Timoščenko Ludmila

Bērni un karš

Ludmila Timoščenko

Bērni un karš

.

1941.gada 22. jūnijs

Bērnu dzīvībām, viņu rītdienai draudēja nāve. Uz priekšu sāka virzīties piecarpus miljona fašistisko iebrucēju - 181 divīzija un 10 brigādes, 3700 tanku un triecienlielgabalu, 4950 lidmašīnas. Sakustējās barbarisms un cilvēknīšana. Vēsturē nav kara ar tik kolosāliem upuriem un tāpat ari sociālajām sekām.

Bērni un karš

К. Simonovs

Tā diena gadā garākā,

Bez mākoņēnas jebkādas

Mums deva bēdu kopīgu

Uz gariem četriem gadiem.

Atdzejojis R.Remass

Priekšvārds

Bērni un karš… Tie normāla cilvēka saprātam ir nesavienojami jēdzieni. Patiesība ir tāda, ka jebkurā karā bērni cieš visvairāk. Viņu bailes un ciešanas nav salīdzināmas ar pieaugušu cilvēku izjūtām, jo bērni nav spējīgi sevi pasargāt vai palīdzēt sev.

Esmu no tās paaudzes, kura Otro pasaules kam pārdzīvoja bērna gados. Un tādēļ esmu kara ienīdējs. Jau pašā kara sākumā, 1941.g. krita mans tēvs Sarkanās Armijas rindās. Watfen SS leģionā tika mobilizēts mans patēvs. Manas trīs māsas ir jaunākas par mani. Es, būdams vecākais bērns ģimenē, pilnā mērā izjutu savas un savu māsu bailes no bombardēšanas, artilērijas un citu ieroču nāvi nesošajiem svilpieniem, kaucieniem un sprādzieniem, ievainotu un mirstošu cilvēku vaimanas un palīgā saucienus, bērnu raudāšanu un izmisuma saucienus: „Mamma! Mamma!”

Bet mamma guļ blakus asins peļķē nedzīva vai mirstoša un savam bērniņam palīdzēt nespēj. Kurš to nav redzējis un dzirdējis, kurš to nesaprot, tas var rakstīt un mācīt skolās, ka fašistu ierīkotā Salaspils koncentrācijas nometne esot bijusi viena tāda „policijas darba audzināšanas nometne”, kā to dara viens otrs angažēts Latvijas vēsturnieks.

Šī grāmata, kas tulkota no krievu valodas un kurā ir apkopotas daudzu bijušo Salaspils fašistiskajā nāves nometnē ieslodzīto bērnu liecības, ir vēsturisks fakts. Tas viss ir jāzina tiem, kas karu nav piedzīvojuši un būtu labi, ja to arī nepiedzīvotu. Šī grāmata jālasa pusaudžiem, skolniekiem, lai veidotu savu un savas valsts nākotni tā, lai nebūtu karu.

Neviens nav saskaitījis (un domāju, ka tas nemaz nav iespējams), cik bērnu tika ieslodzīti visās fašistiskajās nāves nometnēs.

Nāves nometnēs bērnus atņēma mātēm un ieslodzīja atsevišķās barakās, kur daudzi, sevišķi zīdaiņi, mira no bada, aukstuma un slimībām. Bērniem sistemātiski ņēma asinis fašistu kara hospitāļu vajadzībām.

Par visām šīm fašistu, viņu atbalstītāju un līdzskrējēju zvērībām runā šī grāmata.

Izdot šādu grāmatu mani pamudināja daudzi fakti, kas liecina par vēlmi attaisnot fašismu, to „spodrināt” ar dažādu paņēmienu un prātojumu palīdzību, neofašisma un nacisma atdzimšana daudzās valstīs.

Cilvēki, nepieļausim jaunu ļaunumu pret mūsu dzīves ziediem - bērniem!

Saliedēsim savus spēkus cīņā par mieru, pret karu, lai kur arī tas nenorisinātos!

Atcerēsimies, ka Eiropas Savienība 2013.gadā ir saņēmusi Nobela Miera prēmiju, būsim tās cienīgi, būsim miera nesēji nākotnei!

Eiropas Parlamenta deputāts ALFRĒDS RUBIKS

.

Tulkotāju ievads

Pie lasītājiem ceļu sāk no krievu valodas tulkotais izdevums „Bērni un karš”. Tas ir traģisks vēstījums par nekad līdz galam neaptveramām drausmām, kas Otrā Pasaules kara laikā piemeklēja dažādu tautību bērnus. Tas ir stāsts par milzīgajiem bezvainas upuriem, viņu ciešanām, mokām, sāpju ceļiem, neizdzīvoto dzīvi un bojāeju. Par atņemto bērnības gaišumu, mātes un tēva, brāļu un māsu, tuvinieku atrauto mīlestību. Viņu likteņi neatstāj vienaldzīgu nevienu, kam tikai krūtīs pukst cilvēciska sirds.

Dzīvē nekas nestāv uz vietas. Kopš izdevuma „Bērni un karš” klajā nākšanas (1999.) pagājis turpat vai pusotra gadu desmita. Laika plūdums ir nežēlīgs un bezkaislīgs. Trīs smilšu saujas kā pēdējās ardievas pavada bijušos ieslodzītos, gūstekņus, nacistu cietumos vārdzinātos mocekļus mūžīgā mierā. Mūsu, tagad vēl dzīvo, svēts pienākums ir saglabāt šo piemiņu. Izdevums „Bērni un karš” dod atbildes uz daudziem šodienas aktuāliem jautājumiem par to, kas noticis un kāpēc tas nekad nekad nedrīkst atkārtoties.

Veidojot grāmatas tulkojuma izdevumu, bija iespējams izmantot XXI gadsimta tehnoloģijas. Ceram, ka šis apstāklis labvēlīgi ietekmējis izdevuma kvalitāti. Tas papildināts ar dažiem jauniem, pēdējā laikā iegūtiem materiāliem.

Krievu izdevuma autore raksta: kad sapulcējas gūstekņi, vienmēr skan koncentrācijas nometnēs rakstītie dzejoļi, tajos nevajag meklēt poētiskas metaforas, nevajag izdarīt stilistiskus labojumus; tajos ir ieslodzīto skarbā ikdiena. Tulkotāji šos dzejoļus sniedz brīvā tulkojumā, ja nav pieejams to atdzejojums latviešu valodā.

Ar grāmatas autores atbalstu un palīdzību mums radās iespēja tulkojumu papildināt ar 2013. gada pētījumu par mazgadīgajiem gūstekņiem.

Izsakām sirsnīgu pateicību grāmatas autorei Ludmilai Timoščenko par tulkojuma sagatavošanā sniegto palīdzību.

Tulkotājs O.Mačs

Vēsture nav abstrakts jēdziens. Tā ir kopēja un tajā pašā laikā dziļi individuāla parādība, tikai caur personīgo pieredzi konkrētajā vēstures periodā piedzīvojama, atmiņā saglabājama un tālāk nododama. Grāmata „Bērni un karš” aizved atpakaļ pagātnē, tās ir izdzīvojušo kara bērnu personīgās atmiņas, kas mūža garumā viņiem iet līdzi. Tikai atmiņas - bez politiskiem vispārinājumiem, bez didaktikas vai nosodījuma, tomēr tik spēcīgs faktoloģiskais materiāls nevar atstāt vienaldzīgu nevienu lasītāju.

Ne mazāk svarīgi par vēsturisko rakursu ir apzināties tās sekas, ko rada varmācība, cilvēcisko īpašību - humānisma, žēlsirdības, līdzcietības zudums, kas roku rokā ar sava pārākuma demonstrēšanu rada noziegumus. Svarīgi apzināties, kādu baisu nelaimi var radīt cilvēka augstprātība, nicinājums un naids pret otru tādu pašu cilvēcisku būtni. Šīs īpašības nav tālu meklējamas arī šodienas sabiedrībā. Piemēram, skaļu rezonansi Latvijā 2013.gada pašvaldību vēlēšanās ieguva Jaunā Rīgas teātra režisora publikācija presē, kurā viņš augstprātīgā tonī tautas vairākumu nosauca par lumpeņiem, kas neprotot izmantot savas demokrātiskās tiesības, neprotot pareizi nobalsot, tāpēc viņiem vēlēšanu tiesības pienāktos liegt.

Mūsdienu krīzi radījusi ne tikai ekonomiskā situācija, bet arī morāles un ētikas deficīts cilvēku attiecībās. Šī atmiņu liecība aicina ikkatru iepazīties ar skaudro vakardienu, lai nepieļautu līdzīgu traģēdiju atkārtošanos nākotnē.

„Un ciešanas, ko piedzīvoja visneievērojamākais no viņiem, nebija mazākas par to ciešanām, kuru vārdi ieies vēsturē”, - reiz teica fašisma moceklis, čehu rakstnieks Jūliuss Fučiks, atliek vien viņam pievienoties.

Tulkotāja: A.Zusāne

Šo grāmatu veltām

kara bērniem un viņu mātēm,

kas izdzēra visu fašistiskās nebrīves ciešanu biķeri.

Zemu klanāmies -

dzīvo priekšā, un mūžīga slava -

Okupēto PSRS rajonu bērni pirms varmācīgas nosūtīšanas uz Vāciju.

1944.g.

no dzīves aizgājušajiem…

BOJĀ GĀJUŠO BĒRNU PIEMIŅAS LAPPUSE

Tenis BIRZGALIS - KURSĪTIS, dzim. 1939.g. Daugavpili (Attēlā - kopā ar vecākiem).

Otrajā Pasaules karā fašisti iznīcināja 13 miljonus bērnu.

Tikai Osvencimā gāja bojā 800000 bērni.

Uz mūžīgiem laikiem Salaspilī palika mūsu brāļi Tedis Birzgalis - Kursītis 4,5 gadi vecs Gena Ļeonovs - 1,5 gadi

Ediks Česnokovickis - 6 mēneši

un vēl 7000 bērni…

Viņu nedzīvotās dzīves pēdas izgaisušas vēsturē - no daudziem nav palikušas pat fotogrāfijas…

Viņi ir pazuduši neziņas tumsā… Bez pēdām…

Ne vārda, ne atmiņu… No katrām četrām kara paņemtajām dzīvībām, viena ir bērnu.

Ielūkojieties šajās bērnu sejās…

Nolieksim galvas gāzu kamerās nosmacēto, krematorijās sadedzināto bērnu, viņu māšu priekšā, bedres malā automāta kārtu nopļauto sirmgalvju priekšā…

Lai tas vairs nekad neatkārtojas!

Ticēsim tam.

Viens no Salaspils koncentrācijas nometnē nomocītajiem 4,5 gadu vecumā.

Vera un Kola FROLOVI, grāmatas autora brālēns un māsa, no Orlas apgabala Znamenskas rajona Rožkovas sādžas. 1943. gadā viņus, tāpat kā daudzus citus, varmācīgi atveda uz Latviju, pēc tam nosūtīja uz Rietumiem.

Gāja bojā Vācijā.

Kara ceļos

ATŅEMTĀ BĒRNĪBA

…Un, lūk, tā rīta ausma Ne gaismas vairs, tik migla, tumsa, Un ceļagrāvī bērni nedzīvie…

L. Kovals

Mēs esam karā dzimusi paaudze. Otrajā Pasaules karā. Tas bija visnežēlīgākais no visiem pasaules kariem. Palicis mūsu atmiņā uz mūžīgiem laikiem. No bērnu atmiņām nav iespējams atbrīvoties. Bērni un karš. Divi nesavienojami jēdzieni. Bērni ir bērni Viņi nekaro. Viņi ir neaizsargāti. Tīri. Ne pie kā nav vainīgi. Bērni - tas ir dzīves turpinājums. Karš - tas atņem dzīvības. Un, lūk, šie divi jēdzieni savienojās - kara bērni, bet vēl pareizāk - kara upuri.

Mums, kas dzimuši gadu, divus, bet varbūt tikai dažas dienas pirms kara sākuma, skaidrs ir viens: kādā gan nelaikā esam dzimuši. Bet te nav nekādas mūsu vainas. Neviens bērns savu piedzimšanu nesaskaņo ar pasaules vēsturi. Bērni dzimst vienmēr. Kad tā nebūs, izbeigsies cilvēces pastāvēšana.

Daži no mums jau bija pusaudži, kad Moloha kara dzirnas sāka savu melno darbu - samalt ļaužu likteņus. Tās darīja savu vienaldzīgi un nežēlīgi. Tās strādāja dienu un nakti gandrīz četrus gadus, nevienu nežēlojot. Pat bērnus, varbūt pat visvairāk bērnus, jo viņi nekādi nespēja atbildēt. Iznīcināja tautas nākotni - bērnus. No 6 miljoniem bojā gājušo poļu 2,5 miljonus sastādīja bērni un pusaudži, un tas ir 38 % no visiem cilvēku upuriem. Polijā sekas jūtamas vēl šodien.

Šo grāmatu rakstījuši par kara upuriem kļuvušie bērni. To rakstījuši cilvēki, kam šodien sirmi deniņi un kuru bērnība pagāja fašistiskajā verdzībā. Karš izgāja caur sirdīm un likteņiem. Tas atstāja neizdzēšamas pēdas uz visu tālāko dzīvi. Bērnu pleciem uzvēlās drausmīgais pārdzīvoto šausmu smagums. Daudzi no viņiem arī šodien bez asarām nevar runāt par pagājušo. Lūk, kādēļ tik neiedomājami grūti bija apvienot skopās, par sevi uzrakstītās rindas. Grūti tādēļ, ka ikvienam ir savs ciešanu biķeris, savs krusts, savs ceļš, sava sāpe. Grūti tādēļ, ka šo ceļu esmu gājusi kopā ar māti - Orlas zemnieci, sievieti, kas ar pieciem bērniem nokļuva „aiz robežas” ne pēc savas gribas.

1941. gada 22. jūnijs…

Šī diena nekad neizdzisīs no atmiņas. Jau vairāk nekā pusgadsimts, bet mēs joprojām atceramies, kā liesmoja pilsētas un ciemi, kā gruvešos pārvērtās tas, ko bija radījuši mūsu tēvi un vectēvi… Kā gāja bojā cilvēki. Jauni, veci, bērni… Pēkšņi uzbrukušais karš visu samīdīja, sakropļoja, sadragāja. Karš!

Pazudinātas miljoniem nevainīgas bērnu dvēseles. Kā pēc tam dzīvoja slepkavas? Uz viņiem guļ bērnu asinis un ciešanas. Kā viņi, slepkavas, stājās un stāsies Dieva priekšā?

Šodien daži viņu bērni un mazbērni atbrauc, sūta humāno palīdzību, cenšoties kaut kā izpirkt savu tēvu un vectēvu grēkus…

Neaizsargātu bērnu iznīcināšana - drausmīgs noziegums, kas liek sarauties pat visrūdītākajam slepkavam noziedzniekam.

Bērnu slepkavība - tā, bez šaubām, ir genocīda politikas sastāvdaļa. Bet ne tikai. Bērnu slepkavībās formējās neaprobežota cietsirdība, visatļautības jūtas, nesodāmība, kam iedalīta vispasaules vareno loma. Acīmredzot sava vieta ir arī aprēķinam. Bērnu, kam atņemti vecāki, vajadzēja barot, apģērbt, ārstēt. Bet to visu vajadzēja Vācijas bērniem. Tātad, nogalinot krievu, ukraiņu, baltkrievu, poļu bērnus, fašisti atviegloja savu bērnu likteni.

Visbriesmīgākais karš, kurā tika ierauta 81 valsts (ar 1700 miljoniem cilvēku, t.i. ap 80 % no visiem planētas iedzīvotājiem), 110 miljoni zaldātu, par kropļiem padarīja 90 miljonus cilvēku, iznīcināja 55 miljonus cilvēku, no kuriem puse ir no bijušās Savienības (26 miljoni 452 tūkstoši pēc oficiālās statistikas un vairāk nekā 40 miljoni - pēc neoficiālās), kas sastāda 40 % no kopējā iedzīvotāju zaudējuma Otrajā Pasaules karā. Bet vai iespējams saskaitīt kara sakropļotos likteņus!

1418 dienas un naktis turpinājās karš.

Vienā kara dienā gāja bojā: 18655 cilvēki, stundā - 777 cilvēki, minūtē - 13 cilvēki…

Bet kādam tie bija dēli, meitas, brāļi, māsas, vīri, sievas, mātes, tēvi… Kājnieka vidējais dzīves ilgums bija 10 dienas, viņam iznāca 1,5 kauja. Ja visus kritušos nostādītu vienā līnijā citu aiz cita, tad tā stieptos no Brestas līdz Vladivostokai un atpakaļ. Lai to aplidotu ar lidmašīnu uz vienu pusi, būtu vajadzīgas 12 stundas. Vairāk nekā pusgadsimta vajadzētu, lai katru kritušo pieminētu ar minūtes klusuma brīdi.

Bojā gāja ne tikai karavīri, bet arī mierīgie iedzīvotāji.

Kerča. Pie tuvinieku līķiem

Vēsturiska izzina

Pec Valsts Ārkārtējās komisijas datiem, 48% nogalināto - mierīgie iedzīvotāji. Fašistiskie okupanti nošāva, nosmacēja gāzu kamerās, sadedzināja, pakāra

Ukrainā - 8, bet pēc dažiem datiem - 10 miljonus cilvēku

Baltkrievijā

Lietuva

2 miljonus 230 tūkstošus cilvēku

vairāk nekā 313 tūkstošus cilvēku, to skaitā ap 48 tūkstošus bērnu

Latvijā - 313796 mierīgo iedzīvotāju, to skaitā 39835 bērnus. Tikai

Rīgas Centrālcietumā nogalināja vairāk nekā 2 tūkstošus vecākiem atņemtu bērnu. (Skat.: Nirnbergas process. 7 sējumi, 4.sējuma 93, 96 lapp. - M.„ 1958)

Latvijā līdz nāvei nonāca 330032 padomju kara gūstekņi. Atbrīvojot Latviju, krita 156 tūkstoši dažādu tautību karavīri. 279615 cilvēkus varmācīgi aizdzina uz Vāciju. Ne visi atgriezās.

Bojā iet bērni.

Bez vainas, tīri, neaizsargāti. Bērni!

Un vairāk - ne vārda…

19.03.44.g. Fotogrāfs Kekalo. Nr.46 307/8 Bērnu bojāeja Ozaričos (Baltkrievija)

19.03.44.g. Fotogrāfs Kekalo.Nr.Nr.855,64 425

Anna Gorbaņa no Poļesjes apgabala Domanoviču rajona Novosjolovas ciema padomes ar 3-gadīgo bērnu,

nomira Ozariču nometnē.

Neviens nevar tieši precīzi pateikt, cik bērni šaja kara gājuši bojā. Bet pēc to, kas ar šo jautājumu nodarbojās, datiem katrs ceturtais bojā gājušais - bērns vai pusaudzis.

Vēsturiska izzina

5

Saskaņā ar statistiku uz 1945.g.30.novembri no Baltkrievijas

aizdzīti 399374 cilvēki, atgriezušies 124267

tajā skaitā 161427 vīrieši - 46044

237947 sievietes - 78223

no kopējā skaita 33244 bērni jaunāki par 16 gadiem - 22825

„Gestapo pārskati, kas sastādīti krievu ostarbaiteru (Austrumstrādnieku.Tulkot.)

novērošanas rezultātā

1941.gada 22. jūnijs - viena no drausmīgākajām dienām mūsu Tēvijas vēsturē. Milzīga, līdz zobiem apbruņota iebrukuma armija, kādu vēl nav pazinusi vēsture, ielauzās mūsu zemē.

Kādi tai bija mērķu priekšraksti?

Atcerēsimies to tagad, un, jau šodien aplūkojoties apkārt, padomāsim: vai neesam liecinieki tam, ka pagājušās pekles ieceres īsteno - jau citi spēki?

Laikā, kad mums pastāvīgi iestāstīja, ka boļševisms iznīcināja reliģiju, necieta ne baznīca, ne reliģiskais dzīves veids, ostarbeiteru kolonās var redzēt ļoti daudz cilvēku, kas nēsā uz apakšveļas krustus, Dievmātes tēlu vai svētbildītes. Tas ir sevišķi izplatīts starp ostarbaiteriem, kas Vācijā ieradušies no impērijas katoliskajiem apgabaliem. Vāciešu iedzīvotāji no tā var secināt, ka, lai gan padomju sistēma ļoti gribēja pieveikt reliģiju, tomēr ļaudīm bija iespēja nosargāt savu ticību… Jāteic, ka Vācijā, kuras valsts un partija tāpat nav sevišķi draudzīgi noskaņotas attiecībā uz reliģiju, situācija, ticami, līdzīga tai, kura bija izveidojusies padomju sistēmā.

Krievu inteliģences iznīcināšana un masu notrulināšana tāpat bija pastāvīga boļševisma attēlošanas tēma. Vācu propaganda padomju cilvēku atveidoja kā trulu ekspluatētu būtni, tā teikt, „darba robotu.” Taču vācu strādnieks katru dienu pārliecinājās par pretējo - pamatojoties uz darbaspējām. Un ostarbaiteru prasmi. Daudzos ziņojumos minēts, ka industrijas nozares vācu strādnieki bieži bija pārsteigti par ostarbaiteru tehniskajām iemaņām un dotībām… Spriežot par lielo studentu skaitu padomju zemē, var secināt, ka izglītības līmenis Padomju Savienībā nav tik zems, kā par to pastāvīgi ziņoja.

Līdz šim laikam vāciešu iedzīvotāju aprindas turējās pie uzskata, ka izglītības līmenis Padomju Savienībā ir ļoti zems un ka tur ir daudz neizglītotu ļaužu. Tomēr, novērojot ostarbaiterus darbā, vācieši apmulsa; neizglītoto ostarbaiteru procents bija niecīgs. Tā, piemēram, inženieris, kas tagad pārvalda fabriku Ukrainā, raksta uz māju, ka no 1800 strādniekiem, varbūt, tikai trīs nav izglītoti…

Vācu propaganda daudz runā par to, ka boļševiku sistēma iznīcināja ģimeni, valsts šūniņu. Ziņojumi no dažādām Vācijas malām stāsta, ka tieši ostarbaiteros vērojamas spēcīgi izteiktas ģimenes un tikumiskās uzvedības jūtas. Ne tik spilgti tas izpaužas tikai starp kara gūstekņiem. To, iespējams, var izskaidrot ar to, ka ilgstošā karadienestā viņi atradinājās no savām ģimenēm. Kaut gan milzīgā vēstuļu daudzumā pastāvīgi izskan ilgas pēc savas mājas, cieši sakari ar ģimeni…

Mūsu cilvēki ir izbrīnēti, ka ostarbaiteri, sevišķi sievietes, uztur sevi tīri un ar īpašu mīlestību iekārto savu dzīvesvietu.

Dzimumattiecībās ostarbaiteri demonstrē veselīgu atturību. Dautas rūpnīcā, piemēram, piedzima deviņi bērni un sagaidāmi piecdesmit. Bērni, neskaitot divus gadījumus, dzimuši ģimenēs. Kaut gan vienā telpā dzīvo vairākas ģimenes, tas tomēr nenoved pie saplūšanas grēka…

Pretpadomju propagandā vācieši sevišķi lielu likmi lika uz GPP darbību. Ziņojumi par izsūtījumiem uz Sibīriju, eksekūcijas, nošaušanas uz vācu iedzīvotājiem atstāja stipru iespaidu. Tādēļ daudzi vācieši bija pārsteigti, ka ostarbaiteri savā dzīvē nav bijuši pakļauti miesassodiem. Šie atklājumi zināmos iedzīvotāju slāņos izraisīja skepticismu attiecībā uz vācu propagandu par Padomju Savienību un tās pilsoņiem.

Kā no ziņojumiem secināms, tad, pateicoties šādiem atklājumiem, Padomju Savienība un tās pilsoņi vāciešu skatījumā izsauca virkni pārmaiņu. Nonākot pie secinājuma, ka propagandas iestāstītais tēls ne pilnībā atbilst īstenībai, cilvēki sāk pārdomāt. Tur, kur antiboļševistiskā propaganda izmanto vecās pazīstamās metodes, iedarbība vairs nav tāda kā bija līdz vācu - padomju kara sākumam vai pašā kara sākumā.

Jekaterinas Šukšinas tulkojums no vācu valodas. (Pēc preses materiāliem)”

(Судьба, 1994.g., Nr.ll)

Lasītāj, ielūkojies šajos briesmīgajos foto attēlos! Lūk - jaunā kārtība, ko mūsu zemē gatavojās ievest Hitlers. Tūkstoši un tūkstoši nogalinātu mierīgo iedzīvotāju, nopostītas pilsētas un līdz pamatiem nodedzinātas sādžas, miljoni palikuši bez pajumtes, mazi bērni bez vecākiem. Padomju pilsoņu masveida nošaušana, kuru vaina bija tikai tā, ka karsti mīlēja savu Dzimteni un nevarēja samierināties ar iekarotājiem. Un karātavas centrālajos laukumos… Un pēc tam vēl būs „nāves nometnes”, un gāzes kameras un daudz kas cits, kas vajadzīgs padomju cilvēku, zem hitleriešu zābaka nokļuvušo Eiropas tautu iznīcināšanai.

Nekas tāds nevarēja rādīties pat visbriesmīgākajos murgos. Hitleriešu cietsirdība pret mierīgajiem iedzīvotājiem bija ārkārtīga. Hitleriešu pavēlniecība savus kareivjus apgādāja ar īpašu instrukciju, kurā teikts:

Karavīr!

Tev nav sirds un nervu, karā tie nav vajadzīgi. Iznīcini sevī žēlumu un līdzcietību - nogalini katru padomju krievu cilvēku, neapstājies, ja tev priekšā sirmgalvis, sieviete vai zēns - nogalini! Tā tu izglābsi sevi no bojāejas, nodrošināsi savas ģimenes nākotni un kļūsi slavens mūžīgi

No Aicinājuma Austrumu frontes kareivjiem.

1941.gads

Kara upuris…

Kara bēdas ienāca katrā mājā. Miljoniem tēvi un mātes palika bez dēliem un meitām, viņu vecumdienas - drūmas, vecāku bēdas - bezgalīgas. Miljoniem līgavu tā arī nekļuva par sievām. Miljoni nedzimušu bērnu…

Par bāreņiem kļuva bērni un pieaugušie. Vecāki zaudēja bērnus, bērni - vecākus, visi - veselību, daudzi - Dzimteni.

Ar pirmajiem kara mēnešiem fašistiskajā verdzībā nokļuvušo galveno mierīgo iedzīvotāju straumi no Ļeņingradas, Novgorodas, Pleskavas, Orlas, Smoļenskas, Vitebskas un citiem apgabaliem virzīja tieši caur Baltiju, kur tika radītas karantīnas, šķirošanas, donoru un citas koncentrācijas nometnes. Latvijas teritorijā bija 23 tādas nometnes.

Šī necilvēcīgā sistēma „filtrēja” nosūtīšanai no okupētajām Eiropas valstīm bezmaksas darbaspēku. Lūk, kāpēc daudzi bērni, nebūdami tādi, palika Baltijā ar vecākiem un arī bez viņiem.

1943. gadā Daugavpils iedzīvotāja Nadežda Sidoroviča (meitas uzvārds - Kundro), dz. 1929.g„ ar saviem vecākiem Vācijā izdarītajās fotogrāfijās.

īpaša austrumu strādnieku zīme

Krāslaviete Ļubova Kosteckaja (meitas uzvārds - Frolova), dz. 1930.g.(no kreisās) ar māsu, māti un tēvu. Zemāk - zīmogs, kas uzspiests fotogrāfijas otrā pusē.

Viens no okupācijas perioda dokumentu paraugiem. Iesniegusi Praskovja Guževa, dz.l926.g.,

Dzīvo [1999] Krāslavā.

Ludmila TIMOŠČENKO (meitas uzvārds - Soročkina) 1939. g.

Orlas apgabala Znamenskas rajona Boļšaja Čerņa ciemā

1941.gada 22.jūnijs kļuva par pēdējo bērnības dienu… Karš pārvērta visu dzīvi… Grūti noticēt, ka tas viss ir bijis…Bet mēs esam to visu pārdzīvojuši. Pazudinātā, apgānītā, sakropļotā, pareizāk sakot - kara nobendētā bērnība… Mums to vienkārši atņēma. Mēs uzreiz kļuvām pieauguši.

Kad sākās Lielais Tēvijas karš, mums, pieciem Nikolaja un Natālijas Soročkinu bērniem bija:

Poļinai - 16 gadi

Tamārai - 5 gadi

Aleksandram - 10 gadi

Valentīnai - 7 gadi

Ludmilai - 2 gadi

Un, lūk, visu ģimeni, tāpat kā Boļšaja Čerņa, Rožkovas un Krivušu ciemu iedzīvotājus, vācieši izdzina no viņu mājām, kuras tūlīt arī nodedzināja. Dzimtās mājas vietā palika tikai pelni. Bija iznīcināts viss, kas iegūts bezgala smagajos lauku darba gados. Bet darbs tiešām nebija no vieglajiem. Pietiek vien atcerēties, kādi bija pirmskara gadi un ko laukos saņēma par izstrādes dienu. Bet tēvam un mātei es ģimenē biju devītais bērns (4 bērni nomira).

Kādēļ par to gan stāstīt Tik nežēlīgi sīkumos.

Kāds bija dārzs un kāda māja Kāds prieks visapkārt?

Kādēļ par to gan stāstīt Ar nebeidzamām skumjām Kāds auga ceriņkrūms Un ziedēja tik vareni?

Kādēļ par to gan stāstīt,

Kas nomāc visus smagi:

Par laimi vienkāršu un mazu Lielās smagās bēdās.

Par to, ka apliets viss ar asinīm Vēl nenožuvušām.

Par to, ka tūkstoš riteņi

Pāri savējiem un svešiem brauc…

Šīs apbrīnojamās dzejas rindas frontē uzrakstījis A. Tvardovskis. Tajā 1942. gadā, kad man palika 4 gadi un uz visiem laikiem biju pametusi savu dzimto ciemu.

Kad izaugu, dzīvojot tālu no dzimtās puses, es nepārstāju interesēties par dzimto novadu. Kādreiz šeit, Čerņā, dzivoja komponista Aleksandra Pļeščejeva, daiļlasīšanas meistara, drauga V. Žukovska, N. Karamzina, G. Deržavina, A. Alabjeva ģimene. Visi viņi ne reizi vien ir bijuši Čerņā. Par Čerņu A. Puškins - ari bijis šeit - ir uzrakstījis brīnišķīgus dzejoļus, vēlāk te ieradušies I. Turgeņevs un Ļ. Tolstojs.

Viss nodedzināts līdz pamatiem, baznīca nopostīta. Iznicināta zirgaudzētava ar slavenajiem Orlas rikšotājiem… Uz visiem laikiem sarauti pavedieni ar dzimto zemi. Krievija - Latvija - Ukraina - Uzbekistana - mūsu ģimenes jaunā ģeogrāfija.

Cienītā Ludmila Nikolajevna!

KF VA dokumentos ir akts no 1944.g. 1. decembra „pārvācu fašistisko iebrucēju ļaundarībām okupācijas laikā” Orlas apgabala Znamenskas rajonā, saskaņā ar kuru no rajona fašistiskās varas saimniekošanas laikā „vācu verdzībā tika aizdzīti pavisam 270 cilvēki, tajā skaitā 58 vīrieši, 148 sievietes un 69 bērni.” Pielikumā…

Sākās mūsu mētāšanās plašajā pasaulē. Iegrūda mūs vāģī, kas paredzēts lopu pārvadāšanai, pēc tam sūrajā stundā sadzina aiz nometņu dzeloņdrātīm…

Latvija… Rīga - Salaspils - Rēzekne… Nometnē Stalag Lager-Long „Rēzekne” mātesmāsai Jevdokijai Petrakovai 1943.gada 30. augustā piedzima dēls Jevgēnijs…

1991. gada 11.augustā Daugavpilī Latgales novada bijušo ieslodzīto salidojumā no 1917.gadā dzimušās Valentīnas Rjumjancevas runas es uzzināju detaļas par nometni. Protams, ka no saviem tuviniekiem jau biju daudz dzirdējusi par nometni, kurā pirms mūsu ierašanās gāja bojā 18 tūkstoši karagūstekņi. Četras dzeloņstiepļu rindas. Barakas ar vairāku „stāvu” nārām.

Valentina, kas ar saviem diviem mazgadīgajiem bērniem kolonā gāja uz dezinfekciju, atpalika no kolonas un ieskrēja vienā no barakām, tur atradās no Smoļenskas un Orlas novada izdzitie.

Viņu pašu atveda no Pleskavas novada. Redzētais satrieca: cilvēki gulēja uztūkuši - pieaugušie un bērni. Pienāca tulks un teica, ka šeit atrodas nāvei nolemti cilvēki…

No šīs nometnes mūs pārsūtīja uz Bolderāju (Rīgas nomale), bet pēc tam aizveda uz Vāciju. No 1944.gada rudeņa līdz 1945. gada martam atradāmies Straschen-Pranschen nometnē 12 kilometrus no Dancigas (Gdaņska).

Par nometni labāk neatcerēties. Lielais krievu rakstnieks F. Dostojevskis rakstīja: „Kad uz zemes spārda vienu cilvēku, tad tas nozīmē, ka spārda visu cilvēci”.

Cik gan mocību nav pārcietuši mani tuvinieki un tautieši? Kā vārdā? Kam un kādēļ vajadzēja mocīt manu Māti, sūtīt viņu un viņas piecus bērnus nometnes mocībās? Kā tas sakropļoja mūsu dzīves, visiem atņēma veselību!..

Nometne koncentrētā veidā satur visu ļaunuma un ciešanu summu, kas visur citur pastāv vairāk izkliedēti un mazāk saskatāmi. Dzīve nometnē - tā ir dzīve bezdibenī. Cilvēks parasti dzīvo dzīves karaļvalstī, koncentrācijas nometnē cilvēki dzīvoja nāves karaļvalstī.

Aiz dzeloņstieplēm barakas. Caur spraugām velk aukstums. Nāras divos stāvos. Tikai viens logs durvju pusē.

Rītos celšanās pulksten 4. Appel (pārbaude). Ap pieciem sešiem vecāki aizbrauca uz darbu Dancigas rūpnīcās.

pirmie ar automātiem ielauzās nometnē, bet viņ spēki. Brīvība! Un izziņa.

Kas var izmērīt cilvēka, vēl jo vairāk bērna sāpes?

Nometnes bads (ēst gribējās vienmēr). Baroja pretīgi: no rīta niecīga maizes ar koka skaidām deva, vakarā - sasalušu biešu un kāpostu atgriezumu vira…

Nometnes aukstums un netīrība. Bērnus pārņēma slimības. Naktīs acis lipa ciet no pūžņiem ( konjuktivits, trahoma). Dizentērija, no necilvēciskā ēdiena bērnus mocīja caureja.

Mocīja arī utis un blaktis. Visi bērni slimoja ar kašķi. Līdz asinīm kasīja ādu, zem krevelēm ieviesās utis, nieze kļuva pilnīgi neizturama, ka bērni dzīvi trūdēja… Labi atceros atbrīvošanas dienu. Tas bija 1945. gada 23. marts. Mūs atbrīvoja, kā pēc tam vecāki ļaudis stāstīja, tas bija maršala Rokosovska karaspēks. Pirmie nāca soda bataljoni. Izlūkošana ar kauju. Sodītie, vateņos ģērbušies, s no sargtorņiem apšāva. Pēc tam nāca galvenie

Bijušo ieslodzīto - Soročinu ģimene. Stāv Poļina (otrā no kreisās), Aleksandrs, Tamara (no labās), sēd (no kreisās uz labo) Valentīna, Natālija, Ludmila

Uzreiz nogalināja tulkotāju no Ļeņingradas. Viņa bija laba, palīdzēja ieslodzītajiem, daudzi taču neprata vāciski. Gadus 15 vecu zēnu arī nogalināja, jo viņš aizstāvēja tulkotāju…

Dzimtenē atgriezāmies kājām. Ar transportu bija grūti, vēl turpinājās karš, pārvadāja ievainotos. Bet ne civiliedzīvotājus. Mēs ar māti gājām pa aukstu pavasara lietu cauri visai Polijai. Poļiem bija lieldienas. Atpūsties, apžāvēties mājās nelaida. Viņus var saprast, tāds bija laiks. Pa ceļiem gāja visādi cilvēki.

Tiktāl bijām nonākuši. Mani veda ar ķerru. Iet vairs nespēju. Nometnē četras reizes slimoju ar apbusēju plaušu iekaisumu, un kā sekas - līdz piektajai klasei biju tuberkulozes dispansera uzskaitē - atklāta tuberkulozes forma.

1983.g. Dagda. Visi Soročkinu bērni pie vecāku kapa

Nometnē tulznas un furunkuli noklāja visu ķermeni. Visticamāk, ka sliktas barības un vitamīnu trūkuma dēļ. Pilnīga nervu sistēmas novājēšana. Ilgi nevarēju staigāt. Kājas 16 gadu vecumā atņēmās. Divi gadi bez kustībām.

Jau biju skolotāja Dagdas vidusskolā, kad atkal pārstāju staigāt. 1960. gada decembrī nokļuvu slimnīcā, no turienes iznācu tikai nākamā gada rudenī.

Ārsti un māsas darīja visu, lai atkal varētu staigāt. Esmu pateicību parādā mediķiem: dakterim Skačilovam, auklītei Frosjai, medicīniskajai māsai Valentīnei Batersonei… Daudzi labi cilvēki man palīdzēja cīņā ar slimību, es esmu viņiem ļoti pateicīga. Pirmām kārtām - vecākiem, māsām, manām meitām un draugiem - Solomejam Kundziņam, Rozai Ramkovičai, Vitālijam un Ļubai Korobatoviem, Kratu ģimenei un daudziem daudziem citiem…

Liktenis izrādījās žēlīgs, un mēs izdzīvojām nolādētajā karā. Izdzīvojām par spīti visam. Bet nometne sevi atgādina arī šodien.

Katrā no mums ikviena šūna ir piesātināta ar nometni. Atmiņas par nometnes laiku ir tik dziļas, ka, liekas, mēs ar tām jau esam dzimuši. Bet mēs nestāstījām par savām izjūtām. Mirstot brālis man teica: „Ļusja, nesaki manējiem, ka esam bijuši koncentrācijas nometnē. Es nekad nevienam par to neesmu teicis.”

Tas bija 40 gadu pēc kara - 1985. gada decembrī.

Viņa sieva Marija, dēls Nikolajs, meita Olga, draugi neiedomājās par to, kāds liktenis bija lemts mātes un četru māsu vienīgajam vīrietim un aizstāvim. Bet šim vīrietim bija 10 gadi… Kad atbrīvoja - 14.

Ukraina, 1998.gads. Pie V. Timoščenko vīra kapa (malējā no labās - mana māsa Valentīna Pavļuka un

blakus vīra māsa Oksana Dedika)

Agri, ļoti agri no dzīves aizgāja brālis Aleksandrs, nodzīvoja nedaudz vairāk par 50 gadiem. Poļina no dzīves aizgāja 1999. gadā…

Tāda nu sanāca mana dzīve, ka kļuvu par sievu Vasīlijam Timoščenko, ko 16 gadu vecumā fašisti notiesāja uz nāvessodu nošaujot. Tikai brīnuma dēļ viņa mātei Marijai izdevās dēlu izpirkt. Bet viņš jau no 16 gadu vecuma bija sirms. Nomira agri.

Tāpat kā daudzi kara bērni, manas māsas un brālis neieguva pienācīgu izglītību, kas būtu pa prātam. Ģimenē es biju jaunākā, sliktās veselības dēļ es daudz laika veltīju grāmatām, lasīšanai. Visi mani žēloja, atdeva labāko kumosu, tādēļ es vienīgā no visiem bērniem ieguvu augstāko izglītību, pabeidzu aspirantūru, aizstāvēju kandidāta un doktora disertāciju, kļuvu par pedagoģijas habilitēto doktoru, par profesori. Vairāk nekā 150 zinātnisko publikāciju, tajā skaitā 25 mācību grāmatu un palīglīdzekļu, 20 grāmatu 8 valodās autore. Pēc jaunāko klašu mācības grāmatām skolēni mācījās daudzās Latvijas skolās.

Man bezgala dārga ir Latvija, kur dzimuši mani bērni un mazbērni, dzīvo mani tuvinieki un draugi, kur katrā skolā par skolotājiem strādā mani bijušie studenti…

Daugavpils, 1998. gads.

Ludmila Timoščenko (stāv), meita Tatjana (pa kreisi), mazmeitas Naslja un Lina un māsīca Marina Drozdecaja

Mīlu pieticīgo, neuzkrītošo, bet skaisto dabu. Mīlu mežus, ezerus, lauku ceļus ar peļķītēm, mīlu priežu meža valgo gaisu un Jūrmalas aļģes. Šī mīlestība atnākusi līdz ar gadiem, jo 57 gadus es elpoju Latvijas gaisu, dzīvoju zem tās saules. Nespēju sevi atšķirt no otrās dzimtenes.

Vecāki, tēvs un māte, māsa Tamāra, viņas vīrs un dēls paglabāti Dagdas kapsētā. Māsa Valentīna ir ļoti slima. Abas manas meitas Tatjana un Olga pabeidza Daugavpils universitāti. Viņām arī aug meitas - Nastja un Lina. Esiet laimīgi, mani dārgie!

Kara gados uz Latviju atveda arī manu tanti - Jevdokiju Petrakovu. Viņai bija trīs bērni - Nikolajs (1931 - 1988), Viktors (1934 - 1968), Marija (1940), 1943. gada 30. augustā Rēzeknē “Stalag Lager - Long “Rēzekne” viņai piedzima ceturtais bērns

J. Petrakova ar jaunākajiem bērniem - Jevgeņiju un Mariju.

Rīga, 1945 g.

Jevdokija Petrakova (meitas uzvārds - Frolova) 1906 - 1998 g.

Orlas apgabals Znamenskas rajons, Rožkovas с.

dēls Jevgēnijs. No Rēzeknes nometnes ģimeni aizsūtīja uz Gulbeni, kur strādāja līdz atbrīvošanai. No dzīves viņa aizgāja 93 gadu vecumā. Viņa mira Rīgā, traģiskā dienā

1988. gada 22. jūnijā. Meita Marija (vīra uzvārds - Drozdeckaja) un dēls Jevgēnijs Petrakovs dzīvo Rīgā [1999.].

J. Petrakovas bērni, no labās - autores māsa Valentīna Pavļuka (meitas uzvārds - Soročkina). Rīga, 1946.g.

J. Petrakovas bērni. Foto 1946

Riga, 60 - tie gadi. J. Petrakova ar bērniem - Mariju un Jevgēniju

Arhīva izziņa (Rīga), no kuras redzams, ka Jevgeņija Petrakova un

Jevdokijas dēls dzimis 1943. gada 30. augustā nometnē Stalag Lager - Long „Rēzekne”

Kara bērni… Viņi, tāpat kā pieaugušie, kļuva par reiha vergiem…

Bērnībā par vergiem sauca tos,

Kam sirdī zvēra bailes trieca, Neattaisnoja mūs nelaimīgos,

Vācija. Reiha vergs no Baranovsku dzimtas

Viena no Krāslavas verdzenēm

Kopš tā laika viņai nav vārda, ir tikai numurs

Krahs kad fašismu reiz lieca..

Tādus viņus aizveda vergu darbos. Jauniešus, pusaudžus un bērnus piespieda strādāt

Vācijai.

14 miljonus cilvēku izmantoja kā vergu darbaspēku. 1944. gadā no 9 miljoniem reiha vergu 6 miljoni bija civiliedzīvotāji (nevis karagūstekņi). Fašisti darbaspēku izmantoja ar maksimālu lietderīgumu un minimāliem izdevumiem.

Dažu bijušo mazgadīgo gūstekņu likteņi.

Vladimirs Dragūns, dzimis 1927. gadā Latvijas pierobežas Braslavas rajona Volosovas sādžā, tagad [1999] dzīvo Daugavpils rajona Stropicas sādžā.

1941.gads. Presēja sienu, bet tad sabojājās prese, un mani, 14 gadu vecu pusaudzi, saņēma ciet un aizveda uz gestapo, pārsūtīja uz Viļņu.

Antonina MALKINA, 1939.g. Novgorodas apgabala Soļeckas rajona Gorodiščes sādža

Vilnas gestapo atrados no 1941. gada 24, novembra līdz 1942. gada 12. janvārim, pēc tam kā politisko ieslodzīto nosūtīja uz koncentrācijas nometni Noiheimā. Tiku atbrīvots 1945. gada 22. aprīlī. Nometnes numurs 77052.

Ziemassvētku priekšvakarā, 1943. gada 6. janvārī, mūsu, Malkinu ģimeni - māti Galinu, dzim. 1906.g„ trīs māsas - Valentīnu, dzim. 1935.g., Jekaterinu, dzim. 1937.g. un mani, Antoņina, dzim. 1939.g„ kopā ar citām Novgorodas apgabala Soļeckas rajona Gorodiščes ģimenēm vācieši ar varu izdzina no savām mājām.

Māte to apraksta tā.

Krievu krāsnī jau bija pagatavots svētku cienasts, māja izmazgāta, uz svētkiem izpušķota. Bērnus aizsūtīja uz pirti. Atgriezās no pirts. Bērni bija garos kreklos, ar velteņiem basās kājās un lakatiņiem galvā. Vācieši j au nesa salmus, māmiņu istabā vairs nelaida, pat lai paņemtu kaut gabaliņu maizes ceļam. Gāja visu nakti, uz rīta pusi iesnaudāmies turpat sniegā. Iet bija grūti, dažiem līdzi bija daudz maizes, viņi sāka to izmest, jo nest bija smagi. Kam nebija nekāda ēdamā, tas šo maizi savāca. Tā mums tika maize un zirņu milti.

Pusaudža Vladimira Dragūna „Golgātas ceļš” : Vilnas gestapo - Štuthofa - Noiheima…

Pēc ilga pārgājiena mūs iedzina šķūnī bez jumta, tur tomēr bija siltāk. Es to atceros jau pati, kaut gan bija nedaudz vairāk par trijiem gadiem. Aiz šķūņa bija mežs, kur māmiņa mūs vakarā aizveda kārtot vajadzības, tur pielīda partizāni un jautāja: „Tantiņ, vai tu nezini uz kurieni jūs dzen?” Māte atbildēja: „Nezinu, dēliņi”.

Nākamajā dienā mūs sadzina vagonos - nevis pulmaņa (kā tagad saprotu), bet lopu vagonos. Vagonā izurba caurumu, kur visi gāja nolaist ūdeni. Bija auksti, bet es kā pati mazākā atrados priviliģētā stāvoklī - sēdēju starp mātes kājām, Vaļa un Katja sēdēja pie sāniem, pēc tam mainījās vietām. Bērni raudāja, prasīja ēst. Mēs neraudājām un ēst neprasījām. Stacijās deva karstus kāpostus un maizes gabalu.

Māsas Malkinas. 1951.g.

Pēc tam mūs aizveda uz Višķiem. Tikām novietoti skolā. Kam bērni jau bija gados vecāki, tos aizdzina tālāk uz Vāciju, bet tos, kam bērni jaunāki, atstāja šeit. Vietējiem iedzīvotājiem pavēlēja ņemt par strādniekiem.

Kam vajadzēja strādnieku, atbrauca un izraudzīja tos, kam bērni bija vecāki, priekšroku deva zēniem. Pārsūtīšanas punktā mēs palikām 3 ģimenes. Tās, kurām bija mazi bērni. Mūs neviens neņēma, Višķos palikām apmēram mēnesi.

Vācieši saimniekus piespieda mūs pieņemt ar varu. Nokļuvām pie saimniekiem, kuriem pašiem bija daudz bērnu, bet zemes maz, viņiem strādnieku nevajadzēja, paši gandrīz cieta badu.

Atnāca pavasaris, māte strādāja uz lauka, vilka arklu, par to trūcīgi, bet tomēr pabaroja. Viņu sēdināja pie galda, bet mēs atradāmies aiz skapja un skatījāmies pa spraugu. Māte jautāja:” Vai varu savu šķīvi sadalīt ar bērniem?” Saimniece neļāva, „Galina, ja tu neēdīsi, tad nespēsi strādāt”, viņa teica.

Tā māte gāja pa sādžu ubagot, daudzi deva kartupeļus, sausiņus, galvenokārt tie, kas paši cieta trūkumu.

Saimniekiem atnesās sivēnmāte. Tā kā kūtī bija auksti, tad sivēnus atnesa uz māju, māte katru vakaru nesa salmus, bet mēs uz tiem gulējām kopā ar sivēniem.

Mani tas uzjautrināja, bet es redzēju, ka māte un vecākā māsa raudāja. Vairāk cieta vecākā māsa, 8 gadus veca, jau daudz ko saprata, ubagot nespēja, kad māte mēģināja pierunāt, viņa teica: ”Māmiņ, es tev neprasīšu ēst, ubagot neiešu”.

Saimnieku bērni nebija ļauni, kopā spēlējāmies, dažreiz dalījās ar maizi.

Malkinu ģimene. 1970.g. Daugavpils

Pavasarī māti kopā ar mums pieņēma saimnieces brālis, kura ģimene bija turīgāka, apstākļi nedaudz uzlabojās.

Tur nodzīvojām līdz Padomju Armijas atnākšanai. Tas notika rītausmā, no bumbām mēs slēpāmies pirtiņā, un te pēkšņi māte sadzirdēja krievu valodu.

Karavīri kopā ar ieročiem bija noslīdējuši gravā un vilka ieročus ārā, pie tam lamājās spēcīgos vārdos. Māmuļa izskrēja ārā, apraudājās: „Mīļie, mīļie!” Bija atbrīvota Daugavpils. Māte gribēja iet kājām uz dzimteni, bet tur visas mājas bija nodedzinātas, no tēva nebija nekādas ziņas, bet saimnieki ieteica doties uz Daugavpili un tur iekārtoties darbā. Māte tā arī izdarīja.

Mēs braucām ciemos pie kādreizējiem saimniekiem, tāpēc, ka mums bija izveidojušās labas attiecības. Tie bija smagi pēckara gadi. Viņi mums palīdzēja izdzīvot - Mežnieku ģimene Ambeļu pagasta Kondovinkas sādžā.

Tur arī tagad [1999] dzīvo viņu bērni Helēna un Donāts.

Kas bija pēc tam? Māmiņa ilgojās pēc dzimtenes, bet nebija līdzekļu par ko aizbraukt, kaut vai uz laiku. Dzimteni mēs pirmo reizi apmeklējām pēc 25 gadiem. Māte raudāja, bet visvairāk

raudāju es, nezinu kādēļ, jo es šis vietas neatcerējos, par savu dzimteni uzskatīju Daugavpili, Latgali.

Vaļa Malkina. 1953.g.

Psiholoģiskā plānā bija ļoti cietusi vecākā māsa Vaļa, ilgi nevarēja naktis gulēt, bieži uztrūkās, kliedza:

„Bumbas, atkal bumbas!” Acīmredzot viņu mocīja murgi.

Viņa nomira agri, paglabāta Tbilisi.

Savu tēvu es neatceros. Mums nav palikusi pat viņa vismazākā fotogrāfija.

Es biju pieķērusies mātei, un, liekas, ne sevišķi pārdzīvoju, ka nav tēva. Apkārt bija daudz tādu ģimeņu, kā mēs.

To apzinājos tikai vēlāk.

Par visu vairāk atmiņā palicis tāds gadījums. Man jau bija dēls, pieci gadi vecs, bija Uzvaras diena. Viņš rotaļājās pagalmā kopā ar citiem bērniem, un tad pēkšņi ieskrēja un kliedza: „Kāpēc man vienam pašam nav vectēva?!” (Vīratēvs arī krita frontē). Mēs kļuvām mēmi.

Nedod dievs, ka bērni šos vārdus atkārtotu.

Tas ir briesmīgi.

* * *

Antonina Malkina ārstēja manus bērnus, tagad mazbērnus. Lieliska ārste pediatre, kas prot un mīl savu darbu. Ilgus gadus nostrādājusi bērnu slimnīcā. Daugavpili viņu visi pazīst. Visu dzīvi atdevusi bērniem.

Anatolijs Gunārs, 1929.g. Čerņigovas apgabals Holminskas rajons Pereļubas ciems

1941.gada 7.decembri Annu Gunāri vāciešu soda vienība zvēriski nošāva.

Bija stiprs sals, ap 30 grādu.. Viņu izvilka no dzīvokļa uz ielas pilnīgi izģērbtu, pat bez apaviem. Sita, ar ko tikai varēja. Jau nogalināta, viņa gulēja sniegā visa vienās asinis. Viss augums zilumos un asinsizplūdumos. Mani un māsu Tamāru izmeta uz ielas un ieslodzīja pagrabā. Māju aizdedzināja… Tā paliku bez vecākiem, bez iztikas līdzekļiem. Tas notika Sumas apgabala Červonas rajona Harkovkas sādžā, kur mani vecāki, tēvs un māte, strādāja kaņepāju apstrādes fabrikā. Tēvs pirmajā mobilizācijā aizgāja uz fronti un par mūsu likteni neko nezināja. Viņš mira 1943. gadā no ievainojumiem un kontūzijas, forsējot Dņepru.

Lai neļautu nomirt badā, mūs aizveda uz manu dzimteni Čerņigovas Holminskas (tagad Korjučovskas) rajona Pereļubas ciemu. Kad mūs ragavās veda pie vectēva, tad visur pa ceļam policisti un vācieši visu pārbaudīja, izkratīja, draudēja nošaut. Pēc kāda laika vietējie policisti sāka meklēt, kāpēc mēs atbraukuši pie vectēva bez vecākiem. Mūs sāka turēt aizdomās par sakariem ar partizāniem, bet pēc 2-3 mēnešiem atklāti pateica, ka māte nošauta par sakariem ar partizānu vienību.

Tā, lūk, 1942. gada aprīlī policija mani arestēja un aizveda Holmas (tas bija mūsu rajona centrs) gestapo kā partizānes dēlu. Katram pieaugušam zināms, kas ir gestapo cietums. Tur atveda arestētos no visām sādžām: sirmgalvjus, sievietes, bērnus. Visus, kas tikai kaut mazliet bija saistīti ar partizāniem. Mūs, mazgadīgos, pirmajās dienās arī sita, draudēja ar nošaušanu, pat veda skatīties, kā šāva pilnīgi nevainīgus cilvēkus. No mums prasīja tikai vienu - izstāstīt visu par partizāniem, viņu ģimenēm, radiniekiem. Obligāti vajadzēja nosaukt uzvārdus. Neko nepanākuši, viņi sāka mūs izmantot par darbaspēku, kaut gan bijām 13-14 gadu veci.

Gulējām uz grīdas. Paklājām savus mēteļus un ar tiem arī sedzāmies. Zem galvas bija siens vai nogalināto vecs drēbju sainis. Baroja ar vāciešu virtuves atkritumiem vai vāciešu ēdienu pārpalikumiem. Briesmīgākais bija tas, ka mēs, zēni, kopām mocību kameras, kur grīda visa asinīs, tur atradās nogrieztas ausis, mati ar ādas gabaliem. Ar tādu spīdzināšanu vācieši iebiedēja gūstekņus, lai izdabūtu vainas atzīšanos par sakariem ar partizāniem, par komunistiem, komjauniešiem. Daudzi neizturēja tādu spīdzināšanu un okupantus nosauca sliktos vārdos vai spļāva tiem sejā. Izrēķināšanās sekoja acumirklī: tādus turpat kamerā ar pistolēm nošāva. Aiz niknuma šāva 5 - 10 reizes. Pēc tam mēs nogalinātos iznesām pagalmā, iekrāvām speciālā mašīnā, ar to aizveda uz nomali, kur raka kapus un krāva nošautos. Nedrīkstēja būt nekādu kapu pazīmju. Visu rūpīgi nomaskēja ar zāli, zariem. Vācieši redzēja mūsu sejās bailes un šausmas. Tad mums gestapo deva pa cigaretei, gabaliņu baltmaizes, gurķi vai tomātu.

Atceros, kā nošāva čigānus. No viņiem noņēma visas greznuma lietas, jaunas čigānu meitenes pat izģērba, vīriešus piespieda spēlēt ģitāru, bet čigānu meitenes - dejot „ciganočku” ar iznākšanu, un šajā troksnī uz viņiem šāva. Tā vācieši izklaidējās. Daudzi šīs briesmas uzņēma foto lentā.

Spīdzināšana bija dažāda: pakāra ar kājām uz augšu un pilināja degunā amonjaku, dedzināja ar nokaitētu dzelzi, ar knaiblēm izrāva nagus, dūra zem nagiem garas adatas, izlauza pirkstus un delnas. Divas trīs dienas nedeva dzert, pēc tam nolika ūdens glāzi un ņirgājās. Sevišķi cietsirdīgi spīdzināja partizānu ģimenes. Ja māte bija ar bērnu, tad viņas acu priekšā varēja bērnu durstīt vai graizīt, žņaugt vai arī nošaut. Visas šīs drausmas es gestapo cietumā redzēju vairākus mēnešus. Mūs varēja dzīt zāģēt un skaldīt malku, slaucīt pagalmu, tīrīt tualetes, tīrīt vāciešiem zābakus, pēc tam atkal pastardiena…

Bieži naktī iesnaudīsies, bet blakus tāds briesmīgs kliedziens un vaimanas, ka aiz šausmām sastingst sirds. Un domā, kādēļ gan cilvēkam tādas mokas, tāda spīdzināšana. Nošāva daudzus nevainīgus cilvēkus, kurus kāds uzrādīja aiz niknuma. Vācieši sevišķi atriebās pēc partizānu reidiem, kuru laikā tika iznīcināti veseli vāciešu kārtības uzturētāju garnizoni. Par katru nogalināto vācieti nošāva simtus, aizdomīgos aizveda ar mašīnām. Atvestos divās - trijās dienās nošāva, pēc tam atkal brauca pa sādžām un vāca kopā aizdomīgos.

Nopratināšanas pierakstus neveda, cik nošāva - nevienam nav zināms. Vispirms augstākie činavnieki sev atlasīja 15 - 16 gadu meitenes izvarošanai, pēc tam jaunākas. Visi šie upuri mājās neatgriezās.. Viņus cienāja, dzirdīja ar degvīnu, pēc tam izmantoja un iznīcināja, bet, lai vecāki nemeklētu, paziņoja, ka visas aizvestas uz Vāciju. Slikti, ka gestapo sienas nevar pastāstīt par visām šīm drausmām. Protams, ņirgājās ne tikai vācieši, taču viņu vadībā policisti ņirgājās ne sliktāk. Vācieši okupētajās teritorijā nevarēja visu zināt, policija bija vietējā, lūk, no kurienes arī nāca speciālisti.

1942. gada oktobrī divkārtējā Padomju Savienības Varoņa A.Fjodorova vienības partizānu grupa atbrīvoja apdzīvotu vietu Holmi. Daļa vāciešu aizbēga, daļa krita. Gestapo cietumu daļēji izjauca, un ieslodzītos, kas bija palikuši dzīvi, atlaida uz mājām.

Un tā es kājām atnācu uz mājām Pereļubas ciemā, līdz turienei bija 25 kilometri. Nevis gāju, bet skrēju, kaut gan spēka bija palicis maz. Novājējis, nomocījies, taču dzīvs atgriezos pie vectēva un vecmāmiņas, kuri mani audzināja līdz pilngadībai.

Tas bija sen, bet nav aizmirstams uz visiem laikiem.

Ar Ukrainas Prezidenta Dekrētu mana māte Anna Gunārā ir apbalvota (pēc nāves) ar medaļu „Par varonību”.

Valentīna Semengorova (meitas uzvārds - Sorokoumova) 1929 - 1988.g. Ļeņingradas apgabals, ciemats Krāsnij Bor (Popovka)

Karam sākoties, man bija 12 gadi. Vācieši drīzi ienāca Popovkā (tagad Kolpino), un tur arī iestrēga. Tālāk viņus nelaida strādnieku apvienotā vienība (vēsturē pazīstams kā “Ižorskas bataljons”). Vienībagandrīzpilnīgi visakrita, bet ienaidnieku apturējalīdz Padomju Armijas galveno spēku pienākšanai. Tā arī ciematā Krāsnij Bor fronte apstājās līdz Ļeņingradas blokādes 1941-1944 gada beigām Visu mūsu ģimeni un visus pārējos šā ciemata iedzīvotājus vācieši iztrieca no mājām, padzina uz dienvidiem, atņēma visas vērtīgākās mantas un produktus. Pa ceļam nogalināja tēvu, pēc tam policisti mūs sasēdināja ragavās un aizveda uz Porhovu, no turienes preču vagonu ešelonā pārsūtīja uz Latviju - Skrundā, kur izvietoja kaut kādas speciālas nometnes šķūņos. Pēc tam atnāca viensētu saimnieki un visus sadalīja pa viensētām, kur strādājām par kalpiem. Pēc tam atkal no jauna savāca nometnē un pārsūtīja uz Saldus pilsētu, tur norīkoja darbā uz kokapstrādes fabriku. Un atkal pēc tam savāca, izdeva instrumentus un norīkoja ceļu tīrīšanā, meža darbos, ierakumu rakšanā. Pirms kara beigām mūs kārtējo reizi savāca nometnē, iesēdināja preču vagonos un caur Liepāju veda Ventspils virzienā. Ceļā vilciens apstājās .

Vācieši steidzīgi aizgāja. Pēc dažām dienām parādījās Padomju Armijas pirmās daļas, un mēs uzzinājām, ka beidzies karš, vācieši kapitulējuši. Pēc reģistrācijas tajos pat vagonos mūs veda tālāk līdz Ventspilij. Tur izgājām atkārtotu pārbaudi un 1945. gada augusta beigās ar attiecīgām apliecībām kā represētie atgriezāmies Daugavpilī pa ceļam uz Dzimteni. Bet no Daugavpils nekur tālāk nebraucām, jo uzzinājām, ka ciemata Krāsnij Bor vairs nav. Tā arī palikām uz dzīvi Daugavpilī.

No Izīdas Fominas skolotājas arhīva

1977. gadā septītās klases skolniece Juļa Cilēviča uzrakstīja sacerējumu “Mums neaizmirst šos ceļus”. Viņa tajā atstāstīja par sava kaimiņa Georgija Handažinska, dzim. 1926.g. Brjanskas apgabalā, likteni. 1989. gadā Georgijs aizgāja no dzīves… Taču noticis tā, ka skolotāja saudzīgi glabā atmiņā skolnieci, kura jau sen ir pieaugusi un no Daugavpils aizbraukusi uz Izraēlu, tā ari atmiņā glabā fašistisko nebrīvi pārdzīvojušo cilvēku. Lūk, šā sacerējuma fragmenti (vārdi izmainīti).

“… Vācijā Jurka, kuram bija 16 gadi, strādāja ķieģeļu fabrikā. Celšanās pusē piecos, krūzite tējas un maizes gabals, kas drīzāk atgādināja lipīgus mālus; no pieciem rītā līdz sešiem vakarā - smags darbs. Jurka strādāja par meistara palīgu pie vācieša. Padeva masu, no kuras vācu strādnieks veidoja ķieģeļus. Pirksti noberzās līdz asinīm, galva reiba… Pēc maiņas - nedaudz puvušu kāpostu un tēja. Deviņos vakarā parasti pienāca sastāvs ar māliem vai ķieģeļiem, nācās izlādēt. Smagie, .grubuļainie māla gabali, aukstums, lietus, bet pakrist nedrīkst - tad tūlīt uz krematoriju. Un cilvēki strādāja, nezin no kurienes ņemot spēkus, kad tie, likās, necilvēciskajā darbā pilnīgi izsmelti…”

Pēc konflikta ar vācu strādnieku, pie kura Jurka strādāja par meistara palīgu, viņš nokļuva soda nometnē. Ieslodzītie strādāja šahtā un ieguva brūno dzelzs rūdu, ko pēc tam sūtīja uz rūpnīcu.

“… Pusbada uzturs. Cilvēki bieži mira no novājējuma, necilvēciskā darba, plaušu iekaisuma… Jurka nolēma bēgt, kamēr navpar vēlu. Jo vairāk tādēļ, ka nometnē kļuva nemierīgi, bija 1945. gads, debesis ik bridi riņķoja amerikāņu lidmašīnas, runāja par Sarkanās Armijas uzbrukumu. Jurka ar savu draugu Valku, ar kuru sadraudzējās nometnē nodzīvotā gada laikā, sāka izdomāt bēgšanas plānu.

Nometnei apkārt bija vairāku rindu dzeloņstiepļu žogs. Gar to staigāja sargi ar suņiem. Parasti stieplēm bija pieslēgta elektriskā strāva, bet pēdējā laikā nometnē taupīja elektrību un strāvu neieslēdza. Tas bēgļiem nāca par labu.

Jurka darbnīcā salūkoja asknaibles, un kopā ar Valku no dienas dienā, izmantojot izdevīgus brīžus, pārknieba dzeloņstieples. Beidzot nomaskētā eja bija gatava.

Vakarā, kad satumsa, viņi izkļuva no barakas un ar īsiem pārskrējieniem sasniedza slepeno izeju. Nogaidījuši, kad sargs, pastaigājoties gar dzeloņstieplēm, aizgāja, viņi ātri izlīda caur izveidoto spraugu un metās bēgt. Nometne bija izvietota ielejā, kalna pakājē, skriet nācās pret kalnu. Pēc kādām desmit minūtēm viņi dzirdēja, kā iekaucas nometnes sirēna: pazušana pamanīta uzreiz. Aiz muguras gandrīz tūlīt atskanēja suņu rejas, kliedzieni un soļu troksnis. Nogāzē zibināja lukturīšu stari. Un notika tā, ka Valka skrēja uz augšu, bet Jurka pa labi. Jurka centās draugu sasaukt, bet tas, laikam izbijies, neklausīja. Jurka noslēpās lazdu krūmā un redzēja, ka tieši blakus zibina kabatas lukturīši. Viņu izglāba tas, ka pa ceļam pārgāja strautu, un suņi nejuta viņa pēdu. Bet Valku viņš vairāk neredzēja…

Jurka vairākas stundas nosēdēja krūmos, līdz vācieši atgriezās nometnē. Pēc tam nokļuva ar mežu apaugušā kalna virsotnē un tur slēpās vairākas diennaktis pārtiekot no tā, ko atrada…”

Ciematā blakus mežam viņš sagaidīja atbrīvošanu.

“… Jurka ar biedriem gāja uz dzimteni. Gāja cauri visai Vācijai. Ceļš bija garš un grūts. Te nežēlīgi koda odi, te nācās badoties, te no rītiem pēc ilga gājiena atņēmās kājas.

Pie Polijas robežas grupa bijušo ieslodzīto pievienojās padomju kara ešelonam. Caur Poliju brauca kopā ar savējiem…

Bija 1945. gada vasara. Karš beidzās, taču atgādināja par sevi: divi Jura biedri gāja bojā mīnu sprādzienos. No Maskavas līdz dzimtajai pilsētiņai zēns nonāca viens pats. Un kad tur atbrauca, tad ielas vairs nevarēja pazīt: tik ļoti viss bija mainījies. Tik tikko atrada savu ielu, pareizāk sakot, vietu, kur tā bija. Tagad tur bija redzams ar nezālēm un balandām aizaudzis klajums. Šur tur rēgojās māju pamati. Jurka atrada vietu, kur agrāk stāvēja dzimtā māja. No tās bija palikuši tikai krāsns pamati, tad vēl Jura atrada vara lējumu - bijušo patvāri, pārvērtušos par metāla bezveida gabalu…

Jurka nezināja, kur lai iet, kur tagad tuvinieki. Viņš atgulās nezālēs, aizklāja seju ar rokām un tā dziļā izmisumā nogulēja līdz tumsai. Pēc tam iedomājās, ka pilsētā dzīvo māmuļas draudzene, un tur var pārnakšņot.

Māju atrada diezgan ātri. Jurka pieklauvēja. Sieviete atvēra durvis, taču uzreiz vēl nepazina. Bet, kad pazina, tūlīt sāka rūpēties, ieveda mājā, pabaroja ar to, kas bija - krūzīte piena un maizes šķēle.

Sieviete izjautāja Jurku par viņa dzīvi, vaimanāja, šausminājās. Jurkam ļoti gribējās jautāt, kur ir viņa vecāki, bet nekādi nespēja izšķirties: ja nu pēkšņi viņu vairs nav starp dzīvajiem? Beidzot izmocīja:” Bet kur māte?”

Sieviete nomierināja: “Dzīva ir māte, dzīva, pašlaik dzīvo kaimiņu sādžā, netālu no pilsētas. Aizgāja, kad tevi aizdzina.” Jurka gribēja jautāt par tēvu, bet mēle neklausīja. Un sieviete arī mulsa, neskatījās uz Jurku. Pēc tam klusu teica: “Tavs tēvs krita frontē. Tā bija nāve ar slavu…” un izgāja no istabas. Jurka pēkšņi atcerējās…

…Ķieģeļu rūpnīca. Mitrs sals. No gaisa nāk slapja sniega putra. Jurkam šodien sevišķi smagi un skumīgi ap sirdi. Atnākot no rūpnīcas, instinktīvi izvelk no maišeļa tēva fotogrāfiju (māte paspēja šo fotogrāfiju iedot, pirms viņu aizdzina), un, itkā kautrējoties, sīki rakstīts fotogrāfijas otrā pusē:”1943. gada 12. decembrī.” Tas ir šodienas datums. Pēc tam Jurka nolika fotogrāfiju maišelī. Auga kautkāda neskaidra trauksme…

Sieviete atgriezās istabā ar “Lauku pasta” trīsstūrīti rokā. Tā ir ziņa par tēva nāvi. Jurka atvēra trīsstūrīti. “Sarkanarmietis… kritis varoņa nāvē… 1943. gada 12. decembrī?!” Datumi paziņojumā un fotogrāfijā sakrita! Turot rokās divus papīrus, Jurka centās, bet nekādi nespēja to aptvert…”

Kara bērni… Viņi bija partizānu vienībās, kaujas daļās, bija visos frontes ceļos. Kara bērni, aizvietojot uz fronti aizgājušos, pāri spēkiem pūlējās pie darba galdiem … Kara bērni…

Ari bērni slēpās mežā no okupantiem. Kopā ar pieaugušajiem viņi pārcieta visu: aukstumu, badu, slimības…

Kara bērni… Veselai paaudzei atņemta bērnība. Garīgo un fizisko veselību karš sagrāvis tiktāl, ka grūti iedomāties, kā to varētu atjaunot.

19.03.44.g. Fotogrāfs Alperins. Nr. 46 307/27 Pārdzīvojis visu Ozariču elli un no nāves izglābtais 3- gadīgais Tola hospitāli.

I I

Meitene Vaļa Bašlikova.

Glābjoties no fašistiem, metās sniegā un apsaldēja kājas…

Te pāri gāja fašisti…

Tā pēc hitleriešu okupācijas Orlas

apkaimē kūla labību

Atkal mājās

Pie dzimtā pavarda…

Okupēto apgabalu iedzīvotāju liktenis - dzīve zemnīcās un būdās

Ūdens tikai vācu kareivjiem

Krievi, kas te ņems ūdeni, tiks nošauti

Ūdens krieviem otrā pusē

Ciem. komandants

Pēc padomju cilvēku masveida apšaušanas netālu no Zoločevas pilsētas

(fotoattēls atrasts Zoločevas gestapo arhīvos)

Vācu fašistu nošauto vīriešu, sieviešu un bērnu līķi austrumos no Sokaļas (1944.g. augusts)

No fašistiskās nebrīves. 1943.g.

Priekšplānā Marija Ričankova ar bērniem no Rogačevas rajona Veričevas sādžas. Viņi dodas uz Ozaričiem.

Prieks majas atgriežoties… Galvenais, ka palikuši dzīvi.

Vēsturiska izzina.

9

Vislielākais bāreņu skaits bija kādreizējā Padomju Savienībā. Kara rezultātā 19411945.g. 13 miljoni bāra bērnu palika bez vecākiem

Dzīvi palikušie Salaspils ieslodzītie Majoru bērnu namā. 20.02,1945.g.

Bāra bērni…Vai var būt vēl sūrāks, vēl netaisnīgāks stāvoklis? Pasaules uzskatu pamatā ir bērnu mīlestība, rūpes par veciem un jauniem. Un tieši šajā pirmsākumā ir saknes tādiem jēdzieniem kā „radniecība”, „paaudžu pārmantojamība”.

Vai gan jāskaidro kas ir bāra bērni? Daudzi bērni zaudēja radu rakstus. Viņi nezināja savu īsto vārdu, uzvārdu, dzimšanas vietu… Neviens nevarēja dot izpratni par labo, mīlestību, darba morāli, arodiem…Viņiem nebija uz kā dzīvē balstīties, saņemt palīdzību. Līdz ar vecākās paaudzes bojāeju tika aprauti daudzi sakari.

Bērnības atmiņas…

Daudziem no mums tādu vispār nebija. Jo mazāk atcerējāmies bērnību, jo vairāk mēs jutāmies atstumti.

Rakstīt par bērniem - tas nozīmē rakstīt par mūsu Mātēm. Tās ir viņas, mūsu darbarūķes un barotājas, mūsu aizstāves un lielmocekles, kas bēdu dienās sildīja ar mīlestību, ar krūtīm aizsedza nāves briesmu brīdī. Viņas pārcieta daudz vairāk par mums, jo mātes sirds skarbāk izjuta nelaimi. Bet mēs, bērni, savā vecumā vēl neapzinājāmies, kādas briesmas draudēja mūsu dzīvībām.

Jānis Kursītis no Daugavpils rajona Dubnas ciema pirmo elpas vilcienu dvesa 1943. gada 30. augustā Salaspils nometnes barakā 4 - „С”. Jā, viņš piedzima tur, nāves nometnē. Viņa māte Jadviga Kursīte līdz pat šai baltai dienai ar cerībām taujā vai, varbūt, kāds no bijušajiem Salaspils ieslodzītajiem būtu redzējis viņas četrgadīgo dēliņu Tedi, kas tika atņemts un uz mūžīgiem laikiem palika tur, ar asinīm un asarām aplietajā Salaspils zemē. Gaidīt pusgadsimtu un saglabāt cerības uz augšāmcelšanās brīnumu var tikai Māte.

J. Kursīte ar mazbērniem

A ŽOBSKIS. KARA MAIZE. 1943 GADS

V. Rumjanceva

Karagūstekņu nometnē Rēzeknē daugavpiliete V. Rumjanceva bija gaišs, lielisks cilvēks, kas dziļi ticēja dievam. Bargajā ziemā pamestā šķūnī četrdesmit grādu salā viņa pati pieņēma savas dzemdības. Izdevās saglābt savu pirmdzimto dēliņu Slavu, bet jaunpiedzimušajam bargajā ziemā nebija lemts izdzīvot - nomira no distrofijas.

… Anna Ugorenko, dzimusi 1912.gadā, dzīvoja Daugavpilī, tika nosūtīta uz Salaspili ar piedzimušo meitiņu. Tagad šī meitene - Marija Kasalite, ir sagaidījusi pensiju.

Regīna Skrjabina, pavisam jauna, piecas dienas pirms kara sākuma kļuva par māti. Bombardēšanas šausmas, vajātāji motociklos ar automātiem rokā, pēc tam ilgais ceļš kolonā līdz Dimitras (Lietuvā) nometnei. Necilvēcīgajos nometnes apstākļos Regīna spēja saglabāt jaunpiedzimušo meitiņu. Sildot ar savu ķermeni aukstajā barakā, atdodot maizes druskas, ko izdevās sadabūt no vietējiem iedzīvotājiem. Viņi arī palīdzēja bērnus nokristīt, kas deva iespēju tikt pie dokumentiem, ar kuriem izdevās izkļūt no nometnes drausmām. Bet mazā Ņinočka Skrjabina kļuva par Ņinu Bītiņu, Daugavpils 14. pamatskolas skolotāju. Strādāja līdz pensijai.

R. Skrjabina. 1941 .gada pavasaris.

A. Hrapovicka 1991. gada 11. aprīlis Daugavpils

…Antoņina Hrapovicka izgāja Daugavpils gestapo, Rīgas centrālcietuma, Salaspils, Štuthofas un Rāvensbrukas koncentrācijas nometņu šausmas. To pašu ceļu izgāja arī citas daugavpilietes:

Pelageja Abaruna

Jevdokija Sisojeva

Sofja Černavina

Tādas neizturamas mokas pārcieta vēl daudzas

mūsu mātes.

Mūsu mātes… Viņām atņēma pašu dārgāko - bērnus. Izrāva no bērnu gultiņām, izrāva no maigajām, ciešajām rokām, atrāva no mātes kleitas. Viņiem, bez kādas vainas, bija jāapklust uz mūžīgiem laikiem, dažs pat nepaspēja izrunāt vārdu „māmiņa”…

Mūsu priekšā Marinas Stankevičas mātes Olgas Kozlovskas (meitas uzvārds Stankeviča) darba kartiņa ar pirkstu nospiedumiem

Mūsu mātes… Viņām nav pat kapa. Viņas sadedzināja krematorijās…

Osvencims. Krematorijas kurtuves

Šajās Osvencima krāsnīs sadedzināja Valentīnas Barišņikovas māti.

Valentīnas mazurovas māti.

.

.

PIEMIŅAS LAPPUSE BOJĀ GĀJUŠAJĀM MĀTĒM

Nolieksim galvas pirms laika no dzīves aizgājušajām mātēm…

LAI MŪŽĪGA PIEMIŅA bijušo mazgadīgo Daugavpilī ieslodzīto mātēm, kas tika dzīvas sadedzinātas vai nošautas:

ANNA BAIKOVA MARINA LIPSKA EMĪLIJA MARKULE OLGA NIKOLAJENKO NADEŽDA MIHAILOVA ANATOLIJA GUNARE un visām pārējām…

Māsa Marija un viņas bērni 1923.gadā, kad Ieradās Francijā. No labās uz kreiso: (Gajana (1935. gadā atgriezās Krievijā kur pēc gada nomira) Nastja (viņu 1926.gadā pieveica smaga slimība.) Jurijs (tika arestēts un 1944. gada februāri gāja bojā fašistu koncentrācijas nometnē)

Nevar nenosaukt mūķenes mātes Marijas vārdu. Kad viņai kā mūķenei nogrieza matus, Marija teica, ka grib iet pasaulē un darboties cilvēku labā. Parīzē māte Marija uzturēja kopmītni trūcīgiem krievu emigrantiem: 40 studentiem un 11 vecītēm… Māte Marija paēdināja un deva patvērumu simtiem bezdarbnieku, ārstēja slimos. Brauca uz tirgu, sagādāja izbrāķētos dārzeņus, dažkārt tie bija vienkārši atkritumi, savāca tos, mazgāja un gatavoja ēdienu.

Kas tad ir šī krievu emigrante?

Pasauligi viņa bija Jeļena Kuzmina - Karavajeva, kam A. Bloks veltīja divus dzejoļus: „Kad stāvat manā ceļā, tik dzīva, tik skaista…” un, „Viņa atnāca ar salu…”.

… Rāvenbrikas koncentrācijas nometnē, kur gāja bojā 93000 sieviešu un bērnu no 20 pasaules valstim, šī krievu sieviete gāja uz krāsni kādas ebrejietes, piecu bērnu mātes vietā. Vienkārši iestājās rindā viņas vietā un izglāba sešas dzīvas dvēseles…

Par mātes ciešanu nerimtīgo bēdu simbolu kļuvusi sieviete ar seju, kādu ikonās attēlo Dievmāti - Anna Simkina no Brjanskas apgabala Matronovas sādžas. Ik dienas viņa nāk pie bērza, kur palika viņas bērni…

1943. gada 20. maijā notika traģēdija - nogalināja visus vienas sādžas iedzīvotājus, tajā skaitā trīs viņas bērnus. Pati izglābās brīnumainā kārtā zem saviem nedzīvajiem bērniem…. Kopš tā brīža laiks viņai apstājies… Kas mierinās šo sievieti? Kas būs bojā gājušo bērnu vietā?

Laikam visnežēlīgākā atmiņas īpašība ir tajā, ka pagātni izdzēst nav iespējams…

Vieglāk savu sirdi tiesāt

Vieglāk strīdēties ar prātu.

Tik mātes bēdām

Pielīdzināt

Vien mātes bēdas var…

L. Tatjaničeva

.

.

Vladimiras Dievmātes ikona. XII. Gadsimts

M. savickis.madonna birkenava

Virs Birkenavas sieviešu nometnes krematorijas melnējošā silueta debesis paceļas Madonna - visu bojā gājušo māšu simbols. Viņa ir tikpat skaista, kā to attēlo Atdzimšanas gleznās. Mātes mīlestības, skaistuma un mātes jūtu ideāls, kas tumsonībai ir nesasniedzams. Nesasniedzams un nemirstīgs. Apakšā - kā dzīvības atdzimšanas simbols - sadedzināto pelniem caurauguši pieticīgi lauku ziediņi…

M SAVICKIS. ATLASE

Iznīcinot sieviešu koncentrācijas nometņu gūsteknes, fašisti medicīniskajiem eksperimentiem atlasīja visjaunākās un skaistākās. Audeklā meiteņu figūras līdzinās zelta stieņiem. Lietišķi ciniskais hitlerisko neliešu tēls kontrastē ar upuru bezgalīgo izmisumu.

M. SAVICKIS. „KANĀDA”

Tiecoties iznicināt veselas nācijas, esesieši ar viltu piespieda ierasties iznīcībai nolemtos, līdzi ņemot visu vērtīgo. „Kanāda” - tā bendes dēvēja bagātību savākšanas punktus. Pēc apzagšanas cilvēkus sadzina gāzes kamerās. Figūru rinda gleznas otrajā plānā - nolemto pēdējais ceļš. Riebīgi ciniskais esesiešu barvedis - nelabais atgriezies zemes virsū.

M. SAVĪCKIS. DEJA AR LĀPĀM

Gleznas centrā - kā barbarisma ļaunuma simbols - izceļas drausmīgs veidojums no cilvēku ķermeņiem un baļķiem. Pirms to visu aizdedzināt, fašistiskie bandīti „izklaidējas” lāpu dejā. Tāda rutinētā trakojošo tumsoņu fantāzijas apogeja… Benžu figūras mākslinieks attēlo konvulsīvi izkropļotus , izceļot viņu niecību un kroplīgumu. Bet upuru ķermeņi spid marmora mirdzumā, sejas skaistas ar atsvešinātības zīmogu. Ar šīm pretnostatījuma alegorijām mākslinieks apliecina daiļumu par spīti nežēlīgajam faktam.

Pēc kara Čerkasu apgabala Meļņiku sādžā bija palikuši 268 iedzīvotāji

Mūsu mātes… Frontēs pazaudējot vīrus, viņas ne tikai atjaunoja nopostītos ciemus, pilsētas, fabrikas un rūpnīcas, bet arī… bērnus. Pūlējās lauku darbos par gandrīz neapmaksātām darba dienām, lai dotu bērniem ne tikai maizes riecienu, bet arī izglītību, bet arī palīdzību dzīvē tikt uz priekšu.

Mūsu novada dzejnieka daugavpilieša A. Veļičko četrrindu dzejolis par mūsu mātēm - kara atraitnēm:

…Deg lūpas asarās un mokās.

Zūd cerības, kad bēdu ziņa.

Vien nogurušās rokās

Dreb maza ikoniņa.

Vēturiska izzina

Otrā pasaules kara laikā tika pilnīgi vai daļēji nopostītas un nodedzinātas 1710 pilsētas, pilsēttipa demati, vairāk nekā 70 tūkstoši ciemu un sādžu.

Hitlerieši nopostīja vairāk nekā 6 miljoni ēku, 31850 rūpnīcu un fabriku, 1135 šahtas, izputināja 98 tūkstošus kolhozu, 1876 padomju saimniecības, 2890 MTS, atņēma pajumti 25 miljoniem cilvēku.

Padomju Savienībai fašistu nodarītais zaudējums Otrā Pasaules kara laikā pārsniedza visus pārējām Eiropas valstīm nodarītos zaudējumus kopumā. Tiešais zaudējums izsakāms 679 miljardos rubļu (485 miljardi dolāru), kopā ar netiešajiem - gandrīz 2600 miljardu rubļu (pirmskara cenās).

Pēc aprēķinu datiem, 1941. gadā visiespējamākais PSRS iedzīvotāju skaits (ieskaitot pēc Otrā Pasaules kara sākuma 1939. - 1940. g. pievienoto teritoriju iedzīvotājus), līdzinājās 196,7 milj. cilvēkiem, bet 1946. gada sākumā - 170,5 milj., t.i. par 26,2 milj. mazāk.

Pamatojoties uz militāri operatīvajām ziņām no frontēm, Ģenerālštāba materiāliem un armijas medicīnas ziņām konstatēti vispārējie neatgriezeniskie Bruņoto spēku štata saraksta zaudējumi kopā ar robežapsardzības un iekšlietu karaspēku: 8 miljoni 668 tūkstoši cilvēku. Pārējie zaudējumi - ap 18 milj. - attiecas uz civiliedzīvotāju zaudējumiem okupētajās un piefrontes teritorijās.

Starptautiskajā zinātniskajā konferencē, kas notika Maskavā KZA (Krievijas Zinātņu akadēmija) vēstures institūtā, vairums ekspertu nonāca pie šādiem skaitļiem. No 18 milj. mierīgo iedzīvotāju okupētajās un piefrontes teritorijās no bada, bombardēšanas, artilērijas apšaudēm, smagiem dzīves apstākļiem, pārmērīga darba gāja bojā ap 8 milj. 500 tūkst, cilvēku. Vēl 2 milj. 165 tūkst, gāja bojā piespiedu darbos Vācijā. Hitleriešu genocīda politikas rezultātā ar nolūku iznīcināto skaits (nošautie, bojā gājušie geto ieslodzījumā, cietumos, koncentrācijas nometnēs) sastādīja apmēram 7 milj.42 tūkst, cilvēku.

Rezultātā, kā redzam, civiliedzīvotāju zaudējumi izrādījās gandrīz divreiz lielāki par PSRS Bruņoto spēku kara zaudējumiem.

Tādējādi PSRS iedzīvotāju tiešie un netiešie zaudējumi Lielā Tēvijas kara gados, vadoties no esošajiem datiem, var novērtēt kā 48 - 50 miljonus cilvēku. Nākotnē šos skaitļus, bez šaubām precizēs. („Argumenti un fakti”).

Nacisti praktiski realizēja savu sātanisko plānu „bez cilvēkiem”. Mierīgo iedzīvotāju masveida apšaušana. Aprakšanas bedres… Nāves grāvji…Cilvēku medības ar suņu palīdzību… Aku saindēšana… Cilvēku iznīcināšana ar badu un epidēmijām… Sādžu un veselu pilsētu iznīcināšana. Līdz pamatiem. Nepalika neviena vesela māja, nevienas dzīvas dvēseles…

Pēc poļu profesora Česlava Pilihovska aprēķiniem Otrā Pasaules kara laikā uz katriem tūkstoš iedzīvotājiem zaudējumi bija:

Antihitleriskās koalīcijas valstīs

Polija 220 cilvēki

PSRS 124

Dienvidslāvija 108

Grieķija 35

Albānija 24

Holande 22

Čehoslovākija 21

Luksemburga 16

Francija 13

Beļģija 12

Lielbritānija 8

Jaunzēlande 6

Norvēģija 3

Kanāda 3

Austrālija 2

ASV 1,4

Dienvidāfrika 0,6

Dānija 0,3

Ēģipte 0,2

Indija 0,04

Vācija un tās sabiedrotie

Vācija 84

Kaunas IX forts

Austrija 46

Ungārija 43

Rumānija 33

Somija 22

Itālija 9

Bulgārija 2

Noziegumi pret bērniem notika visā okupētajā teritorijā.

Četrgadīgs zēns ar karoti cenšas kautko sasniegt katliņā. Bet tur bija tikai ūdens. „Kur ir mana mamma?” - viņš jautāja garāmejošajiem karavīriem, kas atbrīvoja šo baltkrievu ciemu no okupantiem. Neviens to nevarēja pateikt: aizbēgot no ciema fašisti zvērīgi izrēķinājās ar desmitiem mierīgo iedzīvotāju.

Viens no okupantu bezjēdzīgajiem upuriem

Ikdienišķa procedūra okupētajos ciemos un pilsētās - garāmgājēju dokumentu pārbaude, aresti, ne reti nošaušana uz vietas bez jebkāda iemesla.

Lietuva, Šauļi. Hitleriešu nogalināti mierīgo iedzīvotāju līķi pilsētas ielās

Atkāpjoties no Baltkrievijas ciema,

hitlerieši visus pusaudžus sadzina nomalē un nošāva

Bojā gāja bērni…

Sākot ar Brestu…

Brestas apgabala Domačevas bērnu namā atradās 100 bērni līdz 12 gadu vecumam. Jau pirmajā kara dienā, 1941.gada 22. jūnijā hitlerieši nošāva 3 bērnus un 2 ievainoja.

1942. gada 23. septembra vakarā bērnu namā ieradās piectonnīga mašīna ar sešiem bruņotiem hitleriešiem. Audzinātājiem paziņoja, ka bērnus pārved uz Brestu. Tikai diviem bērniem - divpadsmitgadīgajai Taisijai Šahmetovai un astoņgadīgajai Vitai Abramovai izdevās bēgt. Pārējos 54 bērnus un audzinātāju Pelageju Grohaļsku uzlādēja mašīnā un aizveda Dubicas stacijas virzienā. Pie robežsardzes dota, ap 800 metru no Rietumu Bugas upes bērnus apšāva.

Bērnu koncentrācijas nometne Gomeļas apgabala mācību saimniecībā Krāsnij bereg.

Šeit koncentrēja bērnus vecumā no 8 līdz 14 gadiem no Dobrušas, Žlobinas, Rogačevas un Strešinas rajoniem.

1990 bērnus hitlerieši no nometnes aizveda uz Vāciju un pārvērta par pastāvīgiem asins devējiem fašistu zaldātiem un virsniekiem.

Neviens no viņiem vairs neatgriezās dzimtenē. Neviens nekļuva par pieaugušo…

Ozariču koncentrācijas nometne.

1944. gada martā 9-tās armijas pavēlnieks, tanku karaspēka ģenerālis pavēlēja pie vāciešu aizsardzības pirmās līnijas izveidot trīs koncentrācijas nometnes. Viena no tām atradās purvā pie Dertas ciemata, otra - divus kilometrus dienvidrietumos no Ozariču apdzīvotās vietas, trešā - purvā divus kilometrus rietumos no Podosiņikas sādžas. Šīs trīs nometnes ieguva Ozariču nosaukumu.

Šeit no 9. līdz 13. martam ar evakuācijas ieganstu tika savesti 60 tūkstoši cilvēki, galvenokārt sirmgalvji, darba nespējīgas sievietes, bērni no Gomeļas, Poļesjes un Mogiļevas apgabalu pilsētām un sādžām.

Nometņu pastāvēšanas laikā dažās dienās gāja bojā 30000 cilvēki.

1944. gada 18. - 19. martā 1. Baltkrievijas frontes 65. armijas karavīri atbrīvoja gūstekņus. Starp 33434 dzīvajiem 15960 bija bērni vecumā līdz 13 gadiem, kurus vācieši gatavojās iznīcināt.

Hatiņu šodien zina visa pasaule. 26 zvani skan atgādinot Maidanekas, Osvencimas krāsnis, Trostencas un Babij Jara šausmas, lietuviešu Pirčupji sādžas, Čehoslovākijas Lidices pelnus.

Hatiņā bija ne mazums daudzbērnu ģimeņu. Baranovskiem - 9 bērni,

Novickiem - 1…

75 bērnus un 74 pieaugušos sadedzināj a dzīvus. Saskaņā ar „izdedzinātās zemes” taktiku 628 baltkrievu sādžas tika nodedzinātas kopā ar iedzīvotājiem…

Grūti stāstīt patiesību, ka Hatiņu iznīcināja policisti no SS karaspēka pulka, kas saformēts Ukrainas teritorijā. Tas notika arī Latvijas pierobežas Osvejā, kur Baltijas (latvieši, igauņi, lietuvieši) soda ekspedīcijas nodedzināja 182 sādžas (tikai 42 no tām vēlāk pacēlās no pelniem). Trīs mēnešus viņi dedzināja ciematus, iznīcināja cilvēkus.

Baltkrievijas Alas sādžā sadedzināti 1058 cilvēki, tajā skaitā 950 bērni. Grūti ticēt, bet fakti neapgāžami liecina, ka slepkavas ne reti atgriezās pastrādātā nozieguma vietā, tā teikt, pa otro un trešo apli. Vitebskas apgabalā divkārt dedzinātas 243 sādžas, 83 - trīkārt, 92 - četrkārt! Minskas apgabalā divkārt dedzināja 92 sādžas, trīskārt - 40, četrkārt - 9, piecas un vairāk reizes - 6 sādžas.

„Nāves fabrikas” - Baltkrievijā bija 260 koncentrācijas nometnes ar nodaļām. Kara gados katrs ceturtais baltkrievs gāja bojā.

Lietuva. Parčjunisa… 1944.gadā tika sadzedzināta kopā ar 119 iedzīvotājiem… Fašisti nodedzināja Klaipēdas apgabala Ablingas sādžu, zvēriski izrēķinājās ar iedzīvotājiem. Dzīvas palika tikai dažas smagi ievainotas sievietes un ar krūti barojama meitene. Pārējos nošāva. Ar tīri vācisku akurātību - tieši pakausī. (Minūti pirms izrēķināšanās cilvēki, izpildot pavēli, nogulās zemē).

Pieminot kādreiz notikušo traģēdiju, ar visu republikas rajonu cilvēku pūlēm Žvaginaju kalnā atklāja memoriālo ansambli. 30 kokgriezuma skulptūras, veidotas tradicionālajā lietuviešu plastikā, iemieso tautas sēras par bojā gājušajiem.

Par Lietuvas Osvencimu kļuvis briesmīgais apbedījums kraujajā Nemunas krastā pie Alitusas. Tur meža biezoknī apraktas vairāk nekā 60000 sievietes, sirmgalvji un bērni.

Paņerjaisku mežāpie Vilnas vairāk par 100000 (70000 bija ebreju sievietes, bērni, sirmgalvji) Tā ir Lietuvas Babij Jar.

Latvija… Pēc drošības policijas un SD rīkojuma visus Audriņu ciema iedzīvotājus, 61 vīrieti, 88 sievietes un 51 bērnu nogādāja uz Rēzekni.

gada 2. janvārī ciematu nodedzināja.

gada 3. janvārī daļu iedzīvotāju nošāva…

15. policijas pulka 3. bataljona 10. rotas komandiera Millera atskaite 1942. gada 28. septembrī par Baltkrievijas Borku sādžas iznīcināšanu.

Vācu valsts drošības policijas komandiera Latvijā Štrauha paziņojums par Audriņu sādžas nodedzināšanu un iedzīvotāju nošaušanu.

KĀDU GAN NOZIEGUMU PRET PASAULI IR PASTRĀDĀJIS JUZIKS KOTKO, TIKAI VIENU GADU VECS! KĀDA GAN IR DIVGADĪGĀS ĻENAS MIRONOVIČAS, MIŠAS NOVICKA, VOVA KARABANA UN SIMTIEM TŪKSTOŠIEM BĒRNU VAINA! KAS ATBILDĒS UZ ŠO JAUTĀJUMU!

Čehoslovākija. Lidice. 1942. gada 10. jūnijā šo šahtinieku ciematu nolīdzināja līdz ar zemi… Vīriešus nošāva, sievietes aizsūtīja uz nāves nometni, bet mātēm atņemtos bērnus Hempo nometnē speciālās automašīnās nosmacēja ar gāzi.

Stavropoles novadā Teberdas kūrorta sanatorijā 1942. gada decembrī fašisti savā cietsirdībā organizēja bērnu, kas slimoja ar tuberkulozi, sevišķi briesmīgu nonāvēšanu.

Šā briesmu darba aculiecinieki - bērnu „Proļetarij” un Krupskas sanatorijas darbinieki - medicīnas māsa S. Ivanova un sanitāre M. Polupanova ziņoja:1942. gada 22. decembrī atbrauca vāciešu automašīna. Septiņi vācu zaldāti izvilka ārā no sanatorijas 54 smagi slimos bērnus vecumā no trīs gadiem, mašīnā iekrāva grēdā vairākās kārtās, aizcirta durvis un ielaida gāzi (oglekļa oksīdu) un aizbrauca no sanatorijas. Visi bērni gāja bojā, viņus izmeta Teberdinas aizā netālu no Gunačgiras.

Kislovodskas skolā Nr.16 1942. gada augustā hitlerieši aiz Podkumokas upes nomocīja un gravā nošāva 47 bērnus, sākot no zīdaiņiem līdz 15 gadu vecumam, mazgadīgo līķu apskatē medicīniskā komisijakonstatēja, ka visi viņi, gravā nosviesti dzīvi, uz atsevišķiem līķiem saglabājušās mocīšanas un spīdzināšanas pēdas.

Pie Kislovodskas, blakus Koļcovas kalnam, bedrē atrasti 9 bērnu līķi vecumā no 2 līdz 12 gadiem. Konstatēts, ka bērni bedrē samesti dzīvi.

Ladožas staņicā fašistiskie bendes Kubaņas upē noslīcināja tūkstošiem mierīgu pilsoņu ebreju tautības cilvēkus. Zīdaiņus piesēja pie mātes auguma un nosvieda upē. Staņicas iedzīvotāji kļuva par drausmīgās traģēdijas lieciniekiem, kad simti bērnu līķi peldēja pa upi.

Fašistu zaldātu ņirgām par bērniem nebija robežu. Krasnodaras apgabala Apšeronas ciematā hitlerieši zem automātu stobriem mātes, tēva un sešgadīgās māsas acu priekšā, piespieda zēnu nošautos ierakt zemē. Pēc tam nošāva arī pašu zēnu.

Tikpat briesmīgs liktenis piemeklēja arī no Simferopoles uz Jeiskas pilsētu evakuētos 214 bērnus. Kā apstiprina liecinieki - bērnu nama direktors M. Timošenko un citi, tad 1942. gada 9. un 10. oktobrī pie bērnu nama korpusa piebrauca noslēgtas kravas mašīnas ar metālisku virsbūvi un hermētiski noslēgtām durvīm. Atbraukušie hitleriešu kareivji dzina bērnus mašīnās. Paredzot kautko ļaunu, bērni raudādami un kliegdami pēc palīdzības bēga pa pilsētas ielām, viņus panāca fašisti, stiepa un vilka bērnus uz mašīnām. Tas viss notika iedzīvotāju acu priekšā. Slepkavas teica, ka vedot bērnus ārstēt uz Krasnodaru. Patiesībā viņus nosmacēja ar gāzi, dažus apraka arī dzīvus. Kad atvēra šo kapavietu, komisija ieraudzīja drausmīgu skatu. Visi bērni gulēja kārtu kārtām, atvadoties daudzi bija apkampušies.

Kerčā tika noindēti 245 skolas vecuma bērni. Atnākušus ar skolas grāmatām, viņus aizdzina ārpus pilsētas - uz rūpnīcas skolu, it kā pastaigā. Tur nosalušajiem un izsalkušajiem bērniem piedāvāja kafiju ar saindētiem pīrādziņiem. Bērniem, kuriem kafijas nepietika, vāciešu feldšers aizsauca uz „ambulanci”, tur apsmērēja lūpas ar stipru indi. Pēc dažām minūtēm visi bērni bija beigti. Vecāko klašu skolniekus kravas mašīnās aizveda 8 kilometrus ārpus pilsētas, kur ar ložmetējiem apšāva. Vēlāk uz turieni aizveda arī noindēto bērnu līķus…

Staļingradas apgabala Ņižņe-čiras staņicā 1942. gada septembrī hitlerieši nošāva 47 bērnu nama audzēkņus 4-12 gadu vecumā. Bērnu līķus kopā ar rotaļlietām sagāza bedrē aiz Čiras upes.

Staļingradas apgabala Averinu viensētas iedzīvotājas M. Jegorova, M. Gorina, A. Žogins un citi ārkārtējai komisijai pastāstīja, ka par vācu virsniekam pazudušu cigarešu paciņu ar 10 cigaretēm tika zvēriski nomocīti un nogalināti 10 zēni vecumā no 9 - 12 gadiem. Hitleriešu bendes trīs diennaktis ņirgājās par bērniem, sita ar kokiem, pītu dzelzs vadu, veda mašīnās pa viensētām, apstājoties pie mājām, kur dzīvoja vecāki un viņu acu priekšā atkal turpināja mocīšanu. 1942. gada 7. novembrī fašisti aizveda bērnus uz skābbarības bedri, kur tos nošāva.

Vēsturiska izzina

Tikai vienā Pleskavas apgabalā, kas robežo ar Latviju, nodedzināti vairāk nekā 500 sādžas un ciemi.

Par to pašu liecina mūsu mazgadīgie gūstekņi no nodedzinātās

Pirogovas sādžas - Jefrosiņja Abramova

Boriss Maksimenko

Pleikovas sādžas - Ļubova Veselova

Viktors Viļens Irinovas sādžas - Jūlija Kosenko

Nadežda Lukjančuka Lukomas sādžas - Ņina Petrova

Diana Podņebesnaja Lidija Ivanova

Latvijas pierobežas Pleskavas apgabala Sebežas rajonā 1943. gadā nodedzināto sādžu sarakstu var turpināt. To sastādījis bijušais mazgadīgais gūsteknis rīdzinieks Vitālijs Ļeonovs - notikumu liecinieks:

Biruļina

Broņņa

Vetreņņiki

Groševa

Dedina

Zaborje

Zasitina

Kņazjeva

Koļesova

Ļahova

Marončena

Perepečki

Ručeva

Riļki

Seļivanova

Skrabova

Čerepovka

Hmeļovka

Hmeļņiki

Šarami

Justinova

u.c.

Daļa Latvijas iedzīvotāju vācu armijas iebrukumu uzņēma kā atbrīvošanu no padomju okupācijas varas. Pēc pašu vācu kareivju atzinuma ar tādu sajūsmu viņus nekur Eiropā nav sagaidījuši. Bija aizmirsts latviešu septiņu gadsimtu naids pret vācu paverdzinātajiem…

„Fīreram un valsts kancleram Ādolfam Hitleram, Galvenā mītne.

1941. gada 11. jūlijā no jauna atbrīvotajā Latvijā pirmo reizi sanāca kopā dažādu slāņu un profesiju pārstāvji, lai paustu visas latviešu tautas atzinību slavenajai vācu armijai un visiem vāciešiem, kas piedalījās Latvijas atbrīvošanā, bet jo sevišķi - lielajam uzvarošajam vācu tautas un visu indoeiropiešu tautu vadonim Ādolfam Hitleram.

Visas latviešu tautas cerības piedalīties Eiropas atbrīvošanas cīņā mēs liekam uz Ādolfa Hitlera lēmumu.

Latviešu tauta ir apņēmības pilna piedalīties Jaunās Eiropas celtniecībā un ar pilnīgu uzticību gaida attiecīgus Ādolfa Hitlera lēmumus.

Alfrēds Valdmanis, delegācijas vadītājs, Pulkvežleitnants Viktors Deglavs, delegāts; Gustavs Celmiņš, delegāts”.

Bet fašistiem bija savi plāni, un tie bija ne tikai zemju iekarošana, bet ari tur dzīvojošo tautu iznīcināšana:

ebreji - 100 %

poļi - 80- 85 %

baltkrievi - 75 %

galijieši un rietumukraiņi - 65 %

latvieši, lietuvieši, igauņi - 50 %

(Citāti no L. Bezimjana grāmatas „Trešā reiha mīklu atminējumi”.

1933 - 1941 - M., 270. lapp.)

Saskaņā ar Hitlera paziņojumu, „…pēc Vācijas galīgās uzvaras būs nepieciešami ģermanizēt tos igauņus un latviešus, kuri sevi labi parādīs darbā Vācijas labā. Visus pārējos latviešus un igauņus, viņš teica, vajadzēs izsūtīt no Baltijas uz Vāciju, lai izmantotu darbā, bet atbrīvoto teritoriju aizpildīt ar vāciešiem”.

(Citēts no grāmatas „Tiesas process par vācu fašistisko iebrucēju noziegumiem Latvijas, Lietuvas un Igaunijas PSR”. Rīga, 1946.124. lapp.)

Atsevišķu mierīgo iedzīvotāju piespiedu aizdzīšanu katorgas darbos uz Vāciju hitlerieši uzsāka jau 1942. gadā, bet 1943. gadā uz Vāciju ešelonos sāka izvest masveidīgi zem bruņotu esesiešu apsardzes veselas ģimenes. Tūkstoši un tūkstoši vergu darbos uz Vāciju aizdzītie tur arī piedzīvoja savas dzīves beigas. Pirms uzsākt padomju pilsoņu izsūtīšanu, fašistiskie barveži uz vietām tos pasludināja par politiski nelabvēlīgiem elementiem. To apstiprina Daugavpils novada komisāra Rikena 1943. gada 21. augusta slepens rīkojums:

Aizdzīšana uz Vāciju vergu darbos uz „citu darba vietu” bija caur koncentrācijas, tajā skaitā Salaspils, nometnēm.

Vēsturiska izzina

Uz 1944. gada 24. janvāri vācu bataljonu pusē karojošo skaitliskais sastāvs pēc nacionālās piederības bija šāds:

armēņi - 7000

tatāri - 12500

gruzīni - 19000

azerbaidžāņi - 36500

igauņi - 10000

lietuvieši - 36800

latvieši - 104000

krievi (uz 02.05.45.) - 13000 (599. krievu brigāde)

12000 (600.krievu brigāde) 1800 (650. krievu brigāde)

Caur latviešu SS leģiona rindām, kurš, sākot ar 1943. gadu cīnījās pret Sarkano Armiju, izgāja 144 tūkstoši latviešu. Latvijas teritorijā tika izveidoti 144 cietumi, 23 koncentrācijas nometnes, simtiem ieslodzījuma vietu…

Pēc plāna „Ost” saskaņā ar Himlera norādījumu, „tikai 30 % ir vērts uzskatīt par izmantošanai derīgiem cilvēkiem, pārējos „pārvietot vai no viņiem atbrīvoties citādā ceļā…”

Bijušais Salaspils ieslodzītais Ivans Sircovs, Zilupē, laikrakstā „Ludzas zeme” (1993.g. 16. marts) rakstīja:

„Tagad daži, atceroties vācu okupāciju Latvijā, uzskata, ka ir nepareizi to saukt par okupāciju. Jo, lūk, tas bijis kārtības laiks. Stingrs, prasīgs un taisnīgs. Ja tu neesi sarkanarmietis, neesi pacēlis ieroci pret varu, ja neesi aizturēts ar šauteni vai pistoli, ja neesi komunists vai komjaunietis, tad, lūdzu, dzīvo, kā dzīvoji, neviens tevi nenošaus.

Tādiem kungiem gribas pajautāt: kādai politiskai partijai piederīgi bija gadu, trīs un desmit gadu veci zēni un meitenes? Kādā formā bija apģērbti no šūpuļa un bērnu gultiņām izrautie? Kādas konstrukcijas pistoles vai šautenes rokā stipri sažņaudza tie, kas bija autiņos? Ar kādiem piena zobiem un ko viņi varēja ievainot, kam nodarīt zaudējumu, radīt kaut vai briesmu atspulgu?

Un arī tagad vispārējas uzmanības centrā nokļuvušas citas - Staļina nometnes. Psiholoģiski ir pilnīgi izskaidrojams, kādēļ šodien daudz vairāk runā par GULAGu nekā par Buhenvaldi. Vienkārši iestājas vēsturiskais taisnīgums, un drīz memoriālie ansambļi, līdzīgi Salaspilij, pacelsies virs Magadanas vai Vorkutas un citās vietās. Bet tādēļ jau Salaspils nepārstās būt Salaspils. Un lai mūsu atmiņā rastos vieta visās nometnēs bojā gājušajiem - hitleriskajās un staļiniskajās”.

.

BĒRNI KONCENTRĀCIJAS NOMETNĒS

Māte bērnam ir viss: gan aizsardzība, gan prieks, gan cerība, visdārgākais cilvēks pasaulē. Bērna lūpās viņa ieliek dzimto valodu, sniedzot visas saprāta bagātības, tautas domas un jūtas, pilda ar gara spēku. Ar savu pašaizliedzību, ar savu gatavību sevi ziedot viņa iedveš bērnam paļāvību, aizsardzību, kas kļūst par ikdienas nepieciešamību. Bērnības periods, pie kura avotiem stāv māte, ir viens no svarīgākajiem cilvēka psihiskās dzīves, pasaules izziņas, visdziļākās pieķeršanās cilvēkiem attīstības laiks, cilvēciskās cieņas veidošanās periods. Mātes ietekme ir dziļa, tā skar cilvēka sirds jūtu veidošanos.

Mediķi un psihologi apgalvo, ka bērna ilga atšķirtība no mātes vai arī vienkārša kontaktu pārtraukšana negatīvi ietekmē viņa psihisko attīstību, uzvedību. Bērna psihiskā attīstība palēninās, parādās grūtības kontaktēties ar citiem cilvēkiem.

Vēsturiska izzina

5

Mirstības statistika bērnu patversmēs runā par postošajām sekām, kad bērns atrauts no mātes. Krievijā 1767. gadā patversmēs uzņemti 1089 bērni, miruši 1074. 1907.- 1910.g. bērnu mirstība patversmēs sastādīja 30 - 40 %.

Māte agrā bērnībā nevar būt apmaināma ar citu personu bez kaitējuma bērna veselībai un psihei. Pieķeršanos mātei ir ielikusi pati daba. Tā dzīvo cilvēkā līdz mūža beigām. Mātes zaudējums jebkurā vecumā - tas vienmēr ir priekšlaicīgs zaudējums.

Bērns palicis viens pats… Bez mātes. Viens pats viņam bargajā pasaulē.

…Bēdas viņu pārsteidza bērnībā. Skumjas un sēras ir tik lielas, ka nav iespējams vārdos izteikt.

Palikusi viena.

Viņas vārds bija Svetlana Ivancova

Jā, tik tiešām, ka visas pasaules bērni raud vienā valodā…

Bet ja bērna acu priekšā dzīvus sadedzina māti, tēvu, vectēvu un vecmāmiņu, viņa brāli, māsu, vietējos sādžiniekus, ja viņš to visu redzējis ar savām acīm, visu uzzinājis - kā lai dzīvo ar šādu nastu?

Pievērsīsimies pie kara laika bērnu liecībām. Visi viņi pēc tam dzīvoja Daugavpilī.

„Iedzina šķūnī, tur bija daudz cilvēku no citām sādžām. Jau satumsa, kad soda ekspedīcija ar lukturīšiem apgaismoja un atlasīja jauniešus. Mūs, visas māsas un Jadvigas mazo dēlu izdzina no šķūņa, māti un tēvu atstāja šķūnī. Aizdedzināja lāpas un nesa tās pie šķūņa. Tas uzliesmoja - un jumts uzgāzās cilvēkiem, viņi dega dzīvi, neviens netika projām, jo apkārt stāvēja ar automātiem. Tur bija 126 cilvēki…”

Marija Lipska, dzim. 1927. g.

Soda ekspedīcijas laikā 1943. gada februārī fašisti nodedzināja gandrīz visas Bigosovas ciema padomes sādžas. Tāds liktenis piemeklēja arī mūsu Kulakovas sādžu, kuras iedzīvotāju lielāko daļu sadedzināja dzīvus. Sadedzināja arī mūsu tēvu…”

Jevgeņijs Lavrinovičs, dzim. 1938.g. “1942. gada novembrī manus vecākus nošāva… Kopā ar vecākiem nošāva arī mazgadīgo

brāli.”

Ivans Pučinskis, dzim. 1932.g.

„Mūsu Morozu sādžu, pie Bigosovas stacijas, nodedzināja līdz pēdējai mājai. Sirmgalvjus un sirmgalves sadzina šķūnī, ēku aizdedzināja. Manu vecmāmiņu arī sadedzināja…”

Anna Sigņejeva, dzim. 1930.g.

Mūsu Pleskavas apgabala Sebežas rajona Zaborjes sādža, slimie un vecie cilvēki tika sadedzināti., bet mūs - māti un gadu veco māsiņu, mani pieci gadi vecu, aizveda uz Salaspils koncentrācijas nometni…”

Galina Spiridonova, dzim. 1937.g.

Ja nu vēl pie visa tā bērnu iemest aiz dzeloņstiepļu žoga, pakļaut necilvēciskām mocībām…

Tieši tādu ceļu izgāja mazgadīgie gūstekņi. Un Marija Lipska, un viņas māsa Emīlija Markuļa, un Jevgēņijs Lavrinovičs, un Anna Sigņejeva un Galina Spiridonova un vēl daudzi jo daudzi kara bērni.

Pēc psihologu un mediķu domām tāds stress bērniem nepaliek bez sekām. Rodas uzmācīgas atmiņas par satricinājumiem, kas nedod miera pat vēl gadiem ilgi, kā arī paaugstināts jūtīgums pret katru sīkumu. Daudziem pēc tāda stresa ir diagnoze - pēctraumatiskie stresa traucējumi. Tā ir nomācoša saslimšana, kur cilvēku moka atkārtotas un uzmācīgas atmiņas vai sapņi, kas izsauc šoku.

Pie staba uzraksts divās valodās: „Pārsūtīšanas nometne, ieeja nometnē un sarunāšanas aizliegta, draud nošaušana”.

KARU PĀRDZĪVOJUŠIE BĒRNI

Anna Krasovska (meitas uzvārds Bogdanova) no Daugavpils rajona Špoģu ciemata, Salaspils gūstekne:

„Uz visu dzīvi esmu atcerējusies, kā visu acu priekšā mazam puisēnam (trīs gadi) ar durkli uzšķērda vēderu, bet pēc tam nošāva māti. Tādu zvērību nevar aizmirst līdz pat šim laikam.”

Cita daugavpiliete, bijusī mazgadīgā gūstekne, četru gadu vecumā arī nokļuva Salaspils koncentrācijas nometnē. Līdz 14 gadu vecumam viņa nespēja skatīt neko, kas atgādināja kaut vismazāko varmācību pret cilvēku. Skaļas balsis, sitienam pacelta roka - tas viss izsauca ģīboni.”

Pēctraumatiskie stresa traucējumi var parādīties, ja bērns kļuvis par šokējoša notikuma liecinieku - tuvinieku zaudējums, cilvēku bojāeja utt. „Tāda bērnībā pārciesta stresa spēks var uz visu mūžu mainīt procesus, kas notiek smadzenēs, vājinot to spējīgumu tikt galā ar ikdienas stresiem” (Doktors Kings. „Mosties”, 22.03.1998, 8 - 9 lapp. Par koncentrācijas nometņu bijušo ieslodzīto stresiem).

Krievijas savstarpēja samierināšanās un saprašanās fonda atlases materiāli liecina, ka daudzi pēc atgriešanās no fašistiskās verdzības ne tikai nespēja iegūt izglītību, bet arī radīt ģimeni. Starp nacisma upuriem vieninieku divreiz vairāk, nekā starp pārējiem iedzīvotājiem. Būtiskas ir arī novirzes ģimenes labklājības rādītājos: ar dzīvesbiedriem viņi dzīvo kopā 1,3 reizes mazāk nekā pārējie, ar dzīvesbiedru un bērniem 1,4 reizes, ar pārējiem radiniekiem gandrīz 8 reizes mazāk.

Ievērojama šo ļaužu daļa ir atsvešināta no ģimenes pavarda, laimes gūt bērnus, dzīvot starp radiniekiem, just viņu rūpes. Bet rūpes viņiem ir ļoti vajadzīgas.Kā rāda apsekošanas dati, relatīvi veselu daļa starp bijušajiem nacisma upuriem ir 4 - 5 reizes mazāk nekā starp pārējiem iedzīvotājiem, apmierinoši jūtas 2-3 reizes zemāk, bet ar īpaši sliktu veselību - 2 - 2,5 reizes vairāk.Kur gan lai rastos laba veselība?

Šādas dziļas psihiskās traumas nav izārstējamas. Nometnes sindroms aizēno mūsu dzīvi arī pēc atbrīvošanas no nometnes, ceļ šķēršļus normālām mācībām, personības veidošanai, profesionālajai un sociālajai pašrealizācijai, sarežģī ģimenes dzīvi.

Pēc mediķu un psihologu domām ne tikai mūsu bērni, bet arī mazbērni manto mūsu paaudzes ieslodzīšanu nometnē. Dzīves ilgums šādam slimniekam ir par 10 gadiem īsāks nekā analoģiskās sociālajās grupās.

Psihologi un mediķi uzskata, ka nervu sabrukumu avoti, novirzes pirmsākumi, kas saistīti ar veselību, meklējami bērnībā.

Pēc mediķu, psihologu un sociologu domām pēc atgriešanās dzimtenē šādiem slimniekiem ilgāku laiku vajadzēja ilgstoši iziet vispusīgu medicīnisku psiholoģisko un sociālo rehabilitāciju. Bet tas nenotika. Vēl vairāk, staļiniskais totalitārais režīms viņus bezatbildīgi pasludināja par sabiedrības uzticības necienīgiem.

Satricinātā nervu sistēma, emocionālās sfēras traucējumi, satricinātais ģenētiskais aparāts, un tagad vēl turklāt vecuma nespēks… Lūk, bijušā ieslodzītā šodienas portrets…

Diemžēl mūsdienu situācija ir tāda, ka ļaundarību dalībnieki vēlas nodot aizmirstībai visu, kas nodarīts bērniem. Ko tikai nepamanās sadomāt tie, kuri nezina, kas ir nebrīve, ko nozīmē būt „pazemotiem un apvainotiem”, kas hitleriešu briesmu darbus paceļ gandrīz vai kā labdarību un glābšanu. Bet bērni nevar aizmirst pagātni, jo katra nodzīvotā diena viņiem atgādina pārciestās slimības, bailes, vientulību…

Kara bērni… Viņi izgājuši nometņu briesmas… 2 miljoni no viņiem tika dzīvi sadedzināti, nogalināti ar badu, slimībām…

Bērns koncentrācijas nometnē…

Cik ātri viņam izzūd ārējā pasaule! Tur, aiz nometnes vārtiem, palika dzimtās mājas, spilgtā, krāsainā pasaule, pilna saules gaismas, visa, kas labs, birztalu, mežu apbrīnojamais zaļums, pļavu un zāles smarža, bet šeit…

Gara, dzloņstieplēm apjozta baraku rinda… Nav pazīstamu un tuvu seju. Necilvēciska iztukšotība, apātija un vienaldzība…Laiks saplūst drūmā vienmuļu un bezgalīgu dienu virknē.

Atrauts no piederīgajiem, bērns aizmirst savus tuviniekus, savu dzimto valodu…

Piecgadīgais Baltkrievijas zēns Vjačeslavs Morozs (pašlaik Līvānu 2. vidusskolas mācību daļas vadītājs. [ 1999. g.] Liepājas bērnu namā atradās septiņus mēnešus, un pa šo laiku viņš aizmirsa savu ģimeni, dzimto valodu. „Māte viņam par kautko bieži jautā… Es saprotu, bet atbildu latviski, kautko viņai stāstu… Māte nesaprot, slauka asaras…”

Bērni nometnē ātri pieaug. Visu bērnu sejās redzams pieauguša cilvēka zīmogs. Tādi kā vecīši un vecenītes. Nav dzirdami bērnu skanīgie smiekli.

Nav bērnu kņadas. Pat rotaļas norit klusu. Kaut kur nemanāmi nārās guļ no lupatām savīstīta lelle.

Laikupalaikam no bērniem ņēma asinis vāciešu hospitāļu vajadzībām. Pēc asins noņemšanas bērniem deva pa konfektei. Bērni pateicās. Grīļojoties aiz nespēka, atgriezās savās vietās nārās, kas bija vairākos stāvos atkarībā no barakas augstuma. Dažreiz lūdzās paši: „Ņemiet no manis asinis!” Bērni zināja - ja neņems asinis, viņus gaida gāzes kamera. „Gāzīte”, kā bērni paši runāja. Vēlāk pat tas kļuva par pārmetumu: „Jūs devāt asinis vācu zaldātiem. Jūs palīdzējāt ienaidniekiem”. Varbūt, ka „apsūdzētāji”, būdami nelaimīgo bērnu vietā, darītu citādi? Kā? Bērni paši nedeva asinis, tās tika paņemtas. Tas nav viens un tas pats.

Izkropļojās bērnu apziņa. Tas izpaudās valodā. Ātri tika apgūts nometnes žargons: blocinieki (bloka vecākie), štubenieki ( „Stube” - vāc.istaba) šreibētāji (no vāc. Schreiben - rakstīt), iet uz bramu (nometnes vārti), uz revir (slimnīca), uz transportu, gāzeni utt.

Bērniem iegalvoja: „Deutschland, Deutschland ūber ailes!” („Vācija, Vācija pāri visam!”)

Pēc vācu darbinieka A. Abuša vārdiem, „no universitātes līdz pašai pēdējai skolai mācīja: „Visi vēsturē lielākie kara varoņdarbi ir prūšu, lielākie mākslas darbi - ģermāņu, vislielākie izgudrojumi un izcilākie zinātnieki - vāciešu, vislabākā rūpniecība - vāciešu vislabākie strādnieki - vācieši. Kur vēl pasaulē ir labāka organizētība un kārtība kā Vācijā?..”

I. SAVICKIS. IESLODZĪTAIS 32815

Dzelzi kalto Buhenvaldes vārtu fonā, kur augšā iemontēts uzraksts „Katram savs”, attēlots jaunietis nožēlojamā ieslodzītā apģērbā. Tā malā iedrukāti burti K.L. - kocentrācijas nometne. Mazs sarkans trisstūrltis ar burtu R apzīmē - krievs, politiskais. Zem tā kā ari aukliņā pakārtā žetonā ieslodzītā numurs. Par žetona nozaudēšanu sodīja ar nāvi. Jaunietis stāv lepni un taisni. Viņa nosodošajā skatienā izaicinoša nepakļautā drosme. Tas ir vienīgais Savicka autoportrets.

Līķi krematorijas pagalmā

Maidanekas koncentrācijas nometnes krāsnis, kuras dedzināja nomocīto gūstekņu līķus

Hitlers un Himlers inspicē Zaksenhauzenas koncentrācijas nometni

Buhenvalde. Bērnu iznākšana no nometnes.

Lazaretes eka Buhenvaldē

Šajās koncentrācijas nometnēs ir bijuši:

Osvencimā - Valentīna Daņiļenko

Valentīna Barišņikova Valentīna Mazurova Olga Nikolajenko Jevgēnija Kozuļina Regīna Kļeščinska Vladimirs Jackevičs

Bergen-Вelzenē - Leja Koltuna

Štuthofā Haija Ļebedeva

Sofija Černavina

Rāvensbrukā - Pelageja Abaruna

Anna Baikova Jevdokija Sisojeva Antoņina Hrapovicka Roza Fridlanda

Noienhamā - Vladimirs Dragūns

Buhenvaldē - Zaharijs Trofimovs

Alitusē - Larisa Zadohina

Rahmiels Koltuns

Dimitravā - Ņina Bitiņa

Galina Ivanova

Stalag Lager-Long „Rēzekne” - Valentīna Rumjanceva

Ludmila Timoščenko

Jevdokija Petrakova

Marija Drozdecka Jevgēnijs Petrakovs

Salaspils - Jefrosiņja Abramova

Leontīna Baltkaule Vanda Belavska Jadviga Boļšakova Ludmila Borovkova Galina Bradinska Ļubova Veselova Viktors Viļovs Valentīna Volodjonok Zinaīda Volodjonoka Antoņina Volodina Ņina Vucena Genādijs Viļovs Ivans Gavrilovs Maina Gaidele Staņislavs Grejers Klavdija Gribača

Jeļena Gribuna Valentīna Griško Mečeslavs Daņiļevičs Irīna Logina Marija Dombrovska Anatolijs Dudarenko

Jefims Jermolajevs

Ignats Žirna Valentīna Žoludeva Marija Žukeļa Pjotrs Zaščerinskis Ludmila Zorina Elvīra Iļjahina

Anna Kazus Dmitrijs Kazus Jevgēnija Kaminska Zinaīda Karpova Marija Kasalita Ženija Kļeva Vasilisa Kličova Aleksandrs Kovalovs Broņislava Kokina Marija Kokins Jūlija Kosenko Anna Krasovska Ivans Kuznecovs Leokādija Kuzmina Jadviga Kur site Jānis Kursītis Jevgēnijs Lavrinovičs Taīsija Ļebedeva Nina Lektorova Katrīna Ļolina Vitālijs Ļeonovs Kilikeja Ļeonova Marija Lipska Mihails Lobačs Jevgēnija Loginova Mihails Lobačs Jevgēnija Loginova Nadežda Lukjančuka Emīlija Luņa Valentīna Laksa Anatolijs Maksimenko Boriss Maksimenko Anna Markova Emīlija Markuļa Viktorija Marheļa Vera Marciļonoka Zinaīda Masane Nadežda Mikašina Emilija Mihailova Vjačeslavs Morozs Tatjana Obmorkova Aleksandrs Obuhovičs Zita Pārpuca Jevdokija Peredņenko Jevdokija Petruseviča Ivans Petrusevičs Eduards Petrusevičs Antoņina Rimša Vilhelms Rodziks Anna Sigņejeva Lina Sobolevska Ņina Sojeva Ivans Sokolovs Malanija Sokolova Galina Spiridonova Jevlampija Spiridonova Ivans Sircovs Jevstihijs Tihonovs Anna Ugorenko Helēna Urbāne Pāvels Fagins Jānis Fjodorovs Zoja Fomina Natalja Hamrakulova Olga Čerkasova Franciska Česnovicka Taīsija Sērsta Marija Šukeļa Ņina Jakimova Kaļina Jakovlevs

Konstantinova (Lodzas piepilsēta). Tur vārdzināja mūsu daugavpiliešus. Piemineklis bērniem pilsētas kapos

un citi…

Rīdzinieks Vladimirs Jankevičs (pa labi) pēc pusgadsimta Bžezinkā barakā atrada savas nāras

Tika ievesta „jaunā kārtība”, vērsta uz cilvēku, materiālo un garīgo vērtību masveida iznīcināšanu. Tā bija sistēmiska, fašistu virsotnēs līdz sīkumiem izstrādāta politika.

Vāciskā punktualitāte, precizitāte, kārtība visur…Jā, tur tev nav Krievija, bet civilizētā pasaule. Un šajā civilizētajā pasaulē, tūkstošgadīgajā reihā, par bērna mazāko pārkāpumu - sods, citreiz arī nāve.

Par nepaklausību…

Par „bezdarbību”…

Par augsti paceltu galvu…

Par neārisku izcelšanos…

Vienkārši par to, ka esi dzīvs…

Pusaudžiem bija jāapgūst „jaunā kārtība” un jaunie uzvedības noteikumi: tu nedrīksti kurnēt, tev jāatzīst sevi par uzvarētu, neko nevēlēties, būt pateicīgam par iespēju nodzīvot lieku stundu, tavā dvēselē jābūt pastāvīgām bailēm, tev jāaizmirst radinieki, tēvs un māte, sava Dzimtene, draugi un biedri. Jāaizmirst pašam sevi. No šā brīža tev vairs nav vārda, ir tikai numurs. Osvencimā bērnus apzīmēja tāpat kā pieaugušos. Jaunpiedzimušos - uz gurna. Mūsu „osvencimiešu bērnu” numuri viņiem palikuši uz rokām arī tagad:

Valentīna Barišņikova 61590

Valentīna Mazurova 61690

Valentīna Daņiļenko 61947

Jevgēnija Kozuļina 65960

Olga Nikolajenko 81414

No vecākiem atņemtajiem bērniem kaklā uzkāra papīra, koka vai metāliskas birkas. Tajās bija norādīts bērna vārds, uzvārds un vecums. Mazulīši spēlējās ar birkām, gadījās, ka tās samainīja. Drīz sanāca tāds juceklis, ka neviens vairs nezināja tā vai cita bērna īsto vārdu

Minēsim piemēru no O. Ivaņenko grāmatas „Dārgie bērni” (Kijeva, 1988,130 - 131 lapp.).

„… Pirmajās dienās bērni skaļi raudāja, apsargi kliedza, vecākos bērnus sita ar šauteņu laidēm, mātes ar rokām aizspieda bērnu mutītes, atdeva smirdošās, tārpainās žurgas porciju, ko sauca par Suppe, dalīja starp mazuļiem skaidainas maizes garozas. Bet bērni raudāja - no pastāvīga bada, tikai klusāk, arvien klusāk…

Viņi smilkstēja un īdēja, vairs nespējot balsi pacelt skaļāk, un mira, it kā izgaistot acu priekšā. Nomira Tonijas jaunākais brālītis un vecākā māsiņa.. Sargi viņus izmeta pa ejoša vagona logu. Bet māte spieda Toņu pie krūtīm, sakoda zobus, lai nekliegtu, tikai asaras, atstājot svītras, lija kā lietus pār Toņas netīro un tumšo sejiņu.

Viņus, izsalkušus, netīrus, skrandainus un piekautus, aizveda uz citu nometni. Vēl Vitebskā pieaugušos nežēlīgi sita, pratināja - kas ir no partizānu ģimenēm, kur ir partizāni. Bet šeit, Aušvicā (bērni nometnes nosaukumu uzzināja vēlāk), sita visi: gan uzraugi, gan uzraudzes, pat grūti pateikt par ko. Kāda no sievietēm paskatīsies ne īsti tā, un tūlīt pār viņas galvu paceļas gumijas nūja.

Rītos, pusdienās un vakaros visus nostādīja laukumā uz pārbaudi, un visi, neatkarīgi no laika - vējš, sniegs vai lietus - stāvēja stundas trīs. Toņai bija jāstāv, Svetlanai bija jāstāv, un pat vēl mazākiem, tādēļ dažas mātes turēja uz rokām zīdaiņus, bet pusotra gada vecam bērnam jau vajadzēja stāvēt, turoties aiz skrandām, kas kādreiz bija halāts.

Lūk tur, Aušvicā, kādā pelēcīgā rītā pavēlēja bērnus nostādīt atsevišķi.

- Neatdošu! Neatdošu! - čukstēja Toņas māte.

Neatdošu! Neatdošu! - kliedza Petrusika māte.

Uzraudze teica:

Mežonīgi cilvēki. Jūsu bērnus sanumurēs, tāda ir kārtība. Viņi tūlīt būs atpakaļ.

Viņi patiešām atgriezās, un mātes metās pretī.

Bērni raudāja, stenēja, spiedaklāt pie kreisās rokas. Jā, fašistiskajākārtībā viņiem iededzināja numurus uz kreisās rokas… Daudziem rētas uzpampa. Ko mātes varēja darīt?

Petrusika māte sēdēja un atkārtoja:

Septiņi simti divdesmit trīs tūkstoši četri simti pieci. Septiņi simti divdesmit trīs tūkstoši četri simti pieci.

Tas bija viņas Petrusika numurs.

Jautāta, kādēļ atkārto šo numuru, viņa, galvu nepagriežot un turpinot klanīties kā svērteklis,

pateica:

Lai nepazaudētu… Septiņi simti divdesmit trīs tūkstoši četri simti pieci. Septiņi simti divdesmit trīs tūkstoši četri simti pieci…

Tad arī citas sievietes sāka iemācīties savu bērnu numurus, pierakstīt uz papīra strēmeles, lakatiņiem.

Nākamajā dienā numurēja pieaugušos, pat vecenīti Vasiļinu, kas palika ar Jasiku.

Vai tad es ar tādām savām kājām kautkur aizbēgšu, -

sacīja vecmāmiņa Vasiļina. Bet arī uz viņas krunkainās, izkaltušās, sastrādātās rokas parādījās numurs.

Neļāva nomirt kā brīvam cilvēkam, - viņa sāka raudāt. - Gulēšu kapā ar kauna zīmi!

Vai gan viņa spēja iedomāties, ka vispār nenāksies kapā gulēt.

Bet Ļenočkas, Zinas un Ļoņas Ļebedinsku māte gribēja paslēpt tikai dažus mēnešus veco

Orisu.

Neizdevās, arī viņu paņēma. Ļenočka metās pie uzraugiem, raudāja, lūdza. Nekas nelīdzēja. Pat ceļā, vagonā dzimušam zēnam uztaisīja zīmi, viņš drīz nomira…”

Oksana Ivaņenko 13. Kijevas bērnu nama audzēkņu vidū 1956.g. Šajā bērnu namā tika audzināta mūsu ļevgēnija Kozuļina - Sjubarova

Vispazīstamākās lielās „nāves fabrikas” ar augstas tehnoloģijas iekārtām - krematoriju krāsnīm cilvēku iznīcināšanai bija Osvencima, Buhenvalde, Štuthofa, Rāvensbruka, Bergen - Belzena.

Osvencima…Drausmīgais vārds… Iznīcinātas 4000000 cilvēku dzīvības… 4 miljoni!!! (Pēc dažiem datiem - 5 miljoni).

Pusdzīvu līķu kolonas, miroņu kaudzes pie katras slimnīcas barakas, līķu kalnus ar ratiņiem aizved uz krematoriju.

Zvēriski nomocitie Osvencima ieslodzitie

Katrs metrs ir slacīts ar asinīm. Cilvēkus mērdēja ar badu, saldēja, nomocīja ar pārmērīgu darbu, slimībām un spīdzināšanu, rīdīja ar suņiem, nošāva.

Osvencima bērni, ko izglābusi Padomju Armija, viņi iet pa eju, kas šķira viriešu un sieviešu barakas

Katru dienu šeit ieradās 3-5 dzelzceļa ešeloni ar nogalināšanai paredzētiem cilvēkiem. Ar savu pārdomātību, tehnisko organizētību, cilvēku masveida iznīcināšanu Osvencima atstāj aiz sevis visas zināmās vāciešu nāves fabrikas.

Nometnē vāciešiem bija divas gāzes kameras, kas atradās trīs kilometru viena no otras. Pie tām bija pa divām koka barakām. Ešelonos atvestos cilvēkus sadzina barakās, izģērba, pēc tam veda uz gāzes kameru, kur sadzina 1500 - 1700 cilvēku.

Nogalināšana vilkās 10 - 20 minūtes, pēc tam līķus krāva vagonetēs uz aizveda uz krematoriju, kur tos sadedzināja.

Uz brīdi, kad Padomju Armija atbrīvoja Osvencimas gūstekņus, nometnē atradās 2819 cilvēki. Starp viņiem - 180 bērni. Atvestos bērnus hitleriskie nezvēri, kā likums, tūlīt arī dzina gāzu kamerās. Un tikai nedaudzus veselos pusaudžus atstāja nometnes darbiem, kur strādāja kopā ar pieaugušajiem. Pārāk smagais darbs, mocības un sitieni bērnu noveda pie pilnīgas spēku izsīkšanas, un tad viņu nogalināja. Tādēļ starp padomju karavīru izglābtajiem ieslodzītajiem bija tik maz bērnu.

Citēju V. Ļitvinova grāmatu „Vilciens naktī”, 138 lapp.:

„Osvencimā ieradās transports:

- 1943. gada 9. septembrī - 753 sievietes ( starp tām 180 meitenes) un 459 vīrieši (starp tiem 224 zēni) no Vitebskas. Sievietes un meitenes saņēma nometnes numurus 61417 - 62169…”

Tad lūk - starp 180 meitenēm bija trīs mūsu daugavpilietes:

Valentīna Barišņikova - 61590

Valentīna Mazurova - 61690

Valentīna Danilenko - 61947

„Ein Volk, ein Reich, ein Fūhrer!” („Viena tauta, viena valsts, viens fīrers!”). Šī pazīstamā fašistiskā devīze bija pēdējā, noslēdzošā Osvencimas baraku rindā. Te bija moku kameras, no šejienes izeja pie nošaušanas sienas. Tā nenovēršami saistīta šī devīze un šī baraka.

Daudzās koncentrācijas nometnēs „ārsti - slepkavas” baltajos halātos ne tikai iznīcināja cilvēkus, bet arī izdarīja medicīniski bioloģiskus eksperimentus ar dzīviem cilvēkiem, tajā skaitā ar bērniem. Tas ir „ārsts - slepkava” Meņģele Osvencimā, kurš personīgi nosūtīja gāzes kamerās 400 tūkstoš cilvēkus. Puse no viņiem bija bērni.

Osvencima. Bērni - doktora Meņģele „zinātnisko” eksperimentu upuri.

Bērni Osvencimā

Vīrieši mocīja bērnus.

Gudri. Apzināti. Prasmīgi.

Ikdienas darbu veica.

Strādāja - bērnus mocīja.

Un katru dienu atkal,

Bez iemesla lamājot un lādot,

To bērni saprast nevarēja Ko grib no viņiem vīrieši.

Kam vārdos apvainojums,

Bads, sitieni un suņu rejas.

Sākot bērniem likās,

Ka par neklausību tas.

Un apjēgt nespēja,

Ka viņus nogalināt var:

Pēc zemes senās loģikas No vīriešiem tie aizsardzību gaida. Bet dienas ritēja kā nāve briesmīgas, Un paklausīgi kļuva viņi;

Bet tikai sita. Un atkal vēl.

No bērniem vainu nenoņēma.

Pie ļaudīm viņi ķērās,

Un lūdzās. Un mīlēja.

Bet bija idejas vīriešiem:

Vīrieši mocīja bērnus.

(Un pēc pavēles, akurāti laikā Bezgala nomocītos nogalēja,

Tam visam svītru pavelkot,

Tupelītes noliktavās krāva).

Es dzīvs. Un elpoju. Un ļaudis mīlu. Bet apdzisa man dzīve Līdz atcerējos: bija tas - Vīrieši mocīja bērnus.

N. Koržavins

Jozefs Meņģele, no 1943. gada Osvencimas „vadošais ārsts” izdarīja mēģinājumus ar cilvēkiem, pirmām kārtām ar bērniem, vislabprātāk - ar dvīņiem. Ievadīja viņiem organismā karbolskābi, gaisu, injicēja benzīnu, novēroja un pierakstīja lēnās ciešanas un nāvi. Ja viens no dvīņiem mira no smadzeņu pietūkuma, tad viņš nogalināja otru, uzšķērda tā galvaskausu un salīdzināja divu mazuļu smadzenes. Viņš iešļircināja mazuļiem vēnās vielu, kas mainīja acu krāsu. Kad šie izmēģinājumu trusīši nomira, Meņģele izgrieza acu ābolus un konservēja tos speciālā šķīdumā.

Visi šie Meņģeles „sagatavošanas darbi” bija daļa no plaša „āriešu kungu rases” izaudzināšanas plāna.

Neaizsargātie bērni bija izdzimteņu varā.

Vēsturiska izzina

5

Pavisam Osvencimā iznīcināti 800 tūkstoši bērnu.

Tikai 1944. gada jūlijā hitlerieši no okupētajām valstīm uz Vāciju izveda aptuveni 40 tūkstošus bērnu un ieslodzīja tos aiz dzeloņstieplēm. Nolūks? - Ņemt no viņiem asinis ievainoto ārstēšanai, izmēģināt jaunas indes, ko gatavoja šo zemju masveidīgai iznīcināšanai.

Viena no Osvencimas krematorijām

Osvencimas bērnu baraka. Pēc Annas Poļščikovas, bijušās šīs nometnes un barakas ieslodzītās liecības:

„… Telpas nekad nevēdināja, autiņus žāvēja barakas iekšienē un arī tad pēc pārbaudes. Pārbaudes laikā visi autiņi tika noslēpti.

Baraka bija pusotra tūkstoša māšu un tikpat daudz bērnu. Ūdens nebija, bērnus nemazgāja. Gaiss bija neiedomājami šausmīgs, smaka drausmīga. Iziet ārā no barakas neļāva.

Slimnīcas baraka Osvencimā - Aušvicā (dzemdību nodaļa)

… Nometnē „А” notika liela traģēdija. No Baltkrievijas bija atvesta sieviete ar četriem vai pieciem dažāda vecuma bērniem, atstāja tikai zīdaiņus nometnes ārsta esesieša eksperimentiem, bet tos, kam bija no 2 līdz 14 gadiem, aizsūtīja uz Lodzu. Tos, kam bija 14 gadi, jau uzskatīja par pieaugušiem un viņiem bija jāstrādā, tāpat kā pārējiem ieslodzītajiem.

Zīdaiņus atrāva no mātes krūts. Bērna rociņas ķērās mātei ap kaklu, bet tas nelīdzēja. Fašistiskie briesmoņi nerēķinājās ne ar bērnu histēriskajām raudām, ne ar mātēm, kas zaudēja samaņu. Visā nometnē bija dzirdamas raudas, vaimanas, kliedzieni. Mātes sauca atrautajiem bērniem:

Kola, atceries, ka tu esi krievs!

Volodja, sargā Galočku un Lidočku, viņas taču vēl ir mazas.

Volodjam bija septiņi gadi, jaunākajai Lidočkai divi gadi, kā gan viņš varēja nosargāt tādu mazuli?

Lidočka, atceries, ka tu esi no Minskas un tavu māti sauc par Aņu, bet tēvu par Aļošu, - Anna Bočarova piekodināja savai piecgadīgajai meitiņai…

Mātes ārkārtīgi baidījās, ka viņu bērnus atņems krematorijai, bet pašas pārvedīs uz darba nometni „В”. Vācieši uzskatīja, ka pāraugušie neder acu krāsas maiņas eksperimentiem. Taču šiem pāraugušajiem bija ne vairāk par diviem gadiem.

… Māte - ebrejiete pēc dzemdībām nedrīkstēja barot bērnu. Vairāk par trijām dienām bērniem nebija lemts dzīvot. Ja māte nenožņaudza savu bērnu, tad viņu kopā ar bērnu ceturtajā dienā nosūtīja uz krematoriju.

… Bērni sevišķi slimoja un mira ziemā. Baraku neapkurināja, grīdas vietā zeme. Pa dēļu spraugām pūta vējš, uz nārām krita sniedziņš. Divdesmit grādu salā, sliktās drēbēs, pilnīgi novājējušie, slimie bērni mira desmitiem”.

(A.: Poļščikova. Osvencimas bērni. - Jalta, 1993, 42 - 45 lapp.)

Nirnbergas procesa Osvencimas nometnes priekšnieks Rudolfs Hess liecināja:

„… Mēs uzbūvējām gāzes kameru tā, ka tur vienlaicīgi varēja ievietot 2 tūkstošus cilvēku, bet Treblinkā 10 gāzes kamerās katrā varēja ievietot pa 200 cilvēku. Upurus mēs izraudzījām šādā

veidā: Osvencimā divi dežūrējošie ārsti apskatīja ieslodzītos, kurus atveda veseliem ešeloniem. Darbam noderīgos aizsūtīja uz nometni, pārējos nekavējoties sūtīja iznīcināšanai. Visus mazos bērnus iznīcināja, jo viņi nevarēja strādāt…

Visai bieži sievietes centās paslēpt bērnu zem drēbēm, mēs, protams, kad tos atradām, nosūtījām uz gāzes kamerām iznīcināšanai. Mums bija pavēlēts visu šo iznīcināšanu izdarīt slepeni, bet drausmīga līķu dedzināšanas šķebinošā smirdoņa izplatījās visā teritorijā, un apkārtnes iedzīvotāji zināja, ka Osvencimā notika cilvēku iznīcināšana”.

(S. Kuzmins. Noilguma termiņa nav. - M. 1985, 127 - 128 lapp.)

Osvencimas nāves nometnes ieslodzītās

Visā Lielā Tēvijas kara laikā Olga Nikolajenko izgāja septiņas koncentrācijas nometnes un cietumu. Toreiz viņai bijatikai 13 gadi. Tagad, klausoties šīs, tagad jau sievietes gados, skumjo stāstījumu, grūti noticēt, ka viņa spējusi izrauties no elles lokiem. Jo lielākā daļa no ieslodzītajiem tika iznīcināti un pārvērtušies par pelniem nometnes krematorijā. Taču nē - manā priekšā sēž dzīvs cilvēks. Stāstot stipri satraucas, brīžiem ar grūtībām sakārto domas, dzer nomierinošus līdzekļus.

Olga NIKO LAJENKO (meitas uzvārds Antonova) 1930 g.

Kemerovas apgabals Jaškinskas rajons Kučerovas sādža

Oļa Antonova (Nikolajenko)

Olga (meitas uzvārds Antonova) dzimusi 1930. gadā Sibīrijā, kaut gan viņas vecāki nāk no Daugavpils rajona: māte no Naujenes pagasta, tēvs no Višķiem. Kad Sibīrijā sāka piešķirt zemi, tad labākas dzīves meklējumos Antonovu ģimene aizbrauca uz tālo novadu. Negaidīti sākās kolektivizācija, ģimene pameta visu un aizbrauca uz Kemerovas apgabala Taigas pilsētu. Pēc tam, kādu laiku tur padzīvojuši, 1941. gada aprīlī Antonovi pārbarauca uz Minskas apgabala Borisovu. Vēl lāgā nepaspēja iekārtoties, kad uzbruka karš. Vācieši sāka dzīt cilvēkus darbā uz Vāciju. Olgas māsai Feņai toreiz bija 18 gadi. Diezgan labi pārvaldīja vācu valodu, un, lai izvairītos no aizdzīšanas uz Vāciju, iekārtojās darbā pie vāciešiem. Reiz pie viņas pienāca partizānu sakarniece, un Feņa sāka ar tiem sadarboties. Sakarnieci atmaskoja. Briesmīgā spīdzināšanā viņa izdeva ap simts cilvēku, tajā skaitā Antonovu ģimeni. Pēc nedēļas kopš Feņas aresta tika arestēts tēvs un māte, bet vēl pēc nedēļas arestēja arī Aņu un Oļu. Māsu Olgu briemīgi mocīja, ņirgājās, pratināšanas sekoja viena otrai, spīdzināšanu izturēja tikai nedaudzi.

Briesmīgi pratināmo kliedzieni iedvesa šausmas ieslodzītajos. Kad Oļu no cietuma pārveda uz nometni, tad deva iespēju satikties ar tuviniekiem. Tēvs sacīja, ka, ja kāds paliks dzīvs, tad jāsatiekas pie brāļa Taigā. Jau iepriekš jāpasaka, ka tikšanās tik un tā nebija. Pat vēl tagad Oļa nezina, kas kur apbedīts. Tikai 1950. gadā Borisovā viņa no māsas Feņas

draudzenes uzzināja., ka Zeļenas nometnē pie Borisovas viņu, saplosītu, iemeta pie gūstekņiem, lai tie viņu izvarotu.. Bet neviens Feņu neaiztika, nākamajā rītā viņu pakāra… Pēc aprautām ziņām Olgai izdevās uzzināt, ka tēvs, māte un māsiņa Anna cietumā nošauti.

Fēna Antonova

Viņu aizdzina uz Borisovas nometni. Taču šeit Oļa neatradās ilgi, atkal nezināmā ceļā. Nomocītos cilvēkus ilgi dzina kājām. Bet tad vācieši lika sievietēm bērnus iesēdināt mašīnā, bet pašām turpināt ceļu kājām. Olga kategoriski atteicās no braukšanas, un tas viņu glāba no nenovēršamas nāves. Mašīnas aiz sieviešu kolonas nebrauca ilgi, bet drīzi nogriezās sāņus un lielā ātrumā aizjoņoja ar mazgadīgajiem gūstekņiem nezināmā virzienā. Nākošā Olgas apstāšanās vieta bija zirgu stallī iekārtotā nometnē Minskas nomalē. Gulēja uz kailām nārām, ēda - to, ko deva, grūti nosaukt par ēdienu - uz klaja lauka. Nometnes ieslodzītie bija ārkārtīgi novājējuši. Olga atceras, ka viens vīrietis, apēdis savu suslu, iestājās rindā vēlreiz un lūdza: „Mīļā meitiņ, Dieva dēļ, palaid mani priekšā”. Ja vācieši tādu mānīšanos pamanīja, tad sita un ņirgājās. Arī šim cilvēkam tas negāja secen. Vēlāk ieslodzīto grupu iesēdināja vilcienā un caur Brestļitovsku aizveda tālāk. Naktī mūsu vilcienu uzspridzināja partizāni. Trīs pēdējie vagoni apgāzās, bet, par laimi, neviens necieta. Piecdesmit vīriešus un sešdesmit sievietes iesēdināja vienā vagonā, un visu nakti, stāvot kājās, brauca uz Osvencimu.

Osvencima…39 koncentrācijas nometnes ar dažādiem nosukumiem. Pati briesmīgākā - Aušvica - Birkenava. Olai uz kreisās rokas tetovēja numuru 81414.

Visus izdzina no vagoniem, bet uz nometnes teritoriju neveda, novirzīja kaut kur aiz tās. Nometnes ieslodzītie viņiem cauri dzeloņstiepļu žogam kliedza: „Jūs ved uz krematoriju, lai sadedzinātu!” Taču vācieši sievietes un vīriešus iedzina mežā, kādā pustumšā ēkā, nodzina matus, izģērba un uzsāka apskati. Atņēma zelta greznumlietas, kam bija zelta zobi - izlauza. Gaidot savu likteni, cilvēki kaili nosēdēja telpā visu cauru nakti, rītā viņus aizdzina uz nometni, šā tā pabaroja un apģērba svītrotās drēbēs. Rītos modināja reizē ar saullēktu (bija maijs), deva nesaldinātu tēju, nostādīja uz pārbaudi pretī savam blokam, pēc tam aizveda uz darbu.

Pie nometnes izejas stāvēja muzikanti un spēlēja maršus, lai gūstekņi ietu solī. Uzraugi īpašu vērību veltīja piešūtajam numuram, ja tas krokojās, tad nežēlīgi sita ar pletnēm. Uz kreisās rokas - sevišķas atšķirības zīmes: dažādas krāsas trīsstūri tiem, kas slikti uzvedušies vai prostitūtām, zaļais - zaglēm, dzeltenais - ebrejiem, sarkanais - politieslodzītajiem. Olai bija sarkans trīsstūris. Uz lauka strādāja no rīta līdz vakaram ar stundas pārtraukumu pusdienlaikā. Pusdienās deva litru suslas bez maizes. Starp pieaugušajiem strādniekiem Oļa bija vienīgais bērns.

Par Osvencimas nāves fabrikas drausmām uzrakstīts daudz, te piebilst kautko vēl briesmīgāku - grūti. Osvencima - tās ir cilvēku līķu kaudzes, spīdzināto upuru vaimanas, krematorijas smirdošie dūmi… Ar grūtībām Olgai izdevās izdzīvot, viņa pati brīnās, - ka nav nokļuvusi krematorijas krāsnī. Osvencimas nāves konveijeru izgāja simtiem tūkstošiem cilvēku, kā arī tie 20 čigānu bērni, kurus Olas acu priekšā aizdzina krematorijas virzienā un sadedzināja. Cilvēkus it kā virzīja uz pirti, bet patiesībā nosmacēja ar gāzi, pēc tam atvēra grīdu un ar transportieri nogādāja tieši krāsnī. Pašus šā nāves kombināta darbiniekus iznīcināja pēc sešiem mēnešiem - lai nebūtu liecinieku. Kāda scēna Olai īpaši palikusi atmiņā. Veda uz darbu. Ceļmalā mētājās bērnu apģērbs un apavi. Blakus redzama liela bedre, tajā - bērnu līķi. No bedres vēl nāca smirdīgi dūmi, jo krematorijas krāsnis ar dedzināšanu netika galā.

Reiz visus ieslodzītos nostādīja un atlasīja tos, kas bija stiprāki. Viņus aizveda uz pirti un izģērba kailus. Atkal fiziskā stāvokļa pārbaude, un atkal etaps, šoreiz uz rūpnīcu Hemnicas pilsētā. Visu šo laiku Oļa atradās starp pieaugušajiem, bez jebkādām atlaidēm gadu dēļ. Viņu nostādīja pie frēzes darbgalda nakts maiņā. Bija grūti cīnīties ar miegu un nogurumu. Reiz gadījās, ka Oļa iesnaudās, un pienāca tās pašas rūpnīcas vācu strādniece un teica: „Nosēsties aiz darbagalda un paguli”. Oļa pamodās no liela trokšņa. Izrādījās, ka apsardze, pamanot, ka nav viena strādnieka, attapās un ņēmās meklēt. Konfliktu izdevās nokārtot, tikai pateicoties vāciešu civiliedzīvotājiem. Viņi dažreiz, strādājot naktī, palīdzēja meitenei.

Karš jau bija ienācis Vācijas teritorijā. Amerikāņi bieži bombardēja pilsētu, un tad visus strādniekus ielaida pagrabā. Ieslodzītos atkal dzina pa etapu, kautkur veda vagonos, cenšoties izvietot citās koncentrācijas nometnēs, taču nevienā no tām frontes tuvuma dēļ cilvēkus nepieņēma.

Visbeidzot, galīgi nomocījušos, viņus aizdzina uz Laipmericu. Koncentrācijas nometne atradās pilsētas nomalē. Padomju karaspēka lidmašīnas lidoja zemu, no tām nometa skrejlapiņas ar atbalsta vārdiem par drīzu atbrīvošanu. Jaunajā nometnē nepārtraukti kūpēja krematorijas skursteņi. Šeit masveidīgi iznīcināja visu tautību, jo sevišķi ebreju ļaudis. Liktenis atkal izrādījās meitenei labvēlīgs.

Viņu aizveda uz Teplicas pilsētu, kas atrodas pie Čehoslovākijas. Tur viņa strādāja rūpnīcā, un tur arī sagaidīja Uzvaras dienu. Tā palikusi atmiņā spilgti, līdz pēdējiem sīkumiem. Nometnes ieslodzītie vēl dzīvoja pēc saviem nežēlīgajiem nometnes likumiem, bet, garām pa ceļu atkāpjoties, vācieši kliedza: „Karš beidzies, Hitler kaput!” Viens otrs no ieslodzītajiem aizgāja kopā ar administrāciju, daži no policijas apsardzes palika uz vietas. Kādā naktī policisti vispār pameta posteņu sargtorņus. Agrā 9. maija rītā cilvēki no ceļa puses izdzirda lamāšanos krievu valodā. Tur brauca izlūki - motociklisti un tanki. Ieslodzītie piegāja pie dzeloņstieplēm. Tankisti pārrāva nometnes apžogojumu un izlaida nomocītos cilvēkus brīvē. Olga atceras, ka zaldāts tēvs koncentrācijas nometnē satika divas savas meitas. Tā bija neaptverami aizkustinoša Ana Baikova scēna. Olas pēdējā nometne bija padomju sadales nometne. Komisija nopratināja bijušos ieslodzītos, precizēja datus un noteica tālāko likteni. Olai lika priekšā bērnu namu, taču viņa no tā atteicās un nolēma braukt pie brāļa uz Sibīriju.

(Anatolijs Krilovs, laikraksts „Latgales Laiks”, Daugavpils, 1995.g. 9. maijā).

Mūsu daugavpiliešu sūrie likteņi…

… Vaļai Barišņikovai, arī Osvencimas ieslodzītajai, māti sadedzināja nometnē, tēvs krita.

… Rāvensbrukā bija Aņa Baikova. Tur sadedzināja viņas māti, bet tēvs gāja bojā Grīnbergas koncentrācijas nometnē.

… Brāļi Jevgēņijs un Staņislavs Lavrinoviči tikai 1953. gadā atrada savas vecākās māsas Zinu un Miļu. Bet jaunāko meitu Zoju un dēlus Jevgēņiju un Staņislavu, viņu mātei tā arī neizdevās atrast līdz pat nāvei. Viņa mira 1948. gadā, bērni satikās tikai 1964. gadā.

Mūsu „bērni”… Gandrīz visiem karš izjauca iespēju gūt izglītību. Vienu klasi pirms kara paspēja nobeigt Maša Bogdanoviča. Pēc kara vajadzēja strādāt…

Jefims Jermolajevs neprata lasīt. Anna, viņa sieva, visu mūžu skaļi lasīja viņam priekšā. Viņš visu pēc vārdiem atcerējās un nokārtoja eksāmenus. Un ieguva 6.kategorijas regulētāja kvalifikāciju. Strādāt pēc šīs kvalifikācijas Daugavpils pievadķēžu rūpnīcas preses termiskajā cehā neiznāca. 1991. gada 9. maijā, Uzvaras dienā, ikviena gūstekņa viņa gaišajā atbrīvošanas dienā, Jefims nomira.

PATEICĪBAS LAPPUSE

Bijušie ieslodzītie uz mūžīgiem laikiem saglabā pateicības jūtas pret cilvēkiem, gan zemniekiem, gan pilsētniekiem, kuri pieņēma bērnus no Salaspils nometnes. Tikai pateicoties viņiem, daudzi palika dzīvi.

…Gaļu Brjadinsku pieņēma audzināšanā Anna Petrova, dzīv.Rīgā, Ģertrūdes ielā 99, dzīv. 41. Šī sieviete septiņus gadus cīnījās par Gaļinas dzīvību. Tikai 1948. gadā no Ļeņingradas atbrauca viņas māte…

…Anastasija Kovaļova, dzīv. Rīgā, Jersikas ielā 7, pati trīs bērnu māte (kādi grūti laiki toreiz bija!), pieņēma māsas Juškovas bērnus - Jevgēņiju un Kiļikeju, bijušos mājas kaimiņus - uzzinājusi par viņu mokām Salaspilī.

Praskovja Kutuzova, arī no Rīgas, pieņēma Ļudu Borovkovu…

…Aņas Krasovskas (meitas uzvārds Bogdanova) tēvocis no nebrīves atsvabināja savu astoņgadīgo krustmeitu un viņas divus gadus veco māsu, un pēc nedēļas no Salaspils pieņēma visus pārējos Bogdanovu bērnus…

…Turčinu krustmāte pieņēma pie sevis Toņu un Leokadiju audzināšanā un… glābšanā…

Rīdziniece Orlova pieņēma brāļus Lavrinovičus.

…Nepazīstama vecmāmiņa no Rīgas (bērni dažkārt pat neatceras savu glābēju vārdus) pieņēma mazo Anatoliju Maksimenko.

… Pjotrs Fiļipovs Daugavpilī izglāba ebreju ģimeni - Buņu Zelikmani un viņas meitu Rožu. Viņš 9 mēnešus pagrīdē slēpa trīs jaunas meitenes Broņu Majevu, Mihļu Segali, Miru Musinu. Bet brālis Fadejs Afanasjevs, kas dzīvoja pie Krāslavas, izglāba no Daugavpils geto izbēgušo 15 gadus veco Basju Levšteinu.

… Ik minūti riskējot ar savu dzīvību, poļa Anžeja Peņečka ģimene divus mēnešus slēpa Regīnu Komļevu - Kļeščinsku un viņas tuviniekus, kas bija izbēguši no Osvencimas darba nometnes Nr. 3

Sarakstu var turpināt: Emīlijai Markuļai, Ņinai Vucenai, Aleksandram Obuhovičam un vēl daudziem jo daudziem labi cilvēki palīdzēja izdzīvot. Varbūt tādēļ arī daudzi uz visiem laikiem palika dzīvot Latvijā. Te viņi ieguva Dzimteni.

В ērnu glābšanā liela loma bij a baznīcai. Rīgas pareizticīgo Svētās Trij ādības Sergijeva sieviešu klostera (Rīga, Kr. Barona iela 126) māsas - mūķenes un Grebenščikova Vecticībnieku kopiena kļuva par starpniekiem bērnu izmitināšanā pie vietējiem iedzīvotājiem.

Cik viņu, šo cildeno cilvēku, kas atbalstīja bērnus tajos posta gados, glāba viņus no nenovēršamas bojāejas.

ZEMU PAKLANĀMIES MŪSU GLĀBĒJU PRIEKŠĀ!

1991. gads. Salaspils memoriāls.

Rīgas Svētās Trijādības Sergijeva sieviešu pareizticīgo klostera māsa - mūķene, kas kara gados ierakstīja bērnus klostera grāmatās, un, tam pateicoties, daudzi bijušie mazgadīgie ieslodzītie ieguva arhīva dokumentus.

Tipiska arhīva izziņa par bāreņu, šajā gadījumā Emīlijas Markulas (meitas uzvārds - Gegiša), āzim. 1929.,g„ dzīv. Daugavpilī, likteni

No Latvijas PSR Centrālā vēstures arhīva dokumentiem redzams, ka Emīlija Gegiša, dzim. 1929.g., (tēvavārds, datums, mēnesis un dzimšanas vieta dokumentos nav uzrādīta), pēc personu, ko vācu okupanti izveda no okupētās PSRS teritorijas uz Salaspils koncentrācijas nometni, saraksta, ka Rīgas Svētās Trijādības Sergijeva sieviešu klosterī Rīgā, Kr. Barona ielā 126 (no kāda līdz kādam laikam atradusies Salaspils koncentrācijas nometnē, no kurienes ievietota nometnē - nav iespējams noteikt dokumentu nepilnības dēļ).

Pēc tam (kad, nav uzrādīts) Emīlija Gegiša ar Sociālā departamenta starpniecību tika ievietota Rīgas apriņķa Babītes pagasta viensētā „Skauģi” pie pilsoņa Roberta Skauģa strādāt par gani.

Pēc Emīlijas Gegišas vācu okupantu no okupētās teritorijas uz Latvijas PSR izvesto bērnu uzskaites kartiņas К - 23 (vienošanās starp Latvijas Iekšlietu ģenerāldirekcijas Sociālā departamenta bērnu aizbildniecības daļu un pilsoni Robertu Skauģi par E. Gegišas pieņemšanu (pati vienošanās nav saglabājusies).

gada 3. oktobrī Emīlija Gegiša vēl dzīvoja Rīgas apriņķa Babītes pagasta viensētā „Benūžu - Skauģi” (cik ilgi atradusies viensētā, ziņu nav).

Fotokopijā - rekvizīti, direktora un daļas vadītāja paraksti.

jau pati bērnu turēšana nometnē - noziegums. Berniem nav atbalsta, viņi izjūt pilnīgu nomāktību, katru minūti gaida nāvi. Izmisums izplatās kā epidēmija. Par to stāsta mazuļu zīmējumi un pusaudžu dzejoļi.

Tas ir viens no Osvencimas (nometne Nr.3) bijušās mazgadīgās ieslodzītās daugavpilietes Regīnas Kleščinskas dzejoļiem. Viņa saglabājusi savu piezīmju grāmatiņu ar to gadu dzejoļiem.

Cik smagi dzīvot nebrīvi

Miera sirdij nav.

Apkārt apkārt lauki tukši,

Ak dievs, uz mājām gribu,

Kaut krievu sniegs šeit kristu

Un kupenas visapkārt.

No kokiem sarma birtu,

Sudrabtāles mirgotu.

Lai tīklus mūsu nometnei

Ar biezu sarmu apņemtu,

Mēs zinātu, ka sprostu šo

Sals grezno krieviskais.

Sirdij brīdi vieglāk kļūtu

Kaut arī aukstums būtu.

Šķiet pie auss tas čukst:

„Par savu dzimteni jel atceries”…

Kad satiekas bijušie ieslodzītie, allaž skan dzejoļi, kas uzrakstīti koncentrācijas nometnēs. Nevajag izdarīt stilistiskus labojumus. Tur ir rūgta gūstekņu ikdienas dzīves patiesība:

Tālu no Berlīnes puses Ir neliels līdzenums Un ūdens lenkta sala,

Un siena elektriska apkārt.

Uz rokām zīmes dedzināja,

Un plūda karstas asaras Pēc tam uz pirti veda mūs No rudās bizes šķirties.

Grūti draudzeni vairs pazīt

Ar galvu kailo

Žņaudz sirdi žēlums, sāpes,

Rit asara pēc asaras.

Celties liek mums trijos Kad mierā dus vēl ļaudis,

Pusmiegā izsalkušiem, basām kājām Jāstājas uz „appēli”

Pāris desmit reizes šraiberki mūs skaita Pa pieciem daudzas reizes stāda Tad atskan blocinieka balss Uz darbu iet mums liek.

Bail atzīties, ja slims,

Jo palīdzības nav Te „ārstē” krematorija,

Kur atceļa vairs nav.

Daudz gūstekņu šeit mira,

Kas krāsnīs sadega.

Kaut brīvi viņi vēlējās Ko sapņoju ar’ es.

Galvu augstāk, meičas dārgās,

Galvu augstāk, drošāk dziediet,

Vēl pāris krietnu triecienu,

Un lakstīgalu dzirdēsim.

Atlidos un bramu atvērs,

Strīpu drēbes nometīsim Siržu rētas dziedēs,

Slaucīs asaras no acīm skumjām.

VĒSTURISKA IZZINA

Okupēto Eiropas valstu teritorijā un pašā Vācijā Otrā Pasaules kara gados funkcionēja:

koncentrācijas nometnes - 85

koncentrācijas nometņu filiāles - 1082

darba nometnes - 7205

pārsūtīšanas un tranzīta nometnes - 371

cietumi - 2071

geto - 506

kara gūstekņu nometnes - 2663

kara celtniecības organizāciju nometnes - 80

Minētajos 14033 piespiedu, apspiešanas un iznīcināšanas punktos turēja vairāk par 20 miljoniem cilvēku no 30 pasaules valstīm, 12 miljoni nenodzīvoja līdz atbrīvošanai, to skaitā - ap 2 miljoni bērnu.

Osvencimā un tās 39 filiālēs gāja bojā

vairāk par 4 miljoniem

Štuthofā 2,5 miljoni

Maidanekā 1,5 miljoni

Treblinkā 810 tūkstoši

Mauthauzenē 122 tūkstoši

Zaksenhauzenē 100 tūkstoši

Salaspili 100 tūkstoši

Rāvensbrukā 93 tūkstoši

Flossenburgā 80 tūkstoši

Dahavā 70 tūkstoši

Buhenvaldē 56 tūkstoši…

Flosenburgas koncentrācijas nometne. Krematorijas skurstenis, uz kura parādīts 73306 sadedzināto cilvēku skaits:

krievi - 26430

poļi - 17546

vācieši - 5964

franči - 4371

čehi - 3784

amerikāņi - 2

Nacistiskā bandītisma upuri, bērni pazuda nebūtības tumsā bez pēdām: ne vārda, ne piemiņas…

Bērnus nogalināja ar automātiem.

Iznīcināja gan veselas barakas, gan pa vienam.

Apraka dzīvos un mirušos. Ar mātēm un bez viņām.

Nosita ar pletnēm un norīdīja ar suņiem.

Viņus sadedzināja Osvencimas krematorijās.

Nosmacēja Maidanekas gāzu kamerās.

Mocīja Mauthauzenes plačos.

Baroja ar saindētu barību Salaspilī…

Pēc Osvencimas ieslodzītās gūsteknes poļu rakstnieces Severīnas Šmagļevskas liecības Nirnbergas procesā 1946.gada februārī, kad gāzu kameras vairs netika galā ar ļaužu plūsmu, bērnus dzīvus meta krematorijas krāšņu svelošajās kurtuvēs. Visu laiku nometnē bija dzirdami bērnu izmisuma kliedzieni.

Bijusī koncentrācijas nometnes ieslodzītā E. Sālijuma liecina: „Salaspilī bērnus mocīja neprātīgi. Viņiem iešļircināja kaut kādu šķidrumu, bērni pēc tam mocījās ar caureju. Viņiem deva saindētu biezputru un kafiju, no tā katru dienu nomira līdz 150 cilvēku.”

Cita bijusī Salaspils ieslodzītā M. Brinmane, novēroja, ka ar masalām saslimušajiem bērniem kautko iešļicināja, un pēc tam viņiem iekaisa acis, pēc dažām dienām acis iztecēja.

Tādas liecības var turpināt…

Kā arī šodien necenstos nokaut atmiņu, taču ik gadu dzīvi palikušie gūstekņi ierodas Salaspilī, lai noliektu galvas nevainīgo nogalināto priekšā. Kaut gan apturēti metronoma - sirds puksti, kas Salaspils memoriālā skanēja daudzus gadus, pašo bijušo ieslodzīto sirdis ir tur, Salaspilī, tradicionāli jūlija trešajā svētdienā, arī kam nav iespēja ierasties gan veselības, gan naudas vai vīzu trūkuma dēļ… Salaspils atmiņu rētas paliek visu mūžu.

Katru gadu savu 18 kilometru skrējienu veic Aleksejs Ševčuks, dz.1939. gadā, pensionārs, dzīvo [1999.] Darņicā, Kijevā. Tas ir simbolisks skaitlis. No Rīgas līdz Salaspilij ir tieši 18 kilometru. Šo ceļu viņš nostaigāja būdams pavisam maziņš. Kad 1991. gadā Maskavā notika koncentrācijas nometņu bijušo bērnu - ieslodzīto salidojums, viņš pieskrēja pirmais, apsteidzot skolniekus no vecākām klasēm, kuri piedalījās skrējienā, kļuva skaidrs, ka Aleksejs savu piemiņas skrējienu turpinās kamēr vien būs spēks, kamēr būs dzīvs…

Mežmalā padomju karavīri ieraudzīja maz ievērojamas barakas. Bet aiz tām visur gulēja badā nomērdēto cilvēku līķi Latvijā Salaspils nāves nometnē hitlerieši iznīcināja desmitiem tūkstošu padomju cilvēku. Starp viņiem - mazgadīgi bērni.

Komisija, kas izpildīja līķu ekshumāciju Salaspils koncentrācijas nometnē, uz katru tekošo metru saskaitīja 13 līķus. Fašisti aizpildīja bedres līdz augšai un apbēra ar nelielu zemes kārtu.

Tā izskatījās Salaspils nāves nometne. Šo kopējo skatu pēc atmiņas uzzīmējis Kārlis Bušs. Nometne apžogota ar dzeloņstieplēm.

Divstāvu ēka (pa labi) - nometnes komandantūra. Pa kreisi no tās sardzes novietne. Laukumā starp sardzes māju un komandantūru ieslodzītajiem paziņoja par uzliktajiem miesas sodiem. Pēršana notika stallī - garāžā, kas atradās aiz komandantūras. Barakās, kas uzceltas apkārt loka ceļam, mitinājās ieslodzītie, kā arī atradās galdnieku, kurpnieku, šūšanas un citas darbnīcas. Pašā nometnes centrā - sargtornis ar ložmetēju. No turienes ieslodzīto sacelšanās gadījumā varēja apšaudīt katru nometnes punktu. Visredzamākajā vietā bija uzceltas karātavas. Katra uz ātru roku būvētā baraka bija paredzēta 200 - 250 cilvēkiem, bet ne reti tur ievietoja 500 - 800 arestantus.

No gramatas „ Salaspils naves nometne”, Rīga, 1964, 169 - 176 lapp.

TAJĀ PAGALMĀ NESKANĒJA SMIEKLI

Akilina Lēlis

„Man patīk apsēsties pie loga un raudzīties lejup uz pagalmu Tas ir visparastākais pagalms, daudzējādi atgādina desmitiem citus līdzīgus - malkas grēdas, ziedi un… bērni. Vienalga, vai laiks saulains, miglains vai arī pūš vējš, - katrā laikā mūsu pagalms pilns dzīvības. Neapklust bērnu skanīgās, bezbēdīgās balsis.

Bērnu balsis…

Vienmēr, kad dzirdu šīs balsis, gavilējošos smieklus, man sirds sažņaudzas sāpēs. Atmiņā nāk cits pagalms - koka barakas, dzeloņstieples un… arī bērni. Tajā pagalmā smiekli neskanēja: bērni bija… dzīvi līķi.

Jā, Salaspils nometnē atradās tūkstošiem bērnu, kas tur bija atradinājušies smieties.

Atceros, kā viņus atveda.

Bija 1943. gada bargā ziema. Hitlerieši šeit sadzina vienkāršus cilvēkus no dažādām Baltkrievijas malām. Nelaimīgie toreiz vēl nezināja, ka šeit būs viņu kapa vieta. Viņiem atņēma visu - drēbes, uzturu un… bērnus.

Bija ārkārtīgi auksta februāra nakts. Pēkšņi mēs sadzirdējām fašistu balsis. Atvestos izdzina ārā un piespieda izģērbties.

Vedīsim uz pirti, - viņiem īsi paziņoja.

Kailus?

Bet kā tad jūs gribējāt? Varbūt brokāta vakarkleitās un smokingos? - fašisti paņirgājās par nelaimīgajiem.

Viņi varēja to atļauties: rokās bija ieroči, pletnes, nāve.

Pirtī dzina visus kopā: vīriešus, sievietes un bērnus. Lai ceļš būtu garāks, izmeta lielu līkumu gar nometnes barakām. Februāra sals aizrāva elpu. Mēs dzirdējām, kā raudāja bērni, piespiežoties mātēm, lai sasildītos. Kā lai glābj mazulīšus no ledainā vēja apkampieniem! Mātes ar asarām acīs spieda sev klāt bērniņus (tur bija arī zīdaiņi)un glāstīja ar kailām, nosalušajām rokām. Vecākie (no diviem līdz deviņiem gadiem) elpoja viņiem virsū un paši kautkā brida. Raudāja un lūdzās, lai mātes ved uz mājām.

Sals dedzināja mazās kājiņas, bet ceļš bija garš un esesiešu smiekli ņirdzīgi. Likās, ka tie neredzēja sāpju grimasēs savilktās sejiņas, nedzird izmisušās balsis. No fašistiem nevarēja prasīt cilvēcīgumu. Viņi nezināja, kas tas ir.

Uz pirti. K. Buša linogravlra

Mēs tajā naktī negulējām - vienkārši nespējām, dzirdot nelaimīgo vaimanas. Viņiem kailiem vajadzēja nostaigāt kilometru uz priekšu un atpakaļ. Daudzi mazuļi nenodzīvoja līdz rītam. Viens otrs no mazuļiem nomira atpakaļceļā, un nelaimīgās mātes veltīgi centās ar savu elpu iedvest dzirksti jau izdzisušajā dzīvībā. Pārējiem bērniem naktī vai nākamajā dienā sākās karstumi. Pēc nedaudz dienām izdzisa arī viņi. Kas palika dzīvi, tos vecākiem atņēma. Mēs dzirdējām, ar kādu izmisumu mātes lūdzās:

Pažēlojiet! Atstājiet mūsu bērnus! Pažēlojiet!

Hitlerieši palika kurli. Viņi neko nedzirdēja, neko nejuta. Bezsirdīgi kā akmeņi, un nežēlīgi kā barbari, - viņi mierīgi izrāva bērnus mātēm no rokām un ieslēdza atsevišķā barakā. Mazuļi piespiedās pie logiem, klauvēja un sauca, lūdza un raudāja…

Barakās, kur ievietoja bērnus, neapklusa bērnu raudas un vaimanas.

Māmiņ, māmiņ, neaizej!

Māmiņ, paliec!

Māmulīt!

Mūsu baraka atradās netālu no bērniem, un mēs visu dzirdējām. Asaras, vaimanas un izmisums. Tur atradās bērni vecumā līdz sešiem gadiem. Vecākos sasēdināja mašīnās un aizveda.

Uz kurieni? To neviens nezināja. No aizvestajiem neviens neatgriezās. Pēc tam aizveda mātes. Viņas arī neatgriezās.

Ap divdesmit skaistākās meitenes ietērpa nogalināto ebrejiešu drēbēs un arī aizveda. Viņas veda uz Rīgas publiskajiem namiem hitleriešu virsnieku izklaidēšanai.

Nometnē palika vismazākie. Bez mātēm, bez uzraudzības - likteņa varā.

Jāpalīdz! - mēs nolēmām. Vairākas sievietes sāka kopt bērnus. Es tajā laikā strādāju šūšanas darbnīcā, un mani negribēja atbrīvot. Bet kādu vajadzēja sūtīt pie barakā ieslēgtajiem bērniem - viņiem vajadzēja kopšanas. Mazuļi neapmira tik ātri kā to gribēja fašisti.

Mātēm atņem bērnus. K. Buša linogravlra

Kad mēs, vairākas sievietes, kam uzticēja bērnu kopšanu, ieradāmies barakā, mums atklājās drausmīgs skats.

Kailās barakas nārās gulēja puskaili dažāda vecuma bērni. Daži prata vēl tikai rāpot, daudzi nevarēja pat sēdēt. No drausmīgās smakas varēja aizrauties elpa. Pieci simti bērnu vairākas dienas dabiskās vajadzības kārtoja turpat, barakā. Krūts bērni bija tā notašķījušies, ka nevarēja redzēt acis.

Pirmkārt bija vajadzīgs ūdens. Palīgā nāca ieslodzītie vīrieši, sameklēja trauku un sanesa ūdeni. Pagāja divpadsmit stundas, kamēr visus bērnus apmazgāja. Bet kā un ar ko apģērbt? Viena otra bērna drēbes bija netīras un utu pilnas. Tās sadedzināja. Šo to savāca sieviešu barakās, sašuva autiņus un krekliņus. Visbeidzot bērni bija apkopti. Tas bija vienkāršākais, ar ko spējām palīdzēt.

Mazuļi žēli raudāja. Tie, kuri bija vecāki, ķērās pie drēbēm. Visi lūdzās vienu un to pašu:

Tantiņ, gribam ēst! Ļoti, ļoti gribam!

Mums nekā nebija, pašas saņēmām tādu pašu bada uzturu kā viņi: gabaliņš maizes, krūzīte melnas kafijas un šķīvis smirdīgu kāpostu zupas. Bet zīdaiņiem vajadzēja piena. Kur to ņemt?

Bet ja nu parunātu ar Juriju? - ierosināja mana barakas draudzene.

Patiešām, Jurijs Vidže strādā virtuvē. Viņš varētu palīdzēt..

Vai viņš uz to izies?

Vai gribēs riskēt ar savu dzīvību?

Jurijs Vidže bija ar mieru. Bērnu dēļ. Svešu bērnu dēļ. Taču vai gan mēs bijām sveši? Nē! Mēs visi bijām vienas nelaimīgas ģimenes locekļi. Kopā cīnīsimies, kopā nomirsim. Tāda bija mūsu devīze, kas deva spēkus izdzīvot.

Jurijs slepeni no komandantūras virtuves mums piegādāja pienu. To atšķaidījām ar vārītu ūdeni un devām mazuļiem un visvājākajiem. Bet… viņu radās arvien vairāk…

Vismazākos un vājākos izvietojām nāru pirmajā stāvā - viņiem uzmanības vajadzēja visvairāk. Barakā aizvien vairāk izplatījās dažādas slimības: masalas, dizentērija… Lūdzām fašistu ārstu apskatīt bērnus, dot zāles. Bet viņš vienaldzīgi atmeta ar roku:

Viens vairāk vai mazāk…

Ik dienas nomira desmitiem bērnu. Līķus kā pagales sakrāva kastēs un aizveda.

Visbeidzot no Rīgas ieradās fašistu ārsts un atveda kautkādus medikamentus, ko lika dot visiem bērniem. No tiem bērni uzreiz nomira. Mēs sapratām, ka šeit nevienam neinteresē nelaimīgo bērnu liktenis. Gluži otrādi, hitlerieši grib drīzāk no viņiem tikt vaļā. Lieks balasts nometnē. Mēs vairāk nemeklējām šos hitleriskos „ārstus”. Parunājām ar saviem cilvēkiem. Starp tiem arī bija ārsti, piemēram, Bdils un Oļeiņikovs.

Par esesiešu ārstu zālēm Bdils bija ārkārtīgi sašutis:

Nelieši! Tā ir apzināta bērnu nogalināšana! Nekādā gadījumā vairāk nedodiet bērniem!

Bet ko darīt ar klizmu? To piespiež gatavot no bērnu urīna…

Lai drīzāk atbrīvotos no bērniem? - iesaucās dakteris Bdils. - Nē, nekādā gadījumā!

Mēs paklausījām savu biedru. Taču mūsu pūles maz līdzēja. Ar katru dienu bērnu palika

aizvien mazāk un mazāk, vezumi ar līķiem piepildījās arvien augstākās kaudzēs, ko veda uz „kapsētu”..Izdzisa arī mana mīlule Veronika.

Maziņā Veronika! Viņai bija tikai pieci gadi, bet ieskatīsies acīs - sirds sažņaudzas sāpēs. Tā raugās tikai lielie, kas izgājuši caur dzīves satricinājumiem. Līdz pat šim laikam redzu, kā viņa mētājās savās nārās, aptvērusi galviņu ar vājajām rociņām.

Mana nabaga vecmāmiņa, - laiku pa laikam viņa atcerējās un šņukstēja.

Citi raudāja, bet viņa nekad. Laikam tādēļ, ka Veronikai bija vēl daudz grūtāk. Agri pieaugusi. Reiz paņēmu viņu uz rokām un pienesu pie loga. Meitene atkal atcerējās vecmāmiņu. Tajā brīdi garām pagāja kāda salīkusi sieviete.

Palūk, Veronika, kur tava vecmāmiņa! - es meitenei apzināti sameloju.

Nerunājiet tā, tante, - viņa kā pieaugusi skumji papurināja galvu. - Manu vecmāmiņu nomocīja hitlerieši…

Pēc tam es uzzināju par Veronikas tuvinieku briesmīgo traģēdiju. Uzzinājuši, ka meitenītes tēvs un māte ir cīnījušies par Dzimtenes brīvību, vācieši nodedzināja Veronikas dzimto māju, bet vectēvu un vecomāti nogalināja meitenes acu priekšā.

Man bija kauns par saviem meliem. Centos viņu kautkā uzjautrināt, bet nekas neiznāca. Kādā rītā mazo Veroniku, tāpat kā daudzus citus bērnus, iznesa no barakas un iesvieda ratos.

Viņa izdzisa klusu, kā svece, ko lēnām aprij liesma. Meitenes dzīvību aiznesa bads, sāpes un varmācība.

Barakā atkal parādījās fašistu ārsts:

Kuri bērni ir visveselākie?

Sākumā mēs nesapratām, ko nozīmē šī negaidītā interese. Mēs parādījām. Mūsu atklātība daudziem bērniem kļuva liktenīga. Ārsts no šiem pašiem „veselākajiem” ņēma asinis, un pēc dažām stundām tie aizmiga uz mūžu.

Reiz mums paziņoja, ka nometnē iekārtos bērnu slimnīcu. Tikai tagad, pēc visa tā, kad slimības nopļāvušas tik daudz bērnu! Kāda tā būs, šī hitleriešu slimnīca! Kādus slepkavošanas paņēmienus tur izmēģinās! No manas grupas tur ievietoja desmit bērnus, atgriezās tikai puse. Ieejot barakā, viņi glaudās pie manis, raudāja un lūdzās:

Mēs tur negribam!

Kā pārbiedēti cālēni viņi saspiedās augšējo nāru vistumšākajos kaktos. Ko bērni izcieta slimnīcā, mēs uzzinājām vēlāk no ieslodzītajiem, kas viņus pieskatīja.

Dumpe, kas strādāja 12. barakā (tur atradās slimnīca), stāstīja, ka slimie bērni gulēja pa divi vienā gultiņā. Visi viņi saņēma zāles pret dizentēriju, kaut gan daudziem caurejas nebija. Slimnieku stāvoklis ar katru dienu kļuva sliktāks un sliktāks. Dumpe pārstāja viņiem dot zāles un, kā bija pavēlējis fašistu ārsts, netaisīja klizmu ar slimnieku urīnu. Kad pēc dažām dienām ārsts atkal parādījās barakā, viņš bija visai izbrīnējies:

Ir gan izturīgi šie aziāti!

Dumpe, neizpildot slepkavas rīkojumus, darīja pareizi.

Pēc tam sanitāres sāka kontrolēt stingrāk. Esesieši tieši prasīja:

Kādēļ tik maz nomirst?

Sanitāres neizpratnē klusēja. Bet esesieši ņirgājās:

Labāk atstiept kājas šeit nekā karāties pie staba ar kājām uz augšu.

Sirds sažņaudzās no tādas cietsirdības.

Neraugoties uz mūsu pūlēm, mēs tomēr zaudējām kauju par šiem nelaimīgajiem bērniem, kas nekā ļauna nebija nodarījuši. Fašistu nežēlība izrādījās stiprāka par mūsu neatlaidību un mīlestību. Neviens no šiem nelaimīgajiem bērniem tā arī nenodzīvoja līdz šai dienai. Salaspils smiltis kļuva par pēdējo patvērumu.

Gadi pagājuši. Daudz kas aizmirsies. Taču vienmēr, kad es dzirdu bērnu bezrūpīgos smieklus, redzu starojošās sejiņas, es domāju par tiem tūkstošiem, kuru dzīvības izdzisa Salaspils barakās. Viņu nāve - bargs spriedums fašismam un karam, brīdinājums mums visiem.

Būsim modri, aizsargāsim mūsu bērnus! Lai visos pagalmos, visās ielās, visos dārzos vienmēr skan līksmi smiekli!”

gada rudenī sakarā ar Padomju Armijas uzbrukumu lielu daļu Salaspils ieslodzīto aizveda uz Vāciju, bet pašu nometni nodedzināja.

Nav taisnība, ka laiks dziedē visas rētas. Ar gadiem sāpes zaudē savu asumu, bet nepazūd galīgi. Tās atnāk naktīs mūsu sapņos, atgādina ar bezmiegu, apbēdināšanos par katru sīkumu. Kara apdedzinātiem, dzīves pabērniem ievainotās dvēseles ir saspīlētas. Bērni pārdzīvojuši briesmas, uztraukumu, mokas, varmācību, sāpes, cietsirdību, badu, aukstumu, pazemojumus.

Naktīs miegs nenāk ne tikai veterāniem, bet arī gūstekņiem.

No Emmas Kačānes (meitas uzvārds Gjača), Salaspils ieslodzītās atmiņām.

„Reiz mūs nostādīja rindā. Māte paņēma māsu Vandu (viņai bija pusotra gada) uz rokām, mani turēja cieši aiz piedurknes. Ierindu aplenca fašisti ar vilku suņiem un šaušanai gataviem automātiem. Izsauc pēc kārtas. Un, lūk, iznāk mana māte ar mani un Vandu. Vācietis rauj viņai no rokām Vandu un met mašīnā. Cits sargs mani izrauj no mātes rokām. Es kliedzu: „Gribu pie

māmiņas! Laidiet!” Māte raud un plēš matus. Mani tajā brīdī iegrūž bērnu barakā.

Emma Kačāne 1959. g.

Todien Salaspilī briesmīgi kliedza un raudāja mātes, bērni, rēja vilku suņi, esesiešu kliedzienus pārspēja automātu kārtas.

Tā bija elle.

…Bijušās elles dārdus es dzirdēju pēc 47 gadiem, kad atbraucu uz Rīgu un satikos ar Aliņu Krūmiņu, mēs bijām kopā nometnē. Atmiņas sirdī neļāva aizmigt. Salaspils kliedzieni, visas tās šausmas bērnu un māšu rinda - viss atdzīvojās manā atmiņā, es tikpat kā redzēju, kā mātes plēsa matus, metās virsū fašistiem, bet tie ar ieroču laidēm un vilku suņiem atdzina neprātīgi raudošos bērnus.. Viss parādījās kā uz ekrāna. Noraudājos visu nakti, no rīta piecēlos galīgi slima. Es nevaru nomierināties arī tagad: smagi to visu atcerēties.”

Izveidotajās demokrātiskajās valstīs šodien mēģina izsvītrot no vēstures nepievilcīgās lappuses. Tas notiek Lietuvā, taču tikai Paņerjaija mežā guļ 10000 bērni, sievietes, sirmgalvji, ko nogalināja ar pašu vietējo līdzdalību, un Latvijā, kur šodien Salaspils padarīta par glābšanas nometni… Atbraucot uz bijušo ieslodzīto tikšanos, var dzirdēt „jauno versiju”. 1998. gada versija tāda, ka bērnu baraka nav atradusies nometnes teritorijā.

Tas vienkārši ir zaimojoši. Ir taču dzīvi šeit nomocīto 7000 bērnu tēvi, mātes, brāļi un māsas.

Jūsu priekšā Klavdija Gorbača, kas dzīvo [1999.] Šauļos (Lietuva). Uzņēmums izdarīts Salaspilī, kur uz visiem laikiem palika viņas divas meitiņas - piecgadīgā Žeņečka (dzim,1938.g.) un divgadīgā Mašeņka (dzim.l941.g.)

Salaspili gāja bojā rīdzinieka Vitālija Ļeonova IV2 gada vecais brālis.

Laikraksta СЕГОДНЯ fotoreportāža par bijušo Salaspils nometnē ieslodzīto tikšanos.

Piemina

Atreferējums laikrakstā par bijušo ieslodzīto tikšanos Salaspilī.

Laide un lode

valdīja šeit,

Slimības, ļaunums un sals,

bads, inde,

Te pēc kārtas sita,

dedzināja visus - Te bija fašistiskā

Salaspils elle…

Atnāc šurp

un noliec galvu mirušo priekšā, Atnāc šurp

un noliec galvu kritušo priekšā Cīnīties,

lai turpinātos dzīve!

E Kacs

Arī pieaugušajiem koncentrācijas nometne - pārāk smags pārbaudījums. Bet bērnam - vēl jo vairākllgstošas ciešanas, aukstums, bads un slimības, bailes pēc stundas, rīt vai pēc dažām dienām tikt sadedzinātiem krematorijas krāsnī vai ar nūjām nosistiem- tas viss neatgriežami maina bērna psihi.

Psihologs V. Franks savā grāmatā „Cilvēks saprāta meklējumos” (M„ 1990. Sk.d.II Psihologs koncentrācijas nometnē. - lapp.130 - 156) raksta par trīs fāzēm, atrodoties koncentrācijas nometnē:

Ievietošanas šoks.

Adaptācijas šoks. Tipiskas rakstura pārmaiņas, ilgstoši uzturoties nometnē.

Apātijas fāze

Cits psihologs, Koens vispār runā par personības sašķelšanos: „Man bija tāda sajūta, it kā nebūtu nekāda sakara ar notiekošo”. Jaunpienākušie vēl bija spējīgi pasmieties par viņu rīcībā nodotajām „drēbēm”. Taču, kad kļuva zināms par gāzes kameru pastāvēšanu, visus pārņēma šausmas, no kurām, ierodoties Osvencimā, arī viņš nespēja izvairīties.

Nometne līdzinās rēgu pasaulei, kurā dzīvo nevis cilvēki, bet ēnas, klusējošas un vienaldzīgas pret visu. Dzīvi skeleti, kas tik tikko cilā kājas. Daudzi bērni nespēja izturēt badu, aukstumu un sāpes no bada uztūkušajās, apsaldētajās čulgainajās kājās.

Koncentrācijas nometnes pārbaudījumus izgājušais bērns nevar būt vesels, pieaguša cilvēka dzīvē viņam noteikti radīsies problēmas, kas pirmām kārtām saistītas ar psihisko un morālo veselību.

Šodien mediķi konstatē, ka ilgstoša ekstremāla situācija, kādā atradās bērni, visnegatīvākajā veidā atsaucas uz veselību nospiedošajam vairākumam, izsauc, pirmkārt, sirds un asinsvadu sistēmas, plaušu, nieru, kuņģa un zarnu trakta saslimšanas ķēdes reakciju. Gandrīz visiem novērojams zems organisma aizsardzības spēju slieksnis. Pēc pusgadsimta šie cilvēki izjūt pārciesto baiļu un pazemojuma sekas.

Mirstība starp bijušajiem ieslodzītajiem divreiz lielāka nekā pēc vecuma analoģiskām citām iedzīvotāju grupām. Starp viņiem liels vientuļnieku procents. Nometnē meitenes saņēma erzackafiju ar bromu, lai pārtrauktu menustrācijas ciklu. Pieaugušas šīs meitenes tā arī nekļuva par mātēm. Dažas neizveidoja ģimeni iedragātās veselības dēļ. Ģimeni nodibinājušajām bieži dzima novājināti, slimi bērni.

Mediķi savos vērtējumos ir vienprātīgi: starp bijušajiem mazgadīgajiem ieslodzītajiem nav un nevar būt veselu cilvēku. Daudziem vērojami emocionālās un psihiskās sfēras traucējumi: pārmērīga nopietnība, noslēgtība, jūtelība.

„Nometnes slimībām” pieskaitāms „hroniskas depresijas” sindroms, organisks smadzeņu traucējums, kas var būt pārciestā tīfa, uztura trūkuma un distrofijas, arī garīgo un miesīgo pārslodžu, un vecāku zaudējuma sekas. Pat atbrīvošanas fakts maz ietekmēja depresiju. Ārsts Kolle secina: „Psihiatrijas valoda ir pārāk trūcīga, lai jēdzienos pateiktu visu to, ko eksperts novēro šo cilvēku apsekošanā”.

A.TJURINS

BĒRNU ATBRĪVOŠANA NO KONCENTRĀCIJAS NOMETNES

Bērnībā sakropļotās psihes dēļ šiem cilvēkiem emocionālā nestabilitāte palikusi uz visu mūžu. Daudzi to nesaprot: ne valsts ierēdņi, kad pie viņiem griežas tādi cilvēki, ne „priekšnieki” darba vietā, ne arī pašu bērni. Viņi pret bijušajiem ieslodzītajiem izturas tāpat kā pret pārējiem cilvēkiem, dažreiz pat sliktāk, redzot, ka cilvēks ātrāk uztraucas, nervozē par šķietamiem sīkumiem… Viņi nevēlas iedziļināties tā visa cēloņos. Iespējams, ka neviens no viņiem neizlasīs šis rindas, un, ja arī gadīsies izlasīt, tad neattiecinās uz sevi. Retais tā īsti pārdomās par šo cilvēku likteņiem un traģēdiju.

Daudziem bijušajiem mazgadīgajiem ieslodzītajiem veselība ir satricināta tiktāl, ka viņi ir invalīdi: G. Drujans, V. Zaharenko, S. Klepikova, laulātie draugi

Kovaļovi - Krivonosovi, T. Kozlova, A. Kundro, I. Lavrentjevs, K. Lukjanova, N. Mihailova, В. Plucs, L. Prentnieks, V. Rodziks, Z. Fomina, M. Hramcova u.c.

Bijušo mazgadīgo ieslodzīto cieņai jāpieskaita tas, ka visi viņi ir lieliski strādnieki. Neraugoties uz slikto veselību, viņi ilgus gadus, kā likums, strādāja vienā un tajā pašā darbavietā.

Izzina

5

Par bijušo mazgadīgo ieslodzīto darba stāžu Latvijā (Daugavpilī):

48 gadi - Antoņina Bogačova

Regīna Kļeščinska

45 gadi - Ludmila Timoščenko

Valentīns Rimanis Jevgēnijs Lavrenovičs Ivans Gavrilovs Vladimirs Surmačs Vera Ivanova

43 gadi - Diāna Podņebesnova

Valentīna Mazurova 42 gadi - Anna Krasovska

41 gads - Miļetijs Adamovičs

Lilija Pavlovska Larisa Zadohina

40 gadi - Leokādija Kuzmina

Igors Lapušinskis Marija Lipska Emīlija Markuļa 39 gadi - Vasilisa Kličeva

Marija Kokina 38 gadi - Janina Aļesko

Aksenija Žakova Vera Marcilonoka Olga Nikolajenko Ņina Bitiņa utt.

Nometnē visu vajadzēja darit ātri. Ātri piecelties. Ātri - rinda pec ediena. Rinda ari virzijās ātri, saņēmi - ej malā.

Saņemta maize un bļodiņa zīļu kafijas. Maize tiek apēsta acumirklī. Laiks steigties uz apeli. Pēc tam tikpat ātri skriešus uz vārtiem, kur nostādīs un vedīs uz darbu. Par to visu jāpastāsta sīkāk.

Uzturs.

Brokastīs - erzackafija, tā saucamā „kafetrinkeri”, brūns zīļu šķidrums un mazs maizes gabaliņš.

Pusdienās - nātru vira bez mazākās biezuma pazīmes - caurspīdīgs ūdeņains šķidrums. Suslas zupa varēj a būt vārīta no sardzes virtuves atkritumiem, bojātām lēcām vai zirņiem, sasalušiem kartupeļiem vai bietēm. Palika tāds iespaids, ka sasalušas bietes deva ne tikai ziemā, bet arī vasarā. „Ēdienkarte” „atspoguļoja” gadalaiku: pavasarī nātru zupa, rudenī - lopbarības bietes vai kāpostu lapas un kacēni, bieži sapuvuši un ar zemi, ziemā - saluši dārzeņi.

No tādas netīras barības visu ķermeni noklāja furunkuli. Bērniem ciešanas sagādāja strutainie ieplēsumi. Bijusī Salaspils mazgadīgā ieslodzītā Aņa Krasovska stāsta, ka furunkulu dēļ viņa varēja gulēt tikai vienā pozā: balstoties uz pieres un ceļgaliem.

Dienas norma - nestrādājošiem bērniem 75 grami maizes, strādājošiem - 150 gramu. Daudzi bērni gāja strādāt, lai saņemtu vēl 75 gramus maizes.

Maizes recepte, tā saucamā Osten Brot [Austrumu maize] bija apstiprināta Vācijas pārtikas ministrijā:

Cukurbiešu izspaidas 40% Cukura rūpniecības atkritumi

Klijas 30 % Miltu malšanas atkritumi

Celulozes milti no lapām vai salmiem 10% !

Koka skaidas 20 % !!!

Šī maize - melna, lipīga un smaga ar nepatīkami smaku, drīzāk atgādināja ķiti, to vēl sauca par koka, jo pamatu sastādīja organismam viskaitīgākās koka skaidas, bet pat tāda maize - tā ir dzīvība. Vai vēl jājautā, cik svēra tāda maize? Tur, kur bads, tā necik nesver. Savu devu bērni aprija uzreiz.

Pēc mediķu domām maize no koku skaidām grauj mūsu organismu, traucē vielu maiņu.

No maizes ar 30 % kaulu miltu visi mokāmies ar osteohondrozi - mugurkaula pārkaulošanos.

Saņemot kafiju, necentāmies būt pirmie - pēdējiem palika biezumi. Vismaz kautkas tika bada spazmu žņaugtajam vēderam.

Bieži ēdienam piejauca dažādas ķīmiskās vielas, kas noveda pie traģiskām traumām, kas atsaucās ne tikai uz mūsu bērniem, bet arī mazbērniem. Pēc atrašanās nometnē daži bērni cieš no priekšlaicīga vecuma sindroma, impotences un neauglības.

Pēc hitleriešu speciālistu aprēķiniem nometnes uztura racions ļauj palikt dzīvajos tikai 3 mēnešus - bērni palika ilgāk. Tomēr dabai ir savas tiesības, un nometne daudzus bērnus iedzina priekšlaicīgā nāvē: bijušo mazgadīgo ieslodzīto dzīves ilgums bija par 10 gadiem īsāks.

Appel. [Pārbaude nosaucot vārdus. Vāc.]

Mazā gaismiņā - pulksten 4 no rīta, un divreiz dienā - rītā un vakarā, jebkuros laika apstākļos, uz „appēli” (pārbaude, sapulcēšana). „Appēli” dažreiz ievilkās uz vairākām stundām. Tādas nekustīgas stāvēšanas nomocītie bērni krita no kājām, zaudēja samaņu. Slikti apģērbti, rudenīgajā vējā sastinguši, viņi ilgi stāvēja lietū. Ziemas bargajā salā viņi apsaldēja kājas, sasaldējās un saslima. Pēc pārbaudes dažreiz zemē palika sastinguši līķi. Tā bērnos apspieda cilvēka pašcieņu. To darīja it kā bez piespiešanas no ārpuses.

Pēdējā pārbaude

Viņi pazemoja un mocīja mūs,

Smagu darbu uzkrāva

Purvā un dubļos dzina mūs

Gan salā bargā, gan saules karstumā.

Jau sen vairs viņu noziegumi nesaskaitāmi, Spīdzināšana un mocības - kā lai to saskaita? Apvainojumi, pārdarījumi un krusa sitienu… Šeit mirušie nav saskaitāmi!…

Darbs.

Bērnu nežēlīgās ekspluatācijas shēma ir tāda. Paši mazākie palika barakā pieaugušā uzraudzībā. Bērni no 6 līdz 12 gadu vecuma strādāja „iekšējā komandā” - nometnes teritorijā. Viņi uzkopa nometnes pagalmu - izsmēķus, akmentiņus, papīriņus. Pēc tam sekoja komanda: „Izmētāt atkritumus!” Un atkal viss sākās no gala. Salaspils nometnē pusaudži pa 12 stundām nesa granti no vienas vietas uz otru, no turienes - uz iepriekšējo vietu. Kādēļ to darīja? Līdz nespēkam monotonais „sizifa” darbs nedeva iespēju domāt, tajā skaitā arī par dzīvi ārpus nometnes vārtiem. Visiem bija tikai viena vēlēšanās - drīzāk nokļūt līdz nārām.

Bērni, vecāki par 12 gadiem - „ārējā komandā”. Viņi pārstrādājās pie darbgaldiem rūpnīcās, fabrikās, darbnīcās, lauku darbos uz tīruma…

Par vismazāko darba disciplīnas pārkāpumu, brāķi darbā vainīgos stingri sodīja. „Salaspils bērni”, visi bez izņēmuma, stāsta par tādiem sodiem kā „stāvēt nekustoties stundu vai divas ar slotu”.

Līdz iznīkšanai smagais darbs, mokošais bads, barakas smacīgais gaiss, aukstums ziemā, neizgulēšanās (rītos celšanās pulksten 4), utis un blaktis, netīrība un pūžņojošas rētas, pastāvīgas epidēmijas, ņirgāšanās, tāpat bailes veicināja bērnu iznīcināšanu.

Bērni gāja bojā ātri…

Vēsturisks fakts

Osvencimas nometnes Birkenavā tika atrasti 7 vagoni ar bērnu mantām, ko nacisti bija sagatavojuši nosūtīšanai uz Vāciju. SS oberšārfīrera Reihenbaha parakstītajā izziņā norādīts, ka 47 dienās - no 1944. gada decembra līdz 1945. gada 15. janvārim - nometnē apstrādāti un sagatavoti sūtīšanai uz Vāciju 99922 komplekti bērnu veļas un virsdrēbju.

Gandrīz 100 tūkstoši pusotra mēneša laikā nogalinātu bērnu…

Pēc Valsts Ārkārtējās fašistisko noziegumu izmeklēšanas komisijas datiem, līdz 80 % bērnu gāja bojā ceļā. No gaisa trūkuma. Bada. Slāpēm. Slimībām. Biezības. No tiem, kas ceļā izdzīvoja, nometnē gāja bojā 90 %.

Pēc Zaharija Trofimova, dzini.1926.g., Daugavpils rajona Eglaines ciema iedzīvotāja liecības, ceļā no Salaspils uz Noihammas koncentrācijas nometni no 2000 cilvēkiem nomira 800 cilvēki. Tie bija pieaugušie, bērni gāja bojā vēl vairāk.

Saskaņā ar V. Litvinova pētījumiem, no 22 tūkstošiem baltkrievu, krievu un ukraiņu bērniem - no Vitebskas, Mogiļovas, Smoļenskas, Pleskavas (pirms kara Ļeņingradas) Dņepropetrovskas, Harkovas apgabaliem - bojā gājuši 20 tūkstoši. Dzīvi palikuši tikai 1920 cilvēki.

Prātā nāk Ludmilas Golodjajevskas, kura, tāpat kā mūsu Ņina Bitiņa, atradās koncentrācijas nometnē „Dimitrava”, dzejoļi. Tie publicēti avīzē „Судьба” (Nr.14,1995.g.februāris).

Katrs desmitais un otrais katrs…

Skan sirdī Buhenvaldes zvans,

Kā appēli ar mammu es.

Katrs otrais? Desmitais vai katrs?

Placī soļo liktens mans…

Atbalstīties nedrīkst: - Gerade stehen! - Nekusties un stingsti!

Bet galviņa uz vājā kakla

Neturas, kaut mirsti…

Lūk, klumpas brien pa zvirgzdiem

Gar logu dobumiem.

Bet uz mātes un bērna numurs

No visām pusēm redzams.

Bērni, kuri vecāki, mazgā barakas,

Bet maziņie uz plača

Plānās drēbītēs, kur gaudo vējš

Un sejā sitas sniegs.

Kapo „pažēlo”: - Zertretten aile! -

Visus pletne ķer.

Mīda sniegu slimās kājiņas,

Lai nenosaltu galīgi.

Šķembu ceļus atceros,

Aizsmakušās sirēnas.

„Atmiņai” vien kājas slimās palikušas,

Un sirds puksts sāpīgais.

Skan sirdī Buhenvaldes zvans,

Kā apelī es stāvu.

Katrs desmitais un otrais katrs

Manā liktenī ir ielikti…

Līdz pat nāves stundai mana māte nespēja aizmirst, ko viņa pārdzīvoja toreiz, kad polis, kas atveda apsardzei pārtiku, izveda manu desmit gadus veco māsu Vaļu aiz nometnes teritorijas. Līdzcietīgais polis gribēja palīdzēt nometnes bērniem: nabadzīgai meitenei vietējie iedzīvotāji deva kartupeļus, bietes, dažreiz arī maizi. Tajā dienā Vaļa nometnē neatgriezās… Nākamajā dienā polis teica mātei, ka meitene aizgājusi uz Dancigu, kas atradās 12 kilometrus no nometnes. Starp ieslodzītajiem izplatījās runas, ka Dancigā no cilvēkiem ražo ziepes. Mūsdienu cilvēkam šķiet neticama doma, ka no cilvēkiem vāra ziepes.

Nirnbergas procesā tika iesniegtas kastes ar dažādu šķirņu ziepju gabaliem - saimnieciskās, tualetes, aromātiskās ziepes, visas spilgtos, skaistos iesaiņojumos, izgatavotas… no cilvēku taukiem.

Izmiecētie cilvēka ādas gabali, ko izmantoja abažūru un cimdu ražošanai

Vēl viens „lietišķais” pierādījums - cilvēka āda dažādās apstrādes stadijās: tikko kā noplēsta no nogalinātā, pēc atgaļošanas, pēc miecēšanas, pēc apstrādāšanas…

Izstrādājumi no šīs ādas - greznas sieviešu kurpītes, portfeļi, mapes, abažūri, pat jakas… Un suvenīri - izžāvētas cilvēku galvas…

Tiesai tiek iesniegtas fotogrāfijas no Osvencimas - nāves nometnes. Apavu noliktava - zābaki, kurpītes, pat mazuļu apavi. To ir veseli kalni. Matu noliktava - pēc krāsas sašķiroti un sasaiņoti ķīpās, kaudze „svaigo”, kas nesen nogriezti un vēl nav sašķiroti….

Nosūtīšanai uz Vāciju sagatavotie sieviešu mati

Briļļu noliktava - vesels kalns daudzkrāsainu rāmju un sasista stikla… Mākslīgo zobu - arī kalns.

Drausmīgs barbarisms. Fašisms visārkārtējās izpausmēs drausmīgs tajā ziņā, ka Dieva radība - cilvēks tiek pataisīts par rūpniecības izejvielu. Ja nebūtu šo lietišķo pierādījumu un apstiprinājumu, tad mūsdienu cilvēks to uzņemtu kā fantāziju, kā slimīgu iztēli. Pārcilvēka teorija barojas no viena avota - elles izdzimuma - sātana, pat ja uz kareivju siksnu sprādzēm ir varizejiskais „Gott mit uns” (Dievs ar mums).

Var iedomāties manas mātes šausmas, kura, protams, domāja par visļaunāko. Ar Vaļu notika sekojošais. Lai nevajadzētu iet līdz pilsētai 12 kilometru kājām, viņa pieķērās mašīnas aizmugurei, krītot ar drēbēm aizķērās, un kādu laiku mašīna vilka līdzi. Par laimi viņu savāca kāda vāciete un aiznesa savā mājā. Tikai pēc trīs dienām, kad meitene kaut cik atžirga, viņu atlaida, iedeva līdzi šo to no produktiem. Vaļa sagaidīja poli, kurš atkal nogādāja nometnē.

Bet kas tad notika Dancigā? Un vai tas ir bijis īstenībā? Par to raksta Valsts Ārkārtējās vācu fašistisko okupantu un viņu līdzdalībnieku noziegumu izmeklēšanas komisijas loceklis S. Kuzmins:

„1941. gadā nacisti Medicīniskās akadēmijas Anatomijas institūta teritorijā uzcēla mūra ēku, nelielu, bet ar dažādām speciālām iekārtām - „Medicīnas akadēmijas Farmakoloģijas institūtu”, pēc būtības organizētu pa pusei rūpnieciskā mērogā ziepju ražošanai no cilvēku miesām un nogalināto cilvēku ādu miecēšanai…

To vadīja Ķīlē dzimis anatomijas institūta direktors Rūdolfs Spanners, viņa vietnieks bija SS virsnieks docents Volmans, asistents - Fosbeks, vecākais preparators - fon Bargens. Līķus pienesa Reiharts un Borkmans. Par preparatoru strādāja Mazurs, polis, kas 1944. gadā bija pieņēmis Vācijas pavalstniecību.

Kad mēs atbraucām uz šo fašistisko „akadēmiju”, ne profesora Špannera, ne viņa rokaspuišu uz vietas, protams, nebija: aizbēguši. Satikt izdevās vienīgi preparatoru Mazuru. Tas bija cilvēks vidējos gados, blonds, vājš, ar pieglaustiem matiem, garām, kaulainām rokām, līdz liekulībai pakalpīgs, un vispār atstāja pretīgu iespaidu.

Mēs ieraudzījām speciālas līķu uzglabāšanas kameras, toverus un vannas cilvēku ādas atmiekšķēšanai un miecēšanai, autoklāvi cilvēka ķermeņa tauku kausēšanai, transporta iekārtas, speciālas elektroenerģijas, ūdeņa pievadus un citas laboratorijas iekārtas ar kolbām, retortēm, balonus ar reaktīviem, maisus ar sodu utt.

Neticējām savām acīm, nebija iespējams ar prātu aptvert, ka tas viss ir cilvēka izdomāts un vērsts pret cilvēku. Likās - mēs esam nokļuvuši nešķīstā patvērumā un tur saimnieko pats sātans. Bet īstenība mūs atgrieza pie cilvēku galvu un galvaskausu kalniem, giljotinētiem līķiem un vannām, kur toveros atmiekšķēja un miecēja cilvēka ādu. Telpas kaktos gulēja jau „apstrādātās” cilvēka ādas gabali.

Mazurs mums paskaidroja no kādas cilvēka ķermeņa daļas un kam tika lietota cilvēka āda - cimdiem, lampu abažūriem, suvenīriem, sīkizstrādājumiem. Un viņš piebilda: „Es pats ar to nenodarbojos. To darīja vecākais preparators fon Bargens”.

Viņš, Mazurs, „tikai” izgatavoja ziepes no cilvēku taukiem pēc receptes, ko profesors Spanners viņam iedeva 1944. gada februārī.

Paņemam rokā recepti. Nodrukāta uz anatomijas institūta veidlapas. Uzmanīgi lasām. Lūk, tās saturs:

„Medicīniskās akadēmijas Danciga, 1944. gada 15. februāris

Anatomijas institūts Delbrukaleja, 76

Direktors

profesors doktors Spanners

Ziepju ražošana no tauku pārpalikuma 10-12 mārciņas tauku 10 litri ūdens

1000 gramu sārma (Natroletten) šķīduma cietām ziepēm vai

1000 gramu kaliumoksīda šķidrajām ziepēm un 1 sauja soda.

Vārīt katlā trīs stundas. Pielikt pilnu sauju vārāmās sāls, nedaudz pavārīt un atstāt lai atdziest. Sastingušo virskārtu noņemt un atkal vārīt no pusotras līdz divām stundām ar vienu diviem litriem ūdens.

Izliet plakanās bļodās un atstāt, lai sastingst.

Sagriezt gabalos lietošanai.

Sārmu, kas palicis pēc pirmās atdzesēšanaas var lietot tīrīšanai atšķaidītā veidā.

Lai novērstu nepatīkamo smaku, ziepēm pirms atdzesēšanas var pievienot vielas pret smaku, piemēram benzaldehīdu”.

Vārdu vārdā citēju Mazura liecību, kas konkrētāk atklāj ziepju vārīšanas tehnoloģiju no cilvēku ķermeņiem:

„Es vārīju ziepes no vīriešu un sieviešu līķiem. Viena ražošanas vārīšana aizņem 3 līdz 7 dienas. No divām man zināmām vārīšanām, kur es tieši piedalījos, iznāca vairāk par 25 kilogramiem gatavās produkcijas, turklāt šiem vārījumiem tika izmantoti 70 - 80 kilogramu cilvēku, apmēram no 40 līķiem. Gatavās ziepes nonāca pie profesora Špannera, kurš tās glabāja personīgi.

No cilvēku līķiem iegūtās ziepes, kuru „ražošana” bija iekārtota uz Gdaņskas Medicīnas institūta bāzes

Kā man zināms, tad par ziepju ražošanu no cilvēku līķiem interesējās hitleriešu valdība. Anatomijas institūtā ieradās izglītības ministrs Rusts, veselības ministrs Kontijs, Dancigas gauleiters Alberts Fosters kā arī daudzi profesori no citiem medicīnas institūtiem”.

Mēs jautājām Mazuram, vai viņš pats arī ir lietojis šīs ziepes. Ne mirkli nešauboties, viņš strikti atbildēja:

„Pats personīgi es savām vajadzībām, tualetei un veļas mazgāšanai lietoju šīs ziepes no cilvēku taukiem. Sev personīgi paņēmu četrus kilogramus ziepju”.

Pamanījis mūsu reakciju uz šo atbildi, viņš, kā attaisnojoties, paskaidro:

„ Tā kā ziepju ražošana notika pēc profesora Špannera pavēles, tad es to uzskatīju par normālu parādību.”

Personīgi sev ziepes ņēma Raiherts, Borkmans, fon Bargens un mūsu šefs profesors Spanners, kā arī pārējie darbinieki.

Dažiem studentiem, kas palīdzēja darbā, arī izsniedza šīs ziepes”.

Lūk, viņš, hitleriskais pārcilvēks, reālajos darbos. Ņēma ziepes, mazgāja veļu!!! Tik vienkārši, tik aukstasinīgi, neapgrūtinot sirdsapziņu ar domu - no kā tad tās ziepes izgatavotas. Cik katrā gabaliņā cilvēku bēdu un ciešanu”. (S. Kuzmins. Noilgumam nav pakļauts. - M., 1985,130 — 132 lapp).

Mēs visi esam vienādi Radītāja priekšā.

Pasaule - tā ir vienots cilvēku iemiesojums. Cilvēka sāpes atsaucas, nevar neatsaukties ikvienā no mums, pat viņos, mocītājos un slepkavās…

Prāts neaptver. Kas tas ir?

Vācu prakticisms, kas robežo ar neprātu?

Pirkstaiņi no cilvēka ādas, kā tos uzvilkt rokā???

Cilvēka ķermenis, ja to aplej ar mazutu un aizdedzina, dažās stundās pārogļojas. Un kā bija ziepju recepte no cilvēku līķiem, tā bija arī fašistu izmēģinājums iegūt labu ogļu gabalu. Viņi precīzi zināja, cik vajag mazuta vienam cilvēkam, lai no tā dabūtu gabalu ogļu.

Pie tam „bērni”, izgājuši divus totalitāros režīmus - hitlerisko un staļinisko, vienkārši baidījās stāstīt par pārdzīvoto, jo tas varēja ietekmēt viņu nākamo un pat viņu bērnu nākamo likteni. Sabiedrība pusgadsimtu nebija žēlsirdīga pret šiem cilvēkiem. Pagāja daudzi noklusēšanas, atklātas ignorēšanas gadi. Par tiem ne sevišķi atcerējās. Viņiem ne vienmēr uzticējās. Stingra reglamentācija visā: tur nevari iestāties, tas aizliegts, tam vajadzīga atļauja utt.

Ko visus šos gadus juta „kara bērni”, sākot no 1945. gada maija? Vladimirs Ļitvinovs savā dokumentālajā vēstījumā „Brūnā kaklarota” raksta:

„Mēs pārāk ilgi neievērojām un nepamanījām šos cilvēkus, nepieņēmām viņu pagātnes drāmas. Ne kā liecinieki, ne kā pilsoņi, ne kā objektīvi vēsturnieki. Daudz vienkāršāk bija pazudinātās, nebrīvē sakropļotās jaunās dzīvības attiecināt uz vispārējiem, bezpersoniskajiem (un visdrīzāk tā arī līdz galam nenoskaidrotajiem) pagājušā kara zaudējumiem. Bet zaudējumi taču ir milzīgi: ne ar acīm, ne prātu nevar stādīties priekšā. Mēs pārāk ilgi neapzinājāmies un, varbūt, neapzināmies līdz pat šim laikam, ka izglābtie „vai izglābušies” zēni svītrotajās drēbēs - viens no desmit, viens no simta - tur, aiz dzeloņstieplēm, jau ielūkojās nāves bezdibens tuvuma stāvoklī, galvu reibinoši lēca caur gaismas barjeru, aiz kuras laiks it kā pārstāja savu skrējienu, zaudējot kustību spraiguma spēku. Un, tātad, viņi kautkādā ziņā ir par mums gudrāki, pieredzējušāki, jo viņiem ir zināms tas, kas nav zināms mums.

Bet - satriecoši! - joprojām turpinās turpat vai pirms pusgadsimta bijušo ieslodzīto iesāktais ceļojums no mēmās apcerēšanas uz dalību dzīvajā cilvēciskajā. Mūsu vārdi un nodomi izrādījās daudz nabadzīgāki par mūsu darbību un rīcību. Sabiedrībai papilnam pietika gan ļaunas aizdomības, gan citu pazemojošas neuzticības un viltus apvainojumu naidīga patosa. Nebija tikai labas atceres un godīgas vēlēšanās atbalstīt tos, kas, būdami bērni, pēc būtības cīnījās pret ienaidniekiem, vīrišķīgi un stingri stāvēja ne tikai partizānu mežā, bet arī noslēgtā koncentrācijas nometnes telpā.

Vai ne tādēļ pār mūsu nelaimīgās zemes ļaudīm līdz pat šai dienai dzirdams saplosītās, nomocītās un, diemžēl, mieru neieguvušās mazgadīgā ieslodzītā sauciens „palīdziet?” Tie kliedzieni apdedzina, ievaino, izraisa drebuļus. Nepiepildījās cerības, nesagaidīja gaidīto. Rūgti…

Bet, varbūt, nebrīvē izdzīvojušā vakarējā zēna svītrotajās drēbēs - šodienas sirmā invalīda uz kruķiem - ir slepkavu nekrietni un nelietīgi nogalināto bērnu novēlējums atcerēties viņus, viņu vārdus pēc neilgiem skumjās dzīves gadiem, kas lemti katram cietējam? Vai paroles signāls, aicinājums? Vai lūgšanās? Vai zvērests? Vai pēdējais atvadu sveiciens bojā gājušajiem?”

(V. Litvinovs, „Brūnā kaklarota”. - Kijeva, 1996,19 - 20 lapp.).

Mūsu sarežģītais un ļoti grūtais laiks… Mūsu vēsturē daudz ko, tajā skaitā kara laiku, cenšas pārvērtēt, aizrakties līdz patiesībai, nonākt līdz pašai būtībai. Tas ir taisnīgi un pareizi. Bet daži tā tīko pārskatīt vēsturi… Un tad Salaspils vairs nav koncentrācijas nometne, kāda tā izgāja caur Nirnbergas procesu, bet „evakuēto” bērnu „glābšanas” nometne. Tikai nevienam pasaulē neienāk prātā nosaukt Buhenvaldi par glābiņa nometni, bet tur taču gāja bojā gandrīz 2 reizes mazāk nekā Salaspilī ( Buhenvaldē gāja bojā 56 tūkstoši, bet Salaspilī 100 tūkstoši). Atrodas ierēdņi, kuri saskaitījuši, cik ilgi bērnam „jāatrodas” nometnē, lai to viņam „ieskaitītu”. Tikai kā tad nu būs ar tiem 7000 bērniem, kuri uz laiku laikiem palika Salaspils nometnē? Viņi klusē. Bet dzīvie? Par ko viņi domā, visu apgriežot ar kājām gaisā?

Nostaigājot traģisko ceļu savas dzīves sākumā un brīnumaini izglābušies cilvēki dzīves nogalē nokļuvuši smagā stāvoklī. Ne tikai materiāli.

Viņu „lietas” cenšas no jauna pārskatīt. Un pārskatīja.

Jaunas politiski represēto apliecības Latvijā saņēmuši ne jau visi ( no 134 bijušajiem mazgadīgajiem ieslodzītajiem Daugavpilī saņēmuši 45, bet no 580 pieaugušajiem vēl mazāk - 140 cilvēki).

Ar ko uz Vāciju aizdzītā liktenis vieglāks par Staļina laikā uz Sibīriju izsūtīto likteni?

1941. gadā izveda 14194 Latvijas iedzīvotājus, starp kuriem bija gandrīz pusotra tūkstoša bērni vecumā līdz 14 gadiem… Traģiska diena latviešu tautai. Bet tā nebija vienīgā: 1949. gada 25. martā 42 tūkstošus cilvēku preču vagonos izveda no Latvijas uz austrumiem…

Bet apbrīnojami. Atzīstot vienu sāpi, cilvēki negrib saprast otra sāpi.

gada 26. martā no pierobežas stacijas Zilupes savu ceļu uz rietumiem sāka tūkstoši un tūkstoši ļaužu…

Šodien totalitāro režīmu upurus dala staļiniskajos un hitleriskajos, „savējos” un „svešajos”.

Vai tiešām austrumu gulagi un rietumu koncentrācijas nometnes atšķiras cita no citas? Var jau būt, ka ar kaut ko atšķiras. Bet cilvēki cieš vienādi.

Var uzrakstīt „politiski represētie”, bet var arī - „cietušie”, „evakuētie”, papīrs pacieš visu….Var smalki saskaitīt, cik ilgi cilvēks atradies nometnē. Var atrasties 10 gadus, un, par laimi, atgriezties dzīvs, un var aiziet bojā vienas dienas laikā. Kā tas, piemēram, bija ar ebrejiem, un ne tikai ar viņiem.

Nāves nometne pie Poļesjes apgabala Ozariču apdzīvotās vietas Baltkrievijā. Purvs aizņēma 40 - 45 hektārus. Nekādu ēku. Apkārt tikai dzeloņstieples un biezi mīnēta zeme. Šajā aukstajā ellē vācu bendes sadzina vairākus desmitus tūkstošu Baltkrievijas iedzīvotāju, pa ceļam aplaupītus, izsalkušus, sliktos apģērbos un apavos. Cilvēki nostaigāja īstu krusta gājienu, neiedomājamu moku un pazemojumu ceļu. No aukstuma un bada, novājējuma un telpas noslēgtībā, bezizejā cilvēki zaudēja saprātu. Bojā gāja 30 tūkstoši cilvēku.

Vēsturiska izzina

33 tūkstošus Ozariču nometnes ieslodzītos inficēja ar tīfu. Nomira 17 tūkstoši.

Viņus nevajadzēja vest ne uz Vāciju, ne Sibīriju.

Nadežda MIHAILOVA (meitas uzvārds - Fiļipčika) 1934.g.

Gomeļas apgabala Pariču rajona Jazvinu sādža

Mūsu mājā atradās ievainoti partizāni. Viņus izveda dažas stundas pirms vāciešu uzbrukuma. Mūsu mājā bija arī rācija, ar ko partizāni pārraidīja ziņas. Jazvinu sādžu nodedzināja vācieši, SS vienība.

Vācieši sadedzināja ar! māti. Bet mūsu četru cilvēku ģimeni, tāpat kā visu mūsu sādžu, aizveda uz bada nāvi aiz dzeloņstieplēm Baltkrievijas Mikuļ-pilsētiņā. Tas notika vēlā rudenī. Vecākajai māsai bija 13 gadi, vidējai - 11, man - 6 gadi un brālim - 3 gadi. Nometne purvā bija apvilkta ar dzeloņstiepli ar uzkarinātām tukšām konservu kārbām, no sargtorņiem pie vārtiem stāvēja fašistiskā apsardze. Gulējām uz sasalušas zemes, priežu zaros. Utis, kašķis. Aviācijas uzlidojumu laikā visi krita uz zemes, kas nepaspēja, to nogalināja no sargtorņa.

No Mikuļ - pilsētiņas pārdzina uz Ozariču nāves nometni. Tāpat kā Mikuļ - pilsētiņā, visas izejas no nometnes bija mīnētas. Gāja pēdu pēdā, kaut cik nogriežoties pa labi vai kreisi, uzsprāga uz mīnām.

Tādas pašas priedes, purvs, dzeloņtieples. Aukstums un bads. Šeit, Ozaričos, bija daudz cilvēku. Nometnē plosījās izsitumu tīfs. Fašisti ieslodzītos spārdīja kājām, sita ar ieroču laidēm, mēs viņiem bijām mērķi, šāva no sargtorņiem. Paklusām iekūrām ugunskurus, uguni ieguvām izšķeļot dzirksti ar diviem akmeņiem. Parādījās ļauni cilvēki, piekāva, izmētāja ugunskurus. Līdz pat šim laikam man palikušas sitienu pēdas. Nometnē daudzi apsaldēja rokas, kājas.

Reiz vācieši pārģērbās krievu drēbēs, sacēla paniku, ka atnākuši krievi. Ieslodzītos, kas metās sagaidīt, apšāva ar ložmetējiem.

Kad krievi atbrīvoja, piecelties no zemes vairs nebija spēka. Nomelnējušu līķu kalni, apputināti ar baltu sniegu, gulēja pie dzeloņstieplēm. Es to labi atceros.

Novārguši, apsaluši mēs tik tikko rāpus devāmies uz mājām, nakšņojām mežā, zemnīcās. Iestājās pavasaris, sniegs kusa, un zemnīcās bija drēgni un auksti. Māsa gāja pie krievu karavīriem, lūdza maizi vai zupu.

Mani un brāli iekārtoja Babičos (Baltkrievija), Ivanu aizveda ārstēties Gomeļas kara hospitālī.

Mēs ar brāli augām dažādos bērnu namos, viens par otru neko nezinājām. Es uzaugu Braginas bērnu namā. Izformējot bērnu namu, mani nosūtīja uz Karēliju mežu darbos. Toreiz bija 13 gadi.

Tagad esmu otrās grupas invalīde uz mūžu.

Daži Preiļu bijušie mazgadīgie ieslodzītie, kas 1989. gadā saņēma apliecības, 1993. gadā atteicās noformēt dokumentus Vācijas kompensācijas saņemšanai. Viņi tā arī teica, ka labi atceras, kas viņus nosūtīja uz koncentrācijas nometni. Tagad viņi ir veci, slimi cilvēki, un baidās, ka ar viņiem var apieties ne jau labākajā veidā. „Vienreiz mēs visu to jau pārdzīvojām, un negribam, lai tas ar mums atkārtojas”, viens no viņiem paziņoja.

Tāda ir šodienas realitāte. Par lielu nožēlu - bailes pārvalda cilvēkus.

„Stingri maršruti” bija daudziem, tajā skaitā arī krieviem. Kad Jevgēņiju Ginzburgu, pedagogu un žurnālistu, 1939. gada jūlijā septītajā vagonā veda uz austrumiem, (SkJ. Ginzburgs. Stingrais maršruts. - Rīga, 1989), piedzimu es - vāja septiņus mēnešus veca meitene . Pēc četriem gadiem, 1943. gada jūlijā, pašā tveicē, mani, četrgadīgu bērnu tādā pat pārpildītā lopu pārvadāšanai paredzētā preču vagonā, vedīs uz rietumiem…

Cik vienkārši pateikt: „Nu, nekā sevišķa taču nebija! Asinis no bērniem neņēma! Tas viss ir bērnu izdomājums…”

Zaharijs Trofimovs no Daugavpils rajona Eglaines ciemata, Salaspilī bijis ne piecgadīgs bērns, bet 16 gadus vecs pusaudzis, atceras visu: gan savu baraku Nr.9, gan bērnu zākāšanu, bērnu katorgas darbu, šurp un turp pārnēsājot smiltis, gan kā no viņa paša, tāpat kā no citiem bērniem, ņēma asinis.

Krāslavas rajona Izvaltas pagasta Kozļišku sādžā 1933. gadā dzimušais Jānis Fjodorovs

liecina:

„Bērni dzīvoja atsevišķā barakā. No daudziem bērniem, arī manis, ņēma asinis”

Galina Bradinska, Rīgas iedzīvotāja liecina:

„Man trīs reizes ņēma asinis”. Kad viņu, brāli un vēl 570 bērnus 1943. gada aprīlī no Salaspils pārveda uz Rīgu, cilvēki vienkārši skaļi raudāja. Vajadzēja septiņu gadu, lai Anna Petrova, pilnīgi sveša Rīgas sieviete, kā audžumāte viņu izglābtu. Bet redzes invalīde Gaļa palika visu mūžu.

Bijusī Krāslavas rajona Asūnes pagasta Kovalevas sādžas iedzīvotāja Marija Šukeļa (meitas uzvārds Papsujeviča), dzimusi 1939. gadā, apgalvo, ka mugura stipri sāp tādēļ, ka viņai, trīsarpus gadus vecai meitenei, tagad dēvētajā Salaspils „pārceļošanas” vai „glābšanas” nometnē, no muguras ņēma ādu un pārstādīja apdegušiem vāciešu tankistu kareivjiem. Marija 1995. gadā aizbrauca

no Latvijas un dzīvo [1999.] Ļeņingradas apgabala Kingisepas Kili sādžā.

Varbūt nākas pakavēties savās „pagātnes revīzijās”, lai nemelotu izdzīvojušo un mirušo priekšā?

Laikrakstā „СМ-сегодня” 04.03.94.ir Jāzepa Pelnika patiesīgs stāstījums par Osvejas traģēdiju, Kāpēc patiesīgs? Tāpēc, ka visi bijušie mazgadīgie gūstekņi savās vienkāršajās atmiņās raksta par vienu un to pašu - A. Signejeva, N. Vucena, M. Lipska, E. Laurinovičs, A. Obuhovičs, I. Pučinskis un daudzi citi.

gribēja iztukšot iekaroto zemi

„1943. gada decembrī, tikko biju beidzis pamatskolu, mūsu ģimenei pavēlēja dot šķūtnieku, zirgu, pajūgu, un ierasties pagastā, - stāsta Jāzeps Pelniks. - Mēs toreiz dzīvojām Daugavpils rajona Baku viensētā. Mani vecākie brāļi bija Padomju Armijā, tēvs gāja bojā pēc pratināšanas policijā, tā kā braukt vajadzēja man. Bez manis laukumā vēl bija ap sešdesmit cilvēku - visi ar zirgiem un pajūgiem. Drīz iznāca latviešu virsnieks un pavēlēja mums braukt Baltkrievijas robežas virzienā. Tur mūs sagaidīja vācu kareivji un virsnieki, viņi sasēdās pajūgos, un mēs devāmies tālāk - uz Osveju. Mans pasažieris izrādījās jauns leitnants Francis fon Nidemaers, viņš mūsu ragavās iecēla rāciju un divas kastes ar konjaku. Es diezgan labi runāju vāciski un biju viņam tulka vietā.

Baltkrievu bērni uz mūžīgiem laikiem aizmiga ne tikai Salaspilī. Fašisti un viņu līdzskrējēji uz vietas nogalināja kopā ar vecākiem turpat dzimtenē, savas mājas pagalmā, tieši tā, kā Osvejas dzelzceļnieka bērnus. Par ko? Par palīdzību partizāniem…

Jau pa ceļam mums pievienojās divi latviešu bataljoni policijas formās - bija dzirdama arī igauņu un lietuviešu valoda. Šie cilvēki arī izpildīja visbriesmīgāko soda ekspedīcijas darbu. Kad piebraucām pie kārtējās baltkrievu sādžas, vācieši palika mežmalā, bet latviešu policisti aplenca sādžu un sāka dedzināt mājas, cilvēkus sadzina baznīcā un dedzināja dzīvus. Kliedzieni bija tādi, ka sirds nespēja izturēt. Bet vācieši, it kā nekas nebūtu noticis, sildījās pie nomales degošajām mājām un sūca konjaku. Tā tas turpinājās trīs mēnešus. Dienā brauca, bet naktīs dedzināja un slepkavoja. Drausmīgi domāt, cik sādžas pārvērta pelnos, cik ļaužu nogalināja mocekļu nāvē.

Kad beidzās karš, es gaidīju, kad par to sāks runāt. Bet visi klusēja, es arī klusēju, jo man bija kauns par latviešiem, par savu tautu. Bet nesen es satiku attālu radinieku, kas bija policists tajā soda ekspedīcijā. Pēc Kurzemes katla viņš nokļuva Kutaisi filtrācijas nometnē, bet tagad kā staļiniskā režīma upuris ir saņēmis represētā apliecību. Padomāt tikai, bendes pasludināti par upuriem! Pie tam no visām pusēm - presē un arī pie mums, Zemgales priekšpilsētas politiski represēto komisijā, - atskan balsis: lūk, baltkrievi, nodedzinātajās sādžās brīnuma kārtā palikuši dzīvi un uz Salaspili atdzītie nav nekādi upuri, bet „evakuētie”. Tādēļ gribu teikt latviešiem: bīstieties Dieva, nepadziļiniet mūsu tautas vainu šo ļaužu priekšā. Otrreiz Dievs to nepiedos!”

18.03.44.g. Fotogrāfs Podšivalovs. Nr.64 402

19.03.44.g. Fotogrāfs Alperins. Nr. 64 398

Viens no nometnes iecirkņiem

No Ozariču nometnes aiziet dzīvi palikušie

18.03.44.g Fotogrāfs Podšivalovs

Bāreņi. No kreisās, novārguši, no bada uzpampuši, 15-gadigā Nastja Ždanoviča,

pa labi bērns ar apsaldētām un sapampušām kājām.

Fjokla Samoilova no Poļesjes apgabala Domanoviču rajona Vospino sādžās.

Viņas 9-gadigā meita, izejot no nometnes, cieta minas sprādzienā.

… Man zvana slims cilvēks. Otrās grupas invalīde C.M., kas pārdzīvojusi vecāku, skolotāju nāvi. Viņas tēvu nogalināja tikai tādēļ, ka viņš - ebrejs, mātei - pēc tautības baltkrievietei - atņēma četrgadīgo bērnu, kas gāja bojā acu priekšā. Agri no dzīves aizgāja māte… C.M. palika viena kā pirksts. Bez tēva, bez mātes, bez radu raksta. Bez ģimenes. Jau pensijā. Kā viņai dzīvot? Cilvēks ar augstāko izglītību, bibliotēkas darbiniece, visu mūžu kopā ar grāmatām, vai tad viņai nelasīt avīzes, neklausīties radio? Bet no turienes vieni draudi. Te šur, te tur ziņojumi par to, ka neofašisti pacēluši galvas. Gribot negribot jāpārdzīvo un jāsatraucas. Un vai tad viņa tāda ir viena?

Šo dienu neaizmirst nekad Uz Latviju, kad vāci dzina.

Kas slims un noguris vai nespēj,

To šāva tur uz vietas.

Kā lopus veda lopu vagonos,

Tie netīri, tur salst,

Un pārbaudes uz perona,

Piesniguša balta sniega.

Bērnu acīs baiļu šausmas,

Kā pieauguši - desmit gados.

Uz nometni un barakām Pa uzsalušu sniegu trieca.

Un vēl neaizmirst nekad,

Kā māti manu nošāva.

No viņas aukstām miesām

Mūs, bārus, viņi atrāva.

Atveda mūs svešā zemē,

Kur bēdas iepazinām īsti…

Ziemā koka tupelēs

Par maizes šķēli pūlējāmies.

No rīta piecos cēla zvans,

Uz darbu agri rītā dzina.

Un tā dieniņā līdz tumsai

Bērnu dvēseles tie mocīja.

Kādreiz, no darba atnākot,

Galva griežas, deguns asiņo,

Sausu maizes šķēli pagraužam,

Un izsalkuši gulēt ejam.

Tā, lūk, pagājusi bērnība

Smagā nebrīvē aiz robežām.

Tikai laimes neatradām šeit,

Līst asaras, vairs spēka nav.

Mēs tagad okupanti - migranti,

Kaut esam tikai kara bāreņi

Šurp braucām negribēdami,

Uz Latviju kur dzina mūs.

Marija Spiridonova Dzim.l933.g. Jūrmala

Kā jau agrāk teikts, 182 sādžas nodedzināja līdz pamatiem. No tām 42 ir atjaunotas. Soda ekspedīcijas laikā ar koda nosaukumu „Ziemas burvība” sākot arl943. gada 17. februāri bojā gāja 25 tūkstoši 558 cilvēki no Osvejas ( mūsdienu Verhņedvinska) un Drisas rajonos.

Neaptverams cinisms!

Vai vēl vajadzīgi vārdi, kad asins darbi brēc uz debesīm? Kad tiek apgānīti svētumi, kad tiek aizmirsts, ka cilvēku asinis nav ūdens…

Bērnu vakardienas slepkava - šodien politiski represētais! Viņš - cietušais! Lai mani pareizi saprot tie politiski represētie, kas cietuši nevainīgi. Bet uz ko attiecināmas cilvēku dzīvības? Viņš ir tas, kas visvairāk kliedz, neieredz visus un visu, ka cietis no komunistiskā režīma, bet cik nevainīgas dzīvības pats nobendējis??? Bet šodien viņam neviens to nejautā. … Bet slepkava - vienmēr ir slepkava. Visos laikos un visās tautās. Tam nav attaisnojuma. Bībeles cars Erods, kas izkāva 2 tūkstošus mazuļu, jau 20 gadsimtus planētas cilvēkiem ir kā ļaunuma un elles izdzimums. Viņa vārds kļuvis par sugas vārdu.

Es nesaucu uz atriebību. Es - sieviete. Sievietēm ir raksturīga miermīlība un žēlsirdība. Vēl jo vairāk tādēļ, ka karš un staļiniskais terors, paldies Dievam, beidzies. Nav vairs tik daudz šo mazgadīgo gūstekņu, kam ne tik pārāk ilgi vairs palicis dzīvot. Varbūt ir laiks pārstāt mest akmeņus uz kara bērniem, kas tagad līdzīgi slimiem cilvēkiem? Ļaunums nāk ne no upuriem, bet no tiem, kas bija bendes.

Dzīves norietā, uz nāves sliekšņa, varbūt, neapbērsim cits citu ar aizdomām un apvainojumiem? Drīz mūs visus apvienos zeme - kā austrumniekus, tā rietumniekus…

.

Ļeņingradas blokādes bērni

Visā pasaulē ir pazīstama Taņa Savičeva. Viņa pārdzīvoja Ļeņingradas blokādes četrdesmit pirmā gada briesmīgo ziemu un uzrakstīja dienasgrāmatu uz deviņām lappusītēm: „Žeņa nomira 28.decembrī…” „Vecāmāte nomira …” „Ļeka nomira…” „Māmuļa…” „Visi Savičevi nomira…” „Palikusi viena Taņa…” Šī dienasgrāmata bija apsūdzība Nirnbergas procesā.

Taņu četrdesmit otrajā gadā kopā ar citiem bērniem izveda uz Gorkijas apgabalu. Viņa no novājēšanas nomira Šatku ciematā.

Blokāde turpinājās trīs gadus - 972 dienas (noapaļoja līdz 900 dienām - no 1941. gada 8. septembra līdz 1944. gada 10. augustam. Mājās ienāca aukstums, bads, nāve. Simti tūkstoši bumbu nogāzās uz pilsētu, bet ienaidnieks tur netika. Piskarevas kapsētā marmora sienā iz izcirstas Olgas Bergholcas uzrakstītās rindas:

Šeit ļeņingradieši guļ,

Pilsētnieki - vīrieši, sievietes, bērni…

Vēsturiska izzina

5

Blokādē miruši:

Bērni līdz 7 gadu vecumam - 20 % (600000) Bērni no 8 līdz 16 gadiem - 12 % (300000) Sievietes - 52 % (1500000)

Pārējie mierīgie iedzīvotāji ievainotie un slimie - 16 % (500000)

Vīrišķība

Zinām mēs, kas šodien svaros likts Kas notiek mūsu dienās.

Situsi ir vīrišķības stunda,

Mūs vīrišķība neatstās.

Nav bail zem lodēm krist,

Bez pajumtes nav rūgti palikt, - Mēs tevi saglabāsim, krievu mēle,

Krievu vārdu lielo.

Tevi iznesīsim brīvu, tīru,

No gūsta glābtiem mazbērniem to dosim Mūžīgi!

1942. gada 23. februārī A. Ahmatova

Vladimirs SEMENGORS Dz.l928.g.

Ļeņingrada

Augusts četrdesmit pirmajā. Uz beigām sliecās diena.

Un lietus blāvs Pa birzēm klīda lapotnēs.

Pār miglas klātiem laukiem Virs zemes biezas tūces Cita citu nikni dzenā.

Ap stigu tuvo

Priekšā bieziem putekļiem

Ar melniem krustiem tanki rēc.

Ak nē, karavīrs es nebiju,

Bet dienu šo man neaizmirst.

Es redzēju kā vagonu ar bērniem Lādiņš rāva gabalos.

Ar savām acīm redzēju Kā saule sērās Aplijuši asarām Bērnus skūpsta reizi pēdējo.

Reizi pēdējo…

Jā, neaizmirst šo dienu Man mūžos un nekad!

Es redzēju:

Kā bērni, upes raudāja,

Un māte - zeme nikni raudāja…

Pēc norieta jau tumsa nāca,

Bet stacijā

Vēl mātes stāvēja un gaidīja No „lielās zemes” vēsti,

Te pienāk pēkšņi ešelons uz platformas. Pār peronu kā viesulis Noskan vaids: -

Caur dūmiem izpeld Vien vagonu skeleti,

Un nokarājas

Sēru lentas asinīs un izdedžos.

Gan šur, gan tur Guļ izmētāti Bērnu augumi…

Bērna pārakmeņotajā skatienā Stingst nekustīga asara…

Ak, nē, tad karavīrs es nebiju, - Tik vien kā pusaudzis Starp bērniem šiem…

Līdzekļu arsenālā, ar kura palīdzību hitleriskie fašisti realizēja savus veselu tautu iznīcināšanas plānus, veselu valstu „atcilvēkošanu”, bija bads. Cik daudz nelietības fašistu noziegumos, savos izmēģinājumos pielietojot masveidīgu badu. Ar vāciešiem piemītošo punktualitāti un pedantismu hitleriešu barveži uz stingra, zinātniska pamata izstrādāja tautu izmērdēšanas stratēģiju. Tas ir nometņu (Osvencima, Buhenvalde un citu krematoriju nometņu) bads, tas ir 900 dienu (1941. - 1944.g.) ļeņingradiešu blokādes bads. Šo nogalināšanu („mazi izdevumi”) ar badu vadīja vācu zinātnieki ar pasaules vārdu. Viens no viņiem bija uztura zinātnes profesors Cīgelmaijers, kurš kara laikā ieņēma hitleriešu armijas intendanta vietnieka posteni. Tieši viņš izstrādāja rekomendācijas hitleriešu štāba militārajai pavēlniecībai cilvēku nogalināšanai ar badu: pie kāda barības un ūdens daudzuma cilvēks var izdzīvot.

Pēc Olgas Bergholcas teiktā cilvēku masu bads bija fašistu „uzpirktais slepkava”, ar kura starpniecību nonāvēja veselas tautas.

Cik drausmīga ir bada nāve!

Pirmie nomira bērni, pēc tam vīrieši, sievietes. Pirmsnāves briesmīgās sejas ar nāves zīmogu, nekustīgās acis, aiztītie deguni, nekādas mīmikas.

Alimentārā, trešās pakāpes distrofija - tas ir skelets, bez muskuļiem. Pat sēdēt ir sāpīgi. Kuņģa aprītās smadzenes. Un drausmīgas mokas pirms nāves. No bada mirstošie cilvēki locījās neizturamās mokās kā smagi ievainotie. Masu bads - „klusās” nāves: sēdēja - un nemanāmi iesnaudās, gāja, apstājās, apsēdās - nomira.

Piecdesmit gadi pagājuši kopš kara, bet bads, trūkums un visas tās ņirgas, ko cilvēki pārdzīvojuši nometnēs - krematorijās, Ļeņingradas blokādē, uz ļaudīm iedarbojas arī tagad. Medicīniskie pētījumi un ekspertu slēdzieni, tajā skaitā R. Vredena traumatoloģijas un neiroķirurģijas ZPI (Sanktpēterburga) profesora V. Račkova secinājumi parādīja, ka bads, psiholoģiskie stresi, ko cilvēki pārdzīvojuši arī visrožainākajā bērnībā, pat viņiem, kas dzimuši nometnē vai blokādes Ļeņingradā, tas ietekmē veselību tālākās dzīves laikā. Jo vecāki kļūst šie cilvēki, jo vairāk parādās „nometnes” un „blokādes” slimības.

Šiem cilvēkiem, kā likums, slimas aknas, zarnu trakts, agri iestājas mugurkaula un locītavu funkciju traucējumi, ievērojami agrāk sākas nervu sistēmas traucējumi, vērojamas plaušu, sirds slimības, šie cilvēki cieš no zobu sāpēm - tos zaudē agri. Daudzas sievietes kas pārdzīvojušas nometni vai blokādi, ir pazaudējušas spēju dzemdēt.

Taču visbriesmīgākais ir tas, ka visas šīs „nometņu” un „blokādes” slimības ir raksturīgas ne tikai to visu tieši pārdzīvojušiem, bet tiek nodotas nākamajām paaudzēm ar iedzimtību, sevišķi no „nometņu” un „blokādes” slimībām cieš mazbērni, tas ir - jau trešā paaudze.

Es zinu. Sāpīgi Ir dzirdēt visu to.

Viens otrs Teiks:”Diezgan!

Pietiek urdīt rētas.

Par nometnēm un blokādi

Jau lappušu ir uzrakstīts

Gana.

Ar to pietiek!”

Bet zinu es,

Ja dzīvi celtos mirušie

No kara kapiem,

Tad viņi pateiktu,

Lai par karu Patiesību

Mēs nenogurtu stāstīt pasaulei.

Šo Patiesību,

Kas drausmīgs murgs Gan dažkārt šķiet,

Es dzejas rindās teikšu.

Zem lielgabalu dārdiem Uz upi es pēc ūdens gāju.

Pie āliņģa Rinda ļaužu Vien lēni iet…

Lai ūdeni Pa ceļam neizlietu,

Mēs klusuciešot gaidām, Kamēr sasalst tas…

Ai, tas smagais kāpiens: Paklūp si -

Bez palīdzības nepiecelties. Aiz slieču pēdām Ar ledu ūdens Celiņš asarains…

Nav briemīgākas minūtes Kad vētrā negantā Uz kapiem bērnus ved Segā ietītus.

Un sirmums Spītīgajā Bērnu cekulā,

Kad pavasarī puišeļi No aizgruvumiem Pīšļus vāca.

Apstājies!

Lai nodreb sirds Kad priekšā nostājas Divgadīgā mazuļa acis Skumjas, bailēm līdzīgas.

Raugās viņi It kā tiesādami.

Bērnu acu dziļumos To rūgtums, kuri būs pēc tam,

Un asaras

Kas bij pirms mums.

Un mums,

Kas dzīvi palikuši,

Kā pusaudži

No kara gadiem tiem

Jau pieauguši

Par citiem ļaudīm kļuvuši,

Daudzus gadus dzīvojuši,

Pēkšņi baigi kļūst

Ka nebūs vairs

Ne vecāku ne pieaugušu

Kā toreiz…

Un tomēr

Dvēseles nav cietsirdīgākas, Sirdis aukstas nekļuvušas. Un nesatraucoties,

Ka dažreiz Blāzmo mūsu acīs Dvēseles skumju uguns,

No pārdzīvotām sāpēm Un nevainojiet viņus,

Kad klusuciešot acis Drūmas kļūst,

Kas karu pārdzīvojuši,

Tie dzīvo redzīgāk un grūtāk.

gadā arestēja manu māti. Man bija 13 gadu, kad sākās karš, es dzīvoju pie brāļa un viņa sievas Tamāras, viņu meitas Elvīras māsas Zinas vienā komunālā dzīvokļa istabā. Es visu atceros. Atceros līmes viras, skuju tējas garšu, kaķa, suņa, žurku garšu… Tiesa gan, 1942. gada sākumā Ļeņingradā ne kaķu, ne suņu, ne žurku, ne putnu vairs nebija. Atceros pirmo nāvi mūsu mājā:

gada decembrī nomira Elvīra, viņai bija nedaudz vairāk par diviem gadiem. Pēc tam nomira abas vecmāmiņas. Tamāra nomira 1942. gada jūnijā. Miršanas apliecībā divi ieraksti: vecums 19 gadi, nāves cēlonis - distrofija. Brālis krita frontē 1945. gadā. Zina gāja bojā 1942. gada februārī, bet māte, kā es uzzināju pēc kara, mirusi 1942. gada janvārī.

Es pats paliku dzīvs vienkārši brīnuma kārtā un pateicoties cilvēkiem, ar kuriem nācās dzīvot kopā Ļeņingradas blokādē. 1941. gada novembrī (no 1. novembra diennakts maizes deva kļuva 125 grami), es pēc ievainojuma nokļuvu kara hospitālī. Mani pacēla no ielas un aiznesa uz hospitāli kāds komandieris (tā mēs, zēni, saucām karavīrus ar atšķirības zīmēm uz formas tērpa apkakles). Ievainojums nebija nopietns, taču mani nesteidza izrakstīt. Piebaroja. Un medicīniskais personāls centās, bet jo sevišķi ievainotie karavīri. Šī „piebarošana” acīmredzot arī izglāba no nāves tajā visbriesmīgākajā 1941. - 1942. gada ziemā, kad ik dienu no bada nomira līdz 4000 cilvēki. Atceros to drausmīgo līķu smaku, kas iesūcās ne tikai drēbēs, bet arī smadzenēs, kad 1942. gadā mums, pusaudžiem, lika attīrīt nopostīto māju gruvešus.

Kad nomira Tamāra, es visā dzīvoklī paliku viens.

Kaimiņi - kāds nomira, kāds aizbrauca, kāds aizgāja zemessargos, armijā. Mani paņēma namu pārvaldniece. Tā bija ļoti stingra sieviete, taču viņa izrādījās visai cilvēcīga! Gāja bojā 1943. gadā.

Gan viņu, gan tos sarkanarmiešus, gan māsas, hospitāļa ārstus, komandieri, kurš mani ievainotu pacēla no ielas, uzskatu par saviem glābējiem.

Jauno strādnieku apmācība blokādes Ļeņingradā

Māju pārvaldniece aizveda mani uz evakuācijas punktu, un mūs pāri Ladogai, bet pēc tam preču vagonos aizveda uz Urāliem, Čusovajas pilsētas Ļeņingradas bērnu namu. Atceros, ka mūs, 13-15 gadu vecus zēnus, nosūtīja uz Verhņeje Koļiko ciematu, lai mēs sagatavotu telpas pārējo bērnu ešeloniem, kā mūs ar asarām sagaidīja Urālu sievietes un krustījās, uzaicināja savās mājās. Pa labi - lielā krievu krāsns, vidū - liels koka galds. Un uz tā kūpēja kartupeļi, maize, sviests, pat medus. Stāvējām kā zemē ierakti. Saimniece saka: „Nu, ko tad jūs, nāciet taču un ēdiet!” Metāmies pie galda. Bet audzinātājas balss: „Atlikt! Viņi nedrīkst!”

Pēc dienas paglabājām kādu no mūsu vienaudžiem Kolu. Viņš kautkā bija paspējis „pārēsties” un nomiris…

Mākslinieks Aleksandrs Haršaks pirmajās kara dienās brīvprātīgi aizgāja uz fronti. Daudzas reizes pretuzbrukumam cēla savus kaujiniekus leitnants Haršaks - notika kaujas par Ļeņingradu. īsajos cīņu pārtraukumos viņš zīmēja: nopostītās mājas, bēgļus, karavīrus.

Četrgadīga puisēna, ar fašistu lādiņa šķembu ievainota zēna portrets, ko mākslinieks uzzīmēja kādā ielenktās Ļeņingradas slimnīcā. Ar sāpēm uz mums raugās bērns: „Par ko? Kādēļ?”

Pie Isaka katedrāles blokādes dienās. 1942.g.

Ļeņingradas bērni. Pilsētas aizstāvji un iedzīvotāji darīja visu, lai viņus glābtu no bojāejas. Bērnu iestādēs viņus nodrošināja ar tādu uzturu, par ko pieaugušie pat sapņot nevarēja. Tiklīdz radās iespēja, viņus pāri Ladogai izveda uz dziļu aizmuguri.

Ienaidnieks bum vedēju gaisa uzbrukumos un ar artilērijas apšaudi nopostīja skolas. Skolotāji, kamēr bija silts laiks, turpināja mācības uz ielas. Mācību stunda pie nopostītās skolas sliekšņa

Aplencot visapkārt Ļeņingradu Ar četrdesmit divīzijām Hitlers nāca. Bombardēja. Tuvināja artilēriju,

Bet nesatrieca ne mikronu,

Un ne mirkli neapturēja Viņš Ļeņingradas sirds pukstus.

To redzot satrakotais ienaidnieks, Kas skrējienā to ieņemt tīkoja,

Liktos gan, ka izmeklētie stratēģi Palīgā sev Salu un vēl Tumsu.

Un, gatavi jau uzvarēt, neatnāca tie, Bet trešais, Bads tiem nāca līdz.

V. Inhere

Šeit izvilkums no vācu jūras karaflotes štāba 1941. gada 22. septembra slepenas direktīvas „Par Pēterburgas nākotni” : „Fīrers nolēmis Pēterburgas pilsētu noslaucīt no zemes. Pēc Padomju Krievijas sakāves šā lielā apdzīvotā punkta tālākai pastāvēšanai nav nekādas intereses. Tiek likts priekšā bloķēt pilsētu un ar visu kalibru artilērijas, nepārtrauktu bombardēšanu no gaisa nolīdzināt to līdz ar zemi. No mūsu puses nav ieinteresētības saglabāt kaut vai daļu šīs lielās pilsētas iedzīvotāju.”.

Barbariskā nolūka realizēšanai hitleriešu pavēlniecība svieda uz Ļeņingradu milzīgu karaspēku - ap 40 izlases divīzijas, vairāk nekā 1000 tankus un 1500 lidmašīnas.

Kopā ar vāciešiem Ļeņingradai uzbruka: baltsomu armija, fašistiskās Spānijas „Zilā divīzija”, Nīderlandes, Beļģijas, Norvēģijas leģionāri, kuri bija savākti no fašistu rokaspuišiem. Ienaidnieka karaspēks bija vairākkārt lielāks par mūsējo. Padomju karavīriem palīgā nāca Ļeņingradā sapulcinātā zemessardze. Tajā iestājās strādnieki, kalpotāji, studenti.

Zem noliekto karogu šalkām Guļ blakus zaldāti un bērni. Nav vārdu Piskarevas plāksnēs, Tikai ziņas Piskarevas plāksnēs, Četrdesmit pirmais gads… Četrdesmit otrais gads…

Dus zemē drēgnajā pusgadu.

V. Suslovs

Vēsture saglabājusi šo fotogrāfiju kā relikviju, RU Nr.5, 1944.g.

Pieklusuši Ļeņingradas blokādes bērni. Elpu aizturējuši, klausās vienkāršās karavīra vēstules rindas, ko arodskolniekiem lasa vecs meitars. Lasītāj, ielūkojies šajās sejās. Tās stāsta daudz. Karš uzlicis viņu sejām savu zīmogu. Zēni jau pazīst dzīvības un nāves cenu.

Kaut gan pēc būtības puiši atrodas aplenktās pilsētas uguns līnijā, tomēr kā svaiga gaisa malku viņi tver katru vēsti no Lielās zemes, no tēva, vecākā brāļa, Informbiroja skopās ziņas par stāvokli frontēs. Klausās ar sirdī slēptu cerību un ticību. Ar ticību nākamajai Uzvarai, tas palīdz izturēt visas likstas, kas viņiem uzkritušas.

Šie puiši melnajās „arodskolnieku” blūzēs arī tuvināja Uzvaras Dienu. Nākamie galdnieki cirta bluķus dotiem, būvēja barikādes, stiprināja bumbu patvertnes. Mūrnieki laboja postījumus, santehniķi hospitāļos un dzīvojamās mājās gādāja par ūdeni un siltumu. Dzelzbetonētāji gatavoja pārsegus bumbu patvertnēm, mālderi ar ugunsdrošo krāsu apklāja koka jumtu konstrukcijas. Apmetēji apstrādāja artilērijas uguns nopostītās celtnes Aņičku pili, Mazo operas teātri, Lilharmoniju, bet tramvaja treļļi, ko izsauca arodskolnieks, ļeņingradiešu sirdīs atbalsojās kā svētku salūts.

Tā bija visur, kur strādāja arodskolnieki vai rūpnīcu un fabriku skolu audzēkņi ielenktajā Ļeņingradā, atjaunojamā Staļingradā, Donbasā, četrdesmit pirmā gada Maskavā, piefrontes pilsētās un tālā aizmugurē.

1994. gada Sanktpēterburgā iznāca „Blokādes garāmata”. Tās autori - pazīstamie rakstnieki A. Adamovičs un D. Graņins. Tā ir rūgta, sūra grāmata par Ļeņingradas blokādi. Tās lappusēs - blokādnieku atdzīvinātās atmiņas par mokām un ciešanām ielenktajā pilsētā, par badu, nāvi un dzīves alkām. Atšķirsim šo grāmatu un pārlasīsim dažas Ļeņingradas bērniem veltītās lappuses…

„:… Blokādes mocību, visu trūkumu un bēdu, šausmu, nāves traģēdiju centrā bija bērni. Par viņiem visupirms rūpējās kā pilsētas iestādes, tā arī paši iedzīvotāji, bērnu ciešanas, viņu stāvoklis bija visiem vislielākās sāpes. Pat vissmagākajos pieaugušo bada aptumsības mirkļos bērni, kā likums, palika svēti.

„Produktus no bāzes ar ragavām veda sieviete - sanitāre. Vienmēr līdzi ņēma divus zēnus ap četrpadsmit gadu vecus. Lūk, pienākusi mana kārta. Bāze atradās pie Narvas vārtiem. Turp un atpakaļ gājām kājām. Turp - gājām tukšā - atpakaļ ieķērušies ragavu striķos. Viens no mums nāca aizmugurē kā novērotājs. Kādā no kupenām ragavas sagāzās, sojas konfektes no kārbas izbira sniegā. Pēkšņi no daudziem garāmgājējiem izveidojās ciešs loks. Ekspeditore mētāja rokas, novaimanājās, un no viņas kliedziena klātesošie saprata, ka konfektes ved uz bērnu namu, un mēs, divi izsalkušie, bijām dzīva liecība. Cilvēki degošām acīm stāvēja apkārt, izplēta rokas, bet neviens nepieliecās. Mēs savācām visas konfektes kārbā, savācām maišeļus, sakārtojām ragavas un devāmies tālāk. Cilvēki ilgi pavadīja mūs ar saviem skatieniem.” (Aleksandrs Ļubimovs).

Bērni - vecīši, bez smaida, klusējoši, gurdeni, neko nesaprotoši. Vācieši, karš, kautkur, aiz pilsētas fašisti, jā, un arī pati blokāde sešus, septiņus, desmit gadus veciem bērniem bija kautkas abstrakts. Konkrētais bija tumsa, bads, sirēnas, lādiņi, - nav saprotams, kādēļ tas viss gāžas uz cilvēkiem? Kur palicis ēdiens, kur paliek tuvinieki? Karš neiemiesojas cilvēkos, ienaidniekos, policistos, svešā valodā, kā tas bija, piemēram okupētās teritorijas zemēs. Mēs runājam par mazuļiem, tie, kas vecāki, ātri kļūst pieauguši. Mazuļiem bērnība izbeidzās. Šiem mazgadīgajiem vecīšiem pēc tam nebija viegli atgriezties dzīvē, bērnībā, kļūt pašiem par sevi.

Ņina Kovaļova, ļoti impulsīva sieviete, žirgta, dziļdomīga, saprātīga, stāsta meitenei par sevi tā, ka tīši vai netīši gribas meiteni pasargāt no nežēlīgajām atmiņām.

„ - Cik jums toreiz bija gadu?

Seši. Mamma ietina mani visā, kas bija. Es atceros - es biju lupatās, lakatiņos. Mugurā bija uzģērbti vairāki mēteļi.

Laikam bija auksti un arī lai paņemtu līdzi mantas.

Nezinu, kādēļ to visu darīja. Atceros, biju tāda neveikla. Manuprāt, es tajās lupatās biju tikai desmitā daļa. Atcerējos, ka kautkur veda pajūgā. Kāds vīrietis kažokā kustību apturēja. Saka:”Uz kurieni? Vācieši!” Un mēs atgriezāmies. Māte, manuprāt, bija blakus. Viņa jautāja: „Ņina! Vai gribi ēst?” Man ļoti gribējās ēst, bet izrunāt nevaru. Satīta kliedzu: „Mamma, gribu ēst!” Bet pateikt nevaru. Bija tik bail, ka mēle nekustējās.

Blokādes pilsētas iedzīvotājs

Bet kādēļ nevarējāt pateikt?

Iespaids tāds, ka mēle nemaz nelokās, it kā vate. Nevaru pakustēties, neko nevaru. Biju kā līķis. Bet iekšējā balss kliedza: gribu ēst! Pēc tam vēl atceros epizodi, kad mūs jau aizveda uz Urāliem. Kur vispirms, to pat neatceros. Tik atceros, ka sēdēju kaktā. Un mums dalīja prjaņikus. Tos sadalīja ne šķērsām, bet gareni, lai būtu vesela, nevis pusprjaņika šķietamība. Prjaņikus deva un jautāja: „Garšīgi?” Bet es pat neatcerējos. Tik atminu, ka sēdēju un prātoju: kas tas ir - negaršīgi? Kas tas ir - gribas vai negribas ēst? Sēžu kaktā, un prātā tikai viena doma: kas tas ir „negribu ēst?..” (156. - 157. lapp.)

Bet astoņgadīgajai Žannai ( Umanskai) blokāde palikusi atmiņā kā briesmīgs aukstums. Visu auksto laiku zem segām, kažokā - viss vienalga, auksti. Vēl milzīgs, ar vates segas gabaliem apšūts grozs, kurā māte nesa pusdienas. Maizi, divi simti gramu gabaliņos, slēpa čemodānā, bet čemodānu lika dīvānā, lai maizi neapēstu uzreiz.

„Kautkā neeksistēja ne rīti, ne vakari. Nekā. Šķita, ka tumsa ir nepārtraukts laiks. Es iemācījos atšķirt pulksteņa ciparnīcu. Un līdz pat šim laikam, par lielu kaunu, atceros tikai stundu, kad mātei vajadzēja mani pabarot. Dažreiz es zināju, ka ir rīts, dažreiz nezināju, jo praktiski mēs negulējām, naktīs snaudām.

Mēdz teikt - maize guļot cilvēkā. Tā kā maizes nebija, mums nenāca miegs”. (156.lapp.)

Bērnu zīmējums

Bērnu stacionārā Irinai Kirejevai prātā palikusi meitene. Viņu atveda jau mirstošu. Meitene bija vecāka par Irinu.

„Viņa man runā: lūdzu apēd manu maizi ( cik tad tur bija? Norma - 125 grami), bet es līdz rītam nenodzīvošu. Guļ viņa man blakus. Koikas viena otrai stāvēja tuvu, lai varētu vairāk savietot.

Atceros, visu nakti nevarēju gulēt, jo domāju: ņemt vai neņemt maizi? Ja šo maizi paņemšu, tad domās, ka esmu to nozagusi. Taču ēst gribējās drausmīgi. Lūk, tagad, kad runā: izbadējies var visu izdarīt, gan nozagt, gan vēl ko citu, - es atceros savas, bērna izjūtas, kad svešu, kaut arī man atdotu, nevarēju pieņemt. Bet meitene tiešām nomira, šis maizes gabals palika zem viņas spilvena.” (159. lapp.)

gada vēlā rudenī sāka darboties dažas skolas. Tajā, kur mācījās Irina Kirejeva, salasījās tikai viena klase, kādi septiņpadsmit cilvēki.

„Mēs aizmukām no mācību stundas. Pēkšņi iegribējās pastrādāt šādu palaidnību. Durvis noslēdza, lai mēs netiktu ārā uz ielas. Mēs uzlauzām sētas durvis uz aizbēgām no stundas. Un uzdūrāmies mūsu rajona izglītības nodaļas vadītājam. Viņš teica: nekavējoties ejiet uz skolu! Tādēļ, ka notika apšaudes, un mums neļāva iet uz ielas. Atgriezāmies skolā, piegājām pie mācību daļas vadītājas, un viņa pēkšņi apraudājās.

…Tagad es saprotu, kādēļ skolotāji priecājās, jo tas bija pirmais bērnu pārkāpums, un, vispār, bērni atgriezušies dzīvē, tas bija skaidrs un ārkārtīgi patīkami” (160.lapp).

Man priekšā stāvēja zēns, varbūt gadus desmit vecs. Viņš bija ievīstīts kaut kādā lakatā, zēns stāvēja nosalis. Auksti. Vieni ļaudis aizgāja, citi tos nomainīja, bet zēns neaizgāja. Es viņam jautāju:”Ko tad tu neej pasildīties?” Viņš: „Vienalga auksti”. Es saku: „Kā tad tu, vai viens dzīvo?”- ,,Nē, ar māmiņu” - „Māmiņa nevar paiet?” - „Та nē, nevar. Viņa ir mirusi”. Es: „Kā - mirusi?” - „Māmiņa nomira, žēl viņas. Tikai tagad es sapratu. Pa dienu lieku gultā, naktī lieku pie krāsns. Viņa, vienalga, ir mirusi. Citādi no viņas nāk aukstums”(Z. Ignatoviča).

Ļeņingradas bērni tajā ziemā atradinājās blēņoties. Un pat smieties, smaidīt atradinājās, tāpat kā viņu mātes un vecāsmātes, tapat kā pirmie mirušie tēvi, vectēvi…

„Cilvēki, pat bērni neraudāja un nesmaidīja” - to atceras daudzi. Kā sacīja Olga Bergholca „saviem” ļeņingradiešiem: „… mūsu asaru upes”. Kā izrādās, tad arī smaidam vajadzīgi spēki. (152.lapp).

Ļeņingradas akadēmiskās kapellas dziedātāja - viņai toreiz bija 13 gadi - Galina Marčenko

atceras:

„ - Mums bija liels pagalms, bija jāapiet pāris nelielas mājas, un tur jau bija maiznīca. Atceros, stāvējām rindā no vakara, stāvējām diennaktīm, savilkuši mugurā visu, kas bija. Māte vispār nevarēja kustēties, jo drīzi novājēja. Visu laiku sildīja man ķieģeļus, mums „buržuikā” vienmēr bija ķieģeļi, divi vai trīs. Uzliku uz krūtīm siltu ķieģeli, lai sasildītos. Atceros - nosalusi atrāpoju mājā, man dod citu ķieģeli, un es atkal, jo man bija vairāk spēka, aizrāpoju ar ķieģeli. Māte mani apsildīja ar ķieģeļiem. Galu galā es dabūju simts divdesmit piecus gramus maizes un atgriezos mājā.

Gadījās arī, ka smējāties?

Mēs vispār nesmējāmies, neatceros tādu gadījumu. Vispār nesarunājāmies, nebija spēka. Nē, nevaru atcerēties, ka būtu smējusies. Visu laiku staigāju ar kartiņām, māte baidījās tās pazaudēt: tā taču ir nāve.

Jūs raudājāt?

Nē, raudāt es neraudāju, bija kaut kāda vienaldzība. Vairs negājām uz bumbu patvertni, vienkārši ieslēdzāmies mājā un nekur negājām.

Jūs stāstījāt, kā viena sieviete pēc visa pādzīvotā pasmaidīja un pati brīnījās par šo aizmirsto sejas muskuļu kustību. Jūs atceraties pirmo smaidu?

Par smaidu neatceros. Manuprāt pasmaidīju jau tad, kad mēs aizbraucām evakuācijā. Varbūt agrāk. Nē, kad mēs dzīvojām Žiharevā.

Aleksandra Agronska, Ļeņingradas Akadēmiskās kapellas nošu bibliotēkas vadītāja, piemīlīga sieviete, ar smaidīgām bedrītēm, tūlīt kļuva nopietna, skumīga tiklīdz ierunājamies par Smaidiem, kuru bija tik maz, kas tik reti uzplaiksnīja bērnu sejās. Viņa dzīvoja bērnu namā, blokādes bērnu namā (māte - „ mobilizēta”, tēvs - frontē).

Kā uzvedās bērni? Kāds ēda tūlīt, kāds kliedza, ja?

Ziniet, es varu tikai teikt, ka ēdām mazus gabaliņus. Nekad nekodām maizi, bet atdrupinājām, atdrupinājām maizes gabaliņus, ņēmām mutē. Un ēdnīcā (bija liela istaba, kur visi bērni ēda) mēs pēc kārtas varējām aplaizīt kastroļus pēc otrā ēdiena, nu, pēc biezputras…

Kas noteica rindu?

Audzinātāja. Mūsu tur bija daudz.

Pēc kārtas vai kā apbalvojumu?

Nē, pēc kārtas. Ziniet, es domāju, ka mēs ne pārāk palaidņojāmies. Manuprāt, nebija par ko mūs sodīt, varēja tikai uzmundrināt. Katrā gadījumā, kad gāju skolā… No pirmās klases atceros skolotāju - Jekaterinu Ignatjevnu. Tā bija divi simti otrā skola, uz Žeļabovas… Viņa, kad četrdesmit ceturtajā pirmo reizi klasē par kaut ko iesmējāmies, - laikam gan četrdesmit ceturtajā… Apstaigāja pa mājām vecākus un visiem stāstīja: „Šodien jūsu bērni smējās!” Tā bija pati svarīgākā ziņa.

… Mēs tomēr palūdzām atgriezties pie skolotājas, par kuru Aleksandra stāstīja sākumā. Nedeva miera šā vārda pieminēšana. Viņa bērnu pirmajos smieklos ieraudzīja notikumu. Novērtēja kā lielu, varbūt izšķirīgu. Tādu, ka apstaigāja visus vecākus. Viņa nesa šo vēsti kā pašu dārgāko dāvanu - viņi smējās! Viņi atkal smejas!

Kā jūs uzzinājāt, ka viņa gāja?

Vecāki pastāstīja. Man nav zināms šīs sievietes pirmskara liktenis, nezinu par viņas mājas dzīvi kara laikā. Man radās tāds iespaids, ka viņa dzīvoja tikai priekš mums. Mēs atnācām uz skolu izsalkuši, nosaluši. Viņa mūs atģērba, skatījās, kāda apakšveļa uzvilkta. Ietina avīzē (kam nekā nebija), virsū uzvilka virsdrēbes, lai bērni nesaltu.

Ja kāds stundas laikā sāka raudāt, tad viņai kabatā kaut kur apakšā (varbūt bija tāds iespaids, bet tā likās) vienmēr atradās kaut kādas garoziņas. Un deva mums tās garoziņas pasūkāt, lai tikai mēs neraudātu. Apšaudes laikā skolotāja savāca mūs koridoros un burtiski nosedza ar sevi. Bieži apmeklēja mūs mājās. Ja kāds no bērniem tikai kaut reizi neatnāca uz skolu, tad tajā pašā dienā gāja uz māju. Kā viņa jutās, to, protams, es nezinu, tāpat kā nezinu, vai viņai bija vai nebija ģimene vai dzīvoja viena, jo pie viņas es mācījos tikai pirmajā, otrajā klasē un trešās sākumā.

Par viņas tālāko likteni nekas nav zināms?

Vairāk neesmu redzējusi. Pārgāju uz citu skolu. Pēc tam, kad atgriezos savā skolā, viņas tur vairs nebija.

Viņas vārds, tēvavārds?

Jeļena Ignatjevna.

Uzvārdu neatceraties?

Nē”. [1]

Bērnu, tas ir, to kuri bijuši blokādē, atmiņas nelīdzinās pieaugušo atmiņām, kaut arī viņi tagad jau stāsta kā pieauguši cilvēki, paši jau tēvi, mātes, pat vecmāmiņas.

Bērna atmiņa ir saglabājusi ārkārtīgi daudz ko, iznesusi precīzi, spilgti. Ar šodienas apziņu kaut kādas ainas pat nav atšifrējamas. Kādas nebūt bailes arī mums nav saprotamas. (153, 155 lapp.).

Tas ir par vismazākajiem bērniem, neko vēl neapzinošiem, par tiem, kuri izdzīvojuši, un šodien paši vairs neko pastāstīt nevar.Viņi neatceras. Bija tajā vecumā, kad vēl dzīvo bez atmiņas. Ja arī šodien viņiem rodas kautkādas agrās bērnības neskaidras atmiņas, tad tomēr to nozīmi atšifrēt nespēj. (162.lapp).

Līdz kara sākumam es beidzu piecas klases. Četrdesmit pirmajā. Četrdesmit otrā gada ziemā nemācījos nemaz. Sēdēju pie krāsniņas objektā (māte bija objekta priekšniece). Kāds (nezinu kas) sameklēja mani un manu biedru Arvīdu Kalniņu. Kopīgi aizgājām uz eglīti. Mūsu mātes sēdēja mājās un uztraucās. Mēs aizgājām no rīta. Ap trijiem paēdām pusdienas, mums tās deva. Bija trauksme, nokāpām lejā. Nolēmām: acīmredzot iet uz beigām. Ilgi stāvējām uz pagraba kāpnēm. Kļuva tumšāks. Kāpām augšup, kaut gan trauksmes atsaukuma vēl nebija. Iegājām ēdnīcā. Skolotājas nāca ar skalu gaismu, viena no viņām, Šarova, - tagad dzīvo Jaroslavas apgabalā - bija mūsu pirmā skolotāja. Skolotāji staigāja starp galdiem un raudzījās, vai mums visu pasniedz. Sēdējam klusu klusu. Eglīti mēs redzējām aktu zālē pirms tam. Stāvēja liela egle, to bija sakārtojuši skolotāji.

Ēdnīcā atģērbāmies. Pasniedza zupu, maziņu kotletīti, trešajā ķīseli no esences. Paēdām pusdienas, visu apēdām ātri. Gājām uz klasēm. Katra klase iegāja savā. Tur pēc taustes sāka sadalīt - katram bija saskaitīts - astoņpadsmit rozīnītes šokolādē. Katrs pārbaudīja: astoņpadsmit rozīnītes! Noslēpām - šeit nevienu neapēdām - mājā apēdīsim. Tas bija jau sešos vakarā. Mātes dikti uztraucās. Mums varēja atņemt dāvanas, piekaut. No skolas iznācām divatā, trijatā, un, ejot taustīdamies, nonācām mājā. Mātes ļoti priecājās, ka esam atnākuši turklāt vēl ar dāvanām”.

Viņš neatceras, kāds bijis koncerts un kas tā par eglīti, bet pirmām kārtām atceras astoņpadsmit rozīnes šokolādē. Liktos, ka viss ir skaidrs. Bet lūk, kas neviļus saista uzmanību: visi bērni skaidri apzinās, ka nav pievērsuši uzmanību burvju māksliniekam, koncertam, eglītei. Atceras savu vienaldzību, savu nebērnišķību. Itkā ar atpakaļejošu datumu apzina ar tādām pūlēm sarīkoto eglīti, un tā arī viņu nepieņemto burvju mākslinieku, tas viss viņiem it kā nebūtu bijis, un tomēr - bija. (168- 169. lapp.)

Pēc apšaudes

Cilvēks varbūt nonāktu izmisumā, nolaistu rokas, kad rūpes bija tikai par sevi. Bet ir kaut kas vairāk. Lūk, Fainas Prusovas pieraksts:

„Nāku no darba, un sirds sastingst, domāju, ja nu pēkšņi?.. Atnāku, vēl velk dzīvību - dzīvi, drīzāk uzsildu ūdeni, pieceļu viņus, nomazgāju sejas. Aiziešu uz Ņevu ar kanniņu, padzersim siltu ūdentiņu ar maizes garoziņu ( Faina Prusova dienasgrāmatā pat uzzīmējusi šo „garoziņu” - kvadrātcentimetrs! - A.A., D.G.). Meloju viņiem bez gala, kā vācieti ielenca, par laimi - tic. Kautko nebūt iemetu krāsniņā - grāmatas, lupatas…Nadjenka saka: „Māmulīt, ja es miršu, tad klusu klusu, lai tevi nenobiedētu”. Ak, kā iebrēcos: „Dzīvo, mana Sniegbaltīte!” Pati auksta kā ledus gabaliņš…

Mājā ievēroju tīrību. Domāju, ka tas mūs uztur. Visu pasniedzu uz šķīvīša. Sildu ūdeni.

Jā! Cilvēki ēd kaķus, suņus, pareizāk sakot, apēduši.

Es tikai priecājos, ka Borja un Nadjenka nezaudē cilvēka tēlu”.

Vīrietis, kas iet man pa priekšu, ved pie rokas mazu meitenīti. Pēkšņi meitenīte pakrita. Apraudājās, cauri šņukstiem dzirdams:

- Tēti, gribu ēst. Dod kaut ko nebūt. Tēti!

Vīrietis apjukumā skatījās uz viņu, nesakarīgi murmināja mierinājuma vārdus. Mēģināja pacelt uz rokām. Pūles bija veltīgas. Viņš pats bija novājējis. Paraudzījos šajā sejā. Tā bija uztūkusi, caurspīdīga.

Blakus apstājās sieviete, pie krūtīm piespiedusi mazu sainīti. Tādos sainīšos cilvēki parasti tagad nes maizi.

Sieviete arī mēģināja pierunāt meiteni. Kad tas nelīdzēja, kāds no garāmgājējiem pa ceļam izmeta: „Iedod viņai maizi, un viss pāries!”

Sieviete domāja. Tas turpinājās, varbūt, minūti. Pēc tam ar apņēmīgu kustību atvēra sainīti, no nelielā maizes gabaliņa atlauza nedaudz maizes un iedeva to meitenei. Pati tūlīt pēc tam aizgāja.

Es viņu panācu pēc dažām minūtēm, kad viņa atgriezās, ieraudzīju asaras acīs. Tās nebija bēdu asaras bērna dēļ - tās bija pašas bēdu asaras par sevi. Varbūt viņai mājā arī bija izsalcis bērns… Gandrīz vai noteikti.

Boļšeohtinskas kapsētā

Ir saglabājusies četrdesmit otrā gada ēdienu karte kādā no cehu ēdnīcām, kad ar uzturu jau kļuva daudz labāk.

„Kāpostu zupa no ceļmallapām

Nātru un skābeņu biezenis

Biešu kotletes

Bitočki no balandām

Šnicele no kāpostu lapām

Raušu sacepums

Raušu torte

Zivju miltu mērce

Kazeina pankūkas

Sojas piens (uz taloniem)

Ko tikai nevārīja, ko tikai neēda! Patiesi, kā senatnē teica vācieši: „Labākais pavārs - bads!” Atceras Olga Meļņikova - Pisarenko, kas strādā muzejā „Dzīvības ceļš”:

„ - Evakuācija sākās janvāra otrajā pusē. Vispirms evakuēja smagi ievainotos. Tā bija ļoti briesmīga evakuācija. Evakuēja bērnus, slimās sievietes… To sauca par vērtīgāko kravu, jo tie bija dzīvi cilvēki, novājējuši, izsalkuši! Šie ļaudis bija tiktāl briesmīgi, tiktāl izdēdējuši, ka tos satina segās un telšu brezentā - kas bija pie rokas, lai tikai nobrauktu ledus ceļu. Pirms rītausmas, kad mašīnas brauca pāri Ladogas ezeram, šoferi ļoti steidzās, lai drīzāk nobrauktu šos trīsdesmit, trīsdesmit divus kilometrus, - pirms rītausmas atradām piecus, sešus līķus. Tie bija mazie nomocījušies bērni. Viņi jau bija miruši, tāpēc, iedomājieties, mašīnai pilnā gaitā braucot, bērns izlido no mātes rokām, krītot paslīd, atsitas pret ledu… Mēs centāmies uzzināt - kā bērns? Attinām, bet tur ne zīmītes, nekā nebija… Tie bija bērni no astoņu mēnešu līdz viena gadiņa vecumam, zēni un meitenes.

Māte nespēja noturēt?

Saprotiet, māte tur bērnu uz rokām. Pieņemsim, ka mašīnu, braucot pa ledus pauguru, sakrata, novājējušajai mātei bērns izkrīt no rokām. Viņa bija tik vāja, ka gandrīz, bet varbūt arī trešās pakāpes distrofija. Jo viņu pašu taču uz rokām ienesa mašīnā, lai aizvestu uz Lielo zemi. Citreiz brauca veselas kolonas ar bērniem segtās mašīnās, autobusos. Tie jau bija pirms bērnu dārziņa, skolas vecuma bērni. Kaut arī tās mašīnas bija nosegtas, bet apkures jau nebija. Viņi stipri nosala. Ne tā, kā mums šodien - kad apsilda autobusus un trolejbusus. Nereti sniegputeņa, vētras laikā mašīnām aizsala radiatori, ūdens sasala acumirklī. Lai radiatoru sasildītu atklātā ledus laukā, šoferim nācās iztērēt pusotras, bet varbūt arī visas pāris stundas. Labi, ja apstāšanās bija tuvu teltij, tad bērnus paņēma teltī, sniedza medicīnisko palīdzību, baroja. Tas ir - ar ko barojām? Devām pa gabaliņam - gramus piecdesmit - sausiņu. Devām saldu tēju. Ja redzējām, ka bērns jūtas slikti, tad darījām visu iespējamo, lai viņš nokļūtu līdz Lielajai zemei. Laiku pa laikam nācās izdarīt iešļircinājumus - ievadot kamparu, lai sirsniņa strādātu. Teltī pie manis februārī atradās Urālu sibirieši: veselīgi, spēcīgi vīri, tādi bija šie kaujinieki - mani sanitāri. Un, lūk, viņi runāja: „Olga Ivanovna, šie bērni taču ir miruši!” Tad saku: „Nē, viņi ir dzīvi, vēl pukst sirsniņa, viņi ir dzīvi (161.lapp.).

Daugavpils traģēdija,

Izraila bērnu piemiņai…

Tāda bija Daugavpils pirmajās dienās pēc atbrīvošanas

no vācu fašistiskajiem iebrucējiem

Daugavpils šodien

Otro lielāko Latvijas pilsētu - Daugavpili vācu aviācija bombardēja pirmajā kara dienā - 22. jūnijā. Pēc niknām kaujām jau 26. jūnijā zem pretinieku skaitliska pārsvara spiediena karaspēks bija spiests atstāt pilsētu.

Kā liecina pilsētas vecākie iedzīvotāji, karadienestnieku ģimenes iesēdināja dzelzceļa ešelonā nosūtīšanai uz aizmuguri. Netālu no Dvinskas (tagad Daugavpils) stacijas jaunuzradušies vietējie fašisti ešelonu nolaida no sliedām kopā ar bērniem, sievietēm un veciem ļaudīm…

Daugavpils (Dvinskas) cietoksni fašisti ierīkoja standarta koncentrācijas nometni Štalag - 347” [2] (Štalag - Standardlager), pēc tam blakus „Štalag - 340”, „Štalag - 318” un apvienoto „Dulag” - 100”?.

Daugavpils zeme ir piesātināta ar cilvēku asinīm…

Vēsturiska izzina

5

Lielā Tēvijas kara gados (1127 dienas un naktis) Daugavpilī un apkārtnē tika nošauti, spīdzinot nogalināti, pakārti 165 tūkstoši cilvēki, tajā skaitā 125 tūkstoši kara gūstekņu. Ap 10 tūkstoši varmācīgi aizdzīti uz Vāciju. Iznīcināti 40 vietējās rūpniecības uzņēmumi, 75 % no visa pilsētas dzīvojamā fonda. Nopostītas 1284 dzīvojamās mājas, 2678 mājas stipri nopostītas. Kopējais pilsētai nodarītais zaudējums pārsniedza 900 miljonus rubļu. 1940. gadā Daugavpilī dzīvoja 51300 cilvēki, pēc pilsētas atbrīvošanas tur bija palikuši 14832 iedzīvotāji.

Atceras daugavpilietis Pjotrs Gaidamovičs (dzim.l927.g.): „1944. gada 16. janvārī mani arestēja un aizveda uz gestapo Lāčplēša ielā. Pagrabā atrados divas diennaktis. Pa šo laiku mani divas reizes pratināja, pazaudēju daļu zobu, pratinot ar iebiedēšanu piekāva, kā likās, izjūtot baudu…”

1985.g.Zoja Vozņaka stāsta skolniekiem par fašistu zvēribām Latgales novadā

Daugavpils. 1985.g. Piemiņas siena gestapo pagrabā Lāčplēša iela 10

Piemineklis vietā, kur nošauti 2000 bērni un sievietes. (Daugavpils, Mežciema stacija)

No Augstākā Virspavēlnieka pavēles

Nopostītā Daugavpils

Pilsētas ļaudis pirmās tramvaja līnijas būvdarbos

Otrās Baltijas frontes karaspēks, attīstot uzbrukumu, šodien, 17. jūlijā, triecienā ieņēma Daugavpils un Rēzeknes pilsētas - svarīgus dzelzceļa mezglus un stipri nocietinātus vācu aizsardzības atbalsta punktus Rīgas virzienā. Šodien, 27. jūlijā pulksten 22 mūsu Dzimtenes galvaspilsēta Maskava cildenajam 2. Baltijas frontes karaspēkam, kas ieņēma Daugavpils un Rēzeknes pilsētas, - salutē ar divdesmit četrām artilērijas zalvēm no divi simti divdesmit četriem lielgabaliem.

Daugavpili iznīcināti 40 tūkstoši mierīgie iedzīvotāji, galvenokārt ebreji.

Ebrejiem bija aizliegts izmantot sabiedrisko transportu, pirtis, apmeklēt skolas, nodarboties ar ārsta praksi, iet pa trotuāru. Ebrejiem, sākot ar četru gadu vecumu, bija jānēsā sešstūraina dzeltena zvaigzne.

Tiklīdz iebrucēji ienāca pilsētā, tā tūlīt latviešu drošības policijas un gestapo Daugavpils nodaļas priekšnieks oberšturmfīrers Ginters Tabberts pavēlēja svētdien, 29. jūnijā, ierasties tirgus laukumā. Tur sadzina vīriešus no 18 līdz 60 gadu vecumam. Ieradās vairāki tūkstoši cilvēku, bet policisti staigāja pa mājām, meklējot tos, kas izvairījušies no pavēles izpildīšanas. Te, laukumā, nošāva Mejeru Meijeroviču par to, ka sarunājās ar savu sievu, elektromontieri Leizeru Šoļdbergu par to, ka „nepareizi” stāvējis ierindā. No laukuma aizdzina uz cietumu, kur viņus nežēlīgi piekāva un ņirgājās. Jūlijā Tabbergs pavēlēja „izvest operāciju” Daugavpils cietoksnī, kur ieradās pats personīgi. Uz apšaušanu.

Vairākas dienas no karjera puses, kas atradās aiz cietuma, bija dzirdamas šāvienu zalves.

Parādījās jauns rīkojums: no 1941. gada 15. līdz 24.jūlijam Daugavpils ebrejiem bija jāpārvietojas uz Grīvu, bijušā priekštilta cietokšņa drupām. Pie ieejas akmens sienā parādījās uzraksts: „Ebreju geto”.

Jā, tas bija geto,

Un gads četrdesmit pirmais. Ebrejus uz geto dzen (Auf Leben un Tod).

Kolona…un atkal kolona… Vēl nesašķirotus Mirušos un dzīvajos. Sirmgalvis un mazgadīgais Vilka savu krājumu…

Ebrejus uz geto dzen („Ebrejus un nevis mūs”…) Cits raudāja, cits mierināja - Mocīja viens jautājums:

Šos vajātos

Ar zvaigzni dzelteno…

Vēl neapjauta pasaule,

Un Tiesa nezināja vēl:

Ebrejus uz geto dzen - Uz Osvencimu, Sievu Krauju.

I. Jahimovičs Daugavpils

Geto pastiprināti apsargāja. Biezās mūra sienas tāpat izslēdza iespēju izrauties no šīs elles.

Uz geto atdzina tūkstošiem ebreju no Aglonas, Dagdas, Kārsavas, Višķiem un citām Latgales apdzīvotām vietām. Šeit bija arī bēgļi, kuri pirmajās kara dienās ieradās no Lietuvas.

Sākās akcijas. Ebrejus iznīcināja Poguļankas mežā. Nelaimīgos, nāvei nolemtos cilvēkus apmānīja ar dažādiem ieganstiem. Te uz darbu, te, lai „atslogotu” geto, jo nepietiekot vietu gruvešos, lai izmitinātu, jo daudzi ieslodzītie atradās zem klajas debess. Tikai ar pūlēm varēja tikt pāri pagalmam.

Akcijas notika 1941. gada 29. jūlijā, 2.augustā, 7. augustā, 17. augustā.

… 17. augustā geto parādījās grupa gestapoviešu, kuriem uz siksnas sprādzēm greznojās uzraksts „Gott mit uns” [Dievs ar mums.]. Visus izdzina, nostādīja un paziņoja: nestrādājošie brauks uz Krustpili novākt bietes. Bet uz Krustpili vis nesūtīja, apšāva Poguļankā.

No H. Lebedevas atmiņām:

„Vidus Poguļankas smiltīs brāļu kapā ir paglabāti deviņdesmit procenti bijušo

un 16. Daugavpils skolu audzēkņu Daugavas dzelmes dziļumos atdusas meitene Soņa Safro; Vidus Poguļankā - skolnieki Griša Nevlers un Juha Sendere, bijusī 15. skolas zīmēšanas pasniedzēja īda Gičinska, matemātiķis Hiršs Neišloss, bioloģijas skolotāja Estere Šmuškoviča, pirmskolas klašu pasniedzēja Rozā Svirinska, vēstures skolotāja Frīda Viskinda. Visus viņus un daudzus skolniekus hitleriešu nezvēri nomocīja Vidus Poguļankā. Cietuma teritorijā fašisti nogalināja 15. skolas direktoru Samuilu Dobrinu, ebreju ģimnāzijas direktoru Kopilovu un 16. skolas direktoru Neišlusu. Štuthofas nometnē gāja bojā matemātiķe Ļubova Dobrina.”

Pēc pirmajām akcijām geto bāreņu skaits pieauga. Daudzi bērni pazaudēja ne tikai tēvu un māti, bet arī tuviniekus, kuri varētu palīdzēt.

Vienā no priekštilta nocietinājuma kazarmām atklāja bērnu namu. Bērni, kuri bija autiņos, atradās atsevišķā istabā. Vadītāja bija Geņa Vovsi - Štorha. Kopā ar dažām auklēm viņa cauru dienu un nakti bija kopā ar mazuļiem.

Kārtējās akcijas laikā iznīcināja visus bērnus un vadītāju.

…Ebreju bērnus iznīcināja Jelgavā, Rēzeknē, Liepājā, Rumbulā.

Norāva tiem drēbes bedres malā.

Pēc līķu kurpēm būs ar’ pieprasījums.

Bez cerībām un bailēm ļaudis bija bedres malā iztaisnojušies…

Bet lietus duša caurcaurēm dūra miesas, ka lodei nesasniegt tik dziļi.

Bērnu priekšā māte sirmoja - aiz cirtas cirta, aiz cirtas cirta, aiz cirtas cirta.

Nav bēdu tumsas bērnu acīs, tikvien kā mēmais jautājuma izbrīns: vai nāve, vai patiešām nāve tā?

Kāda īstenībā ir šī nāve?

No L. Kovala rekviēma „Rumbula”

Pēc trešā reiha noteikumiem ebreju sievietēm bija stingri aizliegts ieņemt bērnus.

Tādas pakļautas ,,likvidācijai”.Tādēļ geto ieslodzītajām bija aizliegts dzemdēt bērnus. Bet dzīve ir dzīve. Vienā no nopostīto kazarmju istabām, otrajā stāvā atradās sievietes ar jaunpiedzimušiem. Kādā no pārbaudēm soda grupa atklāja, ka tur atrodas dzemdētāja ar bērnu. Fašisti no mātes rokām izrāva mazuli un izsvieda no otrā stāva pa logu…

Ļiļa Beba

Dvīnītes Šeinkeres nošāva kopā ar māti Minnu Šeinkeri un vecāko māsu Musju.

Tagad grūti pateikt, cik ebreju bērnu gāja bojā Daugavpilī. Katrā ziņā vairāki tūkstoši. Noteikti.

Saglabājies dokuments ar grifu „Slepeni”. Tas ir Operatīvās grupas Nr.3 ziņu kopsavilkums par eksekūciju, kas notika līdz 1941. gada 1. decembrim. Ar grāmatvedības precizitāti pārskatā fiksēta asiņainā bilance, ko pastrādājuši okupanti. Dokumentu parakstījis SD un 3. policijas vienības vadītājs un impēriskās drošības SS standartenfīrers Jēgers. No 1941. gada 13. jūlija līdz 21. augustam šīs operatīvās grupas slepkavas Daugavpilī iznīcināja 9012 ebrejus.

Atbilstoši policijas drošības un SD operatīvās grupas A „pārskatam”, naktī uz 1941. gada 9. novembri Mežciema rajonā tika iznīcināti 11034 cilvēki. Sevišķi daudz bērnu gāja bojā, likvidējot geto 1942. gada 1. maijā. Pēc žurnālista S. Špungina, kas dzīvo Rīgā, „grūti aprakstīt traģēdiju… Geto izskatījās drausmīgi. Uz grīdas mētājās sakropļoti bērnu līķi, visur sastingušas cilvēku asinis”.

Latvijā okupācijas gados tika iznīcināti 90 % ebreju iedzīvotāju… Rīgā - 80 tūkstoši, Daugavpilī - 30 tūkstoši, un ne mazāk kā 200 tūkstoši no citām Eiropas valstīm.

Pasaules vēsture nepazīst tādu nevainīgo asiņu straumi.

Neder ikdienišķas drānas liktenim,

Redzams, vajag uzvalku no asinīm…

Kaimiņi par Rahilu sauca manu vecmāmiņu,

Pie Umaņas kur bedrē,

Divi brāļi, četras māsas un turklāt Mazbērni deviņi (lai rēķins būtu pilns)

Ar viņu kopā dzīvi aprakti.

Tiem tika darbs,

Kas blakus bija,

Ēda viņas pīrāgus,

Kam Abrams kurpes lāpīja.

To stāstīja man kaimiņš,

Kā dzina ebrejus esesieši.

Un Ternovka vienaldzīgā raudzījās, Bet zeme nopūtās un sārtoja Virs viņiem visu nedēļu…

Tādas dienas nebija,

Lai līdz ar maniem dārgajiem Netiesātu mani.

S. Švarcbands

SĒRU LAPPUSE

Holokausta4 ugunīs bojā gājuši ebreji:

Polijā - 3 000 000

PSRS - 1 100100

(pēc dažiem datiem 2,3 miljoni)

TOC "1-5" Ungārijā - 402 000

Čehoslovākijā - 277 000

Rumānijā - 264 900

Vācijā - 125 000

Nīderlandē - 106 000

Francijā - 83 000

Austrijā - 65 000

Grieķijā - 65 000

Dienvidslāvijā - 60 000

Beļģijā - 24 000

Itālijā - 7500

Norvēģijā - 760

Luksemburgā - 700

Un citās valstīs - 55 000

4 Holokausts - visa sadedzināšana (grieķiski), šoah - holokausta ebrejiskas nosaukums.

Pavisam iznīcināti ap 6 000 000 ebreji. Bojā gāja 1 000 000 miljons bērnu.

1990. gada 19. septembri Latvijas Republikas Augstākā Padome pasludināja 4. jūliju par Ebreju tautas genocīda upuru piemiņas dienu.

Kijevā Sievu kraujā ir iznicināti 100 tūkstoši ebreju. „Sievu krauja” bija arī Poguļankas

mežā…

Haja Ļebedeva (1915. - 1992.) - bijusi Daugavpils 15. un 16. vidusskolas skolotāja, izgājusi visas elles mocības fašistiskajā nebrīvē - Daugavpils geto, Štalag - 318, Ķeizarmežu, Erredu, Štuthofu, Šifeļbeinu - ar neizsakāmām sāpēm 1990. gada 11. aprīlī bijušo ieslodzīto tikšanās reizē atcerējās:

“Vēl neiznīcinātie, par bāriem kļuvušie, izmocītie ebreju bērni! Viņi gulēja Daugavpils geto barakā Nr. 3. Paklīda runas: „Barakā Nr. 3 - holēra!” Divkājainie zvēri - geto komandants Zaube, policisti

1990. gada 1. maijs. Ziedi „bērnu kapavietai”

H. Ļebedeva (pirmā no labās), L. Timoščenko, A. Krasovska, S. Kovaļova - Krivonosova

Kornilovs, Mihailovs un citi šeit gandrīz neielūkojās. Bet barakā Nr.3 plosījās vēdera tīfs. Lieliskie ārsti - terapeiti Rozenblūms, Goldmans, ginekologi Judins, Hnohs, dermatologs Vovsi - jaunākais, bijušais Maimina teātra kontrolieris, medicīniskā māsa Lapidus pašaizliedzīgi ārstēja un aprūpēja slimos bērnus.

Viņi laikus vienojās, kurš kādu bērnu ņems pie sevis. Bet Daugavpils geto likvidācijas dienā 1942. gada 1. maijā varmākas uzbruka bērniem. Dzērumā ņirgādamies, nezvēriem līdzīgie fašistiskie nelieši šķaidīja 3. barakas bērnu galviņas pret sienu, koku stumbriem Daugavas kreisajā krastā. Un cik dzīvu bērnu viņi neiesvieda Daugavā! Upe apņēma bērnus ar saviem viļņiem, bet par to arī tagad ne visi zina.

Daugavas dibenā dus meitenīte Soņa Sofro…

Cik gan bērni šeit atrada savu kapu!

Tur nav piemineklis celts, nav kur vārdu uzrakstīt. Cik zīdaiņu, ko mātes spieda pie sirds, cik bijušo ebreju skolu skolnieku savu pēdējo ceļu nepārgāja pār Daugavpils cietokšņa tiltu!

Viņus aizvadīja pie hitleriešu rokaspuišu jau izraktiem grāvjiem, piespiežot mātēm izģērbties pašām un izģērbt savus bērnus kailus. Mātēm vajadzēja pacelt bērnus plecu augstumā, lai slepkavas varētu labāk šaut. Nekārtīgā dzēruma šaušanā bērni krita, - dažkārt kādi no viņiem vēl bija dzīvi. Galvenais varmāka Savickis, kas vadīja akcijas linu rūpnīcas teritorijā, procesā 1967. gadā pastāstīja, ka 12 gadus vecam zēnam izdevās izlēkt no grāvja un kā viņš to nobeidza ar šautenes laidi, kā viņš ielēca grāvī un apšāva bērnus, un, kā pats izteicās, uzdūra bērnus uz durkļa.

gada 23. oktobra nakts. Liels bars ieslodzīto no dažādiem geto stāv pie Rīgas geto vārtiem, pūlī trīs brīnumaini izglābušies no Daugavpils geto. Bijušais 15. ebreju skolas 8 gadus vecais audzēknis Natans Ribaks, brālis un māsa Ovstrinski - bijušais Daugavpils 16. ebreju skolas skolnieks Aba un viņa melnacainā divgadīgā māsiņa Belločka. Māte tur Abu un Belločku uz rokām. Te pēkšņi mātēm sāk atņemt bērnus. Kad grāba Belločku, māte gribēja iet kopā ar viņu, bet pie grāvja stāvošie ieslodzītie pievilka sev klāt. Aba Ovstrinskis un Natans Ribaks bija jau paaugušies zēni, un viņus „palaida”. Vēlāk Natanu Ribaku zvērīgi nošāva, Aba palika dzīvs brīnumā kārtā, kļuva par inženieri, piedalījās bijušo Daugavpils geto un kocentrācijas nometnes ieslodzīto tikšanās reizē novadpētniecības un mākslas muzejā, kas bija veltīta 40. gadadienai kopš Daugavpils atbrīvošanas no okupantiem. Tagad viņš vairs nav starp dzīvajiem. Nomira pirms dažiem gadiem.

Ebreju bērni! Jūsu neāriskā asins nebija vajadzīga pat tādiem esesiešu izdzimteņiem kā Meņģele. Saimnieki jūs neņēma darbā. Jūs iznīcināja koncentrācijas nometnēs, karjeros, smacētavās, gāzu kamerās, „cienāja” ar konfektēm, no kurām uzreiz nomirāt.

1989. gada jūnijā Poguļankas meža izrakumos redzētie bērnu skeleti, galvaskausi, rokas, kopā savijušās kājiņas, un es, tur atrodoties, visas 19 dienas, redzēju savus bijušos pirmskara skolniekus Grišiņu Nevleru, Juhu Senderu, Sjomu Jefunu un citus. Es atkal sarunājos ar viņiem…”

B.Kņažņicka dzejolī „Ebreju nošaušana” ir Hasai Ļebedevai veltītas rindas:

…Par visiem kritušiem sargot piemiņu Kā pati moku pagājušo atcere,

Kā dzīva sāpe Haja Ļebedeva,

Stāv ar abu roku stumbeņiem…

Еврейский

V. '

расстрел

Бульдозер, словно скальпель, землю вскрыл, Достиг ее глубин, вспорол покровы тепл, И спет дневной внезапно осветил Останки жертв еврейского расстрела. Кости и косточки. Круглы, продолговаты. Одни малы, другие велики…

Вот! Рядом! Здесь! Палили автоматы. И пальцы нажимали на курки. /

Глаз человека видел челоиекл По линии прицела, напрямик,

И по команде "фоисри, измажу стека Валились дети, женщины, старик.

Расстрел вершившие иж имена не знали, Что мольбы им и плач детей навзрыд! Еврейство иж вина, и коль сюда попали. Все лягут в ров,•• никто нс убежит. Никто нс убежал. Иж всех земля укрыла, Хранила до сегодняшней поры,

И нам, живущим ныне, предъявила Останки женщин, стариков и детворы. Сюда несут свои глаза и руки,

Кто уцелел и оыжил в те года,

Кто перенес концлагерь, гетто, муки, Кто лишь случайно уцелел тогда.

О все» погибших память сберегая, Сама, как память тех прошедших мук, Как боль живая. Лебедева Хая,

Стоит с обрубками своих обеих рук. Сюда приходят сыновья и внуки.

Нс просто чтобы кости откопать.

А чтобы их заботливые руки Смогли любовно тлен родной собрать. И бережно из рва рукой родною. Останки переносятся в гробы,

И полнятся они. становятся горою, Символом Скорбной судьбы

Par to, kā notika asiņainā akcija, stāstīja P.Vilcāns.

„Man nācās strādāt par kapraci Vidus Poguļankā. Mēs sagatavojām 100 metru garu, 3 metru platu un 2,5 metrus dziļu kapu 800 - 1000 cilvēkiem. Rītausmā vācieši pie šā kapa atdzina nolemtos, tajā skaitā sievietes ar dažāda vecuma bērniem. Sākās nolemto pilsoņu izģērbšana un aplaupīšana. Atskanēja kliedzieni, vaimanas, bērnu raudas. Mātes pie rokas veda savus bērnus uz kapu. Nošāva pa grupām 10 - 12 cilvēkus, pakausī. Es redzēju asiņainu ļaužu masu ar sadragātām galvām. Pēc tam policisti ņēmās dalīt nošauto drēbes, apavus un citas nošauto mantas”.

Priekštilta nocietinājuma geto tika likvidēts, atlikušos ieslodzītos pārveda uz cietoksni.

… 1943. gada 28. oktobrī pulksten 4 no rīta sākās pēdējā cietoksnī turēto cilvēku iznīcināšanas akcija. Pēdējos geto ieslodzītos nosūtīja uz Rīgu, kocentrācijas nometni, kas atradās Mežparkā, bet no turienes aizveda uz Vāciju.

Tā no 30 tūkstošiem Daugavpils geto ieslodzītajiem izdzīvoja tikai daži simti.

Baltkrievija. Pilsētciemats Ļeņino. 1942. gada 14. augusts 2000 ebreju līķi

1941. gada 31. novembrī Rumbulā notika tā saucamā pirmā Rīgas geto likvidēšanas „akcija”, otrā bija 8. decembrī. Pēc šīm „akcijām” Rumbulas bedrēs uz laiku laikiem palika guļot ap 30 tūkstoši cilvēki - 5652 bērni, 8300 sirmgalvji, 9507 sievietes.

H. Ļedeva noliek ziedus.

Pa labi Anatolijs Fišels - viņš organizēja 30 tūkstoš Poguļankas mežā bojāgājušajiem Izraiļa bērniem pieminekļa uzstādišanu

gada beigās uz Rīgu un Salaspili sāka vest ebrejus no Vācijas, Austrijas, Čehoslovākijas, Polijas un citām valstīm. Ešeloni ieradās Šķirotavas stacijā, no turienes ebrejus veda uz Rumbulas mežu nošaušanai. Daļu no viņiem uz laiku izmantoja darbam Rīgas geto un Salaspils nāves nometnē. Vācu fašisti un viņu rokaspuiši Rumbulā un Salaspilī iznīcināja desmitiem tūkstošus ebreju ģimeņu.

Galīga „ebreju jautājuma” , tas ir, pilnīga ebreju iznīcināšana, tika uzticēta speciālai daļai IV - В pie impērijas drošības pārvaldes, ko vadīja hitleriskais bende oberšturmbanfīrers Eihmans. Viņš vairākkārti atbrauca arī uz Latviju.

Lūk, ko atceras inženieris Kārlis Simsons no Šverinas, kas bija ieslodzīts Salaspils nāves nometnē:

Cilvēku iznīcināšanu personīgi vadīja Eihmans, kad bija atbraucis uz Rīgu. Četru mēnešu laikā (šajā laikā es atrados nometnē) te iznīcināja ap 2000 ebreju. Ar ieganstu, ka pārvedīs darbā ārpus nometnes, simts - divi simti slimo, darba nespējīgo cilvēku ik dienas lādēja speciālās automašīnās, un pa ceļam nonāvēja, (kā toreiz parasti teica - „nogāzēja”). Laiku pa laikam Eihmans apmeklēja Rīgas geto, lai kontrolētu un paātrinātu „ebreju jautājuma galīgu atrisināšanu”…

Rīgas geto ielas

Pirms nošaušanas. Izģērbta sēž Mija Epšteine, 20 gadu.

Izģērbjas viņas brālis Maksis

.

Trofeju karte ar iezīmētiem zārkiem un visbaismīgākiem vārdiem JUDENFREI („No ebrejiem brīvs”).

Tajā atzīmētais iznīcināto ebreju daudzums liecina par fašistu terora šaušalīgajiem apmēriem, kas trakoja „Ostlandes” teritorijā. Ar cinismu, kas raksturīgs bendēm, un tīri vācisku akurātību šeit ierakstīti skaitļi - 35238; 136421;3600… Ne uzvārda, ne vārda, ne adreses - tikai drūmie zārki…

Vēsturiska izzina

5

Rīgā pirms vācu okupācijas dzīvoja ap 80 tūkstoši ebreju.Pēc atbrīvošanas dzīvi bija palikuši tikai 140 ebreji (Nirnbergas process par galvenajiem vācu kara noziedzniekiem. I sēj.Valsts juridiskā izdevniecība, 1857,505. lapp.).

Daugavpilī 1942. gada 6. jūnijā reģistrēti (pēc iesniegumiem pārtikas produktu kartiņu saņemšanai) 487 ebreji - no tiem 245 vīrieši, 242 sievietes, 22 bērni.

No 1941. gadā dzimušajiem dzīvs palicis tikai 1 bērns - Haims Švalbs.

Avīzes raksta teksts:

Rīgas bendes nāve

Līdz šim laikam klīda tikai baumas par to, ka, pirmskara Latvijā, pateicoties eksotiskiem lidojumiem, populārs kļuvušais inženieris - lidotājs ar paša konstruētu lidmašīnu, beidzis savu dzives ceļu. Patiesību zināja tikai tie, kas Cukuram piesprieda nāvessodu un to izpildīja. Viņi klusēja 32 gadus.

Jeruzalemē viena no izdevniecībām nupat laidusi klajā grāmatu, kurā ir nepārprotama norāde uz Latviju: „Rīgas bendes nāve” . 176 lappusēs stāstīts, kā Izraēlas slepenais dienests „Mossad” izsekoja un 1965. gadā izpildīja nāvessodu Dienvidamerikā slēptuvi atradušajam latvietim Herbertam Cukuram.

Kā 60-tajos gados liecināja vācu „Quick”, Cukura līķi atrada pēc divu lappušu norādes vēstules mašīnrakstā angliski no Diseldorfas kādai vācu ziņu aģentūrai Bonnā: „Tiesa un nāvessods kara noziedzniekam Herbertam Cukuram.” Vēstules nosūtītājs paskaidroja, ka Latvijā nacistiskās okupācijas laikā Cukurs „personīgi vadīja vairāk nekā 300000 ebreju iznicināšanu un aktīvi piedalījās šajās slepkavībās. 1965. gada 23. februāri apsūdzētajam tika izpildīts spriedums - to izpildīja tie, kas nekad nespēj aizmirst”. Bija norādīta adrese, kur var meklēt Cukura līķi. Montevideo policija villas guļamistabā atrada lielu koka kasti ar rokturiem, kādus izmanto bagāžas pārvadāšanai ceļojumos: tur atradās līķis. Cukura pakausis bija sadragāts ar āmura sitienu, ķermenī redzamas ložu pēdas”.

Žurnāls „Der Spiegel” citē Telavivā dzīvojošā veca vīra, kas publicējis grāmatu ar pseidonimu Antons Kince, vārdus: „Es atmaksāju par to, ko Cukuram līdzīgie nacistiskie nezvēri izdarījuši ar maniem piederīgajiem”.

Izdevies noskaidrot kā par brīnumu izdzīvojušo bērnu vārdus un uzvārdus, izsekot viņu likteņus.

Es, Semjons Špungins, esmu dzimis 1929. gadā Daugavpilī. Mans tēvs pilsētā skaitījās labākais fotogrāfs, viņam bija salons ar lielu dienas paviljonu. Ģimenē bijām četri: vecāki un divi bērni. Kad sākās karš, man bija 12 gadi, māsiņai Rozočkai - 7. Vācijas armija ātri tuvojās Daugavpilij.

gada 26. jūnijā mēs atradāmies pārpildīta ešelona, kam vajadzēja virzīties uz austrumiem, preču vagonos. Tuvumā jau dārdēja kanonāde, bet vilciens nekustējās no vietas, kamēr nesākās bombardēšana. Radās panika, un cilvēki zem apšaudes lēca ārā no vagoniem.

Karstumā nomocījušies, izmetām līdzpaņemtās mantas un kājām nostaigājām ap 50 kilometru līdz Krāslavai Pēc dažām dienām mūs tur panāca vācieši. Visiem pavēlēja atgriezties savās dzīvesvietās. Nācās mērot to pašu ceļu atpakaļ. Kad atgriezāmies Daugavpilī, jau bija notikušas ebreju pirmās apšaušanas - pie cietuma un aiz pilsētas. Pie mājām bija paziņojumi, kuros bija norīkots ebrejiem uz drēbēm nēsāt dzeltenas sešstūrainas zvaigznes. Policisti ar apsaitēm uz rokas ielauzās dzīvokļos, aizveda cilvēkus, paņēma mantas. Laupīja arī daudzi vietējie iedzīvotāji.

gada jūlija sākumā visus ebrejus no pilsētas un apkārtnes, kā arī bēgļus no Lietuvas sadzina geto. Tie bija priekštilta mūra nocietinājumi ar apdegušiem jumtiem un izsistiem logiem. Gar celtnēm Daugavas kreisā krasta puslokā, stiepās šaurs pagalms starp augstiem zemes vaļņiem. Tur atradās līdz 30 tūkstoš cilvēku. Biezlba bija ārkārtīga. Kam neatradās vieta palātās, tie sēdēja un gulēja zem klajas debess. Nebija kur nomazgāties. Visi apkrita ar utīm. Vīrieši un sievietes lietoja vienu ateju ( dēļi ar caurumiem virs bedres).

Drīz vien geto iedzīvotāju skaits sāka samazināties. Pēc izskata it kā „pārvietošanai uz citu nometni” vispirms aizveda vecos ļaudis, to skaitā arī manu vecmāmiņu Hanu. Pēc tam aizvien biežāk dzina kolonas pie grāvjiem mežmalā blakus Poguļankas (Mežciems) vasarnīcu ciemam. Tie, kurus sūtīja darbā, katru rītu atvadījās no bērniem un tuviniekiem. Geto pagalmā notika bezgalīgas „šķirošanas”. Cilvēkus sadalīja pa grupām, un parasti tikai intuīcija pateica, kurus vedīs uz nošaušanu.

Vienreiz tādā selekcijā policistam likās, ka no kādas grupas pazudusi viņa noskatītā meitene. Viņas vietā nešķirojot stiepa vairākus cilvēkus. Pirmo sagrāba manu māti, mani un māsiņu Rozočku. Mēs stipri turējāmies roku rokā. Kaut kādā brīdī policisti uz mirkli bija novērsuši uzmanību, un es, sasprindzinot visus spēkus, vilku savējos atpakaļ. Mums izdevās iejukt pūlī.

Vislielākā akcija notika 1941. gada 7. un 8. novembrī. Geto ieradās zonderkomanda, ar šķirošanu nodarbojās drošības policijas - sihereitspolizei - amatpersonas. Tēvu kopā ar citiem vīriešiem aizdzina darbā, un mūsu ģimene palika trijatā. Geto iemītniekus nostādīja uz vaļņa rindā pa četri. Soda ekspedīcijas šāvēji armijas drēbēs pacēla šautenes. Es iedomājos, ka sāksies nošaušana, un, galīgi bez prāta, gribēju visu acu priekšā novelties no vaļņa, bēgt, kur gadās…

Tai brīdī atskanēja komanda: „Medicīniskajam personālam ar ģimenēm iznākt uz priekšu!” Es sakustējos kopā ar ārstiem. Kamēr pārbaudīja dokumentus, es gāju pie visiem un lūdzos, lai uzdod mani par radinieku. Bet katrs, baidoties par sevi un savu ģimeni, novērsās. Vairs nepalika nekādu cerību, kad pēkšņi ieraudzīju pazīstamu sievieti - dantisti, pēc uzvārda Magida. Viņa mani pasauca un nostādīja blakus savai meitiņai…

Manu acu priekšā aizveda kolonu, kurā atradās mana māte un Rozočka. Tajā laikā geto telpās notika vispārēja kratīšana. Šāva uz nārām, pa mantu maisiem. Ko atrada, to turpat nogalināja. No tiem, kas slēpās, izglābās tikai daži cilvēki. Viņi nokāpa atejas bedrē un daudzas stundas sēdēja netīrumos.

Es atceros vīriešu izmisumu, atgriežoties no darba. Starp viņiem bija arī mans tēvs. Cilvēki plēsa matus. Vēl no rīta viņiem bija bērni un sievas…Visur raudas, kliedzieni.

Geto galīgi likvidēja 1943. gada 1. un 2. maijā. Šajās dienās iznīcināja visus, kas tur atradās. Uz vietas nošāva 30 ieslodzītos, kuri atteicās doties uz kravas mašīnām. Bērnus ar galvu sita pret mūra sienām, saplēsa gabalos. Visur mētājās sakropļoti līķi.

Pēc tam dzīvi bija palikuši mazāk par 400 cilvēkiem, kuri apkalpoja dažādas armijas apakšvienības. Drīz visus savāca Mazajā geto, kas atradās vienā no mājām pilsētas cietokšņa teritorijā. Šeit gandrīz pusotra gada mēs diendienā gaidījām savu likteni. No 1943. gada rudeņa naktīs brīvprātīgie dežūrēja pagalmā, lai citiem paziņotu par šāvēju parādīšanos. Pēc mums atbrauca 28. oktobra rītausmā. Doktors Goldmans pārgrieza sev vēnas un noasiņoja. Bence Šafirs, kam bija revolvers, vispirms nošāva savu sievu, pēc tam - pēc viņas lūguma - vienu meiteni. Pats sevi nevarēja, roka necēlās.

Burzmā man paveicās izkļūt uz ielas caur kaimiņu mājas logu. Pa šo pašu ceļu, kā noskaidrojās, bija bēdzis arī mans tēvs. Viņu atrada kopā ar citiem bēgļiem, kas bija noslēpušies un aizveda uz Rīgu, kur tēvs gāja bojā. Bet es, mēģinādams izkļūt no cietokšņa, negaidīti sastapu Nosju, par mani vecāku zēnu. Mēs abi veiksmīgi ielēcām citadeles grāvī ar atkara sienām. Pēc tam, izbadējušies, noskranduši, klaiņojām pa ceļiem, nezinādami, kur tverties. Otrā dienā Kalkūnes ciematā mūsu priekšā strauji apstājās kravas mašīna ar kareivjiem. Vācu šoferis atpazina Nosju. Tas metās bēgt, bet viņu noķēra. Kamēr pēc viņa dzinās, es paspēju noslēpties krūmos, no turienes - iebēgu kādā pagalmā un ieslēdzos koka tualetē. Mani tā arī neatrada.

Mans ceļojums beidzās vēl pēc vienas dienas pie Polijas bijušās robežas. Tur mani aizturēja vācieši un atveda uz Zemgales staciju armijas štābā. Nopratināšanā es liecināju, ka esmu no Brjanskas pilsētas un atpalicis no bēgļu vilciena. Uzdevos pirmajā vārdā, kas ienāca prātā - Ivans Ostrovskis. Tautību arī izdomāju: tēvs tatārs, māte krieviete. Pie šīs leģendas pieturējos arī vēlāk, kad mani ar konvoju atveda uz Daugavpili un nodeva ziherhaitenpolicijai. Tur sita, atkal jaunas pratināšanas, bet es atkārtoju vienu un to pašu. Un notika brīnums, kāds toreiz nevarēja pat sapņos parādīties. Mani aizveda uz pilsētas biržu (arbeitsamt), un tur uzrakstīja norīkojumu lauku palīgdarbos.

Tā es nokļuvu Kalupes pagastā, kur 9 mēnešus nesu ūdeni, baroju govis, tīrīju steliņģus, zāģēju malku. Biju pie trijiem saimniekiem - Mazkalna pašā Kalupē, Jāņa Lazdāna Zeltovkas sādžā, pēc tam pie Andreja Mukāna Keišās. Es gandrīz samaksāju ar dzīvību, kad pagasta policijā saņēmu personas apliecību. Uz jautājumu, kādā apgabalā ir Brjanska, atbildēju bez aizķeršanās - Kaļiņinas. Šis dokuments ar pirkstu nospiedumiem man glabājas arī šodien. Tajā tā arī ir: Kaļiņinas Brjanska. Man par laimi policisti ģeogrāfijā nebija sevišķi stipri…

Pirmos krievu karavīrus, kavalēristu izlūkus, es ieraudzīju 1944. gada 27. jūlijā.

Pēc atbrīvošanas dzīvoju un mācījos Daugavpilī, kur no aizmugures atgriezās mans tēvabrālis - kara invalīds. Vēlākajos gados ieguvu augstāko izglītību, beidzu Maskavas universitātes žurnālistikas fakultāti. Pēc tam gandrīz 35 gadus strādāju Latvijas informācijas aģentūrā. Tagad - pensijā. Dzīvoju Rīgā.

Leja KOLTUNA (Meitas uzvārds Lesina) 1926.g.

Daugavpils

Esmu dzimusi 1926. gada 6. janvārī Daugavpilī, kalpotāju ģimenē. Mans tēvs strādāja par grāmatvedi privātā veikalā, māte bija mājsaimniece. 1929. gadā māte otro dzemdību laikā nomira. Ģimenē palika divi bērni, un tēvs apprecējās ar māmiņas māsu, manu krustmāti. Ģimene bija liela: vectēvi, vecās mātes no mātes puses un tēva, kā arī bērni, brālēni, māsīcas. Pavisam kopā 40 cilvēki.Vectēvam piederēja sava māja ar nelielu zemes gabalu un krāsošanas darbnīca, kurā strādāja bērni, tas ir - pastāvēja ģimenes ražotne. Nodibinoties padomju varai, ģimene necieta, jo bijām mazturīgi.

Kad sākās karš, mūsu ģimene nevarēja evakuēties, jo uz robežas mūs nelaida, un mēs bijām spiesti atgriezties atpakaļ ar visu lielo ģimeni. Tā, izrādījās, bijām nokļuvuši okupācijā. Pirmajās kara dienās visus mūsu ģimenes vīriešus ielika pilsētas cietumā, kur pēc dažām dienām nošāva. Sievietes ar bērniem sadzina pie sinagogas (to skaitā bija arī manas vecāsmātes, māsīcas un brālēnus), no kurienes pēc tam veselas partijas veda uz mežu pie vecās priekšpilsētas un tur nošāva. Visi radinieki gāja bojā.

Mani un krustmāti, tagad jau pamāti un 12 gadus veco brālīti vācieši paņēma darbā priekštilta nocietinājumos jaunorganizētajā geto.

Jau pirmajās dienās pēc ierašanās geto sākās cilvēku iznīcināšanas akcijas, jo geto bija pārpildīts. Mēs ar krustmāti un brālīti nokļuvām geto tālajā stūrī. Tie, kuri bija tuvāk vārtiem, uzreiz iekļuva akcijā. Reiz, kad bija pienākusi mūsu kārta, pa geto vārtiem ienāca kvalificētu strādnieku partija (drēbnieki, kurpnieki utt.), mums izdevās pārskriet uz viņu pusi un piebiedroties. 1941. gada 7. novembrī notika vislielākā cilvēku iznīcināšanas akcija, bet pateicoties divām māsām:

Rahilai Gortvojai un Bese Aizs, kuras strādāja par SS drēbniecēm, es paliku dzīva: viņas strādāja uz maiņām un ierakstīja mani savas ģimenes sastāvā. Krustmāte, kuru nosūtīja darbā uz pilsētu, palika vienā no māju pagrabiem, kur atradās līdz akcijas beigām. Brālīti paslēpa virtuves strādnieki.

Kad 1942. gadā geto bija karantīna, mūs sāka sūtīt darbā uz vagonu izkraušanu. 1942. gada 1. maijā mēs atkal gājām izkraut, bet atpakaļ uz geto vairs netikām. Visi, kas tur palika, tika iznīcināti, to skaitā arī mans brālītis. Mēs palikām strādāt cietoksnī līdz 1943. gada 28. oktobrim. 28. oktobra rītausmā mūs aplenca un savāca nosūtīšanai uz koncentrācijas nometni. Sākās briesmīga panika: cilvēki izdarīja pašnāvību, noindējās, pakārās, nošāvās…

Es ar savu skolas draudzeni Haeiju Džiteinu bēgām un noslēpāmies cietokšņa vaļņos, bet mūs atrada vāciešu suņi, un mūs kopā ar pārējiem nosūtīja uz Kaizervaldi (Rīgā). Tur bija drausmīgi apstākļi: netīrumi, smirdoņa, aukstums, uz vienas nāras gulēja 6 cilvēki. No Kaizervaldes cilvēkus sūtīja uz Igauniju slānekļa ieguves darbos, mani ar krustmāti un draudzeni arī nosūtīja uz turieni. Mēs strādājām pie somu līča kailas un basām kājām, stiprā salā rakām pelēkos mālus. Nometni pie Kohtla-Jerves sauca „Erreda”. 1944. gadā, tuvojoties Padomju Armijai, no visām Igaunijas nometnēm savāca ieslodzītos un nosūtīja uz Tallinu. Tur visus sadzina uz kuģa un aizveda uz Vāciju, Štuthofas koncentrācijas nometni pie Dancigas. Kuģis bija pārpildīts, antisanitārie apstākļi drausmīgi. Nebija pat tualetes. Četras dienas atradāmies cēlā bez ūdens un ēdiena. Reiz naktī pamodināja trauksme:”Uz kuģa - ugunsgrēks!” Cilvēki apmulsumā nezināja, kas labāk: nogrimt kopā ar kuģi vai mesties jūrā.

Piektajā dienā mēs nonācām Štuthofas koncentrācijas nometnē. Rītā un vakarā „appelī’Vajadzēja stāvēt miera pamatstājā, kamēr skaitīja galvas. Baroja vienreiz ar ūdeni un nātrēm.Lēja dzelzs šķīvjos, pa vienam uz diviem, karotes nedeva, starp izsalkušajiem cilvēkiem izraisot naidu vienam pret otru.

No šīs nometnes es kopā ar citām 500 sievietēm nokļuvu Hamburgā ķēžu rūpnīcā Noiehammas nometnē, bet no turienes nokļuvām ar savām baismām pazīstamajā Bergen-Belzenas nometnē. Tajā plosījās vēdera un izsituma tīfs. Pusdzīvie cilvēki vārtījās pa grīdu, tas ir, pa zemi. Krematorija pārslodzes dēļ izgāja no darba. Līķus pavēlēja kraut grēdās, aplēja ar degvielu un aizdedzināja, gaisā turējās drausmīga smirdoņa. Vācieši tā, zinot par angļu tuvošanos, slēpa savu noziegumu pēdas. 1945. gada 15. aprīlī mūs atbrīvoja angļi. Gan brīvība bija tikai nosacīta, jo nometnē plosījās drausmīga tīfa epidēmija, mūs 2 mēnešus turēja karantīnā. Tīfs arī mani nogāza no kājām. Slimoju ilgi un smagi. 13 tūkstošus ieslodzīto vairs glābt nebija iespējams. Viņi neizskatījās pēc cilvēkiem, cieta no distrofijas un citām slimībām. ASV prezidents Eizenhauers, apmeklējot šo nometni, bija satriekts par cietsirdību un pastrādāto necilvēciskumu.

Pēc atbrīvošanas atgriezos dzimtenē Daugavpilī, sāku dzīvi no nulles. Grūti bija ar darbu, dzīvokli. Turklāt varas darbinieku neuzticība. Viņus satrauca jautājums: „Kā un kādēļ palikusi dzīva?” Nebija nekādas aizstāvības un atbalsta.

Tagad [1990.]dzīvoju ar vīru Rahielu Koltunu, kurš arī ir bijis geto. Pirms kara audzis Kaunas bērnu namā. Kara sākums viņu pārsteidza Palangā, kur vasaras atpūtas nometnē atradās bērnu nams. Būdams divpadsmit gadus vecs pusaudzis, tūlīt nokļuva geto. Klaiņoja, cieta badu, strādāja smagos darbos, kā par brīnumu izpalika Kaunas 9. forts.

Protams, ka arī šodien nerimst sāpes par bojā gājušajiem radiniekiem, rādās šaušalīgi sapņi ar vāciešiem un suņu rejām, vajā bailes no nošaušanas. Veselība iedragāta. Mocīja dažādas slimības: slikta redze, locītavu kaites, hipertonija, kuņģa un zarnu trakta slimības, utt. Mana sliktā veselība atsaucās arī uz bērnu veselību, viņiem arī slikta redze, hipertonija, locītavu slimības.

Gribētos cerēt, ka mūsu bērnus un mazbērnus nepiemeklēs mūsu briesmīgais liktenis.

H. Ļebedeva un L. Koltuna Daugavpils cietoksni pie ēkas, kur atradās „Štalag-318” štābs.

Šeit, cietoksnī, celtnē Nr.35, tagadējā Činnova ielā, no 1942. gada maija dzīvoja ebreju tautības dzīvi palikušie ieslodzītie zem esesiešu apsardzes, ko komandēja obersti [pulkveži] Denzelmans un Niless. Citā celtnes daļā mitinājās padomju kara gūstekņi. Tā bija nometne „Štalag- 318”. Nekādos dokumentos šī nometne neskaitās.

Pie šīs mājas 1943. gada 23. oktobra tvarstīšanas laikā ebreju tautības geto iemītnieki, bruņojušies kas ar nūju, kas akmeni, kas ar paslēptu pistoli, izrādīja pretestību aizsargiem un šucmaņiem.

Bijušais Gaiķu (viens no Daugavpils rajoniem) iedzīvotājs Munics nošāva septiņus fašistu rokaspuišus. Kad palika tikai pēdējā patrona, viņš to izlietoja sev. Tajā pat dienā pašnāvībā dzīvi beidza mūsu pilsētas bijušais ārsts Goldmans un viņa māsa Sima, kurai toreiz bija tikai 18 gadi, pakārās Aņeskins.

Lidotāju ielā mūsu brauciena laikā atradām tagad jau mirušā Krāslavas iedzīvotāja Pjotra Afanasjeva mājiņu. Viņš strādāja par brīva līguma kurpnieku pie obersta Denzelmaņa. Izglāba 5 bijušos mūsu pilsētas iedzīvotājus: Bruno Zelikmanu, viņa meitu Rožu, Mihaju Segalu, Broņu Majevu, stomatoloģi Miru Musinu.

Liecina Broņa Majeva (meitas uzvārds Viškina), dzim 1917.g. Daugavpilī.

gadā apprecējos ar Henrihu Majevu, dzim. 1912.g.. Toreiz radušos traģiskos apstākļos - tēva slimība - mums neizdevās evakuēties. Vīru un viņa tēvu Moiše Majevu nošāva jau pirmajās okupācijas dienās. Bet 1941. gada 15. jūlijā mani ar vīramāti un visus radiniekus nosūtīja uz Daugavpils geto, kur visus, atskaitot mani, fašistu algotņi nošāva. 1942. gada 1. maijā geto likvidēja, dzīvos ebrejus un mani aizdzina uz Daugavpils cietoksni. 1943. gada 27. septembrī mūsu nometni aplenca. Es izlēcu pa logu un metos bēgt. Man izdevās noslēpties. Nokļuvu Pjotra Afanasjeva ģimenē, kura dzīvoja blakus Daugavpils cietoksnim. Mēs, trīs gūsteknes, pie viņa pagrīdē slēpāmies deviņus mēnešus. Kad sāka stiprāk bombardēt, Afanasjevs mūs pārveda uz Krāslavu pie sava brāļa, kur atradāmies mēnesi, dzīvojām bēniņos. Tur bijām līdz Padomju Armijas atnākšanai.

Daugavpilī no hitleriešu algotņu rokām gāja bojā mani radinieki:

krustmāte Rihaļa Šinopera, dzim. 1908.g., bojā gāja 1941. gada jūlijā; krustmāte Sofija Šmopera, dzim. 1895.g., gāja bojā 1941. gada jūlijā; tēvocis Ichoks Šmopers;

tēvocis Avrams Troks, dzim. 1871. g., gāja bojā 1941. gada jūlijā; krustmāte Soņa Troka, dzim.l901.g., gāja bojā 1941.gada jūnijā; tēvocis Arons Viškins, dzim. 1880.g., gāja bojā 1941. gada jūlijā;

Leja Viškina, dzim,1889.g., bojā gāja 1941. gada jūlijā; brālēns Leja Viškins, dzim 1912.g., gāja bojā 1941. gada jūlijā; brālēns Zalmans Viškins, dzim. 1918.g., gāja bojā 1941. gada jūlijā.

Broņa Majeva atceras desmitiem cilvēkus, kuri toreiz gāja bojā. Lūk, viens no traģiskajiem likteņiem.

… Mina Geca (pēc vīra uzvārda Gitelsone) strādāja viesnīcas pagrabā Rīgas ielā (Daugavpilī), mizoja kartupeļus. Viņu aizsūtīja uz konditoriju Jaunceltņu ielā pasūtīt tortes, jo konditorija Teātra ielā bija nodegusi. Ceļā pagadījās sastapt policistu. Viņa tika ielikta cietumā. Pakāra. Vairāk par nedēļu līķi neņēma nost par biedinājumu citiem. Pirms nāves viņa kliedza: „Es nekādi neesmu vainīga! Es negāju pa trotuāru!” Saskaņā ar „jauno kārtībuebreji nedrīkstēja iet pa trotuāru, kas paredzēts cilvēkiem, viņiem bija jāiet pa ceļa braucamo daļu…

…Trīs jaunas meitenes: Mihļu Segalu, Miru Musinu, un pašu Broņu Majevu 9 mēnešus savā mājā, kas atradās laukā turpat aiz cietokšņa, Pjotrs Afanasjevs glāba bedrē zem virtuves. Viņas bēga no nenovēršamas nāves.

Otrais no brāļiem Afanasjeviem, Fadejs, izglāba Basju Levšteinu, viņa brīnumainā kārtā izbēga no geto un aizgāja līdz Fadeja viensētai pie Krāslavas. Tagad [1999.] Basja Haikina, dzim. 1926.g., 2. grupas invalīde, dzīvo Smoļenskā, viņas dēls Mihails no Sanktpēterburgas piezvanīja man uz Daugavpili, lai uzzinātu par ļaužu likteņiem, kuri izglābuši viņa māti. Basjai bija brālis, viņu izglāba aukle, bet viņš pēc kara drīzi vien nomira. Kad sākās bombardēšana, Pjotrs pārsūtīja meitenes pie brāļa Fadeja uz Krāslavu. Broņa Majeva atceras kā, turoties pie nūjas, pārvarēja nelielo attālumu no glābēja mājas līdz glābiņa dambim, kur gaidīja pajūgs ar divām citām meitenēm, no kurām vienu ielika šaurā skapī. Ilgus mēnešus atrodoties zem virtuves grīdas, kur varēja tikai sēdēt vai gulēt, viena otrai piespiežoties, viņas atradinājās staigāt. Pēc mēneša sagaidīja atbrīvošanu.

Latvijas ebreju traģēdija apgaismota daudzās L. Kovaļa, M. Zvonova un Daugavpils novadpētnieka Z. Jakuba grāmatās. Mēs varam izlasīt par daugavpilieti Rožu Fridļandi un daudziem citiem mūsu pilsētas cilvēkiem.

PirmajābijušoLatgalesnovadamazgadīgo ieslodzīto salidojumā 1990. gada ll.aprīlīparādīja 35 minūtes garu melnbaltu dokumentālo filmu „No katastrofas izrāvusies balss” par izrakumiem ebreju masu apšaušanas vietās (filmas autori Sofija un Aleksandrs Kovaļovi- Krivonosovi).

Bērnu skeletiņi, galvaskausi, bizītes - viss no tā, kas kādreiz bijuši bērni… Normālam cilvēkam grūti noticēt, kas tas viss ir noticis. Bet desmitiem cilvēku, kas vadīja pārapglabāšanu, kļuva par nedzirdētas ļaundarības aculieciniekiem. Filmas kadri to apstiprina.

Izrakumos atrasta bērna bizite

Daugavpils Poguļankas mežā

SĒRU DIENĀ

MEMBERSHIP APLIKATION. UNITED STATES HOLOCAUST MEMORIAL MUSEUM

Otrajā Pasaules karā bez vainas bojāgājušo piemiņas pienākums lika 1993. gadā Vašingtonā atklāt milzīgu U.S. HOLOKAUST MEMORIAL MUSEUM, tur tieši telpā stāv vagoni, kuros veda cilvēkus uz nebrīvi, krematoriju krāsnis, kur katram apmeklētājam dod kartiņu ar bērna likteņa aprakstu. Visi stendi no grīdas līdz griestiem aizpildīti ar fotogrāfijām, Bertas Rivkinas liktenis parādīts nākamajā lappusē.

N.me: Berta RivHna

Date of Birth: April 23, 19?9

piece of Birth: Minsk. Belorussia

Berta v»8 the youngest of three girla born to a Jewish family in Minsk, the capital of Belorussia. Before Morld War II, more than a third of the city was Jewish. Berta's father worked in a state- owned factory building furniture, an occupation in which several of his relatives also made a living.

1933-39: We lived on Hovomeinitак aуa Street in central Minsk, only a few blocks from the Svisloch River. My older sister, Dora, loved to swim there in the summer, By the time I was in the fourth grade, there were many Polish refugees in our city. Germany and the USSR had divided Poland, and Poles were fleeing eastward. Many stayed in Minsk because it was still close to "home,* being only about 20 miles from the Polish-Soviet border.

1940-44: 1 was 12 when the Germans

reached Minsk in 1941 and set up a ghetto. A year later, trying to escape a roundup, my mother and I hid in a warehouse. When we were discovered by a German guard, I was so scared that I began talking gibberish and started to run-the guard followed me. As I fled I slammed into another woman who appeared out of nowhere. Just then the guard fired his gun. We both fell and I was sura I'd been bit. But I stood up and found that I wasn't wounded. The other woman lay mo tionless.

Berta was taken to be executed but managed to get away. Later, she escaped from the ghetto and joined the Soviet parti- sane She waa liberated by the Red Army in July 1944.

Daugavpils zeme ir pielieta ar nonāvēto asinīm. Saskaņā ar Latvijas Republikas Valsts arhīva (Rīgā, Slokas ielā 16) izziņu, kara periodā Daugavpilī gājuši bojā 124 - 125 tūkstoši kara gūstekņi un 40 tūkstoši mierīgo pilsoņu.

I Padomju kara gūstekņi

Cietokšņa valnis Štalag-340” - 45 000

Poguļanka un pie Budreviča vasarnīcas (smiltīs) - 50 000

Cietokšņa garnizona kapsēta - 26 000

Daugavpils pasažieru stacija 2 - 200

„Tanajeva” viensētas iecirknis - 1600

Vindavas ielas beigās

Pie Mosta stacijas, dzelzceļa 267. km - 2000

(iespējams 207., 218. km).

II Mierīgie pilsoņi

Sādžas Vidus Poguļankas rajons - 3000

Dzelzceļa dārziņš pie Daugavpils cietuma - 10 000

„Zelta kalns” - artilērijas poligona rajons - 15 000

Poguļankas sādžas rajona. Budroviča vasarnīca - 12 000

Tā ir viena no vistraģiskākajām pilsētas vēstures lappusēm.

/

SALASPILS

1991.g.Bijušie mazgadigie ieslodzitie bērnu barakas vietā Salaspili

SALASPILS BERNIEM

Vietā, kur bija bērnu baraka, tagad nolikts akmens

Vai viegli mazuļiem ir gulēt,

Vai viegli zemes šūpulī?

Kapakmeņus šūpot Bērni neprata nekad.

Ne raudu, vaimanu visapkārt.

Un mēmā akmenī ne skaņas.

Un tomēr iemūrētas tajā Mātes mokas dzīvo.

No akmens neprātīgi raugās,

Jau neaizverot plakstus.

Un mātes sirdī sāp

Pie akmens katra kripata…

L. Romaņenko

Anna KRASOVSKA (meitas uzvārds - Bogdanova)

1935.g.

Daugavpils rajona Špoģi

gada augusta beigās visu mūsu ģimeni arestēja un aizveda uz Salaspils koncentrācijas nometni, turot aizdomās par tēva sakariem ar partizāniem.

Ģimenē bijām septiņi. Tēvs, māte un pieci mazi bērni. Es biju vecākais bērns. Sākās mocības un bailes. Savos nepilni astoņos gados es redzēju un pārdzīvoju visas elles mokas. Koncentrācijas nometnē fašisti trakoja kā zvēri: piekāva un ņirgājās par nevainīgiem cilvēkiem, sievietēm, bērniem, sirmgalvjiem. Uz laiku laikiem atmiņā palicis, kā manu acu priekšā mazam zēnam (gadus trīs vecam) ar durkli pārdūra vēderu, un pēc tam nošāva māti. Tādu zvērību nespēju aizmirst līdz pat šim laikam. Fašisti ar lieliem vilku suņiem salā mūs dzina uz pirti. Aplēja ar gandrīz aukstu ūdeni un dzina atpakaļ uz baraku. Visas drēbes tika samestas ārā, kamēr atradīsi savējās, varēji nosalt.

Es nometnē redzēju, kā šāva un kāra cilvēkus. Līķi karājās ilgāku laiku. Mūs mērdēja badā. Visur rāpoja utis.

Kā palikām dzīvi, to tikai Dievs vien zina.

Katru dienu nesa ārā un meta bedrēs cilvēkus, kuri vairs nespēja kustēties. Katru dienu baidījos, ka nesīs arī mani, brāļus un māsas, tēvu vai māti. No bērniem ņēma asinis ievainotajiem vācu zaldātiem. Ar savu bērna prātu es toreiz nespēju aptvert, kādēļ to visu dara, un vienmēr lūdzu tēvu drīzāk braukt prom no šejienes uz mājām. Man bija ļoti bail. Tēvs skatījās uz mani, raudāja un teica: „Brauksim, meitiņ, brauksim”.

Un pienāca glābiņa diena. 1943. gada decembrī mani un jaunāko māsiņu, kurai bija 2 gadi, izpirka tēva miesīgais brālis, kas dzīvoja Rīgā. Baisi domāt, kādā stāvoklī es biju: kauli un āda. Runāt nespēju, nebija spēka, paiet arī nevarēju. Tēvocim nācās mani un mazo māsiņu pēc kārtas nest uz rokām. Pēc nedēļas paņēma arī pārējos bērnus. Visi bijām slimi un vāji. Ka izdzīvosim, cerības bija mazas.

Nevarēju aizmirst nometnē pārdzīvotās šausmas.

Pēc tam mūs pārveda mājā, pareizāk sakot - ne mājā, bet zemnīcā, kas atradās mežā, un, visbeidzot mums deva ēst, cik gribējām. Nespējām tam ticēt.

Man visa miesa bija noklāta ar augoņiem. Gulēt uz muguras vai vēdera nevarēju - gulēju tikai uz pieres un ceļgaliem…

N. Volodina (Bogdanova)

Kad beidzās karš, mēs atgriezāmies Špoģos. Mūsu mājas nebija, viss nodedzināts. Stāvēja vienīgi pirts, mēs tur sākām dzīvot. Man jau bija desmit gadi, vajadzēja iet skolā. Nebija ko vilkt mugurā, nebija ko ēst. Basām kājām, bez mēteļa un izsalkusi es 1947. gadā iestājos Špoģu septiņgadīgās skolas pirmajā klasē. 1955. gadā beidzu astoņas klases un iestājos par pārdevēja mācekli Višķu patērētāju biedrībā. 1961. gadā apprecējos un pārcēlos dzīvot uz Daugavpili. Šeit sāku strādāt par vecāko kasieri tirdzniecības pārvaldes veikalā Nr.71, kur nostrādāju ilgus gadus. Tagad pensijā.

Māsa Antoņina dzīvo Rīgā, Anastasija - Sahaļinā. Divi brāļi, ar kuriem biju nometnē, miruši. Tēvs un māte arī nomira.

Man ir meita Galina, divi mazbērni. Gribas, lai viņi nekad nepiedzīvotu briesmas, kādas es piedzīvoju.

Jānis KURSĪTIS

g.

Rīgas rajons Salaspils.

gada 25. augustā par tēva darbību padomju iekārtā arestēja visu mūsu ģimeni un nosūtīja uz Salaspils koncentrācijas nometni. Tūlīt pēc ierašanās.nometnē es piedzimu barakā Nr 4”C” .Ieslodzītie mani nosauca par koncentrāciijas nometnes komandantu, jo biju viens no pirmajiem jaunpiedzimušajiem ieslodzījumā.

Salaspils koncentrācijas nometnē gāja bojā mans vecākais brālis Tedis Birzgalis - Kursītis, dzim. 1939. gadā, viņu vecākiem atņēma tūlīt pēc ierašanās koncentrācijas nometnē un ievietoja bērnu barakā, kur no ieslodzītajiem bērniem ņēma asinis ievainotajiem vācu zaldātiem.

gada oktobra vidū pēc sešu nedēļu ieslodzījuma Salaspils koncentrācijas nometnē mūsu ģimeni pārsūtīja uz Augsburgas nāves nometni, kas atradās Frankfurtē pie Maiņas. Tur mūs

gada aprīlī atbrīvoja sabiedroto karaspēks.

Tēvs Jānis Kursītis un māte Jadviga - zemnieki. Māsa Lilija Apsīte strādā departamentā Valmieras rajonā [1999], mans dēls - Valdis Kursītis - Daugavpils bērnu dārza muzikālais vadītājs. Sieva Helēna - par pagasttiesas priekšsēdētāju Dubnas ciematā.

1961. gadā beidzu Daugavpils rajona Špoģu vidusskolu, 1964. gadā beidzu Rīgas Celtniecības tehnikumu, no 1964. līdz 1967.gadam - karadienestā, pēc tam darbs celtniecības organizācijās par meistaru, darbu vadītāju.

1971. gadā sāku strādāt par inženieri, pēc tam par ražošanas apvienības Daugavpils Ķīmiskās šķiedras rūpnīcas kapitālās celtniecības daļas vecāko inženieri, bet pēc tam veselības stāvokļa dēļ ar diagnozi „hroniska pneimonija” pārgāju strādāt lauksaimniecībā Daugavpils rajona Dubnas ciematā.

Veselības stāvokļa dēļ nācās pārtraukt mācības Rīgas Politehniskā institūta neklātienes nodaļas 4. kursā.

Leokādija

KUZMINA

(meitas uzvārds - Turčina).

1933.g.

Daugavpils rajona Raščino sādža

Kad sākās karš, man bija 8 gadi, un es nesapratu, kas tas ir. Kaimiņi skraidīja viens pie otra un raudāja, ka vīri aiziet karā. Bez manis ģimenē vēl bija trīs māsas un brālis. Vecākajai māsai bija 17 gadi, viņu aizveda darbā uz Vāciju. Bet mūs, tēvu, māti, māsu Toņu (1928.) māsu Reņu (1931.), brāli Janku (1938.) un mani (1933.) pēc kaimiņu denuncējuma - pie mums it kā slēpjoties partizāni - saņēma ciet un aizdzina uz Naujenas staciju. Sadzina „teļu vagonos” un trīs diennaktis veda uz Salaspili. Dažreiz vagonus iedzina strupceļā un iesēdināja vēl kādu jaunu partiju arestēto.

Atveda uz Salaspili, izdzina no vagoniem, tad dzina pa karstu smilšu ceļu. Ļoti gribējās ēst un dzert. Apkārt bija mežs.

Pa ceļam māte teica, ka aizbēgs, lai viņu nogalina un nebūtu jāredz bērnu nāve.Tēvs visu laiku atrunāja, ka nevajag priekšlaicīgi doties zem lodēm, ka jābūt vīrišķīgiem, laiks rādīs. Mums bija briesmīgi to dzirdēt, ķērāmies pie tēva un mātes.

Nogājuši kādu kilometru, ieraudzījām ar dzeloņstieplēm apžogotas garas barakas, bet vidū paaugstinājumā plīvoja melnais vācu karogs. Tālāk bija redzamas karātavas, kur karājās ap 40 gadus vecs vīrietis. Visiem teica, ka līdzpaņemtie produkti (speķis, olas, tabaka) jānodod kopējā katlā. Pēc tam mūs sadzina barakās. Tur atradās zemas nāras, tajās varēja tikai gulēt. Barakā bija ļoti daudz blusu. Trīs diennaktis nedeva ēst, ūdeni dzērām no mucas, kas stāvēja zem notekas. Tur iebēra sāls paku, kautkādu kafiju vai ko tam līdzīgu. Ceturtajā dienā pusdienās iedeva siltu ēdienu, kas sastāvēja no netīrītiem kartupeļiem, kāpostu lapām un zirgakājas ar visu vilnu. Vienreiz

mums deva saindētu tumi. Pateicoties māsai Toņai (viņa tajā laikā strādāja virtuvē, viņu brīdināja medicīniskā māsa, lai bērni šo auzu biezputru neēd), mēs palikām dzīvi. Mēs ļoti baidījāmies par tēva dzīvību. Viņš gāja darbā. Apmēram trīs kilometros bija izveidota ķēde, viņi stiepa nestuves ar smiltīm, sākumā piebēra, bet pēc dažiem soļiem izbēra. Tāds visu dienu bija katorgas darbs, kurš neizturēja, to nogalināja. Māti piespieda pīt bizītes no mitriem, netīriem un īsiem salmiem. Vakaros spēlēja mūzika, un mums lika dejot, bet kas nedejoja, tam bija 2 stundas jāstāv „zem slotas”, tas ir, vajadzēja to turēt izstieptās rokās. Kas nespēja nostāvēt, to sita ar šauteņu laidēm. Lai tiktu vaļā no blusām, dzina uz pirti, visus kailus un vienā rindā. Māsai Toņai bija ļoti skaisti mati, tos nogrieza. Pēc pirts bērniem deva garus kreklus, pieaugušajiem īsus. No mums, bērniem, ņēma asinis.

Pēc kara Rīgā atgriezās tēvs, māte un māsa Ņina, tad pārbraucām uz savu sādžu.

Elvīra TIJAI UNA

(meitas uzvārds - Stambrovska)

1932.

Vitebskas apgabals Drisas rajons sādža Karteņjeva

gada 23. februārī kopā ar ģimeni, māti - Mariju Stambrovsku, dzim,1906.g., māsu Nadeždu, dzim. 1929.g. un 73 gadīgo vecomāti mūs izdzina no sādžas, turēja Sušķu sādžā, kur tikai brīnumainā kārtā netikām sadedzināti, jo tuvumā izvietotie vlasovieši, uzzinājuši, ka vācieši gatavojas sadedzināt baltkrievu bērnus un sievietes, sadumpojās. Tad mūs pārveda uz Bigosovas staciju, no turienes lopu vagonos uz Salaspili.

Man bija 11 gadu, un es labi atceros pirmās dienas nometnē. Sevišķi karantīnu, kur pēc aukstas ledainas dušas mūs visus - bērnus, sievietes un vīriešus - izģērbtus salā pa visu teritoriju veda un vairākas dienas barakā atstāja kailus.

Reiz vakarā manu māti - pilnīgi veselu, trīsdesmit sešus gadus vecu - negaidīti paņēma uz nometnes slimnīcu, no turienes atgriezās, jau būdama invalīde.

Mūs visus izšķīra. Māti 1943. gadā kopā ar citām sievietēm no nometnes aizveda uz Rīgu strādāt fabrikā „Juglas manufaktūra”. Liktenis izdarīja tā, ka es šajā fabrikā nostrādāju 46 gadus. Vecākā māsa Nadja, pēc tam kad viņu izveda no nometnes, pildīja ganu klaušas Rembātes pagasta „Smilgās”, pēc tam vēl bija vairākās vācu nometnēs, un pēc likteņa gribas nonāca tajā pat fabrikā, kurai arī atdeva savas dzīves 29 gadus.

gada vasarā mani ar Sv.Trijādības Sergija sieviešu klostera starpniecību no nometnes atdeva darbā pie saimniekiem Ikšķiles viensētā „Dragūni”. Pa dienu no saimnieces Emīlijas Plūmes dzirdēja tikai dažas frāzes: „Celies!”, „Ej slaukt!”, „Dzen govis mājā!”, „Uz tīrumu!”…

Vienreiz rudenī pēc manis atnāca māte. Ak Dievs, kas tā bija par laimi!..

Vissmagākais pārbaudījums mums bija mātes nāve: pēc nometnē izciestajām mokām un spīdzināšanas viņa nomira drīz pēc kara, nenodzīvojot pat līdz 50 gadiem…

Rīga. 1971.g. E. Iļjahina (stāv centrā), no kreisās viņas māsa Nadežda -

bijusī Salaspils un Štuthofas nometņu mazgadīgā ieslodzītā

Rīga, 1980.g. E. Iļjahina ar meitu Ludmilu un mazdēlu Andrjušu

Vitālijs

ĻEONOVS

1932.g.

Pleskavas apgabals Sebežas rajons Ļjahovas sādža

Mana sādža atradās 5-7 kilometrus no triju republiku - Latvijas, Baltkrievijas un Krievijas robežas (šodien Draudzības Kurgāns),

Tas bija partizānu aktīvas darbības rajons. Fašistu soda ekspedīcijas bieži ieradās sādžā - par palīdzību partizāniem laupīja, spīdzināja cilvēkus.

1943. gada martā sādžu aplenca soda ekspedīcija.

Cilvēkus izdzina no mājām. Ēkas aizdedzināja.

Sādža liesmoja ugunī. Iedzīvotājus konvojs dzina Latvijas virzienā. Pēc pāris kilometriem mūs apturēja. No ierindas izveda vecos cilvēkus, viņus, to skaitā arī manu vecmāmiņu, ieveda siena šķūnī, kas stāvēja netālu no ceļa. Mūs atkal dzina, bet, kad atskatījāmies, šķūni jau bija apņēmušas liesmas. Visus pārņēma šausmas. Kas gan notika manu vecāku dvēselē, kad viņi uz rokām nesa manu pusotrgadīgo brālīti (māsai bija 4, man - 10 gadi). Kājām gājām 25 kilometrus, nokļuvām Zilupes stacijā. Pārnakšņojām. No rīta ielādēja vagonos. Vilciens brauca lēnām. Bija pieturas, bet no vagoniem iziet neļāva.

Mūs atveda uz Salaspils koncentrācijas nometni. Pēc šķirošanas es ar brālēnu Pjotru Ļeonovu nokļuvu vienā barakā, brālis un māsa - otrā. Tikšanās nebija. Viens par otru neko nezinājām. Te reiz no barakas loga es ieraudzīju, kā manu brālīti, jau nedzīvu, nesa uz nestuvēm. Pēc dažiem mēnešiem es nokļuvu Ikšķilē „Breķu” viensētā, kur ganīju govis. Veselība bija vāja (no mocībām un pārdzīvojumiem - urīna nesaturēšana). 1944. gadā mani sameklēja māte. Kopš tā laika dzīvoju Rīgā. Tagad [1999.] esmu otrās grupas invalīds.

Galina BRADINSKA (meitas uzvārds - Lukaševiča 1934.g.

Ļeņingrada

Salaspils koncentrācijas nometne vairs nepastāv. Cenšoties slēpt savu briesmīgo noziegumu pēdas, fašisti atkāpjoties to nodedzināja, iznīcināja.

Man, Salaspils koncentrācijas nometnes bijušajai ieslodzītajai, par to palikušas tikai baismīgas atmiņas. Tās ir neaizmirstamas, nav izdzēšamas no atmiņas. Mēs atceramies un līdz mūža beigām atcerēsimies, ko divkājainie fašistiskie briesmoņi mums, ieslodzītajiem bērniem, darīja. Tikai daži bērni pēc smagajiem pārbaudījumiem palikuši dzīvi, starp viņiem gandrīz visi ir slimi un invalīdi. Nometnē es ar brālīti Tolu bijām medicīnas grupā. Man trīs reizes ņēma asinis, es daļēji zaudēju redzi, un uz mūžu kļuvu par invalīdi.

Runas par to, ka Salaspils nometnē katru dienu iet bojā desmitiem un simtiem bērnu, satrauca Rīgas iedzīvotājus. Viņi nolēma par katru cenu glābt bērnus, kas vēl palikuši dzīvi. Viņiem izdevās sadabūt koncentrācijas nometnes bērnu audzināšanas atļaujas.

1943. gada aprīlī nometnes teritorijā iebrauca vairākas kravas mašīnas bez logiem ar vienām nelielām ieejas durvīm. Tas bija „nāves auto”. Mūs izdzina no barakām, un esesieši sāka atlasīt bērnus. Visus slimos bērnus, arī mani, iesēdināja „nāves auto”. Manu brāli Anatoliju iesēdināja ar brezentu apklātā kravas mašīnā. Mani pārbiedēja šķiršanās no brāļa, viņš bija par mani pāris gadus vecāks un mans atspaids. Ne reizi vien viņu manis dēļ sodīja. Ne reizi vien stāvēja „ar slotu” uz ceļiem (bija tāds sods). Es stipri slimoju, uzpampa kājas, vairāk gulēju uz nārām, bet brālis otro reizi stājās rindā, lai saņemtu manu viras porciju.

Par to viņu uzraugi sodīja, un, notverot mirkli, kad hitlerietis atgāja no mūsu mašīnas, es, sakopojot pēdējos spēkus ar brāļa palīdzību iekļuvu viņu mašīnā. Un mūs, 570 bērnus atveda uz Rīgu, pareizticīgo Sv.Trijādības Sergija sieviešu klosteri, kas atradās Kr. Barona ielā 126. Mūs maigi sagaidīja mūķenes, saņēmām gabalu maizes ar sviestu.

1943. gada 22. aprīlī mani paņēma audzināšanā Valentīna Beilija, kas dzīvoja Rīgā, Ģertrūdes ielā 69/71, dzīv. 13. Kad saprata, ka esmu smagi slima un nespēju būt par aukli, viņa nodeva mani audzināšanā Annai Petrovai, kas dzīvoja Ģertrūdes ielā 99, dzīv. 41.

Par manu dzīvību jaunā māte cīnījās 7 gadus. Man bija stipra mazasinība, viss ķermenis, sevišķi rokas, vātīs, un tas viss tādēļ, ka organisms nesaņēma vitamīnus.

Mans brālis nokļuva audzināšanā pie pilsones Sidorovas, pēc tam viņu nodeva bērnu namā.

Atceros, 1942. gadā mani ar brāli Tolu (nomira 43 gadu vecumā) nodeva kalpot kādā Zilupes viensētā par govju ganu. Saimniece izrādījās skopa un ļauna. Viņai bija divi bērni mūsu vecumā. Mums bija stingri aizliegts ieiet istabās. Mūs viņa mērdēja badā. Pa visu vasaru neiedeva nevienu glāzi piena. Katru dienu kannās veda pienu uz pilsētu pārdot. Noveda mūs tik tālu, ka žagām no cūkām ar mizu vārītus kartupeļus un ēdām tualetē, par ko brāli nežēlīgi piekāva, kad saimnieces dēls mūs nolūrēja (brālis nesa divus kartupeļus no cūkas siles).

Reiz pie mūsu saimnieces atnāca draugi, un viņa sāka sūdzēties, ka vācieši iedevuši sliktus kalpus, baro cik gribi,viņiem vienmēr par maz, un nometa uz grīdas mums dažas pankūkas. Kad brālis paņēma tās pankūkas, saimniece smējās, palūk, redziet, cik viņi badaini. Taču draugi nesmējās, paklusēja…

Līdz karam mēs ar vecākiem dzīvojām Ļeņingradā. Kad sākās karš, mūs, bērnus, vecāki aizsūtīja pie vecāsmātes Baltkrievijā, Vitebskas apgabala Osvejas rajona Semjonovas sādžu (līdz karam sauca Verhovije). Kad vācieši ieņēma mūsu sādžu, visus bērnus un pieaugušos nostādīja vienā rindā, bet slimos un vecākos cilvēkus sadzina vecāsmātes mājā, ieslēdza un aizdedzināja. Es metos vācietim pie kājām un sāku lūgt, lai nenogalina manu vecmāmiņu, bet viņš ar zābaku atsvieda mani sniegā tā, ka aizsita elpu, tik stiprs bija spēriens krūtīs. Pēc tam vācieši aizdedzināja visu sādžu, mūs kā lopus dzina uz Latviju. Daudziem šis ceļš kļuva par kapavietu. Kas zaudēja spēkus un nevarēja paiet, to vācieši nosita ar šauteņu laidēm. Ilgi nezinājām, kas noticis ar mūsu vecākiem. Un tikai 1948. gadā no Ļeņingradas pie manas audžumātes atbrauca mana dzimtā māte. Mans tēvs bija gājis bojā.

Ludmila ĻEVČENKO 1935.g.

Vitebskas apgabals

Osveja

1937. gadā manu tēvu paņēma kā „tautas ienaidnieku”. Vēl šodien izjūtu kaunu un sāpes par tiem cilvēkiem, kuri pret mums izturējās kā tautas ienaidnieka ģimeni. Varbūt tāpēc es līdz pat šim laikam neesmu bijusi dzimtajā Osvejā.

Sākās karš. Bombardēja Osveju. Tajā laikā atrados mazā sādžiņā, nosaukumu labi neatceros, liekas „Mihaļino”. Tur dzīvojām, šķiet, nedēļu, pēc tam atgriezāmies mājās, kur dzīvojām līdz 1943. gadam. Dzīvojām lielā izsalkumā, nebija sāls, kautkā iztikām, taču visi bijām kopā. Tiklīdz fašisti mūs okupēja, tā atveda mātes brāli, sadurtu ar durkļiem. Tā es pirmo reizi sastapos ar nāvi un fašistu ļaundarībām.

1943. gada ziema bija ļoti barga, un mēs ārkārtīgi salām, malkas nebija. Daudzi mūsu radinieki, tādi kā Andrejs Jasjukevičs, sāka palīdzēt partizāniem. Par to fašisti viņu pakāra. Slaviks Zdotko bija partizānos, tādēļ viņa māti spīdzināja, mocībās viņa nomira. Atceros, kā fašisti sadzina

ebrejus Lisas kalnā un tur visus nošāva, kam izdevās noslēpties, tos fašisti izvilināja no meža un drīz tirgus laukumā nošāva, es to redzēju.

Iestājās baismīgs laiks. Naktīs Osvejā atnāca partizāni, bet dienā fašistu soda ekspedīcija. Neilgi pirms fašistu uzsāktās soda ekspedīcijas akcijas Osvejā, bija bail iziet no mājas, vakaros kļuva redzams, kā liesmo sādžiņas, debesis apgaismoja ugunsgrēku blāzma. Visi dzīvoja, gaidot drīzu nāvi. Tie cilvēki, kuriem laimējās izglābties, stāstīja par briesmīgām zvērībām.

Beidzot sita arī mūsu stunda. Februārī, tanī briesmīgajā rītā, atlidoja fašistu lidmašīnas, apšaudīja mūsu pilsētiņu, māte, kā spēdama, savāca mūs, un mēs bēgām uz mežu. Sākās panika, cilvēki nezināja, kur bēgt, kur glābties. Tālu aiziet mēs nevarējām, Osveju jau aplenca fašisti un viņu rokaspuiši - aizsargi. Atceros, ka mēs nokļuvām kupenā pie kādas nomaļas mājas un domājām, ka mūs nepamanīs, bet tad atskanēja automāta kārta. Fašists nokomandēja piecelties, bet visi baidījās, un tad māmiņa mūs apņēma, lika piecelties un pacelt rokas, viņu pagrūda, mūs dzina uz centru.

Visapkārt dārdēja ložmetēju kārtas, cilvēki kliedza. Kad nonācām pie savas mājiņas, tad redzēju, ka iznes mūsu mantas un izdzen mūsu govi. Visur laupīja.

Mūs aizdzina uz centru, kur jau atradās pārējie, tādi paši nelaimīgi cilvēki, visi raudāja. Fašisti mūs aplenca ciešā lokā. Kāds vīrietis teica, ka, ja atskanēs kaut viens šāviens, visi tiksim iznīcināti. Tā nostāvējām diezgan ilgi. Pēc tam sāka mūs dzīt baznīcā, kas kara laikā bija atvērta, pirms tam tur bija kāda iestāde. Visi raudājām un lūdzāmies. No baznīcas nevienu ārā nelaida. Gaidījām savu pēdējo stundu. Tie galvenokārt bija bērni, sievietes un veci ļaudis, kuri nepaspēja izbēgt. Neatceros, cik ilgi tur atradāmies, visas vajadzības kārtojām turpat. Kad beidzot mūs dzina ārā, tad atklājās baismīga aina: baznīcai visapkārt bija nolikti salmi, stāvēja fašisti ar ložmetējiem. Mūs nostādīja un tad sāka dzīt, uz kurieni - neviens nezināja, taču visi bija pārliecināti, ka uz nošaušanu. Tomēr šis liktenis gāja secen.

Aizdzina mūs uz staciju. Atceros paniskās bailes no lokomotīves un vagoniem, līdz tam lokomotīvi biju redzējusi tikai bildītē. Tad mūs saskaitīja, sadzina lopu vagonos, noslēdza durvis un veda. Neatceros, cik ilgi braucām, dzert un ēst nedeva, kaut gan vilciens arī apstājās, taču durvis neatvēra. Neviens nezināja, uz kurieni ved, centāmies viens otru atbalstīt, cik spējām. Izsalkuši, nosaluši, pazemoti, karsti mīlot viens otru, gatavi dalīties ar pēdējo.

Beidzot durvis atvērās, atskanēja komanda izkāpt un nostāties. Tā mēs atradāmies Latvijā.

Mūs nostādīja un dzina, kur un kas mūs sagaida, neviens nezināja, mēs tik tikko kustējāmies. Pa ceļam pārgājienā bija atpūtas vieta. Blakus stāvēja māja. Ieraudzīju trauku ar mizām, virspusē melna maizes garoziņa, es to paķēru un atdevu mātei, lai viņa sadala. Vēl tagad man tas acu priekšā, dedzina kauns par padarīto (es taču nozagu).

Pēc tam mūs atkal dzina, nokļuvām barakā, kur turēti ebreji, taču viņu tur vairs nebija. Atkal neatceros, cik ilgi tur bijām, tikvien atminu, ka tur bija daudz pēļu, kā arī bērnu rotaļlietu. Un dzina mūs atkal, neviens nezināja, uz kurieni. Nonācām pie žoga, kam apkārt dzeloņstieples. Sargtorņi ar patruļām un suņiem. Tā nokļuvām Salaspils koncentrācijas nometnē.

Bērniem nodzina matus pavisam, sievietēm īsi. Visus izģērba absolūti kailus (sievietes, kā varēdamas, aizsedza sevi ar rokām), un aukstumā dzina uz otru baraku, tā saucamo „karantīni” Tik atceros, ka nebija ūdens, aiz kauna un bezizejas visi raudāja. Pēc karantīnas mani un vēl dažus cilvēkus atlasīja un ievietoja lazaretē, kur pakļāva tā saucamajai „ārstēšanai”: no manis izsūknēja asinis fašistiskajiem zaldātiem. Man blakus gulēja sieviete, un viņa klusītiņām pierunāja neraudāt, citādi mani nogalinās pavisam. Cik reizes no manis ņēma asinis, es neatceros, jo nomocoši gribējās gulēt.

Reiz pie manis pienāca sieviete no medicīniskā personāla un teica, lai es nevienam nestāstu, ka, ja gribu redzēt māti, tad viņa vakarā atnāks pēc manis. Man vajadzēja apģērbties un viņu gaidīt. Sieviete parādījās un teica, ka rīt mūsu mātes aizdzīs, tādēļ ievedīs barakā, kur atrodas mana māmiņa. Uz visu dzīvi atminu tās labās sievietes vārdu - viņu sauca par Annu, vairāk neko par viņu neatceros. Klusītiņām ielavījāmies otrā barakā, kur atradās māte un jaunākais brālis. Vecāko māsu Ļeļu tūlīt atšķīra no mātes, mani - lazaretes barakā, - viņu - darbā, bija tikai piecpadsmitais gads. Sēdējām visu nakti un raudājām par priekšāstāvošo šķiršanos. Rītā visas mūsu mātes izgrūda no barakas. Kliedzieni bija neiedomājami. Mūsu māmiņu iznesa, jo bija zaudējusi samaņu. Mēs, visi bērni, kas spējām, pieplakām pie loga un nevaldāmi raudājām.

Ritēja savādas dienas.Mani pārveda uz baraku. Staigāt barakā neļāva. Visu laiku mums vajadzēja sēdēt nārās. Tā kā es pēc „ārstēšanas” biju ļoti vāja, es visu laiku gulēju. Mans brālītis visu laiku bija blakus. No barakas ārā mūs nelaida. Reizi dienā deva ēdienu, kas sastāvēja no erzacmaizes gabaliņa, zaļiem kāpostiem un ūdens. Prātā palicis tikai tas. Prātā palicis arī briesmīgais kakts mūsu barakā, kur gulēja mazi, vēl nestaigājoši bērni. Viņi klusām nomira, raudāt vairs nespēja. Vēl atceros ļaunu uzraudzi, kura sita bērnus. Reiz mans brālītis pazaudēja maizi, es saskaitos un viņam iesitu, par ko tūlīt tiku sodīta. Sods bija tāds, ka mani nostādīja tualetē „zem slotas”, bērniem vajadzēja skatīties un smieties. Tā kā es biju ļoti vāja, nostāvēju neilgi, tad mani aiznesa un nolika blakus brālītim.

Pēc tā saucamās „ārstēšanas” viss mans ķermenis pārklājās ar briesmīgām vātīm. Izmisumam nebija robežu, kad mani aizveda no mana brālīša briesmīgās lazaretes. Likās, ka es neesmu izpildījusi māmiņas noteikto, nenosargāju viņu. Cik ilgi tā nodzīvoju, neatceros.

Reiz mani un vēl dažus bērnus no mūsu barakas sargs izveda un iesēdināja ratos. Veda sadalīt saimniekiem. Paņēma visus bērnus. Es biju tik nožēlojamā stāvoklī, ka mani gribēja vest atpakaļ uz nometni. Bet viens vectēvs pažēloja mani un paņēma pie sevis. Kad mani atveda uz viensētu, tad jauna saimniece - viņa dēla sieva - apskatīja mani un krita šausmās par manu briesmīgo izskatu: uz ķermeņa nebija nevienas veselas vietas, tikai seja palikusi tīra, aiz neciešamām sāpēm es nevarēju ne sēdēt, ne gulēt. Iekārtoja viņa mani neapdzīvojamā istabā un sāka ārstēt. Viņai bija divi mazi bērni. Kad kļuvu kaut cik stiprāka, sāku ganīt saimnieka lopus. Jebkurā laikā, no rītausmas līdz vēlam vakaram. Tā nopelnīju sev maizi.

Reiz es atdzinu govis uz slaukšanu un iesnaudos, bet man vēl bija jāpieskata viņas zēni. Pamostoties jaunais saimnieks, viņš bija aizsargs, iespēra man ar kāju tā, ka es iekūņoju krūmā. Sāka mani sist. Ja nepiesteigtos tēvs, es nezinu, vai paliktu dzīva.

Ik rīts man sākās ar lūgšanu: kur tu esi, mana māmiņa, vai vēl dzīva, kad mani atradīsi, paņem prom no šejienes. Saimnieki, neskaitot vectēvu, krieviski nemācēja, un es neko nesapratu. Lai neaizmirstu savu valodu, sarunājos ar aitām un govīm.

Beidzot pienāca ilgi gaidītā atbrīvošanas diena. Ritēja nogurdinošas gaidu dienas, ja nu pēkšņi māmuļa dzīva, viņa mani atradīs un būsim atkal kopā. Laiks gāja. Iestājās 1945. gads. Mūs, bērnus no Krievijas, nodeva skolā, mani arī - tāda bija pavēle. 1945. gada februāra beigās es un vēl viena meitene, kas dzīvoja blakus viensētā, nācām no skolas. Pirms tam redzēju sapnī savu māmiņu. Viņa atnāca, bet mani līdzi neņēma. Es viņu redzēju tik skaidri, ka nespēju aizmirst, un visiem atkārtoju, ka viņa mani neņēma. Es raudāju, Vaļečka (tā sauca meiteni) mani mierināja, ka viņai arī nav mātes.

Un - ak brīnums! - tam grūti noticēt, bet tā ir. Mēs uzdzirdām sievietes, kas nāca aiz mums, balsi klusu pasaucot: „Meitenes!” Mēs ar Vaļečku apstājāmies, paskatījāmies un gājām tālāk, bet aiz mums nāca vāja, nomocījusies veca sieviete, viņā es nepazinu savu māti. Kaut kas piespieda mani pagriezties, un tajā brīdī atskanēja izmisīgs kliedziens: „Ļudočka!”, un viņa noslīga sniegā. Es metos pie viņas. Mūsu laime nezināja robežas, bet mani atkal sagrāba bailes, ka viņu varu pazaudēt. Neatlaidu viņu no sevis ne uz minūti. Māte gribēja mani atstāt vēl nedaudz padzīvot, vēl nekur nebija iekārtojusies, turpinājās karš, taču es nepiekritu.

Braucu ar viņu uz Lietuvu, kur dzīvoja viņai pazīstama sieviete,Vācijā, pareizāk sakot - Austrumprūsijā, abas bija kopā vispirms koncentrācijas nometnē, pēc tam kalpoja pie saimnieka viensētā. Atstāja mani pie šīs sievietes, aizbrauca uz Osveju, taču drīz atgriezās, jo tur nekā vairs nebija - ne mājas, ne radinieku, nebija kur dzīvot. Tā arī palikām Lietuvā.

Māte stāstīja, kā mūs meklējusi. Kara beigās, kad atbrīvoja Austrumvāciju, viņa brīnumainā kārtā izkļuva no Vācijas līdz Salaspilij, kur mēs bijām palikuši. Koncentrācijas nometne bija iznīcināta. Devās uz Rīgu. Gāja pa ielu un raudāja, nezinot, kur meklēt bērnus. Pienāca mūķene un jautāja, par ko tā bēdājoties, un ieteica griezties klosterī. Klostera priekšniecei bija bērnu saraksts. Tajos atradās mana māsa un brālis, manis nebija. Māte mani uzskatīja par nometnē nogalinātu, jo mani „ārstēja”, bet klosterī viņai ieteica apstaigāt viensētas, ko arī izdarīja. Tā, lūk, satikāmies. Viņas priekšā stāvēja skrandaine - divos gados manas drēbes bija pilnīgi noplīsušas.

Pēc Salaspils koncentrācijas nometnes manu brāli nodeva audzināšanā saimniekam. Kad māte viņu atrada, dēls vairs nepazina māti, runāja tikai latviski. Nācās atkal pierast vienam pie otra. 1945. gada decembrī mana māsa aizgāja no dzīves (ātrais dilonis).

Dzīvoju Jelgavā [1999]. Pēc visa pārciestā esmu ļoti slima.

Marija LIPSKA (meitas uzvārds Gegiša) 1927.g.

Vitebskas apgabals Verhņedvinskas rajons M. Rossica

1943. gada 16. februārī pāri mūsu dzīvesvietām gāja soda ekspedīcija. Fašisti un viņu palīgi savā ceļā zvēriski izrēķinājās ar cilvēkiem, nodedzināja mājas, šāva. Mūsu ģimene - tēvs, māte un mēs, piecas māsas ar māsas Jadvigas mazo dēlu - atradāmies mājā un neko nezinājām par to, kas tajā dienā notika. Redzējām, ka apkārt deg sādžas, un domājām, ka vācieši atkāpjas. Pēkšņi mūsu mājā ienāca soda ekspedīcijas ļaudisbaltos maskēšanās apmetņos ar automātiem un teica, lai sapošoties - it kā uz pasu pārbaudi, pavēlēja neko līdzi neņemt. No mājas izgājām ar to, kas bija mugurā. Mūs visus, šīs sādžas iedzīvotājus, savāca kopā un ieslēdza mazā mājiņā, pa logu redzējām kā cilvēki bēga uz mežu, un uz viņiem šāva ar automātiem. Pēc dažām minūtēm mūs sūtīja uz Cigeļinku sādžu. Iedzina šķūnī, tur priekšā jau bija daudz cilvēku no citām sādžām. Bija jau tumšs, soda ekspedīcijas dalībnieki spīdināja lukturīšus un atlasīja jauniešus. Mūs, visas māsas un mazo Jadvigas dēliņu izdzina no šķūņa, tēvu un māti atstāja šķūnī. Aizdedza lāpas un lika tās pie šķūņa. Šķūnis uzliesmoja - un jumts nobruka uz ļaudīm, cilvēki dega dzīvi, neviens nekur nevarēja aiziet, apkārt stāvēja ar automātiem. Tur bija 126 cilvēki.

Mūs nosūtīja uz Rossicu, kur sadzina baznīcā, tajā atradāmies visu nakti.

No rīta atnāca vācieši, nostādīja visus vienā rindā un sāka šķirot cilvēkus: vienus pa kreisi, otrus pa labi. Nav iespējams aprakstīt šausmas, ko pārdzīvojām tajā dienā. Mātēm atņēma bērnus, izšķīra ģimenes utt. Cilvēkus pa kreisi visus nošāva un sadedzināja šķūnī, bet tos, pa labi, nosūtīja uz Salaspils koncentrācijas nometni.

Nometnē atkal šķiroja. Jaunas, skaistas meitenes atlasīja un nosūtīja darbā uz Vāciju, bērnus desmit līdz trīspadsmit gadu vecumam paņēma Latvijas iedzīvotāji, bet vismazākos atņēma mātēm

un novietoja atsevišķā barakā, šie bērni bija nolemti nāvei. Manai māsai Jadvigai ari atņēma dēlu, viņam bija tikai divi gadiņi, un viņš, protams, gāja bojā. Bet māsu nosūtīja uz Ļubļinas koncentrācijas nometni. Jaunāko māsu par gani paņēma saimnieks no Babītes, es paliku nometnē.

Pēc dažām dienām mani nosūtīja darbā pie Ļeņingradas Vdicko stacijā. Nometināja sādžā, mums bija sagatavotas mājiņas ar divstāvu nārām un bez logiem, nārās bija nedaudz salmu. Strādāt sūtīja uz mežu, kur zāģējām un nesām baļķus uz ceļa, remontējām vāciešu mašīnas, kuras uz fronti veda pārtiku. Pēc trīs mēnešiem mani nosūtīja uz Rēveli, tagadējo Tallinu (kā sauca koncentrācijas nometni - neatceros).

Septembrī man izdevās iepazīties ar bulgāru Žoržu, kas strādāja vācu štābā. Viņš man palīdzēja izkļūt no nometnes. Līdz kara beigām dzīvoju pie radiniekiem.

Daudzi gadi pagājuši, taču pārdzīvotās kara šausmas un bailes mani nepamet līdz pat šim

laikam.

Mēs, bijušie fašistisko koncentrācijas nometņu ieslodzītie bērni, vienmēr domājām par to, lai mūsu bērni un mazbērni nekad nepiedzīvotu un neredzētu kara drausmas un lai neviens nevarētu atņemt visdārgāko - bērniem mātes un mātēm bērnus.

Emīlija Markuļa (meitas uzvārds Gegiša) 1929.g.

Vitebskas apgabals Verhņedvinskas rajons Tribisi sādža

Jevgeņijs

LAVRINOVIČS

1938.g.

Vitebskas apgabals Verhņedvinskas rajons Kulakovas sādža

Dzīvoj u kopā ar vecākiem līdz 1943. gadam. Vecākus

februārī sadedzināja, bet mūs nosūtīja uz Salaspili. Pēc tam no Salaspils mūs, bērnus, atveda uz Rīgu un izdeva saimniekiem. Pie saimnieka nodzīvoju līdz 1949. gadam. Pēc tam atgriezos Daugavpilī. Satikos ar savām māsām, kuras arī bija izvestas kur nu kura. Bet visas palikušas dzīvas. Tagad [1999.] dzīvojam dažādās pilsētās. Es ar māsu Mariju Lipski - Daugavpilī. Abas pensijā.

Mūsu ģimenē bija pieci bērni. Es, brālis Staņislavs un trīs māsas: Zina, Miļa un Zoja. Savus vecākus gandrīz nemaz neatceros, jo viņus zaudēju piecu gadu vecumā - 1943. gadā. Tikai neskaidri atceros to, kas ar mums notika tajā laikā.

Par visiem tā laika notikumiem atceras manas vecākās māsas Zina un Miļa. Ziņai toreiz bija 11, Miļai 9 gadi. Notikumi risinājās šādi.

Soda ekspedīcijas laikā 1943. gada februārī fašisti nodedzināja gandrīz visas Verhņedvinskas rajona Bigosovas ciema padomes sādžas. Tāds liktenis piemeklēja arī mūsu Kulakovas sādžu, kur lielāko daļu iedzīvotāju sadedzināja dzīvus. Manu tēvu arī sadedzināja. Tos, kas palika dzīvi, to skaitā arī mani un māti, fašisti aizveda uz Bigosovas staciju, bet no turienes uz Salaspils koncentrācijas nometni. Drīz pēc tam mūs izšķīra. Māti un mazo māsiņu Zoju aizveda uz Vāciju. Vecāko māsu Zinu un Miļu par strādniecām paņēma bagāts latvietis. Mēs ar brāli Staņislavu palikām koncentrācijas nometnē līdz 1943. gada aprīlim.

Bērnu grupu, kurā biju arī es un brālis Staņislavs, atveda uz Rīgu, „pareizticīgo Sv.Trijādības Sergija sieviešu klosteri tālākai izvietošanai pie Latvijas pilsoņiem” - kā rakstīts arhīva dokumentos. Es un mans brālis tikām nodoti audzināšanā pie rīdzinieces Orlovas.

Šajā ģimenē mēs nodzīvojām līdz 1946. gadam. 1946. gada pavasarī, apstākļiem sakrītot, mēs nokļuvām Cēsu pilsētas bērnu namā. Šajā bērnu namā mūs audzināja līdz 1951. gada septembrim. Pēc tam mūs nosūtīja mācīties Latvijas arodskolā. Pēc skolas beigšanas sākās patstāvīga dzīve un darbs, vēlāk karadienests.

1953. gadā mēs ar brāli atradām vecākās māsas Zinu un Miļu. No viņām uzzinājām par mātes un visjaunākās māsas Zojas likteni. Pa ceļam uz Vāciju māti un māsu izšķīra, par savas jaunākās meitas likteni māte neko nezināja. Vecākās meitas Zinu un Miļu viņa atrada dzimtajā pusē. Tā arī, neatrodot mani, Staņislavu un Zoju, māte nomira 1948. gadā.

Visjaunāko māsu atradām tikai 1964. gadā.

Eduards PATRUSEVIČS 1932 g.

Daugavpils rajons Goftembergas sādža

gadā sāku iet Locinas skolas 1. klasē, tur pabeidzu 4 klases.

1943. gadā visu mūsu ģimeni, 6 cilvēku sastāvā, nosūtīja uz Salaspils koncentrācijas nometni. Vēlāk no koncentrācijas nometnes pārveda uz bērnu patversmi Dubultos, no turienes mani aizbildniecībā paņēma mana krutsmāte.

Kad no koncentrācijas nometnes atgriezās mani vecāki, sāku dzīvot savā ģimenē. Māte nomira agri (49. dzīves gadā). Ar tēvu palikām divi mazi bērni, es biju vecākais. Man bija jāpalīdz tēvam. Nācās strādāt pie saimniekiem. No 14 gadiem strādāju šosejas ceļa darbos.

1949. gadā iestājos darbā, ieguvu specialitāti un strādāju par atslēdznieku līdz 1993. gadam. Tagad [1999.] esmu pensijā. Precējies, ir pieaugusi precējusies meita, dzīvo Rīgā.

Pavisam mazu uz Salaspili izveda 1943. gada septembrī Kā bērns, protams, neko neatceros par savu „Salaspils” bērnību. Ir dēls un meita.

Ivans

PETRUSEVIČS 1942 - 1994.g.

Broņislava

KOKINA

(meitas uzvārds - Petruseviča) 1929.g.

No Salaspils koncentrācijas nometnes mani

un māsu aizveda uz Vāciju (Valdminhenes pilsēta) kā

darbaspēku.

No turienes mājās atgriezos 1945. gada augustā. Atbrīvoja amerikāņi.

1945. gada rudenī iestājos pienotavas kursos, pēc to beigšanas strādāju par piena savācēju. 1947. gadā apprecējos. Jau ar diviem bērniem pārcēlos dzīvot uz Daugavpili. Strādāju mākslīgās šķiedras rūpnīcā, tad par kontrolieri dzirnavu kombinātā. 1988. gadā kļuvu pensionāre, tagad nestrādāju, palīdzu bērniem audzināt mazbērnus.

Broņa

Petruseviča

Mans tēvs bija strādnieks, bieži brauca uz Rīgu peļņā. 1934. vai 1936. gadā visa ģimene pārcēlās uz pastāvīgu dzīvi Rīgā (dzīvojām Jersikas ielā 7).

Jevgēnija

KAMINSKA

1931.

Preiļu pagasts Pelšu ciemats

Pirmajā kara dienā, par to vēl nezinot, māte ar mums, diviem bērniem, aizbrauca ciemos pie tēvamāsas Kapitolinas Mikitovas uz Aknīstes apriņķa Zasas pagastu. Tās pašas nedēļas ceturtdienā vācieši jau bija republikā.

Pēc dažām dienām pie tēvamāsas atbrauca brālis Juškovs, bijušais arodskolas direktors. Viņš evakuēja skolu, bet pats evakuēties nepaspēja.

Drīz arestēja Larionu Juškovu un krustmātes vīru - Ivanu Mikitovu. Jūlija beigās kārtējā mežu ķemmēšanā atrada trīs sarkanarmiešus. Viens no viņiem bija kapteinis, viņš nošāvās, divus pārējos sagūstīja. Viņus atveda uz krustmātes māju. Mūs visus stingri nopratināja, nostādīja pie sienas, tēmēja ar automātiem un šautenēm. Mani un krustmātes vecāko dēlu (viņš arī bija dzimis 1931. gadā) visādi biedēja, daudz solīja, lai mēs sakot taisnību, vai palīdzēja tiem, kas slēpās mežā, vai pazinām savas mantas - traukus, lupatas, kurās nesa ēdienu uz mežu. Palaida un atkal stādīja pie sienas. Pie tam ņirgājās par vienu kareivi - viņš bija ebrejs. Pēc vairākām nopratināšanas un iebiedēšanas stundām aizbrauca.

Kilikoja

ĻEONOVA

(meitas uzvārds - Juškova) 1932. - 1996.g.

Pirmās grupas invalīde

Drīz Jēkabpils mežā nošāva L. Juškovu, bet I. Mikitinu un vēl divus cilvēkus, vienu pēc uzvārda Svarāns, nošāva Zasas skolā.

Pelšu sādžā palika vecāmāte, tēvamāte un krustmāte - Ksenija Juškova. Divi brāļi Benedikts Juškovs un Ivans Juškovs atkāpās ar Padomju Armijas daļām.

Ivans Juškovs karoja, bet Benedikts strādāja aizmugurē, jo bija redzes invalīds. Vecāmāte bija pakļauta kratīšanām. Reiz viņa ar pajūgu atbrauca uz Zasu un paņēma mūs pie sevis. Vēlā rudenī ar velosipēdu no Rīgas uz Pelšiem atbrauca tēvs. Pēc vecāsmātes lūguma tēvs palika Pelšos.

Bieži pie mums notika kratīšanas, varbūt tādēļ, ka nezin kāpēc uzskatīja - Benedikts Juškovs ir Tīruma grupas partizāns.

gada pavasarī māte aizbrauca pie māsas, kas dzīvoja Sedežu sādžā, 9 kilometrus no mums, lai palīdzētu iestādīt kartupeļus. Tur tika sagūstīta un nosūtīta darbā uz Vāciju. Tēvs tajā laikā slēpās, viņu neatrada, vecāmāte bija veca, bet krustmāte - invalīde no bērnības.

gada augustā māte atbrauca atvaļinājumā no Vācijas, bet jau rīta agrumā māja tika aplenkta, mums deva dažas minūtes sagatavoties, un visus - tēvu, māti, vecomāti un mūs, divus bērnus - aizveda uz Preiļiem, atstāja tikai simtgadīgo vecmāmiņas māti.

No Preiļiem mūs un mūsu likteņa cilvēkus nosūtīja uz Višķu staciju, sadzina preču vagonos un aizveda uz Salaspils nometni.

Pieaugušos dzina darbā. Drīz mēs izskatījāmies kā ēnas, ar lielām pūlēm uzkāpām nāru trešajā stāvā. Uz tualeti grupās veda konvojs. Reiz māte sastapa paziņas meitu, kas dzīvoja Rīgā un kura bija notiesāta par to, ka nestrādāja vāciešiem un uz 6 mēnešiem tika ieslodzīta Salaspilī. Nākamajā dienā viņu vajadzēja atbrīvot. Atbraucot uz Rīgu, viņa visiem pazīstamiem izstāstīja kāds liktenis piemeklējis mūsu ģimeni. Un, lūk, mūsu kaimiņiene, kas dzīvoja Jersikas ielā 7, Anastasija Kovaļova sāka gādāt, lai mani un nepilngadīgo māsu ņemtu audzināšanā (tajā laikā viņai bija trīs pašas bērni).

Ar visādiem ieganstiem, neatlaidību un uzstājību šai drosmīgajai sievietei izdevās no nometnes izpestīt mani un māsu. Palikušos nosūtīja uz Vāciju Zomerdas (liekas, tā sauca) nometni. Atbrīvoja amerikāņu karaspēks.

Kovaļovu ģimene bija liela, bet nebija kur ņemt produktus, un mēs sākām lūgt, lai mūs sūta uz laukiem. Tā mēs ar māsu atkal nokļuvām Preiļu pagastā. 1944. gadā atgriezās tēvocis Benedikts Juškovs, vēlāk arī Ivans Juškovs.

Benedikts apmetās dzīvot Daugavpilī un paņēma mūs pie sevis. 1945. gada septembrī atgriezās tēvs, māte, vecāmāte, vēlāk arī krustmāte Ksenija.

Tā mēs palikām dzīvot Daugavpilī.

Valentīna

ŽOLUDEVA

1937.g.

Daugavpils rajons Ratnieku sādža

1943. gada augustā mūsu ģimeni: tēvu, māti un bērnus - mani, sešgadīgu, brāli Vasīliju - trīs gadi, Jevstihiju - septiņi gadi, saņēma ciet un aizveda uz Višķu staciju, no turienes - lopu vagonos, kuri, likās, brauca bezgalīgi ilgi, varbūt tādēļ, ka durvis bija noslēgtas, karstumā, smirdoņā atveda uz Salaspili.

Atņemot visus no mājas paņemtos produktus, mūs sāka barot ar „nometnes” uzturu, suslu ar maizi, ja to var tā nosaukt. Mēs lūdzām mātei ēst. Visjaunākais prasīja burkānu. Vecāki saņēma divus sūtījumus no radiniekiem. Varbūt tam

pateicoties, mēs izdzīvojām. Atceros, kā tēvs nesa granti no vienas vietas uz otru, māte no salmiem kaut ko pina. Vēl labi atceros, ka sagrēkojušos cilvēkus pēc komandas „Gulties!” un „Celties!” mocīja tik ilgi, kamēr cilvēks vairs nespēja piecelties, un tad viņu nošāva.

Atmiņā iespiedusies „pirts”, kā caur uzraugu rindu ar suņiem dzina uz pirti kailas sievietes un bērnus. Mātes kautrējās, ka ir kailas un sargi nekaunīgi lūrēja. Bērni baidījās no suņu rejām. No pirts veda uz jaunu baraku, iedeva pa kreklam. Gulējām krustām šķērsām uz grīdas salmos. Šajos drausmīgajos apstākļos uzturējāmies vairākus mēnešus. Pateicoties tēvamāsai, kas dzīvoja Rīgā, mēs palikām dzīvi, viņa aizveda mūs, visus trīs bērnus, kaut arī pašai bija divi bērniņi. Pēc tam nosūtīja pie citiem radiniekiem Daugavpils rajonā, kur nodzīvojām līdz atbrīvošanai. Atgriezās māte. Tēvu no nometnes paņēma strādāt Rīgas fabrikā, un viņš pie mums atbrauca tikai 1944. gada rudenī. Es pēc nometnes ilgi slimoju, miesu klāja augoņi. Slimoju ar garo klepu. Mocīja klepus. Krustmāte baidījās, ka es neizdzīvošu. Taču, par laimi, paliku dzīva.

Sākuma skolu beidzu savā sādžā, pēc tam pabeidzu vidusskolu Daugavpilī. 1955. gadā aizbraucu darbā uz Rīgu. Visu mūžu strādāju par šuvēju ateljē „Baltijas modes”, bet 1970. gadā atgriezos pie vecākiem, kuri bija veci un slimi. Tagad jau miruši. Paliku viena. Līdz pat pensijai (1992.g.) strādāju Daugavpilī ateljē.

Brālis beidza 8 klases, visus šos gadus strādāja par šoferi.

Jevstihijs TIHONOVS 1936.g.

Precējies. Ģimenē divi bērni.

Jefrosinija

ABRAMOVA

(meitas uzvārds - Jermačenko) 1928.g.

Pleskavas apgabals Sebežas rajons Pirogovas sādža

gada 23. martā fašisti nodedzināja mūsu sādžu un dzīvus sadedzināja 70 cilvēkus. Mūs aizveda uz Salaspils koncentrācijas nometni. Bijām četri bērni. Tagad palikuši tikai divi.

Man bija trīsgadīgs brālītis. Viņš nomira, kad atradāmies Rīgā Trijādības - Sergija sieviešu klosterī. Viņu paņēma uz slimnīcu. Nomira no caurejas. Salaspilī izdarīja kaut kādus iešļircinājumus aizmugures izejā. Tie, kam to darīja, ilgi mocījās, un, vienalga, nomira. No mums ņēma asinis. Mana māsiņa ( bija 7 gadi) gāja uz veikalu, un viņai uzbrauca vācietis, viņa gāja bojā. Tajā laikā dzīvojām Jūrmalā, Dubultu bērnu patversmē. Tur mūs atrada vecāmāte. 1944. gada 20. janvārī mūs atrada tēvs. Atbraucām uz Laucesas pagastu pie saimnieka, kur dzīvoja tēvs un māte.

Jūlija

KOSENKO

(meitas uzvārds - Kozlova)

1939.g.

Pleskavas apgabals Sebežas rajons Ļahovas sādža

Tēvs nomira trīs mēnešus pēc manas piedzimšanas, un mēs palikām četri bērni ar māti.

1943. gada sākumā mūs atņēma no mātes un ar brāli Leonīdu (dz,1930.g.) nosūtīja uz Salaspili. Māti aizdzina vācieši, sādžu pilnīgi nodedzināja, vienā mājā sadedzināja arī vecos cilvēkus.

Pēc tam māte bija pie Daugavpils, Skrudalienā par strādnieci, tur no Rīgas paņēma arī mūs, jo no Salaspils tikām sadalīti pie saimniekiem.

Kara beigās māte nolēma atgriezties dzimtajā pusē. Atgriezāmies nodedzinātajā ciemā, izrakām zemnīcu un dzīvojām. Pēc tam bija skola, tehnikums Sebežā, dzīvot bija ļoti grūti, jo, kad man bija 16 gadi, māte nomira, brāļiem jau bija savas ģimenes, kopā nedzīvojām.

Nadežda

LUKJANČUKA

(meitas uzvārds - Kozlova)

1936.g.

Pirogovas sādža

Pēc tehnikuma pabeigšanas vispirms māsa, bet pēc gada arī es pēc sadales aizbraucām uz Karagandu.

Tur apprecējos. Māsa atgriezās pēc 20 gadiem (neizdevās ģimenes dzīve), ar diviem dēliem uz rokām, un iekārtojās strādāt par normētāju Daugavpils autoremonta rūpnīcā, kur nostrādāja 22 gadus, jau pensijā. Bet es, paglabājusi Karagandā vīru, nodzīvoju tur 17 gadus, atbraucu pie viņas arī ar diviem bērniem. Bērni izauguši, aug arī mazbērni. Vienmēr ir veicies saskarties ar labiem, atsaucīgiem cilvēkiem, kuri palīdzēja visu pārdzīvot un izturēt. Paldies visiem.

Kad fašisti sagrāba mūsu apgabalu un sādžas, sākās mūsu nelaimes. Mūs sāka aplaupīt un apspiest, un pēc tam, kad mūsu rajonā parādījās partizāni, (tas bija 1943. gada sākumā) mūs vispār izdzina no sādžas un nosūtīja uz Salaspils nometni. Mūsu sādžu nodedzināja līdz pamatiem.

Boriss

MAKSIMENKO

1934.g.

Pleskavas apgabals Sebežas rajons Ļahovas sādža

Nometnē mūs ar brāli, kuram bija piektais, bet man astoņi gadi, atšķīra no mātes. Māti nosūtīja darbā, bet mēs palikām nometnē. Pēc tam izlēma mūs nodot tuvākajās sādžās pie saimniekiem, bet mani, tā kā varēju jau ganīt govis, arī paņēma viens saimnieks. Brāli viņš neņēma, tas vēl bija pārāk mazs, lieka mute saimniekam nebija vajadzīga. Ar mani apgājās kā ar suni. Vasarā ganīju govis, ziemā biju par aukli - šūpoju bērnu, kaut arī, kā saka, man pašam vēl vajadzēja aukles. Tā pagāja mana bērnība.

Brāli Anatoliju Rīgā pieņēma kāda vecenīte, jo viņa ļoti labi saprata, ka tie bija bērni, kurus uzdeva kā partizānu upurus. Bieži sievietes jau gados paņēma mazus bērnus un faktiski izglāba viņu dzīvības, deva maizi un jumtu virs galvas.

Anatolijs MAKSIMENKO 1938 - 1997 g.

Karš izjauca man un manam brālim iegūt izglītību.

gada martā mūsu sādžu vācieši nodedzināja, slimos un vecos cilvēkus nošāva, bet mūsu māti un mani - pieci gadi - un gadu veco māsiņu aizdzina uz Salaspils koncentrācijas nometni. Mēs ar māsu atradāmies šķirtas no mātes atsevišķi - bērnu barakās.

Galina

SPIRIDONOVA

(meitas uzvārds - Borovkova)

1937.g.

Pies kavas apgabals Sebežas rajons Zaborjes sādža

Atmiņā palikusi smagā šķiršanās scēna no mātes, tāpat ari, kā kailus bērnus pa sasalušu zemi dzina mazgāties uz pirti. Es aprūpēju māsiņu, kā varēdama. Nomira ļoti daudzi bērni, katru rītu viņus iznesa no barakas. Nezinu, cik ilgi tur atradāmies. Pēc tam mūs ar māsu izšķīra: mani nosūtīja uz bērnu namu Intas stacijā, tur pabiju vienu gadu, pēc tam māte mani 1943. gada beigās no turienes izņēma. Bērnu namā audzinātāji pret mums izturējās labi, tur bija pat bērni no Baltkrievijas.

No 1946. gada dzīvoju Daugavpilī, beidzu vidusskolu, feldšeru - vecmāšu skolu. Strādāju bērnu slimnīcā, bet pašlaik [1999.] Kalkūnes bērnu namā. Man ir ģimene, divi bērni.

Ludmila

BOROVKOVA

1941.g.

gada 22. martā mūsu Sebežas rajona Dedenkas ciema padomes Vetrinku sādžu okupēja fašisti. Visus iedzīvotājus aizveda uz Salaspils koncentrācijas nometni. Mani un vecāko māsu, kurai bija 5 gadi, un man viens gads, ievietoja bērnu patversmē. Slimos un vismazākos aizveda uz Rīgu Trijādības - Sergija sieviešu klosteri.

1942. gada 16. aprīlī mani no klostera paņēma audzināt rīdziniece Praskovja Kutuzova. 1944. gadā mani paņēma māte.

Līdz karam mēs ar māti dzīvojām turpat, kur strādāja tēvs, - sākumā pie dzelzceļa Polockā, bet 1940. gadā - Bigosovā. Kad sākās karš, mēs drīzi vien atradāmies okupētajā teritorijā. Atceros, kā pie mums parādījās labi koptie vācu zaldāti. Kad 1943. gadā izveidojās partizānu vienības, mūsu apkārtne pastāvīgi piedzīvoja soda ekspedīciju iebrukumus. Ar katru reizi vācieši kļuva aizvien nežēlīgāki.

Apkārt dega sādžas. Mēs nolēmām aiziet mežā pie partizāniem. Nobraucām kilometrus desmit un apstājāmies Kamenkas sādžā. Visi vīrieši un dažas sievietes aizgāja mežā. Palika tikai sirmgalvji, sievietes un bērni. Visi sagājām vienā mājā. No rīta atnāca vācieši un pavēlēja iznākt (visi stāvējām un lūdzām). Mūs sadzina mašīnā, aizveda uz staciju un salādēja preču vagonā. Tā mūs atveda uz Salaspils nometni. Tas notika 1943. gada ziemā. Kā bija šajā nometnē, par to daudz aprakstīts grāmatās. Es biju galīgi novārgusi un slimoju, iespējams, ar dizentēriju. Starp tūkstošiem tādu bērnu kā es, mani ievēroja viens ieslodzītais latvietis, viņš jautāja mātei, kas ar mani notiek, pēc pusdienām atnesa sviestmaizi. Tas izrādījās mans glābējs. Diemžēl, šā cilvēka vārdu es nezinu.

Pavasarī mūs no nometnes izveda darbā pie Ogres rajona saimniekiem. Mēs ar māti nokļuvām pie lieliska saimnieka Krūmiņa. Pret mums izturējās ļoti labi, mani pabaroja īpaši. Ziemā saimniekam vairs nebijām vajadzīgas, un mēs atradāmies Rīgā, Baltā ielā 9, tekstilfabrikā.

gadā mūs pa jūrasceļu aizveda uz Vāciju. Sākumā atradāmies Kottbuses nometnē, pēc tam arī citās nometnēs, kamēr mūs atbrīvoja. 1945. gadā atgriezāmies Bigosovā (tur, kur dzīvojām pirms kara, viss bija nodedzināts). Izrādījās, ka tēvs un brālis (par mani 2 gadus vecāks) ir dzīvi. Viņi bija mežā, un līdz atbrīvošanai pārcieta ne mazāk bēdu, kā mēs.

Vanda

BEĻAVSKA

(meitas uzvārds - Gjača) 1942.g.

Polockas apgabals Drisas rajons Spētas sādža

gada februārī soda ekspedīcijas vienība aplenca Spētu sādžu, nodedzināja to līdz pamatiem, visus iedzīvotājus, to skaitā arī manus vecākus aizveda uz Latviju, kur ieslodzīja Salaspils koncentrācijas nometnē.

gada aprīlī mūs, bērnus, atņēma vecākiem. Vecākus aizveda uz Vāciju, Maidaneku, pēc tam uz Rāvensbruku, bet mūs, bērnus, ievietoja Igātes bērnu

namā Latvijā. Augu un mani izaudzināja Rīgas bērnu namos. Labi atceros bērnu namu Kandavas ielā, tur atrados līdz skolas vecumam. Kad sasniedzu septiņu gadu vecumu, mani un septiņus gadus vecus bērnus pārveda uz otro bērnu namu Kuldīgas ielā 45. No turienes sāku iet skolā pirmajā klasē. Otrajā bērnu namā atrados līdz 1957. gadam. Pēc tam pārcēlos uz Daugavpili un tur iestājos dzelzceļa skolā Nr. 2 mācīties par virpotāju. 1957. gadā pirmo reizi tikos ar savu māsu Emmu un māti. Mans tēvs gāja bojā Vācijā Rāvensbrukas koncentrācijas nometnē. Skolu es pabeidzu 1960. gadā. 15. oktobrī es iestājos darbā tagadējās Valsts akciju sabiedrības :Lokomotīve” instrumentālajā cehā.. Līdz 1998. gadam strādāju rūpnīcā. Tagad esmu pensijā.

Aleksandrs

OBUHOVIČS

1930.g.

Vitebskas apgabals Verhņedvinskas rajons Sādža Brahli

1943. gada 10. martā mani 12 gadu vecumā vācieši kopā ar ģimeni nosūtīja uz Salaspils koncentrācijas nometni.

Šajā nometnē es pastāvīgi baidījos par savu un ģimenes locekļu dzīvību.

Es redzēju, kā ņirgājās par pieaugušajiem, kā mātēm atņēma bērnus. Uz visu dzīvi palika atmiņā tā diena, kad mūs, bērnus, atšķīra no vecākiem. Tika padota komanda: visiem, kas vecāki par 15 gadiem, iziet no barakas. Bērni barakā palika vieni, skanēja kliedzieni, raudas, bija mocoši sāpīgi, jo nezinājām, uz kurieni aizveda vecākus un kas būs tālāk. Mūs novietoja bērnu barakā, tur gulējām uz nārām slimi un novārguši.

Vienā no aprīļa dienām vairākus bērnus, to skaitā arī mani un manas divas māsas izsauca no barakas. Viens no rentniekiem, Artūrs Liepa, paņēma mūs darbam savā saimniecībā. Tā es un māsas nokļuvām vietā, kas atradās 7 kilometrus no Ogres - viensētā Truči. Tur mūs, nespēcīgus, slimus, izsalkušus latvieši kopa un izglāba.

Jau pēc kara ieguvu inženiera mehāniķa specialitāti. Strādāju par pasniedzēju Daugavpils Pedagoģiskajā institūtā. Māsa Žeņa dzīvo Rīgā, Zina - Rogačovā (Baltkrievijā).

Jānis

FJODOROVS 1933.g.

Kraslavas tajons Kozļiku sādža

1943. gada jūlijā ģimeni: tēvu, māti, māsu un mani saņēma ciet un aizveda uz Krāslavu, sadzina ešelonā un ar konvoju aizveda uz Salaspili.

Koncentrācijasnometnē atradāmies līdz atbrīvošanai

gadā. Nometnē bija liels bads, baroja ar zirga gaļas zupu, skaidu maizi, daudzi bērni apmira no bada.

Bērnus tāpat kā pieaugušos izveda placi, kur, spēlējot orķestrim, izpildīja nāvessodu. Uz pirti gājām zem konvoja ar suņiem, mazgājāmies aukstā ūdenī. Barakā bija trīsstāvu nāras. Bērni dzīvoja atsevišķās barakās, viņiem bija pielikts stārasts - pieaugušais, kurš skatījās, lai bērni neizietu tālāk par līniju. Vienreiz es šo aizliegumu pārkāpu un tiku sodīts - stāvēju nekustīgi stundu ar slotu rokās (it kā šautenes vietā). No daudziem bērniem, arī no manis, ņēma asinis. Pēc atbrīvošanas atgriezāmies savā sādžā. No 1949. gada līdz šim laikam [1990.] dzīvoju Daugavpilī, strādāju par mālderi, tagad esmu pensijā, veselība slikta (plaušu tuberkuloze). Man ir divi bērni, divi mazbērni.

Ivans

KUZŅECOVS 1931.g.

Novgorodas apgabals Staroruskas rajons Čižovas sādža

īsi pirms kara sākuma mūsu tēvs Pjotrs Kuzņecovs pārveda mūsu ģimeni uz Pēterhofu pie Ļeņingradas. Tur arī uznāca šis posta laiks - karš. Līdz ar fašistu atnākšanu beidzās cilvēcīga dzīve un sākās klīšana plašajā pasaulē. Ģimeni izveda uz Sebežas rajona Raļku sādžu.

Sabiedrība, it īpaši Baltkrievijā tika pakļauta vislielākajai iznīcināšanai, nodedzināja veselas sādžas, cilvēkus nežēlojot. Liktenis pienāca arī Raļku sādžai. Vecos ļaudis sadedzināja dzīvus, bet mūs dzina kājām līdz pat Salaspilij. Tur mūs, trīs Kuzņecovu bērnus - Ivanu, 12 gadu vecu, Jevdokiju 11 un Zinaīdu 6 gadu vecumā atņēma vecākiem un ievietoja bērnu barakā.

Kamēr pirtī „mazgājāmies”, drēbju vairs nebija. Aptinuši kājas ar lupatām un apsegušies ar svešām drēbēm (ko atradām), mēs palikām salā un badā. Visbriesmīgākais, ka nezinājām, kur ir mūsu vecāki un kas ar viņiem notiek.

Jevdokija PEREDŅENKO (meitas uzvārds - Kuzņecova) 1932.g.

No nometnes mūs paņēma vietējie iedzīvotāji, pie kuriem mēs, mazgadīgie, ganījām lopus. Mūs, trīs bērnus, izšķīra. Labi vēl, ka viensētas atradās netālu viena no otras, un mēs retumis varējām satikties.

Mūsu vecākus izmantoja ierakumu rakšanā pie Gatčinas, pēc tam atveda uz Daugavpili, kur viņi tāpat strādāja pie saimnieka.

-Vecāki tūlīt sāka rūpēties un meklēt mūs. Saņemot vajadzīgos dokumentus, tēvs atbrauca un aizveda mūs uz Daugavpils rajonu, kur mūs atbrīvoja. Tā mēs arī palikām Latvijā, kur dzīvojam ari tagad [1999.] Esam izauguši, izveidojām ģimenes, strādājām līdz pensijai. Ir bērni un mazbērni. Ļoti gribētos, lai viņu dzīve būtu labāka nekā mūsējā.

Zinaīda

KARPOVA

(meitas uzvārds - Kuznecova) 1936.g.

Pjotrs

GAIDAMOVIČS

1927.g..

Daugavpils

gada 16. aprīlī mani arestēja un atveda uz gestapo, kas atradās Lāčplēša ielā 10, tur divas diennaktis noturēja pagrabā. Pa šo laiku mani divas reizes pratināja, paliku bez zobiem, nikni pratinot, piekāva, un, kā likās, izjuta baudu. Aresta iemesls bija tāds, ka es it kā nosūtījis karagūstekņus pie partizāniem, par ko gan man nebija nekāda priekšstata, kaut gan vairākas reizes dalījos ar uzturu.

Nav izslēgts, ka to redzēja kaimiņš, kurš dzīvoja netālu no mums, viņš Daugavpils atbrīvošanas laikā aizbēga līdzi vāciešiem, apmetās Polijā, kur atrodas arī tagad.

Versija par to, ka mani nodevis kaimiņš, radās tā, ka es viņu redzēju gestapo telpās, kur notika pratināšana. Pēc pagraba mani konvojs aizveda uz cietumu, tur ieslodzīja 45. kamerā, kura skaitījās stingra un bija aiz atslēgas. Kamerā atradās 25 cilvēki, naktī gulējām „divos stāvos”, tas ir, uz nārām un zem nārām. „Brīvē” izlaida tikai divos gadījumos - vai nu uz Salaspils nometni vai arī naktī uz nošaušanu. Dažkārt cietuma darbinieki dzērumā izklaidējās, izdzenot ieslodzītos no kamerām ar gumijas nūju palīdzību, kas, acīmredzot, viņiem sagādāja baudu.

Uz darbu no mūsu kameras neveda. Pratināja izmeklētāji Sovers un Daugavietis. Pēc nopratināšanas cilvēkus iznesa uz rokām, viņiem bija pārsistas kājas, sejas vienos zilumos.

Naktī no 15. uz 16. maiju padomju aviācija pirmo reizi stipri bombardēja Daugavpili. Bombardēšanas laikā arestētie atradās kamerās aiz atslēgām. Viena bumba trāpīja cietumu. Kad Padomju Armija tuvojās Daugavpilij, cietumu evakuēja uz Salaspils nometni. Neatceros, cik ilgi

biju Salaspils nometnes barakā 3 - C . Nometnē biju tiktāl novārdzis, ka bija grūti paiet. Reiz mūs, bijušos Daugavpils cietumā ieslodzītos, tā ap 70 - 90 cilvēkus, savāca pie barakām un veda uz Rīgu. Ievietoja Termiņcietumā, bet nākošajā dienā nosūtīja uz Jelgavas cietumu, tur atradāmies neilgi, apmēram pusotras divas nedēļas. Kādā dienā pēc pusdienām pilsētai uzlidoja padomju aviācija, un viena bumba nokrita cietumā. Bojā gāja 32 cilvēki. Kameras durvis bija vaļā, un mēs izbēgām. Daļu ieslodzīto noķēra SS daļas un atdzina atpakaļ cietumā. Bēgšanas laikā daudzi gāja bojā. Noķerto vidū biju arī es.

Nākamajā rītā cietuma sardzes nebija. Apmēram pēc 5 dienām pēc mūsu bēgšanas es pārgāju frontes līniju Baložu muižas rajonā. Netālu no Meitenes stacijas es strādāju lauku darbos pie saimnieka. Pēc tam kājām nokļuvu līdz Paņevežai.

Daugavpilī atgriezos septembrī. Iestājos par sanitāru kā brīva līguma strādnieks evakuācijas hospitālī EG 1897. 1945. gada jūlijā atbrīvojos no darba hospitālī pēc tā izformēšanas un iestājos Daugavpils arodskolā mācīties par elektromontieri. Tur strādāju visus šos gadus.

Jefims

JERMOLAJEVS 1932. - 1991.g. Daugavpils rajons Kolobuhinas sādža

Manu tēvu Luku Jermolajevu un viņa brāli Trofimu par partizānu slēpšanu un sakariem 1943. gada martā arestēja. Abi viņi mājās neatgriezās. Tēva un tēvabrāļa aresta laikā tika izdarīta kratīšana, mani zvēriski piekāva, es nokritu bez samaņas, sita ar šauteņu laidēm pa galvu par to, ka es mēģināju aizbēgt no mājas, lai brīdinātu tēvoci Trofimu (viņš atradās Reinišku sādžā).

Manu māti arī zvēriski piekāva un notrieca zemē, viņa zaudēja samaņu. Manu vectēvu un vecomāti policisti aiz matiem izvilka no mājas, nogrūda sniegā uz ceļgaliem, pagrieza ieroču stobrus, gribēdami uzzināt, kur noslēptas šautenes. To visu darīja mūsu acu priekšā. Mājā viss bija sapostīts, izrakņāts, iemīts netīrumos. To atcerēties ir ļoti baismi un ļoti sāpīgi.

Tā paša gada 25. augustā mani kopā ar māsīcu Valentīnu un mūsu mātēm aizveda uz Salaspils koncentrācijas nometni.

Veda ļaužu pārpildītos „lopu vagonos”. Vagonam bija tikai viens mazs ar dzeloņstieplēm aizrestots lodziņš. Veda naktī, dienā sastāvs stāvēja, acīmredzot tajā sadzina cilvēkus no citām sādžām un pilsētām. Visu stāvēšanas laiku no vagoniem neizlaida, visas dabiskās vajadzības kārtoja tepat vagonā. Atceros, pēc izlādēšanas visu pūli dzina caur mežu, pa ceļa malām gāja sargi ar vilku sugas suņiem. Mēs ar māsu piespiedāmies pie mātes, visu laiku jautājām, kur mūs ved. Visi, protams, domāja, ka mežā nošaus. Mūs atveda uz Salaspils nometni.

Mūsu mātes nometnē strādāja 12 stundas diennaktī. Mēs, bērni, bijām pamesti pašu ziņā, līdz saslimšanai ar tīfu no mums ņēma asinis. Vakarā baraku stārasti mūs sodīja, jo bieži arī mani, sita ar pletni un dzina apkārt barakai.

Nometnē visi bērni slimoja ar vēdera tīfu, arī mana māsīca. 1944. gadā mani un māsīcu Valentīnu no Salaspils nometnes paņēma Jermolajeva māsīca Kiliksja. Mēs bijām dzīvi līķi, nespējām kustēties. Viņa nesa līdz Rīgai no staba līdz stabam. Izglāba no tīfa un distrofijas un aizveda uz Reinišku sādžu. Mani pieņēma mātes pusmāsa - Akuļina Bogdanova. Tantiņa mani žēloja un vienmēr aizsargāja, kad viņas vīrs lika strādāt pāri spēkiem.

Manu māti no Salaspils aizsūtīja uz Vāciju, no turienes atgriezās pēc atbrīvošanas. Mani 1952. gada maijā iesauca armijā, demobilizējos 1955. gada novembrī.

Līdz 1960. gadam dzīvoju un strādāju Jēkabpilī. 1960. gadā apprecējos ar Annu Arhipovu. Tajā pat gadā iestājos darbā Daugavpils pievadķēžu rūpnīcā, iesāku par automātistu, un pakāpeniski paaugstināju savu kvalifikāciju līdz 6. kategorijas .regulētājam termiskās štancēšanas cehā, 1983. gada 23. jūnijā bija operācija, diagnoze - kuņģa vēzis. Tiku atbrīvots, piešķīra II. Grupas invaliditāti, darba nespēju.

1962. gadā piedzima dēls - Anatolijs Jermolajevs.

1984. gada 11. novembrī piedzima mazdēls - Aleksejs.

JEFIMS LUKJANOVIČS JERMOLAJEVS

miris

1991. gada 9. maijā

Paglabāts Grīvas kapos

1988. gada 16. aprīlī piedzima mazmeita Jeļena.

.

BARBARISMS

Ar mātēm kopā dzina bērnus,

Un lika viņiem bedri rakt, bet paši Kā mežoņbars tur stāvēja Un aizsmakuši ņirdza…

… Sprakst asais šāviens…

… Es, māmiņ, dzīvot gribu! Nevajag!

Jel palaid mani, palaid! Ko gaidi tu?…

No rokām izrauties grib bērns,

Sīkā balstiņā skan raudas baisas,

Tās sirdī ietriecas kā nazis,

… Puisēn manu, nebaidies, tūlīt tu brīvi uzelposi. Aizver acis, tik neslēp galviņu,

Lai bende tevi dzīvu neaprok.

Paciet, dēliņ, paciet. Tūlīt vairs nesāpēs, - Viņš acis aizvēra. Un sārtas plūda asinis Kā lenta sarkana ap kaklu.

Divas dzīvības pie zemes ļimstot plūda,

Divas dzīvības un mīlestība viena.

DOICLAND

M. Džalils

Esmu dzimis strādnieku ģimenē. No 1934. gada sāku iet skolā, kas atradās apdzīvotā vietā Eglaine. Skolā gāju tikai ziemā. No 1.aprīļa līdz 1. novembrim nācās ganīt bagātnieku govis.

Zaharijs TROFIMOVS 1925 - 1997 Daugavpils rajons Eglaine

gadā iestājos mācīties Daugavpils dzelzceļnieku skolā, kas atradās Varšavas ielā 30. 1941. gada jūnijā mācības pārtrauca Lielais Tēvijas karš. Mūs, dzelzceļnieku skolas audzēkņus nepaspēja evakuēt. Atgriezos mājās Eglainē, kur jau saimniekoja fašisti. Pēc trīs nedēļām, 1941. gada 17. jūlijā arestēja manu tēvu Isaju Trofimovu un Ilūkstē nošāva. Manu krustmāti Varvaru Trofimovu arī vācu okupanti nošāva, tāpat divas manas māsas - Natāliju Trofimovu un Annu Trofimovu. Brālis Anatolijs, cīnoties Padomju Armijas rindās, krita pie Staraja Rūsas.

Pēc aresta ievietoja Eglaines policijas iecirknī, pēc tam sāka pratināt. Pils. Čuikins teica, ka es esot viņu pierunājis, lai ejot partizānu vienībā, bet es neatzinos, mani sāka sist. Pēc tam aizsūtīja uz Daugavpils cietumu, kur mani tāpat pratināja ziherpolicists [drošības policists]. Turēja mani Daugavpils cietuma trešajā stāvā vieninieka kamerā. Tur atrados līdz 1942. gada novembrim. Novembrī mani pārsūtīja uz Rīgas centrālcietumu. Tur biju līdz 1943. gada februārim. Nākošais bija Jelgavas cietums, kur mani notiesāja uz mūža katorgu. Trīsdesmit vienu cilvēku nošāva, piecus, to skaitā arī mani, nosūtīja uz Siermuižas nometni, pie Jelgavas. Maijā nosūtīja uz Bauskas rajona Vecsaules kūdras fabriku. Tur vajadzēja strādāt pie kūdras rakšanas. Kas neizpildīja normu, to sita, lika latviski skaitīt lūgšanas. Kas nenoskaitīja, to briesmīgi piekāva.

1943. gada rudenī mūs, trīsdesmit vienu cilvēku, nosūtīja uz Salaspils koncentrācijas nometni. Tur atrados līdz 1944. gada jūlijam. No Salaspils nāves nometnes mūs sadzina ešelonā, 50 cilvēku vagonā, kur varēja novietoties tikai 25, baroja ar siļķi un nedeva ne piliena ūdens. No 2000 cilvēkiem ceļā nomira ap 800. Līķus ārā izmest neļāva. Aizveda uz Noiehammas koncentrācijas nometni, kur atrados līdz 1944. gada septembrim. Noiehammas nometnē mums uzvārdu vairs nepalika, mans numurs bija 37616. No turienes pārveda uz Belzenes koncentrācijas nometni, tur biju līdz 1945. gadam. Strādāju akumulatoru rūpnīcā. Vajadzēja izpildīt normu - 250 plāksnes, ja plānu neizpildīja, tad sita - 25 reizes ar nūju. Nometnē mums dienā deva 250 gramus maizes un vienu reizi puslitru biešu zupas.

Pēc mana tēva un krustmātes nošaušanas mani sāka vajāt. Kādu laiku biju spiests slēpties no vācu policijas. Vēlāk policija mani aizturēja un nosūtīja strādāt pie policista. Strādāju pie policista Elerta, kas dzīvoja Lašu ciema padomē. 1941. gada novembrī aizgāju no policista un noslēpos Lietuvā Sovjanu sādžā. Iepazinos ar pilsoni Afinogeju Trošimovu, kurš izbēga no vācu policijas aresta un arī paslēpās Sovjanu sādžā. Tajā laikā organizējās partizānu vienība. Es biju sakarnieks, man uzdeva organizēt apdzīvotā vietā Eglainē pazīstamus cilvēkus. Atgriezos pie mātes. Mani nodeva Eglaines iedzīvotājs Gavrils Čuikins, kas strādāja vācu policijā. Mani arestēja 1942. gada 5. maijā.

Tuvojoties padomju karaspēkam, 1945. gada marta beigās tiku pārsūtīts uz Buhenvaldes koncentrācijas nometni. Tā bija pēdējā nometne, kurā man nācās atrasties. 1945. gada 11. aprīli mūs atbrīvoja sabiedroto karaspēks. Pēc atbrīvošanas mani un citus, kas nevarēja paiet, ievietoja hospitālī ārstēšanai. Hospitālī atrados no 1945. gada 11. aprīļa līdz 1945. gada 2. maijam. 1945. gada

Zaharija Trofimova mūžs beidzas 1997. gadā.

maijā brīvprātīgi iestājos Padomju Armijā. Karoju Baltkrievijas frontes 222. pulkā.

Anna SIGŅEJEVA (meitas uzvārds - Moroza)

1930.g.

Vitebskas apgabals Bigosovas stacija Sādža Morozi

Dzīvojām savā sādžā līdz 1943. gada 16. februārim. Tajā dienā visus iedzīvotājus kājām aizdzina uz Bigosovas staciju, tur sadzina vagonos. Tie bija pārpildīti, pat nebija kur apsēsties, un tad mūs veda tālāk. Mūsu sādžu nodedzināja līdz pēdējai mājai. Vecos cilvēkus sadzina šķūnī, un to aizdedzināja. Manu vecmāmiņu arī sadedzināja. Kad dzina vagonos, mūs ar tēvu izšķīra. Palikām kopā ar māti: es un brālis Vjačeslavs, dzimis 1937. gadā.

1943. gada 17. februārī mēs atveda uz Salaspili. Sadzina barakās. Tur bija nāras piecos stāvos, gulēšana uz kailiem dēļiem. Pēc ēdiena stāvējām lielā rindā, dažreiz ēdamā pietrūka, tā ka gulēt gājām izsalkuši. Kad bijām karantīnā, barakā mūs izģērba kailus un dzina uz aukstu pirti. Ar tēvu mēs tikāmies nometnē, bet brāli paņēma nezin uz kurieni.

Pēc tam mūs izveda uz Jumpravu, pie Rīgas. Dzīvojām kopā ar ebrejiem, dzina darbā. Pusizsalkuši vācām akmeņus. Tolaik man bija 13 gadi. Komandants bija ļoti slikts. Viņš visu laiku sita ar pletni vai nūju. Kad visu darbu padarījām, mūs atkal nosūtīja uz Salaspili. Domājām, ka nekad netiksim brīvībā, tik tālu bijām panīkuši, un ar katru dienu kļuvām vājāki. Tomēr Dievs pasaulē ir, mūs paņēma - uz Rīgu. Tur bijām zem apsardzes, veda uz darbu, pēc darba atkal aiz atslēgas. Apsargāja vācieši. Lai paldies labiem cilvēkiem, kas palīdzēja atrast manu brāli Liepājā, patversmē. Rīgā jau dzīvojām kopā.

Kaut kā reiz naktī atnāca vācieši, mums ātri lika saģērbties un dzina uz piestātni. Tur sēdējām apmēram divas diennaktis, nezinot, kas ar mums notiks. Pienāca kuģis, mūs sadzina uz klāja, bija ļoti daudz cilvēku. Aizveda uz Dancigu. Tur dažas dienas izgājām sanitāro apstrādi, pēc tam piebrauca vilciena sastāvs ar „lopu vagoniem”, mūs tur sadzina un veda nezināmā virzienā. Nokļuvām Kufštennā. Visu laiku biju kopā ar vecākiem. Tur mēs strādājām uz dzelzceļa. Vēlāk strādāju kopā ar galdnieku - vecīgu vācieti Kurcu. Viņš bija labs cilvēks, atnesa ēdamo, slēpa mani, cenšoties paglābt no izvarošanas.

Mūs atbrīvoja amerikāņi, aicināja braukt uz Ameriku. Taču mēs cieši apņēmāmies braukt uz Dzimteni.

Dzīvoju Daugavpilī. Strādāju 32 gadus, tagad pensijā [1999]. Man ir divi bērni un trīs mazmeitas. Māmuļa vienmēr teica: „Dariet labu cilvēkiem”. Es tā arī daru: palīdzu veciem, vientuļiem cilvēkiem. Māte nomira 93 gadu vecumā.

Vjačeslavs MOROZS 1937 g.

Vitebskas apgabals Bigosova stacija Morozu sādža

1943. gada februārī vācieši kopā ar latviešu policistiem izveda operāciju „sanitārās” zonas izveidošanai Latvijas pierobežas rajonos, pilnīgi nodedzināja visas apdzīvotās vietas, bet iedzīvotājus (ja tādi bija palikuši dzīvi un nebija paspējuši aiziet pie partizāniem) aizveda uz koncentrācijas nometni. 1943. gada 16. februāra rītausmā tika nodedzinātas (Bigosovas zonā) sādžas Voroni, Daņki, Kovaļevščina, Morozi (Jaunie un Vecie), Kamenei, Spruģi, Rosica, Sarja un citas. Vecos cilvēkus un invalīdus nošāva. Robežpunktā (tagad „Izmēģinājumu stacija”, kaut gan tādas jau sen vairs nav.) šķūnī sadedzināja piecdesmit cilvēkus. Atlikušos Bigosovā sasēdināja vilcienā un aizveda uz Salaspili. Mani vecāki (tātad arī es) tikām turēti barakā 12 „В” lidz 1943. gada aprīlim, pēc tam - Rumbulas slēgtās lidostas teritorijā. Tā ir pie Rīgas, ja brauc no Daugavpils. Tur bija šķirošanas, galvenokārt ebreju, nometne. Tēvs atceras, ka tur bija 13 tūkstoši ebreju. No tiem 10 tūkstošus iznīcināja uz vietas.

Atgriežamies pie Salaspils. Par darbu: tēvs skaldīja akmeņus, māte no salmiem pina masas [lielu slokšņu pinumi]. Tēvs apgalvo, ka nometnē bija 40 barakas. Viņu barakā - 3 nāru rindas 5 stāvos. Mēs bijām pirmajā stāvā. Vīrieši un sievietes - dažādās rindās.

Kas mēģināja pārkāpt nometnes režīmu, tam priekšpusē un aizmugurē uzkāra plāksnes ar uzrakstiem vāciski. Notika arī ideoloģiskā apstrādāšana: piedāvāja darbu policijā, par ko solīja zemi un pārējo. Salaspils nometne vairākumam baltkrievu bija tikai mocību sākums. Daudzi no viņiem pēc tam nokļuva citās koncentrācijas nometnēs, kur dzīvi palika tikai atsevišķi ieslodzītie.

Tā mūsu ģimene (tēvs, māte, māsa 1930.g. dzim. un es) nokļuvām Salaspilī. Pēc kāda laika bērnus sašķiroja: daļa no viņiem tika izvietota bērnu barakā (izmantoja asiņu ņemšanai), otra daļa, tajā skaitā arī es, aizvesta uz Liepājas pilsētu un ievietoti bērnu patversmē (tā to toreiz sauca). Kā man stāstīja Salaspils memoriāla muzeja darbinieks, no bērnu barakas gūstekņiem dzīvi palika pieci cilvēķi. Jā, nepieciešams atzīmēt, ka vienu daļu bērnu paņēma saimnieki sev par kalpiem.

Bet tagad mēģināšu atcerēties dažas epizodes.

1. Izbraukšana no Salaspils.

Mūs, bērnus, izveda no barakas, iesēdināja autobusā. Autobuss sāka kustēties, un es ieraudzīju grupu sieviešu, kas skrēja aiz mums; starp viņām, priekšgalā māte ar izstieptām rokām (viņām ķāds pēdējā brīdī bija pateicis, ka mūs aizved); sievietes izskrēja no citas barakas, kur viņas bija strādājušas.

Uz baltkrievu rakstnieka Sergeja Paņizņika grāmatas „Osvejas traģēdija” vāka Annas un Vjačeslava tēvs - Vjačeslavs Terentjevičs Morozs

Autobusā ceļā no Salaspils uz Liepāju.

Nakts, mežs, nezināmais. Šoferi smēķē, sarunājas vāciski. Bērni iemiguši, daudzi šņukst. Man pietrūka vietas. Sēžu uz liela rezerves riteņa. Pēc tam savelkos kamolītī un aizmiegu. Redzu sapni: es jāju uz zirga (sādžā kaimiņš zirgkopējs Mikola bieži ņēma mani pieguļā).

Liepāja, bērnu nams.

Par mēģinājumu pieiet pie loga, ja to pamanīja uzraudze vai ziņu pienesējs, vairākas stundas nācās tupēt uz ceļiem. Strādājām virtuvē. Atceros - milzīgs katls, sēžu tajā, beržu ar dzelzs birsti; smacīgi, sviedri līst straumītē. Dzirdu katlā - zēni iet ierindā un dzied…

Morozs Vjačeslavs 1944.g.

Fotogrāfēšana Liepājā.

Mūs ierindā izveda no bērnu nama, kur vedīs

- nezinām. Ved pa vienam… Paviljons, apsēdina, pavēl skatīties objektīva actiņā. Kamera virzās uz mani, apstājas… Domāju - saspiedīs… Nē… Gaidu šāvienu… Nē… Klikšķis, ar mani nekas nav noticis. Nezinu, kā radās šī nāves baiļu sajūta. Varbūt tāpēc, ka nekad agrāk nebiju fotografējies. Varbūt no pastāvīgās neziņas par to, kas gaida nākotnē…

Liepājā „audzināšana” un apmācības notika latviešu valodā: nelatviešu (krievu, baltkrievu) bija tikai 9 cilvēki. Atceros, ka mācīja lūgšanas, himnu un maršu dziedāšanu. Tur uzturējās dažāda vecuma bērni (no gada līdz desmit gadu vecumam). Režīms tiem, kas staigāja, bija militārs: ierinda, pārvietošanās, pašapkalpošanās… Atceros, ka zaudēju samaņu: varbūt mums ņēma asinis? Vispār, kad pēc septiņiem mēnešiem māte atbrauca pēc manis, es krieviski nerunāju, kaut gan, protams, teikto sapratu.

Mātes atbraukšana uz Liepāju, tikšanās. Izsauc audzinātāja, ieved istabā (kāpēc -

nezinu). Pie sienas stāv sieviete. Pazīstama un sveša… Ieskatos. Māte! Metos ap kaklu…

Ved uz noliktavu, kur mans apģērbs vēl no Salaspils. Pazīstu savu mēteli, kabatā atrodu sausiņu, kas tur nogulējis septiņus mēnešus… Māte ved pa naksnīgo pilsētu. Stipri turos pie rokas. Metos sānis no sastapto automobiļu ugunīm… Vilcienā… Māte kaut ko jautā… Saprotu, bet atbildu latviski un runāju, stāstu… Māte nesaprot, birdina asaras.

Pēc daudziem gadiem māte stāstīja, ka pirmajās dienās Rīgā es neesot atkāpies no viņas ne soli - baidījies pazaudēt.

Vai patversmē domāju par ģimeni, radiniekiem?

Sākumā - jā, un bieži. Pēc tam - arvien mazāk. Bērni manā vecumā ļoti ātri adaptējas jaunā vidē: krasa apstākļu maiņa, cita valoda sekmē to. Bērni - mīkla, no kuras var izveidot, ko vien vajag, ja viņus ievieto izolētā vidē un darbojas vajadzīgajā (skatoties, kādā!) virzienā. Traģēdija (varbūt reizēm laime) ir tajā, ka viņi nesaprot notiekošā būtību.

No Rīgas ar kuģi aizsūtīja mūs uz Vāciju. Pēc atbrīvošanas atgriezāmies Dzimtenē. I960, gadā pabeidzu Daugavpils pedagoģisko institūtu. Strādāju Līvānu vidusskolā Nr.2. par direktora vietnieku audzināšanas darbā. Precējies. Sieva - skolotāja. Divas meitas, divi mazbērni.

DAŅIĻENKO

Valentīna

(meitas uzvārds - Kapustina) 1930.g., Vitebskas apgabals, Surožskas rajons, Drjažno sādža

Esmu baltkrieviete, pēc profesijas ārste. No 1969. gada dzīvoju Daugavpilī. Mani uzaicināja šeit strādāt no Kazahstānas (Balhašas pilsētas), kur nostrādāju 10 gadus pēc Ļeņingradas I Medicīnas institūta beigšanas.

Esmu daudzu koncentrācijas nometņu mazgadīgā gūstekne: 5. Vitebskas dzelzceļa pulks, Osvencima, Potulica, Konstantinova - Tuhingena, Desava, No 1943. gada līdz 1945. cieši zinu tikai divus datumus - 1943. gada 9. septembri: nonākšana Osvencimā (pēc saņemtajiem dokumentiem no Osvencimas - Bžezinkas) un manas atbrīvošanas dienu Desavā 1945. gada 22. aprīli, kad mūs atbrīvoja ASV karavīri.

Tā ir mana māte Kapustina Jekaterina Vasiļjevna un vecmāmuļa Akuļina Lukjanovna - Osvencimas gūsteknes (Ļeņingrada, 50.-tie gadi)

Par koncentrācijas nometņu laiku daudz kas atmiņā palicis cieši, pietiekami skaidri un uz visiem laikiem, bet savu draudzeņu un līdzbiedru, dažu mūsu audzinātāju vārdus un uzvārdus neatceros, tikai nelielu daļu no tiem ar grūtībām atmiņa atjauno.

Tikšanās Kijevā 1988. gada jūnijā to apstiprināja. Un kāds tur brīnums! Pagājuši taču 43 gadi… 1945. gadā mēs šķīrāmies gandrīz vēl bērni, bet satikāmies kā nosirmojušas vecmāmiņas un vectētiņi. Un sākās mūsu atmiņas… Mēs atcerējāmies arī tos mazos bērniņus, kas tikko bija

iemācījušies staigāt, viņus atņēma no mātēm, viņiem bija nedaudz vairāk par gadiņu, viņi nezināja ne savu vārdu, ne uzvārdu. Labi, ja vairākiem bija viņu vecākie brāļi vai māsas, vai vienkārši radinieki, paziņas.

Izlasījusi V.V. Litvinovas grāmatu „Vilciens naktī”, ar milzīgu prieku tikai tagad uzzināju, ka Vitebskā dzīvo un par ātrās medicīniskās palīdzības šoferi strādā Kovaļovs MihailsTimofejevičs Ščinskis - Miša Kovaļovs , skumjais, klusais 6-7 gadus vecais zēns ar lielo galvu, kurš bija mūsu nelielajā grupā Potulicas koncentrācijas nometnē.

Atcerējos vēl kādu zēnu - arī Miša, ne vairāk kā 2,5 līdz 3 gadus vecs, kurš ieradās pie mums pirms pašas izbraukšanas uz dzimteni Frankfurtē uz Oderas. Tur, gaidot izbraukšanu, mēs, vecākie bērni, sniedzām vairākus pašdarbības koncertus mūsu ievainotajiem kareivjiem. Pašā koncerta nobeigumā, turot rokās sarkanu karodziņu, uz skatuves uznāca mazs, gaišmatains zēns īsās biksēs: „Es sarkano karogu rokā turu… ” utt.

Mazais zēns ar nelielo priekšnesumu zālē neatstāja nevienu vienaldzīgo. Tagad man liekas, ka tas bija mūsu „kroņa” numurs. Mišu satvēra rokās tieši no skatuves. Mūsu kareivji, vīrieši un sievietes skūpstīja viņu, nodeva no rokām rokās, cienāja ar konfektēm… Mišām blakus nebija ne vecāka brāļa, ne māsas. Viņš bija viens. Es to rakstu tādēļ, ka varētu taču būt, ka šo grāmatu izlasa mūsu „mazais aktieris”, un tas viņam palīdzēs atrast sevi. Atsauksies kāds no aculieciniekiem. Es ticu! Bet cik gan daudz bija tādu mazuļu, kuri tā arī nepazīdami sevi, neko nezinādami un nesaprazdami no dzīves, palika tur uz visiem laikiem… Es atceros mazus pirkstainīšus rokās mazai gadu vai pusotru gadu vecai meitenītei… Bet tas ir garš stāsts…

IVANOVA

Vera Sergejevna 1934. g.,

Pleskavas apgabals, Pusloškinskas rajons, Aniškovo sādža

Lielais Tēvijas karš mani sastapa nepilnu septiņu gadu vecumā. Mans tēvs - Ivanovs Sergejs Antonovičs, 1911. gadā dzimis, bija iesaukts Padomju Armijā 1941. gada jūlijā un bija tajā līdz 1946. gadam. Māte - Ivanova Anna Ivanovna, dzim. 1913. gadā, izcieta visas kara mokas kopā ar mums - trim bērniem. Mūsu ģimenei bija pastāvīgi uzbrukumi tēva dēļ. Manu māti trīs reizes izveda uz nošaušanu, bet vienreiz ziemā viņu bez apaviem un apģērba izveda uz ielas, pieveda pie kūts un sāka ņirgāties, izrāva auskaru no auss, izraujot gabalu no auss, izšāva, bet lode tikai aizskāra galvu, pēc tam māte ar šo ausi vairs nedzirdēja. Bet mēs kopā ar kaimiņieni kliedzām, raudājām, kritām fašistiem un policistiem pie kājām un lūdzām nenogalināt māti. Kaimiņiene, Gaņas tante, bez bērniem būdama, teica, lai manas mātes vietā nogalinot viņu. Vācieši aizgāja, bet aizveda sev līdzi mūsu barotāju - gotiņu. Kā šodien atceros, gotiņa skatījās uz mums, un asaras tai ritēja un krita zemē (gadsimtu to neaizmirsīšu!) Māte govi naktīs kopā ar sādžas sievietēm veda uz mežu, lai mūsu barotāju neaizvestu. Bet te, lūk, baltā dienā aizveda…

1942. gada jūnijā savāca visus sādžas iedzīvotājus un sadzina nomaļus, bet mājas aplēja ar benzīnu un aizdedzināja. Liesmas bija milzīgas, kamēr mēs aizgājām līdz mežam, liesmas bija kļuvušas mazākas, bet tās atceroties vēl līdz šim laikam man kļūst karsti.

Mūs dzina 12 kilometrus kājām, manām māsiņām bija 3 gadi (Ļuba un Nadja - dvīnītes). Atdzina mūs uz Pustoškas staciju, lika sakāpt preču vagonos. Uz kurieni, uz kuru pusi aizveda -

neviens nezināja. Veda ilgi, ceļā bombardēja, vagonos ne sanitārā mezgla, ne ūdens, ne logu… Durvis atvēra tikai tad, kad iemeta kaut kādu ēdienu. Visi to gribēja sev. Grūstījās. Vispār atcerēties briesmīgi. Kamols kaklā!

Pirms Zilupes (vēlāk to uzzinājām) bija briesmīga bombardēšana. Visu sastāvu sabumboja. Nezinām, cik vagonu tur bija, bet, kad Zilupē mūs sāka izsēdināt uz pārsūtīšanas punktu, tad tur bija vesela kaudze cilvēku ķermeņu.

Zilupē, kādā barakā visiem bija jāizģērbjas, te bija gan pieaugušie, gan bērni, pusaudži, vīrieši, sievietes un sirmgalvji… Kam bija zelta zobi, tos izrāva, bizes nogrieza, visas dārglietas atņēma. Mēs tur nebijām ilgi - varbūt nedēļas trīs, bet pēc tam - Rēzekne, un atkal tā pati aina. Visiem lika mazgāties tādā kā pirtī. Atceros, ka ūdens ļoti stipri oda pēc hlora. Tas tāpēc, lai nebūtu kādas sērgas, tā viņi teica. Man no šī ūdens bija ļoti slikti. Ilgu laiku man bija nelaba dūša. Rēzeknē bijām apmēram desmit dienas.

Verai 8 gadi…

Pēc tam Daugavpils. Koncentrācijas nometne karagūstekņiem. Tur, nometnē bija sievietes un bērni. Māte strādāja pie visādu „labumu” šķirošanas - ādas, veļa, mati, vispār viss tas, kas bija salaupīts, atvests vagonos tika izkrauts, atkal kārtīgi salikts un nosūtīts uz Vāciju. Ļoti bieži sievietes nošāva par zādzībām.

Blakus bija kapsēta, tur bija izrakta bedre un tur cilvēkus šāva…

Baroja ļoti slikti. Es kopā ar citām meitenēm un zēniem dažreiz izgājām no zonas pēc žēlastības dāvanām. Mūs, no daudzbērnu ģimenēm reizēm atlaida. Pēc tādiem gājieniem es nekad neēdu, ļoti lūdzu māti, lai nesūta mani ubagot. Teicu, ka labāk vienmēr būšu izsalkusi, ne visi cilvēki varēja mums dot žēlastības dāvanas, daudzi atdeva mums pēdējo, bet biežāk rīdīja ar suņiem, lai netraucējam viņus. Bija arī ļoti labi cilvēki.

1943. gada februāra beigās nomira mana māsiņa Nadjeņka no tīfa un „cūciņas”. Martā mūs aizdzina uz Vāciju. Ceļš nebija ilgs. Pie Ščecinas mūs izformēja kur nu kuro. Mēs nokļuvām pie zemnieka. Tur bija milzīga ferma. Pieaugušie vasarās strādāja uz lauka, mēs ganījām cūkas, aitas. Ziemās pieaugušie kopa mājlopus, auda, adīja, ko nu katrs prata, es apkopu vistas, pīles, tītarus (oi, kā baidījos no viņiem!).

Saimnieks bija ļoti stingrs. Gara auguma, staigāja ādas zābakos, vējjakā un galifē biksēs (ar ādas ielaidumu), bet rokās bija pletne. Ja kāds kaut ko izdarīja ne tā, tad šī pletne bija ļoti sāpīga…

gada maijā mūs atbrīvoja mūsu kareivji. Latvijā iebraucām pēc kara, tajā pašā 1945. gadā. Pabeidzu skolu, tepat arī nostrādāju 38 gadus, tagad pensijā.

Es uzrakstīju tikai nelielu daļu no tā, kas notika kara laikā. Ienaidniekam nenovēlu pārdzīvot to, ko pārdzīvojām mēs - kara bērni. Lai nolādēts fašisms!

NASIRA

Jefrosinja Vikentjevna 1912.g!

Vitebskas apgabals, Braslavas rajons Aļbenovkas sādža

NASIRS

Mečislavs Semjonovičs 1940.g.

1943. gadā es kopā ar vecākiem tiku izvests uz Vāciju, Šopovas pilsētu. Tur mēs bijām līdz māsiņas Nellijas piedzimšanai. Vecāki strādāja piena kombinātā.

Kad māsiņu Nelliju mēs neatdevām vāciešiem, mūs aizveda uz Hemņicas pilsētu un no 1944. gada līdz kara beigām vecāki strādāja fabrikā „Vanderverg”. Mēs dzīvojām nometnē, kas atradās otrpus ielai.

JEROHOVECA Nellija Semjonovna (meitas uzvārds - Nasira) 1944. g.

Vācija, Šopova

Pēc atbrīvošanas atgriezāmies Dzimtenē, bet 1960. gadā es atbraucu dzīvot uz Latviju, kur dzīvoju arī pašlaik. Māsa Nellija dzīvo Daugavpilī no 1961. gada.

GABRENA Marina Ivanovna (meitas uzvārds - Smirnova) 1938.g.

Vitebska

gada martā no Vitebskas varmācīgi aizveda uz Vāciju, Brukas pilsētu, no turienes uz Austriju. Atradāmies netālu no Vīnes Iznaimas novadā Cuļpeslovcu ciemā. Strādājām lauksaimniecības darbus pie grāfa.

Dzīvojām barakās kopā ar ukraiņiem, baltkrieviem, poļiem līdz atbrīvošanai 1945. gada maijā. Atgriezāmies Dzimtenē. Viss sadedzināts, dzīvojām zemnīcā, bijām četri

bērni. No Daugavpils mūs pasauca un savāca pie sevis tēvocis. Tā es paliku Latvijā. Strādāju par adītāju kombinātā. Man ir divas meitas, trīs mazbērni, tagad pensijā.

J.ī.Ņemirova

Ar mani kopā uz Vāciju tika izvesta mana māsa Smirnova (vīra uzvārdā Ņemirova) Jevdokija Ivanovna, J.I.Ņemirova dzimusi 1936. gadā, dzīvo Ventspilī.

PRELATOVS Nikolajs Akksandrovičs 1926.g.

Krāslavas rajons, Borovkas sādža

1942. gadā no 15. līdz 20. maijam hitlerieši kopā ar saviem līdzskrējējiem varmācīgi, zem šauteņu stobriem no Latgales izveda tūkstošiem vietējo iedzīvotāju uz katorgas darbiem Vācijā. No šī likteņa neizdevās izbēgt arī man, piecpadsmitgadīgam pusaudzim.

Veda mūs kā noziedzniekus lopu vagonos, katram blakus apbruņots policists vai aizsargs. Tika izvesti gandrīz visi Latgales sādžu jaunie un veselie iedzīvotāji, starp kuriem bija pusaudži 14 - 16 gadu veci, bet arī pavisam mazgadīgi bērni.

Nokļuvu slavenajā nometnē „Feddel” Hamburgas pilsētā. Kas tur pabijis, tas to neaizmirsīs līdz savu dienu galam. Šī nometne pēc saviem apstākļiem gandrīz nemaz neatšķīrās no īstām koncentrācijas nometnēm. Nometne bija apvilkta ar dzeloņdrātīm un to apsargāja ostas policija. Mēs visi strādājām Hamburgas ostā.

Atceros tādu gadījumu - pie kuģa izkraušanas nokrita un saplīsa papīra maiss, kurā bija sagrieztas žāvētas cukurbietes. Nu, protams, visi metās tai klāt, jo mēs visi bijām izsalkuši. Viens zēns nedaudz šīs „delikateses” ielika kabatā. Pēc atgriešanās no darba nometnes priekšnieks pārbaudīja kabatas un atrada zēnam kādus 30 gramus šīs bietes un sāka viņu bez žēlastības sist.

Baroja mūs vienreiz diennaktī: pēc atgriešanās no darba izdalīja 150 gramus maizes, kas bija gatavota no bietēm, zāģu skaidām un nedaudz miltu kā saistvielas un puslitru balandu zupas. Celšanās četros no rīta, stāšanās ierindā, pārbaude, pēc tam uz darbu. Neizturams katorgas darbs 17-18 stundas.

Pēc triju gadu pavadīšanas „civilizētajā” Vācijā, 1945. gadā mani paņēma armijā. Nodienēju piecus gadus. Tātad, tikai pēc astoņiem gadiem atgriezos pie vecākiem.

Dažs labs šodien paziņo, ka mums tur bija labi, ka mēs paši gandrīz vai labprātīgi turp braucām. Jā, protams, bija arī brīvprātīgie, bet tā jau ir gluži cita ļaužu kategorija. Viņus veda pasažieru vagonos, bez apsardzes un izsniedza pabalstus. Ešeloni ar brīvprātīgajiem no Daugavpils aizgāja 1942. gada martā, nevis maijā.

Ir ļaudis, kas uzskata, ka mēs neesam pārcietuši bēdas, mokas, badu, pazemojumus un sitienus, bet par nelaimīgiem uzskata tikai tos, kas bija Sibīrijā. Nē, tā nedrīkst mūs dalīt. Esmu pārliecināts, gan vieniem, gan otriem bija vienādi skarbi.

Staļina represiju laikā izveda visu nacionalitāšu ļaudis bez jebkādas atšķirības, kam liktenis bija to sagatavojis. 1942. gada maijā galvenokārt tika izvesti visi veselie krievu tautības cilvēki, un fašistiem palīdzēja , gluži tāpat kā simtiem tūkstošu mierīgo iedzīvotāju slepkavošanā, vietējie hitleriskie pakalpiņi. Daudzi no viņiem tika notiesāti un pēc tam aizsūtīti uz staļiniskajām nometnēm. Mēs labi atceramies tos, kas mūs aizdzina verdzībā no dzimtās sētas un pagasta, atraujot no piederīgajiem un tuviniekiem. Viņi bija pārmēru nežēlīgi pret saviem novadniekiem un tautiešiem.

Mēs nesaucam pēc atriebības, bet aicinām saglabāt atmiņās tās baisās dienas 1942. gada maijā. Un nevienu negribam vainot šajā noziegumā, kā vien hitlerisko fašismu.

SMIRNOVA Marija Sergeievna 1929.g.

(meitas uzvārds - Davidova)

Novgorodas apgabals,

Staraj a Rūsa

Ģimenē bijām 7 cilvēki. Pašai mazākajai māsiņai bija tikai 10 mēnešu. Viņa stipri slimoja. Kad pilsētā ienāca, tā saucamās soda nodaļas, tās atņēma mātei šo 10 mēnešus veco meitenīti un turpat sadedzināja ugunskurā. Tā to darīja ar daudziem. No tā laika sākās mūsu mokas un katorga.

Okupanti ieņēma pilsētu. Mūs izdzina no mūsu mājas. Mēs un vēl vairākas citas ģimenes izvietojāmies vienā no mājām. Sanāca ap 10 ģimenēm. Vācieši vairākas dienas visus mūs dzina rakt bedres, savākt kritušo līķus un aprakt viņus šajās bedrēs. Pēc tam naktī visus mūs izdzina no mājas, kādi bijām. Daudzi čībās un plānos apģērbos. Ar konvoju un suņiem dzina uz staciju. Sadzina teļu vagonos (tā tos toreiz arī sauca) un veda. Aizveda uz Porhovskas rajonu, Rassadņiku sādžu. Pēc 2- 3 dienām mūs, visas māsas aizsūtīja uz nometni. Mani, Oļu - visvecāko - un Mariju - jaunāko - aizsūtīja pie Demjanskas pilsētas uz mežizstrādes darbiem.

Ziemā nikns sals - pie mīnus 40 grādiem, bet mēs čībās, kas aptītas ar lupatām, plānos apģērbos. Apkārt mežs, dzeloņdrātis, no finiera salocītas būdiņas, gluži kā suņu būdas, tieši sniegā. Gultu vietā egļu zari, kas kalpoja arī par spilveniem un segām. Baroja trīs reizes nedēļā. Nav iespējams izturēt šīs mokas, šo katorgu, visas šīs šausmas. Sastinguši, pārsaluši un izbadējušies mēs nebijām spējīgi strādāt. Tad mūs par to zvēriski sita ar rungām, jebkuru piederumu, kas gadījās pa rokai, izdarīja injekcijas, pēc kurām vēl līdz šim laikam ļoti sāp kājas. Ar grūtībām pārvietojamies arī tagad. Bet toreiz mēs nolēmām par katru cenu bēgt, kamēr vēl kaut cik spējām kustēties, kamēr vēl nebijām nosistas vai nosalušas, kā simtiem citu tādu pašu bērnu, kā mēs.

Paņēmām cirvjus gadījumam, lai, ja sastaptu patruļu, teiktu, ka cērtam zarus nometnes vajadzībām. Bet uz ceļa mūs

savāca un ļoti ilgi veda. Mēs pavisam sastingām. Vācieši mūs kaut kur izmeta. Izrādījās, ka tas ir Porhovas cietums. Mūs tur iesēdināja.

Bet baltā pasaule nav bez labiem ļaudīm. Tur strādāja vietējais večukiņš. Viņš mums palīdzēja no turienes aiziet un atveda pie sevis mājās. Tas bija īsi pirms Jaunā gada.

„Lūk,” saka savai sievai - „atvedu Tev sniegbaltītes!”

Ilgi turēt mūs bija bīstami, un šie ļaudis ietuntuļoja mūs visās iespējamās lupatās un aizsūtīja ceļā.

Tādā izskatā nokļuvām līdz sādžai, kur bija mūsu vecāki. Nākošajā dienā sādžā iebrauca vācieši. Mūs atkal paņēma un aizsūtīja uz nometni Dno pilsētā. Atkal mēs tāpat strādājām neizturami smagus darbus: iekrāvām un izkrāvām vagonus, rakām grāvjus, zāģējām un krāvām kokus. Par šo katorgas darbu mūs baroja vienu reizi dienā. Atkal izdarīja injekcijas, lēja tieši mutē un piespieda norīt kaut kādu šķidrumu, no kura ļoti daudzi nomira.

No šīs nometnes mums atkal izdevās izbēgt. Nepaspēja māte mūs vēl pabarot un sasildīt, kad no rīta atbrauca vācieši, nodedzināja visu sādžu, bet mūs, tagad jau visu ģimeni, aizsūtīja uz Latviju. Tas bija 1943. gada aprīlī.

Lopu pārvadāšanas vagonus, kuros mēs bijām, iedzina strupceļā uz lauka starp sādžām. Bija vēl pietiekami auksts laiks. Mēs sēžam. Vagoni aizslēgti. Pēc tam ļaudis sāka kliegt, raudāt.

Mēs pēc tādiem katorgas darbiem bijām uzblīdušas no bada un aukstuma. No tuvējām viensētām ļaudis sāka nākt un šo to atnest no produktiem. Pēc tam zemnieki paņēma mūsu cilvēkus pie sevis. Mēs kaut cik sākām atlabt.

Tad vācieši steidzami mūs savāca, no jauna sadzina vagonos un aizveda uz Daugavpils nometni, kas toreiz atradās elektroinstrumentu rūpnīcas vietā. Tur turēja karagūstekņus un arī mūs iedzina tur, kur jumts bija debesis, bet segas - sniegs un lietus…

Pēc kāda laika mūs atkal sadzina preču vagonos un veda tālāk. Veda ilgi, nedeva ne ēst, ne dzert. Atveda uz Osvencimas nometni, sadzina barakās, teica, ka jāmazgājas pirtī. Lika noģērbties plikiem. Visas mūsu lupatas uz karsēšanu.

Bija ļoti daudz ļaužu. Sievietes ar maziem bērniem, pusaudži, sirmgalvji. Sadzina visus telpā, ko sauca par pirti, uz grīdas vāļājās ķermeņi, ieslodzītie no katliem katram uzlēja vienu kausu ūdens. Kad sievietes lūdza uzliet ūdeni vairāk un siltāku, ieslodzītie atbildēja, ka tūlīt būs visiem silti…

Un pēkšņi atveras durvis un vācietis kliedz: „Ātrāk, ātrāk, ejiet!”

Bet ieslodzītais brīdināja, lai mēs turamies tuvāk pie sienām. Aiz tām durvīm bija tumšs, tikai grīda bija sakarsēta sarkana, bet grīdā riņķi. Tie bija jumtiņi no krāsns ierīcēm. Ja uz to apstāsies, tas nozīmē, uzreiz nokļūsi krāsnī. Mēs visi, sevi neapzinādamies, sākām lēkāt pa sakarsušo grīdu basām, sapampušām kājām, turoties tuvāk pie sienām. Izdevās izskriet uz ielas. Bija auksts, bet mēs pavisam kaili. Lietus gāza kā no spaiņiem. Saspiedāmies bariņā. Bijām nokļuvuši starp divām durvīm - vienas tās, pa kurām iznācām, otras - krematorijas durvis. Mūs tur tādā izskatā fotografēja.

Atveda jaunu grupu iznīcināšanai - ebrejus. Mums sāka izmētāt mūsu lupatas, lika apģērbties. No atsūtītajiem cilvēkiem - sirmgalvjiem, sievietēm, bērniem - savāca labākās lietas, bet pašus grūda krematorijas durvīs.

Bet mums vairākas diennaktis nedeva ne ēst, ne dzert. Pēc kāda laika mums pavēlēja iet uz vagoniem un veda tālāk. Atveda uz Maidanekas koncentrācijas nometni, kā mēs vēlāk to uzzinājām. Lika izģērbties, kam bija mati - nogrieza, pēc tam savāca pirkstu nospiedumus.

Un atkal vagoni. Atveda uz kulturālu, civilizētu Eiropas valsti - Vāciju, uz nometni. Uzdzina uz zirgu staļļa bēniņiem, uz grīdas izmētātas ēveļskaidas. Ne logu, ne galda, ne krāsns. Gulējām visi rindā. Strādājām 16-18 stundas, pildījām neizturami smagus darbus.

Rakām, iekrāvām un izkrāvām, kopām teritoriju. Baroja vienu reizi dienā ar

balandām, bet no rīta un vakarā - silts ūdens un maize ar zāģu skaidām, zupa bija ar kaut kādiem netīriem miltiem, bet gadījās, ka pat ar stikliem.

Oļu karagūstekņi iznesa uz nestuvēm, es nevarēju viņai palīdzēt, jo pati no bada, visa pārdzīvotā un pārciestā nespēju viņai palīdzēt…

KONDRATENKO Agripina Jevsejevna (meitas uzvārds - Terentjeva) 1926.g.

Daugavpils raj.

Mazo Klaporu sādža

LEVINA Olga Sergeievna (meitas uzvārds - Sergejeva) 1923.g.

Novgorodas apgabals Poddarskas rajons Korčevkas sādža

1942. gada vasarā mani un manu māsu Lukeju, 1924.g. dzimušu, varmācīgi aizveda uz Vāciju. Strādājām lauksaimniecības darbus pie zemnieka, dzīvojām barakā. Pēc tam, kad saimnieks atrada sev izdevīgāku vergu darbaspēku - krievu karagūstekņus - mūs - pusaudžus - pārveda uz Barhtas pilsētu. Strādājām pa 12 stundām zivju konservu rūpnīcā, par neizpildītām normām stingri sodīja. Vairākiem gūstekņiem, tajā skaitā arī man, kā par brīnumu, izdevās izrauties no „civilizētās” pasaules un atgriezties Dzimtenē.

Pēc kara iestājos Preiļu lauksaimniecības tehnikumā, pēc tā pabeigšanas aizbraucu strādāt uz Rīgu. Ilgus gadus strādāju par kontrolieri - revidentu Latvijas Dzelzceļā.

Kopš 1985. gada dzīvoju Daugavpilī, tagad pensijā, slikta veselība. Man ir trīs meitas, mazbērni.

KĻEŠČINSKA Regīna Davidovna (meitas uzvārds - Komleva) 1927.g.

Smoļenskas apgabals Tatarska

Kara laikā mūsu ģimene tika evakuēta uz Demidovas rajona Lielo Slobodu sādžu. 1942. gada 2. februārī vācu desants nošāva manu tēvu un vēl piecus sādžas iedzīvotājus. 1942. gada jūnijā vairākas bēgļu ģimenes ieveda Vitebskā pilsētas tīrīšanas darbos. Pēc divu nedēļu darba naktī mūs sadzina ešelonā, pēc diennakts nejauši uzzinājām, ka esam Polijas teritorijā. Desmit dienas atradāmies pārsūtīšanas punktā, bet pēc šķirošanas attapāmies Osvencimā, darba nometnē Nr.3. Baroja mūs ar pilnīgi neēdamu balandu, pēc diviem mēnešiem man sākās briesmīga vemšana, kura gan dienā, gan naktī turpinājās mēneša garumā.

Katru dienu pēc vakariņām mūs nostādīja uz laukuma un līdz pulksten vieniem naktī mums bija jāstāv un jādzied dziesmas. Vienalga kādos laika apstākļos. Nevienam nebija tiesību kaut kur iet, pat uz tualeti - nē. Uz visu mūžu man palikusi atmiņā tā pazemošana, kurai mūs pakļāva tūlīt, tikko ieradāmies nometnē. Mums visiem pavēlēja izģērbties kailiem. Man bija kauns, kā visām sievietēm, kailai pieiet pie vīriešiem, kuri zieda uz muskuļiem un citās intīmās vietās kaut kādu smirdošu šķidrumu. Līdz šodienai atceros visas tās jūtas, ko izjutu toreiz. Meitenes pusaudzes slēpās aiz mātēm, mātes jutās neveikli savu bērnu, sevišķi zēnu, priekšā.

Katru rītu, izejot no nometnes un vakarā, atgriežoties no darba, mūs pārmeklēja tā, ka, droši vien, pat adatu atrastu.

Pēc 5-6 mēnešiem kāda meitene Lida no Šerevičiem Rudjanskas rajona kā par brīnumu izbēga. Kas notika!!! Vesela slepkavu grupa iebrauca nometnē kopā ar aitu suņiem. Viņi skraidīja gareniski gar rindu un auroja: „Tiks nošauts katrs trešais, ja nepateiksiet, kur viņa ir un kas palīdzēja aizbēgt!” Bet to neviens nezināja.

Rudenī mums izdalīja ķoka tupeles, jo mēs staigājām gandrīz vai basām kājām. Māte teica: „Meitenes, neviens neņem tās tupeles. Lai paši valkā!” Mēs tās izlikām rindās pret meistara logu un divas nedēļas staigājām basām kājām. Sākās sals un nācās tās uzvilkt, noberza kājas līdz asinīm…

Polis Zigmunds Kačmarčiks atnesa man spalvaskātu un tinti, un es sāku rakstīt dzejoļus par nebrīvi, par Dzimteni, par naidu pret fašistiem. Lasīju tos tikai tiem, par kuriem biju pārliecināta, ka viņi nenodos. Bloknotu ar dzejoļiem un pionieru kaklautu (es nespēju no tiem šķirties divarpus gadus) katru dienu vajadzēja kaut kur teritorijā paslēpt, lai tos neatrastu pārbaudēs. Kaklautu mūsu svētkos uzsēju zem darba apģērba un darbā atpogādama apģērbu, parādīju to tuvākajiem, teikdama - ja jau ir kaklauts, tad mēs vēl neesam sakauti un viņi mūs neiznīcinās.

Darbs bija smags… Uz nervu pamata kļuva nejūtīgas kājas.

Kad mūsu karavīri jau soļoja pa Polijas teritoriju, tas pats polis pateica, ka mūs visus iznīcinās, kad ienāks mūsu karaspēks. Viņš un meitene Kasja atrada poļu ģimeni, kas piekrita mūs pieņemt līdz padomju armijas atnākšanai.

gada 3. decembrī māte parakās zem drātīm un vakarā mēs izlīdām. Lienot nokļuvām līdz šosejai, katru minūti baidīdamās par šāvieniem mugurā, jo mēs bijām sniegā redzamas. Bet Dievs apžēlojās. Nokļuvām līdz Porembas sādžai, un Andžeja Penečka ģimene slēpa mūs zem

grīdas, kur glabājās kartupeļi. Gandrīz divus mēnešus viņi mūs slēpa un ēdināja, atraujot ēdienu no saviem pieticīgajiem krājumiem, katru brīdi riskēdami ar savas ģimenes dzīvībām. Kā es gribētu atlīdzināt šai ģimenei!

gada 28. janvārī mūsu karaspēks mūs atbrīvoja, un es aizgāju strādāt uz kara daļu, bet pēc tam atgriezos Dzimtenē.

PĻEŠAKOVA Nadežda Vlasovna (meitas uzvārds - Himočkina) 1926.g.

Smolenskas apg.

Jeršiuskas rajons Bojarkino sādža

Mans liktenis - tipisks Smolenskas zemnieces liktenis. Ģimenē bijām trīs bērni. Tēvs Vlass Ivanovičs Himočkins pirms kara aizveda mūs no sādžas uz Zaporožjes pilsētu. Kā vairums zemnieku, viņš papildināja strādnieku šķiru. Kad sākās karš, vecāki atgriezās dzimtenē. 1943. gada maijā mani no ģimenes aizsūtīja darbā, sākumā uz Smolenskas apgabala Demidovas pilsētu, kur gatavojām dzelzceļa vagoniem ieberamās lūkas, pēc tam no Oršas teļu vagonos aizsūtīja pāri robežām. Beļģijā, kur mūs atveda, tas pats katorgas darbs, nospiedošā vairākumā - specializācija dzelzceļu aprīkojumā. Pēc tam - Francija. Jaunība vienmēr ir jaunība. Iepazinos ar tādu pašu nelaimīgu izvesto, kā mēs. Aleksejs drīz gāja bojā, bet man piedzima meita Liļa. Es nosaucu viņu tās pilsētas vārdā, kurā viņa nāca pasaulē (pilsēta Liļa). Padzīvojušas sievietes palīdzēja pieskatīt bērnu. Kad vācieši atkāpās un parādījās draudi par bērnu bojāeju, mani ar meitenīti aizsūtīja uz klosteri. Tur es palīdzēju mazgāt, lāpīt veļu, mazgāju grīdas. Biju tur neilgu laiku. Pēc tam visus sāka vākt kopā repatriācijas nometnē. Čerčila kundze uzdāvināja apģērbu man un meitenei. Sešas diennaktis uz amerikāņu kuģa - un mēs bijām Dzimtenē - Odesā. Pēc VDK orgānu pārbaudes tā kā mani radinieki bija partizāni un tika nošauti pie Roslavļas, Loskos (tēvs, vectēvs, tēvocis)

- mani uzreiz atlaida mājās uz Bojarkino sādžu.

Mana māsa Jekaterina Vlasovna Himočkina piedalījās Daugavpils atbrīvošanā un palika tur. Pēc tam arī mēs atbraucām šurp. Lūk, tā nokļuvām Latvijā. Māsa saslima ar tuberkulozi un, paklausot ārsta padomam, aizbrauca uz Ukrainu, Nikolajevas pilsētu, kur siltāks klimats.

Apmēram 30 gadus es strādāju Daugavpilī dažādos darbos. Man ir trīs meitas un mazbērni. Kaut viņi būtu laimīgāki, nekā mēs!

Mani vecāki - Ivans Isajevs Prokofjevičs, dzimis 1892.g. un māte Natālija Isajeva Pavlovna, dzimusi 1902.g., dzimuši Latvijā, Vasilovas sādžā. Tēvs visu mūžu strādājis par celtnieku - akmeņkali. Daudzās Latvijas pilsētās un ciemos vēl šodien stāv mājas un fermas, ko viņš uzcēlis. Māte bija mājsaimniece un nodarbojās ar divpadsmit bērnu audzināšanu. Vecākiem bija saimniecība ar trim hektāriem zemes.

ŽAKOVA Aksēnija Ivanovna (meitas uzvārds - Isajeva) 1926.g.

Daugavpils rajons Vasilovas sādža

Daudz mums nācās pārdzīvot 1941. gadā, kad līdz mūsu mājas slieksnim atnāca karš. Vācieši apcietināja tēvu, uzskatīdami, ka viņš ir ebrejs. Lai atbrīvotu tēvu no ebreju geto, mums vajadzēja savākt parakstus no ciema iedzīvotājiem, kas apstiprināja to, ka viņš nav ebrejs. Tēvu atbrīvoja. 1942. gada 3. jūnijā no jauna sagrāba viņu, pēc tam arī mani un manu brāli, kas dzimis 1921. g. Mūs ievietoja Daugavpils cietoksnī, kur aiz dzeloņstiepļu žoga bija sadzīts ne viens vien tūkstotis ļaužu. Bija daudz asaru, vaimanu, kliedzienu: cilvēkus šķiroja kā lopus. Pirmajā grupā aizveda manu brāli. Uz kurieni - nezinājām daudzus gadus. Tikai 1957. gadā viņš uzradās. Tēvu atlaida mājās, jo pēc ebreju geto sasņemtajiem sitieniem viņš jutās slikti, bija ļoti slims. Mani aizveda uz Vāciju, 6. jūnijā mūs sadzina preču vagonos, kādos pārvadā lopus. Vagoni nebija piemēroti cilvēku vešanai, nebija logu. Mēs raudājām, visi domāja, ka ved uz nošaušanu. Un tikai tad, kad šķērsojām Vācijas robežu, vagoniem stacijās sāka atvērt durvis, tiesa, tās apsargāja apbruņoti vācieši. No viņiem mēs uzzinājām, ka mūs ved uz darbiem. Atveda uz Hamburgu, lielu nometni. Apģērbu dezinficēja un nomelnējušās drēbes kļuva nederīgas: apkaklītes sarullējās un nomelnēja. Mums piedāvāja iespēju nomazgāties pirtī, bet apģērbu nedeva vairākas stundas. Nācās stāvēt ķailām un spiesties citai pie citas. Apģērbu mums izdalīja vīrieši.

No šīs nometnes fabrikanti un fermeri izvēlējās cilvēkus un aizveda savā pārvaldījumā. Mūs, mazgadīgos - novājējušus, nomocītus, nesasukātus - ilgi neviens negribēja ņemt. Beidzot mūs savāca pārstāvis no Teodora Oskara Birkela makaronu rūpnīcas Bukstehudes pilsētā, netālu no Hamburgas. Astoņpadsmit pusaudžu un sešas mātes, kuru bērni bija šeit, izvietoja barakā, kas bija apjozta ar dzeloņdrātīm. Vakaros mūs izdzina uz ielas, bet no otras ielas puses uz mums skatījās desmitiem pāru acu. Vāciešiem bija brīnums, ka tādi skrandaiņi atbraukuši no Latvijas. Daudzi pat klusām norausa asaras un atkārtoja: „Bērni, bērni, nabaga bērni! Kā tur viņu mātēm, nabaga mātēm?”

Nokļuvuši makaronu rūpnīcā, mēs cerējām, ka badā nenomirsim. Tomēr tā nebija. Darbus izpildījām vissmagākos, tādus, kas mums faktiski nebija pa spēkam. Pie makaroniem piekļūt nevarēja līdz 1944. gadam, kad vairākas meitenes un es, tai skaitā, bijām pieliktas pie darbgaldiem, kur nepietika vāciešu. Kad mūs neviens neredzēja, mēs mitros makaronus metām mutē.

Pirmajā gadā maizi saņēmām 200 gramus dienā, bet turpmāk tikai 100 gramu dienā. Maizi izdalīja sestdienās uz visu nedēļu. No svariem līdz galdam - 5 metri, bet es maizi līdz galdam nespēju aiznest - apēdu. Bet pēc tam veselu nedēļu bez maizes, tikai ar balandām. Pēc darba mūs sadzina nometnē. Pazemojumi, reizēm arī sitieni, pastāvīgs izsalkums neļāva iemigt. Klusiņām dziedājām dažādas dziesmas. Atmiņā palikusi šāda:

„Māmulīt, mīļotā mana, kā maizīti gribas man, bet jāēd man balanda tikai, man spēka drīz nebūs nemaz.”

Pēc šiem vārdiem sākās skaļa raudāšana. Atcerējāmies, cik labi mājās, mūsu mīļajā Latvijā.

Sākās sabiedroto uzlidojumi, Vācijas pilsētas bombardēja pat divas reizes naktī. Nācās bēgt uz bumbu patvertnēm. Kādu reizi uzlidojums bija ļoti spēcīgs. Spridzināja, ārdīja un postīja Bukstehudes pilsētu. Mēs neaizskrējām līdz savai bumbu patversmei un iebēgām vāciešu patvertnē. Mūs tur nepieņēma un sāka dzīt ārā. Mēs raudājām un negājām, tad mūs atbīdīja tuvāk pie ieejas. Taču, kā mums paveicās! Bumba trāpīja tieši tajā vietā, no kurienes mūs izgrūda. Gāja bojā daudz vāciešu. Mūs tikai apbēra un apdullināja, visas palikām dzīvas. Visas tās šausmas aprakstīt nav iespējams.

Šajā pilsētā atradās daudz nometņu. Reiz uz fabriku atveda miltus, un tos veda gūstekņi. Pie manis pienāca jauns puisis Volodja. No viņa es dzirdēju dzejoli, kuru viņš lūdza atcerēties. Uzrakstu, ko atceros:

Vācijas mežainos, smilšainos kalnos Milzīgas barakas bija,

Ne simti, bet tūkstoši krievu ļaudis Tur badā un aukstumā mira.

Tie gulēja barakās, puvušos salmos Un ostīja smirdošu kaļķi.

Visapkārt tām barakām div rindas stabu Ar dzeloņu drātīm ir apvilktas labi.

„Draugs mīļais, mans biedri, šurp nāc,

Man plecus ar salmiem jel klāj.

Nav spēka vairs, jūtu, ka nomiršu drīz Es mokošā nāvē, pirms uzausīs rīts.”

„Jel tici man, biedri, es nespēju to.

Bez barības tūska un nespēks, ak posts!”

Bet prasītājs nedzird un klusiņām čukst - Jel piedod, man biedri, un skatiens kļūst tukšs. Top blāvas tam mirušās acis.

Te iešķindas atslēga, atveras durvis Ar šautenēm iekšā nāk vīri.

Un slimos tie nošauj uz nārām, turpat Bet salkušos sitieniem cienā.

„Aiz barakas izvelc!” - kāds virsnieks jau auro Lai sniegā un salā tie nakšņo,

Lai šakāļi naktī ciemos nāk Un rītā lai vārnas rīkoties sāk.”

Un tas, kas pie vāciešiem gūstā ir kritis,

Ne vienādā cīņā, kas sašauts.

Vairs Dzimtenē netiks, ne vesels, ne miris, Viņš upuris tirānu baudai.

Tur veltīgi bērni un sieva, vai māte varbūt No gūsta tos gaida uz mājām.

Nu nepārnāks viņi no kultūras valsts,

Kur vilki to kauliņus valstīs.

Vislielākā pasaulē kapsēta tā,

Krievu kapu visvairāk ir Vācijā.

Bez skaita tūkstošiem cilvēku Uz mūžiem tā apglabāja.

Lai atceras mūžam cietušās tautas Kaut domās lai milzīgu vainagu liek Tām dvēselēm karā, kas kautas.

Meitenes klusi dziedāja šo dzejoli un raudāja.

gadā mūs - jaunos - aizveda uz Hamburgas kara hospitāli, kur noņēma asinis ievainotajiem kareivjiem. Es biju spiesta tur būt četras reizes. Arī bez tā mēs bijām izdēdējuši, bet pēc asiņu noņemšanas mums nācās pārvietoties, turoties pie sienām. Un, lūk, 1945. gada aprīlī mūs atbrīvoja sabiedrotie - angļi. Līdz augusta mēnesim mūs uz Dzimteni neatlaida. Daudziem no mums piedāvāja palikt Vācijā, arī man tai skaitā.

Nē! Ne uz vienu citu valsti, kaut arī tā būtu kulturālāka, es savu Dzimteni nemainu.

gada 16. augustā atkal sākās mokoši gājieni. Mūs nodeva krieviem Streļcas pilsētā, pēc tam pārvietoja uz Nemunu. Visur notika plašas, detalizētas iztaujāšanas. Un tikai 1945. gada decembrī mēs nokļuvām līdz mūsu Daugavpilij, kur mūs neviens neizjautāja, bet arī nepalīdzēja…

Ļoti negribētos, ka to visu piedzīvotu mūsu bērni un mazbērni!

PODŅEBESNOVA Diāna Vasiljeva (meitas uzvārds - Maļkova)

1928.g.

Pleskavas apgabals Dnovskas rajons Lukomo sādža

Tēvs strādāja par pavāru ēdnīcā, Dno pilsētā. Māte bija kolhozniece. Ģimenē bijām pieci bērni. Vecākā māsa Vaļa, dzim. 1925.g., Ņina - 1926.g., es - 1928.g., Lida - 1932.g. un brālis Anatolijs - 1934.g.; 1941. g. mūsu apkārtni okupēja vācieši. 1943. gada ziemā no 6. uz 7. janvāri mūsu ciemu aplenca vācu karaspēks. Bija stiprs sals un putenis. Vecos, tos, kas nebija spējīgi norāpties no krāsns un paiet, nošāva uz vietas, nošāva bērnus, kas atpalika no vecākiem. Sadzina Dno pilsētas nometnē, pēc tam - preču vagonos un aizveda uz Latviju, Līvāniem. Mūsu ģimene nokļuva pie saimniekiem Sturužku sādžā, tas ir netālu no Jersikas stacijas. Kopā ar saimnieku es braucu uz mežizstrādes darbiem.

Pavasarī mūs sapulcināja Jersikā un visu ģimeni aizveda uz Vāciju. Vienā no nometnēm mūs šķiroja: mazos un vecos vienā rindā, bet „darbaspēku” - otrā. Māti, tēvu, Lidu un Toļiku (jaunākos bērnus) nosūtīja tur, kur kūpēja skursteņi. Vaļu, Ņinu un mani nostādīja otrajā rindā (strādnieku). Pēc mūsu lūguma būt visiem kopā, mūs neizšķīra. Tur, kur kūpēja skursteņi, bija krematorija, bet mēs to nezinājām.

Atveda mūs uz koncentrācijas nometni „Flieger Horst” pie Hafeles upes, 8 kilometri no Brandenburgas pilsētas. Mums bija jāceļ aerodroms. Augsts dzeloņdrāšu žogs ar vācu sargposteņiem un suņiem. Uzvārda vietā mums katram bija numurs. Noņēma pirkstu nospiedumus, bet uz piedurknes bija apsējs ar burtiem - „austrumu strādnieks”.

Pa visu dienu iedeva zupas kausu ar balandām, 100 gramu maizes un krūzīti duļķainas kafijas. Mūs pameta spēki, visu laiku gribējās ēst. Mūsu tēvs izžuva un nomira no bada. Viņu apglabāja vācu kapsētā.

Aprīļa beigās nometnes komandants - viņu sauca Otto- visus savāca un pavēlēja nevienam neiziet no nometnes. Viņam bija pavēle mūs nošaut. Mēs sēdējām tranšejā. Tad atnāca mūsu militārais priekšnieks un lika sekot viņam. Viņam bija pavēle izvest visu nometni no bīstamās zonas pār frontes līniju. Tikām līdz Tornas pilsētai, kur bija nometne krieviem, kas atgriežas uz Dzimteni. Atgriezāmies. Viss bija izdedzis. Ciema iedzīvotāji mitinājās zemnīcās. Maizes nebija, un mēs ar māsu atgriezāmies Latvijā strādāt pie saimniekiem par maizi.

43 gadus (no 1948.g.) nostrādāju Daugavpilī par tramvaja vadītāju. Tagad pensijā. Ir divas meitas - 1953. g. un 1956. g. dzimušas.

IVANOVA Lidija Vasijjevna (meitas uzvārds - Maikova) 1932,g.

Tāpat kā manu māsu Podņebesnovu (Maļkovu) Diānu Vasiļjevnu, mani aizveda uz Vāciju. Nometnē baroja slikti, pastāvīgi gribējās ēst, sūkājām karotes. Lai saņemtu strādnieka devu pārtikas, es gāju strādāt. Mūs žēloja vecākās māsas un vecāki. Tēvs, atdodams savu pārtikas devu, saslima ar kuņģa vēzi un nomira.

Uzvaras dienu 1945. gadā sagaidījām Tornā, pārsūtīšanas punktā. Ilgi nebija vilcienu sastāva, lai dotos mājās. Te mēs bijām paēduši, māsas strādāja maizes kombinātā, cepa maizi. Mājās atgriezāmies jūlija beigās.

Ļoti gribētos apmeklēt tēva kapu un paskatīties, kur toreiz bijām.

BOGDANOVIČA Marija Jegorovna (meitas uzvārds - Mihailova) 1932.g.

Veļiko-Lukas apgabals Novosokoļņiku rajons Jurjevagoras sādža

1943. gada martā kopā ar māti Mihailovu Jevdokiju Mihailovnu, dzimušu 1888.g. no Jurjevagoras sādžas tikām izvestas sākumā uz Daugavpili, pēc tam uz nometni „Štalag -340”. No nometnes mūs aizveda uz Aglonas pagasta Azastarpiem latviešu ģimenē. Cilvēki bija ļoti labi. Saimnieku sauca par Antonu, saimnieci - Mariju, meita - Mīle. Diemžēl, atmiņā nav saglabājies viņu uzvārds. Pēc tam no šīs ģimenes mūs aizsūtīja uz Vāciju. Kad mūs paņēma, saimnieki deva maisu miltu, zirņus un speķi. Tas mūs izglāba. Visu mūžu esmu saglabājusi pateicības jūtas pret šiem cilvēkiem.

Vācijā bijām Vildavas pilsētā, Šetamoida nometnē. Fotogrāfijā manai mātei skaidri saredzams uz krūtīm numurs A-574 un datums 19.5.44., manā fotogrāfijā redzama uzšuve (no labās), kas apzīmē „austrumu”.

Strādājām kara rūpnīcā, izgatavojām lidmašīnu spārnus un citas detaļas. Precīzu nosaukumu rūpnīcai nezinu. Darbs man, divpadsmitgadīgam bērnam, bija neizturami smags. Pēc trim nedēļām no pārpūles piepampa visa roka, un es sataisīju daudz brāķa. Kad tas noskaidrojās, priekšniecība satraucās.

Vairāki cilvēki kopā ar meistaru nāca pie manis. Es slikti sapratu, par ko viņi strīdas. Viens paresns vācietis, likās, ka aizstāv mani. Tad es sadūšojos, piegāju pie viņa, parādīju viņam savas pietūkušās rokas. Viņi uzreiz visi aizgāja. Mani norīkoja citā darbā - uzkopt barakas.

Dzīvesbiedri Bogdanoviči: Marija un Antons

gadā mūs atbrīvoja Padomju Armijas karavīri. Ēdiena meklējumos skriedama, negaidīti ieraudzīju to pašu paresno vācieti, kurš vienīgais toreiz aizstāvēja mani. Kareivji uz viņu bija notēmējuši ieročus. Es pieskrēju pie kareivjiem un teicu, ka viņš izglāba man dzīvību, jo par brāķi taču cilvēkus nošāva kā par sabotāžu. Kareivji atbrīvoja viņu.

Un šis cilvēks, būdams jau cienījamos gados, līdz zemei paklanījās man, krievu bērnam, un pateicās.

Atgriezos Dzimtenē 1945. gadā. Mācīties nevajadzēja. Bija bads, un mēs atgriezāmies Azastarpos, kur strādājām pirms aizdzīšanas uz Vāciju. Un atkal cilvēki mūs izglāba no bada. Māte nomira 1962. gadā.

Es strādāju, satiku labu cilvēku, apprecējos. Ir divas meitas.

SURMAČS Vladimirs Pavlovičs 1927.g.

Brestas apgabals Pružanskas rajons Linovo sādža

Tēvs - Surmačs Pāvels Zaharjevičs, māte - Paulina Vasiļjevna. Zemnieku ģimene. Līdz 1939. gadam dzīvoju un mācījos poļu skolā Linovo. Pabeidzu 7 klases un turpināju mācīties Linovo vidusskolā krievu valodā, bet 1941. gada 22. jūnijā sākās karš. Mūsu apvidu okupēja vācieši, mācīties tālāk nevarēja: skolas bija slēgtas.

1942. gada 3. martā mani aizdzina uz Vāciju. Kopā ar citiem mani atstāja Štutgartē, pēc tam mani aizsūtīja uz karagūstekņu nometni, kas bija 8 kilometrus no pilsētas.

Es biju pilnīgi novājējis, bet, kad sāku zaudēt spēkus, vācieši, it kā žēlodami mani, nolēma nodot mani lielsaimnieka rīcībā pēc adreses: „Zigfrīds Krukovs Dehvins, Štrālzundas lauksaimniecība”. Te es strādāju, līdz 1945. gada 3. aprīlī mani atbrīvoja padomju karaspēks.

Septiņpadsmitgadīgu mani iesauca armijā. 1945. gada 12, aprīlī nodevu zvērestu un tiku ieskaitīts 97, Strēlnieku pulkā. No 1945. gada aprīļa līdz 1947, gada decembrim dienēju Vācijas demokrātiskajā republikā. 1947. gada decembrī mūsu daļu izformēja. Mani nosūtīja uz Savienību turpmākam dienestam.

Karaspēka daļa, ko nosūtīja uz Padomju Savienību, nonāca Klaipēdā, šeit mums bija 12 dienu karantīna un sadale. Mani grupā, kurā bijām 90 cilvēku, nosūtīja uz Daugavpili, kara daļu Nr. 67882, kurā nodienēju līdz demobilizācijai. Pēc demobilizācijas paliku Daugavpilī. Nodibināju ģimeni, izaudzināju divus bērnus: meitu Valentīnu un dēlu Aleksandru, kuri dzīvo un strādā Daugavpilī. Pašam darba stāžs tuvu četrdesmit gadiem, tai skaitā 5 militārā dienesta gadi un 3 gadi 2 mēneši - spaidu darbi Vācijā. Tagad saņemu pensiju.

Lielajā Tēvijas karā tēvs Baikovs Aleksandrs Afanasjevičs un māte Jekaterina Jakovļevna sadarbojās ar partizāniem, palīdzēdami visā, ko spēja. Atceros - kad ziemā atnāca partizāni, tēvs mani norīkoja ar slēpēm braukt un sajaukt pēdas, bet vasarā tēvs izlaida ārā zirgu, tas skraida, bet māte man dod spaini, bet spainī pārtika, tēvs paņem spaini, mēs it kā saucam un labinām zirgu un dodam tam dzert, bet pēc tam es nemanāmi nodevu spaini sakarniekam. Dažus es atceros: Belousovs Genadijs, Ņečajevs Grigorijs, Fedja - uzvārdu nezinu, no Blontu sādžas. Vēl atceros D.Kaupužu, jo partizāni viņu sauca par savu komandieri. Mēs, visa ģimene, nodevām partizānu zvērestu pie Maksimova Vladimira, kurš vēlāk gāja bojā koncentrācijas nometnē. Kaupužs runāja, mēs visi atkārtojām viņa teikto.

BAIKOVA

Anna Aleksandrovna 1928.g.

Pleskavas apgabals Pitalovas rajons Barsuku sādža

Annas Baikovas ģimene

februārī mūsu mājās bija partizāni. Tēvs ar vienu partizānu palīda pagrabā zem grīdas, jo tur bija rācija. Pēkšņi ienāca viens no sardzes partizāniem un teica, lai viņi klusītēm lien ārā no pagraba, jo esam ielenkti, mums viņš ieteica gulties uz grīdas blakus krāsnij.

Sākās šaušana. Viss dega, es aizskrēju, pati nezinādama kurp. Vakarā gāju pie mātes brāļa uz Kudelino sādžu. Kudelins Andrejs Jakovļevičs arī tika nobendēts koncentrācijas nometnē par sakariem ar partizāniem.

Mani arestēja. Kad mūs veda uz Gauriem, starp policistiem bija Belovs Ivans Ivanovičs. Viņš pa ceļam iebrauca pie sevis mājās. Ārā viņš satika savu tēvu un sauca: „Tēvs, es vedu mazu partizāni!”

Tēvs neko neatbildēja, tikai pārkrustījās, bet pārējie bendes sēdēja un apsargāja mūs ar automātiem rokās.

No Gauriem mūs aizsūtīja uz Pitalovas cietumu, bet pēc tam uz Salaspils koncentrācijas nometni, kur es satikos ar māti. Bieži bija jāskrien apkārt barakām. Bendes kliedza latviešu valodā:

„Gulties! Celties!”

gadā mūs aizsūtīja uz Vāciju. Veda pāri Baltijas jūrai, izsēdināja Dancigā un ar vilcienu aizveda uz Rāvensbrikas koncentrācijas nometni, kur sadedzināja manu māti. Tēvu nobendēja Grīnbergas koncentrācijas nometnē.

gadā mani atbrīvoja. 1946. gada 20. augustā atgriezos Dzimtenē. Man ir dēls Anatolijs, viņš dzīvo Ņižņijnovgorodā.

JAKOVĻEVA Irina Anfimovna (meitas uzvārds - Ivanova)

1927.g.

Krāslavas rajons Novoje Račino sādža

Dzīvoju zemnieku ģimenē. Tēvs nomira 1927. gadā, tikko paspēju piedzimt es, tā kā mani audzināja viena pati māte. Viņa bija neizglītota, visas grūtības gulēja uz viņas pleciem. Mana izglītība ir tikai piecas klases. Atnāca nelaime - karš, un mūs ar māsu aizsūtīja darbos uz Vāciju. Tajā laikā es vēl biju pusaudze. Vācijā biju no 1942.g. līdz 1945. gadam. Vajadzēja strādāt fabrikās Tornes, Eleshorenas pilsētās. Bija ļoti smagi. Darba diena vilkās 12-13 stundas ik dienu. Veselība, protams, bija sagrauta. Līdz šim laikam visu atminu, kā bija. Dzīvoju Daugavpili, darba mūžu strādāju pievadķēžu rūpnicā. Tagad esmu vecuma pensijā.

LAVRENTJEVS Ivans Vasiljevičs 1932.g.

Novgorodas apgabals Šimskas rajons Ļubavas sādža

gada 2. augustā mūs okupēja vācu karaspēks. 1943. gada oktobri vācieši mūsu sādžas iedzīvotājus izveda, bet daļa sādženieku, tai skaitā, mana ģimene, slēpās mežā. Vācu soda ekspedīcijas sistemātiski veica kratīšanas un mierīgo iedzīvotāju tvarstīšanas.

Vienā no šādām reizēm noķēra manu vecāko brāli Lavrentjevu Mihailu, dzim. 1927.g., bet 1943.g.25.decembrī soda ekspedīcija sagūstīja visu mūsu ģimeni šādā sastāvā: tēvs Lavrentjevs Vasilijs Aleksejevičs, dzim. 1888.g. (miris 1962.g.), māte Natālija Aleksandrovna, dzim. 1893.g. (mir. 1969.g), māsa Jekaterina (tagad Gvozdeva, dzīvo Novgorodas apg. Staraja Rūsā.) Aizdzina mūs uz Novgorodu un ieslodzīja klostera pagraba telpās, no kurienes reizi dienā uz noteiktām minūtēm izveda pastaigāties.

gada janvārī trijos naktī mūs uzcēla, aizdzina uz Novgorodas nomali, sadzina preču vagonos un aizveda uz Rīgu, bet pēc tam nosūtīja uz Vāciju, koncentrācijas nometni (nosaukumu neatceros, bet zinu, ka tā tagad ir Polijas teritorija). Neilgi pirms kaujām mūs pārvietoja uz koncentrācijas nometni netālu no Štutgartes. 1944. gada beigās no nometnes mūs aizsūtīja uz lauksaimniecības darbiem Ramenhāgenā, 15 km no Greisvaldes pilsētas, kur 1945. gada 2. maijā mūs atbrīvoja padomju karaspēks.

g.augustā mūsu ģimene atgriezās Meņušu sādžā, kur līdz mūža galam dzīvoja vecāki.

Pēc 7 klašu absolvēšanas mācījos Borovičku auto pārvadājumu tehnikumā. Pēc tā beigšanas

mani nosūtīja uz Daugavpils ceļu daļu. Precējies, ir trīs bērni. Tagad pensijā, trešās grupas invalīds.

ZAHARENKO Vladimirs Anatoļjevičs 1936.g.

Veļikoluku apgabals Holomskas rajons Borku sādža pie Lovates upes

Mana pirmā ģimene - Baranovs Vladimirs Vasiļjevičs. Manu māti, Jakovļevu Antoņinu Jakovļevnu 1942.g.septembrī aizveda uz darbiem Vācijā. Mani gribēja atstāt, bet tā kā māte kliedza, mana vecmāmuļa paspēja iemest mani vagonā. Tā, kopā ar māti nokļuvu Vācijā. Aizveda mūs no Porhovas pilsētas. Precīzu nometnes atrašanās vietu ne es, ne māte nezinām, bet, apmēram starp Drēzdeni un Leipcigu.

Kad mūs atbrīvoja mūsu karaspēks, mana māte bija slima un viņu kaut kur aizveda ar sanitāro mašīnu, bet es lūdzos uz mājām. Kāds virsnieks palūdza cilvēkus, lai mani pieskata. Vilcienā satiku cilvēkus, ar kuriem kopā braucām uz Vāciju, visu ceļu biju kopā ar viņiem. Pēc tam mani pieskatīja cilvēki, kas pārvadāja mājlopus. Tā es nokļuvu Daugavpilī, kur nejauši satiku savu tanti, kura okupācijas laikā te dzīvoja. Pēc tam es strādāju pie saimnieka, kur iepazinos ar zēnu, no kura uzzināju, ka bērnu izvietošanas punkts sūta mācīties. Es arī gribēju mācīties, bet baidījos, ka pēc mana uzvārda uzzinās, kur esmu bijis un skatīsies uz mani šķībi. Tā nu es bērnu izvietošanas punktā nosaucu sevi uzvārdā, kuru dzirdēju stacijā, un kas man iepatikās - Zaharenko. Mainīju arī tēva vārdu. Mani uzņēma izvietošanas punktā un nosūtīja uz Krāslavas bērnu namu 1947.gadā.

1948. gadā bija komisija nosūtīšanai mācībās uz Ventspili, kuģu būves atslēdznieka- montiera specialitātē. Man ļoti gribējās tur nokļūt, un es lūdzu komisijai, lai man pieliek 2 gadus, jo es ļoti gribu tur mācīties, un man ierakstīja dzimšanas gadu - 1934. Tā es nokļuvu skolā un pēc trim gadiem to pabeidzu. Mani nosūtīja uz Rīgas kuģu būves rūpnīcu. No turienes 1953.g. tiku iesaukts Padomju armijā.

Pēc armijas es ar komjaunatnes ceļa zīmi braucu uz neskartajām zemēm, pabeidzu šoferu kursus. 1960.g.atbraucu uz Daugavpili un satiku savu māti. Uzvārdu mainīt vairs negribēju un tā arī paliku ar pieņemto uzvārdu. Kopš tā laika dzīvoju šajā pilsētā. Veselības dēļ esmu trešās grupas invalīds.

BOGAČEVA Antoņina Petrovna (meitas uzvārds - Antonova) 1928.g.

Pleskavas apgabals Novorževskas raj.

Potaševo sādža

Līdz 1936.g.mūsu ģimene dzīvoja Pleskavas apg., pēc tam pārcēlās uz Ļeņingradas apg. Jauno Pēterhofu. Vecāki strādāja kara daļā, bet mēs ar brāli mācījāmies skolā. Sākās karš, manu tēvu mobilizēja Ļeņingradas aizsardzībai tautas zemessardzē (viņš pazuda bez vēsts), māte nepaspēja evakuēties, un mūs okupēja vācieši. Sākās staigāšana, trīs

mēnešus mēs bēgļu gaitās gājām līdz Pleskavas apgabalam, tur mums bija radinieki. Izsalkuši, plāni apģērbti, mēs tikko izdzīvojām.

Sākām dzīvot svešā būdā, strādājām, sējām, audzējām dārzeņus, vairs nebijām izbadējušies, bet pati smagākā bēda piemeklēja mūsu ģimeni - ar tīfu saslima māte. Es rūpējos par viņu, brāļi bija vēl mazāki par mani.

1943.g.mūsu sādžā un apkārtnē risinājās smagas kaujas starp vāciešiem un partizāniem. Sadedzināja visas mājas, ļoti daudz kritušo bija abās pusēs. Vācieši atkāpās, bija klusums, ļaudis sāka meklēt savus piederīgos.

Taču klusums nebija ilgs. Vācieši atsūtīja savu slepkavu komandu SS un sāka izrēķināties ar cilvēkiem. Sādžā viņi paši iekšā negāja, baidījās saslimt ar tīfu, bet sūtīja policistus. Reiz mūs, vairākas meitenes, saķēra, sasēdināja mašīnā un aizveda uz Pleskavas apg. Novorževas pilsētu. Tur ieslodzīja cietumā un trīs diennaktis turēja, deva nedaudz maizi, ceptu ar zāģu skaidu piedevu. Pēc tam aizveda uz Pleskavu.

Tur arī turēja vairākas diennaktis - veica sanitāro apstrādi, potēja, bet pēc tam aizveda uz Viļņu - nometni. Tur ilgi nebijām, tad iesēdināja preču ešelonā un aizveda uz Vāciju.

Aizveda pie Francijas robežas. Starp meitenēm es biju visjaunākā. Sākumā mūs izdalīja saimniekiem, taču ilgi neturpinājās tā „ laime” - tas bija neizturami smags darbs, bet tomēr bijām paēduši, nevis kā nometnē. Kad pietuvojās fronte, mūs savāca žandarmi un nosūtīja uz koncentrācijas nometni Zoestas pilsētā. Pie saimnieces es nodzīvoju piecus mēnešus, bet nometnē bija drausmīgi apstākļi - visu laiku bijām badā. Maizi ar margarīnu deva tikai tad, kad ņēma no mums asinis. Pēc tam nometni sabombardēja amerikāņu lidmašīnas. Mūsu baraka palika neskarta. Visus bērnus savāca un aizveda pie pašas frontes līnijas - rakt tranšejas. Nebaroja vispār, dzina līdz nomiršanai.

Reiz vācieši aizdzina uz Reinas tiltu. Es biju stipri saslimusi, novājējusi, un mēs ar vienu meiteni slēpāmies salmu kaudzē. Pateicoties tam, paliku dzīva, bet tos bērnus un pieaugušos, kas bija pie tilta, saspridzināja kopā ar tiltu. Tajos salmos mēs ilgi nosēdējām, un mūs - pusdzīvas - atrada amerikāņu kareivji. Pēc tam amerikāņi mūs visus aizveda uz Bonnu, kur bija daudzi tūkstoši mūsējo. Pakāpeniski mūs sāka sūtīt uz Dzimteni.

PUČINSKIS Ivans Josifovičs 1932.g.

Vitebskas apgabals Braslavas rajons Braslava - Lūka

Mani vecāki bija zemnieki, apstrādāja zemi (10 hektārus). 1941 .g.sākās Lielais Tēvijas karš, un manu dzimteni okupēja fašisti. Mūsu rajonā darbojās daudzskaitlīgas partizānu nodaļas. Mani vecāki palīdzēja partizāniem ar pārtiku un kopā ar viņiem cīnījās pret fašistiem.

g.novembrī vecākus nošāva, kopā ar viņiem nošāva arī mazgadīgo brāli.

Es kopā ar diviem brāļiem paliku dzīvot vecāku mājās līdz 1943.g.rudenim, kad fašisti izlaupīja mūsu saimniecību, nodedzināja māju. Mani un manus divus brāļus aizdzina uz Vāciju 1943,g.oktobrī. Vācijā pabiju vairākās nometnēs: Essenē, Minsterē, Dortmundā. Nometnēs atrados no 1943.g.līdz 1945,g„ kad mani atbrīvoja amerikāņu karaspēks.

Atgriezos Dzimtenē, māja nodegusi, radinieki nošauti. Vajadzēja nopelnīt, lai iesāktu dzīvi, strādāju visādus gadījuma darbus.

1951.g.mani iesauca armijā, dienēju līdz 1954.g. Pēc armijas Petrozavodskā pabeidzu Fizkultūras institūtu, sāku strādāt par šoferi, apprecējos. Ir divi bērni. Daugavpilī dzīvoju kopš 1962.g. Strādāju autobāzes kombinātā par šoferi. Tagad esmu pensijā.

MACRO

Ņina Andrej evna

(meitas uzvārds - Klementjeva)

1938.g,

Ļeņingradas apgabals Šliselburga

1941.g. mūs sagrāba vācieši, aizveda uz Pustošku. Tajā laikā mums bija: mātei - 34 gadi, tēvam - 35, māsai - 14, brālim - 12, man - 4 un māsiņai, manai vienaudzei arī gandrīz 4 gadi. Vācieši piesēja pie motocikla tēvu un vilka pa ceļu. Tā, mātes acu priekšā nogalināja mūsu tēvu. Nadjeņku izrāva no mātes rokām un izmeta sniegā. Māti sita un tikko dzīva, viņa turēja mani un nemanāmi dūra ar adatu, lai es raudātu. Tikko es apklustu, vācieši rauj mani ārā no mātes rokām. Viņa man iedur, es raudu - tā arī paliku dzīva. No Pustoškas mūs aizveda uz Daugavpils cietoksni, no turienes - uz Vāciju. Bijām daudzās nometnēs : Letronhouzā, Vinterbergā, Elbahā, Ordrahā, Kisenā. No Korbahas mūs atsvabināja amerikāņi, tas bija 1945.g. Naktī gribēja dedzināt visu baraku, bet zēns, vācietis, pažēloja mūs, atvēra durvis un teica: „Bēdziet! Paliksiet dzīvi!” Tā, arī šajā reizē, kā par brīnumu, paliku dzīva, bet nākamajā dienā amerikāņi atbrīvoja mūs un drīz vien aizsūtīja uz Dzimteni.

Atbraucām uz Ļeņingradas apgabalu, Pētera cietoksni. Viss nodedzis, dzīvot nav kur. Aizsūtīja mūs uz Somiju, tur iekārtoja pie psihiski slimajiem. Nebija spēku visu to izturēt. Pēc kāda laika mūs atkal aizsūtīja uz Daugavpili. Māte iekārtojās darbā par apkopēju. Saņēma 30 rubļu (vecajā naudā - 300).

Brālītis palika akls, māsiņa nomira. Un tad arī māte nomira. Paliku es viena. Pilnīgi slima - aknas, nieres, apstarošana vēža dēļ. Bieži krītu no galvas reiboņiem un salaužu gan roku, gan kāju. Tagad jāoperē vairogdziedzeris, smacē mani, jā, arī zobu nav, nav ar ko ēst. Tas viss no bērnībā pārdzīvotā (4 - 7g.vec.), tā saka. Jā, es ēdu balandu ar mušām un maizi ar zāģu skaidām. Vai tad kuņģis to var izturēt? Žēl manas mātes, kā viņa mocījās! Trīs gadus nēsāja mani un pārējos bērnus. Nepameta mūs, bet viņai bija tik grūti. Manas mātes vārds - Klementjeva Jekaterina Mihailovna, dzim. 1907.g.

IVANOVA Aņisja Jefremovna 1926.g.

Preiļu rajons Mazie Jauji

1942. gada maijā mani aizveda no Latvijas uz Vāciju. Atrados Hamburgā. Dzīvojām nometnē - 2 stāvu barakās. Vajadzēja strādāt gan koksa un benzīna rūpnīcās, gan marmelādes fabrikā.

1945. gada pavasarī mūs atbrīvoja sabiedroto karaspēks. Ātrāk gribējās uz Dzimteni. Sākumā braucām ar vilcienu, pēc tam pateica, ka transporta nebūs. Gājām kājām 120 kilometrus.

Izsalkuši. Es kaut ko apēdu un briesmīgi mocījos. Hospitālī mani opereja. Neilgi pagulēju un gāju atkal. Gāja pušu operācijas šuves.

Ļuba, diemžēl, neatceros viņas uzvārdu, nopirka man vilciena biļeti (liekas, ka no Grodņas), es aizbraucu līdz Līvāniem, izkāpu no vagona, un tas aizgāja tālāk - uz Rīgu. Ļoti gribētos satikties ar to sievieti un pateikties viņai.

gada beigās apprecējos, un mēs ar vīru pārcēlāmies uz Daugavpili, kur atrodos līdz šim brīdim. Esmu pensijā.

LOSKUTŅIKOVA Iraida Mihailovna (meitas uzvārds - Bajeva) 1929.g - 1997.g.

Vologdas apgabals Veļikij Ustjug sādža

1932.g. mēs pārbraucām uz Ļeņingradu, bet

g.rudenī tēvu nosūtīja uz Baltiju (Viļņu), un viņš

g. oktobrī aizveda mūs ar māti pie sevis. Es mācījos, māte bija mājsaimniece. 22. jūnijā mēs bijām vienas, jo tēvs atradās vasaras nometnēs (viņš pazuda bez vēsts

g.augustā). Divpadsmitos dienā sākās Vilnas bombardēšana. Pārtraukumā māte piezvanīja uz Virsnieku namu un tur teica, lai mēs ejam uz turieni, jo viņiem ir laba

bumbu patvertne. Mēs aizgājām tur, palikām līdz pusnaktij. Tur jau bija daudzas karavīru ģimenes. Komandants teica: „ Kurš grib braukt prom, ejiet uz staciju, drīz aties pēdējie ešeloni.”

Aizskrējām uz staciju, kuru arī periodiski bombardēja un paspējām iekāpt preču vagonā. Braucām ar pārtraukumiem. Aviācijas uzlidojumu laikā („Ārā no vagoniem!”) skrējām mežā vai uz lauka. Vācieši tajā laikā bombardēja vilcienus. Tie bija divi - ar evakuētajām virsnieku ģimenēm. Pēc uzlidojuma skanēja komanda: „Pa vagoniem!” un mēs iekāpām un braucām tālāk.

24.jūnija rītausmā abus sastāvus strauji nobremzēja. Atskanēja vācu valoda. Vāciešu grupa sāka apstaigāt vagonus, dzenot ārā vīriešus, puišus un pusaudžus. Turpat pie uzbēruma viņus nošāva. Vagonus aizslēdza. Lokomotīves aizdedzināja. Liesmas pārsviedās uz vagoniem, un ļaudis sāka līst ārā caur augšējiem logiem. Daudz ievainoto, kas bija pēc lidmašīnu bombardēšanas, sadega dzīvi. Pār uzbērumu notika pastiprināta apšaude ar atkāpjošās Sarkanās armijas daļām. Mums izdevās izrāpties no vagona un noslēpties mežā aiz uzbēruma.

Dienā, kad viss noklusa, palikušie izklīda pa sādžām. Mēs atradāmies pie Voronovo stacijas Baltkrievijā. Vācieši visus pierakstīja un pavēlēja atgriezties savos dzīvokļos Viļņā.

Kad mēs pienācām pie savas mājas, pie vārtiem stāvēja kravas mašīna un tajā nesa un lika mūsu mantas, bet daļu mantu izdalīja pieskrējušajiem cilvēkiem. Dzīvoklī sēdēja 2 vai 3 lietuviešu virsnieki.

Viens pielika naganu mātei pie deniņiem, bet otrs teica: „Nevajag asinis dzīvoklī!”

Pēc neskaitāmiem pazemojumiem un draudiem mūs konvoja pavadībā aizveda uz nometni Subačiaus ielā 37. lietuviešu policistu apsardzibā. Tie bija divi piecu stāvu nami bez ūdens, apkures un gaismas. Nabaga ebrejus, kas te bija dzīvojuši, aizveda un nošāva. Nometnē mēs atradāmies līdz

g. rudenim, pēc tam mūs aizveda uz darbiem Vācijā.

Nokļuvām Elzasā - Lotringā, Sant - Ludvigas pilsētā. Mūs, pusaudžus, sadalīja pa rūpnīcām.

g.rudenī (pēc otrās frontes atklāšanas) mūs kopā ar rūpnīcām evakuēja dziļāk Vācijā - uz Švarcvaldi, Folkerchauzenu.

Tur mēs nostrādājām, lidz mūs atbrivoja franču karaspēks 1945.g. 24.aprīlī (atbrīvoja ’’Ārvalstu leģions”- marokāņi, indusi, alžīrieši). Nometnes apsardze aizbēga, un mēs palikām neaizsargāti marodieru un kareivju - izvarotāju priekšā (bija gadījumi).

Sievietes gāja meklēt aizstāvību Zingenas pilsētā, 7 kilometrus no mums, kur bija krievu štābs. Tur mums izdalīja kartiņas ēdināšanai. Virsnieks - pulkvedis ar sievietēm atbrauca uz rūpnīcu un pavēlēja rūpnīcas pavāram barot mūs, bet mums teica, lai gaidām braukšanu mājās.

g.jūnijā mūs ar mašīnu aizveda uz Goibergu, repatriācijas punktu, kur bez mums atradās apmēram 25 tūkstoši cilvēku, tai skaitā mūsu atbrīvotie karagūstekņi, kuri dzīvoja kazarmās un izgāja militāro apmācību un kurus 1945.g.jūlijā-augustā nosūtījakarot uz Tālajiem Austrumiem.

Mūs 1945.g.augustā ar mašīnām aizveda uz pilsētu Torgau ( tur mēs bijām pieminekļa atklāšanas dienā, kas veltīts padomju un amerikāņu karaspēka sastapšanās reizei). Tur izgājām filtrāciju un mums atļāva atgriezties Ļeņingradā, kur bija palikuši mūsu radinieki. Pēc ilgiem klejojumiem 1945.g.oktobrī mēs iebraucām Ļeņingradā, tikāmies ar tuviniekiem. Kopš 1950.g.dzīvojam Latvijā, Rīgā, bet kopš 1977.g. - Daugavpilī.

V.V.Ļitvinovas grāmatas „Brūnā kaklarota” varone Bajeva -Loskutņikova I.M. nomira drīz pēc savas mātes 1997.g.

BITIŅA

Ņina Anatoljevna 1941.g.

Lietuva

Kretinga

Neaizmirstams man kļuvis 1979.g. 22.jūnijs - fašistisko koncentrācijas nometņu, kas kara laikā atradās Lietuvā, mazgadīgo gūstekņu tikšanās diena. Ceļš līdz Kretingai nav no tuvajiem. Bet visas tās 7 stundas no Vilnas līdz Kretingai visi mani pavadoņi tā arī nespēja valdīt emocijas. Autobusa salonā atkal un atkal sākās atmiņu stāstījumi. Es sapratu viņu saviļņojumu tāpēc, ka pati biju ne mazāk satraukta, jo mēs visi gatavojāmies svarīgam

notikumam savā dzīvē - tiksimies ar cilvēkiem, kam bērnību atņēmis karš. Vieniem tas saglabājies atmiņās, man - tikai no mātes vārdiem, jo manas dzimšanas vieta faktiski bija koncentrācijas nometne. Bet bijātā.

Es piedzimu Kretingā, 194l.g. 15.jūnijā. 21.jūnijā tēvs atveda māti no dzemdību nama, bet nakti pulksten četros sākās karš. Pilsētiņa dega no aviobumbu uzlidojumiem. Māte paspēja uzmest sev halātu, izskrēja uz ielas. Kopā ar citiem ļaudīm centās tikt ārā no pilsētas, skrēja pa lauku, apkārt viss dega. Taču viņu drīz panāca fašisti ar motocikliem, pagrieza atpakaļ uz Kretingas pusi. Turēja šķūni, pēc tam - pēc nedēļas dzina pa ceļu uz Dimitravas pagasta pusi, kurš atradās 8 km no Kretingas, steidzinot ar belzieniem. Izvietoja barakās, uz nārām. Pavisam bija 180 sievietes un apmēram 70 bērnu, no tiem 5 jaundzimušie. Pēc tam uz nometni atdzina arvien jaunas un jaunas gūstekņu grupas no dažādām vietām. Bads, aukstums. Pieaugušos un bērnus katru dienu dzina darbos, bet mūs, kas bijām autiņos, atstāja ar mātēm. Mūs pieskatīja sieviete, kas bombardēšanas laikā zaudējusi kāju.

Starp ieslodzītajiem bija ārste, kas darīja visu iespējamo, lai izglābtu no nāves pēc iespējas vairāk cilvēku. Bērnus glāba, kā varēdami - atnesa gabaliņu maizes, kartupeļus. Tos slepus deva līdzās strādājošie lietuvieši, vietējie iedzīvotāji. Māte ar šausmām atceras tās dienas nometnē. Bērnu asaras un nemitīgie lūgumi: „Iedod man gabaliņu maizes! Es ēst gribu!” Bet ko māte var iedot, ja pati badā? Vietējie iedzīvotāji slepus no uzraugiem iedeva apģērbus. Mātes ziemā žāvēja bērnu autiņus (ja vien tos tā varētu saukt), biksītes, zeķītes uz saviem augumiem.

Ar pateicību māte atceras tos lietuviešus, kuri pār žogu meta kāļus, rāceņus, kartupeļus, lai palīdzētu sagūstītajiem. Par produktiem izpirka ieslodzītos, it īpaši ar bērniem, darbam savās saimniecībās. Mēs ar māti nebūtu izdzīvojušas, ja mūs neizglābtu kāda lietuviešu ģimene. Par naudu, produktiem māti ņēma darbos, žēloja viņu (viņai bija 20 gadu), pavisam jauna ar bērnu.

Pēc tam ciemata vecākais par lielu naudu no vācu komandantūrā strādājošas sievietes izgādāja apzīmogotus dokumentus, kas atļāva pārvietoties pa Lietuvas teritoriju.

Tā, 1943.g.ziemā manai mātei kopā ar mani izdevās aizbraukt no Dimitravas nometnes. Tagad mātes vairs nav.

BRATSKIJS Grigorifs Deņisovičs 1927.g.'

Poltavas apgabals Gradižskas rajons Stolbovaha

g.novembrī mani izveda uz Vāciju, Tetšenu - Bodenbahu. Strādāju rūpnīcā „HartmetalT pie cieto sakausējumu urbšanas un griešanas darbiem. Dzīvojām ārpus pilsētas, nometnē.

Kad no rītiem cēla augšā uz darbu, sita pirmajam, kas pagadījās. Tas kliedza, un visi ātri lēca no gultām. Man uzraugs iesita pa zobiem, atvēru muti un zobs iekrita rokā, ieraudājos - un uz darbu. Visa pietika - badojāmies, salām. Daudz ko piedzīvojām - 3 reizes izveda mūs nošaušanai, mani un poli Mihailu Muhu.

Vāciešiem stingri bija noliegts dot mums maizi. Tomēr padzīvojuši vācieši pa retam uz trotuāra atstāja pa sviestmaizei. Pats pazemojošākais bija tas, ka vācu pusaudži no „Hitlerjugenda” pasauc tevi pie sevis, bet tad spļauj sejā un smejas.

Reiz, kad mūs veda no rūpnīcas uz nometni, man iedeva maizes klaipu. To redzēja uzraugs un palaida suni. Aitu suns uzlēca man uz muguras un iekodās kaklā. Aiz žoga strādāja itāļi un

francūži. Viņi atsita no manis suni, bet mani - noasiņojušu - atnesa uz nometni, lai sniegtu palīdzību.

Ar vārdu sakot, nedod. Dievs, ja viss atkārtotos. Es bieži naktīs trūkstos augšā no murgainiem sapņiem, liekas, it kā mani atkal vestu uz Vāciju.

Man bija trīs māsas un pieci brāļi. Divi brāļi krita frontē. Atcerēties to ir ļoti grūti.

1993.g.27.aprīlī Grigorijs Deņisovičs Bratskijs aizgāja. Apbedīts Grīvas kapsētā.

Lai būtu miers virs zemes mums un mūsu pēctečiem!

g.tēvu iesauca karā. Kad atnāca vācieši, mūsu māju nodedzināja, bet mūs, t.i. māti un trīs bērnus, aizveda uz Vāciju un ielika koncentrācijas nometnē. Turēja mūs badā, bombardēšanas laikā izdzina rakt ierakumus. Bet rakām ar krūzītēm un karotēm. Māti un vecāko māsu no mums atdalīja. Mēs ar otru māsu līdz kara beigām neko par viņām nezinājām.

BARIŠŅIKOVA Valentīna Maksimovna (meitas uzvārds - Moisejenko) 1932.g.

Vitebskas apgabals Kuražkas rajons Kulakovo sādža

Pirms kara beigām mūs atbrīvoja amerikāņi un nodeva Padomju armijai. Mēs bijām tik ļoti novājējuši, ka sākumā mums deva ēst pavisam maz. Pēc tam, kad nedaudz atkopāmies, mūs ielika bērnu namā. No bērnu nama sākām rakstīt un meklēt savus tuviniekus. Izrādījās, ka māte nometnē saslimusi ar dizentēriju un vācieši viņu sadedzinājuši. Ar vecāko māsu satikāmies Dzimtenē. Tēvs kritis karā. Tagad no mums visiem dzīva esmu tikai es.

Šo nodaļu noslēdz Jevgeņijas Pavlovnas KOZULINAS stāsts. Dzimusi 1936.g., Daugavpils rajona Pašulino sādžā. Tetovēšanas Nr. 65960. Viņa atceras savu atgriešanos no koncentrācijas nometnes Dzimtenē.

„Mēs ilgi braucām, ar daudzām pieturām ceļā. Galvenās sarunu tēmas - par Dzimteni, par mājām, kur, kā mēs cerējām, mūs jau gaida mātes. Varbūt jau būs iznākušas pretim pie ciema nomales. Ceļā mums izdalīja konfektes. Mēs tās neēdām, bet glabājām kā ciemakukuļus mātēm. Stacijās mūs izlaida nomazgāties, pastaigāt. Un kaut gan bija skaidri zināms, ka izbraukšana, piemēram, pēc pusstundas vai stundas, mēs ne soli neatgājām no vagoniem. Vairāk par visu pasaulē baidījāmies palikt svešumā…

Atceros, ārsti un audzinātāji, kas mūs pavadīja, paziņoja: „Drīz robeža!” Un tad sākās! Mēs drudžaini smējāmies, raudājām, bez apstājas pļāpājām. Neviens nevarēja nosēdēt uz vietas. Pēc kāda laika vilciens apstājās kaut kādā lielā laukā. Apstājās, domāju, ka speciāli mums. Mēs izlēcām no vagoniem. Un jau šeit ļāvāmies savam noskaņojumam, savām jūtām. Mēs riekšavām grābām dzimto zemi, skūpstījām to, metāmies zemē uz muguras, izpletām rokas, apgriezāmies uz vēdera, elpojām, ievilkdami sevī tikko marta saulītes no sniega atkausēto smilšmāla un pērnās zāles smaržu. Un tik apbrīnojami tīra, viegla un pacilāta kļuva dvēsele.

Pēc Dzimtenes var ilgoties un rakstīt bez gala, kā par tēvu un māti. Un Tu neatkārtosies. Nav dzīvē lielākas laimes, kā laime atgriezties Dzimtenē, it īpaši pēc šķiršanās no tās. Mēs, būdami bērni, izjutām šo laimi. Izjutām pilnā mērā, ar visu savu būtni. „

Jevgeņiju gaidīja bērnu nams Nr.13. Kijevā, Osejevas ielā.

Uz Vāciju izvesto baltkrievu pusaudžu grupa ar karaviriem.

kas pavada viņus uz mājām

Rūgtie bāreņu gadi

…Mēs zinām sāpes,

Kā neviens tās zinām.

Pa visu zemi skrēja vārdi- Nav valstī vairs Nevienas mājas,

Kur labi klājas.

Ikkatrā mājā atraitne,

Ikkatrā bāra bērni.

Mēs sērdienībā Pieredzējām daudz.

Gan skumjas, asaras Un bēdas.

Viss atstājis ir pēdas.

V.Firsovs

Samīdītā bērnība… Rūgtie bāreņa gadi…

Kara gados, neskatoties uz smago stāvokli frontēs, valsts bērniem iedalīja lielus naudas līdzekļus. Tika izveidotas bērnu iestādes ar pilnu apgādi - amatu skolas, internāti, bērnu nami.

Tauta palīdzēja bērniem - bāreņiem. Tā, maskavieši un Maskavas apgabala iedzīvotāji uz

g.aprīli bija paņēmuši audzināšanā 15 tūkstošus bāra bērnu.

Vēsturiska izzina:

1942. gada beigās bērnu namu skaits valstī sasniedza 3,4 tūkstošus, bet audzēkņu skaits tajos - 366 tūkstošus. Padomju armijas un partizānu bērniem 1945.g. darbojās 120 bērnu nami, tajos uzturējās 17,2 tūkstoši bērnu.

Pēc kara daudzi bāreņi nokļuva bērnu namos. Šeit bērni dzīvoja, mācījās… un gaidīja, cerēja, ka vecāki viņus atradīs. Bet laime bija retajam, tikai nedaudzi bērni to sagaidīja.

Dvēseles siltumu

un atbalstu bērni - bāreņi atrada Latvijas bērnu namos - Abramova Frosja (Jaundubulti), Petrusēvičs Eduards (Dubulti), Veselova Ļuba (Bulduri), Lavrinovičs Jevgeņijs (Cēsis), Zaharenko Vladimirs (Krāslava), Timofejeva Soņa (Daugavpils) un daudzi citi. Daudz spēka bērniem - bāreņiem atdeva Daugavpils bērnu nama direktors Vasilijs Andrej evičs Andrejevs, mācību daļas vadītāja Karedina Anna Josifovna, bērnu namu direktori Naujenē - Romaševskis Konstantīns Konstantinovičs, Krāslavā - Fjodorova Jevgeņija Ivanovna, šī paša bērnu nama medmāsa Ļahova Tamāra Ļeontjevna un daudzi citi pedagogi un darbinieki, uzskaitīt visus vienkārši nav iespējams.

Pieaugušie bērnu namos bija ne tikai audzinātāji, uzraugi, aukles, zirgkopēji, ārsti,

apkopējas utt. Viņu reālā loma bija daudz lielāka. Viņi bijapatiesības, taisnīguma, labsirdības iemiesojumi. Mierinātāji, ārsti, biktstēvi, kuru dvēseles dienu un nakti bija atvērtas bērniem. Jo atklātībai nav un nevar būt kāda stingri noteikta stunda. Viņi izpildīja svešu vecāku pienākumus, dāvādami siltumu un laipnību cilvēku bērniem.

Dziļa cieņa visiem, kas noslaucīja bērnu asaras, sakārtoja noslīdējušu segu, lika termometrus un uztraucās par bērnu veselību. Dziļa pateicība no visiem bāreņiem!

Bet, lai arī ar kādām rūpēm bija apveltīti bāreņi, īsta laimīga bērnība viņiem gāja secen.

Bērnu namos dzīvo ilgas pēc tēva un mātes glāstiem. Šīs ilgas - tās ir bērnu namu audzēkņu liktenis visās paaudzēs. Bērnus moka vientulības sajūta, viņiem liekas, ka nevienam visā pasaulē nav vajadzīgi. Vienveidīga vide, spilgtu emocionālu iespaidu nepietiekamība, individuālās saskarsmes deficīts ar pieaugušajiem, birokrātija - tas viss atstāj iespaidu uz visu turpmāko bērnu nama audzēkņu dzīvi.

Kara bērni - bāreņi. Viņu ciešanas, sāpes, vientulības rūgtumu centās atvieglot pieaugušie. Es, kā pedagogs, vēlētos nosaukt visu to cilvēku vārdus, kuru sirdīs ir Dieva dzirkstele un līdzjūtība pret tuvāko.

Par Januša Korčaka (īstais vārds Henriks Goldšmidts) pilsonisko uzvaru zina visa pasaule. Viņš varēja palikt dzīvs, 64 gadīgs ārsts, pedagogs un rakstnieks, lielisku grāmatu par bērnu audzināšanu autors. Galvenā no tām - „Kā mīlēt bērnu?” Sī grāmata ir savdabīgs orientieris attiecībās ar bērniem. J.Korčaks nespēja izglābt 200 ebreju bērnus - savus audzēkņus, kas atradās Varšavas getto, bet viņš viņus neatstāja nāves priekšā vienus, nenodeva ne savu profesiju, ne savus ideālus. Kad viņus veda uz gāzes kameru, viņš mierināja bērnus - „Nebaidieties, bērni!” Kopā ar viņiem viņš iegāja kamerā.

1942.g.5.augustā… pašā Treblinkā, kur gāja „Ielas uz debesīm”, viņš pēkšņi saprata, ka nekā vairs nebūs, tikai nāve - negaidīta un pēkšņa, kā zem kājām atvēries bezdibenis.

Piemineklis Janušam Korčakam Varšavā

Varbūt tajā brīdī viņš pastāstīja bērniem savas pasakas beigas par ceļojumu uz sauli, pārliecinot viņus, ka Treblinkas ceļš ved uz sādžu - uz zaļu pasauli, kas pilna putniem un saules. Kaut arī braukt bija neērti, vagoni bija netīri, smacīgi, pēc karbola smirdoši. Vācieši taču nerūpēsies par uzvarētas tautas bērniem, lūk, arī nācās paciest. Galvenais, ka viņi bija ceļā uz turieni, kur meži un lauki, svaigs gaiss un saule virs galvas. Un bērni mierīgi gāja aiz Korčaka, klausījās, nenolaižot no viņa uzticīgās acis. Vēl desmit minūtes ceļa - un pasaka pārvēršas baisā īstenībā, svaigais gaiss - smacējošā ciklonā, zaļumi un saule - mūžīgā tumsā, bet tas jau būs pēdējais domas atspīdums, varbūt vēl stiprāks kā saule, lai apzinātos savu nāvi…

CILVĒKU MĀTE

Aleksandra Avramovna Derevska (1902.g.-1959.)

A.A.Derevska ar saviem bērniem

Aleksandra Avramovna Derevska - trausla, bet garā stipra sieviete, kara laikā bija evakuējusies uz Volgas krastiem. Kuibiševā pienāca sastāvs ar bērniem no blokādei pakļautās Ļeņingradas. 17 bāreņi uzreiz atrada pajumti Derevsku ģimenē.

Uz bada izmocītajiem bērniem nebija iespējams skatīties bez ciešanām. Četrgadīgo Lidu uz rokām iznesa no vagona un nolika zemē; staigāt jau viņa vairs nevarēja, izdēdējusi un nomocīta ar cingu. Veselu gadu par viņu pacietīgi rūpējās Aleksandra Avramovna, barodama ar kazas pienu, naktīs modināja un gandrīz ar varu spieda ēst ķiplokus un sīpolus. Slimības atkāpās neticami lēni, un tikai pēc gada Lida nostājās uz kājām. Vai var to aprakstīt, cik spēku tas bija prasījis no Mātes?

Ukrainas pilsētā Romni Derevska atgriezās ar 30 bērniem, bet katru gadu ģimene papildinājās un papildinājās…

Reiz pie mājas vārtiņiem, kur spēlējās bērni, parādījās četri zēni. Mazākajam nebija vairāk kā divi gadiņi.

Kas šeit dzīvo?

Derevski! - iečalojās bērni.

Tad vecākais zēns teica, ka viņiem vajag satikt pašu Derevsku māti, tikai viņu. Aleksandra Avramovna iznāca.

Tantiņ, mēs dzirdējām, ka jūs bērnus pieņemat. Mums neviena nav. Tētis nomira, un pēc tam arī māte nomira. Ļaudis ieteica nākt pie jums.

Labu padomu ļaudis devuši, - atbildēja Aleksandra Avramovna un atvēra vārtiņus.

Ģimene uzreiz palielinājās par četriem cilvēkiem.

Var ilgi pārdomāt par Aleksandras Derevskas mātes mīlestības avotiem. Kas viņai lika visas dzīves garumā pieņemt bāreņus savā ģimenē, sasildīt viņu dvēseles, atdot viņiem pēdējo? Vai pasaules vēsturē ir līdzīgs gadījums?

48 bērnus - bāreņus izaudzināja Aleksandra Avramovna…

Komentāri te, kā redzams, lieki.

Antoņina Pavlovna Hļebuškina

1924.g.

Antoņina Pavlovna Hļebuškina kļuva par Taškentas bērnu nama direktori berniem, kuru vecāki krituši frontē, 1942.g.septembrī. Visus šos gadus viņa ir Mātes postenī…

Daugavpils bērnu nams

Daugavpils bērnu nams Nr.l. 01.05.1950.g.

Uz skolu, Daugavpils, Strādnieku iela 33.

ANDREJEVS Vasilijs Andrejevičs 1922.g.-1997.g.

Novgorodas apgabals Valdajas raions Buianovo

Daugavpils bērnu nama Nr.l. rašanās vēsturi un darbību nevar pastāstīt, nepieminot tā pirmo direktoru Vasiliju Andrejeviču Andrejevu.

20 dienas pirms kara sākuma viņš tika iesaukts armijā. Izgāja daudz: Tula - Kaluga - Smoļenska - Peremisli - Bobruiska - Baranoviči - Grodņa - Orlas - Kurskas loks un Polija. Karu pabeidza 70 km no Berlīnes.

Pēc demobilizācijas 1945.g.decembrī viņam piedāvāja darbu Daugavpils bērnu namā. Par direktoru. Viņš palūdza, lai viņu noformē kā mācību daļas priekšnieku (par direktoru viņš kļūst vēlāk, 1947.g.).

Daugavpilī bija divi bērnu nami. Bērnu nams Nr.l. atradas Strādnieku ielas 33.namā, bet bērnu nams Nr.2. atradās katoļu baznīcas pagalmā. Ēkā bija mitinājusies kara daļa, bet pēc viņu pārdislokācijas namu atdeva bērnu namam. Bērni dzīvoja blakus ar ksendzu un baznīcas kalpotājiem, otrajā stāvā bija bērnu guļamistabas. Bērniņi bija tādā stāvoklī, ka vienkārši nevarēja uz viņiem skatīties. Netīri, utaini, izbadējušies. Guļamistabās gandrīz visi stikli bija izsisti, logi aizsisti ar finieri, dzelzs stieņiem. Krāsnis bija nelabotas, nāca dūmi. Malkas nebija. Bērnu namā bija tikai viena audzinātāja. Bērni izsalkuši, visu laiku prasīja maizi, bet tās nebija.

Vasilijs Andrejevičs uzreiz griezās visās instancēs: pilsētas izpildu komitejā, partijas komitejā. Aizgāja pie izpildu komitejas priekšsēdētāja, izstāstīja par stāvokli bērnu namā. Bērnu namā ieraudzītais izsauca niknumu, un viņš skarbi runāja ar priekšsēdētāju, kamēr tas viņu vienkārši izdzina no kabineta. Tad viņš gāja uz partijas komiteju pie pirmā sekretāra. Izstāstīja, kā aukstumā un badā dzīvo bērni, kuru vecāki krituši karā. Nav malkas, nav produktu, pat maizes nav. Viņam apsolīja palīdzību.

Tramvaji toreiz Daugavpilī nebija, autobusi arī ne, Vasilijs Andrejevičs kājām gāja uz bērnu namu. Viņu apdzina mašīna ar malku, bet pēc tam -arī produktu mašīna. Viņš padomāja - cik ātri bērniem viss atradās. Kad viņš piegāja pie bērnu nama ēkas, malka jau bija izkrauta un produkti atvesti. Tad viņš lika sagatavot bērniem ēdienu un ēdināt ļoti uzmanīgi - nedaudz, bet bieži. Daudzi bērni no bada bija uzblīduši, daudzi necēlās no gultām.

Ikdiena

Maizi atveda

Pagalmā atrada benzīna mucu, blakus - sagrautajās mājās mētājās caurules. Mucā izurba caurumus, savienoja caurules, izvadīja pa logu - krāsniņa bija gatava, ielika to rotaļu istabā. Zem mucas nolika dzelzs gabalu, lai nesakārstu grīda, to visu uzlika uz ķieģeļiem. Malka bija, bet nebija ar ko skaldīt un zāģēt, palūdza ksendza kalpotājai cirvi, saskaldīja un iekurināja krāsniņu.

Bērni bija utu apsēsti. Izsauca no sanitāri epidemioloģiskās stacijas specmašīnu, kurā izkarsēja visu apģērbu, kas bērniem bija, visus matračus un nedaudzās segas, kas bija. Griezās pie bērnu nama Nr.l. direktora, lūdza, lai aizdod gultas veļu un kādus bērnu apģērbus. Pirts bija tālu. Visus bērnus, kam bija apģērbs un apavi, aizveda uz pirti. Mazos bērnus un tos, kuriem nebija apavu un bija nepiemērots apģērbs, uz pirti aizveda grozā, kuru pierīkoja uz divām ragavām. Bija taču decembris. Veļas groza dibenā nolika segu, sasēdināja tur bērnus, ar otru segu nosedza groza augšu un tā veda uz pirti. Pēc mazgāšanās pats direktors atveda bērnus atpakaļ. Pēc pirts un ēdiena bērni atdzīvojās. Bērnu namā bija 58 dažāda vecuma bērni. Skolā negāja.

Audzinātāja, kas pieskatīja bērnus, neizturēja - aizgāja strādāt uz milicijas pasu daļu. Nācās darīt visu vienam, neviena cita nebija.

Vasilijs Andrejevičs aizbrauca uz Rīgu, uz Izglītības ministriju. Norunāja, lai uz bērnu namu atsūta gultas veļu, apģērbus, apavus. Sagādes punktā saņēma visu nozīmēto un vajadzīgajā daudzumā, bet iespēju aizvest to visu uz Daugavpili - nebija. Vajadzēja griezties Rīgā pie dzelzceļu pārvaldes, izskaidroja situāciju priekšniekam, lūdza palīdzību, lai aizvestu saņemto uz Daugavpili. Uzrakstīja priekšniekam adresētu iesniegumu, kurā izklāstīja situāciju, un uz iesnieguma parādījās rezolūcija: „Pieņemt visu vagonā un aizvest uz Daugavpili ar pasažieru ātrvilcienu!”

Tajā laikā atrast mašīnu bija praktiski neiespējami. Nolīga zirgu ar ragavām, visu iekrāva un aizveda līdz stacijai. Beidzot viss vagonā… Daugavpilī arī nācās nolīgt zirgu ar ragavām.

Situācija bērnu namā uzlabojās. Pēc ziemas brīvdienu beigšanās otrajā mācību pusgadā bērni aizgāja uz skolu, mācījās jaunceltnē, skolā Nr.7. 1946.g. pēc Izglītības ministrijas pavēles abus bērnu namus apvienoja vienā, ko nosauca par bērnu namu Nr.l. un tajā bija 120 audzēkņu. Bērnus, jaunākus par 7 gadiem, aizsūtīja uz Naujenes bērnu namu. 1947.g. Vasilijs Andrejevičs Andrejevs kļuva par bērnu nama direktoru. Daugavpils bērnu namā Nr.l., Strādnieku ielā 33., strādāja:

Bērnu nama direktors - Andrejevs Vasilijs Andrejevičs

Direktora vietnieks - Jevsejevs Aleksandrs Fjodorovičs

Audzinātāji - Švarca Emma Nikolajevna

Lomakovska Olga Vladimirovna Markēvičs Boriss Semjonovičs Gridina Tamāra Ivanovna Vorobjova Irina Vladimirovna

Noliktavas pārzine - Voicehovska Anna Vasiļjevna

Pavārs - Ļutko Marija Grigorjevna

Veļas pārzine - Bobrova Faina Ivanovna

Grāmatvede - Aniševa Nadežda Nikolajevna

Medmāsa - Hruščeļeva Jefrosiņja Paramonovna

Audzinātāji

Bērnu nama audzēkņi

Bērnu nams sadalījās tā - Strādnieku ielā 33. noritēja dienas nodarbības, jo te bija ēdināšanas bloks, bet guļamistabas atradās bērnu nama Nr.2. ēkā. Attālums starp ēkām bija apmēram 300 metru. Jebkuros laika apstākļos vajadzēja staigāt. Uz guļamtelpām bieži atnāca slapji, netīri. Nebija iespējas izžāvēt apģērbu un apavus. Bērni bieži slimoja. Sakarā ar to, nācās pastāvīgi stādīt jautājumu par bērnu nama celtniecību. Daudz tika deldēti sliekšņi republikas Ministru Padomes Izglītības ministrijā

Jautājums tika izlemts 1951.g., ilgi meklēja vietu, kur varētu uzcelt bērnu nama ēkas. Pašā pilsētā tādas vietas nebija.

Katru gadu vasaras brīvdienās bērnu nama audzēkņi brauca uz Stropiem. Vasaras nometne atradās skolas ēkā. Stropos bija skaists priežu sils, ezers, tīrs gaiss, klusums. Tur arī uzcēla bērnu namu - pirmo republikā ar visām ērtībām. Istabās bija ne vairāk kā četras gultas, galds stundu sagatavošanai, spoguļi, naktsskapīši, aukstais un karstais ūdens, apkure. Žāvētava, lieliska virtuve, ēdnīca, sporta zāle, aktu zāle. Bērnu nama teritorijā - vieta dobēm, puķu dārziem. Pilsētas izpildu komiteja Čerepovā iedalīja zemi sakņu dārzam. Tur bija tukša māja un dārzs. No Stropiem gāja uz dārza apstrādāšanu, atveda govi, sivēnus, vistas.

Pateicoties tādam atbalstam ēdināšanā, bērniem atlika nauda sporta kostīmiem, sporta inventāram, skaistākiem tērpiem, kultūras pasākumiem.

No 129 Stropu bērnu nama audzēkņiem 1952.g.saskaņā ar bērnu nama pasi: bāreņi - 64, pusbāreņi - 46, bērni, kuru vecāki krituši karā - 15, zēni - 82, meitenes - 47.1955.g.saskaņā ar to pašu statistisko pasi: kopā - 132 audzēkņi, bāreņi - 61, pusbāreņi - 67; 27 bērni, kuru vecāki krituši karā.

g.bērnu nama darbinieki bija:

Bērnu nama direktors - Andrejevs V.A.

Direktora vietniece - Karedina A.I.

Audzinātāji - Švarca E.N

Vorobjova I.K. Slavinska F.P. Voroņina G.N. Krasnova N.N Hahuļina A.N. Driko V.G.

g. bērnu namu pārveidoja par skolu - internātu. Tie, kas atbilda noteiktajam vecumam, palika internātā, bet, kas bija pārsnieguši vecumu, tika nosūtīti uz citu pilsētu bērnu namiem.

Bērnu namā audzēkņu vecums bija no 7 līdz 14 gadiem. Bērni mācījās 7. vidusskolā jaunceltnē, bet pēc tam, kad pārcēlās uz Stropiem, mācījās mājā, kur bija pasts, individuālās mājās, un tikai 1956.g. no jauna uzceltā 4. astoņgadīgā skola pieņēma bērnu nama audzēkņus un viņu stāvoklis uzlabojās.

Pēc tam bērni devās mācīties uz arodskolām. Skolēniem ar labām sekmēm atļāva nobeigt 7 klases. Vairāki audzēkņi pēc tam mācījās pedagoģiskajā skolā.

1952.g.Stropi, Daugavpils bērnu nams

Par internāta direktoru kļuva izglītības nodaļas inspektors, bet Vasilijs Andrejevičs Andrejevs - par direktora vietnieku audzināšanas darbā. Pēc tam, kad atsūtīja tipveida štatu sarakstus, direktora vietnieka amata tur nebija, un Vasilijs Andrejevičs pārgāja darbā uz mazgadīgo noziedznieku bērnu koloniju audzināšanas darbā.

1956.g.

Bērnu nama mācību daļas vadītāja Koredina Anna Josifovna (no kreisās) un audzinātāja Krasnova Ņina Ivanovna.

Naujenes bērnu nams

Naujenes bērnu nams šodien

1947.g. pusotrstāva ekā, kur agrak dzīvoja doktors Grišins, sākumā bija guļamistabas,

bet vecā bērnu dārza ēkā bija grupu istabas

atvērts 1947.g

Sākumā bija 3 grupas bērnu, skaitā vairāk kā 100, pēc tam, kad uzcēla piebūvi, bērnu sanāca vairāk - 150, un bija jau 4 grupas.

1947.g. Pirmais bērnu nama direktors bija Romaševskis Konstantīns Konstantinovičs (viņš fotogrāfijā kopā ar bērniem un audzinātājām - Ivanovu Annu Ivanovnu, Ņesterenko Praskovju Lavrentjevnu, Romaševsku Mariju Broņislavovnu)

Viena no Naujenes bērnu nama audzēkņu „Kustības grāmatas Nrl ” lappusēm

Bērnu nama direktori no 1947.g.lidz 1999.g. ir bijuši:

Romaševskis Konstantīns Konstantinovičs Kozlova Milda Jāņa m.

Ivanovs Vladimirs Antonovičs Surkovs Aleksandrs Ivanovičs Fjodorova Fatinija Stepanovna Ostrouhova Vera Vasiļjevna Ratniece Vera Grigorjevna Murāne Valentīna Aleksandrovna

50-tajos gados par audzinātājiem strādāja Hovrolovočs L.S., Nikolajecs G.P., Ņesterenko P.L., Ciganova A.P., Vaičuka M.B., Pomenska Z.L., Baranova L.A., ārsts Jaroslavcevs G.V., medmāsa Starikova VG.

Naujenes bērnu nama audzēkņu kustības grāmatas studēšana parāda, ka pirmie audzēkņi bija kara bērni, kas zaudējuši vecākus. Bērni, dzim.l940.g.- 5,

1941.g.- 1945.g.- 97,1946.g. - 27audzēkņi.

Pēc pirmo audzinātāju atsauksmēm bērni bija strādīgi, gudri, paklausīgi. Ar lielu gandarījumu viņi strādāja palīgsaimniecībā, kurā bija 4 govis, 2 zirgi, cūkas, dārzs, sakņu dārzs, lecektis. Pavisam bija 10 hektāru zemes. Maizi bērnu namā cepa uz vietas.

Bija dažādu tautību bērni: latvieši, baltkrievi, krievi, poļi, ebreji. Katram desmitajam bērnam ailē „nacionalitāte” pretim bija vārds - „nezināma”.

Lielākais vairums audzēkņu pēc tam pārcēlās uz bērnu namiem - skolām, citiem atradās vecāki, citus - adoptēja.

BĒRNU NAMA IKDIENA

1947.g.

Bērnu namā vēlāk par audzinātājām strādāja arī bijušās mazgadīgās gūsteknes: Rožinska Olga Pavlovna, dzim,1936.g.Novgorodas apgabalā, un Ivanova Svetlana Ivanovna, dzim,1936.g. Vitebskā. Abas strādāja par audzinātājām no 1957.g.līdz 1991.g. Par aukli strādāja Olgas Pavlovnas māsa - Solovjova Jevgeņija Pavlovna.

1957.g. Ivanova S.I. ar bērniem

1986.g Ivanova S.I. (palabi)

Lūk, es jau 30 gadus (kopš 1969.g.) uzturu sakarus ar Naujenes bērnu namu un ar pārliecību varu teikt, ka šis bērnu nams patīkami atšķiras no daudzām citām patversmēm. Te ir patiesas rūpes par bērniem, nevis izrādīšanās. Bērni vienmēr ir labi apģērbti, aprūpēti, paēduši, ēdiens daudzveidīgs. Bērnu namā sava saimniecība - 3 govis, 22 cūkas. Gan piens un krējums savs, gan gala. Un vēl dažādi marinējumi un ievārījumi rudeņos tiek gatavoti ziemai. Ir savs sakņu dārzs, tas nozīmē - dārzeņi: kartupeļi, bietes, burkāni, sīpoli, gurķi. Milzīgs augļu dārzs. Kādreiz kā studenti mēs šajā dārzā stādījām jaunās ābelītes…

Bērnu namā strādā brīnišķīgi ļaudis, kas atdod siltumu un mīlestību bērniem. Viņiem šie bērni, ko mātes pametušas, ir bezgala dārgi. Tāpēc šeit valda Dzimto māju atmosfēra. Labvēlības un cieņas atmosfēra pret Bērnu. Daudzi darbinieki strādā šeit līdz pat pensijai. Tie, kas nesaprot svešu sāpi, neuzturas ilgi: gads, divi - un aiziet…

Ilggadēji bērnu nama darbinieki ir:

Direktore - Murāne Valentīna Aleksandrovna (strādā kopš

1966.g., direktore kopš 1981.g)

Direktores vietniece - Špoģe Praskovja Savvatjevna (kopš 1976.g.)

Medicīnas darbiniece - Kapeļušņikova Antoņina Aleksandrovna Muzikālais darbinieks - Kanareikina Anna Stepanovna

Aukles - Cirša Valentīna Ivanovna

Jakovleva Svetlana Akimova Vairāk kā 10 gadus strādā:

Audzinātāji - Kalniņa Valentīna Ivanovna

MilašēviČa Ņina Dmitrijevna Locika Nadežda Ivanovna Bartusēviča Silvija Vitālija m.

Med. darbiniece - Milocēviča Elvīra Antona m.

Pavāri - Mihailova Ņina Mihailovna

Molčanova Lidija Sergejevna Aukle - Prokofjeva Dana Antona m.

Saimniec, vad. - Protasova Larisa Ivanovna

Šoferis - Trifanovs Jurijs Fjodorovičs

Kurinātājs - Ivanovs Jevgeņijs Timofejevičs

Strādā mazāk par 10 gadiem :

Noliktavas pārzine - Aizbalte Galina Nikolajevna

Audzinātāji - Bojenko Antoņina Valentinovna

Bartusēviča Aija Vitālija m.

Bartusēviča Ivita Vitālija m.

Kurinātājs - Kanareikins Aleksandrs

Saimniecībā - Ņesterova Galina

Frolova Marija

Dziļa cieņa visiem šiem ļaudīm par labsirdību! Veselību Jums, labklājību un laimi!

Naujenes bērnu nams atzīmēja savu 50 - gadi

(1947.g.-1997.g.)

Uz 1999.g. Naujenes bērnu namā - 54 audzēkņi

No Daugavpils rajona - 43

No Daugavpils pilsētas - 11

t.sk. pirmskolnieki - 18

skolnieki - 36

Kraujas pirmsskola - bērnudārzs - 15

Vecpils vidusskola - 11

Naujenes pamatskola - 9

Profesionāli tehniskā skola - 2

Bērni - bāreņi - 14

Pārtraukta vecāku vara - 15

Atņemtas vecāku tiesības - 6

Pamesti, cietumā, atteikušies - 19

Bērnu namā ir 37 darbinieki, no tiem 12 pedagogi. Bērna uzturēšana mēnesī 1998.g.-156,- Ls.

Visu bērnu uzturēšanai gadā nepieciešami - 96.500,- Ls.

Bērnu nama adrese:

Latvija, Daugavpils rajons, Kraujas ciemats

Krāslavas bērnu nams

atvērts 1947.g.

Krāslavas bērnu nams atradās Raiņa ielā 53., mājā, kas pieder dzirnavu īpašniekam. Par neatbilstību standarta prasībām nepietiekamas kvadratūras dēļ uz katrubērnu, 1976.g. bērnu namu slēdza.

No 90 tā pirmajiem audzēkņiem vairums bija bērni bāreņi, kas zaudējuši vecākus kara laikā. Atšķirībā no Naujenes bērnu nama šeit mitinājās skolas vecuma bērni. Bērnus veda no visas Latvijas. Bērnu namam bija saimniecība zirgs, govis, 5 hektāri zemes. Bērnu nams skaitījās viens no labākajiem republikā.

ĻAHOVA Tamāra Leontjeva 1923.g. ’

Tbilisi

Sākumā viņa strādāja par audzinātāju, bet kopš 1954.g līdz bērnu nama slēgšanai 1976.g. par medmāsu. Gadsimta ceturksnis patiesās rūpēs par bērniem.

Paklausīsimies viņu…

Māsas Derjužinas no Baltkrievijas - Lida, Raja, Taņa. Viņu tēvs krita frontē. Par to, ka mājās slēpās skolotājs - partizāns Mašerovs Pjotrs Mironovičs (1918.g.-1980,g„ kurš pēc tam bija ievērojams Baltkrievijas sabiedriskais darbinieks), māti pakāra blakus mājai meiteņu acu priekšā un pavēlēja nevienam neaiztikt līķi, citādi pakārs arī tos, kas aizskars. Mazie bērni palika bāreņi. Viņi nolēma iet uz mežu pie partizāniem. Ilgi maldījās meitenes pa mežu, meklēdamas partizānus. Nebija ko ēst, ēda zāli. Un tomēr viņas atrada viņus un turpināja savu ceļu kopā ar viņiem.

Tomēr liktenis nokārtoja tā, ka bērni palika Šķaunē. Viņas sadalīja pa latviešu ģimenēm. Viņas bija slikti apģērbtas, partizānu nodaļā viņām uzšuva kostīmiņus no izpletņa auduma. Dzīve šajās ģimenēs bija grūta, it sevišķi grūti klājās Lidai. Meitenes darīja vissmagākos darbus, gatavoja malku, nesa ūdeni, bet viņām bija tikai 10 - 14 gadu.

1949.gadā māsas iestājās Krāslavas bērnu namā. Viņas vienkārši atveda līdz bērnu namam un apsēdināja uz sola. Pirmais cilvēks, kas ieraudzīja pārbiedētos bērnus, bija Tamāra Ļeontjevna. Meitenes izrādījās ļoti talantīgas un vienmēr bija bērnu nama labāko audzēkņu skaitā. Lida rakstīja dzejoļus par māti, par karu. Viņa bija labākā Bērnu padomes priekšsēdētāja. Māsas pavadīja bērnu namā 5 gadus, līdz 1954. gadā pēc viņām atbrauca Mašerovs P.M. Visus šos gadus viņš māsas bija meklējis pa visu valsti.

1974.g. Krāslava. Lida Derjužina (otrā no labās) ar Ļahovas T.L. ģimeni

Mašerovs P.M (pa kreisi)

Tā, šīs meitenes atrada jaunu ģimeni un kļuva par viņa audžumeitām. Visas viņas ieguva augstāko izglītību, apprecējās. Lida un Raja dzīvo Minskā, Taņa - Tiraspolē.

1974.gadā Lida atbrauca uz bērnu namu. Tikšanās bija ļoti aizkustinoša. Lida ir ļoti emocionāls cilvēks. Pienākdama pie bērnu nama, viņa gandrīz nokrita bezsamaņā. Lida vairākas dienas pavadīja Krāslavā. Viņa gribēja aizbraukt uz Šķauni un vēlreiz paskatīties uz cilvēkiem, pie kuriem reiz dzīvoja.

Kad viņa atbrauca uz Šķauni, saimnieki līdz nāvei nobijās. Viņi nolēma, ka Lida atbraukusi, lai atriebtos.

Uzdāvinājusi dāvanas, Lida pārliecināja viņus par pretējo. Viņa tikai gribēja vēlreiz paskatīties uz šiem cilvēkiem.

Bija gadījumi, kad bērni, kuri skaitījās bāreņi, atrada savas mātes. Tā notika ar Generalovu Tatjanu. Pēc bērnu nama viņa

iestājās Rīgas poligrāfijas skolā. Un tikai pēc tās pabeigšanas uzzināja, ka viņu meklē māte. Viņu satikšanās notika Maskavā.

Savu māti atrada arī Viktors Kreini. Visiem bērnu nama audzēkņiem un darbiniekiem palikušas atmiņā Viktora un Galinas Vladimirovnas kāzas.

Mūsu daugavpilietis Zaharenko Vladimirs, bijušais mazgadīgais gūsteknis, kas dzīvoja Krāslavas bērnu namā no 1947.g„ tikai pēc tam, kad bija nodienējis armijā, 1960.gadā satikās ar savu māti, ar kuru tika izšķirts Vācijā, kara gados.

Krāslavas 2.vidusskolas latviešu valodas skolotājas Zentas Melderes Antona m. atmiņas, viņa strādāja bērnu namā divus gadus pirms tā slēgšanas: viņa pastāstīja par savas grupas audzēkņiem:

„Atšķirība starp bērniem milzīga. Bērnu likteņi nebija no vieglajiem, un paši bērni bija citādi. Manā grupā bija bērni, kuru vecāki atsēdēja termiņu Daugavpils stingra režīma cietumā. Bija divpadsmitgadīgs zēns, kuru māte pārdeva homoseksuālistiem seksuālai izmantošanai, bija akls zēns… Audzināt tādus bērnus ir ļoti grūti.”

1959.gads. Krāslavas bērnu nama pedagogu kolektīvs Otrā no labās: direktore Jevgeņija Ivanovna Fjodorova

Bērnu nama izlaiduma klase ar Krāslavas vidusskolas Nr2. skolotājiem

Krāslavas pilsētas vidusskola Nr.2., kurā mācijās bērnu nama audzēkņi

Audzēknis Bugajevs Miša no Arteka atveda lauru vainagu par sasniegumiem sportā

1959.gads. Krāslavas bērnu nama audzēkņi

Pirmie bērnu namu audzēkņi bija bērni, kuru acu priekšā noritēja kara šausmas, vecāku nāve, kuru piemiņu bērni svēti turēja savās sirdis. Tēva un mātes dzīve, viņu varonīgā un traģiskā nāve bija piemērs atdarināšanai. Bērni auga, cenzdamies būt savu vecāku piemiņas cienīgi.

Nē, kara bērni nebija bāreņi šī vārda patiesajā nozīmē. Kritušie viņiem vienmēr paliek dzīvi, viņi gāja mazajam cilvēkam blakus, nemanāmi pamācīja, veda pa dzīves grūtajām takām, neļaujot nomaldīties no ceļa.

Tagad bērnu namu ērtās, skaistās telpas piepilda bērni, kuru lielai daļai vecāki ir dzīvi un veseli. Bērni palikuši vieni vecāku izlaidības un nekrietnības dēļ, kad no viņiem tie atteikusies jau dzemdību namā. Bērnus atņem tiesa - lai aizsargātu viņus no bezjēdzīgas alkoholiķu un galvenokārt noziedzīgas dzīves, no faktiskas pamestības un graujošas vecāku ietekmes. Bērni saprot, ka vecāku postošās dzīves dēļ viņiem liegts ģimenes siltums.

Ja kara bērni lepojās ar saviem vecākiem, kuru nāve bija Dzimtenes atbrīvošanas vārdā, tad šie bērni kaunas par saviem tēviem, kas sēž cietumā jau kuro termiņu par nepavisam ne labiem darbiem, kaunas par mātēm - dzērājām.

Cik grūti lasīt uz nekurieni adresētas bērniņu vēstules ar vienu saucienu: palīdziet atrast manu mammu! Bet mātes par viņiem zināt neko negrib. Savu personīgo, šķietamo ērtību dēļ savus bērnus nodevušas!

Ko bērns jūt? No ciešas mīlestības uz māti, kas mums katram ielikta, līdz nepiedošanai, līdz naida asarām… Un tas arī ir karš, kurā nav tiešu šāvienu, bet ievainotās bērnu sirdis asiņo… No šejienes rodas uzvedības izmaiņas… un atriebība… visai pasaulei…

Padomājiet par to!

Latvijā pašlaik bērnu namos ir vairāk kā 3,5 tūkstoši bērnu - bāreņu…

Krāslavā no jauna atvēra bērnu namu. Karš turpinās…

.

BIJUŠO MAZGADĪGO FAŠISMA GŪSTEKŅU STARPTAUTISKĀ SAVIENĪBA (BMFGSS)

.

Mums 10 gadu:

1988. - 1998.

Pie mūsu kustības aizsākumiem stāvēja Vissavienības bērnu fonds, kura priekšsēdētājs bija rakstnieks Alberts Ļihanovs. 1988.g. 22.jūnijā Kijevā viņš 800 bijušo mazgadīgo gūstekņu priekšā teica: „Pienācis laiks atdot parādus!” Visa zāle raudāja…

A. Ļihanovs

No rakstnieka A.Ļihanova ievadvārdiem pirmajā bijušo fašistisko koncentrācijas nometņu mazgadīgo gūstekņu tikšanās reizē 22.jūnijā 1988. gadā

„Es zinu, nav tā vaina mana,

Ka daudzi nepārnāca mājās,

Par to, ka viņi - vecāks cits, cits jaunāks Tur palika, bet runa nav par to,

Ka varēju, bet nepratu tos sargāt,

Par to nav runa, tomēr, tomēr, tomēr…

Šīs Aleksandra Tvardovska sirdsapziņas rindas varētu ņemt par mūsu tikšanās epigrāfu. Tikšanās, kura, esmu pārliecināts, aizkustinās daudzas dvēseles. Liks attīrīties, saviļņos sirdis un liks sajust neizpērkamu vainu Jūsu priekšā, Jūsu, kas savas neaizsargātās bērnības laikā tikāt saķerti ar dubļainām fašistu ķetnām (…), iegrūsti lopu vagonos, bet pēc tam rūgtā stundā sadzīti aiz dzeloņstiepļu žogiem fašistu koncentrācijas nometnēs - Maidanekā, Osvencimā, Dahavā, Salaspilī (…), kur ņēma jūsu asinis, jūsu ādu, kur ar jums veica necilvēcīgus izmēģinājumus, kur cilvēkam liedza tiesības uz dzīvību un cieņu.

Runa nav par to, ka arī tad jūs varēja izglābt. Droši vien - nevarēja, tāda ir sūrā kara patiesība, bet tomēr, tomēr, tomēr… Kur mēs bijām, kur bija visa pasaule 43 gadus, kas paskrējuši kopš Uzvaras dienas? Kāpēc tikai tagad, 47 gadus pēc Lielā Tēvijas kara sākuma mēs gribam un varam valsts un sabiedrības vārdā pateikt jums vārdu - „Piedodiet!”?

Sievietes un vīrieši, brāļi un māsas, piedodiet mums!

Piedodiet mums par to, ka Jūsu labā ir darīts maz un bez cēlsirdības (…), kaut arī jūsu vietai sabiedrībā jābūt augstākās cieņas, pielūgsmes un goda pārpilnai.

Piedodiet mums par to, ka, diemžēl, apkārt ir arī cietsirdīgi ļaudis, kas nav iemācījušies just līdzi svešam liktenim. (…) Bērni, kas izkļuvuši no fašistiskajām koncentrācijas nometnēm (izdzīvoja viens no desmita), ja arī netika turēti aizdomās par pārdomātu nodevību, tad pār viņiem visu laiku klājās nenomazgājams aizdomīguma un neuzticības zīmogs…

Un kaut arī jūs jau sen vairs neesat bērni, Bērnu fonds uzskata par savu svētu pienākumu pārstāvēt un aizstāvēt jūsu intereses. Mēs esam pārliecināti par to, ka parādi jāatdod, un katram tie jāatgriež taisnīgi pēc viņa dzīves un likteņa.”

1988.g.22.jūnijā. Kijevas apgabala Virsnieku nams. Vēsturisks bridis - bijušo mazgadigo gūstekņu Savienibas dibināšana

Sirmi vīrieši un sievietes nevarēja valdīt asaras. Pirmo reizi šajos garajos neatzīšanas gados skanēja atvainošanās vārdi. Un kaut arī neuzstājās oficiālās varas pārstāvis, bet rakstnieks , kurš uzņēmies smagu misiju, sabiedrība bija izdzirdējusi bērnu dvēseļu kliedzienu no tālā kara. Un beidzot atzina mūs … par saviem bērniem.

Kijevas tikšanās bija sākums mūsu, bijušo gūstekņu brālībai un vienotībai. Tam ir bezprecedenta nozīme.

22.jūnijs 1988.g. Kijeva. Pirmā bijušo mazgadīgo gūstekņu tikšanās (V.Ļitvinovs - otrais no kreisās,

pēdējā no labās - E.Kozulina no Pašuļino sādžas Daugavpils rajonā)

22.jūnijs 1988.g. Kijeva

„Fašistisko koncentrācijas nometņu bijušo mazgadīgo gūstekņu Savienība pie Bērnu fonda ir sabiedriska organizācija, kas apvieno savās rindās personas, kas bērnībā vai pusaudžu gados bijuši pakļauti hitleriskās valsts un tās dienestu uz vietām vajāšanām un represijām par piedalīšanos Pretošanās kustībā vai piederību partizāņu vai pagrīdnieku ģimenēm. Aizstāv to intereses un tiesības, kas kara laikā cieta ar dzeloņstieplēm nožogotajās nacistu nāves un apspiestības nometnēs, zaudējot tur spēkus un veselību, tālu no ģimenes un tuvajiem. Izrāda par viņiem patiesi biedriskas, neformālas, brālīgas rūpes…”

No „Nolikuma par bijušo mazgadīgo koncentrācijas nometņu gūstekņu Savienību pie Bērnu fonda” (Pieņemts 22. jūnijā 1988.g. Vissavienības tikšanās laikā Kijevā)

Nosauksim pamatvirzienus Daugavpils nodaļas darbībā ar Latvijā dzīvojošiem bijušajiem mazgadīgajiem, kas cietuši no nacistu režīma:

22.jūnijs 1988.g. Nepazīstot viens otru - četri bijušie mazgadīgie gūstekņi - Valentīna

Daņiļenko, Jevgeņija Kozuļina, Vilhelms Rodziks, Ludmila Timosčenko brauc uz Kijevu, kur piedalās bijušo mazgadīgo gūstekņu Savienības veidošanā. (BMGS - krievu.v.: SBMU).

decembrī 1989.g. Daugavpils nodaļa izdeva 12 pirmās apliecības bijušajiem mazgadīgajiem

gūstekņiem.

11.aprīlī 1990.g. Starptautiskajā fašistisko koncentrācijas nometņu bijušo mazgadīgo

gūstekņu atbrīvošanas dienā izveidota Daugavpils reģionālā nodaļa BMGS. Pirmais salidojums notika Daugavpils Pedagoģiskā institūta jaunajā aktu zālē. Piedalījās skolu audzēkņi no l.,5.,6., 12., 15. vidusskolām, medicīnas skolas audzēkņi un DPI studenti. Apmēram 500 cilvēku.

27.aprīlis 1990.g. Piedalīšanās otrajā republikāniskajā koncentrācijas nometņu gūstekņu

salidojumā (87. vidusskolas ēkā).

ll.aprīlis 1990.g. Otrais salidojums BMG Daugavpils nodaļai (Parādes ielai., DPI aktu

zāle).

22.jūlijs 1990.g. Brauciens uz Salaspili.

ll.aprīlis 1991.g. Trešais bijušo mazgadīgo gūstekņu salidojums Daugavpils nodaļai

(DPI).

9.maijs 1991.g. Bijušo mazgadīgo gūstekņu (BMG) tikšanas DPI.

jūlijs 1991.g. Brauciens uz Salaspili.

17.-20. oktobris 1991.g. Piedalīšanās septītajā salidojumā „Kara postītā bērnība” (Maskava,

1094.vidusskola. Organizatore Stoļara Larisa Aleksejevna).

17.-18.martsl992.g. Piedalīšanās starptautiskās bijušo mazgadīgo gūstekņu savienības

(BMGS) dibināšanā Dņepropetrovskā (Organizators Voļskis Jurijs Janovičs)

ll.aprīlis 1992.g. Ceturtais salidojums Daugavpils BMG reģionālajai nodaļai

(3.vidusskola).

3.-7.maijs 1992.g. Piedalīšanās BMG salidojumā Saratovā (73.vidusskola. Organizatore -

bijusī Alitus koncentrācijas nometnes mazgadīgā gūstekne Rodina Ada Viktorovna).

19.jūlijs 1992.g. Brauciens uz Salaspili.

26.-28.marts 1993.g. Pieminekļa atklāšana Zilupes stacijā tiem, kurus aizdzina verdzībā uz

Rietumiem (Organizatori: Ļeonovs Vitālijs Jefimovičs, Sircovs Ivans Petrovičs).

11 .aprīlis 1993-g. Piektais salidojums DRN BMG (Skolotāju un skolēnu Jaunrades nams).

15.aprīlis 1993.g. No tālās Burjatijas (Ulan - Udes) saņemts pirmais BMG laikraksts

„Suģba” („Liktenis”).(Tas apvienoja apmēram 200 tūkstošus bijušo mazgadīgo gūstekņu. Izdevējs un redaktors - cīnītājs, bijušais mazgadīgais Alitus koncentrācijas nometnes gūsteknis Siņegribovs Leonīds Kirilovičs).

9.maijs 1993.g. Uzvaras diena un pirmie Latvijā atjaunotie Mātes svētki. BMG tikšanās

(Skolotāju un skolēnu Jaunrades nams).

29.maijs 1993.g. Piedalīšanās BMG salidojumā Smoļenskā (Organizatori - Badajevs

Mihails Grigorjevičs, Podļesnaja Nellija Grigorjevna).

26.-27.marts 1994.g. Brauciens uz pieminekļa atklāšanas gadadienu Zilupē.

11.aprīlis 1994.g. Sestais salidojums BMG Daugavpils reģionālajā nodaļā (Skolotāju

un skolēnu Jaunrades nams). Dvēseles aizlūguma dievkalpojums par kritušajiem fašisma gūstekņiem svēto mocekļu Borisa un Gļeba baznīcā.

9.maijs 1994.g. Latgales novada bijušo mazgadīgo gūstekņu tikšanās (Skolotāju un

skolēnu Jaunrades nams).

14.oktobris 1994.g. Pirmā kompensāciju izmaksa par atrašanos fašistiskajā nebrīvē, ko

maksā Krievijas savstarpējās sapratnes un samierināšanās Fonds. (Fonda priekšsēdētāja Viktora Aleksandroviča Kņazeva atbraukšana, tikšanās pilsētas Domes zālē). Milzīgu darbu dokumentu noformēšanā veica E. Iļjahina, V.Ļeonovs (Rīga), G.Muštavinskaja (Krāslava), V.Bahilovs (Liepāja), L.Bāliņa (Cēsis), L.Ļevčenko (Jelgava), I.Sircovs (Zilupe), M. Marčuks (Rēzekne), F.Ignatjevs, N.Prelatovs, L.Timoščenko (Daugavpils) un citi.

26.marts 1995.g. Brauciens uz Zilupi

11 .aprīlis 1995.g. Septītais salidojums BMG Daugavpils reģionālajā nodaļā (Dzelzceļnieku

klubs). Dvēseles aizlūguma dievkalpojums svēto mocekļu Borisa un Gļeba baznīcā.

8.maijs 1995.g. Krievijas Ģenerālkonsuls Kaznačejevs G.V. pasniedz jubilejas medaļas

par godu Uzvaras 50. gadadienai Lielajā Tēvijas karā (Dzelzceļnieku klubs).

9.maijs 1995.g. Uzvaras diena. Bijušo mazgadīgo gūstekņu tikšanās. Pastaiga.

jūnijs 1995.g. Brauciens uz Mihailovsku, uz Puškina poēzijas svētkiem.

Piedalīšanās bijušo mazgadīgo gūstekņu tikšanās reizē Brestā.

Brauciens uz Salaspili.

Latvijas Republikas Tieslietu ministrija beidzot piereģistrēja mūsu organizāciju (Nr.50 - 1125, sabiedrisko organizāciju reģistrācijas apliecība), dodot tai sekojošu nosaukumu: „Latvijā dzīvojošo bijušo nepilngadīgo, no nacistiskā režīma cietušo biedrība.” piedalīšanās bijušo mazgadīgo gūstekņu tikšanās reizē pie Maskavas, Radiščevo „Ļesnaja Poļana” (Organizators Iščenko Ivans Fjodorovičs). Ziemassvētku tikšanās Kalistratova namā.

Brauciens uz Zilupi.

Brauciens uz Salaspili Starptautiskajā koncentrācijas nometņu gūstekņu dienā (50 cilvēku, autobusu bez maksas iedalīja Mihailovs Avramijs Silantjevičs).

Piedalīšanās BMG salidojumā Sankt - Pēterburgā

Uzvaras svētki. Astotais BMG salidojums (Krievu kultūras centrs -

Kalistratova nams).

Brauciens uz Mihailovsku, Puškina poēzijas svētkiem.

Krievijas Konsulāts pasniedz Žukova medaļas P.Abarunam, E.Sisojevai, A.Hrapovickai, Z.Trofimovam, S.Černavinai kā kara dalībniekiem.

29.marts 1997.g. Brauciens uz Zilupi

ll.aprīlis 1997.g. Devītais Latgales novada bijušo mazgadīgo gūstekņu salidojums. Tēvs

Georgijs (Popovs) noturēja dievkalpojumu svēto mocekļu Borisa un Gļeba baznīcā par koncentrācijas nometnēs noslepkavotajiem.

6.jūnijs 1997.g. Brauciens uz Mihailovsku.

22.jūnijs 1997.g. BMG tikšanās Stropos.

jūlijs 1997.g. Brauciens uz Salaspili.

8.janvāris 1998.g. Ziemassvētku tikšanās kafejnīcā Daugavpils Pedagoģiskajā universitātē

( Parādes 1).

11 .aprīlis 1998.g. Desmitais Latgales novada bijušo mazgadīgo gūstekņu salidojums. Tēvs

Georgijs (Popovs) noturēja dievkalpojumu svēto mocekļu Borisa un Gļeba baznīcā par koncentrācijas nometnēs noslepkavotajiem. Vakars kafejnīcā (Parādes ielā 1).

-24.jūnijs 1998.g. Starptautiskās bijušo mazgadīgo gūstekņu kustības 10- gade. Brauciens

uz Kijevu (Organizatori Ļitvinovs Vladimirs Vasiļjevičs, Dubovņika Alla Mihailovna).

19.jūlijs 1998.g. Brauciens uz Salaspili (Mikroautobusu iedalīja Jevgeņijs Kiseļs no

Sociālās palīdzības centra)

janvāris 1999.g. Ziemassvētku tikšanās kafejnīcā (Vienības 13).

26.marts 1999.g. Brauciens uz Zilupi.

maijs 1999.g. Uzvaras dienas svinības. Mātes diena. BMG tikšanās.

6.jūnijs 1999.g. Brauciens uz Mihailovsku, veltīts A.S. Puškina 200-gadei kopš viņa

dzimšanas.

Visi bijušie mazgadīgie gūstekņi izsaka sirsnīgu pateicību Daugavpils pilsētas Domei, Sociālās palīdzības centra darbiniekiem, Krievijas un Baltkrievijas konsulātu darbiniekiem par atbalstu un palīdzību.

11.aprīlis, 1990.gads. Daugavpils. Pirmais salidojums un BMG reģionālās nodaļas dibināšana. DPI aktu zāle.

27.aprīlis, 1990.gads. Rīga. Otrais republikāniskais bijušo mazgadīgo koncentrācijas nometņu gūstekņu salidojums.

Pirmajā rindā L.Timoščenko (Daugavpils), A.Pjutsepa (Maskava), N.Podļesnaja (Smoļenska).

318

9.maijs 1991.gads. Dubrovinskas parkā. Bijušie mazgadigie gūstekņi atdod godu karaviriem, kas krita Daugavpils atbrivošanas ciņās 27.jūlijā 1944. gadā.

21 .jūlijs 1991.gads. Salaspils. (No kreisās uz labo - Olga Nikolajenko, Antonina Volodina, Anna Krasovska, Galina Bradinska, Tamāra Soročkina,

Vladimirs Jackevičs, Ņina Bitiņa, Ludmila Timoščenko, Broņislava Kokina, Sofija Kovaļova - Krivonosova, Zaharijs Trofimovs)

18.oktobris, 1991.gads. Maskava. 1094. Skola. Daugavpilieši pie piemiņas plāksnes

„Bērniem, kas nepārnāca no tā kara”

26.marts, 1993.gads. Zilupe. Pieminekļa atklāšana tiem, kas sāka savu traģisko ceļu uz Rietumiem…

Pieminekļa uzstādīšanas iniciators - rīdzinieks Vitālijs Ļeonovs (pa labi, noņem pārklāju).

26.marts, 1993.gads.Daugavpils bijušie mazgadīgie gūstekņi Zilupē

OJ

to

Šajā fotogrāfijā - verdzības šausmas pārdzīvojušie.

9.maijs, 1993. gads. Daugavpils. Uzvaras diena un Mātes diena. Visi kopā - mātes un kara bērni, kas

kļuvuši par vecmāmiņām un vectētiņiem. Tā ir patiešām skaista tradīcija svinēt Mātes dienu.

11.aprīlis, 1994. gads. Daugavpils. Sestais bijušo mazgadīgo gūstekņu salidojums. Centra pirmajā rindā stāv V.M.Hramcovs,

Lietuvas bijušo mazgadīgo gūstekņu savienības priekšsēdētājs, Dahavas gūsteknis.

8.maijs,1995.gads. Jubilejas medaļas bijušajiem mazgadīgajiem gūstekņiem par godu 50. Uzvaras gadadienai.

Uzvaras dienas 50. Gadadienā

Ludmilai Nikolajevnai Timoščenko

Šajā dienā, kad prieki un skumjas,

Liekas, debesis asarās viz,

Lai jau atmiņas pārņem ar joni,

Par tiem gadiem, kas senatnē ir.

Par mīļajiem, mājām un karu,

Par svešumu baisu un garu.

Par bērnību kara šausmās Tajā tālajā, svešajā malā.

Un pavasari tik tālo,

Kad kā neskaidrā sapnī, bet atceros to Pēkšņi dziesmas un smaidi un ziedi Un atbrīvots bērns esi - tu!

Mazais gūsteknis tālajā karā Pirms tiem piecdesmit,

Vai patiesi, vai sapnis tas vien?!

Kara ordeņu nav, liekas nesāp nemaz Tikai katru reizi, kad pavasar s,

Tā kā neskaidrā sapnī, bet atceros to - Barakas. Svešums un mātes rūpīgās rokas,

Viņas sāpes un rūpes un pārmēra mokas.

Par brāli, par māsu - izdzīvot, aizrāpties, aizsniegt, Kurš nevar vairs paiet, to aiznest Lidz Uzvarai, brīvībai, pavasarim…

… No tā laika prom gadi un gadi,

Kara ordeņu nav, liekas nesāp nemaz,

Tomēr biežāk un biežāk nakts melnumā jūt Rētas , cirtis ko bijušais karš.

Skumjas, prieks, it kā vainas sajūta kāda,

Un pie kopīga svētku galda Arvien retāk priecīgas dziesmas dziedam Un kā bērnībā zilas debesis alkstam Un pēc parastas rupjmaizes salkstam…

G.S., Daugavpils

Pie mums draugi no visām neatkarīgajām valstīm. Savienība izjuka, bet neizjuka bijušo mazgadīgo gūstekņu

draudzība. Mūsu brāļi un māsas no Ukrainas pilsētas Ņežinas

09.05.1995.

29.marts, 1997. gads. Ceļā uz Zilupi. Sēž otrā no labās Latvijas bijušo mazgadigo gūstekņu

biedribas priekšsēdētāja E.M.Iļjahina

29.marts, 1997.gads. Ikgadēja tradicionālā tikšanās Zilupē

1997.gads. Zilupe

Atmiņu dziesmas. Mūsu smeldzes un skumju dziesmas… Sircovs Ivans Petrovičs

9.maijs, 1997. gads. Daugavpils, Dubrovinskas parks

11.aprīlis, 1997.gads. Pēc aizlūguma svēto mocekļu Borisa un Gļeba baznīcā par

nacistu upuriem visi kopā DPU kafejnīcā

Bijušie mazgadīgie gūstekņi Ilūkstē

329

Ikgadējie braucieni uz Mihailovsku, uz Puškina poēzijas svētkiem

Mihailovskā

ГОСУДАРСТВЕННЫЙ МЕМОРИАЛЬНЫЙ ИСТОРИКО

ЛИТЕРАТУРНЫЙ И ПРИРОДНОЛАНДШАФТНЫЙ МУЗЕЙ-

ЗАПОВЕДНИК АС.ПУШКИНА МИХАЙЛОВСКОЕ"

181370, Пушкинские Горы. Псковской обл., с. Михайловское

ИНН 6020002374 л/счсгг 27120410005 в ОФК по Пушки но горском у району ИНН 6020002409

расчетный счет 40! 058107511 40010101

Псковский банк СБ РФ i Псков БИК 045805602 к/с 30101810500000000602

Тел. 8481146) 1998 г

Даугавпилское региональное отделение Международного союза бывших малолетних узников фашизма

Приглашение

Дирекция Государственного музея-заповедника А.С. Пушкина “Михайловское” приглашает членов

Даугавпилского отделения Международного союза бывших малолетних узников фашизма в плане культурного обмена на Всероссийский Пушкинский Праздник Поэзии, который состоится 7 июня 1998 года в поселке Пушкинские Горы Псковской области.

10 gadu mūsu brālībai. Daugavpils bijušo mazgadīgo gūstekņu nodaļa 1998.g

Dzīvojiet ilgi, draugi!

Mums - 10 gadu!

Būsim kopā vienmēr!

Starptautiskajai bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu savienībai - 10 gadu.

Toreiz, gandrīz pirms 55 gadiem, katram no mums bija nolemts skumjš un traģisks ceļš - tieši no bērnības nebrīvē un pie liktenīgās robežas. Un mūsu lielajā valstī - PSRS - šādu likteņu bija simti tūkstoši un miljoni. Pārkāpt liktenīgo līniju fašisma koncentrācijas nometnēs Lielā Tēvijas kara laikā bija spiesti 80 - 90 % koncentrācijas nometņu un geto gūstekņu. Šie bērni katrs atsevišķi un visi kopā kļuva par neaizpildāmu zaudējumu gan ģimenēm un tuvajiem, gan mūsu valstij, mūsu pagātnei un mūsu nākotnei.

Un, lūk, pirms desmit gadiem, 1988. gadā, Kijevā tika nolemts: dzīviem palikušajiem - apvienoties! Gods un vissirsnīgākie cieņas vārdi pirmās, jau vēsturiskās tikšanās dalībniekiem. Bezgalīgi žēl to, kuri aizgāja no mums šajā desmitgadē un miera dienās pievienojās kara gadu kritušajiem.

Mūsu Starptautiskā bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu Savienība un Armēnijas, Baltkrievijas, Kazahstānas, Latvijas, Lietuvas, Moldovas, Krievijas, Uzbekistānas, Ukrainas, Igaunijas Nacionālās Savienības apvieno tos, kam, tāpat kā agrāk, dārgi dziļi cilvēcības un taisnīguma ideāli, pacietība, draudzīga izpalīdzība, kārtība, nesavtīgums un cēlsirdība.

22. jūnijā 1998. gadā - Lielā Tēvijas kara sākuma dienā mēs sapulcēsimies brīnišķīgajā un mīļotajā Kijevā uz mūsu pirmo jubilejas tikšanos. Daudz kas mūs sarūgtina, izšķir un nomāc mūsu Svētajā kustībā, bet šajā tikšanās reizē mēs pacentīsimies to nepieminēt. Tam mums vēl būs citas dienas un gadi. Bet mums ir pienākums atcerēties tos,

kas nenodzīvoja līdz šai jubilejai;

kas atdeva savas dzīvības par mūsu atbrīvošanu no fašistiskās nebrīves;

kas ieklausījās mūsos un palīdzēja izveidot Savienību;

kas dalījās ar mums savā dvēseles siltumā un rūpēs;

kas valsts un starptautiskā līmenī izlēma mūsu nepavisam ne vieglās pensiju, atvieglojumu un kompensāciju problēmas.

Mūsu tikšanās Kijevā priekšvakarā SBMGS, Nacionālajām Savienībām un to nodaļām, aktīvistiem un ierindas biedriem - bijušajiem mazgadīgajiem fašisma gūstekņiem ir jāatgādina par traģiskajām vēstures stundām bērniem, kuriem arī tagad ir grūti, saviem tuviniekiem, apdzīvoto vietu, pilsētu, apgabalu, novadu, republiku vadītājiem.

Ir jāatgādina, lai izdzirdētu viņu siržu un dvēseļu atbildes saucienus. Tikšanās reizē Kijevā mēs izrādīsim cieņu mūsu Ukrainas draugiem, tūkstošgadīgās pilsētas vadītājiem un Lielajai Ukrainai. Tur mēs pavilksim svītru mūsu desmit gadu darbam un iezīmēsim jaunas robežlīnijas.

Mēs izvēlēsimies pašus cienījamākos, lai ievēlētu viņus SBMGS Centrālajā padomē, zemu paklanīsimies tiem, kas darīja lielu ikdienas darbu līdz šim. Mums bija brīvība izveidot šo Savienību, bet mums nav tiesību to atlaist. Liktenis ir lēmis tā, ka mūsu Savienība aiziet no dzīves tikai kopā ar pēdējiem bijušajiem mazgadīgajiem fašisma gūstekņiem.

Kijeva, 1998. gads. SBMGS (Starptautiskā bijušo mazgadīgo gūstekņu Savienība) vadītāji - N.A.Mahutovs (stāv) un VV. Ļitvinovs (pa labi).

SBMGS CP priekšsēdētājs, KZA korespondentētājloceklis N.A.MAHUTOVS, Maskava

Nikolajs Andrejevičs Mahutovs - korespondētājloceklis Krievijas Zinātņu Akadēmijā, bijušais mazgadīgais gūsteknis, daudz spēka, veselības un laika atdod mūsu kustībai, ir pastāvīgs SBMGS Priekšsēdētājs.

Desmitā Starptautiskā bijušo mazgadīgo gūstekņu

fašisma gūstekņu tikšanās notiek

1998.g. 22.jūnijā Kijevā

21.-24.jūnijā 1998.g. Kijevā notika 10. Starptautiskā bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu tikšanās. Tajā piedalījās Nacionālo BMG savienību pārstāvji no Baltkrievijas, Kazahstānas, Latvijas, Lietuvas, Moldovas, Krievijas, Uzbekistānas, Ukrainas, Igaunijas. Pavisam - 350 cilvēku.

I

Tikšanās ietvaros notika:

Svinīga sēde un piemiņas pasākums veltīts Starptautiskās bijušo mazgadīgo gūstekņu Savienības (SBMGS) nodibināšanai;

Ceturtā atskaišu - pārvēlēšanu konference SBMGS.

Uz svinīgo sēdi uzaicināti Ukrainas valsts augstāko orgānu, ministriju un resoru, Kijevas pašvaldības un padomes vadītāji, pārstāvji no veterānu, bērnu, sabiedriskajām organizācijām, ārvalstu vēstnieki, masu informācijas līdzekļu darbinieki. Memoriālā kompleksa „ Lielā Tēvijas kara (1941.g.-1945.g) nacionālais muzejs” aktu zālē, kur notika tikšanās, piedalījās Ukrainas vice-premjerministrs Sinolijs V.E., Ukrainas Prezidenta administrācijas vadītājs Kušnarjovs E.P., Kijevas pilsētas administrācijas un Kijevas Padomes priekšsēdētājs Omeļčenko A.A., Ukrainas galvaspilsētas rajonu administrāciju vadītāji, Baltkrievijas, Krievijas, Ukrainas savstarpējās palīdzības un samierināšanās fondu vadītāji, sociālās aizsardzības dienestu vadītāji no Baltkrievijas un Moldāvijas Piedņestras apgabala, vadītāji no organizācijām, kas sadarbojas ar SBMGS Baltkrievijā, Krievijā, Ukrainā, gūstekņi no Vācijas un Bulgārijas. Svinīgajā pasākumā piedalījās Vācijas vēstnieks Ukrainā doktors Eberhardts Heikens.

Tikšanos atklāja Starptautiskās bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu kustības priekšsēdētājs Litvinovs V.V. Viņš iepazīstināja sapulcējušos ar viesiem. Kijevas 56. ģimnāzijas audzēkņu kora izpildījumā skanēja himna bijušajiem mazgadīgajiem fašisma gūstekņiem. „No tālās bērnības celieties!” (A.Dmitrova mūzika, A.Gaca vārdi).

Jau pirms tam un tikšanās dienās uz dalībnieku vārda pienāca milzums apsveikuma vēstuļu un telegrammu. Tās sūtīja:

Ukrainas Prezidents Kučma L.D.,

Krievijas Federācijas Valsts Domes priekšsēdētājs Seļezņovs G.N.,

Maskavas pārvaldes premjera vietnieks Bakirovs E.A.

Krievijas Federācijas federālās sapulces padomes loceklis, Brjanskas apgabala administrācijas vadītājs Lodkins J.E.

Krievijas Federācijas Savstarpējās palīdzības un samierināšanās Fonda Novērotāju Padomes priekšsēdētājs Kisiļovs S.G un fonda valdes priekšsēdētājs Kņazevs V.A.

Krievijas bērnu fonda priekšsēdētājs, rakstnieks Ļihanovs A. A.

Šveices fonda „Par palīdzību holokausta upuriem” ģenerālsekretāre Barbara Ekvala (Berne, Šveice),

Federālās biedrības „Par palīdzības sniegšanu vācu nacionālsociālistiskās valsts vajāšanas upuriem” vadītājs Lotārs Everss (Ķelne, Vācija),

Amerikāņu „Bijušo koncentrācijas nometņu un getto gūstekņu organizācijas” vadītāji - Klāra Vinokura, Marija Grīnberga, Sofija Guļko, Izja Rozencvaiga (Filadelfija, ASV).

Sakarā ar SBMGS 10-gadi ar augstākajiem Ukrainas valsts valdības apbalvojumiem - ordeni „Par nopelniem” II un III pakāpi tika apbalvoti Ukrainas savienības aktīvisti:

- Demidovs M.D. - Ukrainas BMGS priekšsēdētājs, Vološkins V.T.- Volinskas BMGS nodaļas priekšsēdētājs, Voļskis J.J.- Dņepropetrovskas apgabala BMGS koordinācijas padomes priekšsēdētājs, Gaea A.A. - biroja loceklis, priekšsēdētāja vietnieks Ukrainas BMGS, Kaplāns A.D.

Mogiļevas - Podoļskas nodaļas vadītājs, Simonova L.S. - Makejevskas nodaļas priekšsēdētāja, Sobolevs A.M. - Sumskas BMGS nodaļas vadītājs, Čerepņins V.A. - Kremenčugas nodaļas priekšsēdētājs, Špakovskijs V.P. -Ukrainas BMGS priekšsēdētāja pirmais vietnieks. Notika šo apbalvojumu pasniegšana.

Uzmanību kustības aktīvistiem - pilsētas iedzīvotājiem - veltīja arī Kijevas pilsētas valsts administrācija. Veterānu grupai izteica pateicību, pasniedza attiecīgus diplomus, kā arī naudas prēmijas. Goda raksts - augstākais mūsu Savienības apbalvojums. Par sevišķiem nopelniem organizācijā, par Kustības attīstību un nostiprināšanu liela aktīvistu grupa apbalvota ar šo apbalvojumu. Daudzi ir pelnījuši šo atzinību. Tikšanās reizē apbalvojumi nodoti Nacionālo savienību vadītājiem, lai izsniegtu tos saviem aktīvistiem uz vietām, svinīgos apstākļos.

Daudzi Kustības veterāni apbalvoti ar „SBMGS biedra atzinības zīmi”, viņiem pasniegtas arī attiecīga parauga apliecības.

Tikšanās dalībnieki sirsnīgi apsveica 60 gadu jubilejā Starptautiskā bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu savienības priekšsēdētāju Nikolaju Andrejeviču Mahutovu - ievērojamu zinātnieku, talantīgu organizatoru un vadītāju svarīgos pētījumos par resursu deficīta problēmām un tehnisko sistēmu drošību, ordeņu laureātu, Krievijas Zinātņu Akadēmijas korespondētājlocekli.

Pagājušais karš izpostīja miljoniem cilvēku dzīvju, tai skaitā, aiz dzeloņdrāšu žogiem. Tikšanās dalībnieki godināja viņu piemiņu. 21.jūnijā ziedi - velte no bijušajiem mazgadīgajiem gūstekņiem - gūlās pie Darņickas koncentrācijas nometnes cietēju monumenta un pie Babijaras upuru monumenta. Tajā pašā dienā tikšanās dalībnieki Vladimiras baznīcā piedalījās piemiņas dievkalpojumā par koncentrācijas nometnēs un getto nomocītajiem. Dievkalpojumu pēc visas Krievijas-Ukrainas patriarha, Viņa Svētības Filareta personīga rīkojuma vadīja baznīcas pārzinis tēvs Boriss.

22.jūnija rītā, 57. gadadienā kopš Lielā Tēvijas kara sākuma, tikšanās dalībnieki kopā ar pilsētas vadību, skanot sēru melodijām, ko izpildīja orķestris, nolika ziedus pie nacionālā svētuma

Nezināmā Kareivja kapa un Varoņu kapos, kas apbedīti Slavas pakalnā pie Dņepras. Notikušas pirmās intervijas, uzņemti pirmie fotokadri atmiņai. Tikšanās dalībnieki piedalījās koncertā, ko viņiem par godu rīkoja Ukrainas Aizsardzības ministrija. Uzstājās Ukrainas Bruņoto spēku dziesmu un deju ansamblis.

Par godu tikšanās dalībniekiem Kijevas pilsētas Domes administrācija un Kijevas Padomes priekšsēdētājs rīkoja plašu pieņemšanu. Skanēja pateicības vārdi par uzmanību un atbalstu, panākumu vēlējumi. Bija arī organizēta ekskursija pa Ukrainas galvaspilsētas piemiņas vietām, notika piecu stundu pastaiga gar Dņepru.

II

Svinīgajā un plenārsēdē ar apsveikumu runām, atskaites ziņojumiem un

līdzziņojumiem, kā arī paziņojumiem uzstājās:

Omeļčenko A.A., Kijevas pilsētas administrācijas un Kijevas Padomes priekšsēdētājs (runa pielikumā); Litvinovs V.V., Starptautiskās bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu kustības priekšsēdētājs (runa pielikumā); Mahutovs N.A., Starptautiskās bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu savienības priekšsēdētājs (runa pielikumā); Makodzeba V.I., SBMGS pastāvīgi darbojošās komisijas jautājumos par „nacistu zeltu” un taisnīgām kompensāciju izmaksām upuriem, kas cieta no Vācijas valsts nacionālsociālistiskā režīma - NVS un Baltijas valstu pilsoņiem.; Vološkins V.T., SBMGS pagaidu komisijas pārstāvis jautājumos par neatkarīgo valstu likumdošanas iniciatīvām par nacisma upuriem C konferences ziņojumam; Voļskis J.J., pagaidu komisijas pārstāvis ziņojuma sagatavošanā SBMGS „Pret fašisma atdzimšanu”; Čerepņins V.A., pagaidu komisijas pārstāvis priekšlikumu sagatavošanā attiecībā uz iespējamo Starptautiskās mazgadīgo fašisma gūstekņu savienības pārveidošanu par Starptautisko bijušo fašisma gūstekņu savienību; Dubrovinskis D.L., pagaidu komisijas pārstāvis par priekšlikumu sagatavošanu attiecībā uz SBMGS darbības stilu un metodēm un tās organizatoriskās struktūras pilnveidošanu; Gaea A.A., pagaidu komisijas pārstāvis SBMGS Ideoloģiskā Manifesta sagatavošanā; Badajevs M.G., SBMGS Revīzijas komisijas priekšsēdētājs.

Ziņojumos un līdzziņojumos, kā arī aicinājumos aktualizēto jautājumu

apspriešanā piedalījās:

Afoņins V.I. - BMGS Brjanskas apgabala nodaļas priekšsēdētājs (Brjanska);

Bartiks M.A.- Kustības veterāns, SBMGS Centrālās padomes biedrs, bijušo mazgadīgo gūstekņu pārstāvis no Vācijas; Bačovs V.I. -Kustības veterāns, SBMGS Centrālās padomes biedrs (Krasnodaras apgabals, Novorosijska); Bžasso L.A. -Krievijas BMGS Tatarstānas republikāniskās nodaļas priekšsēdētāja (Kazaņa); Bogdans M.I.- Baltkrievijas republikāniskā fonda „Savstarpēja sapratne un palīdzība” valdes priekšsēdētāja vietnieks (Minska); Bondarenko I.A. - Lietuvas BMGS Kaunas nodaļas priekšsēdētājs (Kauna);

Buravkina I.Z. - Krievijas BMGS Rjazaņas apgabala nodaļas priekšsēdētāja (Rjazaņa); Vasiļjeva L.G - Krievijas BMGS Krasnodaras novada priekšsēdētāja (Krasnodara);

Veļko N.M. - Ukrainas BMGS Kijevas pilsētas nodaļas priekšsēdētājs (Kijeva);

Vlasova N. V. - Kustības veterāne, pirmā sastāva SBMGS Centrālās padomes biedrs (Sankt - Pēterburga); Geļfonds J.G. - Ukrainas BMGS Doņeckas apgabala nodaļas priekšsēdētājs; Gončars N.A. - Gomeļas apgabala BMGS nodaļas priekšsēdētājs (Gomeļa);

Gorjačkins A.M. - Krievijas BMGS Kalugas apgabala Ļudinovas pilsētas nodaļas priekšsēdētājs (Ļudinovo); Gusevs E.A. - Baltkrievijas mazgadīgo bijušo fašisma gūstekņu asociācijas vice- prezidents (Minska);

Dekaļuks V.J.- BMGS Marianpoles pilsētas nodaļas priekšsēdētājs (Doņeckas apgabals);

Demidovs M.D - Ukrainas BMGS priekšsēdētājs (Kijeva); Deņisjuks V.M. -Kazahstānas BMGS nodaļas priekšsēdētājs (Alma - Ata); Dorožinskis N.N.- Krievijas BMGS priekšsēdētāja vietnieks, Maskavas dienvidaustrumu apg. nodaļas priekšsēdētājs(Maskava); Duboviks A.M.

SBMGS Arhīvu un pētniecības centra vadītājs, SBMGS Centrālās padomes biedrs (Kijeva); Jermolenko S.I. - Kustības veterāns, SBMGS Centrālās padomes biedrs (Marianpole, Doņeckas apgabals); Jerohovs V.I. - Krievijas BMGS Maskavas pilsētas nodaļas priekšsēdētājs (Maskava); Jesiļēvičs E.I. - Baltkrievijas geto un nacistisko koncentrācijas nometņu gūstekņu asociācijas vice-prezidents (Minska); Zagrins N.P. - Krievijas BMGS Sankt- Pēterburgas pilsētas nodaļas priekšsēdētājs (Kolpina, S-Pēterburga); Žvaņecka T.J. - Maskavas ebreju - bijušo nacistisko koncentrācijas nometņu un geto gūstekņu asociācijas priekšsēdētāja (Maskava); Iļjahina E.M.

Latvijas bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu savienības priekšsēdētāja (Rīga); Kaplāns A.D. - Ukrainas BMGS Mogiļevas - Podoļskas pilsētas nodaļas priekšsēdētājs (Viņņicas apg., Mogiļeva - Podoļska); Kačanovskis V.A. -Ukrainas Antifašistiskās pretošanās cīnītāju organizācijas Prezidija priekšsēdētājs (Kijeva); Kiriļus I.V - BMGS Karagandas nodaļas priekšsēdētājs(Karaganda); Koževņikovs G.N. -Krievijas BMGS Pleskavas apg. nodaļas priekšsēdētājs (Pleskava); Koļcovs B.I. - Lietuvas BMGS priekšsēdētāja vietnieks (Grigiškis); Kubickis R.N. - Ukrainas BMGS Ivanofrankovskas apgabala nodaļas priekšsēdētājs (Ivano-Frankovska); Lisanēvičs L.F - Krievijas BMGS Ņižņijnovgorodas apgabala nodaļas priekšsēdētājs (Ņižņijnovgoroda); Lušņikovs I.N. - Ukrainas Nacionālā fonda ” Savstarpēja sapratne un palīdzība” valdes priekšsēdētājs (Kijeva); Lies N.A. - Baltkrievijas bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu asociācijas prezidents (Minska); Maikovs E.D. - Lietuvas BMGS priekšsēdētājs (Viļņa); Makarecs V.N.- Ukrainas BMGS Marianpoles pilsētas nodaļas priekšsēdētāja vietnieks (Doņeckas apgabals); Malahovska - Vorobjova A.A. - Kustības veterāne, SBMGS pirmā sastāva Centrālās komitejas biedre (Kijeva); Markovecs A.F. - Kustības veterāns (Čerņigova); Mecs A.N. - Ukrainas BMGS Kijevas pilsētas nodaļas priekšsēdētāj a vietnieks (Kijeva); Moldovanovs N.T. - Uzbekijas BMGS priekšsēdētājs (Taškenta); Muratova L.S. - Krievijas BMGS Rostovas apgabala nodaļas priekšsēdētāja (Rostova uz Donas); Ņikitina

J.I- Igaunijas BMGS priekšsēdētāja (Tallina); Ņupijeva K.A. - Kustības veterāne, Karēlijas BMGS Revīzijas komisijas priekšsēdētāja (Petrozavodska); Pavļišenko E.I. - Ukrainas BMGS Čerņigovas apgabala nodaļas priekšsēdētāja (Ņežina); Pahtusova V.N.- Moldāvijas republikāniskās BMG Pasenko M. A. vārdā nosauktās biedrības priekšsēdētāja (Benderi); Petrova G.N. - Piejūras apgabala bijušo fašisma gūstekņu asociācijas priekšsēdētāja (Vladivostoka); Podoļskis S.R - Ukrainas BMGS Ļvovas apg. nodaļas priekšsēdētājs (Ļvova); Rodina A.V. -Krievijas BMGS priekšsēdētāja vietniece, Saratovas apgabala BMG nodaļas priekšsēdētāja (Saratova); Rjabovs A.D. - Krievijas BMGS Vladimiras apgabala nodaļas priekšsēdētājs (Vladimira); Simonova L.S. - Ukrainas BMGS Makejevskas nodaļas priekšsēdētāja (Makejevka, Doņeckas apgabals); Siņegribovs L.K. - SBMGS sekretārs, biroja loceklis, Burjatijas republikāniskās nodaļas BMGS priekšsēdētājs,

Avīzes „Suģba (’’Liktenis”) redaktors (Ulan - Ude); Skripņiks G.V. -Ukrainas BMGS Torezas pilsētas nodaļas priekšsēdētājs (Toreza, Doņeckas apgabals); Sokoļenko N.G. - Ukrainas BMGS Krivoirogas pilsētas nodaļas priekšsēdētājs (Krivoiroga Dņepropetrovskas apgabals); Tarasēvičs Z.Z. -Grodņas nodaļas BMGS priekšsēdētājs (Grodņa);

Timočkins A.V. - Krievijas Federācijas Fonda ” Savstarpēja sapratne un palīdzība” priekšsēdētāja vietnieks (Maskava); Timoščenko L.N. - Latvijas BMGS Daugavpils pilsētas nodaļas priekšsēdētāja (Daugavpils); Toševa A.M.- bijusī mazgadīgā gūstekne, Bulgārijas pārstāve (Sofija); Tretjakovs V.A. - BMGS Dņepropetrovskas pilsētas koordinācijas padomes priekšsēdētājs (Dņepropetrovska); Fridmans I.A. - Krievijas bijušo mazgadīgo fašistisko koncentrācijas nometņu gūstekņu savienības priekšsēdētājs (Tula); Šurajevs A.F. - Krievijas BMGS Kemerovas apgabala nodaļas priekšsēdētājs (Kemerova): Ščerbeņova L.I. -Krievijas BMGS Permas apgabala nodaļas priekšsēdētāja (Perma) un citi.

Pēc Badajevas M.G. ziņojuma apstiprināts SBMGS Revīzijas komisijas pārskats.

III

Atzīmējot SBMGS 10 -gadi, tikšanās dalībnieki konstatēja, ka bijušo mazgadīgo gūstekņu Starptautiskā kustība, kas radusies, pateicoties entuziastu - pētnieku pūliņiem, vientuļo cīnītāju tieksmei apvienoties, ko atbalstīja sabiedrība, pirmkārt, Padomju Bērnu fonds, iekļauj sevī milzīgu organizētu, strukturizētu un iespaidīgu daudznacionālu spēku, kas aizstāv hitleriskajā nebrīvē cietušo NVS un Baltijas pilsoņu tiesības un izsaka viņu intereses. Apbrīnojamā kārtā tajā apvienojās pilsoniskā sirdsapziņa un sāpe par milzīgajiem un bezgalīgi rūgtajiem cilvēces zaudējumiem, ko līdz pamatiem satricināja lielākais un briesmīgākais pasaules karš, un plaša aktīvistu loka augstā tikumība, personīgā atbildība par dzīviem palikušajiem nacistiskās patvaļas upuriem - par viņu likteņiem, par labklājību, par rītdienu. Lūk, kas atļauj mums, pēc būtības bez jebkādiem naudas līdzekļiem, praktiski bez jebkādas materiāli tehniskās bāzes, bez apmaksātu darbinieku štata vietām uzstādīt un risināt svarīgus jautājumus, iegūt sev uzmanību un cieņu tam, ko mēs darām.

Bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu tikšanās 1988. gada 22.jūnijā Kijevā, tajā dibinātā hitleriskajā nebrīvē cietušo sabiedriskā organizācija, kategoriskais - pilnā balsī izteiktais paziņojums par pēckara laikā pastāvošajām asajām sociālajām, politiskajām, morāles problēmām, par asiņojošiem ievainojumiem bijušo bērnu un pusaudžu - Pretošanās kustības dalībnieku, patriotu ģimeņu locekļiem, kas cīnījās pret ienaidnieku - dvēselēs - kļuva par nozīmīgu ceļa zīmi, piemiņas un atskaites punktu SBMGS vēsturē. Pie tā atkal un atkal atgriezīsimies domās un ikdienas praktiskajās rūpēs.

Izrādot interesi, aizstāvot tiesības visiem, ne tikai bijušajiem mazgadīgajiem fašisma gūstekņiem, SBMGS šodien apvieno savās rindās 550 tūkstošus hitleriskās patvaļas upurus- sabiedriskā formējuma biedrus - bijušos mazgadīgos fašisma gūstekņus - Baltkrievijā, Kazahstānā, Latvijā, Lietuvā, Moldovā, Krievijā, Uzbekistānā, Ukrainā, Igaunijā. Uz vietām ir izveidotas un funkcionē reģionālās struktūras. To SBMGS ir vairāk kā 250. Uzticība sirdsapziņas parādam, nesavtīga kalpošana varmācības upuriem bija un paliek galvenie dzīves principi, kas kalpo kā iedvesmojošs motīvs katra aktīvista, katras organizācijas, visas mūsu lielās ģimenes rīcībai un darbiem.

Šodien bijušo mazgadīgo gūstekņu Starptautiskās savienības,

Starptautiskās kustības centieni ir vērsti uz:

visdrīzāko lēmumu pieņemšanu daudzpusēju un divpusēju sarunu ceļā ar Vācijas Federatīvo republiku par taisnīgu kompensāciju izmaksāšanu hitlerisma vajātajiem upuriem no NVS un Baltijas valstīm un šādā veidā panākt nedeklarētu, bet patiesu savstarpēju sapratni un palīdzību starp tautām.;

pilnu un beznosacījumu to bagātību atdošanu Vācijas valsts nacionālsociālistiskā režīma vajāšanas upuriem, kas bija nolaupītas okupācijas periodā, kad vācu karaspēks bija ieņēmis ievērojamu Padomju Savienības daļu, galvenokārt, Ukrainu, Baltkrieviju, Moldāviju, Latviju, Lietuvu, Igauniju, kā arī Krievijas Federācijas Rietumu apgabalus (tā saucamais, nacistu zelts);

izlēmigu tās netaisnības novēršanu, kas radās sakarā ar VFR valdības un starptautiskās ebreju organizācijas „Kleims Konferens” - no 1999.gada regulāri, kā ikmēneša pensijas izmaksāt kompensācijas vienas tautibas Holokausta upuriem, kas aktualizē citu tautību Holokausta upuru cīņas uzdevumu pret vēsturisko, etnisko un citāda veida diskrimināciju;

hitlerisko vajāšanu upuriem saglabāt pilnā apjomā, neskatoties ne uz kādām ekonomiskajām vai finansiālajām grūtībām, tos sociālos atvieglojumus un privilēģijas, kas pastāv pašlaik, arī jaunajās neatkarīgajās valstīs;

jaunajās neatkarīgajās valstīs, it sevišķi Baltkrievijā, Krievijā, Ukrainā izstrādāt un pieņemt nacionālus likumus par nacisma upuriem, kam jātop par pilnigu un bezierunu politisku un morālu reabilitāciju hitleriskajā nebrīvē cietušajiem, par drošu sociālās aizsardzības, viņu tiesību garantijas augstāko formu.

Tikšanās dalībnieki un konferences delegāti apstiprināja bijušo mazgadīgo gūstekņu Starptautiskās kustības izstrādāto stratēģisko līniju principiālos jautājumos par gūstekņu dzīvi, atbalstīja piemērojamās darbības formas un metodes, nemainīgo uzticību augstiem humāniem mērķiem, kuriem gan vārdos, gan darbos kalpo tūkstošiem mūsu aktīvistu. Tika paziņots:

Mēs esam gatavi ciešai, aktīvai sadarbībai ar visām valsts, sabiedriskajām, saimnieciskajām, reliģiozajām un citādām tēvzemes un ārvalstu struktūrām, kas atbalsta mūsu vēlmi palīdzēt nacistiskās patvaļas upuriem, palīdzēt viņiem morāli un materiāli. Lai bijušo mazgadīgo gūstekņu Starptautiskajai kustībai un savienībai ir vairāk uzticamu draugu un kvēlu atbalstītāju!

Sirsnīgs paldies, dziļa pateicība tiem, kas, nebūdami gūstekņi, izkliedē gūstekņu sāpes, rūpes un trauksmi, palīdz viņiem risināt aktuālas problēmas, kuriem kalpošana hitleriskās patvaļas upuriem kļuvusi par viņu dzīves daļu, par personīgo likteni.

Mums ir milzīgas iespējas kopīgai auglīgai sadarbībai ar radniecīgām gūstekņu organizācijām NVS un Baltijā, Eiropā un pasaulē. Šīs iespējas vajag pa pilnam izmantot. Pirmkārt, lai par pārdzīvotajām ciešanām viņi tagad varētu baudīt cienīgus dzīves apstākļus, lai iemūžinātu viņu aiz dzeloņdrātīm un geto pavadīto laiku, lai audzinātu nākamās paaudzes neiecietības garā pret jebkuru fašisma formu, rasu vajāšanu, nacionālo neiecietību, lai varētu atspēkot atdzimstošo nekaunīgo, zvērisko fašismu.

Mēs aicinām piedalīties humānajā, politiski neangažētajā Starptautiskajā kustībā visu zemju bijušos mazgadīgos gūstekņus, tāpēc tuvākajā iaikā esam gatavi tikties ar viņu pārstāvjiem. Mērķis - apspriest neatliekamus sadarbības jautājumus, precizēt konkrētus darbības virzienus, efektīvāku darbības līdzekļu un metožu izvēle. Cerams, ka mūsu priekšlikums tiks uzklausīts un pieņemts.

Ir vispusīgi jāattīsta mūsu taisnīguma, humānas attieksmes veidošana pret apdalītajiem, nelaimīgajiem un cietējiem, propagandēt labdarības akcijas BMG, apstiprināt pašaizliedzīgas, nesavtīgas kalpošanas kultu hitleriskās patvaļas upuriem. Kustības aktīvisti: priekšsēdētāji un nacionālo savienību padomes locekļi, reģionālās struktūras, tematisku, sarežģītu problēmu, uzņēmumu komiteju un komisiju vadītāji, tūkstošiem nenogurdināmu darbinieku, kas SBMGS veic milzu darbu - mūsu galvenais spēks, mūsu zelta kadru fonds. Par to jāatceras visiem, vienmēr un visur. Piedalīties tālākā aktīvistu rindu paplašināšanā, rūpēties par viņu autoritātes paaugstināšanu, lai to apstiprinātu katru dienu veicamais konkrētais darbs, norobežot mūsu biedrus un palīgus no nepamatotiem uzbrukumiem, kritikas, atklātiem meliem no demagogu un šantāžistu puses - tas ir ļoti svarīgs uzdevums. Tas jāpilda mums visiem kopā un katram atsevišķi. Ir jāatceras arī, ka nav un nevar būt vadītāju uz visiem laikiem, ka patiesos aizrādījumos ir jāieklausās un radušās nepilnības - jānovērš, lai uzticība vienmēr izrādās cienījama.

Desmit gados izveidotā BMG Kustība, kas radās nemitīgos meklējumos ar aktīvu, analītisku, zinātnisku, izskaidrojošu, organizatorisku darbu - mūsu kopējais lepnums - ir jāpasargā no bīstamām sašķelšanās tendencēm, par kurām ar satraukumu runāja gan tikšanās dalībnieki, gan konferences delegāti. Šī bīstamība izriet no karjerisma, egoisma, nereti mantkārības un dažāda veida avantūrisma piesātinātiem ļaudīm, kas, izmantojot pastāvošās likumdošanas nepilnības, spekulējot ar mūsdienu dzīves grūtībām, savācot sev apkārt neapmierinātos, mēģina sašķelt bijušo gūstekņu rindas, formēt un legalizēt sīkas, savrupas lietas, kas vērstas uz materiālo labumu „izsišanu”, kas kaitē kopējai lietai, cilvēku interesēm, ievieš jukas attieksmē ar izpildvaras struktūrām, aizrobežu uzņēmumiem, fondiem, pārstāvniecībām. Ar visiem mums pieejamiem veidiem un līdzekļiem mums jācīnās ar katru separātisma izpausmi, jāparāda un jāatmasko separātisku darbību graujošā, destruktīvā daba, izlēmīgi jāuzstājas pret tām un to apkaunojošo laupītāju morāli.

Sevišķu rūgtumu un sirdssāpes izsauc apziņa par to, ka nostādīti grūtos pārejas perioda ekonomiskos, finansiālos apstākļos, pēc daudzu gadu cīņas un neatlaidīgiem pūliņiem valsts atvieglojumu sistēmas pionieri un patiesie hitleriskās nebrīves cietēji privilēģijas izmanto reizē ar personām, kurām uz to nav ne juridiskas, ne morālas tiesības. Šodien, vērtējot pēc SBMGS Centrālās padomes datiem, jaunpienācēju skaits mērāms ne desmitos, bet simtos. Viltvāržu sakarā - ir daudz tādu, kas glaimo un pierunā amatpersonas, daudzi ir bezprincipiāli lēmēji.

Zīmīgi, ka daudzos gadījumos hitleriskās nebrīves cietēju atvieglojumus izmanto nevis trūcīgie vai mazizglītotie pilsoņi, bet pilnībā nodrošināti un pat mantīgie, kas smalki pārzina tiesību nianses un cilvēcisko psiholoģiju, kuriem pieder vasarnīcas, dažādi nosaukumi un regālijas. Tāpēc vēl jo svarīgāk un nepieciešams noraut maskas meļiem un neliešiem. Bez žēlastības noraut. Ētisku normu saglabāšanas nolūkos un ar mērķi saglabāt sociālo aizsardzību tiem, kas patiešām cietuši koncentrācijas nometnēs un geto un kam patiešām šāda aizsardzība ir vajadzīga. Mūsu valsts izdalītie līdzekļi bijušajiem gūstekņiem pienākas tikai gūstekņiem un nevienam citam.

IV

Tikšanās dalībnieki un konferences delegāti izteicās par:

- Lietišķo kontaktu un ikdienas attiecību pilnveidošana BMG reģionālajās un nacionālajās savienībās ar „Savstarpējās sapratnes un palīdzības fondiem” Baltkrievijā, Krievijā, Ukrainā, tādēļ nolemts vislielākajās sabiedriskajās gūstekņu organizācijās, tādās kā nacionālās BMG savienības, veidot darba komisijas, sastāvā ne vairāk kā 5 cilvēki katrā, ar mērķi:

Pieredzes analīze par veiktajām izmaksām un saņemto dividenžu (par katru fondu) izlietošanas prakse;

Priekšlikumu sagatavošana attiecībā uz fondu darba pabeigšanu no Vācijas Federatīvās republikas saņemto 1 miljarda doičmarku izmaksāšanu ar paliekošo līdzekļu uzskaiti;

Priekšlikumu sagatavošana attiecībā uz savstarpējās sapratnes un palīdzības fondu pārveidošanu daudzfunkcionālos valstiskos centros par nacistu upuru problēmām ar starptautisku un nacionālu gūstekņu organizāciju, valdības, parlamenta, banku struktūru pārstāvju piedalīšanos.

Valstiskā līmenī Baltkrievijā, Krievijā un Ukrainā jāizveido starpvalstu komisijas par „nacistu zelta” problēmām un taisnīgām kompensāciju izmaksām ar obligātu kompetentu starptautisku un nacionālu gūstekņu organizāciju pārstāvju iesaistīšanu to sastāvā, t.sk. BMGS;

Jānodrošina reģionālo, nacionālo un citu gūstekņu organizāciju no NVS valstīm un Baltijas, kā arī gūstekņu organizācijām no Austrijas, Beļģijas, Vācijas, Holandes, Itālijas, Luksemburgas, Norvēģijas, Polijas, Slovākijas, ASV, Francijas, Čehijas un citām BMG starptautiskās kustības organizācijām piedalīšanās. Izveidota komisija šādā sastāvā: Čerepņins V.A. (priekšsēdētājs, Ukraina), Deņisjuks V.M (Kazahstāna), Moldovanovs N.T.(Uzbekistāna), Ņikitina J.I. (Igaunija), Pahtusova V.N. (Moldova), Rodina A.V. (Krievija), Tarasēvičs Z.Z. (Baltkrievija), kam uzdots izskatīt praktiskās iespējas šādam risinājumam. Virkne runātāju izteicās par Starptautiskās bijušo mazgadīgo gūstekņu savienības pārveidošanu par Starptautisko bijušo fašisma gūstekņu savienību.

Nosaukuma mērķis ir vēsturiska uzticamība, juridiska skaidrība, terminoloģisks korektums bijušajiem fašisma gūstekņiem kā nacionālsociālistiskās Vācijas valsts vajāšanu upuriem.

Tikšanās laikā un konferencē pieņemti dokumenti. Tie ir:

Aicinājums Krievijas Federācijas Prezidentam Jeļcinam B.N. par atvieglojumu saglabāšanu bijušajiem nepilngadīgajiem fašisma gūstekņiem - KF pilsoņiem saskaņā ar KF Prezidenta Dekrētu Nr.1235.15.10.1992. g.

Aicinājums Baltkrievijas Prezidentam Lukašenko A.G. par atvieglojumu saglabāšanu bijušajiem nepilngadīgajiem fašisma gūstekņiem -BR pilsoņiem saskaņā ar BR likumu „Par veterāniem”.

Aicinājums NVS un Baltijas valstu prezidentiem, parlamentiem un valdībām ar lūgumu izstrādāt (pārstrādāt) un pieņemt jaunus neatkarīgo valstu nacionālos likumus par nacisma upuriem.

Aicinājums Baltkrievijas Republikas, Krievijas Federācijas un Ukrainas prezidentiem, parlamentiem un valdībām par taisnīgu kompensāciju izmaksu nacionālsociālistiskās Vācijas valsts vajāšanu upuriem.

Iesniegums Eiropas Cilvēktiesību tiesai (Francijā, Strasbūrā) par taisnīgu kompensāciju izmaksu nacionālsociālistiskās Vācijas valsts vajāšanu upuriem - NVS un Baltijas valstu pilsoņiem.

SBMGS iesniegums „Pret fašisma atdzimšanu”.

Ideoloģiskais SBMGS Manifests.

V

Notika Starptautiskās bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu savienības vadošo orgānu vēlēšanas. SBMGS Centrālās padomes sastāvā iekļauti nacionālo savienību, to reģionālo struktūru vadītāji, SBMGS dienestu vadītāji, Kustības veterāni.

SBMGS Centrālās padomes birojā ievēlēti:

Mahutovs N.A. - SBMGS (Krievija, Maskava)

Litvinovs V.V. - BMG Starptautiskās kustības priekšsēdētājs (Ukraina, Kijeva);

Voļskis J.J. - (Ukraina, Dņepropetrovska)

Gaea A.A - (Ukraina, Kijeva);

Dorožinskis N.N. - (Krievija, Maskava);

Dubrovinskis D.L - (Krievija, Rostova pie Donas);

LičsN.A - (Baltkrievija, Minska);

Pahtusova V.N. - (Moldova, Benderi);

Siņegribovs L.K. - (Krievija, Ulanude);

Timoščenko.L. N. - (Latvija, Daugavpils).

Par SBMGS Revīzij as komisij as priekšsēdētāju ievēlēts Badaj evs M.G. (Krievij a, Smoļenska). Par laikraksta „Suģba” redaktoru apstiprināts Siņegribovs L.K. (Krievija, Ulanude), par Arhīvu - pētniecības centra vadītāju - SBMGS Centrālās padomes loceklis Duboviks A.M. (Ukraina, Kijeva).

*****

Aicinājums

Bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu Starptautiskās savienības 350 delegātu konference, kas pārstāv 1,2 milj onus dzīvus palikušos nacistisko vajāšanu upurus - jauno neatkarīgo valstu pilsoņus - vēršas pie Baltkrievijas, Kazahstānas, Latvijas, Lietuvas, Moldovas, Krievijas, Uzbekistānas, Ukrainas, Igaunijas valstu prezidentiem, parlamentu un valdību vadītājiem sakarā ar taisnīgu Vācijas kompensācijas izmaksu nodrošināšanu hitleriskajā nebrīvē cietušajiem.

Starptautiskais Tribunāls Nirnbergā 1946.g. atzina, ka nebrīvē ieslodzītie ārvalstu mierīgie iedzīvotāji, kā arī viņu norīkošana darbam Vācijas labā piespiedu kārtā, ir ne tikai kara noziegums. Tas bija klasificēts kā noziegums pret cilvēci. Vācija apsolīja no hitleriskās agresijas cietušajām valstīm reparācijas, bet ārvalstu pilsoņiem, kas varmācīgā kārtā izvesti no okupētās teritorijas uz reihu, kā vergu darbaspēks reiham, - naudas kompensācijas par visu to laiku, kas pavadīts nebrīvē. Šis verdikts guva sapratni un atbalstu pasaulē.

Neizturami sāpīgi atcerēties to, ko nebrīvē nācās pārdzīvot bijušās PSRS pilsoņiem. Aiz dzeloņdrāšu žogiem viņus mērdēja badā un saldēja salā, izmantoja grūtos, nereti katorgas darbos. Vairumam apstākļi tika pielīdzināti karagūstekņu situācijai. 65 % no austrumiem atvestie bija nepilngadīgie, tātad, pusaudži un bērni.

Neizturamais darbs, neciešamie sadzīves apstākļi, sitieni, pazemojumi visnegatīvākā veidā atsaucās uz veselību, dzīves ilgumu, nacisma upuru psiho - emocionālo sfēru. Lūk, tikai nedaudzi piemēri. Tagad dzīvi palikuši tikai katrs piektais no nebrīvē aizdzītajiem, 95% no mums ir pensionāri, 25 % invalīdi, vairāk kā 80% cieš no dažādām hroniskām saslimšanām. Mirstība to vidū, kas atradušies fašistiskajā katorgā, 2-3 reizes augstāka, nekā starp analoģiskām tāda paša vecuma iedzīvotāju grupām.

Un vēl. Pieci no katriem desmit bijušajiem gūstekņiem ir vientuļnieki, viņiem nav savas ģimenes. Katrai trešai ceturtai sievietei, kas bijusi nebrīvē, liegti mātes prieki.

Pēc autoritatīvu tēvzemes un ārvalstu zinātnieku un speciālistu domām personām, kas pārdzīvojušas hitleriskās nebrīves šausmas, pēc atgriešanās dzimtenē ilgstošā laika periodā pienāktos vispusīga mediķu psiholoģiskā un sociālā rehabilitācija. Tas, diemžēl, nav noticis. Gūstekņus - PSRS pilsoņus - pēc atgriešanās mājās gaidīja jauni smagi pārbaudījumi. Totalitārais staļiniskais režīms nepamatoti pasludināja viņus - patriotus un patriotu ģimeņu locekļus - par nodevējiem, par ienaidnieka līdzdalībniekiem, kuri nav cienīgi tautas uzmanības, sabiedrības uzticības. Protams, par nekādu kompensāciju pat runas nevarēja būt.

Pie tam, no 60.- 80. gadiem Rietumeiropas un Centrāleiropas valstis pieprasīja un saņēma no Vācijas kopā 120 miljardus doičmarku. Norādītie līdzekļi tika izmantoti kompensāciju izmaksām kara laikā no nacistiskā režīma cietušiem ārvalstu pilsoņiem, t.sk., Francijā, Itālijā, Beļģijā, Holandē, Dānijā, Luksemburgā, Norvēģijā un citās. Svītru zem notikušās traģēdijas pavilka pašā galvenajā, izšķirošajā - cilvēciskajā līmenī.

1992.gada beigās Maskavā notikušajās Vācijas Federatīvās republikas un Krievijas Federācijas ( uzstājās kā Padomju Savienības tiesību mantiniece) pilnvaroto pārstāvju sarunās tika izskatīts jautājums par kompensāciju izmaksām nacisma upuriem - bijušās PSRS pilsoņiem. Cietušo pusei par pieņemamu un apmierinošu tika nosaukta summa:

5-6 miljardi doičmarku. Tomēr tam nepiekrita Vācijas delegācija. No vācu puses par pieņemamu summu tika nosaukts 1 miljards doičmarku, pie tam atzīmējot, ka nosauktā summa ir galīga un nav pārskatāma.

Tā bija neslēpta spēka spiediena forma uz mums - spiediens no Vācijas puses. Aprēķināja par laiku, bet vajadzēja vadīties pēc vēsturiskiem apstākļiem. Izjuka PSRS, tās vietā izveidojās jaunas valstis. Ar jaunajām valstīm nosprieda neceremonēties. Rezultātā mums, gūstekņiem, izmaksāja nevis kompensāciju - 5 markas par darba dienu, bet iedeva vienreizēju materiālu palīdzību, pēc aprēķiniem, mazāk par 1 mārku darba dienā, atrodoties divus gadus nebrīvē. Klaja diskriminācija, klaja, kliedzoša netaisnība!

Tagad vācu valdība dažādā veidā izvairās no pārrunām, kas saistītas ar kompensāciju izmaksu problēmām nacisma upuriem - NVS un Baltijas valstu pilsoņiem. Viņi atvairās no šīs problēmas, neko negribot dzirdēt par to. Ja Vācijas FR pozīciju vēl varētu saprast (galu galā Vācija aizstāv savas intereses), tad neitrālo, indiferento mūsu valstu pozīciju nevar ne saprast, ne pieņemt.

Kāpēc mēs bīstamies? Kāpēc klusējam? Kāpēc neparādām šajā gadījumā nepieciešamās iniciatīvas un neatlaidību? Kāpēc neaizstāvam mūsu cilvēku intereses?

Kārtējo jautājumu vilni ar daudznozīmīgu vērtējumu izsauca nesen, 1998.g.l2.janvārī noslēgtais līgums starp VFR un starptautisko organizāciju „Džuiš Kleime Konferens” par pensiju piemaksām 13 tūkstošiem hitleriskās nebrīves cietējiem - ebreju nacionalitātes pilsoņiem no Austrumeiropas valstīm. Ir notikusi jauna netaisnība. Mūsu laikā. Visu mūsu acu priekšā.

No vienas puses mēs ļoti priecājamies par mūsu ebreju biedriem, nelaimes brāļiem un draugiem. Beidzot viņiem palīdzēja. No otras puses, nepamatoti apieti, nepelnīti aizmirsti izrādās citu nacionalitāšu Holokausta upuri - krievi, ukraiņi, baltkrievi, poļi, tatāri, tai skaitā, kas nīkuši koncentrācijas nometnēs, gestapo cietumos, kas tika pakļauti necilvēciskiem pseidomedicīniskiem eksperimentiem, atrodoties aiz dzeloņdrātīm bērnu un pusaudžu vecumā. Kā ar viņiem? Ko viņiem teikt?

Rūgtums, aizvainojums, sirdssāpes pilda mūsu biedru dvēseles. Nedrīkst neatsaukties uz viņu saucienu pēc palīdzības.

Nav pieļaujama pasīva, bet pēc būtības vienaldzīga attieksme pret taisnīgu kompensāciju izmaksu problēmu nacistiskās vajāšanas upuriem. 550 tūkstošu mūsu Starptautiskās Kustības dalībnieku vārdā, kas pārstāv 1,2 miljonus dzīvu palikušo hitleriskās nebrīves cietušo - NVS un Baltijas valstu - pilsoņu intereses, mēs vēršamies pie Baltkrievijas, Kazahstānas, Latvijas, Lietuvas, Moldovas, Krievijas, Uzbekistānas, Ukrainas, Igaunijas prezidentiem, parlamentu un valdību vadītājiem ar aicinājumu nodrošināt attiecību noregulēšanu ar VFR mums ļoti svarīgā sfērā. Nodrošināt civilizētā kārtībā, uz pārrunu pamata un nevis tālākā perspektīvā, bet tuvākā nākotnē.

Līdzīgi tam, kā nevar uzskatīt par pabeigtu karu, ja nav atdots zemei pēdējais tajā kritušais karavīrs, tā nevar uzskatīt par praksē apstiprinātu patiesu savstarpēju sapratni un samierināšanos starp tautām, j a hitleriskās patvaļas cietēj i, nacistisko vaj āšanu upuri nesaņem taisnīgu kompensāciju par visu to, ko viņi pārdzīvojuši.

Šis aicinājums NVS un Baltijas valstu prezidentiem, kā arī parlamentu un valdību vadītājiem tiek nodots caur bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu nacionālo organizāciju pārstāvjiem.

Starptautiskās bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu savienības priekšsēdētājs - Mahutovs N.A.

Starptautiskās bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu kustības priekšsēdētājs - Litvinovs V.V.

Baltkrievijas bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu asociācijas prezidents - Liča N.A.

Kazahstānas bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu savienības nodaļas priekšsēdētājs - Deņisjuks V.M.

Latvijas bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu savienības priekšsēdētāja - Iļjahina E.M.

Lietuvas bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu savienības priekšsēdētājs - Maikovs E.D.

Moldāvijas republikāniskās bijušo mazgadīgo

fašisma gūstekņu biedrības priekšsēdētāja - Pahtusova V.N.

Krievijas bijušo mazgadīgo fašistisko koncentrācijas nometņu gūstekņu savienības priekšsēdētājs - Fridmans I.A.

Uzbekijas bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu savienības priekšsēdētājs - Moldovanovs N.T.

Ukrainas bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu savienības priekšsēdētājs - Demidovs M.D.

Igaunijas bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu savienības priekšsēdētāja - Ņikitina J.I.

22. jūnijā 1998.g., Kijevā

EIROPAS PADOMES ĢENERĀLSEKRETĀRAM VĀCIJAS FEDERATĪVĀS REPUBLIKAS KANCLERAM (kopija) IESNIEGUMS

Starptautiskā bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu savienība (SBMGS), dibināta 1988.gadā, pārstāv hitleriskajā patvaļā cietušo intereses un aizstāv viņu tiesības, neatkarīgi no viņu vecuma, nacionālās piederības, politiskās pārliecības. Tā ir sabiedriska apvienība ar plašu demokrātisku un humānu ievirzi, darbojas 1.2 miljonu dzīvu palikušo nacionālsociālistiskās Vācijas valsts vajāšanas upuru vārdā, kuri dzīvo NVS un Baltijas valstu teritorijā. Legalizēta un apstiprināta likumdošanas kārtībā - Ukrainas Tieslietu ministrijas reģistrācijas apliecība Nr.260., 29.jūnijā 1992.gadā. Juridiskā adrese: Ukraina 252103, Kijeva - 103, Ņemanskas iela, māja 7. Telefoni - 380442956203; 380442254080, fakss -380442464966.

gadā antihitlerisko valstu koalīcijas Starptautiskais tribunāls Nirnbergā atzina nacistiskās Vācijas realizēto ārvalstu pilsoņu piespiedu darbu kara laikā par noziedzīgu. Pirmkārt, kā noziegumu pret cilvēci. Tribunāls pieprasīja Vācijai izmaksāt kompensācijas pilsoņiem, kas vardarbīgi izvesti no okupētajām teritorijām. Izmaksāt par visu laiku, kas pavadīts nebrīvē, par piespiedu darbu, ņirgāšanos un pazemojumiem, par brīvības un veselības zaudējumiem.

Rietumu valstis pieprasīja no Vācijas - Trešā reiha tiesību mantinieces - kompensācijas 120 miljardu vācu mārku apjomā. Kompensācijas izmaksas Rietumu pilsoņiem, kas cietuši no nacistiskā režīma, tika izmaksātas pilnībā. Šinī sakarībā ir tam atbilstoši materiāli un dokumenti.

Kas attiecas uz bijušās PSRS pilsoņiem, tad VFR izdalīja viņiem tikai vienreizēju materiālo palīdzību. Tās summa sastādīja tikai 1 (vienu) miljardu mārku. Jautājums par kompensāciju izmaksām bijušajiem PSRS pilsoņiem, neskatoties uz vairākkārtējiem iesniegumiem VFR valdībai (sākot no 1992.g.) no tām valstu struktūrām, kur dzīvo materiālās un morālās kompensācijas pretendenti, netiek risināts. Ar to pašu tiek pārkāptas mūsu cilvēktiesības, kas deklarētas ANO Cilvēktiesību Deklarācijā 10.12.1948.g. un Eiropas Konvencijas cilvēktiesības 04.11.1950.g.

Starptautiskā bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu savienība (SBMGS) adresē Eiropas Padomes Ģenerālsekretāram Kijevā, 21. -24. jūnijā 1998.gadā notikušās konferences delegātu iesniegumu ar prasību uzdot Eiropas Cilvēktiesību komisijai izskatīt un atbilstoši Eiropas Konvencijas punktiem un paragrāfiem -4.2.,5.5. un 17. un pieprasījuma saturam izmaksāt pienākošās kompensācijas nacionālsociālistiskās Vācijas valsts vajāšanu upuriem - bijušās PSRS valsts pilsoņiem - uz Vācijas rēķina par pārciestajām ciešanām, pazemojumiem, piespiedu darbu hitleriskajā nebrīvē kompensācijas izmaksu līmenī, kas adekvāts Rietumu valstu pilsoņiem izmaksātajām kompensācijām.

Nākas atzīmēt, ka periodā 1941.g. -1945.g. nekvalificēta darba diena Vācijā tika apmaksāta 5 (piecu) mārku apmērā. Pēc Krievijas Ārlietu ministrijas aprēķiniem tikai materiālā kompensācija vajāšanu upuriem no bijušās PSRS (pēc datiem uz 1992.g.oktobri) sastāda 6 (sešus) miljardus mārku.

SBMGS ir attiecīgie dokumenti, kserokopijas, kuri pēc pieprasījuma tiks nosūtīti uz Jūsu adresi Eiropas cilvēktiesību komisijai izskatīšanai (šī iesnieguma pielikumu statusā), tāpat arī Eiropas Cilvēktiesību tiesai - apstiprināšanai un atbilstoša lēmuma pieņemšanai esošajā lietā juridiskā un tiesiskā aspektā.

Eiropas Padomes ģenerālsekretāram nosūtāmais iesniegums pieņemts konferencē, Kijevā un to parakstījuši sabiedriskās gūstekņu organizācijas vadītāji no Baltkrievijas, Kazahstānas, Latvijas, Lietuvas, Igaunijas, Moldovas, Krievijas, Uzbekistānas, Ukrainas, kas ietilpst SBMGS sastāvā.

Šaja Kijevas muzeja notika Starptautiska bijušo mazgadīgo gūstekņu

tikšanās 10-gades jubilejā 22.-23 .jūnijā 1998.g.

22.jūnijs 1998.g. Tāpat kā pirms desmit gadiem bijušos mazgadīgos gūstekņus

no jauna sapulcēja senā troņa pilsēta - Kijeva

22.jūnijs, 1998.g. 10. Starptautiskās bijušo mazgadīgo gūstekņu tikšanas dalībnieki

nolika ziedus pie Nezināmā kareivja kapa un Varoņu kapos Slavas kalnā pie Dņepras.

2l.jūnijs, 1998.g. Kijeva Babijara

Darņickas koncentrācijas nometnes vietā

21 .jūnijs, 1998.g. Kijeva. Vladimiras dievnamā. Aizlūgums par koncentrācijas nometnēs nomocītajiem

Foto piemiņai no Kijevas tikšanās reizes

Viņi kopā - bijušie mazgadīgie gūstekņi no Krievijas, Ukrainas, Moldāvijas,

Uzbekistānas, Latvijas

Latvijas delegācija (L.Timoščenko, E.Iļjahina, L.Ļevčenko, V.Ļeonovsjkopā ar Kijevas pilsētas mēru Omeļčenko A.A.

Bijušo mazgadīgo gūstekņu 10.jubilejas tikšanās delegāti

Kara bērni pēc vairāk nekā pusgadsimta…

Augšējo attēlu uzņēmusi fotoreportiere Galina Saņko 1944.gada vasarā, un pirmo reizi tas nopublicēts Petrozavodskas avīzē „Ļeņinskaja pravda” tajās dienās, kad Petrozavodsku tikko atbrīvoja no fašistiskajiem iebrucējiem. Tajā fašistisko koncentrācijas nometņu Nr.3. un Nr.6. iemītnieki: bērniņi - gūstekņi. Uzņēmums pēc pusgadsimta tiek publicēts milzīgās tirāžās. Meitene Klāva Soboļeva (apakšējā rindā malējā no labās) kļuva par Karēlijas zinātniskā centra Bioloģijas institūta zinātņu kandidāti - Klaudiju Aleksandrovnu Ņupijevu, Karēlijas bijušo mazgadīgo gūstekņu kustības organizatori.

… Viņas tēvs krita frontē. Nesagaidījusi atbrīvošanu, saslima un nomira māte. Nelaikā no dzīves aizgāja māsa Antoņina. Trīs mēnešus veco māsiņu Elvīru 1945.gadā aizsūtīja uz mazbērnu novietni, un no tā laika viņas pēdas pazuda. Māsas Sobolevas - Klāva, Marija, Raisa, Jevgeņija līdz šim laikam meklē dzimtas asinis, cer uz tikšanos ar Elvīras bērniem vai mazbērniem…

Fotouzņēmumam, kas izdarīts pirms 54 gadiem, bija lemts kļūt par visas Baltkrievijas okupēto teritoriju ciešanu simbolu… Sieviete mirusi, bērns palicis bārenis… Cik gan daudz ļaužu skāra šāds liktenis!

22.jūnijs, 1998.gads.

Pirmās konferences dalībnieks Kijevā 1988.g, pulkvedis no Čerņigovas Markovecs Aleksejs Fomičs uzstājas bijušo mazgadīgo gūstekņu jubilejas konferencē Kijevā.

Vēlāk izrādījās, ka tā nepavisam nav trīsgadīga meitene Taņa, kā rakstīts 18.03.1944.g. Fotogrāfs Podšivalovs Nr.46 307/18 Trīsgadīgā Taņa zem fotogrāfijas, bet piecgadīgais Ļoša blakus mirušajai mātei

Markovecs, ievīstīts lielā sieviešu lakatā (droši vien tāpēc viņu uzskatīja par

meiteni). Viņš, tāpat kā viņa vecākie brāļi Griša un Anatolijs atradās apgaismotā ellē.

… Bija 1944. gads. Marta drēgnais sniegs apģērbu padarīja smagu un mitru. Trīs zēni gulēja uz zemes, cieši piespiedušies viens pie otra. Atgriezās māte, kuru, tāpat kā visus darba spējīgos, fašisti izdzina uz tranšeju būvēšanu, jo Padomju Armija uzbruka. Večuki, sievietes, bērni atgriezās nometnē, tikko vilkdami kājas, rokās turot žagaru klēpjus.

Svektista Dmitrijevna notupās uz ceļiem, lai iekurinātu ugunskuru, kuram iedegties tā arī nebija lemts. No augšas nosvilpa svins. Māte klusi nolaidās uz zemes. Vecākā brāļa Anatolija izmisušais kliedziens pārskanēja pievakares mežu:

- Mammu, mammīti nosita!

Ieraudājās Griša. Bet Ļoša, pats mazākais nesaprata, kas noticis, sāka māti modināt…

Tajā laikā nometni atbrīvoja padomju karavīri. Fotogrāfs Podšivalovs bildēja un bildēja…

Gaijova Jevgēņija Semjonovna, atbraukusi uz Kijevu no Ivano-Frankovskas, uzreiz sāka meklēt savējos - bijušos 13. Speciālā bērnu nama audzēkņus…

Tā ir viņa, Žeņečka, kas kļuvusi par ārsti - kardiologu, ar pateicību atceras ari savu literatūras māti Oksanu Dmitrijevnu Ivaņenko, grāmatas autori par Kijevas bērnu namu Nr.13. un Olgu Varfolomejevnu, kas aicināja ciemos brīvdienās. Annai Ivanovnai Sadovskai frontē krita vīrs un dēls, un visu savu neiztērēto mīlestību, visu labsirdību viņa atdeva bērniem - bāreņiem.

Latvija. Es, Ludmila Timoščenko, 1943.gadā nometnē Stalag Lager-Long „Rēzekne” un šodien - politiski represēta persona, Daugavpils reģionālās bijušo mazgadīgo gūstekņu nodaļas priekšsēdētāja.

.

Gūstekņu brālības aktīvisti

22.jūnijs 1998.gads. Kijeva. 550 tūkstošu bijušo mazgadigo gūstekņu sūtņi no milzigiem plašumiem: no Murmanskas lidz Taškentai, no Brestas lidz Vladivostokai, no Baltijas krastiem lidz Melnajai jūrai… Kara bērni… Viena likteņa bērni… Vienas Tēvijas bērni… Mēs saglabājām mūsu brālibu.

Piemiņas fotogrāfijā jubilejas tikšanās reizē Kijevā 21. -24. jūnijā 1998.g. iemūžināti sūtņi no 9 nacionālajām bijušo mazgadīgo gūstekņu savienībām - Baltkrievijas, Kazahstānas, Latvijas, Lietuvas, Moldovas, Krievijas, Uzbekistānas, Ukrainas, Igaunijas. Šeit visi tie, kas stāvēja pie mūsu kustības sākumiem, visi tie, kas 10 gadus, bet tādi kā V.V.Litvinovs, arī daudz vairāk, visus spēkus atdevuši un turpina atdot gūstekņu brālībai. Uzskaitīt un pārstāstīt par viņiem visiem nav iespējams, nosauksim kaut dažus no viņiem.

13 jūnijs, 1991.g. VVĻitvinovs darbā arhīvos Lietuvā

… Un pirmajam ir tiesības būt tā Cilvēka vārdam, kas veicis titānisku darbu, lai izveidotu bijušo mazgadīgo gūstekņu starptautisko savienību, Ukrainas rakstniekam, publicistam, vēsturniekam, mākslinieciski dokumentālu grāmatu un publicistisku vēstījumu „Tēva vārds”, „Operācija „Melnais dzenis”, „Zelta Alfrēda” gals”, „Lamatas”, „Vilciens naktī”, „Brūnā kaklarota” un citu darbu autoram Vladimiram Vasiļjevičam Ļitvinovam. Pateicoties viņa pašaizliedzībai, apjomīgajiem pētniecības darbiem arhīvos, kas ilguši vairāk nekā gadsimta ceturksni, bijušie mazgadīgie gūstekņi iznāca no aizmirstības, nolemti jaunai dzīvei, noticēja sev. Viņš izveidoja mūsu brālību. Prata nosargāt to. Grūtā laikā, kad Savienība šķēlās, viņš ierosināja sasaukt Starptautisku konferenci Dņepropetrovskā. Lasiet Vladimira Vasiļjeviča rakstus laikrakstā „Suģba” („Liktenis”) un jūs sapratīsiet, ka viņš ir mūsu kustības tīrais avots, morāles un tikumības paraugs katram bijušajam gūsteknim.

22.jūnijs, 1998.g. Kijeva. V.V.Ļitvinovs vienmēr BMG uzmanības centra

Cilvēks ar plašu dvēseli, Vladimirs Vasiļjevičs atklāja tūkstošiem likteņu un vārdu. Starp tiem mūsu gūstekņi. Pateicoties viņam, mēs uzzinājām par Jevgeņijas Pavlovnas Kozulinas no Daugavpils rajona Pašutinas sādžas sūro likteni.

22.junijs. Kijeva. Svinīgā sēde, veltīta SBMGS 10 - gadei.

V.V. Ļitvinovs (stāv), N.A.Mahutovs (pa kreisi), J.J. Voļskis (pa labi).

Viņa ir viena no grāmatas „Vilciens naktī” varonēm. Par pazemojumu pilno daugavpilietes Iraidas Mihailovnas Bojevojas - Loskutņikovas bērnību no „krievu geto”, ko izveidoja Viļņā ebreju klostera vietā, mājās Subačiaus ielā Nr.37. un Nr.39. varam izlasīt viņa dokumentālajā grāmatā „Brūnā „kaklarota””. Diemžēl, Iraīda Mihailovna aizgāja no dzīves drīz pēc savas mātes - 1997. gadā.

No pusmiljona SBMGS biedriem nav neviena tāda, kurš nepazītu vai nebūtu neko dzirdējis par Vladimiru Vasiļjeviču. Neskaitāmas reizes viņš vērsies pie daudzu valstu valdībām, tai skaitā, arī pie Latvijas Prezidenta un Saeimas, bet velti… Viņi ne vienmēr Jūs sadzird, dārgais Vladimir Vasiļjevič! Bet bijušie mazgadīgie gūstekņi dzird un pateicas Jums par to, ka Jūs uzņēmāties uz sevi tik smago mocekļa misiju pasludināt visai sabiedrībai par daudzu tūkstošu bijušo mazgadīgo gūstekņu traģisko likteni, pievērsāt uzmanību sērdieņiem, vajātiem un nepiedodami apietiem un aizmirstiem. Visu savu veselību, visus savus spēkus, Vladimir Vasiļjevič, jūs atdodat gūstekņu kustībai. Jūs esat mūsu saprāts! Visus šos gadus Jūs esat vadījis mūsu kustību, devis piemēru cēlsirdīgai un tikumīgai kalpošanai nebrīves gūstekņiem. Mēs Jūs mīlam, cienām par ārkārtīgo vienkāršību, godīgumu, kārtīgumu, par augsto izglītību, par Jūsu grāmatām, kurās atklāta no vēstures izkritušās paaudzes - kara bērnu - traģēdija.

22. jūnijs, 1998.gads. Kijeva. Apbalvojumi mūsu ukraiņu draugiem

Par lielo ieguldījumu draudzības un sadarbības stiprināšanā starp Krievijas un Ukrainas tautām Krievijas Prezidents B.N. Jeļcins savā Dekrētā apbalvoja Vladimiru Vasiļjeviču Ļitvinovu ar Draudzības ordeni. Dārgais mūsu aizstāvi, pieņemiet mūsu vissirsnīgākos apsveikumus un dziļāko cieņu no visiem bijušajiem mazgadīgajiem gūstekņiem!

Kijeva ir gūstekņu kustības galvaspilsēta, jo šeit atrodas kustības galvenie dienesti. Te strādā Kustības priekšsēdētājs Vladimirs Vasiļjevičs Ļitvinovs, šajā augstajā postenī ievēlēts uz mūžu, pateicībā par to, ko darījis bijušo mazgadīgo gūstekņu labā.

22. jūnijs, 1998.g. Kijeva. Leonids Kirilovičs Siņegribovs, bijušais mazgadīgais gūsteknis no Alitus koncentrācijas nometnes, avīzes „Suģba” („Liktenis”) redaktors intervē Piedņestras Moldāvijas republikas Darba un sociālās aizsardzības priekšsēdētāju Svetlanu Panteļejevnu Fedotovu, kas parāda patiesas rūpes un sapratni par bijušo mazgadīgo gūstekņu stāvokli savā reģionā.

… Ir jābūt patiesi apsēstam, nedaudz jukušam, brīvprātīgam katordzniekam, lai pāri pār trejdeviņām zemēm, tikpat kā viens pavilktu smago nastu, darītu grūto darbu - izdotu vienīgo gūstekņu avīzi „Suģba”. Liels paldies Jums, dārgais Leonīd Kirilovič Siņegribov!

Avīzei ir 216 sabiedrisko korespondentu punktu, un tā tiek izplatīta katrā Neatkarīgo Valstu savienības teritorijas stūrītī, kā arī Bulgārijā, Izraēlā, Polijā un citās vietās. Mēs vienmēr ar nepacietību gaidām katru mūsu avīzes numuru.

…Salaspils gūsteknis Jurijs Jāņa dēls Voļskis līdz šim laikam atceras latviešu dziesmas un visu, kas saistās ar viņa ārkārtīgi grūto bērnību. 17. - 18. martā 1992.gadā viņš sapulcināja visus mūs pie sevis Dņepropetrovskā un tika izveidotabijušo mazgadīgo gūstekņu Starptautiskāsavienība. Tas ir ļoti svarīgs etaps mūsu kustībā. Dņepropetrovskas zemē, kur dzīvo vairāk nekā 54 tūkstoši bijušo mazgadīgo gūstekņu, atbrauca delegāti no 60 Krievijas apgabaliem, Moldovas, Kazahstānas, Baltkrievijas, Lietuvas, Latvijas, Ukrainas, bija pārstāvētas bijušo mazgadīgo gūstekņu 24 pilsētu un apgabalu nodaļas.

Jurijs Voļskis, SBMGS sekretārs, Dņepropetrovskas (Ukraina) gūstekņu savienības priekšsēdētājs

1995. gads. No kreisās uz labo stāv: L.P.Kļujevs, T.V.Kudrjašova, A.V.Rodina, L.M. Golodjajevska, A.S.Seļezņeva, R.N.Golbergs; sēž: A.D. Ravodina, G.M. Dorohina

… Ada Viktorovna Rodina, bijusī Alitus (Lietuva) koncentrācijas nometnes gūstekne

Saratovas bijušo mazgadīgo gūstekņu nodaļas priekšsēdētāja, ne tikai kā dzejniece savās dzejās izsaka apbrīnojami smalkas mūsu domas un jūtas, viņa jau trīs reizes ir vadījusi bijušo mazgadīgo gūstekņu tikšanās Saratovā (1992.g., 1997.g„ 1999.g.)

Mihails Kļimecs, Brestas nodaļas fašisma gūstekņu savienibas priekšsēdētājs (Baltkrievija)

Dokumentos, kas saistīti ar 10. Jubilejas tikšanos Kijevā, nosaukti desmitiem gūstekņu kustības aktīvistu vārdi. Bet viņu ir simti, tūkstoši. Lai piedod man mani brāļi un māsas šajā grūtajā liktenī, bet vienā grāmatā par visiem izstāstīt nav iespējams.

… Ņina Antonovna Liča vada milzīgu 60 tūkstošu lielu bijušo mazgadīgo gūstekņu organizāciju Baltkrievijā.

Smoļanā Podļesnaja Nellija Grigorjevna un Badajevs Mihails Grigorjevičs uzrakstījis grāmatu „Atmiņa glabā visu”. Tajā viņš restaurējis 2207 bērnu vārdus un uzvārdus, kurus fašisti iznīcinājuši Smoļanā.

… SBMGS Arhīvu un pētniecības centra vadītāja Alla Mihailovna Dubovika. Cik gan vēstules viņa nav uzrakstījusi pa šiem gadiem bijušajiem mazgadīgajiem gūstekņiem, galu galā mūsu ir vairāk kā pusmiljons!

…Tulas skolotājs Fridmans Igors Aleksandrovičs - Krievijas bijušo mazgadīgo gūstekņu savienības priekšsēdētājs.

…Demidovs Markijans Dmitrijevičs - Ukrainas bijušo mazgadīgo gūstekņu savienības priekšsēdētājs.

…Iļjahina Elvīra Mihailovna - Latvijas bijušo mazgadīgo gūstekņu savienības priekšsēdētāja.

… Ņikitina Jūlija Ilarionovna - Igaunijas bijušo mazgadīgo gūstekņu savienības priekšsēdētāja.

… Nenogurdināmā Jeļena Ivanovna Pavļišenko - Čerņigovas apgabala nodaļas priekšsēdētāja

Podļesnaja N.G. 1989.g.Maskava

… Nartova Nelīna Gļebovna - Orlas apgabala nodaļas priekšsēdētāja.

… Poļakova Galina Iļjiņična - Kijevas apgabala nodaļa spriekšsēdētāja.

…Bačevs Vladimirs Ivanovičs - Kustības veterāns no Novorosijskas Krasnodaras apgabala.

… Geļfonds Jefims Grigorjevičs - Doņeckas apgabala nodaļas priekšsēdētājs.

… Kudrjašova Tamāra Vladimirovna - Samāras nodaļas priekšsēdētāja.

… Kupcovs Semjons Ivanovičs - Tulas nodaļas priekšsēdētājs.

Kijevieši Špakovskis Vladimirs Petrovičs un Gaca Aleksejs Aleksandrovičs - Ukrainas bijušo mazgadīgo gūstekņu savienības priekšsēdētāja vietnieki.

… Ļeņingradietes Vlasova Ņina Vasiļjevna un Kiseleva Faina Dmitrijevna.

… Maskavieši Braginceva Marija Ivanovna un Iščenko Ivans Fjodorovičs daudz spēku ziedojuši Krievijas Federācijas savstarpējās palīdzības un sapratnes Fondā.

… Bet mūsu dziesmu dvēsele Rjabovs Aleksandrs Daņilovičs - Vladimiras apgabala bijušo mazgadīgo gūstekņu nodaļas priekšsēdētājs. Neviena tikšanās nenotiek bez viņa dziesmām. Bet tikšanās ir bijušas daudzas.

Nosauksim laiku un vietas, kur notikušas mazgadīgo bijušo gūstekņu tikšanās.

1988.g. Kijeva 21,-24.jūnijs pirmā vēsturiskā tikšanās, kur sapulcējas 800 bijušo

mazgadīgo gūstekņu, mūsu savienības izveidošana.

g. Maskava 17. - 18. oktobris, 7. Salidojums „Kara ievainotā bērnība” (1094.

Vidusskola)

g. Dņepropetrovska 17.-18. marts, Starptautiskās bijušo mazgadīgo gūstekņu

savienības izveidošana.

Saratova 3. - 7.maijs, bijušo mazgadīgo gūstekņu salidojums (73.vidusskola).

Tula 26. - 27. Novembris SBMGS Centrālās Padomes sēde

g. Smoļenska 28.-29.maijs, bijušo mazgadīgo gūstekņu salidojums.

Ņežina Čerņigovas, Brjanskas un Gomeļas, Ukrainas, Krievijas un

Baltkrievijas pierobežas apgabalu bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu tikšanās.

g. Doņecka 15.-18.martā SBMGS atskaišu - vēlēšanu konference.

g. Maskava 17.-20.aprīlī bijušo mazgadīgo gūstekņu Starptautiskā tikšanās,

veltīta Uzvaras 50-gadei un Starptautiskajai fašisma gūstekņu atbrīvošanas dienai.

Bresta 20.-23.jūnijs, SBMG jubilejas konference, veltīta Uzvaras 50-gadei.

Maskava 18.-20.oktobris, Piemaskavā, Radiščevā, Ļesnajā Poļanā bijušo

mazgadīgo gūstekņu tikšanās.

g. Sankt-Pēterburga 10. - 13.aprīlis, bijušo mazgadīgo gūstekņu salidojums.

Benderi 5.-6.septembris, SBMGS Centrālās padomes plenārsēde.

g. Saratova 24.-27.septembris, SBMGS Centrālās padomes plenārsēde.

g. Kijeva 21.-24.jūnijs, 10. Jubilejas Starptautiskā bijušo mazgadīgo

gūstekņu tikšanās - 350 cilvēku.

g. Saratova 5.-7.maijs, starptautiskais bijušo mazgadīgo gūstekņu salidojums,

veltīts kara muzeja 10-gadei.

Kijeva, Dņepropetrovska, Vitebska, Minska, Maskava, Brjanska, Smoļenska - tieši no šīm pilsētām entuziasti kļuva par bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu savienības organizatoriem.

Desmit gados SBMGS darbība kļuvusi par autoritatīvu un iespaidīgu spēku, par vērā ņemamu faktoru sabiedriski politiskajā dzīvē. Liels SBMGS nopelns ir normatīvi tiesisko aktu pieņemšana. Kas ļauj visu vecuma kategoriju gūstekņiem saņemt atvieglojumus.

SBMGS fotohronika

22.jūnijs, 1988.g.Kijeva. Pirmā vēsturiskā tikšanās Kijevā, 800 bijušo mazgadigo gūstekņu.

Priekšplānā bijušie mazgadigie Osvencimas gūstekņi ar numuriem Leonids Maksimovičs

Starovoitovs (Maskava) un Ivans Nikolajevičs Šukajovs (Rīga)

Kijeva bijušās mazgadīgas gūsteknes tikās pirmo reizi.

18.oktobris, 1991.g. Bijušie mazgadigie gūstekņi Maskavas skolā Nr. 1094. pie tikko atklātās

piemiņas Stellas „Bērniem, kas nepārnāca no tā kara”.

1993.g. Ņežina. Bijušo mazgadīgo gūstekņu tikšanās no Čerņigovas, Brjanskas un Gomeļas - Ukrainas, Krievijas un Baltkrievijas pierobežas apgabaliem.

Starptautiskā bijušo mazgadīgo fašisma gūstekņu savienība

Starptautiskās fašistisko koncentrācijas nometņu

gūstekņu tikšanās dalībnieku

Aicinājums

Apvienoto Nāciju Organizācijai

Mēs, bijušie mazgadīgie Otrā pasaules kara fašistisko koncentrācijas nometņu gūstekņi, sapulcējušies Maskavā 18.-20.aprlll 1995.g. Starptautiskajā tikšanās reizē, vēršamies pie Apvienoto Nāciju organizācijas ar priekšlikumu - 1995.gadā, ko ANO pasludinājusi kā vispasaules Miera gadu tautu piemiņai par Otrā pasaules kara upuriem, pieņemt lēmumu par starptautisku aizsardzību bērniem, kas iesaistīti karos un kara konfliktos.

Mums, kam atņemta bērnība, un kas esam pieredzējuši Otrā pasaules kara šausmas, lūdzam Ģenerālsekretāru un ANO Drošības Padomi klasificēt noziegumus pret bērniem jebkurā no kariem un jebkurā kara konfliktā, kā smagāko noziegumu pret cilvēci.

Apvienoto Nāciju Organizācija ar JUNESKO un JUNISEF palīdzību varētu uzstāties kā iniciators Starptautiska Labdarības fonda izveidošanai bērniem - karu un kara konfliktu upuriem cietsirdīgajā XX gadsimtā visos kontinentos - Eiropā, Āzijā, Amerikā, Āfrikā un Austrālijā.

Apvienoto Nāciju organizācija varētu vērsties ar priekšlikumiem pie visām pasaules valstīm nepieļaut trešajā gadu tūkstotī kara noziegumus pret bērniem, nepieļaut mūsu bērnības traģēdiju atkārtošanos un bērnu traģēdijas aizejošā divdesmitā gadsimta pēdējos gados.

Bijušie Otrā pasaules kara fašisma koncentrācijas nometņu mazgadīgie gūstekņi no Azerbaidžānas, Armēnijas, Baltkrievijas, Bulgārijas, Gruzijas, Kazahstānas, Kirgizstānas, Latvijas, Lietuvas, Moldovas, Polijas, Krievijas, Tadžikistānas, Turkmenistānas, Uzbekistānas, Ukrainas, Igaunijas.

Maskava, Krievija, 20.apnlis 1995.g.

SBMGS jubilejas konferences dalībniekam Bresta, 20. -23.junijs, 1995.g.

Bijušo mazgadīgo gūstekņu salidojums 25.-27. septembris 1997.g. Saratova.

„Mīliet mūs, kamēr mēs vēl dzīvi!”

Daudzi no tiem, kas bija mūsu kustības iesācēji, jau aizgājuši no dzīves. Bet gaiša piemiņa par viņiem paliek, kamēr pukst mūsu sirdis. Reiz saņēmu no Oļega Mihailoviča Višņevska vēstuli par nepiedodamo varas attieksmi pret Brjanskas gūstekņiem. Viņš dalījās ar mani, kuru tikko pazina pēc vienas tikšanās, savās raizēs. Ko es viņam varēju atbildēt? Ka pie mums, Baltijā, ir vēl ļaunāk… No avīzes „Suģba” 1993. g.Nr.l. uzzināju par Oļega Mihailoviča nāvi. Biju satriekta. Šajā pašā avīzē bija nopublicēts viņa raksts „Hitlera nav. Kas maksās rēķinus?” Nr.28. (septembris, 1996.g.) bija nopublicētas pēdējās Oļega Višņevska vēstules. Viņš viss tajās. Oļegs Mihailovičs bija Krievijas Brjanskas nodaļas bijušo mazgadīgo gūstekņu savienības priekšsēdētājs. Bobruiska - Osintorfa- Maidaneka - Konstantinuva - Tuhingena - tāda ir Oļega Višņevska Golgāta. Pēc kara 13. Speciālais bērnu nams Kijevā. Kļuva par militāro virsnieku - ķīmiķi, inženieri. Oļegs О. M. Višņevskis Mihailovičs Višņevskis paliek neaizmirstams Krievijas bijušo

BIEDRA PIEMIŅAI

Ar rūgtumu un sirdssāpēm uzzinājām par mūsu kopējo neaizpildāmo un smago zaudējumu - SBMGS CP sekretāra, SBMGS Brestas nodaļas priekšsēdētāja Vežnoveca Vasilija Timofejeviča nāvi. Pietrūks mūsu kustības entuziasta, gaiša, jauka cilvēka, kas godprātīgi kalpoja bijušajiem mazgadīgajiem fašisma gūstekņiem.

Vasilijs Timofejevičs ilgi slimoja, Minskā pārcieta smagu operāciju. Tikko ticis uz kājām, viņš jau plānoja svarīgus, lielus darbus, interesējās par mūsu jaunumiem, domāja par Baltkrievijas BMGS nostiprināšanu. Diemžēl, pārvarēt slimību, pietrūka spēku.

Sakarā ar mūs pārsteigušo nelaimi SBMGS CP birojs vēršas pie Baltkrievijas BMGS Centrālās padomes ar lūgumu, pēc iespējas sīkāk izstāstīt par tikšanās reizēm ar Vasiliju Timofejeviču Minskā, kur viņu operēja, kur gulēja slimnīcā. Tas ir svarīgi un vajadzīgi. Savākt materiālus par V.T. Vežnovecu, lai pastāstītu par viņu citiem. Lai zina, kas viņš bija par cilvēku. Nepieciešams savākt atmiņas un daudz ko citu. Materiālus kopā ar atmiņām lūgums atsūtīt uz redakciju „Suģba”.

Vajadzētu kaut ko darīt arī V.T.Vežnoveca mātes - Annas Pavlovnas labā. Un ne tikai mierināt viņu, bet arī atbalstīt. Tas ir mūsu kopējais pienākums.

No saņemtās sēru ziņas mēs tik drīz neatgūsimies. Tāpēc vēl jo svarīgāk izdarīt visu, kas mūsu spēkos, lai mūsu sirdsapziņa mirušā gaišā cilvēka piemiņas priekšā būtu tīra.

SBMGS Centrālās padomes birojs

ПАМЯТИ ТОВАРИЩА

С горечью и душевной болью узнали мы об общей невосполнимой и тяжелой утрате - смерти секретаря НС МСБМУ, председателя совета Брестского отделения МСБМУ Вежновца Василия Тимофеевича. Не стало энтузиаста нашего движения, светлого, прекрасного человека, подвижнически служившего бывшим малолетним узникам.

Василий Тимофеевич долго болел, перенес в Минске сложнейшую операцию. Едва поднявшись на ноги, он уже планировал важные, большие дела, интересовался нашими новостями, думал об укреплении Белорусского СБМУ… Увы, одолеть недуг не

хватило сил.

В связи с постигшим всех нас несчастьем бюро ЦС МСБМУ обратилось в Центральный совет Белорусского СБМУ с убедительной просьбой как можно подробнее рассказать о встречах с Василием Тимофеевичем в Минске, где он оперировался, лежал в больнице. Это важно. Нужно. Собирать материалы о В.Т.Вежмовце, чтобы рассказать о нем другим. Пусть знают, что это был за человек. Необходимо собрать воспоминания и многих других. Материалы вместе с воспоминаниями просьба направлять в редакцию "Судьбы".

Хотелось бы что-то сделать и для матери В.Т. Вежновца - Анны Павловны. И не только утешить ее, но и как-то поддержать. Это каш общий долг.

От полученного горького известия не скоро придем в себя. Тем важнее сделать все, что в наших силах, дабы совесть каждого перед памятью умершего светлого человека была чиста.

Бюро ЦС МСБМУ.

mazgadīgo gūstekņu savienības Centrālās padomes loceklis, SBMGS Centrālās padomes loceklis, uzticams mūsu kustības cilvēks. Viņu pazina un mīlēja daudzi. Viņš bija kā apsēsts, dedzīgs, viens no tiem savādniekiem, kas neizvairījās ne no viena melnā darba cēlsirdīgajā gūstekņu darbības druvā, uz kuriem balstās mūsu kustība. Viņos nav vienaldzības - viss ir uguns un kaislība.

Nekrologs Brestas nodaļas priekšsēdētājam, SBMGS Centrālās padomes sekretāram Vežnovecam Vasilijam

Timofejevičam, publikācija laikrakstā „Suģba” (1993.Nr.l.)

No laikraksta ’’Suģba” („Liktenis”) arhīva

MĒS IZVEIDOJĀM BRĀLĪGU ĢIMENI…

Vasilijs VEŽNOVECS

Tiek uzskatīts, ka veidot kultu par sevi - tas nav slavējami. Mēs to izdarījām - izveidojām. Kustības entuziastu veidolā. Tādu kā inteliģentais Vasilijs Timofejevičs Vežnovecs - Baranoviču ārsts, mazgadīgais gūsteknis no Ozaričes, pirmā sasaukuma SBMGS biroja loceklis. Visu savu dzīvi viņš apstiprināja kultu par kalpošanu bijušajiem mazgadīgajiem gūstekņiem. Atbildība biedru priekšā -vienīgā iespējamā piedalīšanās forma mūsu kustībā. Tā uzskatīja V.T. Vežnovecs. Tā viņš arī rīkojās, attaisnodams augsto uzticību, ko viņam izrādīja bijušie fašisma gūstekņi.

Es esmu pārliecināts, - teica Vasilijs Vežnovecs, - ka galu galā pats svarīgākais vairumam no mums ir nevis markas, ne importa makaronu paciņa, par kuras izgādāšanu daži ir gatavi pat saistīties ar izmeklēšanas iestādēm, bet citi - sarīkot skandālu. Par tādiem man kauns. Viņi ir aizmirsuši, ka visus šos gadus mēs pēc būtības esam cīnījušies par vienu - par lielas brālīgas ģimenes izveidošanu - lielas, draudzīgas un saliedētas. Man liekas, ka mūsu brālīgo ģimeni mēs izveidojām, kaut arī tajā var sastapt gan meļus, gan neliešus, kas ielavījušies gūstekņu rindās. Par laimi, ne jau viņi nosaka Savienības seju un tās „ģenerālo līniju”. Orientējoties uz augsto un gaišo, mums visiem spēkiem jāsargā un jāstiprina brālīgā gūstekņu ģimene. Ja tā mums būs - mēs pārvarēsim visas dzīves grūtības un likstas. Bet, ja tā izjuks, pārtrauks pastāvēšanu - vainot varēsim tikai sevi. Un nevienu citu.

Šos vārdus Vasilijs Timofejevičs teica deviņdesmito gadu sākumā. Bet vai tie neskan aktuāli arī šodien?

„Suģba”, 1998.g.Nr.50.

„Mīliet mūs, kamēr mēs vēl dzīvi!”

Vairs nav Agneses Oskara m. Pjutsepas - invalīdu labdarības biedrības „Bērni - Otrā pasaules kara koncentrācijas nometņu gūstekņi” organizatores, Maskavas Dienvidu apgabala BMG padomes priekšsēdētājas. Maskava daudziem gūstekņiem, kas atbrauca uz galvaspilsētu sabiedriskās darīšanās no visiem neaptveramajiem NVS stūriem, sākās ar A.O. Pjutsepu. Kuram no mums gan viņa nezīmēja shēmu braucienam līdz savai mājai ar pašas roku rakstītu uzrakstu: „Braukt līdz metro „Kaširka”, izkāpšana no pirmā vagona, elektriskā vilciena virzienā, 738.autobuss līdz pieturai - „Kļučevaja” - otrā aiz tilta pār Maskavas upīti Bratejevo, lūk, māja, lūk, kāpņu telpa, 4.stāvs…”?

A.O.Pjutsepa - liels draugs laikrakstam „Suģba”. Viņa ir tā, kas ierosināja redakcijai rubriku „Mīliet mūs, kamēr mēs vēl dzīvi!” Viņa ne vienreiz vien brauca uz Aizbaikālu, kur, kā zināms, tiek izdota mūsu avīze. Avīzes pastāvēšanas grūtajos brīžos viņa atradās blakus, tikās ar Burjatijas republikas valdības vadību, meklēja redakcijai un tās arhīvam telpas, uzstājās Burjatijas televīzijā ar aicinājumu sibīriešiem atbalstīt vienīgo preses orgānu, bijušo fašisma mazgadīgo gūstekņu kustības unikālo, morāli augšup virzošo laikrakstu.

Kas viņi ir, koncentrācijas nometņu bērni? - toreiz teica Agnese Oskara m. - Visas planētas ļaudīm viņu priekšā būtu jāstāv uz ceļiem un jālūdz piedošana par mūsu pazudinātajiem, sakropļotajiem likteņiem. Šodien, Krievijai grūtos laikos, mums ir pienākums teikt savus pateicības

vārdus. Visu, kas šodien ikdienā sastopams, pat rūgto, mēs redzam un izlaižam caur savu ievainoto dvēseli, aplaimoti ar esības prieku, cilvēciskās pastāvēšanas laimi.

Pēdējā vēstule, pilna vilšanās sakarā ar viņas neseno un īso braucienu uz Vāciju, pienāca no Maskavas. Tā sākās ar epigrāfu: „Dzīve kā lietus piliens sīks, nokrīt un pazūd tūlīt… A.Pjutsepa” Vairs nebūs ne vēstuļu, ne tikšanos ar šo brīnišķīgo gaišo un dzīvespriecīgo cilvēku, ievērojamu Starptautiskās gūstekņu kustības darbinieci…

L.Siņegribovs’ „Suģba” 1998. Nr.48.-Nr.49.

PASENKO Nikolajs Aleksandrovičs

(1940.g.- 1998.g.)

Skumja vēsts pienāca no Benderiem. 1. jūnijā pārstāja pukstēt brīnišķīga, vienmēr dzīvespriecīga un, liekas, mūžam jauna cilvēka Ņikitas Aleksandroviča Pasenko sirds. Viņš bija Starptautiskās bijušo mazgadīgo gūstekņu savienības sekretārs, biroja loceklis, laikraksta „Suģba” redakcijas kolēģijas loceklis, pastāvīgs Moldāvijas hitleriskās patvaļas cietēju līderis.

N.A. Pasenko nāve satricināja un pārsteidza ikvienu no mums, kuri viņu labi pazinām. Viņam bija tikai 58 gadi. Cilvēks ar pieticīgu materiālo stāvokli, ar necilām materiālām iespējām, pārvaldīja neapjaušamas gara bagātības, aizraujošus plānus, sajūsmu, par kuru mēs viņu karsti mīlējām.

Bijušais hitleriskās koncentrācijas nometnes gūsteknis Nikolajs Pasenko sapņoja par tiem laikiem, kad visās bijušās PSRS valstīs darbosies likums par nacisma upuriem. Nikolajs Aleksandrovičs Pasenko pazaudēja veselību tālā bērnībā, koncentrācijas nometnē.

Karš panāca un vajāja Nikolaju arī miera laikā; nometnes dzīves pēdas stāstīja par sevi ģimenei, bērniem…

Mūžīga piemiņa un mūžīgs miers cilvēkam, kurš, kā teicis dzejnieks :”Ne zeltu, sudrabu Tēvzemei devis - vienīgo bērnību, visu labo no sevis.”

SBMGS Centrālās padomes birojs „Suģba”, 1998.g.Nr.50.

.

Pēcvārda vietā. ВĒRNI UN VĒSTURE

.

Cilvēka zelta laiks - bērnība. Laimīga. Bezrūpīga. Jautra. Neaizmirstama. Tikai bērnībā mēdz būt bezgalīgi garas dienas, viskrāšņākās puķes, visgaršīgākās konfektes. Viss - pats pats pats labākais.

Bērni - tie ir dzīves ziedi. Kādreiz Imants Ziedonis teica: „Ziediņš un jūra ir vienādi lieli!” Bērns - tas ir viss. Tas ir gan zieds, gan jūra, un Visums. Par to savās odās un prozā raksta mani studenti - pirmā kursa audzēkņi.

Oda bērnam

Viņš - jauna zvaigzne pie dzīves debesjuma. Viņš - dabas pilnības brīnums.

Viņš - mīlestības lielā noslēpuma auglis. Viņš - ilgi gaidīta Likteņa dāvana.

Viņš - tīrības un nevainības pērle.

Viņš - prieka asaras un saldi sūra sāpe.

Viņš - mātes smaids un tēva lepnums.

Viņš - Dieva velte vecmāmuļām, vectēviem.

Viņš - saule dūmakainās dienās.

Viņš - lietus tveices mokās lielās.

Viņš - mūsu nākotne.

Viņš - nemirstībā ceļš.

Viņš - tīne atbildēm un jautājumiem visiem. Viņš - mikla.

Viņš ir Bērns!

Es slavinu tevi, cilts turpinātāj!

Cilvēku ciltis, Cilvēka Bērns!

Mātes rokas

Ja bērnam tiek liegta Bērnība, Mīlestība, viņš ne tikai kaut ko pazaudē, viņš nevar pilnvērtīgi attīstīties, nekļūst par to Personību, par kuru būtu varējis kļūt, ja viņam nebūtu reiz atņemta bērnība…

Pieaugušie bērniem ne tikai bērnību, atņem, atņem ari dzīvības.

Vēsture, kuru veidojuši cilvēki, ne reizi vien metusi uz savu altāri bērnu dzīvības. Viņa, vēsture. Ir nežēlīga pret bērniem!

… Nedrebēja roka, nobendējot piecus Nikolaja II bērnus… Olgu - 1895.g.dzim.,

Tatjanu -1897.g.dzim„

Mariju - 1899.g.dzim.,

Anastasiju-1901 .g.dzim.,

Alekseju -1904.g.dzim.

… Nevainīgus mazuļus pavēlēja iznicināt valdnieks Hērods, tādā veidā cerēdams iznicināt Jēzu Kristu…

Sažņaudzas sirds, lasot kņazienes Olgas papīros atrastās dzejas, ko pārrakstījis muižnieks Sergejs Sergejevičs Behtejevs un nodevis cara ģimenei Toboļskā. Lūgt Dievu par saviem slepkavām, tādās minūtēs atminēt par Dzimteni…

Jel sūti pacietību, Dievs, šais drūmās trauksmes dienās mums,

Lai varam paciest mocības un panest tautas dusmas.

Dod cietoksni, ak Dievs Tu taisnais, lai ļaundarību piedodam Un krustu smagu, asiņainu it lēnprātīgi pieņemam.

Šai dumpīgajā dienu vilnī, kad naidnieks plosa, moca mūs,

Ciest negodu un smieklus saltus, ak, palīdzi mans Pestītāj!

Tu, pasauls valdnieks, Dievs visvarens, ar lūgšanām jel svēti mūs!

Dod mieru dvēs’lei pazemīgai tai stundā briesmīgā, kas būs.

Un tad uz mūsu kapa sliekšņa jel elpo ausīs mums, ak Dievs,

Cik pāri mēram spēka vajag, lai ienaidnieks ar’ aizlūgts tiek.

Tu, valdniece gan zemes virsū, gan debesīs, jel uzklausi,

Tu sērojošos mierini, ar Tevi cerība un glābiņš ir.

Mēs iestigām te ļaunumā un maldāmies nu tumsā,

Bet mūsu Dzimtene, ai tā! Lai redz to Tavas acis gaišās!

Ai, svētā Krievzeme, tavs gaišais nams nupat nupat jau sagrūst,

Pie Tevis Dievmāte mums lūgums šis, nevienu citu nezinām, kam prasīt.

Ai, neatstāj Tu savus bērnus, kas sēro paļāvībā,

Jel nenovērs Tu acis savas no bēdām un no ciešanām!

…Naktī 4.(17.) jūnijā viņus uzmodināja ap pusnakti un aizveda uz mājas pagrabu, kur pavēlēja gaidīt. Uzbruka baltgvardu armija un vajadzēja viņus kaut kur pārvest. Ienesa trīs krēslus. Uz viena apsēdās Aleksandra Fjodorovna, uz otra - Nikolajs Aleksandrovičs, viņš paņēma uz ceļiem Alekseju Nikolajeviču, un tas uzlika kājas uz trešā krēsla.

Pēc kāda laika telpā ienāca komandants un apsardze. Komandants Jankels Jurovskis ātri teica: „Mums Jūs jānošauj!”

Nikolajs Aleksandrovičs piecēlās, lai aizsargātu Aleksandru Fjodorovnu un Alekseju Nikolajeviču, tikai paspēja pateikt; „Ko?”- un lode trāpīja viņam galvā. Viņš bija nošauts uzreiz. Pirmais šāviens bija signāls apsardzei atklāt uguni, un pēc minūtes visi bija miruši, izņemot sešpadsmitgadīgo Anastasiju, kura nokrita bezsamaņā, un kalpotāju Annu Demidovu - abas tika sadurtas ar durkļiem un sistas līdz nāvei. Aleksandra Fjodorovna nomira, pārmetot sev krusta zīmi.

No Gēbelsa dienasgrāmatas:

„11. maijs, 1933.g. Vakar… Vēlu vakarā runāju Operas laukumā. Ugunskura priekšā ar sadedzināmām netīrām bulvāru preses grāmatām, ko dedzināja studenti.”

Dedzināja „netīrās bulvāru grāmatas”, ko sarakstījis vācu klasiķis Lesings, tur bija Remarka, Stefana Cveiga, Heines, Tomasa un Heinriha Mannu, Alberta Einšteina, Džeka Londona, Emīla Zolā, Zigmunda Freida grāmatas…

„Kurš dedzina grāmatas, tas agrāk vai vēlāk dedzinās cilvēkus!” - to paredzēja Heine.

Gēbelss pavēlēja sadedzināt viņu ķermeņus, kad viņš ar savu laulāto draudzeni Magdu būs izdarījuši pašnāvību, iedzerot ciānkāliju.

1940.g. Gēbelsa bērni. Fotogrāfijas otrā pusē Magda uzrakstījusi: „Mēs novēlam

mīļajai vecmāmiņai priecīgus Ziemassvētkus un laimīgu Jauno gadu! Helga, Hilda, Helmūts, Holde, Heda un mazā Haide, kura vēl nav mums pievienojusies.”

Gēbelsu ģimenes līķi

… 3.maijā Gēbelsa dzīvoklī - štābā atrasti un izņemti sešu Gēbelsa bērnu līķi, kuriem pēc vecāku lēmuma bija ievadīta ļoti stipra inde.

Gēbelss nesaudzēja savus bērnus un nesaudzēja arī skolniekus, kurus sūtīja Berlīnes ielās cīnīties zaudēta kara nāvējošā peklē un iet tur bojā, lai par dažām stundām attālinātu nāvei nolemtā Hitlera un paša Gēbelsa galu.

gada maijā atgriezušies Berlīnes skolās, zēni no „Volksturma” rakstīja sacerējumus par to, ko viņi pārdzīvoja.

Sagūstītie „Volksturma” kareivji. Berlīne, 1945.g.maijs.

„Ļoti izbiedēti no bombardēšanām, triecienaviācijas un artilērijas,bez ēdiena un dzēriena un bez jebkādiem norādījumiem, mēs atkāpāmies. Ebersvaldē, mēs nokļuvām cīņās - komanda, kura sastāvēja no 12 - 17 gadīgiem puišiem. Slikts apbruņojums un pavēle „nesatricināmi turēties!””- tā raksta četrpadsmitgadīgais Herberts Neibers. ’’Atkal bumbu elle. Granātas, ieroču lodes… Bēgošie virsnieki, kuri pirms savas bēgšanas pavēlēja pakārt kā „tēvzemes nodevējus” kareivjus, kas bilda kādu vārdu par kauju bezjēdzību. Vaidošie ievainotie, kuriem neviens nesniedza palīdzību.

Berlīne kapitulēja 2.maijā, 1945.g.

Pēc tam - pēdējā brīdī - atkāpšanās kravas mašīnās. Bet jau pēc trim kilometriem mūs atkal no tām norāva lejā kapteinis. Viņš auroja un vicināja pistoli. Bet drīz vien atkal bijām spiesti atdot to pozīciju un atkal atkāpāmies, nobiedēti no šausmu kliedziena - „Krievi nāk!” (Citēts pēc E.M.Rževskas grāmatas „Gēbelss: Portrets dienasgrāmatas fonā” - M, 1994., 87.1pp.- krievu vai.)

Lūk, ko nes karš…

Un cik padomju kareivju uz mūžiem palika Brestā un pie Dņepras, Baltkrievijas mežos un Ukrainas stepēs, pie Maskavas un Staļingradas, Kurskas un Orlas. Baltijā un Eiropā… Zināmi un nezināmi…

S. Krasauska gravīra

Viņu apraka uz Zemes lodes un viņš bif tikai karavirs, Nekas vairāk, karavīrs, bez ordeņiem un medaļām, un pakāpju nekādu, bet zeme tā kā mauzolejs Uz miljons gadu simtiem. Un Piena ceļa putekļi Ir apkārt viņam vienmēr. Guļ mākoņi tais pakalnos, Snieg sniegputeņi ziemā. Dārd pērkons skaļā dunā un aizskrien vēji tālumā, kopš mūžiem tā ir bijis.

Sen sen, tik ļoti sen ir beigusies tā kauja…

Kad visu draugu rokām nests un veltot smilšu saujas, Viņš nolikts, atdots Zemes lodei, kā mauzolejā godāts.

1944.g. S. Orlovs

Karš beidzies. Jau desmitiem reižu kopš tā laika jaunā zālīte parādījusies bērzu birzīs un vārdos nenosauktās virsotnēs, bagātīgi asinīm laistītās. Ir izauguši un kļuvuši pieauguši bērni, kuri nekad savām acīm nav redzējuši īsto kara seju.

Pagājis vairāk kā pusgadsimts pēc kara beigām… Mēs labi zinām, par kādu cenu iekarota uzvara pār fašismu. Nesaskaitāms upuru skaits, kritušo un dzīvajos palikušo ciešanas un milzīgā vīrišķība. Daudzi tūkstoši nomocītu upuru, pelnos pārvērstu. Miljoniem sakropļotu cilvēku, miljoniem māšu, atraitņu un bāreņu asaras.

Uzvarētājiem

Aiz viņiem Narvas vārti, priekšā - vienīgi nāve.

Tā padomju kājnieki gāja, tieši pretim kad lodes ceļš.

Lūk, par jums varbūt uzrakstīs stāstu ’’Savu dzīvi par svešu dzēš”

Vaņkas, Vasjkas, Aļošas un Griškas - zēni vienkārši,

Kādam mazdēli, dēliņi, brāļi!

A.Ahmatova, 29. februāris, 1944g.

Tauta, kas aizmirst pagātni, ir nolemta dzīvei bez nākotnes.

Karš pagājis, prom pļaujas laiks Bet bailes moca ļaudis,

Ai, cilvēki, lai it nekad Par to mēs neaizmirstu!

Lai atmiņa tās saglabā Uz mūžiem kara mokas.

Lai bērnu bērni zina tās Un mazmazbērniem sokas.

Lai nespētu to aizmirst vairs Tās paaudzes kas priekšā,

Lai visiem laimīgākiem būt Nav laime aizmirstībā!

A.Tvardovskis

Vieglāk par visu ir novākt no zemes reiz uzstādītos pieminekļus, nodot aizmirstībai „garlaicīgo pagātni”. Tomēr taisnīguma vārdā ir nepieciešams atdot parādus visu tautību karā kritušajiem, nelaikā aizgājušajiem. Nāve apvienoja pretiniekus. Viņi guļ vienā zemē. Un ir zaimojoši kritušo pīšļu priekšā veikt revīziju - „Kurš ir kas?”

Būsim cilvēki!

Nolieksim galvas un cienīsim viņu piemiņu, kas par savas dzīvības cenu aizstāvēja pasauli pret fašismu.

Piemiņa ir svēta! Diemžēl, ne visiem…

No 330 032 padomju karagūstekņiem, kas krituši Latvijā, gandrīz puse gāja bojā Daugavpilī. Reguiem aeter nam dona eis, Dominē! (Mūžīgu mieru dāvā viņiem, Kungs! -latīņuvai.)

Mūžīga piemiņa cīnītājiem, kas uz visiem laikiem palikuši Latvijas zemē!

No padomju karavīru Brāļu kapu saraksta, kas krituši Latvijas Republikas teritorijā (1941.g.- 1945.g.):

TOC "1-5" Bauska - 2035

Gulbene - 1072

Daugavpils - 561 (Brāļu kapi)

- 289 (ceļš Daugavpils - Rīga)

236 (Grīva)

Skrudaliene - 248

Špoģi - 185

Silene - 91

Kalupe - 59

Ilūkste - 69

Dobele - 7824

Ludza - 75 (Kr.Barona iela)

Rundāni - 411

Cibla - 346

Kārsava - 305

Pušmucova - 300

Madona - 3979

Ērgļi - 7697

Cesvaine - 747

Ļaudona - 850

Varakļāni - 722

Barkava - 667

Jaunkalsnava - 357

Mārciena - 328

Ogre - 416

Suntaži - 1347

Preiļi - 128

Aglona - 262 (mežā, pie Preiļu - Aglonas ceļa)

Līvāni - 536

Rudzāti - 527

Rēzekne - 541

Viļāni - 325

Adamova - 373

Kaunata - 210

Rīga - 14 000 (Graudu iela 22. Zemgales priekšpilsēta)

2 800 (Gatves iela 76.)

643 (Gaujas iela 2., Ziemeļu rajons)

600 (Lielā Kalna iela 28., Latgales priekšpilsēta)

258 (Buļļu iela 82., Kurzemes rajons)

218 (Mēness iela3., Vidzemes priekšpilsēta)

Baldone - 855 (pie „Mežvidiem”)

491 (pie’Spaliniekiem”)

TOC "1-5"

Ķekava - 382

Mālpils - 429

Ropaži - 513 (pie pansionāta)

Salaspils - 162 (pie kapsētas)

551 (pie „Rogām”)

Sigulda - 446

Pavisam 156 000 karavīru (iekaitot citas apbedījumu vietas).

Tas notika 1945. gada 6.augustā. Japānas pilsētu Hirosimu apspīdēja uzliesmojums, spilgtāks par tūkstoš saulēm. Zeme uzsprāga. Sēņveidīgs mākonis parādījās debesīs. Pilsēta iegrima dūmos un putekļos. 60 tūkstoši māju mirklī sabruka. 70 tūkstoši cilvēku gāja bojā. 130 tūkstoši - sakropļoti, daudzi nomira vēlāk. 9. augustā tāda pati traģēdija atkārtojās Nagasaki. Bija pastrādāts neticams noziegums.

Šeit, kur pie pieminekļa stāv bērni, uzsprāga atombumba. Lidz šim laikam mirst

no ši sprādziena cietušie - sievietes, virieši…

Radiācijas elle panāca ne tikai Japānas bērnus, bet arī Černobiļas, Gomeļas un daudzu citu vietu bērnus.

Necilvēcība attieksmē pret bērniem - gūstekņiem nebeidzās pēc kara beigām. Vienaldzība pret kara upuriem - bērniem, kas bija kļuvuši par dzimtenes pabērniem, turpinājās garus 43 gadus.

Bērnus apzīmogoja ne tikai nometnēs. Aizdomīguma un neuzticības zīmogs pār viņiem karājās līdz 1988.gadam…

Bet pie kā bija vainīga mūsu Ņinočka Bitiņa, ja viņai bija tikai piecas dienas kopš dzimšanas, kad krita pirmās bumbas? Un tie, kuriem bija nedaudz vairāk - gads, divi, trīs… pieci, desmit gadi?

Laiks ir nepielūdzams. Aiziet pagātnē karš. Aiziet no dzīves veterāni…

Dievs, atliec viņiem stundu pēdējo,

Lai parādus mēs atdot paspētu.

Kamēr dzīvo pasaulē veterāni,

Vēl zvaigznes medaļās zaigo rāmi.

Divas puses šīm medaļām ir- No vienas - pavasars pasaulē.

No otras sirdis viņiem ir rētās Un aizmirst to nedrīkst nemūžam, nekad.

S. Volodjko, Daugavpils

Mēs, kara bērni, esam palikuši pēdējie liecinieki neticamiem noziegumiem, mēs esam unikālas vēsturiskas pieredzes nesēji, kas, pēc V.V.Ļitvinova vārdiem, māca augstu zinātni - kā, neskatoties ne uz ko, palikt par cilvēkiem, saglabājot sevī un apliecinot citos cēlsirdības tieksmes, nesavtīgu draudzības atbalstu.

Rietumu pasaule vēl līdz šim laikam nav attapusies no fašisma satricinājuma. Citējam:

„Andrē Gluksmans, „Jaunās filozofijas” pārstāvis Francijā: „Hitlera problēma ir nevis tajā, ka viņš paveica, to, ko gribēja, bet tajā, ka viņam atļāva to darīt. Noslēpums jāmeklē nevis viņa bezprātā, bet viņa laika biedros, kuri deva šim bezprātam varu. Jautāt, kā bija iespējams Hitlers, nozīmē jautāt Eiropai, kā viņa to pieļāva - tas nozīmē, jautāt mums pašiem sev. Galu galā nonāksi pie pārliecības, kas necietīs melus: es - Hitlera iespējamība, es esmu - Hitlers?”

Šīs rindas par tikumisko un politisko atbildību, kas sākas no sevis, pieder cilvēkam, kam hitleriskā reiha sabrukuma gadā bija tikai astoņi gadi. Tāpēc vēl jo cēlsirdīgāk tie skan.

Protams, Vācijas mūsdienu sabiedrībā ir arī pavisam citāds noskaņojums - aizslaucīt, izmest aiz iekavām vācu tautas un valsts vēsturi fašistiskās kundzības laikā ar visu tās atnesto ļaunumu. Līdzīga parādība vērojama arī pie mums attiecībā pret valstī pārdzīvoto. Bet ir pie mums vēl kāda galējība: iznīdējot savas valsts vēsturi ar faktu izņemšanu no laika konteksta, no vēsturiskās straumes, no vēsturiskā likteņa, bet tas neizbēgami ved pie citādas, bet bīstamas mitoloģijas. Abos (mūsu un nacistiskajā) totalitārajos režīmos uzskatāmi parādās līdzīgi vaibsti un iespējami aizguvumi. Un pašlaik, kad mēs vēlamies atrast saprātīgu pasaules izpratni, mums ir svarīgi ieraudzīt kopējos totalitārisma pazīmju traipus un vēl jo nepiekāpīgāk noraidīt tos.

Taču kārdinājums uz tikai mehānisku salīdzinājumu - tā ir vienkāršošanas slimība, kas ir bezauglīga un sekla. Vācu fašisms - tā ir sava veida ačgārna pasaule. Vācu fašismam ir savs raksturs, savi avoti, savi uzdevumi un mērķi. Un galu galā - savs absurds!”

(E.Rževska, „Gēbelss. Portrets uz dienasgrāmatas fona” -M., 1994., 156.lpp.)

Fašisms - tas ir tik baismīgu apjomu un tādas necilvēcības noziegums, kas ar prātu nav aptverams.

Un šī grāmata palīdz atmaskot fašismu. Jo „Pat vislabākais grims nevar noslēpt sirds nelietību”, tā reiz teicis Furjē.

Mēs kļūstam liecinieki neparastajam fašismam (parasto jau mēs redzējām - līķi grēdās, gāzes kameras, cilvēciskās cieņas pazemošana…). Tas ir neofašisms ar saviem rituāliem, kas paredzēti bērniem un jaunatnei.

Hitleru viņi dēvē par mistiķi.

Mūzika jebkur.

Slepkavnieciskais „rok -n- kill” postoši iedarbojas uz psihi…

Klausāmies mūsdienu neo… lozungos.

„Ienīstam saprātu un sirdsapziņu! Atgriezīsimies pie instinktiem! Atgriezīsimies bērnībā, lielajā naivumā!”

„Esmu laimīgs, ka mani nav piesārņojušas zināšanas, ka esmu brīvs no tabu!”

„Sabiedrībā tu esi pēdējais, visiem uz tevi uzspļaut… Vajadzīga jauna kārtība” (Arī tas nav nekas jauns).

Atmiņas! Piemiņa! Dīvaina lieta. Pēkšņi uzpeld, atšalc no tālās bērnības…

Reiz piektajā klasē ģeogrāfijas stundā mani izsauca atbildēt uzdoto. Skolotāja tā arī nesaprata, kāpēc es sāku raudāt un nespēju pateikt neviena vārda. Viņa lika man apsēsties, pārliecināta, ka mani kāds apvainojis. Es mācījos labi un turēt mani aizdomās, ka neesmu iemācījusies stundu, viņa vienkārši nevarēja. Bet raudāju es tāpēc, ka mācību grāmatā izlasīju, ka uz Poliju aizsūtīja milzīgu daudzumu kviešu kā bezmaksas palīdzību… Es biju satriekta. Atcerējos savu vecmāmiņu, kura nomira no bada, jau pēc kara. Viņa uzpampa un pārtrauca runāt. .. Viņa nomira Doņeckā, kur pavasarī vienā acumirklī visā apkaimē vairs nebija ne balandas, ne nātres. Visi vārījām „veģetārās” zupas. No kviešiem vai maizes tur pat smakas nebija… .Sava tauta mirst badā…

Un rodas tradicionālais jautājums: „Cik ilgi?” Un vai kaut kad būs beigas šai milzīgajai pacietībai?

Es, piektklasniece, raudāju par savu vecmāmiņu, kura bija pārdzīvojusi visbriesmīgāko karu un miera laikā nomira briesmīgā, mokošā bada nāvē, es raudāju par savu tautiešu rūgto likteni… Es biju bērns un, iespējams, ka daudz ko nesapratu. Bet šo satricinājumu un asaras es atceros līdz šim laikam.

Un tie 600 tūkstoši, kas nolika savas galvas par „saviem draugiem” un apglabāti poļu zemē? Var jau būt, ka arī šis upuris poļiem nemaz nebija vajadzīgs? Taču tas ir vairāk kā pusmiljons „ivanu”, kā es pavisam nesen dzirdēju par šo vārdu. Bet šie „ivani” taču ir visdārgākie saviem tēviem, mātēm, sievām, bērniem… Bet cik „ivanu” krita citās Eiropas valstīs?

PSRS Tautas Padomes lēmumā 24.oktobrī 1942.g. tiek noteiktas pārtikas normas vācu karagūstekņiem, produktu saraksts vienam karagūsteknim dienā:

Rudzu maize - 600g

Dārzeņi, kartupeļi - 500g

Gaļa un tauki - 93 g

Putraimi - 80 g

Un šī norma tika pildīta pat visgrūtākajos gados. Vācu karagūstekņiem, tīfa, ekzēmas, kašķa, distrofijas slimniekiem tika sniegta medicīniskā palīdzība, daudziem tika veikta asins pārliešana. Protams, mirstība arī starp vācu kara gūstekņiem bija liela. Un tomēr daudzi palika dzīvi un atgriezās dzimtenē.

Tagad es neraudu, es domāju… Un pat nevajag jautāt gūstu pārdzīvojušajiem kareivjiem, „austrumu strādniekiem”, cik viņi dienā saņēma maizi, dārzeņus, taukus un putraimus. Mēs saņēmām vienreiz diennaktī 75 gramus, bet strādājošie bērni - 150 gramus maizes ar zāģu skaidām. Pieaugušie, kas strādāja nepanesami grūtos darbos, nedaudz vairāk - 200 - 300 gramu un balandu zupu, kurā ne taukumiņa, ne putraimiņa, bet peldēja pūstošas kāpostu lapas vai sasalušas bietes.

Karš, kas nes sev līdzi nemitīgu vardarbību, izposta Dzīvi, izposta Personību, graujoši ietekmē Bērnību.

Karš - tas ir pats briesmīgākais noziegums cilvēku un cilvēces priekšā. Karš ir necilvēcīgs jau tāpēc vien, ka pasludina slepkavības par likumīgām.

Protams, bērns nav kareivis (bet daudzi bērni kļūst par kareivjiem, un tad viņu sirdis nocietinās, diezin vai viņi apzinās, ko dara), neaizstāv Dzimteni, kaut gan cieš kopā ar to. Bet, lai izdzīvotu necilvēcīgos apstākļos, ir vajadzīga vīrišķība. Un tas, kurš visbriesmīgākā kara periodā mocījās aiz dzeloņstieplēm, paveica klusu izdzīvošanas varoņdarbu.

Patiešām, mums bērnībā nācās staigāt pa elles ceļiem.

Olimps, kurā Hitlers uzkāpa pats un uzveda savu tautu, izrādījās „Golgāta”.

Katra tauta - vesels organisms, tāpēc arī kara pazemojums un uzvaras prieks ir katra pilsoņa pazemojums un prieks.

Nacisma sagrāves diena un Otrā pasaules kara upuru Piemiņas diena - tā šī diena tiek saukta Latvijā. Un nevis 9. Maijs, bet 8… Un tie nepavisam nav svētki, bet upuru piemiņas diena - kā no vienas, tā otras puses. Kā cīnītājiem pret fašismu, tāpat nacistu pakalpiņiem. Noziedznieki un viņu upuri uz viena altāra. Baismīgi. Divu Eiropas totalitāro režīmu upuri Latvijā izrādījušies kopā, vienā politrepresēto biedrībā. Viņu dzīves pieredzes dažādas, viņus var apvienot tikai atmiņas par pārdzīvotām ciešanām un apziņa par to, ka viņu vienīgie neatkārtojamie cilvēku likteņi izrādījušies nomesti zem šo režīmu kājām.

Un Uzvaru var nosaukt par apkaunojumu, un noziedznieku - par svēto… Nedrīkst darīt tikai vienu - melot Dieva priekšā. Kādreiz Pilāts jautāja Jēzum Kristum: „Kas ir Patiesība?” Kas ir patiesība? - jautājam arī mēs, bijušie mazgadīgie gūstekņi.

Mēģinājumu saprast, ko mēs darām ar bērniem, kā mēs, pieaugušie, viņus mācām, pirms vairākiem gadiem veica Haldanas pamatskolas direktors Zagibs Šojubovs. Diemžēl, maz kas mainījies kopš tā laika.

„Kas notiek?

Zagibs Šojubovs

Lūk, vēstulīte no Lietuvas. Skolotājs - kolēģis stāsta, ka skolēniem netiekot rekomendēts rūpēties par mana pulka biedru kapa vietām, kurus tagad sauc par „okupantiem”. Man, azerbaidžāņu kareivim, tāpat kā kareivim - armēnim no Karabahas Sarkisjanam - mums nekas nebija okupējams Lietuvas zemē. Jā, es paliku dzīvs. Atmiņa aizzīmogojusi daudz ko, bet tā kauja, kad fašistiem un viņu līdzskrējējiem - lietuviešu policistiem - ar kauju atcīnījām bērnu kolonas, kuras viņi gatavojās dzīt uz Vāciju, to atceros sevišķi spilgti. Nez kāpēc esmu pārliecināts: kāds no izglābtajiem bērniem šodien sēž lietuviešu parlamentā. Bet varbūt ir citas Lietuvas demokrātijas partijas biedrs. Esmu gatavs saņemt pierādījumus no jebkura kunga - demokrāta no „Sajūdis” - ko konkrēti es, gvardes ierindnieks Šojubovs, esmu okupējis lietuviešu zemē. Vai tiešām to gabaliņu zemes, kur gul mani pulka biedri? Katrā karā, tāpat arī pagājušajā, ir savi politiķi, virsnieki un kareivji. Nav vajadzīga liela varonība lai politiķu kļūdu dēļ, zaimotu kareivju kapus. Jūsu brīvība un jūsu bērnu laime ir samaksātas arī ar tām sīkajām šķembu drumstalām, kas manī kustas - te tuvāk sirdij, te prom no tās. Nu, ko - pavēlēsiet uzrādīt rēķinu?

Esmu pārliecināts: paies gadi, un lietuviešu bērni, kuriem liek izvairīties no atbrīvotāju kapu vietām vai arī nojauc vēstures pieminekļus, kļūs pieauguši un atdos parādu jauniem demokrātijas arhitektiem. Vēsture par jaunu nav uzrakstāma - tā ir tāda, kāda nu ir.

Ekstrēmisms ir daudzveidīgs. Tikpat kā nav apjaušamas tā izpausmes formas. Karabahas ciematā Tulā skolotājs - armēnis bērnus laiž skolā pa vienām durvīm, skolotājs - azerbaidžānis - pa citām. Bet klases ir zem viena jumta. Iedomājaties citu faktu: pēc satricinājuma Aizkaukāza reģionā un zemestrīces Armēnijā vairāk kā pusmiljons armēņu izrādījās izmētāti pa visu valsti, kā arī 200 tūkstoši azerbaidžāņu un kurdu - musulmaņu - izdzīti no senām senču zemēm.

Lai saglabātu genofondu un ikvienu nodrošinātu ar dzīvokli, skolu, darbu, ne vienā vien desmitgadē ir vajadzīgi daudzi miljardi rubļu. Pienāks stunda un noteikti šiem politikāņiem pavaicās: vai ar Armēnijas nelaimi nav apmaksāti tā sauktie demokrātijas centieni - vēlēšanās kļūt par valsts galvu, premjeru, ministriem? Vai tādēļ vajadzēja pārvērst mierīgos iedzīvotājus par bēgļiem?

Skolā māca vēsturi. Lai nepazustu cilvēces pieredze. Skolotājs šodien daudz brīvāk un izlēmīgāk pārvalda seno laiku vēsturi, nekā to, kas norisinājusies tepat acu priekšā. Slikti, ka viņš izrādījās apmulsis un neaizstāvēja savas humānās pozīcijas nacionālās pašapziņas negatīvo izpausmju vērtējumā. Diemžēl, ne visu izdevās pārskatīt, ne visu saprast un novērtēt. Ja nepieņems tūlītējus mērus, bērni arī turpmāk paliks ekstrēmisma ķīlnieki. Nepalīdzēs mums ne tanki, ne speciālo vienību kareivji, ja skolotājs nenostāsies aizstāvēt bērnu. Politiķi var strīdēties, bet, ja sāks plēsties skolotāji ar bērniem - miers aizies bojā. Pienācis laiks apvienoties un pacelt savu balsi bērnu aizstāvībai!”

Zagibs Šojubovs „Učiteļskaja gazeta” 1990. Nr.45. (Skolotāju Avīze)

Taisnības labad mums jāpastāsta ne tikai par fašistisko koncentrācijas nometņu bērniem, bet arī - staļinisko.

Lūk, bērnu likteni, kas aizvesti uz austrumiem…

GERHARDTA Rozā Rafaeļjevna (meitas uzvārds - Šēfere)

1942.g.

Odesas apgabals Nikolajevas rajons

Spēra (Pesčannij Brod - „Smilšu brasls”) Tautiba - vāciete.

gadā mūs, piecus bērnus ar māti Rožu Nikodimovnu aizveda uz Vāciju. Sabiedrotie nodeva mūs krieviem… Ierosināja atgriezties dzimtenē (Odesas apgabalā), bet dzimtās vietas vietā aizveda mūs uz Sibīriju, uz Ziemeļiem, Kazahstānu…

Mēs nokļuvām Vologodskas apgabalā mežrūpniecības saimniecībā pie mežizstrādes. Vecākā māsa Monika, sniegā izmīdīdama taku, stiepa mūs mežā no ausmas līdz tumsai. Mēs pampām no bada, neredzējām maizi. Bērnu mokas turpinājās. Cietām tos pašus apvainojumus, to pašu fašismu, cilvēciskās pašcieņas pazemojumus. Un tas viss vilkās 3 gadus - no 1945.g.iīdz 1948.g.

Māte saslima. Psihiski.

Vieglāk kļuva, kad atgriezās tēvs, bet divus bērnus mēs tur pazaudējām…

Pārbraukt uz Kazahstānu nedeva atļauju. Un mēs gājām kājām. Aizgājām līdz Kostromai. 240 kilometrus bijām nosoļojuši, bet mūs atgrieza atpakaļ…

Un tomēr vēlāk mums izdevās motivēt atgriešanos Kazahstānā, Balhašu pilsētā. Māte strādāja uz dzelzceļa, tēvs - par ceļu pārraugu un pirmklasīgu kurpnieku. Viņš nomira 1963. gadā no insulta, māte nomira 1992.gadā jau savā etniskajā dzimtenē - Vācijā. Es ar ģimeni dzīvoju Lejas Saksijā Osnabrikes pilsētā (140 kilometrus no Hanoveras, mūsu apgabala centra, 240 km no Hamburgas), māsa Monika, dzimusi 1932.g. dzīvo Biberahē, māsa Milita, dzimusi 1940.g. - Hermershaijē. Veselības stāvokļa dēļ nestrādā. Pirmās grupas invalīdes. Sekas nometnēs pavadītajai bērnībai.

*****

Ar divām masam - Rožu un Militu es iepazinos Jūrmalā, kur viņas ārstējas sanatorija.

Jefrosiņjas Kerenovskas zīmējumi, kas pavadījusi ieslodzījumā 12 gadus, sniedz priekšstatu par dzīvi staļiniskajās nometnēs. Daudzi sižeti identiski ar fašistisko nometņu sižetiem. Cietsirdība un necilvēciskums…

Darba labošanas nometne… Skan labi. Bet aiz šiem vārdiem slēpjas tāda nāvējoša vienaldzība pret ļaudīm, kas briesmīgāka par naidu. Visu gudrību, ko bija uzkrājusi cilvēce, XX gadsimta vidus vergturi izmantoja, lai ar konveijera palīdzību pārvērstu cilvēku dzīvniekā…

Tikko no virtuves iznesa ēdienu atlikumus, „sagādnieku" grupa - cilvēku piecpadsmit - sastinga „miera stājā. Viens no pirmajiem „miera stāju” ieņēma profesors Nikolajs Nikolajevičs Kolčanovs orators, kurš spējīgs aizraut un sajūsmināt jebkuru auditoriiu ar savām apgarotajām runām. Vajadzēja tikai virtuves strādniekiem aiziet prom, kad visi šie izbadējušies, galvu zaudējušie ļaudis metās pie izmestā, cits citu atgrūzdami, ar rokām raudami nost zivju zviņas, pūšļus un iekšas, to visu steigšus bāzdami mutēs…

No rītiem visām brigādēm vajadzēja nostāties ierindā. Viss! Pat tas, kurš paspējis pa nakti nomirt, pārbaudē jāuzrāda.

Man par lielu izbrīnu, es biju atstāta strādāt par medmāsu centrālajā nometnes slimnicā… Darbs dienu un nakti - bez gala. Katrs dara visu, ko spēj, nesaudzējot savus spēkus un nerēķinoties ar laiku… Satveru slimnieku klēpī, nesu uz vannu, mazgāju. No vannas velku uz pārsienamo istabu, uz galda. Atnesu nākošo slimnieku uz vannu un skrienu uz pārsienamo istabu - palīdzēt ārstam. Pēc tam padodu nākamo slimnieku uz galda, bet kādu citu - vannā. Skriešus turp, skriešus - atpakaļ!

Nelaida uz mājām nomirt tos, kuru izskats varēja kalpot par „uzskatāmo aģitāciju” tam, pie kā noved „darba labošana”. Meitene, kas tikko iznākusi no bērnības vecuma, gulēja uz vaskadrānas, no kuras gandrīz nepārtraukti uz grīdas ritēja asins piles. „Tante Frosja, tikai sakiet man taisnību! Vai māte ļoti neizbīsies, ieraugot mani tādu? Viņa atceras mani sārtu, sprogainu… Nē, taisnība: es biju ļoti skaista!”

Stāvam mēs - vienpadsmit kailas, slapjas sievietes - basas uz akmens flīzēm, nekurinātā telpā. Ar mums konvojs. Pēc visa redzams: pat viņam auksti. Piecas stundas mēs gaidījām apģērbu no ’’tvaicētavas”. Viss glābiņš bija tajā, ka mēs cieši spiedāmies viena pie otras, un tās, kas bija ārpusē, spraucās iekšpusē. Nepārtraukta kustība neļāva mums nosalt.

Reizēm nācās, ekonomējot vietu, ielikt viņus mūsu „ katafalka”. Ziemā līķus neapraka, lai nevajadzētu mocīties ar sasalušo zemi. Viņus vienkārši apbēra ar sniegu.

VIŅUS VEDA UZ AUSTRUMIEM…

MUKĀNE Eva Ignatjevna (meitas uzvārds - Bžinovska) 1928.g.

Daugavpils

Es biju trīspadsmitgadīga pusaudze, kad 1941.g.l4. jūnijā trijos naktī mūsu mājā militāristi. Pavēlēja 20 minūšu laikā savākt mantas ceļam.

Ar preču vagoniem veda pāri Urāliem, Sibīrija, Noriļska. Okeāns pie Solovkiem. Nometnes priekšnieks - ebrejs. Dzīvojām barakās. Slimojām ar cingu, izkrita zobi. Smagi strādājām: gāzām mežu, krāmējām zarus. Bet sals - neizturams. Kājas aptinām ar šineļu gabaliem. Skolotāji mācīja lasīt, rakstīt. Sevišķi labi atceros krievu skolotāju Sosnovski, tad vēl skolotājs - tēvocis Miša un Raisa Pavlovna - skolotāja no Maskavas. Pēc tam viņus nošāva.

Nomira no bada, no sala. Apsardze, visdrīzāk, no bijušajiem zekiem, kriminālistiem, bija stingra.

Bija daudz igauņu. Skaisti puiši, meitenes. Igauņi - bijušie virsnieki. Viņus arī visus nošāva, tāpat kā poļu virsniekus.

Hitlers pavēlēja vest ļaudis uz Rietumiem, Staļins - uz Austrumiem. Veda visus - ebrejus, poļus, vāciešus. Krievu bērnu bija visvairāk.

Vecākus no bērniem neatdalīja. Nometnē bija skola. Mācīja krievu valodu, vācu valodu, mājās runājām poļu valodā. Es pārvaldu četras valodas, rakstu un runāju latviski. Uz turieni mūs savāca vairāk kā 100 cilvēku, atgriezās - 48. Māte nomira gadu pēc atgriešanās. Tad viņai bija 45 gadi…

Man ir divi pieauguši dēli, četri mazdēli un mazmeita, kura jau precējusies.

Aizvestais

Kur jāgrauž būs asaru maizes dona? Vai galvu likšu uz cietuma klona,

Vai taigā tālā uz sarmota ciņa,

Man būs tikai vienas domas un miņa: Es sapni par dzimteni pagalvī likšu. Ar viņu atkal es laimīgs tikšu,

Un dusēšu saldi kā mātas rokās - Pat nāves mokās.

K. Skalbe

KUPČIKIENE

Silvija - Glorija Franča meita (meitas uzvārds - Kravele)

1938.g.

Daugavpils

1941.g.l4.jūnijā naktī ienāca ar šautenēm, teica tēvam un mātei: „Sagatavojieties!” mēs, bērni, raudājām, bijām pārbijušies. Aizveda ar mašīnām uz staciju. Braucām preču vagonā uz augšējā plaukta. Veda ļoti ilgi. Pēc tam ar zirgiem pa Krasnojarskas novadu. Tēvs brauca atsevišķi no mums. Viņš nomira Vjatskas nometnē. Pēc ārsta Lapiņa stāstījuma bijis ļoti slikti apģērbts, saslimis ar plaušu karsoni un no tā nomiris. Man, kā bērnam atmiņā palicis, ka guļ kaut kur uz galda un mežģīnes ar kruzuļotām malām.

Sadalīja pa rajoniem. Taigas vidū vienstāva barakas. Bija veikaliņš, novērotāja namiņš, kur vajadzēja atzīmēties.

Māte vāca sveķus. Brālis strādāja mežā. Sagriezām sarkano segu, lai aptītu viņam kājas. Zemnīcā, mežā viņi arī nakšņoja. Ņēma sev līdzi, kas nu bija. Pārsvarā ogas - brūklenes, jāņogas.

gada oktobrī atļāva atgriezties…

Atgriezāmies 1947.gadā. Dzīvojām Rīgā pie tantes. Pēc tam, 1955.gadā atgriezos pie mātes. Mācījos Krasnojarskas Mūzikas skolā. 1992.gadā atgriezos Daugavpilī.

Ko atceros? Mēs skaitījāmies sociāli bīstami elementi, tāpēc es nevarēju izbraukt uz Vāciju. Vēlāk atļāva braucienus uz sociālisma valstīm.

Apprecējos ar lietuvieti. Vīrs dzimis 1929. gadā, no Vilnas, pabeidza vidusskolu. Viņam bija 2 gadus jaunāks brālis, 2 gadus vecāka māsa. Viņus izsūtīja no Lietuvas bez vecākiem.. .Vīrs nomira Krasnojarskā 1968.gadā… Visi pārējie atgriezās Lietuvā… Tādulikteņu daudz… Nometnes dažādas, bet cietsirdība un necilvēcīgums visur vienādi - kā hitleriskajās, tā staļiniskajās nometnēs…

PERMEŅEVA Leonarda Antona meita (meitas uzvārds - Stikute) 1936.g

Latvija, Asūnes pagasts Posovas sādža

Karš… Šis briesmīgais vārds ir gājis caur visu manu

dzīvi.

Esmu dzimusi 1936.gadā vidēji turīgu zemnieku ģimenē. Dzīvojām uz robežas ar Baltkrieviju, Asūnes pagasta Posovas sādžā.

Agrā bērnība bija bez mākoņiem, un likās, nekas neliecināja par tām mokām, kas vistiešākā veidā saistītas ar karu.

Jau nedaudz vairāk kā četros gados man bija savi pienākumi saimniecībā: spēlējoties pagalmā, vajadzēja

sekot, lai vanags nepielavītos cālēniem, pabarot tos, jo vecāki strādāja uz lauka. Reizēm vajadzēja viņiem aiznest sagatavoto ēdienu, dzērienu.

Un, lūk, 1941.gads. Karš. Mēs dzīvojām pie asfaltēta ceļa, kas veda uz Baltkrieviju. Redzēju, kā aizgāja Sarkanā armija. Bez kaujām. Kā ienāca vācieši. Kaimiņu ciemā bija kordona ēka, kurā dzīvoja latviešu robežsargi. Tur izvietojās kaut kāda kara daļa. Atnāca, bez ceremonijām pavēlēja - „Olas, speķi!” Maigi runājot - laupīja.

Aiz upes, baltkrievu mežos bija partizāni, arī tiem bija vajadzīgi produkti. Kad iestājās nakts, sākās apšaude. Mēs bijām krustugunīs starp baltkrievu mežiem un kordonu. Gulējām uz grīdas, jo lodes sacaurumoja māju. Pieaugušie sekoja līdz, lai neaizdegtos. Beidzot, savākuši pašu nepieciešamāko, bijām spiesti aizbraukt tālāk no robežas pie radiniekiem.

Bet neizdzēšamu un drausmīgu iespaidu uz mani - bērnu - atstāja brīdis, kad aiz upes kalnā vācieši aizdedzināja baltkrievu sādžu - Ļipovkus. Pieaugušie runāja, ka redzējuši, kā šķūnī sadzina ļaudis, ieslēdza un sadedzināja sievietes, sirmgalvjus, bērnus.

Pēc tam nedaudz noklusa. Atgriezāmies dzimtajās mājās.

Un, lūk, 1944.gads. Padzirdējām, ka vācieši atkāpjoties, sev līdzi dzen lopus un ļaudis. Atkal naktī ar iedzīvi aizbraucām pie radiniekiem, tālāk no lielā ceļa. Sēdējām kartupeļu bedrēs (mājās bija bīstami palikt), uz galvas bira lauskas, notika gaisa kaujas starp padomju un vācu iznīcinātājiem. Bieži atlidoja arī nomaldījušies šāviņi, bet frontes līnija pāri šai vietai nepārgāja.

Aizgāja fronte, karš aizvēlās tālāk, bet atgriezties mājās nedrīkstējām: lauki gar ceļu bija nominēti, mētājās šāviņi un granātas, stāvēja mīnu saspridzinātie tanki, labība nomīdīta.

Radinieki iedeva graudus, palīdzēja atvest lopus. It kā no jauna dzīve sāka iet savu gaitu.

Zeme (23 hektāru) piederēja vectēvam, kurš sev par nelaimi 20.gadsimta sākumā savam mantojumam piepirka klāt zemi par naudu, ko bija nopelnījis Pīterī (S - Pēterburgā). Viņš strādāja rūpnīcā, vecmāmuļa - par istabeni. Bija iegādātas lauksaimniecības mašīnas, mājlopi vairāk par četrām govīm gan nebija, bet saimniecība tika vadīta prasmīgi, strādāja no tumsas līdz tumsai. Mūs „ierakstīja” kulakos. Nenomaksājami nodokļi. Draudi. Nodokļu aģenti zem deguna purināja kulakus, pistoles. Bet tas vēl bija maz.

1949.gada 25.marts, pulkstenis divi naktī. Pilna māja ar apbruņotiem ļaudīm, visus uzcēla, paziņoja par arestu, visus sadzina vectēva mājas vienā istabā. Pie viņa dzīvoja ļaudis no Baltkrievijas, viņu sādžu bija nodedzinājuši vācieši, dzīvoja zemnīcās, bet ģimenes tēvs Abrazejs Ņikanors bija slims ar astmu, zemnīcā smaka nost. Mana māte kaut kā bija iepazinusies ar šo ģimeni un uzaicināja viņus dzīvot pie mums. Dzīvojām kā viena ģimene. Viņi arī sēdēja arestēti un vēl viena skolotāja, kurai bija tālu līdz savām mājām, tāpēc nedēļas darba dienās nakšņoja pie mums. Apsargāt mūs atstāja divus ar automātiem, pārējie aizbrauca tālāk. Apsargi neļāva pat iet ārā uz tualeti.

No rīta pa logu redzējām, kā pa ceļu virzās pajūgi. Piebrauca pilnvarotais ar apsardzi, nolasīja: „Ar Latvijas PSR Ministru Padomes lēmumu jūs tiekat izsūtīti uz attālajiem Krievijas apgabaliem.” Lai sagatavotos - 20 minūtes.

Paņēmām minimumu no apģērba, pārtikas. Līdz Dagdai mūs veda savs zirdziņš. Pa ceļu, pretim saimniecībām, kas paredzētas izsūtīt, pajūgu rinda apstājās, pagaidīja kārtējo „tautas ienaidnieku”.

Dagdā mūs sasēdināja mašīnās. Mūsu zirdziņš Irma, kad ragavās iesēdās milicis un gribēja to pagriezt atpakaļ, saslējās uz pakaļkājām, skatījās uz mašīnu un nepārtraukti zviedza, it kā saprotot visu notiekošā bezjēdzību un nedabiskumu.

Krāslavā mūs sadzina lopu vagonos, lejā mantas, augšā paši. Un sākās mūsu divu nedēļu ciešanas. Stacijās konvoji aizliedza atvērt un skatīties pa logiem, etapa durvis reizēm atvēra, kad pasniedza zirga gaļas desu un kādu strebjamo. Vilciens apstājās tikai pilnīgi atklātās vietās, kur nebija cilvēku, nokārtot darīšanas varēja tikai zem sava vagona, blakus stāvēja konvojs, mazākā nepaklausība draudēja ar nošaušanu.

Atveda uz Lubiņas staciju Omskas apgabalā, pārvācāmies uz traktora ragavām un taisnā ceļā veda mūs pa stepi (tajā laikā aprīlī naktīs bija aukstums ap 20 grādiem). Pievakarē traktors stepē salūza. Vīrieši un pusaudži aizgāja uz tuvējo (apmēram 6 kilometru attālo) mežiņu, atnesa nedaudz žagaru. Sildījāmies pie ugunskura. Mūsu vectēvam bija tikai viena kāja, sedzām viņu, cik varējām,

bet bez kustēšanās viņš vienalga pārsala. No rīta atbrauca cits traktors, aizvilka līdz tuvākajai sādžai, bet no turienes mašīnās aizveda uz Ņižne - Irtišas vaislas lopu audzēšanas saimniecību Nr.46. Omskas apgabalā.

Vietējiem iedzīvotājiem bija teikts, ka atvedīs noziedzniekus no Latvijas, tāpēc uz mums skatījās piesardzīgi, acīmredzot domāja, ka ieraudzīs rūdītus bandītus, bet kad redzēja slimus večukus, mazus bērnus, sievietes, tad daudzi sāka raudāt un kaut arī paši dzīvoja badā, bet dalījās ar pēdējo: kāds atnesa vārītus kartupeļus, cits - pienu.

Izvietoja mūs bijušās ēdnīcas ēkā, uz grīdas. Katrai ģimenei iedalīja tādu laukumu, cik aizņēma sainis pagalvī un tā, lai varētu gulēt. Tie jau bija svētki tāpēc, ka bija silts un varēja izstiepties. Vectēvs saslima, pacēlās temperatūra, sāka murgot. Speckomandants lika viņu vest uz slimnīcu, kur pēc dažām dienām viņš nomira.

Pēc tam mūs izvietoja pie vietējiem iedzīvotājiem. Komunālā dzīvokļa vienā istabā, kur dzīvoja sieviete ar diviem bērniem, ievietoja arī mūs trīs. Jumts kā siets, tūkstošiem tarakānu, bezgalīgi pārmetumi, ka mēs traucējam.

Tomēr sākām pielāgoties arī šeit. Pieaugušie sāka strādāt. Par celtniekiem, mehanizatoriem, dārzniekiem. Ar speciāli izsūtīto cilvēku pūliņiem padomju saimniecība sāka izskatīties citāda: mājlopiem tika uzceltas jaunas fermas, iestādīti dārzi, izveidotas puķu dobes. Padomju saimniecības direktors ļoti labi izturējās pret mums. Bērni varēja apmeklēt skolas.

Pēc sekmīgas vidusskolas beigšanas mani uzņēma Omskas pedagoģiskajā skolā, kaut gan direktoram nācās bieži paskaidrot, kāpēc pie viņa mācās tādi bērni.

Leonarda Permeņeva (no kreisās) Omskas apgabals, Aleksejevkas pamatskola

Par spīti visiem šķēršļiem piepildījās mans sapnis - es kļuvu par skolotāju sākuma klasēm Aleksej evkas pamatskolā, Molotova rajonā Omskas apgabalā. Skolā mācījās dažādu tautību bērni - krievi, ukraiņi, vācieši, kazahi. Visiem pietika uzmanības, sirsnības, labvēlības. Bērnu vecāki ar lielu cieņu izturējās pret mani.

Atgriezties dzimtenē atļāva

gadā. Bija grūti, jo viss bija jāsāk no nulles. Iepriekšējo būvju vietā tikai pamatu akmeņi, it kā tikai nupat būtu beidzies karš. Un tā arī ir - karš izgāja caur likteni, caur visu dzīvi.

Karš sen beidzies, bet šodien no jauna daudzas bērnu dzīves uz kara altāra.

Par nelaimi visā pasaulē notiek tik daudz karu un par to upuriem kļūst bērni. Piemēram, 1993. gada laikā vērienīgas kara darbības notika 42 valstīs un vēl 37 valstīs izraisījās politiski konflikti. Katrā no šīm 79 valstīm dzīvoja bērni.

Daudzi no šodienas jauniešiem nezina, ko nozīmē dzīvot miera laikā. 1995.gada beigās Angolā karš bija turpinājies jau 30 gadus, Afganistānā - 17 gadus, Šrilankā - 11 gadus, Somālijā - 7 gadus. Gan šeit, gan tur politiķi pārliecinoši runāja par „miera procesu” , bet tajā pašā laikā nebeidzamais „kara process”, kā agrāk, aiznesa cilvēku dzīves.

Neviens karš nav pasaudzējis un gājis ar līkumu bērniem, bet pēdējā laikā izmainījies kara raksturs, un tā dēļ mirst daudz vairāk mierīgo iedzīvotāju, tajā skaitā arī bērni. Kara darbību rezultātā XVIII, XIX, kā arī XX gadsimta sākumā mierīgo iedzīvotāju skaits sastādīja apmēram pusi no upuru skaita. Otrajā pasaules karā, kas turpinājās no 1939.g.līdz 1945.g., kritušo mierīgo

iedzīvotāju skaits pieauga līdz divām trešdaļām no kopējā kritušo skaita - daļēji tāpēc, ka pilsētas tika spēcīgi bombardētas.

70-to gadu beigās mierīgo iedzīvotāju skaits, kas gāja bojā karā, izauga gandrīz līdz 90 procentiem. Tas izskaidrojams arī ar to, ka karš ir kļuvis daudz sarežģītāks. Tagad armijas satiekas ne tikai kaujas laukā. Vairākums šodienas konfliktu nav starptautiski, bet valstī iekšēju nesaskaņu radīti. Vēl vairāk, kaujas notiek ciematos un pilsētās, bet tur - satracinātie kaujinieki, kuri nezina, vai viņiem priekšā ienaidnieks vai mierīgais iedzīvotājs, nogalina visus bez atšķirības.

Karš nesaudzē bērnus. Pēc ANO Bērnu Fonda datiem tikai pēdējos desmit gados vien karos bojā gājuši 2 miljoni bērnu, bet 4-5 miljoni kļuvuši par invalīdiem. Vairāk par miljonu kļuvuši par bāreņiem, 12 miljoniem ņēma asinis. Apmēram desmit miljoni kara bērnu guvuši psiholoģiskas traumas.

…Maza pilsētiņa Sali Čečenijā, kur pēc artilērijas apšaudes vienā dienā apglabāja 300 bērnu…

Un no jauna, kā kaut kad sen, „rit tautas svētais karš…” - „Svētā Gaza…” Aizsedzoties ar Korānu, kā kādreiz fašisti ar „Dievs ar mums!” cilvēki iznīcina sev līdzīgos.

Čečenu producenta Asi Engena un krievu režisora Alekseja Voroņina dokumentālajā filmā - patiesība par karu, ko nolād gan čečeni, gan krievi.

„Groznijā gūstā neņēma. Bārdām noaugušie un aizkaitinātie lauku komandieri nostādīja rindā jaunos krievu zēnus. Retos „laimīgos” nolika uz ceļiem un ar pistoli šāva deniņos. Pārējiem pavēlēja gulties uz zemi, atvērt muti un izbāzt mēli. Sākumā ar milzīgu nazi nogrieza mēli, apkapāja ausis un ar vienu vēzienu pārgrieza rīkli. Gārdzošos un kliedzošos sameta bedrē.

Kāds no kaujiniekiem neizturēja, pacēla automātu, lai pārtrauktu necilvēcīgās krievu mocības, bet viņu draudzīgi apstādināja: „Neuzdrošinies šaut! Lai paši aiziet!”

Asinis stingst dzīslās. Kas tas ir? Vai jauna Treblinka, Osvencima? Kaut kas aziātisks? Tur meta dzīvus bērnus krāsnīs, jo gāzes kameras bija pārpildītas, necilvēki nepaspēja izdarīt melno darbu.

Bija, bija jau tas reiz… Kad ebreju bērnus dūra ar durkļiem, lai nebūtu jātērē patronas.

Ak, Dievs! Kas gan tas par neprātu?!

Un kad tas beigsies? Kad mātes sirds pārtrauks gabalos rauties: ”Bērniņ, mīļais, ko viņi ar tevi ir izdarījuši?!!”

Cik ilgi vēl cilvēce bruģēs ceļus ar savu dēlu ķermeņiem? Svešā zemē, svešā valstī, izkaltušaj ā afgāņu zemē uz mūžiem aizmiga mūsu bērni, mūsu dēli…

1989.gada 15.februārī notika karaspēka izvešana no Afganistānas. Apmēram pusmiljons jaunu cilvēku izgāja šo briesmīgo 9 gadu karu. Cik no viņiem, kas palikuši dzīvi - ievainoti, sakropļoti, slimi ne tikai fiziski, bet arī garīgi… Vairāk kā 13 tūkstoši atgriezās cinka zārkos. Sāpes un asaras tēviem un mātēm. Vairāk kā 4 tūkstoši Latvijas iedzīvotāju kļuva par kara darbības dalībniekiem, 64 Afganistānas kara dalībnieku kapi. 9 no tiem Daugavpilī, pārējie izkliedēti pa Republikas teritoriju.

Ar ciešanām neaptumšots bērnīb as prieks š odien nepie cie šams Armēnij as un Azerb aidžānas, Gruzijas un Osetijas, Tadžikistānas, Moldāvijas, Čečenijas, Dienvidslāvijas bērniem…

No visām pasaules malām pienāk vēstis: bērnība ir briesmās. Kā pedagogs, kas nostrādājis ar bērniem un jaunatni vairāk kā četras desmitgades, vēršos pie pieaugušajiem, pirmkārt - tēviem

un mātēm. Apstājieties! Padomājiet par nākotni! Par mūsu bērniem! Vai ari sods ir izpildīts - un Dievs atņēmis mums saprātu?

Vai tad tas nav neprāts, ja pieaugušie iesaista bērnus savos starptautiskajos konfliktos, sēj viņu sirdīs cietsirdību un naidu? Cik ziņojumu presē par bērnu nāvi! Kāpēc naktīs bērns atrodas tur, kur līst asinis? Kas viņu atveda? Kam tas vajadzīgs? Bērnam?

Mūsdienu bērnībai daudz nelaimju. Un bērniem nepieciešama pieaugušo aizsardzība.

… Augsta bērnu mirstība… Bads un slimības paņem miljoniem bērnu dzīvības…

… Miljoniem bērnu kļūst par nabadzības gūstekņiem. Viņiem liegts pats nepieciešamākais: ēdiens, apģērbs un pajumte. Visā pasaulē hroniski nepaēduši ir apmēram 800 miljoni cilvēku, no viņiem - 200 miljonu - bērnu. Šie bērni nespēj normāli augt un attīstīties, bieži slimo, slikti mācās skolās (ja mācās). Kļuvuši pieauguši, viņi cieš no trūkuma sekām bērnībā.

Trūkums liedz viņiem brīvību, cieņu, izglītību, veselību. Bērni nolemti nožēlojamai eksistencei.

Pēc Vispasaules veselības organizācijas datiem nabadzība - tā ir visvairāk nāvi nesošā slimība pasaulē un galvenais cēlonis nāvei, slimībām un ciešanām…

…Miljoniem bērnu neapmeklē skolas. Apmēram 500 miljoniem bērnu skolu nepietiek. Latvijā saskaņā ar oficiālo statistiku 14 507 skolas vecuma bērni līdz 15 gadu vecumam neapmeklē skolas.

… Katru gadu tiek reģistrēti tūkstošiem bērnu - narkomānu, toksikomānu, slimu ar venēriskajām slimībām.

…Par vieniem no pirmajiem XX gadsimta mēra - AIDS - upuriem kļuva bērni. Ļaunā AIDS epidēmija bērnus nesaudzē.

… Černobiļas bērni… Cik viņu ir Ukrainā, Baltkrievijā, Krievijā un citās republikās?

… Afganistānā nošauto tēvu bērni - bāreņi…

… Bērni - bāreņi, kuru vecāki gājuši bojā zemestrīcēs, starpnacionālajos konfliktos…

… Bērni - bezpajumtnieki. Tikai Austrumeiropā vien 100 tūkstoši bērnu - bezpajumtnieku. Daudzus aizsūta uz Rietumeiropas publiskajiem namiem.

1989.g. decembrī Armēnijā zemestrīcē gāja bojā 3 600 bērnu…

… Bērni - bēgļi, kas atrauti no dzimtajām vietām…

„Ļaudis bēg no bīstamām vietām. Mēs nevaram būt mierīgi, zinot, ka armēņu mātes vai azerbaidžāņu mātes bērns var būt kāda nosists.”

V.Peskovs, Komsomoļskaja pravda, 2. decembris, 1988.g.

Bērni spēlējas … ar karu. No viņu fantāzijām sildās pieaugušie. To sekmē ne tikai kara filmu sižeti, bet mūsdienu realitātes ainas. Kas aizsargās mūsu bērnus no videosaloniem, kuros rāda filmas ar nosaukumiem „Izmet māti no vilciena!” „Nosist brāli?”

6-12 gadus veci bērni pavada pie televizora (multiplikācijas un videofilmas) 38 stundas nedēļā, bet uz skolēnu sola - 23 stundas.

Masu informācijas līdzekļos 1997.gada 18.decembrī ziņoja par to, ka Tokijā daudzi bērni, kas skatījušies multiplikācijas filmas, saslima. Gandrīz 600 bērnu tika ievietoti slimnīcās. „Vairāki bērni vēma asinis, citus rāva krampji vai viņi zaudēja samaņu” - ziņoja „New- Jork Times”.

Ārsti un psihologi atzīmē, ka šis gadījums kalpo par bargu brīdinājumu par to, cik neaizsargāti no mūsdienu TV šoviem var būt bērni. TV bērnu programmu producenti nezina, kā izskaidrot šādu slimīgu, spēcīgu reakciju, ko izsauca multiplikācijas filmas, kas pēc viņu vārdiem izmantotas jau „simtiem reižu”.

Kas aizsargās mūsu meitenes no seksuālas izvirtības maniakiem? Uz sērkociņu kastīšu etiķetēm iespiež 7-9 gadīgu meiteņu fotogrāfijas, kas iekļuvušas briesmīgajos šīs „dzīves” labirintos.

Kara laikā seksuāla ņirgāšanās, tai skaitā, izvarošana, - parasta parādība. Balkānu konflikta laikā tika pieņemta taktika - izvarot meitenes pusaudzes un piespiest tām iznēsāt ienaidnieku bērnus. Līdzīgi arī Ruandā izvarošana kalpoja kā sava veida ierocis ģimenes saišu izjaukšanai. Dažu reidu laikā kareivji izvaroja gandrīz visas pēc militārā iebrukuma dzīvas palikušās pusaudzes meitenes. No daudzām meitenēm, kurām iestājās grūtniecība, viņu ģimenes un sabiedrība novērsās. Daudzas meitenes pameta jaundzimušos, daudzas izdarīja pašnāvību.

Katru gadu apmēram miljons meiteņu ir spiestas kļūt par prostitūtām.

Pētījums, kas veikts Dienvidaustrumāzijā, rāda, ka 33% bērnu, kas nodarbojas ar prostitūciju, ir inficēti ar AIDS vīrusu.

Lielbritānija: … Katru nedēļu 10-12 miljoni vīriešu apmeklē jaunās prostitūtas (un

tas notiek labajā un kārtīgajā Anglijā!)

Ķīna: … 200 000 līdz 500 000 bērnu nodarbojas ar prostitūciju.

ASV: … Pēc oficiāliem datiem prostitūcijā iesaistīti vairāk kā 100 000 bērnu.

Šri-Lanka: … 10 000 bērnu vecumā no 6 līdz 14 gadiem uzturas publiskajos namos

un 5 000 pusaudžu, vecumā no 10 līdz 15 gadiem, „strādā” kūrortos neatkarīgi.

Latvija: … Latviešu kristīgo draudžu Čikāgas mācītāju ziņojumā Latvijas

Republikas Prezidentam (1995.g.) teikts, ka tikai Rīgā vien darbojas 735 publiskie nami. Starp 45 nepilngadīgajām Rīgas prostitūtām jaunākajai ir tikai 8 gadi! Ar katru gadu novērojams prostitūcijas pieaugums. Kaut arī oficiālu datu nav, bet presē visbiežāk figurē 10-15 tūkstoši cilvēku, kas nodarbojas ar prostitūciju. 12 - 15 % no kopējā skaita ir bērni, vecumā no 8 līdz 18 gadiem. Pēc viņiem arī ir vislielākais pieprasījums. … Katrās 13 minūtēs Latvijā tiek pastrādāts noziegums, katrās 22 - smags. Slepkavību skaits ir 8 reizes lielāks kā Dānijā un Norvēģijā, 7 reizes lielāks kā Ungārijā, 3 reizes lielāks kā Somijā. Apmēram pusi no reģistrētajiem noziegumiem paveic pusaudži.

1991.gada 4.septembrī Latvijas pievienojās ANO Konvencijai par bērnu tiesībām. 1993. gadā Latvijas Prezidents G.Ulmanis parakstīja Vispasaules Deklarāciju par bērnu dzīvību, viņu aizstāvību un attīstību. Diemžēl bēdīgi, ka vairāki punkti par bērnu tiesībām tā arī palikuši uz papīra.

Mēs plūcam vienaldzības sūros augļus. Un nevaram saprast vienu: vienaldzīgā, bez morālām vērtībām dzīvojošā pieaugušo sabiedrībā nevar izaugt augstas morāles bērni. Bērnu dēļ, mūsu nākotnes dēļ nedrīkst izaicināt likteni.

Grūtais laiks, kas sabrucis pār mums, nebeigsies vienā dienā. Un mums, pieaugušajiem, nav tiesību liegt bērnību mūsu bērniem. Mēs nedrīkstam būt nikni, mums jābūt labiem attiecībā vienam pret otru, kā arī pret saviem un svešiem bērniem.

Māca mūs Vēsture, māca…. Bet pagaidu valdītāji mēģina pārrakstīt to no jauna. Austrumos saka: „Suņi rej, bet karavāna iet tālāk…” Vai iet?

Dievs radījis mūs melnus, dzeltenus, baltus, bet asinis mums visiem - sarkanas. Tā ir dzīves krāsa. Tas ir sakraments, noslēpums: nav svešu asiņu. Un, ja tu, cilvēk, izlēji kaut lāsi no kāda asinīm, agri vai vēlu tev pienāks Atmaksa. Agri vai vēlu.

Fjodors Dostojevskis rakstīja, ka pasaulē notiek cīņa - starp Labo un Ļauno, bet kaujas lauks ir cilvēku sirdis. Un taisnība, grūtāk par visu ir panākt saskaņu un mieru pašam ar sevi: iemācīties dzīvot un priecāties par Dzīvi kā dāvanu, nevienu neapskaust un nevienu nenosodīt, savu grūtību iemeslus redzēt sevī, bet nevis „sliktos” priekšniekos un vadītājos: katrs saņem to, ko pelnījis…

Starp Labu un Ļaunu - šaura, tik tikko saskatāma robeža. Vispār pieņemts uzskatīt, ka Ļaunums ir materiāls, tas neizzūd, to neitralizēt var tikai Labais.

Ikviens cilvēks var palīdzēt pasaulei kļūt labākai, laipnākai. Un mūsu bērni tam rāda piemēru. Vēlos noskaitīt dzejoli, ko sarakstījusi Vika Ivčenko 9 gadu vecumā:

Lūgšana

Es tik par vienu Visuaugsto lūdzu:

Jel sargā cilvēkus, ko es tik ļoti mīlu!

Tos neatrauj! Lai nekļūst vecas viņu sejas!

Un ja es aizbraukšu uz tālu, svešu malu,

Ne slikto vairs, tur atcerēšos tikai labu.

Es īstenošu kādu skaistu sapni…

Bet viņi nebūs, neatkārtosies neviens vairs,

Kā atgriezt mīlestību simtkārt man?

Jel saudzē, Kungs, tos cilvēkus, ko mīlu!

Lai arī cik gadu jau aizritējuši, mūsu paaudze palika tajā karā. Daudz kas ir palicis atmiņās šajās desmitgadēs, daudz kas ir aizmirsts. Izaugušas jaunas paaudzes, kurām fašisma šausmas kļuvušas par vēstures lappusēm, briesmīgām, bet - tik tālām. Daudz ko var aizmirst un piedot, bet tikai ne cilvēknīšanu, ne pazemojumus, bailes, sava beztiesiskuma un nepilnvērtības apzināšanos. Kādā no dziesmām ir teikts, ka nedrīkst aizmirst karu, citādi tas atnāks atkal.

Tur, kur nav savas vainas nožēlošanas, noziegumi atkārtojas.

Ir aizvainojoši, ka mūsu paaudzei, kas bērnībā izgājusi fašistiskās nebrīves elli, izcietusi nometņu sāpes un „apvainojumus dzimtajā pusē”, pusgadsimtu nēsājot sevī šo divkāršo sāpi, tagad - ar savu gadu nastu - daudziem kara dēļ atrautiem no savām dzimtajām vietām, apstākļu sakritības dēļ - atkal esam kļuvuši par otrās, bet varbūt pat trešās (vecuma dēļ) šķiras ļaudīm. Viena no Daugavpils bijušajām mazgadīgajām gūsteknēm - Raisa Vasiļjevna Krjučina šo sāpi izteikusi dzejā:

„Nav jau aizmirsti kara gadi un par nometnēm atmiņas dzeļ,

Bet vissāpīgāk sirdis asiņo pašu zemes un valdības dēļ.

Ai, cik ilgi zobojās viņi, mēs no gūsta, kad pārnācām,

Tālu tālu no amatiem bijām, visus radus un ģimeni vērtēja.

Mūsu sejas tad drūmākas tapa, dzimtā puse, kad vainoja mūs,

Tomēr asaras slēpām un nelējām, kaut kur dziļumā kamols bij’ rūgts.

Un tad pārrāva dvēseles aizsprostu, kad mūs atzina vara un valsts.

Kaut ordeņi nu mums uz krūtīm mirdz, tomēr aizvainojums vēl rūgst.

Dzīve aizgāja sūra un rūgta, gadus atpakaļ neatgriezt vairs,

Tikai Dievs, cerams, patiesus redzēs, neļaus sāpēm mūs pušu plēst.”

Ar gadiem jo biežāk aizdomājies, kāpēc bērni kļuva par fašisma briesmu darbu upuriem? Kāpēc šādas mokas un ciešanas bija jāizcieš nevainīgiem? Varbūt mēs bijām pirmā paaudze tiem tēviem un mātēm, kuri norāva no baznīcām krustus, sagrāva dievnamus un ticību? Varbūt - tāpēc krievu zemei bija jācieš tik smagi pārbaudījumi? Un mēs, bērni, izdzērām visu rūgto ciešanu biķeri, kas kļuva par samaksu tam, ko bija darījuši pieaugušie. Ilgus gadus es domāju, ko gan tādu varēja pateikt Staļinam metropolīts Aleksijs un metropolīts Sergijs, ka Staļins kara gados atļāva atvērt 22 tūkstošus dievnamu, garīgos seminārus, akadēmijas, Troicas - Sergijeva, Kijevas - Pečoru klosterus un vēl citus klosterus? Viņu sarunu saturs nekur nav bijis fiksēts un publicēts. Un, lūk, pēc daudziem gadiem es beidzot saņēmu atbildi:

„Smagi pārbaudījumi piemeklēja mūsu likteni 1941.gadā. Daudzas lielvalstis krita šajā briesmīgajā karā. Kā noturējās mūsu Dzimtene? Kas viņu izglāba? Atbildi uz šo jautājumu atrodam protohiereja Vasilija Šveca darbā.

īsi pirms Lielā Tēvijas kara sākuma viens no Valamskas klostera vecajiem mūkiem dievkalpojumu laikā dievnamā redzēja trīs parādības.

Pirmā: Viņš ieraudzīja Dievmāti, svēto Jāni Kristītāju, Vissvēto Nikolaju un vairākus svētos, kuri lūdza Pestītāju, lai viņš nepamet Krieviju.

Pestītājs atbildēja, ka Krievijā ir tik milzīgs ticības un dievbijības kritums, ka nav iespējams izturēt šo patvaļību.

Visi svētie un Dievmāte turpināja lūgties ar asarām acīs. Beidzot Pestītājs teica: „Es nepametīšu Krieviju!”

Otrā: Dievmāte un svētais Jānis Kristītājs stāvēja pie Pestītāja troņa un lūdza viņu par Krievijas glābšanu.

Pestītājs atkal atbildēja: „Es nepametīšu Krieviju.”

Trešā: Dievmāte viena stāvēja Sava Dēla priekšā un ar asarām acīs lūdza viņu par Krievijas glābšanu.

„Atceries, Mans Dēls,”- Viņa teica, „kā Es stāvēju pie Tava Krusta,” un gribēja mesties uz

ceļiem.

„Nevajag!” - teica Pestītājs, - „Es zinu, cik ļoti Tu mīli Krieviju, un Tavu vārdu dēļ neatstāšu to. Sodīšu, bet saglabāšu!”

Vecais mūks, kurš redzēja šīs parādības, nobeidza dzīvi Pleskavas - Pečoras klosterī apmēram 100 gadu vecumā.

Pašā kara sākumā patriarhs Antiohijskas Aleksandrs III vērsās ar vēstījumu pie visas pasaules kristiešiem par materiālu palīdzību un aizlūgumiem krievu zemei.

Arī Krievijā bija spēcīgi aizlūdzēji, tādi kā hiroshimonahs Serafims (Virickis). Tūkstoš dienas un naktis, kad valsti plosīja ienaidnieks, viņš lūdza par Krievijas glābšanu. Bet, tāpat kā 1612 gadā, par Providences draugu un aizlūdzēju bija izvēlēts aizlūdzējs no brāļu baznīcas - no Antiohijskas Patriarhāta - metropolīts no Livānas kalniem Ilija.

Nolaidies akmeņu pazemē, kur no zemes nenonāca neviena skaņa un kur nebija nekā cita, atskaitot Dievmātes ikonu, viņš ieslēdzās tur. Neēda, nedzēra, negulēja, tikai lūdza Dievmāti atklāt, kā varētu palīdzēt Krievijai. Un, lūk, pēc trim diennaktīm ugunīgā kolonā viņam parādījās Pati Dievmāte un paziņoja, ka viņš kā īstens aizlūdzējs un Krievijas draugs ir izvēlēts, lai nodotu ziņu Krievijas tautai. Ja šis lēmums netikšot izpildīts, Krievija iešot bojā.

Krievijas glābšanai visā valstī jāatver dievnami, klosteri, garīgie semināri un akadēmijas. Mācītāji jāatgriež no frontes un cietumiem un viņiem jāturpina kalpot.

Ļeņingradu atdot nedrīkst. Tās izglābšanai lai iznes Kazaņas Dievmātes brīnumdarītāju ikonu un krusta gājienā apiet apkārt pilsētai. Tad neviens neienāks svētajā zemē pilsētā pie Ņevas.

Kazaņas ikonas priekšā jānotur aizlūgums arī Maskavā. Pēc tam tai jābūt Staļingradā, kuru arī nedrīkst atdot ienaidniekam.

Kazaņas ikonai kopā ar karaspēku ir jāiet līdz Krievijas robežai, bet, kad karš beigsies, metropolītam Ilijam ir jābrauc uz Krieviju un jāizstāsta, kā tā tika glābta.

Tad ekselence Ilija sazinājās ar Pareizticīgās baznīcas pārstāvjiem, ar padomju valdību un nodeva tai dievišķo lēmumu.

Staļins izsauca pie sevis metropolītu Sergiju, metropolītu Aleksiju un apsolīja izpildīt metropolīta Ilijas vēstījumu.

No Vladimiras baznīcas Ļeņingradā iznesa Kazaņas Dievmātes ikonu un krusta gājienā apgāja apkārt pilsētai. Ļeņingradas blokāde tika pārrauta dienā, kad svinēja svētās Ņinas, Gruzijas pareizticīgās apustuliskās baznīcas apgaismotājas, dienu.

Pēc Ļeņingradas Kazaņas ikona sāka savu ceļojumu pa Krieviju. Brīnums, ko bija paveikusi Dievmātes nepiekāpība un aizlūgumi, glāba Maskavu. Vācieši panikā bēga.

Pēc Maskavas Kazaņas Dievmātes ikonu pārveda uz Staļingradu, kur tās priekšā nepārtraukti noritēja aizlūgumi. Ikona stāvēja labajā Volgas krastā starp mūsu kareivjiem, un vācieši tā ari nevarēja tikt pāri upei. Bija pat brīdis, kad pilsētas aizstāvji palika uz maza zemes pleķīša pie Volgas, bet vāciešiem tā arī neizdevās izdzīt mūsu karotājus - starp viņiem bija Kazaņas brīnumdarītāja ikona.

Lielas grūtības sagaidīja mūsu kareivjus, atbrīvojot seno cietokšņu pilsētu - Kēnigsbergu. Lūk, ko pastāstīja virsnieks, kas bijis pašā kaujas centrā cīņā par pilsētu.

„Mūsu kareivji jau bija pavisam novārguši, vācieši vēl bija stipri… Pēkšņi redzam: atbraucis frontes komandieris, daudz virsnieku un … kopā ar viņiem mācītāji ar ikonu. Daudzi sāka jokot: „Re, kur mācītājus atveduši, tagad gan viņi mums palīdzēs!” Bet komandieris ātri pārtrauca visādus jokus, pavēlēja visiem nostāties un noņemt galvassegas. Mācītāji noskaitīja lūgšanu un gāja uz priekšējo līniju ar visu ikonu. Mēs nesapratnē skatījāmies - uz kurieni viņi iet? Visā augumā, viņus taču nositīs… Bet viņi mierīgi gāja ugunī.

Un pēkšņi šaušana no vācu puses vienlaicīgi aprāvās. Tad tika dots signāls, un mūsu karaspēks sāka kopēju uzbrukumu pilsētai - cietoksnim no sauszemes un jūras.

Kā pēc tam, tikpat kāvienā balsī stāstīja gūstekņi, pirms krievu uzbrukuma debesīs parādījās Madonna, kura bija redzama visai vācu armijai un… absolūti visiem atteicās klausīt ieroči… Toreiz mūsu karaspēks salauza ienaidnieka pretošanos un ieņēma pilsētu. Dievmātes parādīšanās laikā vācieši krita uz ceļiem un ļoti daudzi saprata… Kurš palīdz krieviem.”

Kijeva - krievu pilsētu māte - tika atbrīvota Kazaņas Dievmātes ikonas svinību dienā.

Tajā laikā atvēra 22 tūkstošus dievnamu, tika atvērti garīgie semināri, akadēmijas, Troicas - Sergijeva, Kijevas - Pečoru klosteri, vairāki citi. Tika atļauts pārvest svētā Aleksija, Maskavas un visas Krievzemes metropolīra, pīšļus uz Maskavas Dieva Parādīšanās baznīcu, kur visu kara laiku stāvēja tā pati Kazaņas Dievmātes brīnumdarītāja ikona kopš 1612.gada.

Sākās ticības atdzimšana Krievijā.”

(No hieromonaha Filadela grāmatas ’’Čaklā aizstāve”.

Avīze „Pravoslavnaja žiznj”, „ Pareizticīgā dzīve”, 1998.g.Nr.5., Daugavpils)

Apcerot pusgadsimtu vecus notikumus, saprotot, ka varbūt tā bija debesu dāvana, tomēr jāatzīst, ka to paveica ļaudis uz zemes…

Un kā pēdējie kara liecinieki un upuri bijušie mazgadīgie gūstekņi pat nezina, kam uzrādīt rēķinu. Katram savs…

… Kam varu piestādīt rēķinu es, Timoščenko Ludmila, par zaudēto bērnību, par nometnē mirušo brālīti Kolu Frolovu un māsiņu Veru Frolovu, par tēvoča nāvi, par pāragri no dzīves aizgājušo brāli Aleksandru un māsu Tamāru, par zaudēto veselību ne tikai man, manām māsām, bet arī maniem bērniem, par to, ka fašisti nodedzināja mūsu māju, uz visiem laikiem atrāva no Dzimtenes…

… Kam rēķinu var uzrādīt māsas Levina Olga un Smirnova Marija par to, ka soda bataljoni Staraja Rūsā izrāva no viņu mātes rokām desmit mēnešus veco māsiņu un iemeta ugunskurā… Par pārdzīvotajām šausmām Osvencimā, kad viņas kailas un sagatavotas bojāejai pēkšņi izdzina no gāzes kameras un „samainīja ar jaunu atvesto ebreju partiju”.

… Kam rēķinu var piestādīt Oļa Nikolajenko, kas zaudējusi visus savus tuviniekus - nošauta māte Stepanida Potapovna, tēvs Filips Ivanovičs un māsa Aņa, pakārta māsa Feņa… Bet pati viņa pusaudze - bārene, izgāja cietumu un septiņas koncentrācijas nometnes, Osvencimu ieskaitot…

… Kam var parādīt rēķinu Vaļa Mazurova un Vaļa Barišņikova, Aņa Baikova, kuru mātes tika sadedzinātas koncentrācijas nometnēs…

… Un Lida Ivanova un Diāna Podņebesnova, kuru tēvs uz visiem laikiem palika vācu

zemē…

… Anatolijs Gunārs, kura māte nošauta, tāpat kā Ivana Pučinska tēvs un daudzi daudzi citi…

Turpināt varētu bezgalīgi.

Visa svētā vārdā, humānisma vārdā - kaut zvērības nekad neatkārtotos, kaut nebūtu osvencimas un Salaspils koncentrācijas nometņu, ebreju geto, Ļeņingradas blokādes dienu, līdz spelgonim nežēlīgā sala, kaut miljonu nevainīgu upuru asinis nebūtu izlietas, lai mūsu bērni, mazbērni un mazmazbērni un visas Zemeslodes bērni nezinātu, kas ir karš, asinis, nāve, varmācība, cilvēciskās pašcieņas pazemošana. Kaut nekad viņi neuzzinātu, kas tas ir - uzpampt no bada un nosalt nekurinātās barakās, kaut viņi neko nezinātu par to elli un ārprātu, kas bija sagatavots mums, kara bērniem - mums jāsargā miers! No visas planētas mātēm un visas planētas bērniem mēs aicinām jūs, nākamo paaudzi, kas seko mums- nepieļaut asiņainās pagātnes atkārtošanos.

Kara bērni nespēj aizmirst fašisma noziegumus. Katra šūna viņu organismā nes bērnības atmiņas gēnos. Dvēsele, apziņa - viss piepildīts ar pārdzīvoto. Un šodien, izlaižot vairāk kā pusgadsimtu, kara bērni saasināti uztver katru vardarbību, jebkuru rasu pārākuma formu, jebkuru neofašisma izpausmi. Kara bērni nespēj aizmirst pārciestās šausmas kara nogalinātajā bērnībā. Viņi atceras

Koncentrācijas nometņu elli un ārprātu, geto un citas varmācības vietas.

Tuvinieku nāvi - tēvi, mātes, māsas, brāļi - daudzu cilvēku mocekļu nāvi.

Asaras un bēdas mātēm un bērniem - bāreņiem.

Nepanesamu katorgas darbu.

Maizi no zāģu skaidām un kaulu miltiem.

Saindētu barību.

Murgus naktis un vientulības bailes.

Asinis, ko sūknēja necilvēki.

Pazemojumu un sabradāto cilvēcisko cieņu.

Mēs to sakām 13 miljonu bērnu vārdā, kuri neko nespēj pateikt, jo viņu dzīves tika pārtrauktas…

Bērnu vārdā, kurus atrāva no mātēm.

Bērnu vārdā, kurus iemeta aizsarggrāvjos un apraka dzīvus.

Bērnu vārdā, kurus nosmacēja ar gāzi gāzes kamerās un mašīnās.

Bērnu vārdā, kurus meta dzīvus degošajās krematoriju krāsnīs.

1 miljona noslepkavoto ebreju bērnu vārdā.

Baltkrievu, ukraiņu un krievu bērnu vārdā, kuru acu priekšā sadedzināja un noslepkavoja viņu tuviniekus.

Poļu bērnu vārdā, kurus pārvācoja vai nosita.

Astoņgadīgu čigānu meiteņu vārdā, kuras sterilizēja.

To meiteņu vārdā, kuras izvaroja.

13 miljonu bāreņu vārdā,

Visu neaizsargāto bērnu vārdā, kas atrodas izdzimteņu varā.

Vairāk kā biedru vārdā

550 tūkstošu Starptautiskās bijušo mazgadīgo gūstekņu savienības

Nosodām varmācību, ļaunumu, cietsirdību,

Nosodām slepkavas, bendes,

mūsu mocītājus,

Nosodām visus tos, kas iedēstīja mūsu dvēselēs šīs baisās atmiņas.

Nekad nekad uz zemes šīs, lai neatkārtotos vairs mēris,

Mums vajag to, lai atcerētos ne tikai mēs, bet mūsu bērni.

Ne velti uztraucos tik ļoti, lai neaizmirstos baisais karš,

Jo atmiņas ir sirdsapziņa, tās mums vēl spēku iedot var.

Jūs cerat - vēsture un aizmiršana, tas arhīvs, grēkus kurā likt,

Nē, tā augstā Tiesa, kur nav piedošanas un noilgumu neviens neatzīst.

Ak, Zeme! Saprātu dod ļaudīm, dod spēku tiem, kas spēj mūs aizsargāt Un labu tam, kas labs ar vājiem vienmēr, ļauj neaizmirst to visu, kas reiz bija.

A.Rodina,

bijusī mazgadīgā gūstekne Alitus koncentrācijas nometnē, BMG Saratovas nodaļas priekšsēdētāja

Ar šo grāmatu mēs gribam pateikt: „Skatieties, ko pasaulei nes fašisms, rasisms! To nedrīkst aizmirst! To nedrīkst piedot! Nepieļaujiet, cilvēki, šī baisā murga atkārtošanos! Nekad!”

Nirnberga. Soda kara noziedzniekus…

Kaltenbrunners: „Jā, protams, gestapo un SD paveica briesmīgus noziegumus. Būtu muļķīgi to noliegt, bet tos vadīja Himlers. Es biju tikai izpildītājs…”

Ilgi vilkās process, bet visam reiz ir

gals.

gada 1.oktobrī Starptautiskais Tribunāls pasludināja spriedumu.

Gēringam, Rībentropam, Keitelam,

Rozenbergam, Kaltenbrunneram, Frikam,

Frankam, Štreiheram, Zaukelam, Jodlem,

Zeiss - Inkvartam un aizmuguriski - Bormanim [3] - nāves sods pakarot. Hesam,

Funkam un Rēderam - mūža ieslodzījums,

Širaham un Spērām - divdesmit gadu cietumsods, Neirātam - 15, Dēnicam - 10 gadu.

16.oktobrī spriedums tika izpildīts - galvenie kara noziedznieki notiesāti. Tomēr runa nav tikai par viņiem. Tiesā tika pilnībā atmaskots pats fašisms, tā zvēra vaibsti.

Un ne tikai atmaskots, bet visas pasaules nosodīts. Piesiets pie kauna staba.

Pasaule neko neaizmirsa!

Pārvarot kara sekas, tas ir, samierinoties ar Vāciju, ar vāciešiem, mēs tomēr līdz galam nespējām pārvarēt savu sāpi…

Šodien Latvijā mēs dzīvojam blakus ar tiem, kas karoja „pareizajā” frontes pusē, ar tiem, kas stāvēja otrā pusē, un ne tikai stāvēja, bet rīkojās. Mēs labi saprotam, ka šī grāmata viņos sajūsmu neizsauks, drīzāk - otrādi. Jā, tajā kara bērni izstāstīja par savām ciešanām, par faktiski pilnībā sabojāto dzīvi. Jo - ja nav tēva, mātes, nav veselības, nav pilnvērtīgas ģimenes, par kādu cilvēcisku laimi var būt runa? Bet dzīve cilvēkam viena. Jā, bērni apvainoja fašismu par to, ka viņiem atņemts esības prieks, dzīves prieks, kaut gan šie ļaudis palika dzīvi.

Mēs karā cietām ļoti daudz . Un vēl pēc tam. Pa pilnam. Divkārl.

Kad vainu pieskaitīja mums, ne cita pēc, bet paša kara.

Mēs kļuvām pieauguši karā, bet nez kāpēc līdz galam ne.

Bet neskatoties uz to laiku, mēs to, ko toreiz, tagad cienām.

Mēs karā saslimām ar tādām ilgām pēc klusuma, pēc balta Un debess dzīlēm augstām, ka vēl joprojām ticam šādam sapnim.

Mēs karā dzīvojām, mēs izdzīvojām, un nu ir divkārt smagi,

Ka neaizsargāti, kā agrāk, tāpat krītam kara bangās.

Mēs karā mirām, bet par laimi - pavisam nē,

Mēs karā cietām ļoti daudz. Un vēl pēc tam. Pa pilnam. Divkārt.

Kad vainu pieskaitīja mums, ne cita pēc, bet paša kara.

Zem šī dzejoļa vārdiem, kas nopublicēts laikrakstā ’’Suģba” un kura autors nav zināms, varētu parakstīties ikviens bijušais mazgadīgais gūsteknis.

Mēs uzrakstījām mūsu ciešanu Grāmatu. Piemiņas grāmatu. Lai tie, kuri piespieda mums bērnībā pārdzīvot šausmas un izmisumu, lika nevainīgiem ciest, lai viņi uzraksta savu grāmatu par to, kādu laimi un prieku viņi ļaudīm atnesuši. Lai arī ne mums, citiem! Un mēs, pēdējie Otrā pasaules kara mohikāņi, izlasīsim to…

Jā, šī grāmata - piemiņa pagātnei. Tautas kultūra - tās atmiņās. Vienlaicīgi tas ir mēģinājums saprast mūsdienu pasaules attīstības tendences. Vai mēs neejam uz jaunu „buhenvaldi”, uz jaunu, bet ne mazāk briesmīgu? Mēs jau baidāmies iziet no saviem dzīvokļiem, baidāmies izbraukt aiz pilsētas, atvaļinājumā. Varmācības plosīšanās ir guvusi tādu izplatību, ka ļaudis kļūst savu dzīvokļu gūstekņi. Lokālie kari mūsu ārēji labiekārtotajā pasaulē norit dienu un nakti. Karo bērni ar vecākiem, karo laulātie savā starpā, priekšnieki ar padotajiem… Karo uzticība ar nodevību, kārtība ar haosu, cēlums ar zemiskumu, mīlestība ar netiklību. Ik pa laikam šīs slēptās drāmas izvēršas asiņainās traģēdijās, kuras stindzina cilvēku sirdis.

Lai šo grāmatu lasītājs novērtē kā brīdinājumu par to, pie kā īsos termiņos var novest nihilisma un agresivitātes trakošana. Ne jau nejaušības pēc daudzi bijušie mazgadīgie gūstekņi savas grēksūdzes nobeidz ar bažām par savu mazbērnu dzīvēm, par nākotni.

Izlasot šo grāmatu, ir jānodreb kā no baisa murga. Bet šī grāmata ir dokumentāla. Tajā ir cilvēku likteņi. īstas, neizdomātas, vaļsirdīgas rindiņas, kas rakstītas ar sirds asinīm. Skopās rindās

neizdzīvotās bērnības sāpe.

Šeit nav spilgtu epitetu un salīdzinājumu. Lai piedod lasītāji par vienkāršo stilu! Jebkurš stila labojums liekas, ka būtu zaimojošs.

Varbūt bērnības atmiņas sagrozījušas dažus faktus. Varbūt kaut kas izliksies nepārliecinošs. Bet tās ir liecības par karu. Par tādu, kāds tas palika bērnu atmiņās. Tā ir dzīva vēsture tiem, kas dzimuši un dzīvo Rīgā, Daugavpilī, Krāslavā, Līvānos, Preiļos, Eglainē, Dubnā un daudzās citās vietās. Katrās atmiņās ir nebeidzamu bēdu un neaizmirstamu ciešanu kripata. Tas ir kliedziens atgādinājums par to, kādu nelaimi nes karš, cik ļoti vajag sargāt mieru uz mūsu daudz cietušās zemes. Kara bērni uzrakstīja par to, lai nekad nebūtu kara bērnu…

Izejot caur elli, viņi palika dzīvi

Daugavpils un Daugavpils rajons

Abaruna Pelageja Arestovna 1920.

Abramova Jefrosiņja Vasiļjevna 1928.

Avramenko Jekaterina Fedosejevna 1926.

Adamoviča Zinaīda Siņifejevna 1927.

Adamovičs Miletijs Ļeonovičs 1935.

Aleksandrova Zinaīda Moisejevna 1929.

Aleksandrovičs īgņāts Vincenta d. 1926.

Aleksejeva Galina Pavlovna 1934.

Aļesko Janīna Kazimira m. 1929.

Aļuševa Raisa Kajumovna 1930.

Amosova Galina Stepanovna 1938.

Arhipovs Nikolajs Jakovļevičs 1927.

Atrakimoviča Zinaīda Mihejevna 1925.

Baikova Anna Aleksandrovna 1928.

Bakšanskis Mečeslavs Josifovičs 1931.

Baltkaule Leontīna Pētera m. 1938.

Baranovs Mihails Fjodorovičs 1938.

Baranovs Nikolajs Aleksandrovičs 1926.

Bartkēvičs Antons Vladimirovičs 1940.

Bartkēvičs Mečislavs Vladimirovičs 1932.

Barišņikova Valentīna Maksimovna 1932.

Batrakova Olga Semjonovna 1927.

Bekasova Dominika Akensimovna 1925.

Вeļavska Vanda Vincenta m. 1942.

В erežkova Antoņina Vlasovna 1926.

Вerežnova Klotilde Ivanovna 1931.

Bitiņa Ņina Anatoļjevna 1941.

Blūzmane Broņislava Franča m. 1925.

Bogačeva Antoņina Petrovna 1928.

Bogdanovs Zinovijs Makarovičs 1927.

Bogdanova Natālija Semjonovna 1926.

Bogdanova Ņina Ivanovna 1936.

Bogdanoviča Marija Jegorovna 1932.

Bogdašēviča Anna Aleksejevna 1933.

Bondareva Jevgeņija Semjonovna 1925.

Borisenkova Valentīna Antonovna 1926.

Borovkova Ludmila Petrovna 1941.

Bratskijs Grigorijs Deņisovičs 1927.

Breskaja Irina Mihejevna 1928.

Bubovičs Zenons Silvestra d. 1932.

Bistrova Raisa Leonīda m. 1938.

Bičkova Jeļena Andrejevna 1926.

Valtere Ļubova Jevdokimovna 1930.

Vasiļjevs Vasilijs Petrovičs 1928.

Vasiļjeva Agalja Grigorjevna 1924.

Vasiļjeva Anastasija Vasiļjevna 1928.

Vasiļjeva Anna Andrejevna 1927.

Vasiļjeva Janīna Borisovna 1932.

Veiss Roberts Matveja d. 1926.

Veselova Ļubova Kuzmiņična 1935.

Vilevs Viktors Kuzmičs 1929.

Vinčura Raisa Ivanovna 1927.

Vlasenko Aleksandrs Timofejevičs 1937.

Vucena Ņina Josifovna 1933.

Vilevs Genadijs Kuzmičs 1930.

Vilevs Ivans Kuzmičs 1923.

Vilevs Pēteris Kuzmičs 1938.

Gabrena Marina Ivanovna 1938.

Gavrilovs Ivans Josifovičs 1933.

Gavrilovs Savins Josifovičs 1932.

Gavrilovs Stahijs Grigorjevičs 1927.

Gaidamovičs Pēteris Kazimira d. 1927.

Gaifuļina Valentīna Aleksandrovna 1932.

Gasina Anna Afanasjevna 1936.

Gerasimovs Pāvels Ivanovičs 1924.

Grigorjeva Anastasija Jevstigņejevna 1927.

Grigorjeva Feonija Josifovna 1927.

Griško Valentīna Ivanovna 1934.

Gromova Galina Vasiļjevna 1932.

Gunārs Anatolijs Gavrilovičs 1929.

Guņina Irina Ivanovna 1941.

Guseva Anna Pavlovna 1922.

Daļecka Janīna Vladislava m. 1937.

Danilenko Valentina Danilovna 1930.

Demidko Jevgeņijs Georgijevičs 1938.

Demidovs Aleksandrs Ivanovičs 1930.

Dimitrijevs Ņikita Ivanovičs 1926.

Dmitrijeva Zuzanna Semjonovna 1925.

Dogina Irina Petrovna 1938.

Dola Galina Denisovna 1925.

Dragūns Vladimirs Stanislava d. 1927.

Drujāns Grigorijs Josifa d. 1926.

Dubovska Marija Jāņa m. 1925.

Jevstafjeva Anfisa Vasiļjevna 1925.

Jegorova Anna Grigorjevna 1938.

Jemeļjanceva Raisa Aleksandrovna 1928.

Jeremejeva Olga Fjodorovna 1938.

Jermašonoka Antonina Fjodorovna 1930.

Jermolajevs Jefims Lukjanovičs 1932.

Jermolajeva Vera Ivanovna 1925.

Jermolajeva Marija Aleksejevna 1930.

Jerohoveca Nellija Semjonovna 1944.

Jefimovs Valentīns Semjonovičs 1941.

Jefimova Marija Vasiļjevna 1927.

Žakova Aksēnija Ivanovna 1926.

Žoludeva Valentīna Georgijevna 1937.

Zadohina Larisa Mihailovna 1938.

Zaļivskis Vladimirs Valentinovičs 1929.

Zariņa Marija Jāņa m. 1925.

Zaharenko Vladimirs Anatoļjevičs 1934.

Zinovjeva Marija Jevlampijevna 1925.

Zorina Ludmila Kirilovna 1930.

Zujeva Fedora Stepanovna 1926.

Ivanovs Arhips Fadejevičs 1927.

Ivanovs Vasilijs Ivanovičs 1927.

Ivanovs Pāvels Minajevičs 1925.

Ivanova Aņisja Jefremovna 1926.

Ivanova Anna Ivanovna 1914.

Ivanova Vera Sergejevna 1934.

Ivanova Galina Vasiļjevna 1937.

Ivanova Lidija Vasiļjevna 1932.

Ivanova Marija Vasiļjevna 1934.

Ivanova Svetlana Ivanovna 1936.

Ivanova Feonija Jevlampijevna 1930.

Ivanova Feonija Uļjanovna 1927.

Iļjins Valentins Vasiļjevičs 1930.

Iļjins Ivans Vasiļjevičs 1935.

Iļjina Tamāra Vasiļjevna 1932.

Iļmenska Praskovja Ivanovna 1925.

Jodzēviča Sofija Vasiļjevna 1906.

JofFe Galina Grigorjevna 1927.

Kaļiņins Agafons Ivanovičs 1926.

Kaļiņins Tits Kondratjevičs 1926.

Kalinina Raisa Ivanovna 1939.

Kaminska Jevgeņija īgņāta m. 1931.

Karpova Zinaīda Petrovna 1936.

Kasalita Marija Antona m. 1943.

Kirilova Valentīna Fjodorovna 1930.

Kļeva Ženija Jefimovna 1936.

Klepikova Svetlana Mihailovna 1936.

Kļeščinska Regīna Dāvida m. 1927.

Klimova Paraskeva Ivanovna 1927.

Kličeva Vasilisa Aņikej evna 1937.

Kovaļovs Aleksandrs Grigorjevičs 1935.

Kovaļova Jeļena Vikentija m. 1926.

Kovaļovs-Krivonosovs Aleksandrs Aleksandrovičs 1938.

Kovaļova-Krivonosova Mūza Konstantinovna 1916.

Kovaļova-Krivonosova Sofija Iļjiņična 1937.

Kovaļonoka Marija Pankratjevna 1927.

Kozlova Valentīna Ivanovna 1934.

Kozlova Tatjana Pavlovna 1940.

Kozlovska Olga Borisovna 1945.

Kozulina Jevgeņija Pavlovna 1936.

Kokāne Marija Fjodorovna 1936.

Kokina Broņislava Franča m. 1929.

Kokina Marija Aņikejevna 1928.

Kokoreva Ņina Jekimovna 1939.

Koltuna Feja Šļemovna 1926.

Koltuns Rahmiels Hononovičs 1928.

Komarova Polifērija Ivanovna 1933.

Kondratenko Agriplna Jevsejevna 1926.

Korolova Ludmila Aleksandrovna 1925.

Kosenko Jūlija Semjonovna 1939.

Krasikovs Ivans Fjodorovičs 1943.

Krasikovs Oļegs Fjodorovičs 1940.

Krasņakovs Mihails Jakovļevičs 1925.

Krasovska Anna Trifila m. 1935.

Krivoboka Emma Georgijevna 1940.

Krjučina Raisa Vasiljevna 1930.

Kudrešova Galina Ivanovna 1943.

Kudrjašova Anna Ivanovna 1933.

Kuznecovs Ivans Petrovičs 1931.

Kuzmina Leokādija Jāņa m. 1933.

Kundro Agafons Konstantinovičs 1930.

Kursīte Jadviga Justīna m. 1914.

Kursītis Jānis Jāņa d. 1943.

Kušnire Olga Antona m. 1942.

Labecka Raisa Aleksandrovna 1935.

Lavrenova Eta Aleksandrovna 1912.

Lavrentjevs Ivans Vasiļjevičs 1932.

Lavrinovičs Jevgeņijs Ivanovičs 1938.

Lapušinskis Igors Josifovičs 1937.

Ļebedeva Haija Isakovna 1915.

Levina Olga Sergejevna 1923.

Lektorova Ņina Osipovna 1928.

Ļeonova Kelikeja īgņāta m. 1932.

Ļetunovs Pjotrs Aleksejevičs 1932.

Lipska Marija Alfona m. 1927.

Lomaša Tamāra Ivanovna 1929.

Loskutnikova Iraida Mihailovna 1929.

Lukaševiča Marija Staņislava m. 1926.

Lukjanova Kalikeja Kaļinovna 1928.

Lukjančuka Nadežda Semjonovna 1936.

Mazurova Valentīna Ivanovna 1928.

Maksimenko Anatolijs Viktora d. 1938.

Maksimenko Boriss Viktora d. 1934.

Maksimovs Semjons Ivanovičs 1925.

Malkina Antoņina Fjodorovna 1939.

Malkina Valentīna Fjodorovna 1935.

Malihins Nikolajs Ivanovičs 1932.

Markula Emīlija Alfona m. 1929.

Martiševa Ņina Mihailovna 1927.

Maruškina Antoņina Petrovna 1936.

Marciļenoka Vera īgņāta m. 1933.

Masāne Zinaīda Filipa m. 1936,

Matvejeva Jekaterina Fjodorovna 1937.

Macko Ņina Andrejevna 1938.

Meinerte Tatjana Dmitrijevna 1927.

Mitrofanovs Nikolajs Semjonovičs 1927.

Mihailovs Vasilijs Merkuļjevičs 1926.

Mihailovs Matvejs Silantjevičs 1926.

Mihailovs Fjodors Harlamovičs 1925.

Mihailova Nadežda Romanovna 1934

Mihejevs Terentijs Jevlampijevičs 1926.

Mihejeva Tatjana Kirilovna 1927.

Možeiko Jevgeņijs Vasiļjevičs 1927.

Molčanova Jevlampija Agapona m. 1941.

Morozs Arsēnijs Josifovičs 1921.

Moroza Irina Anisimovna 1921.

Muzikantiks Boriss Mihailovičs 1927.

Nasira Jefrosiņja Vikentija m. 1912.

Nasirs Mečeslavs Semjonovičs 1940.

Ņemirova Jevdokija Ivanovna 1936.

Ņikiforovs Fjodors Fedulovičs 1918.

Ņikiforova Uļjana Fjodorovna 1924.

Nikolajeva Tatjana Jepifanovna 1928.

Nikolajenko Olga Filipovna 1930.

Novikova Anfisa Vasiļjevna 1929.

Novičenoka Marija Timofejevna 1925.

Noseviča Anna Josifovna 1925.

Obmorkova Tatjana Osipovna 1931.

Obolenskis Jevgeņijs Semjonovičs 1925.

Obuhovičs Aleksandrs Antonovičs 1930.

Ovčiņņikova Valentīna Filipovna 1927.

Orlova Manefa Kirilovna 1944.

Pavlovs Vasilijs Mihejevičs 1937.

Pavlovska Lilija Pauļa m. 1937.

Parfenova Nadežda Aleksejevna 1933.

Peredņenko Jevdokija Petrovna 1932.

Petrovs Jevlampijs Kaļinovičs 1925.

Petrova Valentīna Pankratjevna 1928.

Petrova Ņina Sergejevna 1928.

Petrusēvičs Jānis Franča d. 1942.

Petrusēvičs Eduards Franča d. 1932.

Pļešakova Nadežda Vlasovna 1926.

Plucs Boleslavs Jāņa d. 1928.

Podņebesnova DiānaVasiļjevna 1928.

Podskočijs Vladimirs Jūlija d. 1926.

Poļakovs Vasilijs Vasiļjevičs 1926.

Potapenko Mihails Aleksejevičs 1935.

Prelatovs Nikolajs Aleksandrovičs 1926.

Prentnieka Ludmila Josifa m. 1938.

Proško Jevgeņija Fomiņična 1933.

Pučinskis Arkādijs Jegorovičs 1933.

Pučinskis Jevgeņijs Aleksandrovičs 1930.

Pučinskis Ivans Josifovičs 1932.

Ragozina Anna Andrejevna 1933.

Razsulova Lidija Moisejevna 1930.

Razumova Iraida Mihailovna 1931.

Rimans Valentins Vladimirovičs 1936.

Rimša Antoņina Kuzmiņična 1933.

Rodziks Vilhelms Aleksejevičs 1933.

Rodionova Antoņina Pavlovna 1930.

Romanovska Anfisa Minajevna 1934.

Rumjanceva Valentina Mihailovna 1917.

Saveļjevs Ivans Ņikiforovičs 1926.

Savenko Antoņina Mihailovna 1929.

Savčuka Natālija Jefimovna 1925.

Sevastjanova Pelageja Andrejevna 1925.

Sedlovs Vasilijs Iļjičs 1929.

Sekans Pāvels Josifovičs 1931.

Seļivanova Feodora Andrej evna 1926.

Semengora Valentina Kuzmiņična 1929.

Semjonova Agalja Loginovna 1925.

Semjonova Jefimija Rodionovna 1928.

Seņko Jekaterina Jakovlevna 1928.

Sigņejeva Anna Vjačeslava m. 1930.

Sidoroviča Nadežda Konstantinovna 1929.

Simonova Valentina Pavlovna 1928.

Sineļņikovs Uļjans Jegorovičs 1929.

Skorodihina Anastasija Ivanovna 1926.

Skorodihina Matrjona Petrovna 1928.

Skurjats Eduards Kazimira d. 1944.

Skuja Nadežda Ādama m. 1917.

Sļepčenoka Nadežda Ivanovna 1931.

Smirnova Marija Sergej evna 1929.

Sobolevska Lina Mihailovna 1929.

Sokolovs Pāvels Ivanovičs 1945.

Spiridonova Galina Petrovna 1937.

Spiridonova Jevlampija Fojapentovna 1918.

Spiridonova Matrjona Panteļejevna 1940.

Starikoviča Emīlija Kaitanovna 1923.

Stankēviča Vilhelmlne īgņāta m. 1926.

Stebajevs Dmitrijs Dmitrijevičs 1928.

Stepanova Olga Avdejevna 1927.

Streļcova Stepanida Kirilovna 1925.

Surmačs Vladimirs Pavlovičs 1927.

Sisojeva Jevdokija Aleksejevna 1919.

Taraskeviča Raisa Josifovna 1935.

Timofejeva Jevgeņija Matvejevna 1926.

Timošenko Anna Nikolajevna 1921.

Timoščenko Ludmila Nikolajevna 1939.

Titovičs Igors Antonovičs 1931.

Tihonovs Jevstihijs Georgijevičs 1936.

Tihonovs Mihails Zinovjevičs 1927.

Tihonova Darja Pavlovna 1925.

Trifonovs Vasilijs Makarovičs 1925.

Trofimovs Zaharijs Isajevičs 1926.

Trofimova Agalja Potapovna 1928.

Ugorenko Anna Antonovna 1912.

Upeniece Irina Valdimirovna 1931.

Ustinova Jelena Dorofejevna 1925.

Fagins Pāvels Filipovičs 1940.

Fjodorovs Jānis Jāņa d. 1933.

Fjodorova Agatja Petrovna 1926.

Fjodorova Anastasija Ivanovna 1930.

Fjodorova Vera Fjodorovna 1931.

Fjodorova Marija Grigorjevna 1927.

Filipovs Aleksandrs Grigorjevičs 1937.

Fiļipčiks Ivans Romanovičs 1940.

Fokina Malvīne Josifovna 1928.

Fomina Vera Nikolajevna 1925.

Fomina Zoja Lukična 1941.

Frīdlande Roza Beinisovna1914.

Handažinskis Georgijs Aleksandrovičs 1926.

Harlamova Jefimija Akimovna 1925.

Hmeļņica Olga Zaharovna 1925.

Hodjuša Ņina Antonovna 1930.

Hramcova Marfa Osipovna 1927.

Hrapovicka Antonina Afanasjevna 1924.

Hudorenoka Ava Dmitrijevna 1938.

Cvetkovs Nikolajs Fjodorovičs 1933.

Cvečkovska Lilija Gavrilovna 1941.

Černavina Sofija Viktorovna 1920.

Černisa Antoņina Dmitrijevna 1935.

Černiševa Zinaīda Saveļjevna 1937.

Čukrejeva Antoņina Aleksejevna 1936.

Šavņa Anastasija Maksimovna 1936.

Šarovs Aleksejs Mihailovičs 1934.

Švilna Kapitolina Aņikejevna 1930.

Sērsta Taisija Filipovna 1941.

Škurlatova Anfisa Jerofejevna 1927.

Špakovs Jānis Leona d. 1926.

Jurkjāne Olga Kalistratovna 1929.

Jakimova Ņina Ilarionovna 1930.

Jakovlevs Kaļina Fedosejevičs 1928.

Jakovleva Varvara Agafonovna 1926.

Jakovleva Irina Anfimovna 1927.

Jakovleva Marfa Petrovna 1926.

Jakubovska Marija Aleksandrovna 1925.

Jankovska Anna Dmitrijevna 1925.

Jaroslavceva Anna Aņikejevna 1925.

Jēkabpils

Aleksejeva Antoņina Mihailovna 1930.

Arhipovs Aleksejs Vasiļjevičs 1934.

Veselova Galina Gavrilovna 1936.

Marčenko Tatjana Ivanovna 1910.

Ņikitins Ivans Vasiļjevičs 1926.

Suvorova Valentīna Vasiļjevna 1940.

Hotčenkova Jevgeņija Andrejevna 1940.

Čeburova Ludmila Mihailovna 1941.

Jelgava

Afoņina Anna Semjonovna 1926.

Berezovska Jekaterina Konstantinovna 1934.

Birjukova Marija Grigorjevna 1938.

Boldareva Nadežda Josifovna 1925.

Bočkova Lidija Josifovna 1931.

Bistrovs Aleksejs Sergejevičs 1925.

Vasiļjeva Aleksandra Sergejevna 1929.

Volodjkina Uļjana Matvejevna 1926.

Golovanova Anna Vasiļjevna 1929.

Grigorjeva Galina Mihailovna 1922.

Djubina Jekaterina Filipovna 1930.

Žirna īgņāts Izidora d. 1931.

Žuravļovs Jurijs Nikolajevičs 1928.

Zinkeviča Agafja Semjonovna 1905.

Zinkevičs Anatolijs Ivanovičs 1936.

Zinkeviča Leonora Ivanovna 1927.

Zotova Jevgeņija Sergejevna 1938.

Ivanova Zinaīda Maksimovna 1932.

Ignatovičs Vasilijs Petrovičs 1937.

Jorinskis Viktors Semjonovičs 1937.

Kirej eva Marij a Ivanovna 1925.

Kirindasa Antoņina Filipovna 1933.

Kovalovs Viktors Mihailovičs 1929.

Kozačenko Anatolijs Artemjevičs 1938.

Komarovs Fjodors Grigorjevičs 1931.

Kompaniece Maija Aleksandrovna 1926.

Laškovs Vasilijs Ivanovičs 1932.

Laškova Jevgeņija Ivanovna 1927.

Lebedeva Taisija Mihailovna 1927.

Levčenko Ludmila Ivanovna 1935.

Mazurs Anatolijs Konstantinovičs 1939.

Majore Jekaterina Petrovna 1930.

Maksimova Zoj a Semjonovna 1939.

Minajeva Vera Konstantinovna 1930.

Ņekrasova Zinaīda Petrovna 1935.

Opolta Zinaīda Ivanovna 1927.

Pereligina Ludmila Petrovna 1942.

Plotnikova Lidija Denisovna 1928.

Pogodins Eduards Pauļa d. 1937.

Skeča Aleksandra Dmitrijevna 1933.

Skļinska Antoņina Grigorjevna 1943.

Smirnovs Viktors Abramovičs 1929.

Smirnovs Vladimirs Nikolajevičs 1932.

Smirnovs Jefims Stepanovičs 1926.

Smirnova Lidija Aleksandrovna 1931.

Streļča Ņina Nikolajevna 1933.

Terehoviča Lena Ivanovna 1933.

Tkačuka Aleksandra Vasiļjevna 1933.

Caplinska Marija Ivanovna 1929.

Šlāpina Valentīna Aleksandrovna 1938.

Krāslavas rajons

Abramova Marija Korņejevna 1926.

Agafonova Jevdokija Naumovna 1925.

Akuļonoks Nikolajs Fjodorovičs 1928.

Andiņa Juzefa Jāzepa m. 1926.

Andrejevs Nikolajs Fjodorovičs 1927.

Afanasjeva Marija Filipovna 1927.

Baranovs Grigorijs Prokofjevičs 1927.

Blussa Antoņina Nikandra m. 1927.

Boļšakova Iraīda Stepanovna 1925.

Boļšakova Jadviga Mihailovna 1932.

Bojarinovs Ņikita Jakovļevičs 1925.

Bušma Praskovj a Matvej evna 1925.

Bidzāne Valentīna Vladimirovna 1939.

Bidzāne Fuciāna Jūlija m. 1932.

Vasiļjevs Vasilijs Petrovičs 1927.

Vasiļjevs Markijans Ivanovičs 1926.

Veļecka Alīdija Ignatjevna 1928.

Vidjakina Aleksandra Mihailovna 1923.

Vorobjova Uļjana Dementjevna 1927.

Garbrēders Marians Vitālij a d. 1925.

Gerasimovs Antonijs Gavrilovičs 1925.

Giptere Tekla Viktora m. 1925.

Golubeckis Mečislavs Broņislava d. 1937.

Grērs Staņislavs Ādolfa d. 1937.

Grigorjeva Jekaterina Isajevna 1927.

Grigorjeva Faina Josifovna 1927.

Guževa Praskovja Fiferjevna 1926.

Gj ačs Vladimirs G erasimovičs 1938.

Daņiļēvičs Mečislavs Jāzepa d. 1942.

Dudarenko Anatolijs Mihailovičs 1937.

Dimpere Marija Kazimira m. 1925.

Jedigareva Jevgeņija Ādama m. 1927.

Jeremejeva Jadviga Vasiļjevna 1931.

Jefimovs Semjons Kristaforovičs 1926.

Žaļuka Marija Antonovna 1926.

Zaščerinska Vera Josifovna 1925.

Zeļenkova Anfisa Aleksej evna 1925.

Zlotnikova Marija Ivanovna 1928.

Igoševa Raisa Grigorjevna 1936.

Kazimirova Manefa Sevastjanova 1933.

Kirilovs Mihails Kuprijanovičs 1941.

Klimentjevs Nikolajs Jefromovičs 1935.

Kovaļevska Anna Timofejevna 1926.

Komarova Vera Ignatjevna 1926.

Korotkova Jekaterina Kuprijanovna 1927.

Kostecka Ļubova Severīna m. 1930.

Krasņakovs Filimons Vorfolomejevičs 1927.

Krasņakova Marija Kondratjevna 1927.

Krivenko Kirils Jekimovičs 1928.

Krops Staņislavs Antona d. 1926.

Krumpāne Jeļena Jakovļevna 1926.

Kudrjašovs Mihails Petrovičs 1925.

Kudrjašova Sofija Aleksandrovna 1925.

Kuzmins Semjons Ivanovičs 1927.

Kuzmins Fjodors Vasiļjevičs 1927.

Kuzmina Anastasija Leona m. 1926.

Kuzmina Anna Firsovna 1927.

Kutjko Marija Antonovna 1927.

Ļeonova Marina Arelj evna 1928.

Lolāne Katrīna Antona m. 1927.

Livča Jeļena Sevastjanovna 1940.

Lomašonoka Zinaīda Arkādija m. 1926.

Lune Emīlija Josifa m. 1943.

Laksa Valentīna Leona m. 1928.

Markova Anna Grigorjevna 1931.

Marhele Viktorija īgņāta m. 1926.

Mikuckis Alfrēds Vitolda d. 1930.

Minčenko Vera Vasiļjevna 1928.

Molotoks Vjačeslavs Aleksandrovičs 1930.

Nemjonoka Regīna Aleksandrovna 1925.

Nikolajevs Fadejs Ņikiforovičs 1925.

Nipers Jānis īgņāta d. 1927.

Oruba Anna Vikentija m. 1925.

Pavļika Jevgeņij a Varfolomej evna 1925.

Pavlovs Ivans Aleksandrovičs 1943.

Pavlovska Franciska Eduarda m. 1927.

Parpuca Zita Donāta m. 1929.

Piškeviča Sofija Jūlija m. 1925.

Pizāne Veronika Ādama m. 1925.

Piļušenko Fedora Stepana m. 1928.

Platonova Irina Timofejevna 1927.

Pontaks Jūlijs Jūlija d. 1927.

Prokofjevs Fjodors Petrovičs 1925.

Prokofjeva Anna Jevlampjevna 1927.

Redina Vera Mihailovna 1926.

Savicka Janīna Aleksandrovna 1926.

Sarguna Klaudija Timofeja m. 1925.

Skorodihins Ivans Jefimovičs 1926.

Skorodihina Anfisa Kirilovna 1925.

Spiridonovna Uļjana Ivanovna 1926.

Soročkins Nikolajs Ivanovičs 1903.

Soročkina Natālija Nikolajevna 1903.

Soročkina Tamāra Nikolajevna 1927.

Sotņikovs Nikolajs Vikentjevičs 1925.

Tihonova Natālija Zenonam. 1932.

Trofimova Apolinārija Jeļiferjevna 1927.

Trule Valentīna Sergejevna 1926.

Trušels Vladislavs Josifa d. 1926.

Tukiša Haritina Fjodorovna 1927.

Tukiša Janīna Jāņa m. 1932.

Urbāne Helēna Vikentija m. 1932.

Filipova Stepanida Avdejevna 1925.

Hvickoviča Regīna Mefodija m. 1927.

Civkišs Mečeslavs Jāzepa d. 1927.

Cilēviča Marianna Pētera m. 1926.

Cimoško Marija Vasiļjevna 1938.

Cirss Haralds Pauļa d”. 1930.

Čebotarevska Jekaterina Severīna m. 1925.

Čerkasova Olga Donāta m. 1944.

Čerņecovs Mihails Semjonovičs 1926.

Šabols Jāzeps Staņislava d. 1927.

Šaiters Pāvels Aleksandrovičs 1928.

Šukele Marija Josifa m. 1939.

Eksta Jevdokija Grigorjevna 1928.

Jupātovs Grigorijs Safonovičs 1925.

Jupātova Antoņina Loginovna 1927.

Jakovlevs Agafons Sergejevičs 1925.

Liepāja

Bahilovs Viktors Petrovičs 1930.

Builovs Viktors Jakovļevičs 1927.

Govjadinova RaisaVasiļjevna 1935.

Jermakoviča Ņina Leonīda m. 1936.

Kaļiņina Tatjana Nikolajevna 1931.

Koņaj eva Vera Vasiļj evna 1933.

Kotovs Aleksandrs Borisovičs 1926.

Koškina Zinaīda Dmitrijevna 1930.

Lozovika Valentīna Pētera m. 1928.

Lukina Ņina Ivanovna 1929.

Meļņikova Jevgeņija Grigorjevna 1927.

Nikolajeva Antoņina Aleksejevna 1926.

Petrova Vera Fjodorovna 1928.

Poļakovs Jurijs Aleksejevičs 1938.

Prūse Zinaīda Jegora m. 1927.

Samarina Antoņina Vasiļjevna 1926.

Skurihina Zinaīda Jakovļevna 1930.

Smirnovs Vsevolods Matvejevičs 1939.

Solovjova Jekaterina Aleksandrovna 1928.

Terentjevs Vladimirs Grigorjevičs 1938.

Terentjevs Nikolajs Grigorjevičs 1940.

Troškovs Aleksandrs Ivanovičs 1931.

Troškovs Vladimirs Ivanovičs 1938.

Čadajeva Vera Grigorjevna 1932.

Ludzas rajons

Adamoviča Jevgeņija Nikolajevna 1933.

Golubcova Frīda Zigismunda m. 1940.

Leitāne Janīna Zigismunda m. 1930.

Masaļska Valentīna Leona m. 1943.

Naļivaiko Antoņina Ivanovna 1926.

Peličevs Aleksejs Josifovičs 1940.

Sojeva Ņina Vladimirovna 1929.

Solosteja Lidija Aleksandrovna 1938.

Sircovs Ivans Petrovičs 1929.

Madonas rajons

Makejenko Marija Pavlovna 1933.

Jakovleva Jeļizaveta Matvejevna 1937.

Preiļu rajons

Jefremova Marija Grigorjevna 1907.

Kļujevs Vladimirs Dmitrijevičs 1934.

Kuzņecova Natālija Grigorjevna 1921.

Ļaško Nikolajs Ignatjevičs 1942.

Matrosova Fevruza Makarjevna 1923.

Mihailovs Vitālijs Fjodorovičs 1932.

Mihailova Agalja Grigorjevna 1935.

Morozs Vkačeslavs Vjačeslava d. 1937.

Ņikitina Marija Jepifanovna 1917.

Pilušins Boleslavs Boleslava d. 1931.

Piļušina Jeļena Uļjanovna 1923.

Sokolovs Ivans Kirilovičs 1923.

Sokolova Malanija Akinfovna 1923.

Stepanova Broņislava Boleslava m. 1928.

Ustinova Tatjana Grigorjevna 1934.

Fjodorovs Savatijs Sidorovičs 1923.

Rēzeknes rajons

Aleksa Raisa Maksimovna 1941.

Andrej eva Akelina Ivanovna 1926.

Gailuma Antoņina Maksima m. 1932.

Jegorovs Vasilijs Vasiļjevičs 1931.

Kuzmičeva Jeļena Grigorjevna 1927.

Ļeonova Marija Maksimovna 1937.

Ņikitina Antoņina Vladimirovna 1928.

Sokolova Taisa Fjodorovna 1927.

Rīga

Abramovs Viktors Ivanovičs 1933.

Augustāne Faina Jefimovna 1938.

Aleksandrova Anna Fjodorovna 1930.

Aleksandrova Valentīna Afanasjevna 1930.

Aleksejevs Konstantīns Zaharovičs 1928.

Aleksej eva Galina Aleksej evna 1927.

Aleksejeva Jekaterina Aleksejevna 1926.

Aleksejeva Ņina Grigorjevna 1939.

Andrejeva Aleksandra Prokoljevna 1926.

Andrejeva Diāna Franča m. 1926.

Andrejeva Nadežda Fjodorovna 1930.

Andrejeva Ņina Ivanovna 1933.

Antonova Alīna Ādama m. 1932.

Antonova Tatjana Fjodorovna 1925.

Aržaņins Aleksandrs Semjonovičs 1941.

Aržaņins Anatolijs Semjonovičs 1937.

Ārons Bella Dāvida m. 1930.

Arhipovs Konstantīns Nikolajevičs 1929.

Asesorovs Viktors Ļeonovičs 1933.

Asta šenkovs Vasilij s Ivanovičs 1932.

Astašenkova Olga Aleksejevna 1929.

Astašenkova Anna Ivanovna 1928.

Babija Valentīna Fjodorova 1937.

Balakina Faina Ivanovna 1934.

В alahovs Mihails Petrovičs 1933.

Balahonovs Pāvels Petrovičs 1926.

Bāliņa Ludmila Nikolajevna 1934.

Bannaja Ņina Ņikiforovna 1937.

Barkāne Anna Vasiļjevna 1935.

Barikins Nikolajs Panteļejevičs 1935.

Batova Olga Ivanovna 1929.

Bahmane Valentīna Mihailovna 1936.

Baškirova Jeļena Pavlovna 1926.

Bēgelmane Antoņina Aleksejevna 1937.

Begunova Vera Ivanovna 1925.

Belēviča Emma Josifovna 1942.

Belenkova Marija Grigorjevna 1929.

Beļinska Marija Jefremovna 1929.

Belovs Jevgeņijs Ivanovičs 1934.

Belova Nadežda Osipovna 1929.

Belogļazova Janīna Stepanovna 1937.

Belokurova Valentīna Fjodorovna 1938.

В erezovska Emma Ivanovna 1941.

Berezovskis Vjačeslavs Josifovičs 1937.

Berezovskis Fēlikss Josifovičs 1927.

Bespalova Tatjana Grigorjevna 1928.

Blata Lidija Serafimovna 1941.

Blinkova Aleksandra Aleksejevna 1936.

Blohins Jevgeņijs Mihailovičs 1929.

Boburova Jekaterina Davidovna 1930.

Bogdanovs Vladimirs Trifiļjevičs 1943.

Bogdanovs Ilarions Trifiļjevičs 1936.

Bogdanovs Nikolajs Trifiļjevičs 1940.

Bogdanova Valentina Jefremovna 1927.

Bogdanova Jevdokija Jakovlevna 1931.

Bogdanova Lidija Vasiļjevna 1931.

Bogdanova Marija Andrejevna 1925.

Boicovs Nikolajs Artemjevičs 1934.

Boldišs Alberts Pētera d. 1941.

Bondareva Raisa Ivanovna 1938.

Borovlova Ņina Aleksandrovna 1932.

Bragina Valentina Vorfolomejevna 1937.

Bradinska Galina Ivanovna 1934.

Bringulis Anna Jāņa m. 1931.

Brodņevs Mihails Ivanovičs 1930.

Brusovs Vasilijs Vasiļjevičs 1930.

Bubnovska Valentina Ādama m. 1923.

Bubovičs Fridrihs Vitālija d. 1940.

Bukevičs Eduards Pētera d. 1931.

Burmistrova Jevgeņija Vasiļjevna 1936.

Bikova Nadežda Teodora m. 1933.

Bičkovs Aleksandrs Mihailovičs 1940.

Vavilova Margarita Ivanovna 1941.

Valiuļina Kamilla Vošeha m. 1932.

Vasiļevska Nadežda Stepanovna 1931.

Vasiļjevs Aleksandrs Jevdokimovičs 1929.

Vasiļjevs Jevgeņijs Mihailovičs 1943.

Vasiļjevs Mihails Antonovičs 1928.

Vasiļjeva Jefrosiņja Jakovlevna 1927.

Vasiļjeva Zinaīda Nikolajevna 1928.

Vasiļjeva Marija Gavrilovna 1927.

Vaškinela Ļubova Aleksandrovna 1940.

Velikanova Ludmila Grigorjevna 1940.

Veļika Zinaīda Nikolaj evna 1937.

Veršiņina Marija Zigismunda m. 1934.

Viļņikova Vera Stepanovna 1929.

Vladimirovs Hermanis Porfirijad. 1933.

Vlasovs Pāvels Nikolajevičs 1934.

Volis Vladimirs Prokopovičs 1935.

Volkova Alīna Zaharovna 1937.

Volkova Raisa Jegorovna 1930.

Volodjonoka Valentīna Markijana m. 1931.

Volodjonoka Zinaīda Markijana m. 1927.

Volodjonoks Pēteris Markijana d. 1934.

Volodjonoks Semjons Stepanovičs 1928.

Volodins Aleksejs Aleksejevičs 1940.

Volodina Antoņina Trifiļjevna 1938.

Vološina Marija Petrovna 1931.

Voroņina Marija Nikolajevna 1936.

Voronkova Ludmila Josifovna 1932.

Voskresenskis Igors Andrejevičs 1927.

Viļovs Matvejs Ivanovičs 1931.

Viļovs Nikolajs Ivanovičs 1932.

Gagina Marija Antonovna 1928.

Gaidelis Maina Jegorovna 1932.

Galahovs Vladimirs Ivanovičs 1932.

Gāle Zoj a Antona m. 1930.

Galilejeva Alīna Ivanovna 1939.

Gataļska Ludmila Petrovna 1932.

Gegello Nadežda Aleksandrovna 1938.

Girsovs Vladimirs Vasiļjevičs 1929.

Gladiševa Taisija Ivanovna 1933.

Godovaņuks Jurijs Mihailovičs 1938.

Gončarenko Iraīda Aleksejevna 1928.

Gončarova Nadežda Lupanovna 1939.

Golubkova Anna Tihonovna 1929.

Golubcova Līna Sergejevna 1934.

Gorinina Aleksandra Ivanovna 1929.

Grāfs Ivans Ušerovičs 1931.

Grāfs Olga Kesarevna 1936.

Grevcova Zoj a Aleksej evna 1930.

Gribeņuka Raisa Mihailovna 1936.

Gribuna Jeļena Georgijevna 1934.

Grigorjeva Jevgeņija Ivanovna 1938.

Griņēviča Anna Ivanovna 1935.

Griņēvičs Vladimirs Ivanovičs 1942.

Griņēvičs Vladimirs Pavlovičs 1932.

Griņēvičs Ivans Pavlovičs 1933.

Griņēvičs Nikolajs Ivanovičs 1931.

Grickēvičs Vasilijs Stepanovičs 1930.

Grocevs Jevgeņijs Stepanovičs 1933.

Groševa Alia Kārļa m. 1942.

Grustāne Ņina Nazarovna 1932.

Grīnbergs Genādijs Augusta d. 1936.

Guļajeva Viktorija Jāņa m. 1931.

Gusaka Jeļena Petrovna 1939.

Gusakovs Nikolajs Aleksejevičs 1930.

Guseva Ņina Filipovna 1936.

Daņilovs Aleksandrs Jegorovičs 1939.

Daņiļuka Taisija Serafimovna 1935.

Dementjeva Marija Jegorovna 1932.

Demidova Marija Safronovna 1930.

Deržavska Jeļena Aleksejevna 1941.

Dimitročenko Antoņina Jemeļjanovna 1938.

Dmitrijevs Dmitrijs Antonovičs 1934.

Dmitrijevs Tihons Antonovičs 1935.

Dmitrijeva Nadežda Ivanovna 1930.

Dmitrijeva Uļjana Fjodorovna 1932.

Dolženko Zinaīda Ņikiforovna 1938.

Dombrovska Marija Tihonovna 1930.

Drevņenkovs Genādijs Ivanovičs 1939.

Doroškina Antoņina Petrovna 1930.

Drozdecka Marija Sergejevna 1940.

Dudarevs Nikolajs Nikandrovičs 1937.

Djadelo Tamāra Vasiļjevna 1931.

Jevsejevs Jurijs Pavlovičs 1937.

Jegorova Marija Jegorovna 1941.

Jezabenoka Anna Afanasj evna 1932.

Jepifanova Valentīna Ņikitična 1934.

Jermolajeva Marija Aleksandrovna 1940.

Jermolajeva Raisa Lukiņična 1938.

Jeršovs Viktors Mihailovičs 1935.

Jeršovs Vladimirs Mihailovičs 1936.

Jeršovs Pjotrs Mihailovičs 1939.

Jer šova Valentīna Andrej evna 1935.

Jefimova Antoņina Fjodorovna 1938.

Žaka Irina Fjodorovna 1931.

Žilko Pāvels Ignatjevičs 1928.

Žukovs Nikolajs Vasiļjevičs 1938.

Zaiko Aleksejs Nikolajevičs 1939.

Zaicevs Ivans Ivanovičs 1940.

Zaiceva Tatjana Jegorovna 1928.

Zausailovs Vladislavs Aleksandrovičs 1931.

Zaharovs Genādijs Ivanovičs 1932.

Zaščerinskis Pjotrs Petrovičs 1933.

Zvejnieks Valentīns Gavrila d. 1936.

Zotčiks Jurijs Jegorovičs 1943.

Ivanova Valentīna Aleksandrovna 1931.

Iļjahina Elvīra Mihailovna 1932.

Indriča Zinaīda Semionovna 1937.

Jorinskis Genādijs Petrovičs 1930.

Kazusa Anna Aleksejevna 1930.

Kazuss Dmitrijs Aleksejevičs 1933.

Kalašņikova Tamāra Josifovna 1937.

Karziņina Ņina Jefremovna 1940.

Kačanova Praskovj a Aleksej evna 1934.

Kvijasnaja Valērija Boļeslava m. 1931.

Kikitoviča Sofija Pētera m. 1923.

Kiniča Nadežda Grigorjevna 1939.

Kirejeva Antoņina Ļeonovna 1942.

Kirsanovs Nikolajs Afanasjevičs 1941.

Kirsanova Jekaterina Mihailovna 1930.

Kirjuņikova Anna Aleksandrovna 1928.

Kiseleva Zoja Ņikiforovna 1931.

Ķīsis Viktorija Voiceha m. 1932.

Kislica Alberts Ivanovičs 1937.

Kitova Nonna Petrovna 1935.

Kļimanova Anna Nikolajevna 1935.

Klimoviča Nadežda Vasiļjevna 1929.

Kļinovska Žanna Mihailovna 1937.

Kovalenko Georgijs Jakovļevičs 1930.

Kovalenko Nikolajs Borisovičs 1937.

Kožemjako Aleksandrs Grigorjevičs 1937.

Kožemjako Jevgeņijs Grigorjevičs 1936.

Kožemjako Ļubova Nikolajevna 1934.

Kozlovs Anatolij s Antonovičs 1933.

Kozlovs Nikolajs Mihailovičs 1930.

Kozlova Raisa Nikolajevna 1933.

Koleda Vera Vasiļjevna 1937.

Koleda Vitālijs Grigorjevičs 1937.

Kolesnikova Ņina Nikolajevna 1935.

Kolomieca Vera Afanasj evna 1931.

Komarovs Vasilijs Stepanovičs 1932.

Komarova Vera Stepanovna 1938.

Korotika Regīna Pētera m. 1930.

Kostilevs Mihails Mihailovičs 1935.

Kravčenko Ņina Maksimovna 1925.

Krājeva Marija Ādama m. 1928.

Krasņikova Ludmila Nikolajevna 1928.

Krasnova Tamāra Georgijevna 1932.

Krupenko Anna Jāņa m. 1940.

Krilova Galina Pavlovna 1932.

Krjukova Iraīda Josifovna 1939.

Kudrjavceva Lidija Grigorjevna 1932.

Kuzina Marija Josifovna 1933.

Kuznecova Anna Jefremovna 1937.

Kuznecova Ļubova Dmitrijevna 1935.

Kuzmina Tamāra Ivanovna 1936.

Kukarceva Galina Stepanovna 1937.

Kurenkova Valentina Ivanovna 1940.

Kustova Olga Konstantinovna 1934.

KuharenokaAlīna Leonīdam. 1934.

Kučina Valentīna Vasiļjevna 1936.

Lagzdiņa Antoņina Jāņa m. 1928.

Lazarčuka Anna Ņikiforovna 1938.

Laiko Leonora Zigmunda m. 1930.

Lapuškina Antoņina Gavrilovna 1938.

Lapšovs Anatolijs Pavlovičs 1932.

Larionova Jekaterina Gavrilovna 1933.

Laškovs Leonīds Ignatjevičs 1930.

Lašenkova Faina Pavlovna 1931.

Ļevska Lija Ivanovna 1938.

Ļevskis Jevgeņijs Ivanovičs 1932.

Ļevčenkova Jevgeņija Vasiļjevna 1931.

Ļeonovs Vitālijs Jefimovičs 1932.

Lobanova Irina Fjodorovna 1930.

Lobačs Mihails Pavlovičs 1931.

Lobačeva Marija Ņikiforovna 1936.

Loginovs Nikolajs Mihailovičs 1934.

Loginova Jevgeņija Gavrilovna 1942.

Loginova Lidija Mihailovna 1938.

Loginova Ludmila Valentinovna 1938.

Lomiševs Vasilijs Filipovičs 1932.

Loseva Lilija Nikolajevna 1937.

Loceva Revena Grigorjevna 1923.

Locika Aleksandra Mihailovna 1939.

Lukaševičs Anatolijs Ivanovičs 1932.

Lukaševiča Neonella Grigorjevna 1939.

Lukins Viktors Kirilovičs 1941.

Lisenko Valentīna Mihailovna 1933.

Majeva Broņa Ļipovna 1917.

Mazurs Anatolijs Konstantinovičs 1939.

Maksimkina Valentīna Petrovna 1930.

Maksimovs Viktors Ivanovičs 1936.

Maksimovs Vladimirs Ivanovičs 1936.

Maksimova Valentīna Vasiļjevna 1931.

Maļinovska Ņina Fjodorovna 1929.

Mamontova Ņina Semjonovna 1939.

Maričeva Aleksandra Anaņjevna 1940.

Markova Marija Dmitrijevna 1943.

Marčenko Antons Ivanovičs 1925.

Marčenkova Anna Ivanovna 1932.

Masterova Tatjana Ivanovna 1929.

Matjuševs Jurijs Ivanovičs 1939.

Mežale Vera Ivanovna 1923.

Mežecka Valentīna Josifovna 1928.

Mežeckis Jevgeņijs Josifovičs 1930.

Mikolajuna Galina Akimovna 1940.

Milovidova Tamāra Dmitrijevna 1941.

Minajeva Valentīna Vasiļjevna 1940.

Mitrohins Nikolajs Vladimirovičs 1931.

Mitrohina Aleksandra Vladimirovna 1941.

Mitjakova Tamāra Markovna 1935.

Mihailovs Anatolijs Fjodorovičs 1939.

Mihailovs Nikolajs Ņikiforovičs 1938.

Mihailova Jevdokija Aleksejevna 1932.

Mihailova Emīlija Antona m. 1932.

Molotkovs Aleksejs Nikolajevičs 1933.

Morguls Gorijs Vladimirovičs 1936.

Morozs Viktors Mihailovičs 1930.

Morozs Staņislavs Mihailovičs 1936.

Morozova Zinaīda Pavlovna 1935.

Morozova Tamāra Ivanovna 1937.

Moskaļovs Nikolajs Ivanovičs 1934.

Motkova Ļubova Jakovļevna 1934.

Mudrova Ņina Ādama m. 1928.

Mjasņikova Zinaīda Semjonovna 1934.

Nazarova Zoja Aleksandrovna 1928.

Nazarova Marija Vasiļjevna 1939.

Narušēvičs Vladimirs Pavlovičs 1933.

Ņekrasova Raisa Nikolajevna 1932.

Ņemkoloviča Feņa Minovna 1927.

Ņefedova Olga Ignatjevna 1926.

Ņikitina Raisa Ivanovna 1939.

Nikolajeva Galina Vasiļjevna 1940.

Nikolajeva Ļubova Nikolajevna 1928.

Novikova Ludmila Sergejevna 1936.

Novikova Ņina Sergejevna 1939.

Novopoļina Larisa Mihailovna 1940.

Ovadenko Marija Fjodorovna 1934.

Orlovs Ivans Grigorjevičs 1926.

Orlova Anastasija Petrovna 1931.

Osadčaja Raisa Vasiļjevna 1944.

Ostapčuka Anna Pavlovna 1932.

Ohotnikova Nadežda Ivanovna 1938.

Očeredņuka Valentīna Mihailovna 1941.

Pavļikovs Vasilijs Kuzmičs 1934.

Pavlovs Genādijs Timofejevičs 1936.

Pavlovs Ivans Ivanovičs 1940.

Pavlova Anna Aleksej evna 1930.

Pasjura Galina Semjonovna 1933.

Paščenko Vera Ignatj evna 1929.

Peličeva Antonina J egorovna 1931.

Petrakovs Jevgeņijs Sergejevičs 1943.

Petrakovs Viktors Sergejevičs 1934.

Petrakovs Nikolajs Sergejevičs 1931.

Petrakova Jevdokija Nikolajevna 1906.

Petrakova Ļubova Fjodorovna 1939.

Petrakovska Viktorija Matvejevna 1932.

Pečerskis Vladimirs Nikolajevičs 1939.

Minkaļska Vera Afanasjevna 1936.

Piskunovs Anatolijs Fjodorovičs 1937.

Povisoka Jevdokija Parfirjevna 1931.

Pozdņakovs Nikolajs Antonovičs 1930.

Ponomarjova Anastasija Ivanovna 1930.

Ponomarjova Marija Pavlovna 1933.

Popenkovs Jegors Kirilovičs 1933.

Prodana Antoņina Ivanovna 1931.

Prokofļ eva Ver a N azarovna 1930.

Protasenkova Nadežda Fjodorovna 1925.

Ravinska Valentīna Andrejevna 1932.

Ravinska Nadežda Ivanovna 1938.

Radovecka Irina Ilarionovna 1931.

Radomans Viktors Vasiļjevičs 1937.

Razmusa Jeļena Ļeonovna 1936.

Redele Olga Timofejevna 1931.

Rodionova Alevtina Matvejevna 1930.

Rubāne Valentīna Luciāna m. 1930.

Rūrāns Valentīna Matvejevna 1930.

Ribakova Marija Dmitrijevna 1933.

Savenkova Galina Valentinovna 1940.

Savickis Viktors Jegorovičs 1931.

Savičeva Jevgeņija Vasiļjevna 1934.

Sagaloviča Valentīna Petrovna 1936.

Samarina Jevdokija Osipovna 1930.

Samoiluka Dina Gavrilovna 1932.

Sarmulis Galina Andrejevna 1938.

Safonovs Anatolijs Ivanovičs 1939.

Svetlovs Valentīns Ivanovičs 1936.

Seļezņeva Ludmila Borisovna 1930.

Seļicka Jevgeņija Titovna 1939.

Seļicka Olga Petrovna 1938.

Sivaj eva Faina Ivanovna 1932.

Sivohins Aleksandrs Viktorovičs 1931.

Sidorovs Vitālijs Aleksandrovičs 1940.

Sipoka - Semjonova Aleksandra Nikolajevna 1925.

Sīpola Zinaīda Grigorij a m. 1931.

Sladkovs Vasilijs Vasiļjevičs 1932.

Smirnova Antoņina Semjonovna 1932.

Smirnova Galina Pavlovna 1936.

Smoļakovs Aleksandrs Kazimira d. 1932.

Solovjovs Konstantīns Dmitrijevičs 1937.

Solovjovs Mihails Pavlovičs 1932.

Solovjova Jeļena Andrejevna 1931.

Solovjova Marija Fjodorovna 1931.

Solomatina Ļubova Petrovna 1937.

Sosņins Jurijs Mihailovičs 1939.

Sosņina Agalja Sergejevna 1931.

Stepanovs Sergejs Ivanovičs 1938.

Stepanova Anastasija Vladimirovna 1933.

Stepanova Ņina Filatovna 1931.

Strupe Ludmila Rūdolfa m. 1938.

Stručins Leonīds Andrejevičs 1940.

Sugaks Nikolajs Sergejevičs 1934.

Surgučeva Taisija Ivanovna 1931.

Sučoks Nikolajs Sergejevičs 1934.

Sircovs Pjotrs Aleksandrovičs 1927.

Tarasova Antoņina Aleksejevna 1938.

Tarvida Irēna Jāņa m. 1932.

Timofejeva Lidija Antonovna 1937.

Toms Kuzma Ivanovičs 1926.

Tonaševa Vera Dmitrijevna 1943.

Troščenko Mihails Josifovičs 1931.

Fjodorovs Vasilijs Ivanovičs 1930.

Fjodorovs Vasilijs Pavlovičs 1931.

Fjodorovs Georgijs Aleksejevičs 1936.

Filipovs Vladimirs Aleksandrovičs 1936.

Filipovs Pāvels Ivanovičs 1933.

Filipovs Pāvels Fjodorovičs 1927.

Filipova Jekaterina Mihailovna 1927.

Filipova Jeļena Ivanovna 1931.

Fraimana Tatjana Vasiļjevna 1935.

Hamrakulova Natālija Georgijevna 1938.

Hilinska Anastasija Petrovna 1938.

Homčenko Anna Ivanovna 1932.

Čadajeva Vera Grigorjevna 1932.

Červjakova Ludmila Ivanovna 1931.

Česnovicka Franciska Ludviga m. 1933.

Česnovicka Irēna Ludviga m. 1930.

Česnovickis Vladimirs Ludviga d. 1936.

Česnovickis Česlavs Ludviga d. 1939.

Šepicka Valentīna Josifovna 1930.

Šišova Vivija Jakovļevna 1930.

Škuļskis Viktors Vladimirovičs 1941.

Šohina Ļubova Ivanovna 1932.

Špungins Semjons Iļjičs 1929.

Štans Klaudija Sergejevna 1941.

Šudņevs Mihails Leonovičs 1936.

Šuklins Genadijs Mihailovičs 1937.

Šutova Tamāra Petrovna 1938.

Eglīte Līna Leona m. 1932.

Eistere Ņina Vasiļjevna 1936.

Junolainena Feodosija Semjonovna 1936.

Juhņēvičs Dmitrijs Arseņjevičs 1937.

Jakovlevs Aleksandrs Timofejevičs 1933.

Jakovlevs Vladimirs Timofejevičs 1930.

Jakovleva Marija Stepanovna 1930.

Jackevičs Vladimirs Zaharovičs 1927.

Jackeviča Galina Mihailovna 1932.

Jašins Viktors Vladimirovičs 1933.

Jūrmala

Akimenko Olga Ivanovna 1927.

Baikova Tamāra Aleksandrovna 1932.

Vladimirova Valentīna Mihailovna 1925.

Grohoļska Ludmila Fjodorovna 1938.

Degtjareva Anna Sergejevna 1937.

Dmitrijevs Vasilijs Antonovičs 1942.

Dmitrijevs Fjodors Antonovičs 1926.

Dmitrijeva Pelageja Antonovna 1928.

Jevmentjevs Konstantīns Isakovičs 1933.

Jevmentjeva Aleksandra Isakovna 1941.

Zaiceva Raisa Isakovna 1928.

Zolotaja Tamāra Nikolajevna 1941.

Kabašnaja Tamāra Mihailovna 1928.

Kazakova Ludmila Mihailovna 1941.

Kolesova Valentīna Artemjevna 1931.

Lebedeva Anna Antonovna 1933.

Loginova Jevgeņija Jegorovna 1931.

Misičenko Jevgeņija Aleksandrovna 1926.

Novikova Valentīna Nikolajevna 1938.

Ovsjaņņikova Ļubova Jefimovna 1938.

Pčelins Pjotrs Ivanovičs 1929.

Reingolda Nadežda Nikolajevna 1938.

Romanceva Margarita Aleksandrovna 1926.

Ribaks Aleksandrs Terentjevičs 1930.

Riženko Klaudija Naumovna 1926.

Sidorenko Valentīna Semjonovna 1935.

Skamarcova Aleksandra Ivanovna 1926.

Skrebņeva Varvara Osipovna 1928.

Spiridonova Marija Ivanovna 1933.

Teselkina Jefrosinja Konstantinovna 1926.

Fjodorova Marija Fjodorovna 1926.

Čumakova Zinaida Ivanovna 1935.

un vēl simti bijušo gūstekņu no dažādām Latvijas vietām.

Pielikums. Bērnu - mūsu mazbērnu zīmējumi

.

.

.

.

Bērni - dzīves ziedi

0....

.

.

.

.

.

.

.

Klausieties? Klausieties! Buhenvaldē, Lidicē un citur Dienu, nakti kliedz Buhenvaldes zvans.

Nelaime no planētas nav projām, asiņains un nežēlīgs ir fašisms,

Klausieties, skan Buhenvaldes zvans.

Nāk pie mums tie ļaudis, kuri krāsnīs sadega, par pelniem pārvērtās,

Mūsu likteņbrāļu pelni Eiropā labs mēslojums bij’ krāsmatām.

Viņu pieminekļi vārpas kļuva, sēri zemei pieliekušās skumjās.

No tās nebūtības un no tumsas, viņu skatiens pievērsts mums.

Un kā novēlējums, testaments mums dzīviem, Mūžīgs dimdošs zvans, Buhenvaldes zvans.

Kamēr elposim un dzīvi būsim,

Līdzi mums šis svētais vēlējums Nebūt fašismam, nemūžam - nē!

Bijusī mazgadīgā gūstekne - F.Kiseļeva, Sankt- Pēterburga

NOSLĒGUMS

Es, kā autore, kas šai grāmatai atdevusi desmit mūža gadus, vēlētos, lai to izlasa ne tikai tie, kas pārdzīvoja kara šausmas, bet arī jaunie ļaudis. Viss grāmatas saturs vēsta par to, ka cilvēks attiecībā pret neaizsargātu, bezpalīdzīgu bērnu, sirmgalvi, sievieti, ievainoto un gūstekni… var izturēties žēlsirdīgi, vai arī…

Mūžīga piemiņa un debesu valstība lai visiem bez vainas noslepkavotajiem… Un, piedod, Dievs, tiem, kas izvēlējušies iznīcināšanas ceļu… Piedod, Kungs, jo viņi nezināja, ko darīja…

Lūk, par šo „padarīto” arī visa grāmata. Izveidotājs, Radītājs, Dievs… Un cilvēks, kas līdzīgs Dievam, pats radītājs…

Es pateicos lasītājiem, kam pietika vīrišķības to visu izlasīt un varbūt… citādi paskatīties uz pasauli.

Lai visiem cilvēkiem labi klājas un Miers lai virs Zemes!

TIMOŠČENKO

NEKAS NAV AIZMIRSTS, NEVIENS NAV AIZMIRSTS!

Cilvēki pēc savas dabas un dzīves pieredzes ir dažādi, tāpat kā viņu domas un pasaules uzskats. Ne jau visi ar vienādu skaidrību stādās priekšā par mazgadīgo gūstekņu baismīgo likteni Otrajā pasaules karā. Taču galvenais ir tas, ka humānā pasaules uzskata ļaužu sabiedrība, arī mūslaiku jaunatne to neaizmirst, atgādina un brīdina: Nekad! Lai neatkārtojas it nekad, laiku laikos un mūžu mūžos!

Anastasija Gimbute ir Ludmilas Timoščenko mazmeita. Viņa Daugavpils Pilsudska poļu ģimnāzijas ietvaros ir izstrādājusi zinātniski pētniecisku darbu

„Bijušo mazgadīgo gūstekņu nebrīvē atrašanās fakts pagātnē un mūsdienās

uz Ludmilas Nikolajevnas Timoščenko personīgā piemēra.”

Daugavpils

2013.

Pētījumā, kas aizņem vairāk nekā 40 lappuses, analizēti bijušo mazgadīgo gūstekņu atrašanās fakts nebrīvē, aptaujāti Daugavpilī dzīvojošie kādreizējie mazgadīgie gūstekņi. Lielākā daļa no viņiem visu notikušo vērtē negatīvi, jūt sāpes un nevēlas piedošanu tam, kas noticis. Tajā pat laikā vērojams, ka vienu mūsdienu sabiedrības daļu vairs nesaviļņo koncentrācijas nometnes izgājušo ļaužu vakardiena un šodiena.

Darbs saista uzmanību ar savu mūsdienīgo pieeju un pārdomām. Ievada daļā, starp citu,

rakstīts:

Pēdējā laikā jaunatnes vidū lielu popularitāti ieguvusi pašnāvība. Arvien vairāk jauno cilvēku izšķiras brīvprātīgi aiziet no dzīves. Bērniem un pusaudžiem atrodas dažādi iemesli - problēmas ģimenēs, pirmā mīlestība vai mīlestība bez atbildes, dažādas grūtības, tuvinieku un citu psiholoģisks spiediens. Tas viss ir tādēļ, ka mums nav tā satvara, kāds bija bērniem Otrā pasaules kara laikā. Nav mērķa palikt dzīvam, izdzīvot, vai gluži vienkārši - nav mērķa dzīvot. Pārstājam mīlēt vecākus tikai tādēļ, ka viņi mums veltī maz laika. Nemeklējam kompromisus, nepārdomājam, kas būs rīt, pēc mēneša, gada. Vai tad tiešām tikai kritiskas situācijas un kari cilvēkus piespiež novērtēt un mīlēt to, kas ir? Un kādēļ šo tēmu atliek vēstures tālākajā kaktā un uzskata, ka smagie laiki ir pagājuši un tie nekad neatkārtosies?

Pētījums balstās uz 1250 sieviešu un bērnu likteņiem, hitleriskās nebrīves upuriem - 1941- 1945 gados.

Līdz pat šim laikam nav precīzi noteikts bērnu un pusaudžu skaits, kas ir izdzīvojuši hitleriskajā nebrīvē: geto koncentrācijas nometnēs, cietumos, ilgstošā blokādē. Ilgstoša atrašanās ekstremālās situācijās, atrašanās starp dzīvību un nāvi, kad netiek nodrošinātas cilvēka pamatvajadzības - uzturs, siltums, drošība, jā, mīlestība - tas viss graujoši ietekmē pieaugušo vīriešu un sieviešu, bet pirmkārt bērnu veselību. Tas ir izraisījis daudzas - sirds un asinsvadu, plaušu, nieru, zarnu trakta un citas fiziskas slimības, kas samazina mūža ilgumu caurmērā par 10 gadiem…

… Samērā nesen cilvēkiem, kas izgājuši bijušo mazgadīgo ieslodzīto moku ceļu, radusies iespēja nebaidoties pastāstīt par to, kas ar viņiem noticis. Nodibinājusies starptautiska sabiedriskā organizācija „Starptautiskā Bijušo mazgadīgo gūstekņu apvienība.” Tās pirmsākumā bija 550000 dalībnieku.

Anastasijas Gimbutes pētījuma tēma: BMG (Bijušie Mazgadīgie Gūstekņi) atrašanās nebrīvē fakta pagātnes un šodienas analīze uz Ludmilas Nikolajevnas Timoščenko piemēra.

Pētījuma tēmas aktualitāte: Mūsdienu pasaule daudzējādā ziņā atšķiras no tās, kāda tā bija līdz Otrajam pasaules karam. Ja atšķiras pasaule - atšķiras arī cilvēki, tāda ir saite starp cilvēkiem un pasauli. Bet vai ir atšķirīga arī apziņa un iekšējā izpratne par to, kas noticis toreiz un notiek tagad? Vai mūs, divdesmit pirmā gadsimta pusaudžus var uzskatīt par cilvēku kārtas cienīgiem turpinātājiem? Un, visbeidzot, vai esam tās brīvības cienīgi, ko ar pazemojumiem un ciešanām mums dāvājuši vectēvi un vecāsmātes? Šī tēma būs aktuāla vienmēr, jo ikvienam no mums uzdevums ir sevī nest to briesmīgo notikumu atmiņu un piemiņu, nekad nepieļaut to atkārtošanos.

Jo tagad iestājušies ne jau nu vienkārši laiki…

Plašais pētījums apskata koncentrācijas nometņu raksturojumu, kas atainots bijušo mazgadīgo ieslodzīto atmiņu stāstījumos, šajā darbā atklāta nosaukuma izcelšanās (angl. concentracion, latīn. - Concentratus - savākšana, sakoncentrēšana), termins, kas apzīmē speciāli iekārtotu centru zināmu ļaužu grupu masveidīgai piespiedu ieslodzīšanai un turēšanai, parādīts nometņu un citu piespiedu turēšanas vietu nežēlīgais raksturs.

Eiropas tautu iznīcināšanai un paverdzināšanai bija izveidoti 14033 piespiedu uzturēšanas punkti: 55 koncentrācijas nometnes un 1082 to filiāles, 7205 darba, 371 pārvietošanas un tranzīta nometnes, 2071 cietums, 506 geto, 2663 kara gūstekņu nometnes, 80 kara celtniecības organizāciju nometnes. No tā secināms, ka nometņu galvenais uzdevums bija novārdzināt, cilvēkam pilnīgi atņemt spēkus un dzīvību, pie tam vēl gūstot labumu.

… Fašisti iznīcināja tautas nākotni - bērnus, bijušos nacistu ieslodzījumu gūstekņus. Latvijā gāja bojā 40 000 tūkstoši bērni, Salaspilī - 7 tūkstoši, Rīgas Centrālcietumā nogalināti vairāk nekā 2 tūkstoši vecākiem atņemtie bērni.

Katru gadu no dzīves aiziet tūkstoši bijušo mazgadīgo ieslodzīto. Vien 2010. gadā, piemēram, Daugavpilī no mazgadīgo gūstekņu organizācijas 280 locekļiem bija palikuši tikai 150. Ar katru gadu viņu paliek arvien mazāk.

Man, kā cilvēkam, kas ievērojamu daļu savas bērnības pavadījusi kopā ar šiem ļaudīm, ir bezgala sāpīgi katru reizi uzzināt par kādu no dzīves aizgājušo, es nebaidos šā vārda - unikāls cilvēks, - tā savā pētījumā raksta Anastasija Gimbute. Otrs mana darba nolūks ir vēstīt maniem vienaudžiem to, ko es pati cienu un uzskatu par savu goda lietu par to rakstīt šajā darbā. Man ļoti gribas ticēt, ka starp mums tomēr dominē cilvēki ar labsirdīgām dvēselēm un kuri tiecas šo pasauli veidot labāku…

Vēsturisks fakts

Visbriesmīgākais karš, kas ierāva 61 valsti, (ar 1700 miljoniem cilvēku, t.i., ap 80% visas planētas iedzīvotājus), 110 miljonus kareivju, 90 miljonus cilvēku sakropļoja, iznīcināja 55 miljonus, no kuriem puse bija no toreizējās Savienības, kas sastādīja 40 % no visiem zaudējumiem Otrajā pasaules karā.

Karš turpinājās 1418 dienas un naktis. Vienā dienā gāja bojā 18655 cilvēki, stundā - 777 cilvēki, minūtē - 13 cilvēki.

Vēsturiska izziņa

Pēc Valsts Ārkārtējās komisijas datiem, 48 % no nogalinātajiem sastādīja mierīgie iedzīvotāji. Fašistiskie okupanti nošāva, nosmacēja gāzu kamerās, sadedzināja, pakāra:

Ukrainā 8, bet pēc dažiem datiem - 10 miljonus cilvēku

Baltkrievijā 2 miljonus 230 tūkstošus cilvēku

Krievijā 1,7 miljonus cilvēku, tajā skaitā 600 tūkstošus bērnu

Latvijā 314 tūkstošus mierīgo iedzīvotāju, tajā skaitā 40 tūkstošus bērnu. Tikai

Rīgas Centrālcietumā nogalināja 2 tūkstošus vecākiem atņemto bērnu.

Latvijā bojā gāja 330032 kara gūstekņi, 156 tūkstoši dažādu tautību karavīri krita, atbrīvojot Latviju, 279615 cilvēki tika varmācīgi aizdzīti uz Vāciju vergu darbos. Atgriezās ne tuvu visi.

…Daudzi nezina, ka bērnus piespiedu darbā pielīdzināja pieaugušajiem. Jauniešus, pusaudžus piespieda strādāt Vācijā. No 14 gadu vecuma bērni nometnē jau skaitījās kā pieaugušie. Bērni no 6 līdz 12 gadiem strādāja nometnes „iekšējos darbos,” tīrīja nometnes pagalmu - novāca izsmēķus, akmentiņus, papīriņus. Pēc tam atskanēja komanda: „Izmētāt atkritumus!” Un viss sākās no jauna… Salaspils nometnē pusaudži pa 12 stundas dienā pārnēsāja smiltis no vienas vietas uz otru. Vecāki par 12 gadiem - tie jau bija „ārējā komandā”. Viņi pārlieku smagā darbā strādāja pie darbgaldiem rūpnīcās, fabrikās, darbnīcās, lauku darbos. Par vismazākajiem darba disciplīnas pārkāpumiem, brāķi, vainīgos bargi sodīja. „Salaspils bērni” visi bez izņēmuma stāstīja par tādu sodu kā „stāvēt stundu vai divas „ar slotu” nekustoties”…

Vēsturisks fakts

Nirnbergas procesā Osvencimas nometnes priekšnieks Rūdolfs Hess liecināja:

„… Mēs uzcēlām gāzes kameru tā, lai tajā vienlaicīgi varētu ievietot 2 tūkstošus cilvēku, bet Treblinkā 10 gāzes kamerās katrā bija vietas 200 cilvēkiem.Upurus izraudzījām tā: Osvencimā divi dežūrējošie ārsti apskatīja ieslodzītos, kas ieradās ar ešeloniem. Darbam derīgos sūtīja uz nometni, pārējos nekavējoties iznīcināja. Mazus bērnus iznīcināja visus, jo viņi nevarēja strādāt… Bieži sievietes mēģināja savus bērnus noslēpt zem drēbēm, bet, protams, ķad mēs atklājām, tad nosūtījām uz kameru iznīcināšanai. Mums bija pavēlēts visu šo iznīcināšanu veikt slepeni, bet briesmīgā smirdoņa no pastāvīgas līķu dedzināšanas izplatījās visā teritorijā, tuvākās apkārtnes iedzīvotāji zināja, ka Osvencimā notiek cilvēku iznīcināšana”.

… Trīs tūkstošus litru asiņu fašistiskajai Vācijai „deva” Latvijas Salaspils koncentrācijas nometne. No Akta par vācu fašistisko iebrucēju cilvēku iznīcināšanu Latvijas PSR teritorijā: „Tikai

gada martā vien atdzina 20 tūkstošus padomju cilvēkus ar bērniem. Esesieši tūlīt vecākiem atņēma bērnus. Notika drausmīgi skati. Mātes nedeva bērnus, vācieši un latviešu policisti burtiski izrāva bērnus no rokām… Zīdaiņus un un bērnus līdz 5 gadu vecumam ievietoja atsevišķā barakā, kur viņi mira masveidīgi. Tikai gada laikā tā gāja bojā vairāk par trīs tūkstošiem bērnu.

№&amp;gt;6_ Что Вы ощущаете вспоминая события прошлого сейчас?

Pētījuma 23. lappusē ievietotā diagramma rāda atbildes uz jautājumu - Kā jūs domājat, vai saglabājies naids pret savu pagātni?

Ilustrācija liecina, ka naidu izjūt 7 %, 20 % attieksme mierīga, sāpes izjūt 73 %.

Vēl viens ārkārtīgi svarīgs jautājums: Vai esat piedevuši cilvēkiem, kas jūs mocīja?

Atbildes parādītas pētījuma 24. lappusē:

№9. Простили ли Вы людей, что мучили Вас?

Kā redzams, tad vairākums - 57 % ir gatavi piedot, 20 % atbild - nē, 10 procenti nezina, 13 - nekad.

Galvenie anketēšanas rezultāti:

Bērni koncentrācijas nometnēs nokļuvuši vecumā no 0 līdz 5 gadiem;

Galvenokārt nometnē nokļuvuši ar vienu no vecākiem un brāļiem/māsām;

Daudzi mazgadīgie gūstekņi atceras savu atrašanos koncentrācijas nometnē;

Ievērojamu daļu ieslodzīto bērnu izmantoja fiziski;

Gandrīz visiem mazgadīgajiem ieslodzītajiem pēc koncentrācijas nometnes ļoti nopietni cietusi veselība;

Vairākums, atceroties pagātnes notikumus, to sāpīgi pārdzīvo;

Daudzi nav saglabājuši sāpi un naidu pret savu pagātni un cenšas aizmirst, piedot tiem, kuri viņus mocījuši;

Vairākums no aptau jātajiem pēc atrašanās koncentrācijas nometnē ir kļuvuši reliģiozi;

Daudzi no aptaujātajiem varētu piedot tiem, kas viņus mocīja;

Bijušie mazgadīgie ieslodzītie gandrīz vienprātīgi uzskata - tas, kas noticis viņu pagātnē, stipri ietekmējis dzīvi nākotnē un šodien.

No pētījuma intervijas ar Ludmilu Timoščenko

[…]

- Tas notika 1943. gadā. Jūlijā es saslimu ar abpusēju plaušu iekaisumu. Māmuļa nolēma nogādāt slimnieku barakā. Tikko viņa mani tur atstāja, tā tūlīt kāds apsargs, latgalietis, teica: „Ko tu dari! No tās barakas vēl neviens dzīvs nav atgriezies!” Māmuļa ļoti nobijās, bet neapjuka. Viņai kaklā bija pakārti divi zelta gredzeni kopā ar krustiņu. Vienu viņa pasniedza tam latgalietim un lūdza, lai mani iznes ārā. Viņš paņēma abus gredzenus, krustiņu atstāja un teica, lai mani klusiņām paņem. Tā viņa arī izdarīja. Nākamajā dienā pienāca pavēle - atbrīvot nometnē vietu ebrejiem. Gūstekņu partiju nosūtīja uz Rēzekni. Visa mūsu ģimene, par laimi, bija tajā sarakstā - māte Natālija, tēvs Nikolajs, es, māsas Poļina, Tamāra, Valentīna un brālis Aleksandrs.

Kādēļ izvēlējāties pedagoga profesiju?

Ja tā godīgi pateikt, tad es gribēju būt jūrniece vai lidotāja. Bet, kad man 16 gadu vecumā atkal tika paralizētas kājas, un es divus gadus nekustīgi nogulēju slimnīcā, bērnības sapņi sabruka. Un nolēmu kļūt par skolotāju, jo skolniekus var mācīt arī sēdot.

Gribētos pajautāt, ko domājat par mūsdienu jaunatni?

Jaunatni es mīlu. Ļoti mīlu. Dzīve kļuvusi pragmatiskāka, jaunatne - atbrīvotāka. Jo - kā tad mēs augām? Absolūtā stingrībā, nekas daudz netika atļauts. Tagad bērniem un pusaudžiem ir daudz vairāk iespēju iepazīt pasauli, tā ir brīvība. No vienas puses, tas ir labi, bet no otras - ļoti bīstami. Bērni agri sāk domāt par to, ko nevajadzētu. Datori, televīzija. Vai mēs par to varējām sapņot? Protams, ka nē. Bērni skaisti apģērbti, bet mēs savā laikā drēbes nēsājām viens pēc otra. Paši šuva apģērbu, arī greznojumus taisījām paši. Jo nebija kur ņemt. Visa kā trūka…

jūsu aizraušanās?

Esmu rakstījusi un līdz pat šim laikam rakstu grāmatas. Pēdējā no tām ir „Bērni un karš” Tad vēl visu mūžu esmu kaut ko kolekcionējusi. Zīmuļus, markas, monētas, atklātnes un vēl daudz ko citu. Manā vienistabas dzīvoklī nebija iespējams novietot 2500 ābeces, un es nolēmu daļu atdāvināt. Dažas atdevu Poļu ģimnāzijai, pārējās - Daugavpils universitātei, kur tās glabājas vēl arī šodien.

Visu savu dzīvi esmu aizrāvusies ar literatūru. Viens no maniem visvairāk mīlētajiem rakstniekiem ir A.Puškins. Daudz laika paņem Bijušo mazgadīgo gūstekņu Daugavpils reģionālās nodaļas priekšsēdētājas pienākumi.

īūsu uzrakstītā grāmata „Bērni un karš” ir mana pētījuma pamats. Pastāstiet, lūdzu, kādēļ uzņēmāties šo titānisko darbu - sagatavot to cilvēku atminas, kuri pārdzīvojuši kara drausmas?

- Es vienkārši nevarēju pieļaut, ka pazustu šī atmiņa. Vairums no mums nekad nav par to stāstījuši līdz grāmatas uzrakstīšanas brīdim. Staļina laikā tas viekārši bija bīstami. Tagad viss ir mainījies, un esmu priecīga, ka man ir gods visu uzrakstīt tieši tā, kā tas noticis. Protams, ka gribētos, lai to lasa ne tikai tie, par kuriem uzrakstīts, bet arī jaunatne. Tā ir vēstures stunda, bez tam, tagad ne reti nākas sadurties ar vēstures viltotājiem.

2013.

SATURS

Kritušo bērnu piemiņas lappuse 8

Atņemtā bērnība 11

Bērni koncentrācijas nometnēs 86

Ļeņingradas blokādes bērni 156

Daugavpils traģēdija. Izraēla bērnu piemiņai 175

Salaspils 205

Doičland. Vācija 234

Bāreņu rūgtie gadi 267

Mums 10 gadu: 1988. - 1998 308

Pēcvārda vietā: bērni un vēsture 373

Izejot caur elli, viņi palika dzīvi 412

Pielikumi: Bērni ir ziedi 436

Vācijas karte 446

Noslēgums 448

Nekas nav aizmirsts, neviens nav aizmirsts 449

Bērnu tiesību deklarācija

Pasludinājusi Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā Asambleja 1959.gada 20. novembri.

Preambula

Ievērodama, ka Apvienoto Nāciju Organizācijas tautas tās Statūtos no jauna apliecinājušas savu ticību cilvēka pamattiesībām, cilvēka personibas pašcieņai un vērtībai un apņēmušās veicināt sociālo progresu un dzīves apstākļu uzlabošanu lielākas brivibas apstākļos,

ievērodama, ka Apvienoto Nāciju Organizācijas Vispārējā cilvēka tiesību deklarācija pasludinājusi, ka katram cilvēkam jābūt apveltītam ar visām minētajām tiesībām un brīvībām neatkarīgi no rases, ādas krāsas, dzimuma, valodas, reliģijas, politiskās vai citas pārliecibas, nacionālās vai sociālās izcelšanās, mantiskā stāvokļa, dzimšanas vai citiem apstākļiem,

ievērodama, ka bērnam viņa fiziskā un garīgā brieduma trūkuma dēļ ir nepieciešama īpaša aizsardzība un gādība, ieskaitot ari pienācigu tiesisko aizsardzību, kā pirms, tā ari pēc dzimšanas,

ievērodama, ka šādas ipašas aizsardzības nepieciešamība bija norādīta 1924.gada Ženēvas Bērna tiesību deklarācijā un ir atzīta Vispārējā cilvēka tiesibu deklarācijā, kā ari to specializēto iestāžu un starptautisko organizāciju statūtos, kuras nodarbojas ar bērnu labklājibas jautājumiem,

ievērodama, ka cilvēces pienākums ir nodot bērniem vislabāko, kas tai pieder,

Ģenerālā Asambleja

pasludina šo Bērna tiesibu deklarāciju nolūkā nodrošināt bērniem laimīgu bērnību un iespēju izmantot tajā paredzētās tiesibas un brivibas bērnu un sabiedrības labklājībai, un aicina vecākus, vīriešus un sievietes kā atsevišķas personas, brivprātigās organizācijas, vietējos varas orgānus un nacionālās valdības atzīt un ievērot šīs tiesības, pakāpeniski veicot likumdošanas un citus pasākumus saskaņā ar sekojošiem principiem:

1 princips

Bērnam jābūt apveltitam ar visām šajā deklarācijā minētajām tiesībām. Šīs tiesības atzīstamas visiem bērniem bez jebkādiem izņēmumiem un bez atšķirībām atkarībā no rases, ādas krāsas, dzimuma, valodas, reliģijas, politiskās vai citas pārliecības, nacionālās vai sociālās izcelšanās, mantiskā stāvokļa, dzimšanas vai citiem ar bērnu vai viņa ģimeni saistītiem apstākļiem.

2 princips

Bērnam ar likumu un citiem līdzekļiem jānodrošina ipaša aizsardzība, kā arī jārada iespējas un labvēlīgi apstākļi veselīgai un normālai fiziskai, intelektuālai, tikumiskai, garīgai un sociālai attīstībai brīvības un cieņas apstākļos. Pieņemot šai nolūkā likumus, galvenajam jābūt bērna interešu vislabākās nodrošināšanas apsvērumam.

3 princips

Bērnam no piedzimšanas brīža jābūt apveltītam ar tiesībām uz vārdu un pilsonību.

4 princips

Bērnam jābauda labumi, kurus sniedz sociālā nodrošināšana. Viņam jābūt apveltītam ar tiesībām augt un attīstīties veselam; šai nolūkā bērnam un viņa mātei nodrošināma īpaša kopšana un aizsardzība, ari pirms un pēc dzemdībām. Bērnam jābūt apveltītam ar tiesībām uz pienācīgu uzturu, mājokli, izklaidēšanos un medicīnisko apkalpošanu.

5 princips

Fiziski, psihiski vai sociālā ziņā nepilnvērtīgs bērns sakarā ar viņa sevišķo stāvokli jānodrošina ar viņam nepieciešamo speciālo režīmu, izglītību un gādību.

6 princips

Bērna personības pilnīgai un harmoniskai attīstībai nepieciešama mīlestība un izpratne, ja iespējams, bērnam jāaug savu vecāku aizgādnībā un aizbildnībā un, katrā gadījumā, mīlestības, kā arī morālas un materiālas nodrošinātības gaisotnē; mazgadīgs bērns nav atšķirams no savas mātes, izņemot gadījumus, kad uz to spiež sevišķi apstākļi. Sabiedrības un publiskās varas orgānu pienākumam jābūt īpaši gādāt par bērniem, kuriem nav ģimenes, kā arī par bērniem, kuriem nav pietiekamu iztikas līdzekļu, daudzbērnu ģimenēm bērnu uzturēšanai vēlams piešķirt valsts vai cita veida pabalstus.

7 princips

Bērnam ir tiesības iegūt izglītību, kurai vismaz tās sākuma stadijā ir jābūt bezmaksas un vispārēj ai. Izglītībai ir jābūt tādai, kas veicinātu bērna vispārējo kulturālo attīstību, un pateicoties kurai viņš, pamatojoties uz vienlīdzīgām iespējām, varētu attīstīt savas spējas un personiskos spriedumus, kā arī morālās un sociālās atbildības apziņu, un kļūt par derīgu sabiedrības locekli.Bērna interešu vislabākās nodrošināšanas principam ir jābūt par vadošo principu tiem, kas atbild par bērna izglītību un apmācību; šī atbildība pirmām kārtām attiecas uz bērna vecākiem. Bērnam pilnā mērā jānodrošina tādas spēļu un izklaidēšanās iespējas, kas saistītas ar izglītības mērķiem; sabiedrībai un publiskās varas orgāniem jāsekmē minēto tiesību realizēšana.

8 princips

Jebkuros apstākļos bērnam jābūt starp tiem, kas vispirms aizsargājami, un kam vispirms sniedzama palīdzība.

9 princips

Bērns jāaizsargā no visām nevērīgas izturēšanās, cietsirdības un ekspluatācijas formām. Viņš nedrīkst būt par jebkādas tirdzniecības objektu.

Bērnu nedrīkst pieņemt darbā līdz vajadzīgā vecuma minimuma sasniegšanai; viņam nekādā gadījumā nevar likt vai atļaut darīt darbības, kas kaitētu viņa veselībai vai izglītībai, vai kavētu viņa fizisko, garīgo vai tikumisko attīstību.

10 princips

Bērns ir pasargājams no prakses, kas var veicināt rasu, reliģijas vai jebkādas citas diskriminācijas formas, Viņš jāaudzina savstarpējas saprašanās, iecietības, tautu draudzības, miera un vispārējas brālības garā, kā arī pilnīgi apzinoties, ka viņa enerģija un spējas jāziedo kalpošanai citu cilvēku labā.

BUHENVALDES ZVANS

A. Soboleva vārdi К Muradeli mūzika Atdz. Ziedonis Purvs

Piecelieties brīdi, visi ļaudis!

Klausieties, klausieties, kā malu malās skan:

Dun pār zemi brīdinošs un draudīgs

Buhenvaldes zvans,  Buhenvaldes zvans.

Asinis, kas lietas tajās dienās,

Zvanu dunā jaunu spēku gūst,

Upuri no pelniem augšup slienas,

Atkal dzīvi kļūst, atkal dzīvi kļūst,

Atkal dzīvi,

Atkal dzīvi,

Atkal dzīvi kļūst.

Tūkstoši, ko dzīvus liesmas skāva,

Rindās nāk, rindās nāk un stājas kolonnā.

Nomocīto cīnītāju stāvi

Nāk un runāt sāk, nāk un runāt sāk.

Vai jūs dzirdat tālus pērkondārdus?

Nava negaiss tas, ne vētra tā:

Atombumbai viļņu vālus ārdot,

Novaid okeāns,

Klusais okeāns Novaid sāpēs.

Novaid sāpēs Klusais okeāns.

Piecelieties brīdi, visi ļaudis!

Klausieties, klausieties, kā malu malās skan:

Dun pār zemi brīdinošs un draudīgs

Buhenvaldes zvans, Buhenvaldes zvans.

Skaņas tālu plūst pār zemeslodi,

Trauksmes pilni gaisi dimd un kliedz:

Ļaudis, esiet visi trīskārt modri —

Karu jāaizliedz, karu jāaizliedz!

Stāviet sardzē,

Stāviet sardzē,

Karu jāaizliedz!

I. SAVICKIS.VIŅI IZDZĪVOJA

Glezna radīta kā neparasts tikko kā atbrīvoto ieslodzīto grupas portrets. Saasinātās sejas, dziļi iekritušās acis - pārpilnas piedzīvoto mocību un ciešanu atspulga. Mazie mocekļi ir iebiedēti. Viņi pieradinājušies ne tikai neuzticēties pieaugušajiem, bet arī neticēt labajam, pašlaik tikai izjūtot neizpratni brīnumainā cilvēka priekšā, no kautkādas aizmirstas, priecīgas un gaišas pasaules

[1] pēc publikācijas žurnālā „Novij mir” mums sāka zvanīt viņas skolnieki: „ Tā ir mūsu Nikolajeva, Jeļena Ignatjevna Nikolajeva!"

[2] pilnīgs saīsinātā vārda „Štalag” atšifrējums - koncentrācijas standarta nometne. Tā ir nometne, kas darbojas pastāvīgi. Tā ir seržantu un ierindnieku nometne.

? Dulag - pārsūtīšanas (etapa) nometne kara gūstekņiem.

Kā ziņoja presē, 1998.gadā vācu zinātnieki veica pētījumu par iespējamu В ormaņa mirstīgo atlieku piederību. DNS ģenētiskās analīzes apstiprināja, ka tas ir Bormana līķis. Viņa nāve iestājusies 1945.gada maijā no stipri iedarbīgas indes. Tādā veidā spriedumu Bormanim vēsture izpildījusi pat ātrāk..

Content

Timoščenko Ludmila Bērni un karš

Priekšvārds

Tulkotāju ievads

BOJĀ GĀJUŠO BĒRNU PIEMIŅAS LAPPUSE

ATŅEMTĀ BĒRNĪBA

PIEMIŅAS LAPPUSE BOJĀ GĀJUŠAJĀM MĀTĒM

BĒRNI KONCENTRĀCIJAS NOMETNĒS

KARU PĀRDZĪVOJUŠIE BĒRNI

PATEICĪBAS LAPPUSE

TAJĀ PAGALMĀ NESKANĒJA SMIEKLI

BĒRNU ATBRĪVOŠANA NO KONCENTRĀCIJAS NOMETNES

Ļeņingradas blokādes bērni

MEMBERSHIP APLIKATION. UNITED STATES HOLOCAUST MEMORIAL MUSEUM

SALASPILS

BARBARISMS

Rūgtie bāreņu gadi

BIJUŠO MAZGADĪGO FAŠISMA GŪSTEKŅU STARPTAUTISKĀ SAVIENĪBA (BMFGSS)

EIROPAS PADOMES ĢENERĀLSEKRETĀRAM VĀCIJAS FEDERATĪVĀS REPUBLIKAS KANCLERAM (kopija) IESNIEGUMS

Gūstekņu brālības aktīvisti

MĒS IZVEIDOJĀM BRĀLĪGU ĢIMENI…

Pēcvārda vietā. ВĒRNI UN VĒSTURE

Izejot caur elli, viņi palika dzīvi

Pielikums. Bērnu - mūsu mazbērnu zīmējumi

Bērni - dzīves ziedi

NOSLĒGUMS

NEKAS NAV AIZMIRSTS, NEVIENS NAV AIZMIRSTS!

SATURS

Bērnu tiesību deklarācija

BUHENVALDES ZVANS