas, vīriešu kliedzieni, sieviešu vaimanas. Kaut l<as šausmīgs un neticams dienas laikā. Pēc neilga laika norībēja vairākas automātu kārtas. Tad atkal bērnu raudas, sieviešu vaimanas, vīriešu bļāvieni .. Klusums. Atkal automātu kārtas. Tad atsevišķi šāvieni. Pēc dažām minūtēm mēs aizsargu pavadibā sākām soļot uz Saldus koncentrācijas nometni. Vēl nebijām tikuši līdz ceļam, kas veda uz grantsbedrēm, kad ar velosipēdiem izbrauca divi aizsargu formās tērpti vīri ar automātiem plecos, acīmredzot stipri iereibuši. Viens piebrauca mums klāt. Tas neizskatījās pēc cilvēka, bet Ildzinājās zvēram. Grasījās raut no pleca automātu. Abi mūsu aizsargi lika. lai brauc uz ātrāko prom.

Ja viņš to nedarīs, tad lietos varu. Varoņa dūša sašļuka. Kaut ko nomurminājis, uzsēdās uz riteņa un aizbrauca. Mēs stāvējām apmulsuši. Te piepeši viens no apsargiem saka: — Vai kāds nojums negrib nākt man līdz, apskatīties, kas tajās grantsbedrēs īsti ir noticis? Pieteicās Balodis. Та viņi abi aizgāja. Pēc apmēram desmit minūtēm atgriezās un mēs turpinājām ceļu. Balodis neteica neko, klusēja. Tuvojoties Saldum, apsargs teica: - Šausmas. Kas tur tik nebija. Asinis. Lupatas, zobi. Bedre aizbērta pavirši. Dažviet redzamas cilvēku ķermeņu daļas. Kurp mēs ejam?... Kā vēlāk noskaidrojās, naktī tikušas savāktas Saldū un tuvākajā apkārtnē dzīvojošās čigānu ģimenes. Reti kuram bija izdevies bēgt. Uz Būriņu grantsbedrēm dienas laikā esot aizvestas vairākas automašīnu kravas. Lēš, ka tajā dienā nošauti pāri par 100 cilvēku.

Tagad atkal virmo kaislības, jau bīstamas kaislības. Atkal jau sākušas līt asinis — miera laikāl Bet es zinu, ka cilvēks spēj būt gan cildens, gan neģēlīgs.

A. Ķerlis. EPIZODES JELGAVĀ JEB CĒLOŅI UN SEKAS

Es skrēju uz pilsētas centrālo laukumu, jau zinādama, ka šodien tajā notiks kārtējā izrēķināšanās, kārtējā Ļeņina pieminekļa demontāža. No visām pusēm, padzirdējuši parto, steidzās cilvēki. Kāds piegāja pie pieminekļa un nolika pēdējās sārtās neļķes. Vecs boļševiks — pagrīdnieks apsēdās uz postamenta, dziji noliekdams galvu. Vai tad viņš, cilvēks ar diviem pārciestiem infarktiem, spēs pretoties šim procesam? Kāds paspēja pielikt plakātu, un notikumi sāka risināties straujāk. Laukumā iebrauca liels krāns, aiz tā otrs. Pa kreisi no pieminekļa pulcējās veterāni, sievietes, deputāti...

* * *

Pieminekļa vairs nav. Palicis postaments, kuru jau nedēļām skalda un šķeļ. Stingrs un pamatīgs esot. Septītajā novembri postaments vēl diemžēl savā vietā Varas vīriem tas kā dadzis acī, tādēļ nolemj apliet to ar kādu lipīgu šķidrumu. Vispār nenosakāma materiāla lipeklis rotāja pieminekļa postamentu, kad tur ieradās Oktobra svētku dalībnieki Bet viņi ieradās. Nepiespiesti, pēc brīvas gribas. Daudzi. Tūkstošos skaitāmi. Ziedi, karodziņi, baloni — viss sagūla uz postamenta un tas kļuva līdzīgs milzīgam kapam

* * *

Jo vairāk neveicas ekonomikā, jo sparīgāk mūsu valdība darbojas ideoloģijā. Tikai kādi tie ideāli, ko tā aizstāv? Brīvība, neatkarība? Lamā komunistus par utopijas sludināšanu, par fanātismu. Bet šeit? Tas nav fanātisms? Un tad. kad nav argumentu, rodas šis klajais naids pret citādi domājošiem. Taču naids ir arī bezspēcības pazīme.

A. Skara. BIEDRI, BŪSIM MODRI - KUNGI UZMĀCAS!

Dažkārt debatē, vai vēsture atkārtojoties. Sabiedrība, dzīve, protams, vienmēr progresē, soli pa solim. Bet laikam jau gadās ari tā — solis uz priekšu, solis atpakaļ, reizēm pat divi. Gan ne uz ilgu laiku.Tagad daudzi politiķi presē un televīzijā cenšas pierādīt, ka agrāk bijusi tikai stagnācija, cilvēkiem bāzta ciet mutes un, ļa kas būvēts, tad tikai migrantu pievilkšanai Ko nozīmē, piemēram Daiņa Ivāna apgalvojums Tautas frontes nesenajā kongresā: „Iekārtā, kuru mums lemts apbedīt, nav bijis nekā laba.”

Nekā. Domāju, ka tas ir klajš padomju iekārtas apmelojums un, vispār, Latvijas vēstures sagrozījums. Paskatīsimies dzīvē ar atvērtām acīm — vai kādreiz mūsu mazajā zemītē ir bijis tik daudz izglītotu galvu un gudru prātu kā tagad? Tikai padomju iekārtā varēja izveidoties Tautas fronte, varēja izaugt par respektējamu politisku darbinieku ar labu izglītību pats Dainis Ivāns. Ari es biju jauns, pilns protesta gara un sabiedrības pārkārtošanas ideju iedvesmots. Tas bija pirms kara, kā tagad mēdz sacīt, demokrātiskajā Latvijā. 1931. gadā ari mani ievēlēja Saeimā kā Strādnieku un zemnieku frakcijas deputātu. Vēlēšanu ciņa nebija tik viegla kā padomju iekārtā. (Pirms 1928. gada Saeimas vēlēšanām Politpārvalde draudēja pakārt rakstnieku Linardu Laicenu, ja viņš neatteikšoties kandidēt kreiso strādnieku sarakstā. Es kandidēju pirmo reizi otrās Saeimas vēlēšanās 1925. gadā. Par deputātu mani nepaspēja ievēlēt jo kandidātu arestēja un notiesāja cietumā uz trim gadiem.)

Vēlēšanu laikā vien demokrātiskās Latvijas policija izklīdināja 223 strādnieku sapulces un apcietināja 2240 sapulču organizatorus, aizturēja ari pašus deputātus. Policija vienmēr rīkojās tā, lai „vilks būtu paēdis un kaza dzīva”. Deputātam pieprasīja uzrādīt dokumentus. Kad parādīja deputāta kartīti, kas dod neaizskaramības tiesības, policisti parasti to atņēma. Pēc tam, kad sapulce bija izjaukta, policija taisnojās: tā neesot zinājusi, ka aizturēts Saeimas deputāts. Pēdējās 88 Saeimas sēdēs Strādnieku un zemnieku frakcija iesniedza 106 dažādus likumprojektus, jautājumus un priekšlikumus. To skaitā likumprojektus par pilsētas un lauku strādnieku — bezdarbnieku nodarbināšanu, par laukstrādnieku un darba zemnieku, jūrnieku, zvejnieku dzīves apstākļu uzlabošanu, par mātes un bērna aizsardzību utt.

Protams, visus priekšlikumus noraidīja, noraidīja tikai tāpēc, ka tos iesniedza Strādnieku un zemnieku frakcija (vai tagad nenotiek kaut kas līdzīgs ar „Līdztiesības” priekšlikumiem?). Toreiz, mūsu laikā, tā sauktā demokrātiskā centra līderis J.Breikšs no Saeimas tribīnes atklāti

atzina: lai ari komunistu projekti būtu cik labi būdami, tie mums vienmēr ir jānoraida tikai tādēļ, ka tos iesniedz komunistu frakcija (tagad palīdzēs „atvieglotais” kvorums Augstākajā Padomē). 1933. gada 21. martā mūsu frakcija iesniedza Saeimas prezidijam jautājumu, vai tiesa, ka ģenerāļi — Zemnieku savienības biedri — gatavo fašistisku apvērsumu. Sēdes vadītājs centās liegt vārdu, taču mēs pierādījām, ka jau tagad nozīmēti apvērsuma vadītāji, tiek likvidētas strādnieku organizācijas, slēgti preses orgāni. Uz frakcijas jautājumu atbildēja kara ministrs J Balodis:.....Viss teiktais ir kailas baumas un nesaietas ar patiesību.”

Vēsture pierādīja, ka komunistu deputātu iesniegums bijis pamatots. Labējo partiju deputātiem mūsu darbība bija kā dadzis acīs, viņi arvien noteiktāk sāka pieprasīt Strādnieku un zemnieku frakcijas likvidēšanu. Saeimas sēdēs un ārpus tās mūsu deputātus burtiski terorizēja. Vislielākais troksnis sacēlās 1933. gadā, kad mēs atmaskojām iekšlietu ministru G. Mīlbergu kā cariskās ohrankas provokatoru, kas 1907. gadā ielavījies sociāldemokrātu partijā un nodevis policijai savus biedrus. Toreiz šo rindu autoru „par iekšlietu ministra apvainošanu” Saeimas seržanti (vai ari tagad drīz tādi neparādīsies?) norāva no tribīnes un viņam noliedza ierasties sešās nākamajās sēdēs. G. Milbergs galu galā bija spiests atzīt, ka bijis provokators. „Demokrātiskais” parlaments mūsu frakciju likvidēja 1933. gada 21. novembra nakti. Visu partiju pārstāvji to darija ar tādu pašu vienprātību, kāda tagad ir LTF deputātiem, nobalsoja par Strādnieku un zemnieku frakcijas locekļu apcietināšanu un tiesāšanu par piederību pie nelegālās (legāli jau darboties neatļāva) komunistu partijas. Lūk, kā šo nakts notikumu atspoguļoja tā laika avīzē „Pēdējais Bridis”:

„Vestibils un garderobe pilni ar politpārvaldes ierēdņiem, kurus komandē pats priekšnieks Ozoliņš un viņa palīgs Fridrihsons... īsta ciņa sākas tikai apakšā, vestibilā un garderobē. Komunisti tur noiet reizē ar visiem pārējiem deputātiem.

„Katram savu uzmanīt!” sauc politpārvaldes priekšnieks Ozoliņš uz trepēm, un katru komunistu deputātu apstāj apmēram 5 politpārvaldes ierēdņi. Tie seko deputātiem, bet tad jau saņem vienu otru zem rokas. Saeimas komandants Lielbikss noprasa komunistu deputātam Bergam.vai tas ies laukā vai neies. Bergs neiet. Tāpat atsakās iet laukā ari citi deputāti. Tad komandants Lielbikss sauc: „Instruktorus šurp!” Piesteidzas vairāki instruktori, kuri saņem deputātus un ar varu iznes pa durvīm...

Mūs piekāva, iesvieda „melnajā Bertā” un aizveda uz politpārvaldi. Tās sētā Alberta ielā ilgu laiku lika stāvēt ar seju pret sienu. Tiklīdz nolaida rokas, tā ar steku pa galvu. Kara tiesa un astoņi gadi spaidu darbos katram — tāds bija Saeimā ievēlēto darba tautas pārstāvju liktenis toreizējā Latvijā, ko tagad daži grib iztēlot par paraugu.

Pagājuši jau gandrīz sešdesmit gadi kopš tās demokrātijas „paraug-nakts”. Vai to aizmirst? Nē. Jaunie šodienas kungi atkal sāk uzbrukumu cilvēka tiesībām. No vienas puses runas par tiesisku valsti, bet no otras — skaļi paziņojumi LTF kongresā par gaidāmo Kompartijas tiesāšanu, mantas konfiskāciju, centieni diskriminēt daļu iedzīvotāju pilsonības jautājumā. Augstākās Padomes komisijas gatavo likumu, kas ļauj tiesāt komunistus, bet Lietuvā jau oktobra pēdējā dienā pieņemts likums, kas paredz pat nāves sodu par piedalīšanos citas valsts darbībā (laikam jau PSRS) vai līdzdalību citas valsts organizācijā (droši vien PSK.P). Nav noslēpums, ka Lietuvas receptes izraksta arī Latvijai.

Kungi uzmācas darba cilvēkam, grib apcirpt viņa tiesības.

Biedri, mums jābūt modriem, jāaizstāv sevi, jāaizstāv mūsu sociālā iekārta.

Fricis Bergs

Izlasīju laikraksta „Cīņa” 9.oktobra numurā par to, ka republikas Augstākajā Padomē pieņemts jaunais likums par svētku un piemiņas dienām. Kā es sapratu, tad tas noticis ārkārtīgā steigā, bez iepriekšējas apspriešanas komisijās, par tautu jau nu nemaz nerunājot. An A. Gorbunova domas palika neuzklausītas. Tas ir — uzldausītas, bet ne jau vērā ņemtas. Sī informācija mani, 87 gadus vecu cilvēku, satrieca līdz dziļam sašutumam. Та, ka tūlīt meklēju papīru un zīmuli. Rakstu ar stīviem un trīcošiem pirkstiem, lai izteiktu savas domas un atbalstu frakcijas „Līdztiesība” deputātiem. Par tādu likuma projektu balsot nedrīkstēja. Nevar pieļaut, ka šis likums kā melns kauna traips tiktu ierakstīts tā dēvētās tautas trešās atmodas vēsturē. Rodas jautājums, kam kalpo likums, kas noliedz Oktobra revolūcijas svētkus? Tos svin un svinēs ne tikai PSRS tautas, bet ari citās valstīs. Veltīgi ir pūliņi saistīt sociālistisko izvēli ar staļinisma laikā notikušajiem izkropļojumiem. Cilvēce izdara secinājumus, lai nekad neatkārtotu pieļautās kļūdas. Lietot komunisma jēdzienu negatīvā nozīmē irvismaz nepārdomāti. Ciktāl un kā veidosies komunisma idejas nākotnē, to parādis cilvēces vēstures tālākā attīstība.

Pirmo Maiju un 8. martu — Starptautisko sieviešu dienu — svin valstis, kurās darbojas starptautiskās sieviešu organizācijas. Nezinu, no kādiem apsvērumiem irvadījušies deputāti, atraujot arī šos svētkus. Atsevišķi un īpašus vārdus gribu pateikt par Uzvaras dienu. Lielais Tēvijas karš un, protams, viss Otrais pasaules karš ir gadsimta lielākā traģēdija. Tā bija divu šajā laikmetā valdošo ideoloģiju sadursme, un cilvēkus, kuri cīnījās vienā vai otrā pusē, nekad nevarēs likt vienu otram blakus. Tāpēc ari nedrīkst šos jēdzienus sajaukt kā maisā un pēc tam izkratīt, lai pasniegtu kā gluži citus svētkus.

Man šī kopīgā uzvara ir bezgala dārga. Atceros, kā sēdēju Gorkijas pilsētas parkā un reģistrēju no Latvijas evakuētos cilvēkus. Ar degsmi un svētām patriotisma jūtām latviešu tautas dēli un meitas, pat veselas ģimenes brīvprātīgi stājās Padomju Armijā un, ne mirkli nešauboties, ticēja lielajai Uzvarai. Viņi, tāpat kā es, savas cerības saistīja ar dzimtās Latvijas atbrīvošanu no fašistiskās okupācijas, kas latviešiem un viņu zemei draudēja ar baronu jūgu un tautas iznīcību. Tas tomēr ir vairāk nekā grūti saprotami - minētā likuma autoru vidū ir ari bijušie PSKP biedri. Mans dzīves ceļš un darba gaitas ne reizi vien ir krustojušās ar dažiem šiem „bijušajiem”. Kungi - bijušie PSKP biedri, tagad darbu esot atraduši pat LTL, LNNK, Demokrātiskajā darba partijā, Augstākajā

Padome, ministrijās, skolās un kultūras iestādēs, kā ari citur. Pateikšu atklāti: nespļaujiet akā, no kuras bērnībā esat dzēruši ūdeni! Esat baudījuši gan skolas, gan augstskolas. Godīgi cilvēki tā nedara. Та nemāca latviešu tautas tēvu tikumi. Savu pagātni cilvēks nevar nokratīt. Varbūt jaunuzradušies kungi par to padomās?

Es palieku dziļā neizpratnē — kas gan deputātus spieda ar tādu steigu pieņemt šo likumu? Tas ir morāls trieciens Latvijas iedzīvotājiem laikā, kad jau tā slīd uz leju ekonomika, kultūra un sociālā joma, aug dzīves dārdzība. Ir tik daudz sasāpējušu, neatliekamu jautājumu gan pilsētā, gan laukos. Tos vajadzētu ar skubu un godprātīgi risināt. Es neteikšu, ka mums nav deputātu, kas to neapzinās. Bet viņu balsis acīmredzot netiek sadzirdētas. Un tā — lietišķas darbības vietā radies apkaunojošais likums. Es gribētu, lai šādos gadījumos līdzi runātu visa tauta. Citādi iznāk tikai ačgārnības. Šādi likumi nebruģē pareizo ceļu uz Latvijas valstisko neatkarību, bet tikai ārda Latvijā dzīvojošo latviešu, krievu, ebreju un citu tautību vienotību. To vienotību, kura mums vajadzīga kā gaiss, ūdens, maize, kā laba grāmata un skaista mūzika. Miers baro, nemiers posta, atcerēsimies šos jaukos vārdus. Un nemeklēsim ienaidnieka tēlu tur, kurtā nav.

Labāk kopā dziedāsim lūgsnu „Dievs, svētī Latviju . .” un ari „Internacionāli” dziedāsim. Tā skan kā zvērests, un tajā ir vārdi: „Mēs jaunu pasauli sev celsim, kur valdīs taisnība un darbs!” Mūsu laikmets prasa - nešķelt, bet vienot!

B. Kažociņa, LKP biedre kopš 1927. gada, Rīgā

STARP LIELUPI, SVĒTI UN AUCĪTI

Lietus gāž aumaļām Jau viens mākonis izlijis virs Zemgales līdzenuma, nāk vēl otrais un trešais. Liekas, ka visa pelēkā rudens debess baltās šaltis nokritis uz zemes. Upes vairs nespēj aiznest sev līdzi šo ūdens pārpilnību. Tas plūst pāri krastiem, pārklāj pļavas, krājas peļķēs un lāmās uz ceļiem un laukiem. Ari šeit, starp trim upēm. kur atrodas agrokombināts ’’Jelgava”, tīrumos stieg traktori un raža gūstama grūti.

— Mēs atrodamies zemā vietā. Ne velti strādā trīs sūkņu stacijas, lai aizvadītu lieko mitrumu. Toties zeme auglīga, — stāsta dārzeņkopības nozares vadītāja Vaira Elolendere. Es tur redzēju trīs portretus ar cerību gaišumu vaibstos.

I. AGROKOMBINĀTA PORTRETS

Te audzē deviņpadsmit dažādu veidu dārzeņu. Kopš saimniecībai pievienoja Jelgavas konservu rūpnīcu un sakņu bāzi, produkcijas ražošana veido noslēgtu ciklu. Toreiz bija modē veidot agrofirmas un agrokombinā-tus. Nezin vai iniciatori aizdomājās līdz šodienas ekonomiskajai politikai, kad agrokombinātiem iraugšanas perspektīva, un labi, ka tā. Nu tie tikuši uz zaļa zara. Siltumnīcas — rūpnīca — veikals. Jelgavā seši veikali pārdod agrokombināta produkciju. Trīsdesmit pieci nosaukumi, 18 miljoni burciņu gadā — tāds ir rūpnīcas veikums. No visiem trijiem posmiem — ražošanas, pārstrādes un realizācijas — atpaliek trešais. Tādēļ tiek meklēts tirgus ārzemēs. Kvalitātes dēļ jākaunas nav. Raizes dara iepakojuma problēma. Lauksaimniecībā izmantojamā zeme — 5600 hektāru, saimniecībā strādājošie — 814. Daudz mežu, taču tie visi ir valsts mežsaimniecības fondā. Saimniecībai mežu neesot nemaz Kādreiz pievienotais kolhozs „Vārpa” aiz garajiem mežu kilometriem, pašā Jelgavas pievārtē. Tur paredzēts uzcelt daudzdzīvokļu māju, lai piesaistītu darbaspēku. Graudu raža šogad ir 42 centneri no hektāra, kartupeļu — 170 centneru. Dārzeņi dod apmēram 300 centneru no katra hektāra. Gadā dārzeņu kopapjoms — 6000 līdz 7000 tonnu, ir liels kāpostu īpatsvars. Ari šogad gaidāmā kāpostu kopraža ap 3000 tonnu. Pieci hektāri segtās platības.

Pašlaik noliktavā ieved svaigus un apetīti rosinošus ziedkāpostus. Pēc galda bietēm atbraukuši Daugavpils patērētāji. Tie ir seni un labi „kundes”.

Agrokombinātā „Jelgava” mīt ari 2000 trušu. To audzēšana gan nav ekonomiski visai izdevīga.

Saimniecībā dzīvo un strādā 15 tautību pārstāvju. Baltkrievi, krievi, lietuvieši, čigāni un latvieši saticīgi iet darbdienas soli, ravē biešu laukus, krauj sienu, stūrē traktorus un automašīnas. Viņi smīn par mītiņotājiem un jūtas par tiem pārāki. Protams, tādi viņi ari ir. Kā katrs darba darītājs ir pārāks par mutes bajāru. Saimniecībā maz izmanto talciniekus. Perspektīva ir ligumu slēgšana ar saimniecību. Šogad šādā veidā sadalīti 235 hektāri - gan lopbarības biešu un galda biešu, gan kāpostu un gurķu lauki, gan sīkāku kultūru dobes. Samaksa dod garantiju, ka apmēram 2000 rubļu rudeni saņemsi. Vērojama masu psihoze, kuru administrācija cenšas ievirzīt pareizās sliedēs. Vienā gadā ir augsta biešu ražiba, un nākamajā visi grib audzēt tikai bietes. Rodas konkurence, kurā priekšroka tiek dota disciplinētākajiem saimniecības strādniekiem. Gribi bietes — paņem klāt ari pētersīļus. Nākamā gadā labi izaug kāposti. Atkal jāregulē attiecības starp pieprasīto platību un vajadzību, šogad pilsētnieki tikai retais bija to laimīgo skaitā, kas tika iesaistīti šādās līgumattiecībās. Pašu strādniekiem, protams, priekšroka, un gribētāju piepelnīties netrūkst. Ari bērni nāk talkā. Līvbērzes skola ir divu plūsmu skola, apmēram 400 skolēniem, bērnudārzs ar 95 vietām.

2. VADĪTĀJA PORTRETS

Pēc sarunas ar ģenerāldirektoru Ēriku Jostu es ilgi domāju par dažādiem vadības stiliem un arvien vairāk pārliecinājos, ka lielsaimniecības grožus var noturēt tieši tādi kā viņš šajā laikā, kad ar demokrātijas saukli bieži vien valda anarhija un visatļautība. Diktators? Sarkanais barons? Jā, ari tā viņu ir saukuši. Punus un belzienus viņš saņēmis pietiekami. Ne velti rūgts konstatējums — nevienu nedrīkst vainot par sistēmas kļūdām. Atbildēt katrs var tikai par savu rīcību un prasmi. Prātā nāk tēze, kuras autoru nezinu — „brīvība ir atbildība, tāpēc daudzi baidās no tās.” Skumjākais, ka atbildību brīvības jēdzienā daudzi neapzinās un tādēļ nebaidās. Bet Eriks Josts ir brīvs un ir atbildīgs. Šūpuļa līkstis no Vidzemes bērziem, darba dzīve — Jelgavas rajonā. Nesen pārciests infarkts. Vēl jaunos gados. Ikdienas norma — sešas tabletes un— uz priekšul Ar savu domu, savu spriedumu, rīcību. Jā, ari stingru roku. Taču visiem vienādi stingru. Kā pret dubļu bridēju, tā rakstu darbu veicēju. Disciplīnas mērs visiem vienāds un tādā gadījumā tas disciplinē pats par sevi.

— Reizēm mans viedoklis nesaskan ar arodbiedrības lēmumu. Gribu atlaist no darba kādu dzērāju, bet arodbiedrība - pretim. Sargājot darba cilvēka intereses. No kā? No manis? No tā, ka es neļaušu šņabi dzert? (Bet zemapziņa es cienu arī to arodbiedrību, kas spriež un izvērtē, nevis akli apstiprina ģenerāldirektora lēmumu.) Un par to degvīnu runājot — nu, protams, dzer arī šeit. Taču atšķirībā no tādām saimniecībām, kur bezspēkā nolaiž rokas un neko nedara, lai patraucētu dzērāju labsajūtu, šeit reizi nedēļā notiek žūpības apkarošanas sēde. Iedarbība, protams, individuāla. Citam līdz, citam, kam biezāka āda, šādas procedūras jāatkārto. Ilgus gadus nostrādājis par galveno inženieri, visās lietās ģenerāldirektors ciena precizitāti un skaitļu valodu.

— Tikai cipari rāda objektīvu ainu. Un nevis emocijas. Uz viņa galda — vāki ar dokumentiem Saimnieciskās darbības rezultāti un analīze, dati par jaunsaimniekiem, aptauju rezultāti.

— Protams, man ir sava koncepcija, taču jāizzina sabiedriskā doma. Tuvākā perspektīva arī saistībā ar skaitļiem — izveidot skaitļošanas centru tepat uz vietas, saimniecībā. Ar datoriem, ar jaunāko skaitļošanas sasniegumu izmantošanu.

— Man nevajag informāciju, ko statistiķi atsūta pēc nedē|as. Man vajag operatīvu, objektīvu ainu, kuru varu mainīt, nevis notikuša fakta konstatāciju. Laukos beidzot jārada visiem viens izejas punkts. Vari izdzīvot —dzīvo un pelni. Nevari — laidies dibenā! Diferencētās piemaksas, saimniecību dalīšana pa zonām — tas viss sarežģi vienkāršas lietas. Par jaunsaimniekiem. Lai strādā. Taču nevajag aizmirst, ka tikai 7% cilvēku piedzimst ar biznesmeņa talantu. Tagad jaunsaimniekam jābūt ne tikai mehanizato-ram, agronomam, zootehniķim un veterinārārstam. Par visu vairāk viņam vajadzīgs menedžera talants. Citādi nekas nesanāks. Pavisam mums ir 22 jaunsaimniecības. Arī man ir savi komercnoslēpumi, kurus neatklāšu. Lai domā katrs pats! Ja izdosies īstenot, tad mūsu pelņa būs lielāka par līdzšinējiem 2 miljoniem, un gan jau ari rentabilitāte pacelsies augstāk par 7% (atkal 7 ?. ari rentabilitātei šis procents ļoti pieticīgs.)

Protams, ne jau man kāds prasīja padomu par jaunsaimniecību veidošanu. Bet es gan būtu ieteicis — vispirms nolikt priekšā aprēķinu par materiālo resursu nodrošinājumu — cik lielā apjomā, cik jaunsaimniecībām. No jaunsaimnieka puses —ekonomisko programmu. Kuram labāka? Lai veidojas konkurence. Jārēķinās arto, ka lielsaimniecība uz 100 hektāriem lauksaimniecībā izmantojamās zemes nodrošina ar barību apmēram 80 govis un arī turpmāk ne jau zemnieks spēs pabarot tautu.

3. NĀKAMĪBAS PORTRETĒJUMS

Katram skolēnam vasaras brīvdienās jānostrādā ‘noteikts dienu skaits, katru dienu izpildot darbu noteiktā apjomā. Svarīgākā darbu fronte - dārzniecība. Par to - brīvpusdienas visā nākamajā mācību gadā. Un ne tikai tās. Pirmās iemaņas darbā, prieks par izpildītu pienākumu, ari naudiņa. Mazajās klasītēs darbiņš pavisam niecīgs, tomēr jāpadara. Zinu, ka šāda sistēma ir daudzās saimniecībās, un tas ir apsveicami. Taču zinu arī saimniecības, kurās brīvpusdienu dalīšana notiek arodkomitejas sēdēs „pēc deguniem”. Protams, vecāku, ne bērnu. Bērni darbā netiek organizēti, jo tās ir liekas rūpes. Visu vasaru, savā vaļā noskrējuši, viņi „skolojas” dažādās nerātnībās. Bērnudārzam jāmeklē caurules divarpus kilometru garumā un ģenerāldirektors, protams, meklē, taču ar nepacietību gaida to brīdi, kad pašvaldība stāsies pie darba. Sociālie objekti - skola un bērnudārzs taču būtu jāpārņem tai. Runāts jau nu būtu diezgan. Lai rīkojas... Dzīvokļu rindā 62 gaidītāji. Februārī nodošot vienu daudzdzīvokļu māju.

A. Skara. AK, MANA GRŪTĀ ATMODA!

Feļetons

Sapnis bija jauks. Visa gavilējošā un dziedošā Rīga pulcējusies saules pielietā laukumā, lai godinātu latviešu 20. gadsimta labāko reportieri, un tas esmu es. Mirgo ministru akselbantes un aizsargu miera stājā sastingušās špaleras. Salutē īsbikšainie skauti un vicina jumišus bāleliņi. Latvijas apvienotais pūtēju orķestris spēlē tušu. un tam pietrallina zēnu kori. Melnām brillēm uz acīm, stalts un varens, slīdoša Džimmija solī eju uz pjedestālu, jau lieku kāju uz pirmā pakāpiena, kad pamostos. Vēl sapņa salduma apņemts, gluži automātiski pagriežu radiouztvērēja slēdzi. Bet skaļrunis mani aplej ar netīra ūdens šalti: no tā nenāk mūsu brīnišķīgā valsts valoda, bet kaimiņzemes imperiālistiskais sazināšanās līdzeklis. Tas tik ļoti apvaino manas nacionālās jūtas, ka es drebošām rokām šķiru kabatas grāmatiņu, meklēdams paša Labanovska kunga telefonu, lai viņam atklāti pateiktu, ko es domāju par radikālajām reformām radiofonā un televīzijā. Kad numurs neatbild un ari Veidemanes kundzes kabinetā neviens neceļ klausuli, uzmetu skatienu pulkstenim un atjēdzos, ka ir tikai pusseptiņi. Aptveru ari to, ka vakarā gulētejot biju klausījies Amerikas balsi un aizmidzis, radio nepārslēgdams uz Rīgu. Taču garastāvoklis nu ir sabojāts, to nespēj uzlabot ne astotā talona „Puma”, ne grafika sastādīšana tām vietām, kur šodienas ritumā varētu bez maksas izlūgties jaunākos preses izdevumus, Interfrontes mītni un seksprodukcijas ražotājus ieskaitot. Tādā nelāgā brīdi noskan telefona zvans, un man vajadzīgs liels gribas spēks, lai iespējami laipnāk pateiktu „klausos”. Un nožēloju, ka esmu pacēlis klausuli, jo vada otrā gala skan Viktora balss. Viktors - tā ir mana nelaime. Liktenis man bija lēmis deviņus gadus strādāt kopā ar viņu vienā redakcijā. īgņa un ciniķis, viņš vienmēr ironizēja par manām cēlajām idejām, par aizraušanos ar tautu draudzības tēmu, par Antarktīdas iekarošanu un Marinu Vladi. Arī tagad, kad mūsu ceļi šķīrušies idejiski un finansiāli, Viktors mani burtiski vajā. Pat lāgā labrītu nepateicis, klausulē grūž savu skaļo smieklu:

— Vai jau izlasīji „Atmodā” jaunāko anekdoti? Nu to Ivara Redisona teikto, hā. hā ... ka Ulmani visvairāk popularizējot „Cīņa”. Šī avīze psiholoģiski noskaņojot cilvēkus 30. gadu tipa valsts radīšanai. Vai nav oriģināli teikts? Turpinot tādā pašā garā, rit es izlasīšu ziņu, ka Ilmārs Bišers, pusgadu būdams augstajā amatā, vēl nav sev piešķīris par valsts cenu nopērkamu jaunu volgu, nav pārvācies uz Sporta ielu. Parit lasīšu, ka Pēteris Tabūns iemācījies runāt kulturāli, bez lamuvārdiem. Fantāzijai taču nav robežu...

— Tas tā, jautrībai, — gvelž tālāk Viktors. — Bet tagad viena pavisam nopietna lieta. Sagatavojies lieliem notikumiem mūsu parlamentā, asini zīmuli! Tur taps protesta notas, diplomātisko attiecību pārtraukšanas un lidzīgas būšanas. Ja līdz šim deputāti, atgriezdamies no ārzemēm, preses konferencēs stāsta par mīlīgu uzņemšanu un bezgala lielu atsaucību, nepieminot nakšņošanu stacijās un konfliktus ar policiju, tad nu atzīmē, kas rakstīts avīzes „Elpa” 9.oktobra numurā. „...To atceramies Rietumberlīnes stacijā naktī. Pienāk policists un iesit vienam no mūsu gulētājiem ar steku. Gulētājs ir mūsu Augstākās Padomes deputāts.”

Vai, vai, kas nu par skandālu būs mūsu parlamentā, jo tur deputāta gods tiek sargāts vairāk nekā sievietes gods Aizkaukāzā. Protams, neviens pat aci nepamirkšķina par to. ka daži publicisti sacenšas arvien zvērīgāku epitetu izdomāšanā tiem. kuru uzskati nesaskan ar pašu domām. Lai Ierakstā „Jūrmala” .Andas Līces teiktais, ka „opozicionāru grupas būtībā ir teroristu un diversantu hibrīds”, Pētera Bankovska atmaskotā „saujiņa plānprātīgu bolševisma apoloģētu”, ko tikko izlasīju „Literatūrā un Mākslā” vēl nav tie vistrakākie. Tomēr publicistu ekvilibristika pašu mājās ir pavisam kas cits, nekā policista steks aiz robežām.

Vēl daudz ko sarunā Viktors. Viņš melš par vāciešu dāvāto Berlīnes mūra gabalu, kurā saskatot smalku ironiju - to taču vajadzējis aiztransportēt taisni uz Zilupi, viņu nojauktās robežas vietā, mums jaunu ceļot. Par to, ka turpmāk nevienam nebūs jāmaksā nodokļi, jo katrs atradīs objektīvus iemeslus, lai tos noprotestētu. Par to ķīviņu, kas nu sāksies četru saturiski vienādo lielo laikrakstu starpā, kas stāv un stāvēs uz dzelzsbetonīga antikomunisma pamatiem. Tas nu manām patriotiskajām ausīm ir par daudz, un es nolieku klausuli. Grūtos brīžos palīdz dziesmas. Es pilnā balsī sāku „Mēs kungi nu esam”, bet tālāk par pirmo frāzi netieku. Galvā rīmējas „Atmodas” redaktores spārnotais teiciens „Es sitīšos līdz galam”, kas, to laikraksta ievadvirsrakstā izlasot, manī uzjundīja zēnībā klaigāto bezkaunīgo pantiņu par to, ka sisties nav grēks, jo tas esot mīlestības spēks. Nekādi nevaru to izdzīt no galvas. Jo gars man ir labprātīgs, bet miesa vāja.

P. A. Kalns. Pārmaiņu laika skicītes

Publikācija sagatavoja Alma Zusāne

PAGRIEZIENS

Dzīve rit savās iebrauktās sliedēs. Cilvēki strādā, bērni mācās, vēl nevienam nenāk ne prātā, ka varētu būt citādi. Pēc lauksaimniecības tehnikuma beigšanas, kad saņēmu ekonomistes diplomu, paspēju apprecēties, strādāt, audzināt bērnus un nu, lūk, pienācis 1990. gads, kad es neklātienē absolvēšu EVU Filoloģijas fakultātes Žurnālistikas nodaļu. Vēl tik tāds nieks kā prakse. Bet nu jau pāris gadus jaušams tāds kā saspringums cilvēku attiecībās, arvien vairāk laikrakstu slejās tiek risināti vēsturiski jautājumi. Sarodas aktīvisti, ka mudž, rīko sapulces.

Aizgāju uz Tautas frontes dibināšanas sapulci, klausījos runās un jutu, ka nē, kaut kas te nav tīrs. Sagatavotas anketas — jā, desmitiem roku sniedzas pēc tām un steidzīgi raksta, lūdz uzņemt Tautas frontes rindās. Bet es esmu Komunistiskās partijas biedre, jā. esmu bijusi reizēm kritiski noskaņota, bet... Sēžu un vēroju apkārt notiekošo un jau zinu, ka nepiedalīšos.

Pēc gadiem man augļkopības nozares sievas, ar kurām savulaik strādāju kopā, teiks — kā tu toreiz zināji, ka tā notiks? Tu teici, mēs neticējām, un tagad tik bieži parto jādomā. Ko es teicu toreiz — neatceros, bet savās prognozēs tātad nekļūdījos.

Bet atgriezīsimies pie manas prakses. Jau prakses grāmatiņa izdota, jau rajona laikraksta redakcijas nosaukums tajā. Un nevēlēšanās turp iet, jo pēdējā laikā man tik ļoti nepatīk tās dubļu straumes, kas tur gāžas. It kā jaunas un taisnīgākas iekārtas vārdā. Ļaudis staigā kā noreibuši, acis mirdz, vairs darbi nav prātā, vien sanākšanas, runāšanas, rezolūcijas un uzsaukumi.

Un tad vienā dienā mani sameklē partijas veterāns Kārlis Krauze. Kas viņam pateicis par mani nezinu - piedāvājums nāk pēkšņi, bet laikā un vietā. Kopš no laikraksta „Cīņa” aizgājuši „neatkarīgie” žurnālisti, „Ciņa” meklē papildspēkus. Tikai trakais varētu bāzt galvu cilpā - atbalstīt uzskatus, kuriem uzbrukt gatavs teju vai ikviens. Es esmu tā trakā. Es zinu, ka tas ir mans dzīves redzējums, es zinu, ka nepieņemšu melus, kas biezā slānī līst uz informāciju gaidošām ļaužu masām. Es cinīšos. Tāpat kā reiz komjaunietis Kārlis Krauze, kurš ar velosipēdu devās līdzi Sarkanajai armijai.

Redakcija Preses nama telpās sagaida viesmīlīgi. Mana saskare vairāk ir ar Osvaldu Maču, Ziedoni Banku, Larisu Lāviņu, Maldu Kvīti, Laimoni Sedolu — ar viņiem kopā būs lemts vēl daudz sāls pudu apēst.

Bet tajā brīdī redakcija saņēmusi datorus. Jauna, nepierasta lieta. Kaislīgais šahists Osvalds Mačs jau paspējis novērtēt arī šajā jomā sniegtās datora iespējas. Citiem vēl neierasta jaunā tehnoloģija.

Vēlāk es iepazīšos ar Artūru Kalniņu, Ilmāru Ivertu, Pāvelu Cerkovski, Austru Roni, ar fotogrāfu Gleizeru.

Artūrs stāstīja, ka savas atmiņas un pārdomas nodevis mazdēlam kā liecibu nākotnei. Tik ļoti vēlētos izlasīt šīs piezīmes tai nākotnei, kas tagad pienākusi. Bet mazdēlu nepazīstu un, šķiet, ka atmiņas dus vien turpat, kur ierakstītas.

MĀLPILS DĀLIJAS

Virsrakstu es biju jau izdomājusi, bet rakstu nepaspēju uzrakstīt, kad ’’Cīņa" tika aizliegta. Tajā Latvijā, kas sevi deklarēja par demokrātisku. Mālpils dālijas saulainajā augusta dienā krāsainiem Smaidiem sagaidīja pie katras mājas. Skatiens kavējās pie tām, prātam atelpu dodot. 1991. gada augusts. Nenoteiktība, trauksme, bailes. Saimniecības vadītājs stāsta par ekonomiku Pierigā, ar jaunajiem pavērsieniem ir apmierināts. Lauku brigāde? Nē, tie nav nekādi balsti laukiem. Traktoristi — tie gan, tiem gods un slava! Un visi tagad par pajām privatizē kopīpašumu. Visi cer uz gaišu nākotni.

Mālpils dālijas. Un tagad es rudeņos aizdomājos — kā dzīvo ļaudis Mālpilī, tajās mājiņās, kur toreiz tik priecīgi un nomierinoši ziedēja dālijas? Vai vēl joprojām rudeņos zied?

APSTĀDINĀTI MIRKĻI

Tāda dīvaina sajūta pārņem, kad esmu iekāpusi trolejbusā un Larisa Lāviņā ārpusē māj ar roku. It kā tas mirklis aicinātu sevi atcerēties. Mēs bijām iegrimušas filozofiskās sarunās, varbūt tāpēc?

Un tad — notikumi risinās strauji. „Cīņa” tiek slēgta. Tukumā partijas rajona komitejas izkārtni pie ēkas noņem — un labi, ka ne karstasinīgie tautfrontieši, bet mēreni noskaņots darbinieks, labi, ka ne ar urravām pasniedz pirmajam sekretāram Vladislavam K.

Šodien tiesa. Juridiskus pantus var piemeklēt vienmēr. Nu irtā reize, kad savām acīm un ausīm par to pārliecinos. Ja un tā, sakarā ar... un

„Cīņa” tiek slēgta un aizliegta. „Ne jau pirmo reizi...” kāds saka.

Vēl nevar noticēt. Arā tik jauka rudens diena. Bezvējā lēni krīt zeltītas lapas un klājas uz ietves.

„Mēs esam „brīvās” Latvijas pirmie bezdarbnieki,” kāds pajoko.

Mēs nepazudīsim, katram jau ir kas padomā, bet fotogrāfijai no vēsturiskā brīža ir jātop. Fotogrāfs nostāda mūs uz kāpnēm pie tiesas nama durvīm, kur skatāms tiesas nosaukums, un - „smaidiet!” Vai smaidījām - diez vai, bet palikusi prātā šī duālā sajūta - rēna, saulaina vēla rudens diena un jaunās varas izrēķināšanās ar citu patiesību paudēju avizi. Demokrātija?

Uz bridi apstājies laiks — kad stāvam uz kāpnēm. Bet varbūt tas rit paralēli un apvieno mūs ar „Cīņas” iepriekšējo redaktoru un korespondentu sajūtām šādos brīžos. Laiks rit, nekur jau viņš nepaliks, bet cilvēku tikumi paliektie paši. Gan humānisms, gatavība ziedoties līdzcilvēku labā, gan zvēriskums, alkatība...

.

PASTĀVĪGAIS KORESPONDENTS

Darba līgumā ieraksts - 1990, gada 1. augusts. Esmu Cīņas" korespondente Rīgas, Jelgavas un Tukuma rajonos. Ieplānoju, cik bieži apmeklēt attiecīgos rajonus, to partijas rajonu komitejas. Turienes darbinieki pazīst vietējos ļaudis, apstākļus, notikumus, ko vērts aprakstīt,

Tukuma partijas rajona komitejas pirmais sekretārs pēc „neatkarīgo komunistu" demarša VKrūrniņš un daži tehniskie darbinieki jau ir kā pēdējie mohikāņi plašajā ēkā, kurā pamazām vien vācas iekšā jaundibinātie kooperatīvi un privātās iniciatīvas apžilbinātie uzņēmēji. Nu tik būs, nu tik dzīvos, tirgosies un pelnīs,

Jelgavas partijas rajona komitejā vēl ir rosība. Pēc šiem gadiem prātā vien atmiņu drumslas, Vilma teica, ka šādos juku laikos galvenais ir ģimene, visiem kopā turēties. Pabrīnījos toreiz-vai tas būtu tik svarīgu' Līvija - sieviete vēl. jaunos gados tumšiem matiem, trausla, emocionāla. Tādu viņu ik reizes redzu iīdz kādā no nākošajām reizēm atbraukusi skatos viņā un nesaprotu - kas mainījies"' It kā tā pati, un tomēr ne. Līdz viņa pati sāk stāstīt un tad es aptveru - tās smalkās sudraba stīdziņas matos - sirmi mati nedēļas laikā. Esot atbraukuši radinieki un tad runājuši pārmetuši, kauninājuši - nu kā viņa latviete būdama joprojām strādā partijas rajona komitejā"' Un tad es iecerēju rakstu -„Smalkas sudraba stīdziņas", diemžēl, nepaguvu.

Kazilaajevs Sensācija. Kazaka sejas vaibsti un perfekti tīra latviešu valoda. Tomēr tā ir tikai ārējā fasāde kas būtībā ir mazsvarīga. Kazaka un latvietes dēls, kurš uzaudzis Latvijā. Viņš absolvējis Vilnas Augstāko partijas skolu apbur klausītājus ar filozofisku pasaules tvērienu. Spēj vien klausīties un sekot domai. Bet doma suģestē. Par to, ka cilvēkam ilgstoši stāstot vienu un to pašu viņš tam noticēs - absolūti un galīgi. Ja deviņdesmit deviņas reizes teiks - mērkaķis, simtajā reizē viņš sevi par tādu uzskatīs. Es vēl. tikai klausos es nezinu ka nākotnē pieredzēšu šo neaptverami masīvo masu smadzeņu skalošanas ofensīvu. Sākot jau ar reklāmas kampaņām, ar priekšvēlēšanu solījumiem, ar masu mediju spiedienu, TV šoviem un citādiem meliem, meliem, meliem.

„Izsalcis cilvēks nekad nebūs labs!" - saka Kazibajevs. Es viņu apstrīdu.

„Tā taču nav, paši nabadzīgākie ļaudis ir vissirsnīgākie", esmu pārliecināta par savu taisnību.

„Bet visbriesmīgākais ir garīgais izsalkums. Un tas piemeklē tieši bagātos. Viņi jūt, ka kaut kādā savas personības šķautnē ir nabagi un grib kompensēt to ar visiem iespējamiem līdzekļiem, upurējot savu līdzcilvēku pašcieņu un tiesības."

Un atkal no šodienas pozīcijām vērojot, es redzu, kādas mūsu valsts elitei slāpes pēc ievērības, kāda izrādīšanās un kāds seklums valda „smalko aprindu hronikās" - dzeltenās preses žurnālos, TV raidījumos. Un lasītājs tiek mērķtiecīgi tam gatavots, jo tāds - truls, paklausīgs, elitei glaimojošs, to dievinošs un nedomājošs ir tik izdevīgs varai! Bet svarīgākā atziņa - ne nauda, ne vara tomēr nedod to gaidīto dzīves

jēgu un harmoniju. Tomēr, par varītēm naudas un tirgus attiecības tiek reklamētas uztieptas un mācītas pat no bērnudārza vecuma.

2013. gada Miķeļdienas sarīkojums vienā no Jūrmalas bērnudārziem. Audzinātāja četrgadīgo bērnu grupiņā iecerējusi tirgošanos -katrs lai aiznes kādu nieku un pa santīmiem varēšot pārdot kādam citam bērnam. Amandiņai māte mugursomā ielikusi skaisti iesaiņotas konfektes. Amanda somu no muguras nost neņem un no rokām ne-izlaiž. Un ne prātā viņai nenāk tirgoties. Jo tās taču ir viņas konfektes.

Vai ir ētiski bērniem, kas tikko iemācījušies runāt, jau uztiept naudas attiecības, no kurām tik un tā viņiem nepaglābties turpmākajā mūžā?

Bet atgriezīsimies Jelgavā 1990. gada rudenī, pie Kazibajeva.

„Marksisms ir vishumānākā, vislieliskākā ideoloģija, uzskatu un sabiedrības pārvaldes sistēma!"

„Bet demokrātija...?"

„Demokrātija ir politikas režīms, kur augstākā vara pieder tautai. Pēc marksisma katrs cilvēks ir brīvs savos spriedumos, rīcībā un atbildībā. Garīgi bagāts un nepārtrauktā izaugsmes un pilnveidošanās

procesā esošs cilvēks."

Un tad es atceros kādu citu tēzi -

„Komunisms kā ideja ir vislieliskākais, tikai cilvēki nav tā cienīgi."

Saskan, lego klucīši sagulst pa vietām. Ne velti sociālisma cēlāju morāles kodekss ir tik līdzīgs kristīgās reliģijas baušļiem. Cilvēks kā vērtība. Cilvēks ir galvenais. Nevis nauda un tirgus attiecības, nevis cilvēks kā prece, kā ritentiņš - nenozīmīgs un mazsvarīgs.

Kādā citā reizē viņš dalījās iespaidos, ko bija guvis pēc sarunas ar kosnrionautu. Kāda eksistenciāla vientulība tur augšā, un ar kādu paāt-rinājumu darbojas domas!

... Un tad sākās „neatkarīgās" Latvijas laiki. „Cīņa” bija aizliegta, vienīgo „patiesību" sludināja visādu kalibru prese, uzņēmēji klausījās „veiksmes stāstos" par brīvo iniciatīvu, dibināja uzņēmumus un maksāja reketieriem. Kādā reizē kopīgam paziņam jautāju, ko dara Kazibajevs. Esot aizbraucis uz ezeru bļitkot un tur gājis bojā, glābjot draugu.

Alma Zusāne „CĪŅA" MANĀ DZĪVĒ

Tas bija 1959. gads. Baltkrievijas Valsts universitātē Minskā studēju žurnālistiku un mana diplomdarba tēma saucās: ..Cīņa” un Latvijas proletariāta kustība 1904.-1905. gadā". Ar universitātes gādību saņēmu atļauju izmantot LPSR Valsts arhīva krājumus un manās rokās nonāca šā vēsturiskā laikraksta sākumposma komplekti. Divas nedēļas dzīvoju pusgadsimtu senu notikumu pārņemta, un grūti izteikt vārdos to savdabīgo dvēseles satraukumu kādā atrados. Dziļā cieņa, kāda man tolaik radās pret „Cīņu", saglabājās visos vēlāk presē nostrādātajos gados.

Pagāja četri gadu desmiti un dzīve atkal man satuvināja ar „Cīņu", nu jau tās vēsturiskā ceļa beigu posmā.

...Preses nams. Prestižais 4. stāvs - republikas lielākā laikraksta „Cīņa" štābs. Latvijas labākā avīze, ko gatavoja labākie žurnālisti. Uzvārdi, uzvārdi uzvārdi... Ar ordeņiem un medaļām apbalvoti, iespaidīgu publikāciju, aprakstu un stāstu krājumu autori. Lasīti, atzīti, cienīti... Gandrīz vai katrs žurnālists uzskatīja par goda lietu kļūt par „Cīņas" korespondentu, redakcijas darbinieku. Savukārt tie, kuri strādāja šajā kolektīvā, varēja justies, un droši vien arī jutās, kā Dieva izredzētie.

Man neiznāca strādāt „Cīņā" tās ziedu laikos. Fs nokļuvu redakcijā tās traģiskās sagrāves dienās. Sagrāve bija šā vārda tiešā un ārkārtīgi rūgtā nozīmē. Šo sagrāvi īstenoja pats redakcijas kolektīvs un izdarīja to komunistiskās ideoloģijas nodevības vārdā. Gluži kā ierindā „Cīņas" žurnālisti pameta redakciju, pēcāk to publiski gānot un dubļiem apmētājot.

Dzīves patiesības vārdā pasvītrosim: redakciju sagrāva ne jau kādi tur .sliktie tēvoči” nezin no kurienes, no ielas ienākušie, bet pašu ļaudis, tie, kuri daudzu gadu garumā paši bija aktīvi kalpojuši jau pieminētajai komunistiskajai ideoloģijai, cītīgi un uzticīgi daudzu gadu garumā pelnot tur iztiku, saņemot ordeņus, medaļas, goda nosaukumus, naudas prēmijas un citus labumus - ar definējumu „par panākumiem padomju īstenības un komunisma celtniecības radošā apgaismošanā". Tie paši, kas, gozējoties tautas cieņas, atzinības un uzticības spo-zmē, cienīgi gaidīja, kad, darba stāžu beidzot, atbilstoši ieņemamajiem amatiem un goda nosaukumiem saņems personālās pensijas.

Nomācošāku ainu man dzīvē nav nācies redzēt: Preses nama ceturtā stāva gaiteņos un kabinetos kaudzēm mētājās sa-pluinīti manuskripti, „Cīņas" daudzu gadu gājumu iesējumi, dažādi redakcijas iekšējie dokumenti. Taču visvairāk mani satrieca no kartotēkas kastītēm izbārstīto „Cīņas" lasītāju vēstuļu gūzma. Savulaik katru redakcijā saņemto vēstuli iegrāmatoja, sistematizēja atbilstoši tematikai un (ģeogrāfijai katrai bija sava reģistrācijas kartīte, lai vajadzības gadījumā vieglāk varētu sameklēt.

Tas viss tika saudzīgi glabāts.

Nu šīs vēstules kļuvušas nevajadzīgas un kājām bradātas gulēja uz grīdas iespējams, tīši ar netīru apavu zolēm apzīmogotas.

Taču „Cīņa" noturējās. Par spīti savu labi baroto žurnālistu nodevībai. Redakcijā sāka strādāt jauni ļaudis kas nespēja samierināties ar šādu laikraksta likteni laikraksta kurš kopš 1904. gada dažādu režīmu apstākļos bija apliecinājis savu dzīvotspēju. Sākumā trīs, pieci, divpadsmit, bet jau pēc pāris nedēļām redakcijā strādāja vairāk nekā trīsdesmit darbinieku. Laikraksts dzīvoja, laikraksts iznāca. Tieši šajā kritiskajā laikā tapa pirmais redakcijas jaunizveidotajā datoru centrā saplānotais numurs.

Taču jaunie „pasaules varenie" negribēja un nespēja samierināties ar to, ka „Cīņa" arvien ir dzīvotspējīga. Neizdevās nogalināt laikrakstu ar iepriekšējās redakcijas demonstratīvo demaršu - meklēja ietekmīgākus līdzekļus. Un atrada - lai apklusinātu „Cīņu", politiskos centienus pastiprināja ar juridisko bāzi: laikrakstu slēdza ar tiesas lēmumu.

Tas pat nebija farss, bet gan gaužam nožēlojams inscenējums. Tiesas sēdē par galveno apsūdzētāju uzstājās bijušais Latvijas Komunistiskās partijas Propagandas nodaļas preses sektora vadītājs Rudolfs Dundurs... Nu kas gan var būt vēl smieklīgāks un absurdāks?! Tautas tiesnesis - disciplinēts cilvēks būdams, pasludināja spriedumu: laikrakstu slēgt. Ko varēja sagaidīt no tiesneša, ja slēgt „Cīņu" pieprasīja pats partijas preses kurators?

Lai ko arī mūsdienās un nākotnē runātu personas, kas piedalījās „Cīņas" sagrāvē un tās iznākšanas juridiskajā aizliegšanā notika tas,

kas notika: viņi nokāva, iznīcināja Eiropā vecāko strādnieku tautas laikrakstu, līdz ar to uz laiku laikiem ierakstīja vēsturē savu vārdu. Jājautā vienīgi: ar kādu zīmi? Vēsturē tādu ir divas - plus un mīnus zīme. Izvēle nav plaša, toties skaidra, acīmredzama.

Piedod viņiem, „Cīņa"! Nožēlojamā prāta aklumā, „dziesmotās revolūcijas" eiforijā šie cilvēki nodeva tevi, tavus tēvus-dibinātājus (Raini, P.Stučku, u.c.), tavus autorus, izdevējus, lasītājus kopš 1904. gada. Piedod viņiem, „Cīņa", jo tā ir nevis viņu vaina, bet viņu nelaime, ka viņiem nav dota cieņas izjūta pret savas valsts vēsturi, pret savu tautu. Piedod viņiem, „Cīņa", jo savā primitīvismā viņi uzskatīja, ka var nesodīti pārsvītrot pagātni, samīdīt, aizslaucīt, aizmirst. Liktenīgi maldi.

Bija laiks, kad Latvijas avīžnieki dižojās ar faktu, ka mūsu „Cīņa" ir par dažiem mēnešiem vecāka nekā franču „Humanite", Tikai par dažiem mēnešiem, tomēr vecāka... Tagad vecāka ir „Humanite".

Bet „Cīņa" taču 2004.gada martā būtu varējusi svinēt savu gadsimta j u b 11 ej u.

Austra Rone,

..Cīņas" redaktora vietniece 1991. gadā no „Latvijas Sociālists", 2004. gads, marts

.

MANA CĪŅA

Pirmais ieraksts manā darba grāmatiņā: „1990. gada 01. augustā. Pirms iestāšanās darbā laikrakstā „Cīņa" algotu darbu nav strādājusi. Pieņemta darbā par tehnisko sekretāri".

Piektais ieraksts izskatās šādi: „1991. gada 10. oktobrī. Atbrīvota no darba sakarā ar redakcijas likvidāciju pēc DLK 33. panta 1. punkta.".

Starp šiem datumiem bija vēl trīs ieraksti par pārcelšanu citos amatos un 435 dienas ļoti interesantas dzīves.

Biju trešās klases skolniece, kad mūsu klases audzinātāja sākoties pirmajai stundai, ar asarām acīs paziņoja, ka ir nomiris F’SRS Komunistiskās partijas ģenerālsekretārs L. Brežņevs un aicināja pieminēt viņu ar klusuma brīdi.

Man tas, taisnību sakot, likās dīvaini jo visiem bija pilnīgi skaidrs, ka šis cilvēks drīz aizies, mājās „virtuves" sarunās šo brīdi pat gaidīja, jo valsts politikas un ekonomikas stagnācija stipri sarežģīja ikdienas dzīvi.

Pēc Brežņeva bērēm kuras mēs skatījāmies pa televizoru vecāmāte klusi bet strikti teica - vismaz apglabāt varēja kā cilvēku - mest zārku kapā gan ir nesmuki.

Ar šo brīdi sākās jauns Padomju Savienības attīstības posms - ceļš uz beigām. Bija Andropovs kurš mēģināja savaldīt un sakārtot izlaidušos, korumpēto sabiedrību. „Lidoja" atbildīgo darbinieku galvas uz kādu neilgu brīdi vis sastinga gaidot, cik ilgi tas turpināsies bet viss beidzās diezgan ātri. Ievēlēja jaunu vecākās paaudzes pārstāvi. Droši vien vēloties atgriezties pie virzības pa bezrūpīgu ceļu uz gaišo nākotni. Bet Čerņenko cienījamais vecums neļāva pilnvērtīgi vadīt šo milzīgo valsti... tad arī nāca Gorbačovs ar „perestrojku" un kooperatīviem. Sākās visatļautības un bezatbildības laikmets. Visus šos gadus es apmeklēju skolu kals mācījos, lasīju grāmatas, gāju uz kino un teātru izrādēm. Mēs dzīvojām plašā dzīvoklī pilsētas centrā un mājās regu-[āri notika dažādas svinības, ciemos nāca mammas kolēģi žurnālisti, viesojās ģimenes radi un draugi no visas Padomju Savienības teritorijas. Man bija iespēja dzirdēt dažādu cilvēku sarunas un viedokļus par notiekošo sabiedrībā, kultūrā un politikā.

Es zināju, ka zagt, melot un darīt kādam pāri ir slikti, bet godīgi strādāt un palīdzēt grūtībās nonākušiem ir labi.

Deviņdesmitā gada janvārī uzrakstīju iesniegumu Rīgas Kirova rajona Izglītības nodaļai ar lūgumu atļaut neapmeklēt skolu - tobrīd mācījos devītajā klasē bet sapratu ka ar visām inter un tautas frontēm, kas „karoja" skolotāju stabā nekādas mācības nenotiks.Tā es pametu vidusskolu. Mamma strādāja LKP Centrālajā Komitejā. Vienu vasaras rītu viņa man piezvanīja un teica: „Atbrauc man palīdzēt. Man darba uzdevumā nosūtīja uz „Cīņu", bet šeit viss ir tukšs, izdemolēts, un man ir bail". Protamas es ielecu trolejbusā un skrēju uz Preses namu palīdzēt mammai.

Ceturtā stāva telpas tiešām izskatījās drūmu: tukši, nesakārtot kabineti, papīri uz grīdas nevīžīgi izvietotas mēbeles. Varēja redzēt, ka no šīm telpām bēguši prom ar vēlmi savākt visu kaut cik vērtīgu un aiz sevis neatstāt neko lietojamu, neko tādu ko pēc tam varētu kārtīgi izmantot - „aiz mums kaut vai plūdi". Tā rīkojas tikai mežoņi. Mani mācīja ejot ārā no telpas vienmēr paskatīties, ko esmu aiz sevis atstājusi. Sanāca ka šis vēstījums skaidri parādīja aizgājušo žurnālistu attieksmi pret lasītājiem un pret cilvēkiem, kuri nāks viņiem kalpot, tātad, pret mums. Aizgājušā kolektīva pārstāvjus man vairākkārt nācās sastapt Preses namā. Liftā vai gaiteņos vienmēr no viņu puses bija jūtams tāds nicinoša izaicinājuma gars - „Paskatīsimies, kā jums tur klāsies", „Redzēsiet vēl!" „Mēs jums parādīsim, kā vērti esat". Bet mēs, savukārt, šo izaicinājumu pieņēmām un ar katru darba dienu pierādījām, ka varam un darām un arī darīsim, ko varēsim.

Tagad es saprotu, ka tas bija mans, sešpadsmitgadīgas meitenes, situācijas vērtējums. Es piedzimu un uzaugu pozitīvā gaisotnē, mīlestības un stabilitātes pasaulē, izglītības un cieņas gaisotnē, kuru, likās, nekas nevar mainīt.

Katra diena tika pavadīta ar „Cīņu". Es ātri apguvu dažādas iemaņas - sākumā iemācījos drukāt autoru manuskriptus uz vecās mehāniskās rakstāmmašīnas. Vajadzēja izprast dažādus rokrakstus un uzreiz drukāt bez kļūdām - manis nodrukātos materiālus lasīja redaktors un pēc tam tipogrāfijā salika burtlicis - avīzi drukāja uz milzīgām iespiedmašīnām augstspiedē.

Es atbildēju uz lasītāju telefona zvaniem vārīju kafiju apmeklētājiem, zvanīju uz hidrometeoroloģijas centru un pierakstīju gaidāmos laika apstākļus... Pirmās darba nedēļas likās grūtas, jo sākumā redakcijā tiešām bija tikai daži cilvēki. Darba stundas neviens neskaitīja -ikdienas izdevumam jā iznāk katru dienu neatkarīgi no tā, cik cilvēku strādā pie sagatavošanas. Ar katru dienu darbinieku skaits pieauga. Nāca gan tehniskais personāls, gan sekretariāts, korektores mašīnrakstītājas, darbiniek vēstuļu nodaļā priekšplāna - radošie spēki. Žurnālist ļoti intensīvi strādāja - avīzes slejas katru dienu vajadzēja piepildīt ar saturu katru dienu bija jāpievērš sabiedrības uzmanība svarīgiem un aktuāliem dzīves jautājumiem. Jāsaka, tādu jautājumu kļuva aizvien vairāk.

Tajā laikā tika izpostīta un izlaupīta milzīgas valsts saimniecība. Avīzē varēja izlasīt, kas sekos aiz šādas rīcības. Lasītāju bija daudz, un tie dzīvoja līdzi publikācijām, piekrita vai oponēja. Es to zinu, jo regulāri atbildēju uz telefona zvaniem. Dzirdēju daudz pateicības vārdu bet daudz noklausījos arī aizvainojošu un atklāti nepieklājīgu lamu vārdu. Ļoti labi varēja just, cik satraukti un nervozi ir cilvēki. Asi izpaudās psihiskās nenosvērtības lēkmes. Bet es laipni atbildēju, noklausījos, pateicos vai atvainojos, noliku klausuli un tad varēju vai nu uzsmaidīt, vai apraudāties.

Pēc dažiem mēnešiem, kad darbā pieņēma sievieti, kura labāk prata pildīt sekretāres un lietvedes pienākumus, es kļuvu par izlaidēju un tā mana dzīve saistījās ar poligrāfiju. Sākumā skrēju uz tipogrāfiju ar rakstiem un attēliem un atpakaļ nesu lasīt saliktās slejas, tad ar slejām skrēju uz montāžu un beidzu savu darbu pie milzīgas, divus stāvus augstas „Rondoset” iespiedmašīnas, kur drukāja mūsu avīzi.

Tehnoloģijas attīstījās - redakcijā parādījās datori. Mašīnrakstītājas apguva jaunu - datora operatora profesiju. Un, ja jau tekstus sāka ievadīt datorā, tad arī maketu izgatavoja elektroniski. Tā „Cīņa" pārgāja no augstspiedes uz tradicionālā ofseta drukas veidu.

Es sēdēju blakus maketētajam un mācījos. Pēc dažām nedēļām man ļāva pamēģināt pielietot iegūtās zināšanas. Drīz jau sāku maketēt pati un pēc pāris mēnešiem apmācīju maketēt kolēģi, lai viņa varētu strādāt paralēli ar mani vai manā vietā, ja būs tāda nepieciešamība.

Iegūtās darba iemaņas „baroja" mani ilgus gadus. Protams, datorsistēmas attīstījās, parādījās jaunas programmas. Es tās apguvu un turpināju strādāt, jo uz pamatiem, kas bija ielikti, strādājot „Cīņā", varēja celt lielu un skaistu māju.

Nekad mūžā man vairs nav nācies strādāt tik saliedētā augstu profesionāļu kolektīvā, kur katrs tik labi prata savu darbu un tik skaidri apzinājās savus pienākumus, ka pat neradās doma par vilcināšanos vai neizpildītu darbu. Korespondenti strādāja rajonos un galvaspilsētā, pildot vadības uzdevumus, rakstīja dienām un naktīm, operatīvi atgādāja uzrakstīto.Tehniskais personāls darīja savu darbu - datoru centrā teksti tika ievadīti, sekretariāts gatavoja maketu un pēc tā es veidoju avīzes elektronisko versiju. Un tā katru dienu. Jāsaka, ka darbs ikdienas avīzē ir ļoti savdabīgs. Vēlāk esmu strādājusi gan nedēļas, gan mēneša izdevumos un salīdzinājumā ar šo, pirmo darba vietu, varētu teikt, ka pārējās viss nekustīgi stāvēja uz vietas. Diennakts un mēneša cikliem ir pārāk dažāds garums. Pārāk atšķirīga emociju un izjūtu intensitāte.

Un kad vēl paralēli ikdienas darbam notiek drausmīgas, vienkārši mežonīgas lietas - apšaudes un puči, kad tipogrāfijas personāls pamet darba telpas, graujot savas darba iekārtas ar āmuriem, lai citi nevarētu uz tām strādāt, kad uz darbu jānāk caur teležurnālistu pūli, kuri filmē visus, kas iet iekšā „ļauno komunistu propagandas midzenī," kad teritorijā patrulējošam milicijas bataljona karavīram no nenoskaidrota stāva balkona uz galvas nomet metāla caurules gabalu, saproti, ka strādā laikam atbilstošā izdevumā ar bagātu vēsturi, ar pamata ideju, kas tika ielikta pašā „Cīņas" sākumā un tika realizēta gadu desmitiem - informēt tautiešus par notiekošā apstākļiem un būtību, aicināt aizstāvēt sevi un savas intereses, neļaut ar necieņu izturēties pret savu viedokli un savu darbu.

Kādu brīdi pēc „Cīņas" slēgšanas nezināju, ko darīt. Domāju, ka dzīve ir galīgi bezjēdzīga ja cīņu gar taisnību un godu var bez komentāriem aizliegt ar „pagasta tiesas" spriedumu. Apkārtējos apmuļķo, maldina ar rožainiem rietumu ganību laukiem bet ne pusvārda nepasaka par to ka nebūs kur un par ko dzīvot. Pārdomas bija smagas bet tad es sapratu ka „Cīņa" tomēr man kaut ko ir iemācījusi...

Tāpat kā divdesmit gadus atpakaļ, zinu ka zagt, melot un darīt kādam pāri ir slikti, bet godīgi strādāt un palīdzēt grūtībās nonākušiem ir labi. Māku daudz un kala strādāt. Ar nadzīgu cieņu un neizmērojamu pateicību atceros „Cīņas" kolēģus, kas man iemācīja vienmēr domāt, vienmēr mācīties un nekad nepadoties.

Jeļena Kuzmma „Cīņas" maketētāja līdz pēdējam numuram

„CĪŅAI" ATĻĀVA KLUSĒT

„Mums atļauts klusēt. Kāda brīvība vēl ir niecīgāka ? ”

Seneka

1991.gada 23. augusta priekšpusdiena, kad pa Vanšu tiltu gāju uz Pārdaugavu.

Pirms neilga brīža LKP Centrālās komitejas zālē A. Rubiks atvadījās no partijas darbiniekiem un žurnālistiem. Drīz pēc tam sekoja iebrukums Centrālkomitejas ēkā A. Rubika arests, automašīnu un citu vērtību izlaupīšana. Kā vēlāk izrādījās, privatizācijas celmlauži jau iemēģināja roku. Par LKP CK vērtību pazušanu bez pēdām vēlāk ziņoja (materiāli publicēti oficiālajā laikrakstā „Latvijas Vēstnesis")

0. Kosta nda.

Bet es jau to un vēl daudz ko citu nevarēju zināt, kad no Vanšu tilta vēroju atvasaru un atcerējos pēdējās dienas un notikumus. Laiks bija pagājis, gatavojot kārtējos „CĪŅAS" numurus, kaut avīzes slēgšanas melnie mākoņi jau bija drūmi savilkušies Latvijas politiskajā apvārsnī.

Veiklie politklaidoņi, kuri savas gaitas turpina šobaltdien, jau bija paspējuši no Komunistiskās partijas „aizšļūkt pa diegu". Kā tas kinokomēdijas personāžs, kurš apgalvoja, ka galvenais ir laikā pazust kokos. Vai arī kā Dreslera apcerētais Slīmests:

Slīmests labo, ko var labot,

Lapās laižas, lapām čabot.

Redakcijā skanēja telefona zvani, ar redakcijas darbiniekiem runāja gan labvēļi gan virspusē uzpeldējušie melnsimtnieki. Pēdējie sevi bez jebkādas kautrēšanās pasludināja par „gaišajiem spēkiem", un mūs -kā gan citādi!? - par tumšajiem spēkiem. Tas bija traģikomiski. Atlika tikai paironizēt - kā tad jūs, gaišos spēkus, pamanīs, ja nebūs „turn-šo"!? Tika vēlāk gan izrādījās, ka „gaišie" bija tie, kas nežēlīgi un ciniski nopostīja Latvijas tautsaimniecību būtībā Latvijas sabiedrības eksistences pamatus. Par to ikviens var pārliecināties, kaut cik iedziļinoties apkārtnē, kur pat aklais nevar neredzēt sabrukumu.

Tajās dienās izjutām žurnālistu pastiprinātu interesei. Kur gadījušies kur ne Preses nama priekštelpā vienā no pēdējām dienām ja nams Preses nama sagrābšanas parādījās somu televīzijas žurnālistu grupa - kur о moris? Kā man to bija zināt? Šādi jautājumi neietilpa žurnālista kompetencē.

Dienu pirms avīzes aizliegšanas Preses namā ieradās Latvijas Televīzijas filmēšanas grupa. Žurnāliste, gatavojot interviju iztaujāja mūs, „CĪŅAS" žurnālistus.

- Ko iesāksiet, ja laikrakstu slēgs?

Teicu ka nav jau pirmo reizi, taču piebildu ka tas nebūtu demokrātiski, un tuvojas preses izdevumu parakstīšanās sākums aicināju parakstīties uz „CĪŅU".

Meitene kas vilka kabeļus nosmīnēja...

Man soļojot pa tiltu pēkšņi garām aizjoņoja ugunsdzēsēju mašīnas un iegriezās pie Preses nama. Dīvaini nodomāju kas gan lēcies? Vēlā к runāja ka D. Ivāns, kas toreiz vadījis Augstākās Padomes plenārsēdi, to pārtraucis un paziņojis par ugunsgrēku Preses namā. Trolejbusa pieturā slaistījās daži īpatņi ar bezgala izteiksmīgiem varavīksnes krāsas cleguntiņieim un izcili krāšņiem bārdas sariem. Pajautāju, kas te par jampadraci? Jā, viru pa logu esot pamanījuši kaut kādu uzliesmojumu, tāpēc izsaukuši ugunsdzēsējus. Bet tie jau tina kopā šļūtenes un norūca, ka „viltus trauksme".

Nesteigsimies viltus trauksmē vainot varavīkšņotos „gaišo spēku" priekšposteņus. Delīrija lēkme paliek delīrija lēkme. Bet ko lai saka par virspusē uzpeldējušajiem politiķiem, kas - tā vismaz jādomā - būdami puslīdz skaidrā prātā, pastrādāja neskaidra prāta darbus.

Pagāja rīta puse, diena jau griezās uz otru pusi. Melnais darbs jau bija padarīts. Skaidrā vai puslīdz skaidrā prātā tika pieņemts lēmums par „CĪŅAS" slēgšanu. Man un pārējiem darba biedriem atlika tikai noslēgt darbistabas - tam gan, kā vēlāk izrādījās, nebija nozīmes. Nav tādu durvju, ko nevar atmūķēt vai uzlauzt.

Projām ejot, Preses nama foajē mani uzrunāja pazīstams radio-žurnālists, kas pirms kāda laika intervēja toreizējo informācijas daļas vadītāju Larisu Lāviņu un mani. „CĪŅA" arī ejot projām? Kas gari cits atliek, atbildēju., un nenoturējos nepiebildis:

- Interesanti, kā mūs apšaus - katru trešo vai visus pēc kārtas!? Žurnālists teica, ka pašlaik esot sarežģīts stāvoklis ar OMONU.

Laiks plūda savā ritumā. Tuvojās Saeimas vēlēšanas. Tajās piekrita balotēties arī „CĪŅAS" žurnālisti. Sekoja krimināllietu ierosināšana par

it kā nepatiesu ziņu sniegšanu Centrālajai vēlēšanu komisijai. Jo „CĪŅAS" žurnālist esot „darbojušies (!?) LKP" pēc 1991. gada 13. janvāra.

Tas viss un daudz kas cits pārdzīvots un izdzīvots. Vēsture turpinās. Un vēsturi nevienam nekad neizdosies apvest ap stūri kā to mūsdienās dažkārt dara ar tautu vēlētājiem.

Osvalds Mačs „Cīņas" redaktora vietnieks līdz pēdējam numuram

«CĪŅA» SAŅĒMA LODI STĀVUS

„Tu tā labā, tu tā sliktā, tu mans mūžs", šos Latvijā populārās dziesmas vārdus es varētu attiecināt uz „Cīņu". Uz Latvijas darba tautas, strādnieku šķiras laikrakstu, kas nāca klajā pirms 100 gadiem cariskās Krievijas laikā, un ko ar brutālu spēku nožņaudza mūsdienās 1991. gada beigās Latvijā - valstī, kur tautai esot brīvība, neatkarība un demokrātija. Dažiem patiesi ir brīvība - izzagt nesodīti valsti par miljonu miljoniem - tikai kāds tam sakars ar tautu? Ja runājam par demokrātiju darbībā, nevis kailos apgalvojumos, tad jāteic, ka Eiropā vecākā darba tautas avīze „Cīņa" viena no pirmajām dabūja izjust uz savas ādas Latvijas „demokrātijas" pātagu. 1991, gada oktobrī Rīgas Kurzemes rajona tiesā notika process pret laikrakstu un tiesnesis Žogla nolasīja spriedumu par „Cīņas" slēgšanu. Pamatu šādai rīcībai laikraksta slejās atrast nevarēja - visas publikācijas atbilda valsts likumiem, tur neviens vārds nemudināja gāzt pastāvošo iekārtu. Bet, ja vajag - kāda runa! „Cīņas" kolektīva cilvēku sejās, kas bija atnākuši noklausīties šo prāvu bija redzama visa izjūtu gamma - izbrīns, neticība, ironija, sašutums, nicinājums. Gājām visi toreiz draudzīgi pa rudenīgo Pārdaugavu zem kājām šļakstēja mitras lapas.Toreiz man likās neticami, bet tagad šķiet simboliski ka tieši visjaunākā redakcijas darbiniece sacīja: „Bet ko tad mēs citu varējām gaidīt'' Kāda valsts, tāda tiesa"...

Tā man bija pēdējā diena kopā ar „Cīņu". Kā laikraksta pēdējai redaktorei man nācās atbrīvot 65 redakcijas darbiniekus atstāt telpas Preses namā un sākt dzīvi bez „Cīņas".

Bet ienācu es „Cīņā" 1965. gadā un tā līdz pat 1 991 „ gadam bija mana vienīgā darba vieta - 26 mūža labākie gadi. Sāku strādāt lauksaimniecības nodaļā bet drīz tiku norīkota redakcijas sekretariātā par atbildīgā sekretāra vietnieci tad par atbildīgo sekretāri vēlāk par redaktora vietnieci un beigās par redaktori. Neviens lielas avīzes darba iecirknis man nav bijis svešs. Tieši - lielas avīzes jo „Cīņa" savos ziedu laikos sasniedza vairāk nekā 245 000 eksemplāru lielu metienu.

Sākot strādāt „Cīņā", pirmajos gados vēl sastapu cilvēkus kas bija „Cīņu" veidojuši pagrīdē, kas bija sēdējuši Ulmaņa cietumos, kas vēl. ārstēja karā gūtos ievainojumus.

Cīņas" žurnālist nebija ne sausiņ un īgņas, ne progresīvo domu nīdēji ne citu izdevumu cenzori kā to laiku pa laikam nācies dzirdēt no daža laba cilvēka mutes. Drīzāk jau tā runāja nepiepildītu ambīciju vai skaudības pārņemtas personas.

Jā piebilst, ka „Cīņā" vienmēr strādāja daudz gados jaunu žurnālistu. Vai nu kādam tas patīk vai nē - „Cīņa" bija vadošais un lielākais preses Izdevums Latvijā, kur strādāja sava laika labākie žurnālisti kas prata interesanti rakstīt gan par labo gan par negācijām un ļoti bieži tieši „Cīņas" publikāciju ietekmē daudz kas slikts dzīvē tika novērsts. Mums nevienam muti ciet nebāza. Tiesa gan nevienam „Cīņas" žurnālistam arī prātā nebūtu nācis lūrēt pa atslēgas caurumu citu guļamistabās intervijās demonstrēt savu paša pārgudrību iedzenot savu intervējamo stūrī, dot ciivē-kieirn neglītas iesaukas vai publicēt neestētiskus, kompromitējošus fotoattēlus.

Visus gadus „Cīņas" kolektīvs lepojās ar savas avīzes slaveno, uz marksistiskām Idejām balstīto pagātni. Tieši ar to - kad laikraksts iznācis nelegāli un kur, ar Raini, Stučku, Ļeņina rakstu speciāli „Cīņai". Tika spoži svinētas laikraksta apaļās jubilejas: 50, 60, 70, 80 gadu kopš iznākšanas. Valsts augstākie ordeņi tika piešķirti gan avīzei, gan tās darbiniekiem, lielu tiesu apbalvojumu saņēmu poligrāfiķi un tehniskie darbinieki. Jubilejas reizēs tika veidotas filmas, izdoti bukleti un rakstu krājumi, organizēta fotografēšanās „Cīņas" muzejā un redakcijā kopā ar veterāniem, viesiem dāvināja grezni izveidoto „Cīņas" pirmā numura suvenīreksemplāru.

Tā tas bija līdz 1990. g. aprīlim-maijam, kad sākās uzskatu cīņas un reāla dalīšanās Latvijas Komunistiskajā partijā. Palasot vēlreiz publikācijas par šo procesu tagad, ar laika distanci, īpaši izjūti, kāds tas bija kolektīvais ārprāts un cik savā būtībā nožēlojami. Kādi tik ļautiņi izrādās, bija iefiltrējušies Komunistiskajā partijā! Daļu komunistu līderu, kas no „pareizības" vai plīsa un klanījās Maskavai kā marionetes, pēkšņi bija pārņēmis neatkarības un savas nācijas vienreizīguma slavināšanas sindroms, citādi domājošos aplejot dubļiem no galvas līdz kājām. Tie, kas gadiem bija sēdējuši prezidijos kā svētbildes, tagad histēriski aizcirta augstā nama durvis, patētiski saukdami: „Mēs aizejam, lai paliktu ar tautu!"

Ar kādu tautu, kungi? Daži no šiem „tautas aizstāvjiem" ir darbojušies un vēl tagad darbojas Latvijas likumdevēju labajā flangā. Kā viņi ir tautu atbalstījuši un ko tautai devuši? Iespēju vecumdienas pavadīt zem klajas debess, bez medicīniskās palīdzības nomirt un fiziski vecīšiem un bērniem ciest badu? Jāatceras kārtējo reizi mūsu klasiķis: „Ak tauta, kā tu krāpta tiec!", kā arī tautas gudrība, ka „zivs sāk pūt no galvas".

Tieši tas pats notika arī „Cīņā". Tās partijas organizācija savas sekretāres R. Blaumanes un biroja vadībā sadumpojās pret savu izdevēju - Latvijas Komunistiskās partijas Centrālo komiteju un paziņoja 1990. g. 26. maija numurā, ka grib atbrīvoties no .komunistiskās ideoloģijas” un .svešas varas”. Komunisti Komunistiskās partijas CK avīzē paziņo, ka atbrīvojas no komunistiskās ideoloģijas! Vai kaut kur pasaulē ir iespējams kaut kas tāds! „Cīņas" dibinātāji, kas par to ziedoja savas dzīvības un izcieta neiespējamas mocības, kapā apgrieztos uz otriem sāniem.

Saprotams, ka izdevējs tā nebija ar mieru, tādēļ iniciatoriem nācās nodibināt citu avīzi ar neloģisku nosaukunriu „Neatkarīgā Cīņa". Avīzi bez naudas izdot nevar, tādēļ tika atrasti resursi - no apmuļķoto kolhoznieku sapelnītās naudiņas. Kad no „Neatkarīgās Cīņas" tika nomests „Cīņas" vārds un vēlāk avīze pārdota varbūt lētticīgie bijušie kolhoznieki saņēma savu naudiņa atpakaļ?...

Jaunajā „neatkarīgajā" avīzē strādāt aizgāja vecā kolektīva lielākā daļa, jo tie, kas palika „Cīņā" vai tikai grasījās to darīt, tika tā psiholoģiski apstrādāti, ka pat sunim nevajadzētu ņemt maizi no viņu rokas. Tie, kas neskrēja līdzi aizgājējiem bet arī baidījās palikt „Cīņā", atrada darbu citur.

Bet šodien mans mērķis nav iedziļināties kādas nodevības analīzē. Vienmēr būs cilvēki kas nodos miesīgu tēvu un māti nerunājot nemaz par uzskatiem, par savu pagātni, līdzgaitniekiem. Vienmēr būs cilvēki, kas neapzināsies, kur viņi strādā un kādu amatu ieņem, kādus pienākumus tas viņiem uzliek. Juku laikos ir sastopamu pat ģenerāļi, kam kabatā ir pistole, bet viru briesmu brīdī slēpjas zem galda. Un vienmēr būs cilvēki, kas kā aitu bars, pūļa psihozes dzīti, drāzīsies pakaļ viltus praviešiem, uz savām saliektajām mugurām tos, nevis sevi, ienesot paradīzē. Ne jau uz tādiem balstās pasaule. Ja tā būtu, pasaule sen būtu aizgājusi bojā.

Neskatoties uz visu, „Cīņai" izdevās gandrīz divus gadus noturēties. Tās slēgšana ir uz Latvijas „demokrātu" sirdsapziņas. Avīze negāja bojā uz ceļiem, bet stāvus.

Šodien, atzīmējot 100 gadus kopš „Cīņas" pirmā numura iznākšanas, gribējās vēlreiz domās atcerēties tās varonīgo ceļu,

Un atcerēties visus tos, kas „Cīņu" veidoja tās pēdējā, grūtā un skumjā posmā. Daži no viņiem jau ir aizsaulē. Traģiski gāja bojā mūsu „baltā puķe", kā mēs viņu mīlot saucām - informācijas dienesta vadītāja, vēlākā LR 5. Saeimas deputāte Larisa Lāviņā, Stājusi pukstēt dedzīgā, drosmīgā žurnālista Ilmāra Tverta sirds. Nav vairs mūsu vidū atbildīgās sekretāres Regīnas Udres un viņas vietnieka Vladimira Morozova, mūsu korespondentu tīkla vadītāja Pāvila Čerkovska, kā arī Artura Kalniņa, Ziedoņa Bankas, nav vairs šoferīša Gunāra,

Bet tiem kas sagaida nu jau slēgtās „Cīņas" 100 gadus, liels paldies par to, ka jūs toreiz stāvējāt kā klintis vētrā. Paldies redaktora vietniekiem Austra Rone un Osvaldam Mačam, rīkotājdirektoram Laimonim Seclolana korespondente Almai Zusānei, fotokorespondentam

Moisejam Gleizeram kas iemūžināja ne vien Latvijas dzīvi tajā periodā, bet arī pašas redakcijas iekšējās dzīves mirkļus, mūsu visu cienītajai Sandra Plokstei mūsu jaunajai audze Gitai, Lienītei Diānai, Sabīnei, Ilzei, Valijai Viktoram, Artūram. Paldies visiem, kas līdz pēdējam „Cīņas" numuram strādāja datoru centrā korektūrā paldies visiem, kas rakstīja apkopoja ziņas gatavoja komentārus, kas rajonos bija mūsu saikne ar lasītājiem paldies ārštata autoriem.

„Cīņā" mūžam paliks jūsu darba un sirds daļa.

M. Kvitē

„Cīņas" pēdējā redaktore. Pēc publikācijas avīzē „Latvijas Sociālists" 2004. gadā.

KĀ DEVIŅDESMIT PIRMAJĀ RENOVĒJA MELNO CIRKULĀRU

1991. gada augusts. Kādreizējo cara stražņiku un dragūnu gaumē aizliedza sabiedriskās organizācijas, kompartiju, preses izdevumus. „Cīņa” bija starp tiem. Sis deržimorda vardarbības akts palicis kā nenomazgājams kauna traips Latvijas vēsturē. Kaut gan tas nav ne pirmais, ne vienīgais. Pārlapojot Raiņa satīriskos sacerējumus, atradīsim ari šādu preambulu:

„Melnais cirkulārs Gluži slepeni!

Visiem kārtības nodibinātājiem

[...] Mēs sastādījām še pielikto listi par nemiernieku u.c. noziedznieku zīmēm

Liste:

par nemiernieku, sociālistu u.c. noziedznieku zīmēm

Sarkanā krāsa visādos veidos un nokrāsās aizrāda uz piederību pie nemierniekiem.

Sevišķa vērība jāpiegriež sarkaniem krekliem, šlipsēm, kaklautiem, bantltēm skolnieču bizēs, puķēm utt.

a) P i e z I m e pie piez. I.

Sarkani apakšsvārki ir līdzīgi noziedzīgi , un īsts tēvijas mīlētājs un melnsotnieks nekautrēsies pārmeklēt ikkatru sievieti pēc šim noziedzības pazīmēm.

b) P i e z I m e pie piez.I.

Līdz jaunu noteikumu izdošanai, pagaidām uz sevišķu lūgumu par to, uzticamiem zemniekiem — gruntniekiem no vietējās priekšniecības tiek atļauts turēt gaiļus ar sarkanām sekstēm, vajadzības gadījumā pat govis un zirgus ar sarkanu spalvu . Kas nav izņēmis atsevišķu atļaujas zīmi, tam visi minētie kustoņi ar nozieguma pazīmēm, lai tie nesaceltu uztraukumu vietējos iedzīvotājos un neizplatītu kaitīgu garu, tiek atņemti un nodoti stražņikiem un dragūniem priekš iznicināšanas caur nokaušanu,

svilināšanu lēnā ugunī, cepšanu un apēšanu.”

Kā liecina 1991. gada notikumu dokumenti, nav nekā jauna ne zem Saules, ne zem Mēness, kur atrodas Latvija. Un šajā Latvijā atrodas dokumenti ar visiem tālaika LPSR Augstākās Padomes sēžu materiāliem. Tur atskanēja signāls uzsākt raganu medības, pārbaudīt sieviešu apakšbrunču atbilstību likumam , pie viena sarīkot veiksmes stāstu Kompartijas un citu organizāciju īpašuma sagrābšanā.

Citāts: „Atdot visu Latvijas Komunistiskās partijas mantu tās likumīgajam [!!] īpašniekam — Latvijas tautai - un uzdot Latvijas Republikas Ministru Padomei pārņemt Latvijas Komunistiskās partijas Centrālās Komitejas ēku un izmantot to humanitāriem mērķiem. Preses namu izmantot Latvijā iznākošo laikrakstu un žurnālu iespiešanai...”

Un, pats galvenais:

„Saskaņā ar Latvijas Republikas likumu „Par presi un citiem masu informācijas līdzekļiem” Latvijas Republikas tieslietu ministram ierosināt tiesā jautājumu par to masu informācijas līdzekļu darbību, kuri savās publikācijās aicināja nepakļauties Latvijas Republikas likumiem un atbalstīja valsts apvērsuma mēģinājumu... ” (1991 .gada 23.augusta sēdes stenogramma. Rīta sēde).

Tad pēkšņi paziņojums:

„Translācija jānoslēdz visur — Augstākajā Padomē, radio un citur — , bet sekretariāts pārbauda visus pārējos mūsu prasības punktus par nepiederošu personu klātbūtni zālē. (Plenārsēde turpinās kā slēgta sēde.)”

Jo tumsas darbi nemīl dienasgaismu.

Taču sazvērnieki var nešaubīties: agrāk vai vēlāk ari vistumšākie darbi nāk gaismā. Jau ari tagad, tikai pa daļai. Kas attiecas uz preses izdevumiem, tad par tiem runāja bez kautrēšanās, kā to liecina izvilkums no Augstākās Padomes sēdes stenogrammas:

„Paravizēm. Runa ir par „Sovetskaja Latvija”, „Cīņa”, „Jedinstvo”, „Novosti Rigi un „Jūrmalas Rīts”. Arī par raidītāju „Sodružestvo”. Ir Augstākās tiesas kolēģijas lēmums apturēt šo avīžu darbību, aizzīmogot, pielikt sardzi un līdz galīgai jautājuma izlemšanai tādā veidā pagaidām atstāt...”

LATVIJAS REPUBLIKAS 5. SAEIMAS SĒDE 1994.GADA 8.SEPTEMBRĪ

Sēdi vada Latvijas Republikas 5. Saeimas priekšsēdētājs Anatolijs Gorbunovs

„Tagad daži secinājumi par Latvijas kompartijas darbības izbeigšanas gaitu un tās īpašuma pārņemšanu...Pārņemšanas komisija nav veikusi savu darbu, tādēļ pazuduši daudzi LKP arhīvu dokumenti, nav skaidrības par LKP naudas līdzekļu likteni - un tā tālāk..."

No ziņojuma par izmeklēšanas komisijas darbību, tajā skaitā - par ārvalstu kredītiem, valsts īpašuma pārvaldīšanu un privatizāciju. Mūs var interesēt bloks Augstāko amatpersonu rīcība 1991.gada janvārī un augusta notikumos:

„Augstāko amatpersonu apspriedes, kurās izšķīrās Latvijas liktenis, bieži vien notika neformāl un netika dokumentētas... Augstāko amatpersonu janvāra un augusta rīcības izmeklēšanu papildus apgrūtina tas ka Latvijas Republikas Ministru Padomei ir bijusi slepenā lietvedība un sevišķā lietvedība... Daļai šajā sektorā esošo dokumentu tika atcelta slepenība un tie tika iznīcināti, daļa tika nodota arhīvā..."

Tā skan oficiālais teksts, un arī tas ir pietiekami daiļrunīgs, lai nojaustu, ka patiesībā jau bija sācies Latvijas izlaupīšanas veiksmes stāsts. Kaut kur noteikt glabājas informācija par tajā laikā izlaupītajām LKP CK garāžas mašīnām biroja iekārtām, un... visu, ko vien varēja grābt un laupīt. Izņēmums, protams nebija arī „CĪŅAS" redakcija. So to no redakcijas mantām pēc taru varēja manīt komisijas veikalos.

Kāda pēc visa notikušā ir morāle? Nekāda. Jo zaglis uzskata par bandītu ikvienu, kas nezog.

O.Mačs

NORAKSTS Veidlapa Nr. 77 Lieta Nr. 2-1276/7 1991 .g. 10.10.

SPRIEDUMS

Latvijas [Padomju Sociālistiskās] Republikas vārdā

Rīgas p. Kurzemes raj. Tautas tiesa šādā sastāvā: priekšsēdētājs Žogla un tautas piesēdētāji Duncis, Kacapovs ar sekretāri Don-ni 1991. g. 10. oktobri izskatīja atklātā tiesas sēdē Rīgā. Āgenskalna 3 Latvijas Republikas Tieslietu ministra prasībā pret laikraksta „Ciņa” redakciju par laikraksta „Cīņa” darbības izbeigšanu.

Izskatījusi lietu tiesas sēdē, tautas tiesa

KONSTATĒJA:

Latvijas Republikā saskaņā ar reģistrācijas apliecību Nr. 0061 iznākošais laikraksts „Cīņa” 1991. gada vasarā publicēja informāciju, kas naidīga Latvijas Republikas Augstākās Padomes un Ministru Padomes realizētajai politikai, kā arī ir publicējis aicinājumus atbalstīt nekonstitucionālus veidojumus un nepakļauties Latvijas Republikas likumiem.

Uzskatot, ka šādas publikācijas ir pamats laikraksta darbības izbeigšanai, Latvijas Republikas Tieslietu ministrs griezies tautas tiesā ar prasību par laikraksta „Cīņa” darbības izbeigšanu ar tiesas nolēmumu.

Tiesas sēdē prasītāja pārstāvis sava pilnvardevēja celto prasību uzturēja un tiesai paskaidroja, ka laikraksts „Ciņa” 1990. gada 20. augusta numurā publicējis antikonstitucionālus Valsts ārkārtējā stāvokļa komitejas un to atbalstošus Latvijas I<P CK biroja un partijas Rīgas pilsētas komitejas biroja materiālus, kā arī žurnālista O.M. materiālu, kurā ir atspoguļots A. Rublika aicinājums vērsties ar represijām pret Augstākās Padomes deputātiem D. Ivānu, J. Dobeli un O. Kostandu, pēc tam, kad Latvijas Republikas Augstākā Padome 1991. gada 19. augustā izteikusi savu noraidošo attieksmi pret VASKkā antikonstitucionālu orgānu. Bez prasības pieteikumā minētajām publikācijām laikraksts „Cīņa” 1991. gada jūnijā un jūlijā publicējis antikonstitucionāla orgāna LPSR Prokuratūras materiālus.

Atbildētāja pārstāve tiesas sēdē prasību neatzina un tiesai paskaidroja, ka laikraksts „Cīņa” darbojies periodā, kad republikā pastāvēja pārejas periods. Nevienā publikācijā neesot bijis aicinājuma uz vardarbību un likumu ignorēšanu. Laikraksts ir bijis LK.P orgāns un tādēļ publicējis sava izdevēja materiālus. Saskaņā ar LR likuma „Par presi un citiem masu informācijas līdzekļiem” 29. pantu redakcijas neatbild par oficiālo valsts varas un pārvaldes institūciju dokumentu, politisko un sabiedrisko organizāciju paziņojumu un amatpersonu publikācijām.

Noklausoties pušu paskaidrojumus un novērtējot visus lietā esošos materiālus to kopībā, tautas tiesa atrod prasību par pamatotu un apmierināmu.

Та, 1991. gada 7. jūnija numura 2. lappusē publicētais nelikumīgu varas struktūru — Latvijas PSR un Latvijas PSR Prokuratūras darbinieku kopīgais paziņojums satur aicinājumu pretoties Latvijas Republikas likumiem. Tāpat laikraksta 1991. g. 3. jūlija numura 5. lappusē publicētais nekonstitucionālas varas struktūras pārstāvja — LPSR Prokuratūras pēc būtības vērsts uz Latvijas Republikas likumdošanas neatzīšanu.

Tiesa uzskata, ka laikraksts „Cīņa” antikonstitueionālā puča dienās publicējis kā šī puča organizāciju oficiālos materiālus, tā arī citus puču atbalstošus materiālus.

Tādējādi tiesas sēdē nodibināts, ka laikraksts „Cīņa” sistemātiski publicējis aicinājumus nepakļauties Latvijas Republikas likumiem.

Bez minētā, laikraksta „Cīņa” dibinātāja ir Latvijas Komunistiskā partija, kas ar Latvijas Republikas Augstākās Padomes 1991. gada 10. septembra lēmumu ir atzīta ārpus likuma.

Vadoties no Latvijas CPIv 15. un 55. pantiem un Latvijas Republikas likuma „Par presi un citiem masu informācijas līdzekļiem” 12. panta otrās daļas 2. punktu, tautas tiesa

NOSPRIEDA:

Prasību apmierināt. Izbeigt laikraksta „Cīņa”, reģistrācijas apliecības Nr. 006.1, darbību.

Noraksts pareizs.

Noraksts pareizs (zimogs, paraksts)

Tautas tiesnesis: (paraksts) Tautas piesēdētāji: (paraksti)

Tautas tiesnesis: (paraksts)

SPRIEDUMS STĀJIES LIKUMĪGA SPĒKĀ 1991. gada 21. oktobrī (zīmogs, paraksts) Rīgas pilsētas Kurzemes rajona tiesas priekšsēdētāja A. Orniņa

KAUNA TRAIPS TEMĪDAS VAIGĀ

Rīgas Kurzemes rajona tiesas spriedums 1991.gada 10.oktobrī pavēstīja, ka sākušies aizliegšanas un vajāšanas laiki. Nav saprotams kā tiesa izskatījusi šo lietu: vai Latvijas Republikas vai „Padomju Sociālistiskās" republikas vārdā. Bet tajās dienās tas, nepārprotami nebija svarīgi. Kā redzams no Augstākās Padomes stenogrammām tad ar steigu pa galvu pa kaklu tika izstrādāti politiskie pasūtījumi, to skaitā arī par laikraksta „CĪŅA" aizliegšanu. Tieslietu ministrs Viktors Skudra bija saņēmis šos „gaišo spēku" norādījumus. Savukārt viņš tos iesmērēja Kurzemes rajona tiesai, kuras sastāvs redzams sprieduma kopijā.

Kādēļ lietots vārds „iesmērēja?"

Te jāpaskaidro, ka tiesas sēdē netika aplūkots neviens lietiskais pierādījums, To apliecina arī sēdes protokols. Ja tam noticam, tad žurnālista O.M. materiālā.....ir atspoguļots A, Rublika [!?] aicinājums vērsties

ar represijām pret Augstākās Padomes deputātiem D.lvānu, J. Dobeli un 0. Kostandu..." Lietiskie pierādījumi, tostarp laikraksta numurs ar minēto materiālu netika aplūkoti. Jo nebija ko parādīt, apskatīt un pievienot lietai. Citētais apgalvojums ir izzīsts no pirksta. No marionetēm citu arī nav ko gaidīt.

Tā Rīgā, Āgenskalna ielā 3 tika piesmieta un apkaunota taisnas tiesas dieviete Teimīda.

O.Mačs

.

«ES BIJU, ES ESMU, ES BŪŠU»

Ikdienā atšķirot „Cīņu”, esam pie tās tiktāl pieraduši, ka liekas, viss taču par šo laikrakstu zināms. Tagad, kad četrus mēnešus esam nostrādājuši pie jaunās dokumentālās filmas „Es biju, es esmu, es būšu” veidošanas, jūtamies pārsteigti, izbrīnīti par visu to, ko šai laikā esam atklājuši, uzzinājuši, sapratuši.

Lielu kapitālu pētījumu par „Cīņas” vēsturi līdz šim nav bijis, ja neskaita Artura Heniņa nesen iznākušo grāmatu „Sarkanais simts”. Mums no pašiem pirmsākumiem nācās pētīt arhīvu dokumentus par to. kāds tad īsti ir bijis „Cīņas” ceļš, kāds bijis to darbinieku liktenis garos 70 gados.

Iedama cauri visiem sava mūža etapiem, „Cīņa” vienmēr saglabājusi dzelžainu ticību savai idejai un uzvarai. Kad arhīvos pārskatījām sarakstus par „Cīņas” darbiniekiem, kuri izsūtīti katorgā, kuri smakuši cietumos. kuri „Cīņas” vārdā gājuši bojā, radās apbrina, patiesa cieņa pret viņiem. Cik avīžu pasaulē nav piedzimušas un ātri vien nozudušas no vēstures ekrāna, jo nav bijis entuziastu, kas pašaizliedzīgi grūtos brīžos cīnītos par šo izdevumu eksistenci. Pateicoties neatlaidībai, latviešu revolucionāru sīkstajai stūrgalvībai, drosmei (te gribētos minēt vēl daudz cildenu vārdu šo cilvēku raksturošanai), „Cīņa” kļuvusi par vienu no vecākajām komunistiskajām avīzēm pasaulē.

Grūts un ērkšķains ir bijis „Cīņas” ceļš. Visā republikā nav iespējams savākt nevienu pilnu „Cīņas” komplektu:vairāku numuru trūkst, tie nekur nav atrodami. Un tomēr „Ciņa” droši gājusi savu lielo cīņas gājumu, vezdama sev līdzi tautas labākos spēkus.

Mūs sevišķi aizrāvusi un sajūsminājusi leģendārā Eduarda Zandrei-tera personība. Tiesa, nav mazums citu cilvēku, kuri ziedojuši veselību un dzīvību „Cīņas” nemirstībai. Taču, kad padzīvo stundas tris četras Krāslavas ielas nama pagrabos, kur atrodas kādreizējā nelegālā „Cīņas” tipogrāfija, jābrīnās. kā Zandreiters. it kā atšķirts no visas pasaules un tai pašā laikā būdams cieši vienots arto, ar progresīvo spēku cīņu, paveica patiešām īstu varoņdarbu.

Par šo cildeno izturības un varonības ceļu, par lieliskiem cilvēkiem, kas visgrūtākajos laika posmos veidoja „Cīņu” esam izveidojuši platekrāna fotofilmu. Tā ir melnbalta, taču akcentu vietas — krāsainas. Izvēlētā forma palīdz īsā laika sprīdī daudz ko vairāk pateikt un atklāt. Visi arhīvos atrastie dokumenti ir pārfotografēti un pārfilmēti uz platekrāna filmas, montēti tā, lai katrs attēls kļūtu par vispārinājumu, lai ļoti lakoniski varētu raksturot laikmetu, situāciju. Citādi nemaz nevarēja rīkoties, jo izstāstīt ar vārdiem „Cīņas” 70 gadu ilgo vēsturi dažās minūtēs nav iespējams.

Mūsu filmā galvenokārt runāts par „Cīņas” slaveno pagātni. Šodienas jauncelsme ir ilgstošs periods, kurā cilvēki liek ķieģelīti pie ķieģelīša un, liekas, nekādus izcilus varoņdarbus neveic. Bet ir jāattālinās no notikuma, lai viena vai otra posma nozīmibu spētu īsti novērtēt. Pēc gadu desmitiem droši vien ar cieņu un apbrīnu runās arī par „Cīņas” septiņdesmitajiem gadiem.

Avīzes pagātne, ko esam iepazinuši, lieliskie cilvēki, ar kuriem esam sastapušies atrastajos dokumentos, liecina, ka šodienas „Cīņai” ir stiprs granīta pamats. Mūsu novēlējums, lai avīze un tās darbinieki vienmēr būtu savas leģendārās pagātnes cienīgi.

Sauklis „Bez cīņas nav uzvaras”, ejot cauri revolūcijas un pagrīdes gadiem, vienmēr stāvējis blakus lozungam „Visu zemju proletārieši, savienojieties!”. Šai domai vienmēr vajadzētu skanēt no cīņas slejām, uzmundrināt lasītājus, nejaut tiem pagurt, vienmēr būt īstiem, enerģiskiem kaujiniekiem.

Gribam novēlēt „Cīņai” neaizmirst tās tradīcijas, kad rakstus šim laikrakstam rakstīja V I. Ļeņins, Augusts Bēbelis, Rozā Luksemburga un citi.

Filmas ..Es biju, es esmu, es būšu" uzņemšanas gru|эа: Ivars Seleckis, Arnolds Plaudis, Gunārs Binde No avīzes „Cīņa" 1974. gada 22. marta numura.

10 1

Kā šodien uzrakstīts

Edvards Treimanis-Zvargulis

MOSTIES

Mosties, mosties, mana tauta,

Gara važas projām svied!

Tava druva vēl nav pļauta,

Tavi dēli sēri dzied.

Mosties! Gara gaismā plauksti:

Taisnību — vai it nekā!

Cel jel vienreiz galvu augsti

Pašapziņas lepnumā!

Tumsa mīt vēl tavās būdās,

Acis kož tev atklāts vārds,

Mājas vietu atrod Jūdass,

Pestītājs top krustā kārts.

Vēl pret zeltā tērptu pūķi

Bijībā tu kupri liec,

Kamēr savas kārtas rūķi

Prom no savām durvīm triec.

Cienīt neproti vēl godu,

Nedz ar gara brīvību,

Svešniekam par lēcu bļodu

Pirmdzimtību pārdod tu.

Mosties! Modušies jau citi...

Kam tev pašai sevi krāpt?

Diezgan ilgi lejā mīti,

Nu tev laiks pret kalnu kāpt!

NO KUPLEJAS „VAJAG SMĒRĒT"

Lūk, dzīves rats kā veļas,

Ap rumbu riņķi skrien,

Tur berzēšanās ceļas

Kā, protams, katru dien

Ass aizdegties var drīzi,

Bet palīdzēt var īsi:

Vajag smērēt, vajag smērēt!

Vajag smērēt!

Cik daudz ir to, kas blandās,

Kam darba, maizes trūkst!

Šo baru redzot skrandās,

Tik žēlums sirdī rūgst!

Bet, lai pie kungiem kļūtu

Un kaut kur darbā būtu,

Vajag smērēt, vajag smērēt!

Vajag smērēt!

Lai labu vietu gūtu

Kā bankas direktors,

Lai domnieks reiz tu būtu

Vai slavens režisors,

Tad saprotama lieta,

Lai rokās nāktu vieta,

Vajag smērēt, vajag smērēt!

Vajag smērēt!

1900

TAURĒTĀJS

Rainis

“Ja, vajga,” visi kliedz, “ka še ko daram!

Jo posts jau tiešām manāms tiek visgarām!...”

Pūš taurētājs taurē darboņus vākt;

Drīz tie no malu malām sāks nākt: “Kā tad,” viens sauc, “man griba ir laba, -Nav spējas, — tad tas lielais aba...”

Cits: “Spēja man būtu, — bet tu ej sāc!” Trešs: “Es jau nu ietu, bet bailes māc.”

Vēl cits: “Ko bailes?! — man nav tik vaļas!” Un pārējie visi: “Kas mums tur daļas?”

Bet taurētājs ar savu tauri Laužas viens pats caur sienu cauri.

1900

JAUNAIS LAIKS

Tas jaunais laiks, kas šalkās trīs,

Tas nenāks, ja ļaudis to nevedīs;

Ikvienam ir rokas jāpieliek,

Lai lielais darbs uz priekšu tiek;

Ikviens lai uguni kurina,

Kas visu pasauli sasilda;

Lai palīdz katrs to namu celt,

Kur vien tik cilvēces laime var zelt,

Kur katrs ir iecelts saulītē,

Ar visiem kopā gavilē.

Bet jaunais laiks, kas šalkās trīs,

Tas nenāks, ja ļaudis to nevedīs.

Ojārs Vācietis

TAM, KAS AIZMALDĪJIES

Vienalga, vai tev apkārt sniegi palsi

Vai stepes ceļš ar karstu smilti klāts,

Šai brīdī tavas dzimtās zemes balsī

Man vajag, draugs, ar tevi parunāt.

Vai tas var būt, ka tajā tālā pusē,

Kur svešas zvaigznes uzliesmo un dziest,

Nevienu brīdi tev nav nācies klusēt

Un tālu vēju dziesmā klausīties?

Tas nevar būt! Lai kādas gaitas mēro,

Kaut vienu reizi — ilgas tomēr most,

Tu vari simtiem svešu straumju vērot,

Bet, ja reiz spoguļojies Gaujas ūdeņos,

Simts pirmo straumi skatot, krūtīs iedzels

Un jūtas satvers tevi, stāstīs daudz,

Uz sveša krasta tevi kājās piecels

Un noņems cepuri. Tur — dzimtā zeme sauc!

Bet šaubas tevi grauzīs ļoti, ļoti

Un satvers bailes, dzirdot balsi to, —

Nav visi maldu soļi noskaloti —

Tos arī g a d i nevar noskalot.

Var tikai viens. To man ir lieki sacīt,

Un, ja tev ceļš uz mūsu pusi ies,

Es ticu, ka tev dzimtai zemei acīs

Būs pirmā brīdī grūti skatīties.

Būs Rīga savā parastajā dunā,

Par to, kas bijis, nerunāsim mēs,

Bet krūtīs tava sirdsapziņa runās —

Tai atbildēt tev pašam vajadzēs.

Un, ja tu šurpu atnāc, liepām ziedot,

Un tev pēc darba slāpst, un meklē skats,

Tad mums vairs nav ko nepiedot un piedot,

Tu piedosi vai nepiedosi pats.

Šī vēstule lai liek tev biežāk klusēt

Un tālu vēju dziesmā klausīties,

Lai tā tev nedod mieru tālā pusē,

Kur svešas zvaigznes uzmirgo un dziest.

GRĀMATU AIZVEROT

Šo grāmatu mēs gatavojām, pieminot „Cīņu", godinot savus tautiešus - tos daudzos erudītos, gaisos, pašaizliedzīgos varoņus, kas gājuši bojā par „Cīņu", Tos, kas dibināja pasaulē pirmo strādnieku avīzi vairāk nekā pirms gadsimta - 2014. gada martā „Cīņai" būtu 1 10 gadu.

Būtu - ja vien Tautas frontes vadoņi un tās frakcijas deputāti toreizējā Augstākajā padomē nebūtu mērkaķa ātrumā piesprieduši avīzei nāves sodu, uzdodami saviem ierēdņiem Tieslietu ministrijā to izpildīt. Turklāt tādā neaptveramā tempā redakcija tika izdzīta no telpām un tās aizzīmogotas, ka mēs pat nevarējām atvadīties no lasītājiem, kas mūsu avīzi bija pasūtījuši. Tas notika 1991, gada 23. septembrī. Farss, ko nosauca par tiesas sēdi, notika tikai 10. oktobrī. Kad beidzot tikām ielaisti telpās paņemt savas mantas, ne vien istabas augi bija nobeigušies un brokastu sviestmaizes appelējušas, bet šis tas, piemēram, no datoru centra mistiskā kārtā bija „aizceļojis", neskatoties uz aizzī-mogošan u.

Sīs laikmeta liecības mūsu grāmatas lasītājs pats varēja aplūkot dažas lappuses iepriekš.

Pasaulē nav laikraksta kura biogrāfija būtu līdzvērtīga „Cīņai". Latviešiem ir daudzas unikālas vērtības.

Arī - milzīga pēc notikumu blīvuma un nozīmes cilvēces vēsturē -gadsimta lieciniece avīze „Cīņa". Tajā bija atspoguļots viss - divi nežēlīgi kari miljoniem tajos noslepkavotu un sakropļotu cilvēku izputinātu, bez pajumtes palikušu nebūtībā aizgājušas materiālās un arī garīgās vērtības dažādi valdošie režīmi to uzplaukums un noriets - katru reiz ar cilvēku upuriem. Jūra šausmu un okeāns ciešanu. Visa ļaužu morāles gamma - no pašaizliedzības un ziedošanās citiem līdz zemiska nodevībai un savējo Iznīcināšanai.

Un tas viss, izrādās, Latvijas vēstures liecībai nav vajadzīgs? Esam varoņi un sāksim no tukšas vietas! Vadoņu kompānija, tā sakot, izmantojot vispārēju apjukumu, tumsas aizsegā sarunāja - un gatavs! Padzīt, aizliegt - muti ciet!

„Aizver muti" - to mēs vēlāk dzirdējām pat no Saeimas - mūsu likumdevējas institūcijas tribīnes, translācijā pa visu valsti.

Nesen bija Tautas frontes dibināšanas jubileja. Tās svinības atspoguļoja televīzija. Negrasos komentēt - katrs var svinēt kā vēlas. Taču kāda svinību organizētāju iecere bija tik „oriģināla", ka negribējās ticēt, ka tas notiek Latvijā un 21. gadsimtā. Bija sakrautas „Cīņas" un citu, kungiem nepatīkamu avīžu pakas uz ielas, uz stilizētas Latvijas kartes vietās kur esot bijuši armijas objekti. Kad runas un apsveikumi bija izskanējuši, avīžu pakas, klātesošajiem un Latvijas iedzīvotājiem pie ekrāniem redzot, tika stieptas uz atkritumu urnām un demonstratīvi tur samestas. Hitlera propagandas ministrs Gebelss savā laikā grāmatas un avīzes ko uzskatīja režīma aim par nevēlamām, lika sadedzināt uz sārtiem. Droši vien publiska sviešana atkritumu konteineros arī nav gluži zemē metama deja...

īpaši skumji ir, ka „Cīņu" nobendēja politisks spēks, kura priekšējās rindās lepni soļoja inteliģences pārstāvji un to vidū arī žurnālisti. Piemērāmi, viens bijušais redaktors, kas tolaik apzvērēja, ka gatavs „krimst sausu maizīti, piedzert tīru avota ūclentiņu un laimīgām acīm skatīties brīvībā", nedara neko no publiski deklarētā, toties runā dīvaini. Piemiēram, ka savulaik esot smēlies informāciju no „Sovetskaja Estonija" žurnālista. Minētā avīze esot tas pats, kas Latvijā .Cīņa”, Fantastiska „kompetence”! Kas tad, viņaprāt, Igaunijā bija „Rahva Haal"? da jau vienā Preses namā strādājot, lasa tikai savus sacerējumus, tad tikai droši uz priekšu: citi, kaut arī pasaulslaveni, var iet pupās... Protams, tās tad arī ir „īstās" personas, kam vadīt sabiedrības attīstībai svarīgus procesus.

Radikāli mainoties valsts iekārtām, reti iztiek bez dažādiem upuriem. Cik tie ir smagi un postoši, tas atkarīgs no līderu prāta un godaprāta; no tā, vai viņiem pirmajā vietā ir cilvēks, tauta, sabiedrība - tās labklājība, veselība, izglītība, nākotne. Vai arī pašu alkatība, ambīcijas, lielummānija, paškritikas trūkums - uzņemties nest to, ko nevar pacelt. Negribas atkal uzskaitīt šausminošos skaitļus - kurā dzīves nozarē atkal esam Eiropas valstu „astes galā', ka mums vairār par 17 000 bērnu aug par analfabētiem, jo neapmeklē skolu, ka vairāk par 200 000 no valsts aizbēgušo nemana atgriežamies mājās utt. Tas sāpina, par to ir kauns katram cilvēkam Latvijā, kurš savu valsti uzskata par vienīgo pasaulē, kurš nav šeit viesis vai cauri skrējējs.

Ar kādu bilanci tagad, kad kopš 1991. gada pagājuši 23 gadi, var lepoties mūsu valsts vadītāji un ievēlētie likumdevēji? Ja klausās saldās, tautu nomierinošās runas, jāsaka kā savulaik Ojāram Vācietim: „Tik daudz saklausīts sīrupa, ka gribas kā lopiņam sētmalē iet un saēsties vērmeles," Parasti gan šajās runās visvairāk skan vārdi „brīvība" un „neatkarība", Svēti vārdi katram normālam cilvēkam. Tikai - ja vārdiem ir segums.

Kurš mūsu valstī ir brīvs? Tūkstošiem pajumti zaudējušo, kuru dzīvokļiem pēkšņi atradās „likumīgi mantinieki". No savas pieredzes zinu, ka it bieži šie „mantinieki" nebija īstajiem radinieki pat no baltās ķēves 1 4, augumā.

Varbūt brīva irtā sirmā un slimā māmiņa, kas veikalā rūpīgi pārskaita šos sīkos, nevērtīgos centus, ko nevar ne lāgā saredzēt, ne pirkstos saturēt un domā, vai par tiem vispār var ko ēdamu nopirkt.

Vai tēraudkausētājs, kas visu mūžu nenoguris strādājis, bet tagad ir bezdarbnieks un ko kāds augstprātīgs snobs atļaujas nosaukt par „ļurnpenu", un citi tādi paši sāk šo vārdu lietot kā no Bībeles,

Šie darba cilvēki ir pacietīgi un arī valsts amatpersonu teikto uztver nopietni. Ja reiz Godmaņa kungs paziņoja, ka valsts mums neko nav parādā, ja bijusī labklājības ministre LViņķele atļāvās paziņot, ka valsts vispār var šiem vecajiem pensijas nemaksāt, jo viņi, lūk, strādājuši svešas valsts labā, ja bijušais aizsardzības ministrs A.Pabriks filozofē, ka mēs visi esot dzīvojuši zvēru dārzā, kur mums nav bijis jārūpējas par pārtiku, kur esam ārstēti un mācīti visās skolās bez maksas, tad cilvēkiem kļūst skaidrs, cik šausmīgi tas bijis un cik viņiem jājūtas vainīgiem ka piedzimuši par ātru...

Labā ziņa ir tāda, ka visas minētās amatpersonas jau ir bijušās. Taču tuvojas kārtējās vēlēšanas, droši vien redzēsiet atkal tās paša personas un dzirdēsiet to pašu, ko iepriekš.

Kas attiecas uz neatkarību, tad bija jābrīnās, ka, nepaguvuši ne izskaitīt līdz trīs kopš izkļūšanas no vienas savienības, mēs jau ar skubu nokļuvām citā. Ko mēs ar to ieguvām un ko zaudējām, to arī visi redzami. Taču viens liels labums ir neapstrīdams : cilvēkam, par kuru bez ceremonijām grib ņirgāties vietējās amatpersonas - viendienītes, ir iespēja Briselē taisnību panākt, Un tas nebūt nav maz.

Cilvēki, kam tīra sirdsapziņa, kas strādā tautas labklājības un laimes labā, nekad nebaidās ne no alternatīviem viedokļiem, ne no polemikas. Jo tas viss virza uz priekšu, ja mērķis ir viens. Oponenta mutes aizbāšana par katru cenu un jebkuriem līdzekļiem ir vai nu grandiozs stulbums, vai grandioza nelietība, bet bieži vien - abi kopā, Un katrā ziņā arī vājuma pazīme, bailes,

Baidāties pamatoti, ja šķaudāt virsū Satversmei. Tas ir ļoti labs un pārdomāti izstrādāts dokuments, kuru nevajag censties „pārtaisīt" pēc sava ģīmja un līdzības. Bez visa cita tur ierakstīta arī vārda brīvība. Visiem. Nevis: „Kas atļauts Jupiteram, nav atļauts vērsim"

Demokrātijas „sargiem" gribas atkal veltīt Dena Brauna jautājumu un brīdinājumu, ko autors ielicis tekstā vienam no sava romāna varoņiem:

Kas sargās pašus sargus?

Krājuma sastādītāja.

Atcerējās..

SATURS

I NODALA

(1904.-1940.) 7

NODALA

(1941.-1945.) 193

NODALA

(1945.—1990.) 243

NODALA

(1990.-1991. oktobris) 353

1

Domātā buržuāziskās Latvijas politiska pārvalde. — Red.

2

Buržuāziskajā Latvijā lietoja terminu „koncesija”, uzlūkojot preses izdevumu kā komerciālu uzņēmumu. Tāda ari bija buržuāziskā prese, bet ne revolucionāro strādnieku prese. - Red.

Content

Kvite M. Cīņa - Slāpētais, vajātais vārds

AVĪZE - CĪŅĀ SAUCĒJA

GRĀMATU ATVEROT

I NODAĻA. 1904. - 1940.

Ojārs Vācietis. RĪTA PASTS

TĀDS BIJA „CĪŅAS” CEĻA SĀKUMS. PĒC PRIEKŠVĀRDA KRĀJUMAM „CĪŅAS” 70 GADU JUBILEJAS REIZĒ

Leons Paegle PRET KO MĒS ESAM

P. Stučka „MANAS DZĪVES MĒRĶIS IR AIZSTĀVĒT TAISNĪGUMU UN PATIESĪBU”

ANDREJS DĪRIĶIS (1853 — 1888) bija jaunlatviešu publicists, tulkotājs un ideju propagandētājs.

Jurijs Malihs Kirovs, PAR DARBAĻAUŽU, PAR PADOMJU VARU!

R. Treijs. ATGRIEŠANĀS NO TRIMDAS

M. Kurstiņsone. UZ MĀJĀM, UZ REVOLŪCIJAS ZEMI

L. Berga SARKANAIS SIMTS*

NO JAUNA 100. NUMURS PAGRĪDĒ SVEICIENS NEMIRSTĪGAI „CĪŅAI”

LATVIJAS KOMUNISTISKAI PARTIJAI

STRĀDNIEKU DEPUTĀTI UN STRĀDNIEKU PRESE

„SPARTAKA” TIPOGRĀFIJA

EDUARDS ZANDREITERS. KA SAGRĀVA PADOMJU LATVIJU 1919. GADĀ

Linards Laicens. AVĪZE

«CĪŅA» PADOMJU VARAS ATJAUNOŠANAS UN SOCIĀLISMA CELTNIECĪBAS AVANGARDĀ

„CĪŅA” LAIKMETA GRIEŽOS (1940. GADA JŪNIJS - JŪLIJS)

A. Z..DAŽI UZŅĒMĒJI VĒL GRIB KRĀPT strādniekus

Ar satīriķa acīm. KĀ NOMIERINĀJU IZMISUŠOS

UZLABOT STRĀDNIEKU UN DARBINIEKU DARBA APSTĀKĻUS!

Purvenieks. SĪKZEMNIEKU SAIMNIECISKAIS STĀVOKLIS LATGALĒ

Klijāns. JĀPACEĻ PAGĀTNES AIZKARS

KĀ VECĀ VALDĪBA VEICINĀJA DZIMSTĪBU LATVIJĀ

Ar satīriķa acīm ĻAUJIET MAN SĒROT

Dolārs. GĀDĀSIM STRĀDNIEKIEM VESELĪGU ATPŪTU

B.K..JŪRNIEKI ORGANIZĒJAS

Ar satīriķa acīm. NU PASAULE IZJUKS KĀ IZVĀRĪTAS SAKNES

Dolārs. SIMTSTŪKSTOŠU LIELAS DARBA LAUŽU DEMONSTRĀCIJAS RĪGAS IELĀS

II NODAĻA 1941.-1945.

Fricis Rokpelnis. „CĪŅA" LIELA TĒVIJAS KARA LAIKĀ

A. Ūdre, KARA GADU ĀBECE

Vita Vīksna. ES, MĀTE, JUMS VAICĀJU

LEITNANTS JĀNIS VILHELMS

A. Markuse, „Cīņas" līdzstrādniece. SERŽANTS GRUNDE

V. Kalpiņš. MŪSU VARONĪGĀS SANITĀRES

Ž. Spure.. MĒS ATRIEBSIM

Ž. Spure. NO VĀCU LAUPĪTĀJA DIENASGRĀMATAS

Jānis Niedre. OTRA PUSE

Andrejs Upīts. MANI BRĀĻI!

Andrejs Balodis. TU MĪLI DZIMTENI

Fricis Rokpelnis. LOVATES KRASTOS

Arvīds Grigulis. PURVA RĀVA

Kirils Kamols. UN LOZE BRAUC

Andrejs Upīts. TĀRAVAS ANNIŅA „Cīņa", Nr. 40 (21.11.1 942)

Ojārs Vācietis. MŪZIKA

Ill NODAĻA 1945.-1990.

I. Iverts, DRAUDZĪBA, SAVSTARPĒJA PALĪDZĪBA UN SADARBĪBA

J. Britāns, BALTIJAS JŪRA - MŪSU JŪRA

O. Gerts. AR SAVU TAISNĪBU MUGURKAULĀ

Jānis Peters, ZVAIGZNES STARS

I. Jemeļjanovs TEPAT LĪDZAS UN ĻOTI, ĻOTI TĀLU

Dz. Rudzītis,. KĀ TAPA MUMS TAGAD TIK PIERASTAIS TILTS

A. Urālietis, 1981. gads.. KONTŪRAS IEZĪMĒTAS

A. Urālietis, „DZĪVEI DZEJĀ PALIEKOT.”

Aleksandrs Čaks. MŪŽĪBAS SKARTIE

Ojārs Vācietis. PARTIJAS PIEDERĪBA

Imants Ziedonis. LŪGŠANA

Arvīds Grigulis DAŽI VĀRDI PAR ĶIEĢEĻIEM

Ārija Elksne. JO ZEME IR KĀ BĒRNS

Jānis Peters. ES SAVĀ ZEMĒ

Andrejs Upīts.  CELTNIECĪBA KIROVA IELĀ

A. Buku rags, PĀRSTEIGUMU PILNAIS DARBS

Pēteris Ēteris BALSIS UN ATBALSIS

Edvards Treimanis-Zvargulis. VALODA

IV NODAĻA. 1990.-1991. (oktobris)

A.Zusāne GODMAŅA KUNGA GARANTIJAS...

Aleksis Zirnis, LKP biedrs. BEZDARBA DRAUDI SADZĪVES AINĀS

A. Ķerlis. EPIZODES JELGAVĀ JEB CĒLOŅI UN SEKAS

A. Skara. BIEDRI, BŪSIM MODRI - KUNGI UZMĀCAS!

STARP LIELUPI, SVĒTI UN AUCĪTI

A. Skara. AK, MANA GRŪTĀ ATMODA!

P. A. Kalns. Pārmaiņu laika skicītes

Alma Zusāne „CĪŅA" MANĀ DZĪVĒ

«CĪŅA» SAŅĒMA LODI STĀVUS

GRĀMATU AIZVEROT

SATURS

1