Engelss Fridrihs

Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanās. (1884)

Fridrihs Engelss. Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanās.

PRIEKŠVĀRDS PIRMAJAM IZDEVUMAM 1884. G.

Turpmākās nodaļas ir zināmā mora testamenta izpildīšana. Neviens cits kā tieši Kārlis Markss bija nodomājis iztirzāt Morgana[1] pētījumu rezultātus sakarā ar savas — zināmās robežās es varu teikt mūsu — materiālistiskās vēstures pētīšanas rezultātiem un tikai tā noskaidrot visu to nozīmi. Morgans taču Amerikā savā veidā no jauna atklāja to vēstures materiālistisko izpratni, ko Markss bija atklājis pirms četrdesmit gadiem, un šī izpratne, kad viņš salīdzināja barbarismu ar civilizāciju, galvenajos jautājumos bija novedusi Morganu pie tiem pašiem rezultātiem kā Marksu. Un, tāpat kā zvērinātie, ekonomisti Vācijā gadiem ilgi tikpat centīgi norakstīja «Kapitālu», cik stūrgalvīgi to noklusēja, gluži tāpat arī vadošie «aizvēsturiskās» zinātnes pārstāvji Anglijā rīkojās ar Morgana «Senatnes sabiedrību»*. Mans darbs var tikai mazā mērā aizstāt to, ko vairs nebija lemts veikt manam nelaiķa draugam. Taču starp viņa sīkajiem izrakstiem no Morgana[2] manā rīcībā ir kritiskas piezīmes, ko es šeit, ievietoju, ciktāl tas vienā vai otrā vietā iederas.

_______________

* «Ancient society, or researches in the lines of human progress from savagery through barbarism to civilization». By Lewis H. Morgan. London, Macmillan and Со., 1877. Grāmata iespiesta Amerikā, un Londonā tā visai grūti dabūjama. Autors pirms dažiem gadiem miris. (Engelsa piezīme.)

Saskaņā ar materiālistisko izpratni noteicošais moments vēsturē galu galā ir tiešās dzīves ražošana un atražošana. Bet tā savukārt ir divējāda. No vienas puses, dzīvei nepieciešamo līdzekļu, pārtikas priekšmetu, apģērba, dzīvokļa un tam nepieciešamo darba rīku ražošana; no otras puses, paša cilvēka producēšana, dzimuma turpināšana*. Sabiedrisko kārtību, kādā dzīvo noteikta vēstures laikmeta un noteiktas zemes cilvēki, nosaka abu ražošanas veidu: no vienas puses, darba, no otras — ģimenes attīstības pakāpe. Jo mazāk attīstīts ir darbs, jo ierobežotāks tā produktu daudzums, tātad arī, sabiedrības bagātība, toties lielākā mērā sabiedrisko iekārtu ietekmē radniecības saites. Šajos uz radniecības saitēm dibinātā sabiedrības sadalījuma ietvaros arvien vairāk un vairāk attīstās darba ražīgums un līdz ar to arī privātīpašums un maiņa, atšķirības bagātībā, iespēja izmantot cita darbaspēku un līdz ar to pamats šķiru pretrunām: jauni sociāli elementi, kas paaudzēm ilgi cenšas pielāgot veco sabiedrības iekārtu jaunajiem apstākļiem, kamēr beidzot neiespējamība abus tos savienot noved līdz pilnīgam apvērsumam. Vecā, uz ģints sakariem dibinātā sabiedrība tiek uzspridzināta jaunizveidojušos sabiedrības šķiru sadursmes rezultātā; tās vietā stājas jauna, par valsti organizēta sabiedrība, kuras zemākās apvienības vairs nav ģints, bet gan teritoriālās apvienības, — sabiedrība, kurā ģimenes struktūra ir pilnīgi pakļauta īpašuma attiecībām un kurā tad nu brīvi attīstās šķīru pretrunas un šķiru cīņa, kas ir visas līdzšinējās rakstītās vēstures saturs.

______________________

* Engelss te ir neprecizs, nostādot līdzās dzimuma turpināšanu un dzīvei nepieciešamo līdzekļu ražošanu kā cēloņus, kas noteic sabiedrības un sabiedriskās kārtības attīstību. Šai pašā darbā «Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanās» Engelss, analizējot konkrēto materiālu, parāda, ka materiālās ražošanas veids ir galvenais faktors, kas noteic sabiedrības un sabiedriskās kārtības attīstību. Red.

Morgana lielais nopelns ir tas, ka viņš galvenajos vilcienos ir atklājis un atjaunojis šo mūsu rakstītās vēstures aizvēsturisko pamatu un Ziemeļamerikas indiāņu ģints sakaros atradis atslēgu, kas ļauj izprast svarīgās, līdz šim neatrisināmas senu grieķu, romiešu un ģermāņu vēstures mīklas. Viņa sacerējums nav vienas dienas darbs. Ap četrdesmit gadu viņš strādāja pie sava materiala, iekām to pilnīgi apguva. Bet toties viņa grāmata ir viens no nedaudzajiem mūslaiku darbiem, kas rada laikmetu.

Turpmākajā iztirzājumā lasītājs visumā viegli atšķirs, kas pieder Morganam un ko esmu pielicis es. Vēsturiskajās nodaļās par Grieķiju un Romu es neaprobežojos ar Morgana argumentiem, bet pievienoju to, kas bija manā rīcībā. Nodaļas par ķeltiem un ģermāņiem galvenokārt pieder man; Morgana rīcībā šeit bija ziņas gandrīz tikai no netiešiem avotiem, un par ģermāņiem, — neskaitot Tacitu[3], — tikai Frimena[4] kga sliktie liberālie viltojumi. Ekonomisko pamatojumu, kas bija pietiekams Morgana nolūkam, bet pavisam nepietiekams manējam, esmu visu par jaunu pārstrādājis. Un, beidzot, pats par sevi saprotams, es esmu atbildīgs par visiem tiem secinājumiem, kas izdarīti bez tiešas atsaukšanās, uz Morganu.

Sarakstījis F. Engelss savas grāmatas «Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanās» pirmajam izdevumam, kas iznāca Cirihē 1884. gadā

Iespiests pēc grāmatas teksta: K. Markas, F. Engelss Darbu izlase divos sējumos, II sēj., 1950. g. izd 158.—306. Ipp.

PRIEKŠVĀRDS CETURTAJAM IZDEVUMAM 1891. G.

Šās grāmatas iepriekšējie, lielā metienā iznākušie izdevumi ir gandrīz kopš pusgada jau pilnīgi izpārdoti, un izdevējs sen jau lūdza mani sagatavot jaunu izdevumu. Steidzamāki darbi līdz šim mani no tā atturēja. Kopš pirmā izdevuma iznākšanas pagājuši septiņi gadi, un šai laikā pētījumi par pirmatnējām ģimenes formām ir guvuši lielus panākumus. Tāpēc šeit bija jāveic rūpīgi labojumi un papildinājumi, jo vairāk tāpēc, ka tagadējā teksta paredzētā stereotipēšana ņems man iespēju kādu laiku izdarīt jaunus grozījumus.

Es tātad ļoti rūpīgi izskatīju visu tekstu un izdarīju vairākus papildinājumus, kuros, ceru, ir pienācīgi ievērots zinātnes tagadējais stāvoklis. Tālāk šai priekšvārdā es sniedzu isu pārskatu, kā attīstījušies uzskati par ģimenes vēsturi no Bahofena[5] līdz Morganam; un to es daru galvenokārt tāpēc, ka angļu šovinistiski noskaņotā pirmatnējās vēstures skola vēl arvien dara visu iespējamo, lai noklusētu to apvērsumu uzskatos par pirmatnējo vēsturi, kuru radījuši Morgana atklājumi, tomēr nebūt nekautrēdamās piesavināties Morgana darba rezultātus. Un ari citās zemēs šim angļu piemēram vietām seko pārāk centīgi.

Mans darbs tulkots dažādās valodās. Vispirms itāliešu valodā: «L’origine della famiglia, della proprieta privātā e dello stāto, versione rived'uta dall’autore, di Pasquale Martignetti», Benevento 1885. Tad rumāņu valodā: «Origina familci, proprietatei private si a statului, traduecre de Joan Nadejde», Jasu žurnālā «Contēmporanul», no 1885. g. septembra līdz 188G. g. maijam. Tālāk dāņu valodā: «Farniljens, Privatejendommens og Statcns Opriridclse, Dansk, af Forfatteren gennemgaaet Udgave, besorget af Gerson Trier», Kobenhavn, 1888. Pašreiz iespiež Anri Ravē tulkojumu franču valodā no šā vācu izdevuma.

* * *

Līdz šesdesmito gadu sakumam par ģimenes vēsturi nevarēja būt ne runas. Vēsturēs zinātne šai nozarē vēl pilnīgi atradās piecu Mozus grāmatu ietekmē. Ģimenes patriarhalo formu, kas tur attēlota sīkāk nekā jebkur citur, ne tikai bez kādiem iebildumiem atzina par pašu vecāko, bet arī identificēja to, — atskaitot daudzsievību, — ar mūsdienu buržuāzisko ģimeni, tā ka ģimene vispār, patiesību sakot, it kā nemaz nebūtu vēsturiski attīstījusies; lielākais, ko atzina, bija tas, ka pirmatnējos laikos varējis būt kāds nekārtīgu dzimumattiecību periods. — Tiesa, bez vienlaulības pazina arī austrumnieku daudzsievību un indiešu un tibetiešu daudzvīrību; bet šīs trīs formas nevarēja sakārtot vēsturiskā secībā, un tās figurēja viena otrai līdzās bez jebkāda savstarpēja sakara. Ka atsevišķas senatnes tautas, tāpat kā daži vēl tagad eksistējošie mežoņi, izcelšanos skaita nevis pēc tēva, bet pēc mātes, ka tātad sieviešu līnija tiek atzīta par vienīgo nozīmīgo; ka daudzās mūslaiku tautās aizliegtas laulības starp noteiktu toreiz sīkāk vēl neizpētītu lielāku vai mazāku grupu piederīgiem un ka ši paraža sastopama visās pasaules daļās, šie fakti gan bija zināmi, un tādu piemēru uzkrājās arvien vairāk. Bet, kā tos izskaidrot, — neviens nezināja, un pat vēī E. B. Tailora «Cilvēces pirmatnējās vēstures utt. pētījumos:» (1865.)[6] tie figurē vienkārši kā «dīvainas paražas» līdzās dažu mežoņu paražai, kura nosaka, ka nedrīkst ar dzelzs riku pieskarties degošai malkai un tamlīdzīgām reliģiskām blēņām.

Ģimenes vēstures pētīšana sākas ar 1861. g., kad iznāca Bahofena «Mātes tiesības». Autors tur izvirza šādas tezes: 1) sākumā cilvēki uzturēja neierobežotus dzimumsakarus, ko viņš nosaucis ar neizdevušos vārdu «lieterisms»; 2) šādi sakari nedod nekādu iespēju droši noteikt tēvu, un tāpēc izcelšanos varēja noteikt, tikai pēc sieviešu līnijas — pēc mātes tiesībām, kā tas sākotnēji arī ir bijis pie visām senatnes tautām; 3) tāpēc sievietes kā mātes, kā vienīgie droši zināmie jaunās paaudzes vecāki, tika turētas lielā godā un cieņā, kas, pēc Bahofena domām, sniedzās līdz pilnīgai sieviešu kundzībai (ginekokratijai); 4) pāreja uz vienlaulību, kur sieva piederēja vienīgi vienam vīram, ietvēra sevī sensena reliģiska likuma pārkāpumu (t. i., faktiski tika pārkāpta pārējo vīriešu sākotnējā tlesība uz šo sievieti), pārkāpumu, par kuru bija jāsaņem sods vai kura pieļaušana bija jāizpērk ar to, ka sieviete noteiktu laiku atdevās citiem.

Šo tēžu pierādījumus Bachofens atrod ļoti daudzos ar vislielāko centību savāktos citātos no senās klasiskās literatūras. Attīstība no «heterisma» uz monogamiju un no mātes tiesībām uz tēva tiesībām, pēc viņa domām, notiek, — konkrēti, pie grieķiem, — tālāk attīstoties reliģiskajiem priekšstatiem tradicionālajā dievu grupā, kas personificēja vecos uzskatus, iesaistot jaunus dievus, jaunu uzskatu pārstāvjus, tā ka pēdējie arvien vairāk atbīda pirmos otrajā vietā. Tādējādi, pēc Bahofena domām, nevis cilvēku patieso dzīves apstākļu attīstība radījusi vēsturiskas pārmaiņas vīrieša un sievietes savstarpējā sabiedriskā stāvoklī, bet gan šo dzīves apstākļu reliģiskais atspoguļojums to pašu cilvēku galvās. Saskaņā ar to Bahofens Eshila[7] «Oresteju» izskaidro kā dramatisku tās cīņas tēlojumu, kura norisinājusies starp bojā ejošām mātes tiesībām un varoņu laikmetā topošām un uzvarošām tēva tiesībām. Sava mīļākā Egista dēļ Klitemnestra nogalina savu vīru Agamemnonu, kas atgriezies no Trojas kara; bet viņas un Agamemnona dēls Orests atriebj tēva noslepkavošanu, nonāvējot savu māti. Par to viņu vaja erinijas*, dēmoniskas būtnes, kas sarga mātes tiesības, pēc kurām mātes slepkavība bija vissmagākais, ne ar ko neizpērkams noziegums. Bet Apolons, kas caur savu orākulu bija Orestu uz šo darbu pamudinājis, un Atena, kuru aicina par soģi, — abi šie dievi, kas šeit pārstāv jauno, tēva tiesību iekārtu, aizstāv Orestu; Atena uzklausa abas puses. Viss strīda jautājums tiek īsi formulēts debatēs, kas norisinās starp Orestu un erinijām. Orests atsaucas uz to, ka Klitemnestra izdarījusi divkāršu grēku: viņa nonāvējusi savu vīru un līdz ar to arī viņa tēvu. Kāpēc tad erinijas vajājot viņu, Orestu, bet ne Klitemnestru, kuras vaina daudz lielāka? Atbilde ir pārsteidzoša:

«Ar vīru, ko tā nonāvējusi, tai nebija asinsradniecības.»

______________________

* Erinijas (grieķu mitol.) — atriebības gari, kurus attēloja sieviešu veidā ar čūskām matu vietā. Red.

Tāda cilvēka noslepkavošana, kurš nav asinsradinieks, pat ja viņš ir tās sievas vīrs, kas viņu noslepkavojusi, var tikt izpirkta, gar to erinijām nav daļas; viņu pienākums ir vajāt slepkavību tikai starp asinsradiniekiem, un tur pēc mātes tiesībām vissmagākais un ne ar ko neizpērkams noziegums ir mātes nogalināšana. Bet tad Apolons nāk kā Oresta aizstāvis; Atena liek nieu paga locekļiem — Atēnu zvērinātiem tiesnešiem — balsol; balsis dalās līdzīgās daļās — par attaisnošanu un par notiesāšanu; tad Atena kā priekšsēdētāja nodod savu balsi par Orestu uu pasludina to par attaisnotu. Tēva tiesības guvušas uzvaru par mātes tiesībām, «jaunākās paaudzes dievi», kā tos sauc pašas erinijas, gūst uzvaru pār erinijām, un tās beidzot arī ir ar mieru uzņemties jaunu amatu jaunās kārtības dienestā.

Šis jaunais, bet pilnīgi pareizais «Orestejas» iztuikojums ir viena no skaistākajām un labākajām vietām visā Bahofena grāmatā, bet tā tai pašā laikā pierāda, ka Bahofens vismaz tikpat stipri tic erinijām, Apolonam un Atenai, kā savā laikā ticējis Eschils; proti, viņš tic, ka tie grieķu varoņu laikmetā veikuši brīnumu: gāzuši mātes tiesības un nodibinājuši tēva tiesības. Skaidrs, ka šāds uzskats, pēc kura reliģija ir pasaules vēstures izšķirošā svira, galu galā ir tīrais misticisms. Tāpēc izlauzties cauri Bahofena biezajam sējumam ir grūts un ne vienmēr pateicīgs darbs. Bet viss tas nemazina viņa ka pētnieka — jauna ceļa lauzēja nopelnus; viņš bija pirmais, kas frāzes par nezināmo pirmatnējo stāvokli ar nekārtīgām dzimumattiecībām aizstāj ar pierādījumu, ka senajā klasiskajā literatūrā lielā vairumā atrodami norādījumi par to, ka grieķiem un Āzijas tautām pirms vienlaulības tiešām pastāvējis tāds stāvoklis, kad, nemaz nepārkāpjot paražas, ne tikai vīrietis stājās dzimumsakaros ar vairākām sievietēm, bet arī sieviete ar vairākiem vīriešiem; ka šāda paraža izzūdot atstājusi pēdas tai ziņā, ka sievietēm bija uz laiku jāatdodas citiem vīriešiem, lai iegūtu tiesības uz vienlaulību; ka tāpēc izcelšanos sākotnēji varēja noteikt tikai pēc sieviešu līnijas — no mātes uz māti; ka šī sieviešu līnijas sevišķā nozīme saglabājās vēl ilgu laiku arī vienlaulības periodā, kad tēvs bija droši zināms vai vismaz atzīts; un ka šis māšu kā savu bērnu vienīgo drošo vecāku sākotnējais stāvoklis nodrošināja viņām un līdz ar to sievietēm vispār tik augstu sabiedrisku stāvokli, kāds sievietēm kopš tā laika nekad vairs nav bijis. Tiesa, šos atzinumus Bahofens gan nav tik skaidri formulējis — to neļāva viņa mistiskais pasaules uzskats. Bet viņš tos pierādīja, un 1861. gadā tas nozīmēja pilnīgu revolūciju.

Bahofena biezais sējums sarakstīts vācu valodā, t. i., tās tautas valodā, kura toreiz vismazāk interesējās par mūslaiku ģimenes aizvēsturi. Tāpēc grāmata palika nezināma. Bahofena tuvākais pēctecis tai paša darba laukā, uzstādamies 1865. gadā. nebija par viņu ne dzirdējis.

Šis pēctecis bija Dž. F. Mak-Lenans[8], tiešs sava priekšteča pretstats. Mums šeit ir nevis ģeniāls mistiķis, bet sauss jurists: nevis kūsājoša poētiska fantazija, bet aizstāvēšanas runā izteiktas iicamas advokata kombinācijās. Pie daudzām seno un jauno laiku mežoņu, barbaru un pat civilizētām tautām Mak-Lenans atrod tādu laulības slēgšanas veidu, kur līgavainim vienam pašam vai arī kopā ar saviem draugiem līgava it kā ar varu jano- laupa tās radiem. Šī paraža, šķiet, ir palieka no kādas agrākas paražas, kad vienas cilts vīrieši tiešām ar varu nolaupīja sev sievas citur, citām ciltīm. Kā tad radušas šādas «laupīšanas laulības»? Kamēr vīrieši varēja atrast pietiekami daudz sievu paši savā ciltī, tādām laulībām'nebija nekāda pamata. Bet tikpat bieži mēs atrodam, ka pie neattīstītām tautām ir zināmas grupas (kuras ap 1865. gadu vēl bieži identificēja ar pašām ciltīm), starp kuru locekļiem laulības ir aizliegtas, tā ka vīrieši ir spiesti ņemt sev sievas un sievietes vīrus ārpus šās grupas; turpretim citur pastāv paraža, ka zināmas grupas vīrieši ir spiesti ņemt sev sievas tikai paši savā grupā. Pirmās grupas Mak-Lenans nosauc par eksogamām, otrās — par endogamām grupām un, daudz nedomājot,.tūlīt konstruē asu pretstatu starp eksogamām un endogamām «ciltīm». Un, lai gan viņa paša pētījumi par eksogamiju viņam tieši parāda, ka šis pretstats daudzos gadījumos, gandrīz vai to lielākajā daļā vai pat visos gadījumos pastāv tikai viņa fantāzijā, viņš tomēr liek to visas savas teorijas pamatā. Pēc šās teorijas eksogamās ciltis varējušas ņemt sev sievas tikai no citām ciltīm, un, tā kā starp ciltīm pastāvējis nepārtraukts kara stāvoklis, kas atbilst mežonības periodam, tad tas varējis notikt tikai ar nolaupīšanu.

Tālāk Mak-Lenans jautā: kā radusies šī eksogamijas paraža? Priekšstatiem par asinsradniecību un asinssajaukšanu ar to nevarot būt nekā kopīga: tās esot parādības, kas attīstījušās tikai daudz vēlāk. Citādi tas esot ar mežoņu vidū ļoti izplatīto paražu tūlīt pēc piedzimšanas nogalināt sieviešu kārtas bērnus. Tā katrā atsevišķā ciltī radies vīriešu pārpalikums, kura tuvākās nenovēršamās sekas bijušas tās, ka vairākiem vīriešiem kopīgi piederējusi viena sieva, — draudzvīrība. No tā savukārt izrietot tas, ka zināja, kas ir bērna rnāte, bet nezināja, kas ir tēvs, un tāpēc, radniecība tikusi noteikla tikai pēc sieviešu, nevis pēc vīriešu līnijas. Tās bija mātes tiesības. Un otras sekas tam, ka pašu ciltī trūka sieviešu, — apstāklis, ko daudzvīrība gan mīkstināja, bet nenovērsa, bija tieši šī sistemātiskā varmācīgā svešu cilšu sieviešu aizvešana. «Tā kā eksogamija un daudzvīrība rodas no viena un tā paša cēloņa — no abu dzimumu skaitliskās nevienlīdzības, — tad mums jāpieņem, ka pie visām eksogamām: rasēm sākumā bijusi daudzvīrība... Un tāpēc mums jāatzīst par neapstrīdamu, ka eksogamām rasēm pirmā radniecības sistēma bija tāda, kas zināja asinsradniecības saites tikai no mātes puses» (Mak-Lenans, «Apcerējums par seno laiku vēsturi», 1886. Pirmatnējā laulība,[9] 124. lpp.).

Mak-Lenana nopelns ir tas, ka viņš norādīja uz tās parādības, ko viņš sauc par eksogamiju, vispārējo izplatīšanos un lielo nozīmi. Viņš nebūt neatklāja šo eksogamo grupu pastāvēšanas faktu un katrā ziņā to nesaprata. Nemaz jau nerunājot par daudzu novērotāju agrākām atsevišķām piezīmēm, kas ir tieši Mak-Lenana avoti, šo institūtu pie indiešu magariem ir sīki un pareizi aprakstījis Latams («Aprakstošā etnoloģija», 1859.[10]) un aizrādījis, ka tas esot vispār izplatīts un sastopams visās pasaules daļās, — pats Mak-Lenans citē šo vietu. Un tāpat mūsu Morgans jau 1847. gadā savās vēstulēs par irokeziem («American Review») un 1851. gadā apcerējumā «Irokezu liga»[11] ir šo institūtu atklājis minētajā ciltī un pareizi to aprakstījis, kamēr Mak-Lenana advokata prāts, kā mēs to vēlāk redzēsim, ir radījis te daudz lielākas jukas nekā Bachofena mistiskā fantazija mātes tiesību laukā. Tālākais Mak-Lenana nopelns ir tas, ka viņš par sākotnējo atzina to kārtību, kad izcelšanos noteica pēc mātes tiesībām, lai gan, kā viņš to vēlāk pats atzīst, Bacbofens viņam šai ziņā aizsteidzies priekšā. Bet arī te viņam nav skaidrības; viņš vienmēr runā par «radniecību tikai pēc sieviešu līnijas» (kinship through females only), un šo izteicienu, kas ir pareizs agrākai attīstības pakāpei, viņš lieto vienmēr arī attiecībā uz vēlākajām attīstības pakāpēm, kad izcelšanos un mantošanas tiesības gan vēl noteica vienīgi pēc sieviešu līnijas, bet radniecība tika atzīta un noteikta arī no vīriešu puses. Tā ir jurista aprobežotība, kurš radījis sev noteiktu tiesisku terminu un joprojām lieto to arī tādos apstākļos, kur tas jau kļuvis nelietojams.

Mak-Lenana teorija, kaut arī visai ticama, tomēr, šķiet, pašam tās autoram likusies ne visai stingri pamatota. Vismaz viņa paša uzmanību saista «tas ievērojamais fakts, ka sieviešu (šķietamās) nolaupīšanas veids visskaidrāk un visspilgtāk parādās tieši pie tām tautām, kur valda vīriešu radniecība (t. i., izcelšanās noteikšana pēc vīriešu līnijas)» (140. lpp.), un tālāk: «Dīvaini, ka bērnu nogalināšana, cik mums zināms, netiek sistemātiski praktizēta tur, kur eksogamija un vecākā radniecības forma pastāv viena otrai līdzās» (146. lpp.). Abi šie fakti ir tiešā pretrunā ar viņa izskaidrošanas veidu, un viņš var likt tiem pretim tikai jaunas, vēl neskaidrākas hipotēzēs.

Tomēr Anglijā viņa teoriju uzņēma ar lielu piekrišanu un labvēlību; Mak-Lenanu še visi atzina par ģimenes vēsturēs nodibinātāju un lielāko autoritāti šai laukā. Viņa eksogaum un endogamo «cilšu» pretnostādījums, kaut ari bija konstatēti atsevišķi izņēmumi un modificējumi, tomēr palika valdošo uzskatu vispār atzītais pamats un kļuva par aizsegu, kas neļāva brīvi pārredzēt pētījamo lauku un līdz ar to padarīja neiespējamu katru izšķirošu soli uz priekšu. Pretēji Mak-Lenana pārāk augstajam vērtējumam, kā tas parasts Anglijā un pēc angļu parauga arī citās zemēs, jāuzsver, ka viņš, nostādot eksogamās «ciltis» pretī endogamām, — kas dibināts uz tīru pārpratumu, — ar saviem pētījumiem ir nodarījis vairāk ļauna nekā laba.

Bet drīz vien nāca klāt arvien vairāk un vairāk faktu, kas neiederējās viņa teorijas glītajos ietvaros. Mak-Lenans zināja tikai trīs laulības formas: daudzsievību, daudzvīrību un vienlaulību. Bet, kad nu reiz šim jautājumam bija pievērsta uzmanība, radās arvien vairāk un vairāk pierādījumu, ka neattīstītām tautām ir bijušas tādas laulības formas, kur vairākiem vīriešiem kopīgi piederējušas vairākas sievietes; un Leboks («Civilizācijās izcelšanās», 1870.[12]) atzina šo grupu laulību (Communal marriage) par vēsturisku faktu.

Drīz pēc tam, 1871. gadā, Morgans nāca ar jaunu un daudzējādā ziņā izšķirošu materiālu. Viņš bija pārliecinājies, ka irokezu īpatnējā radniecības sistēma ir kopīga visiem Savienoto Valstu iezemiešiem un tātad izplatīta veselā kontinentā, kaut gan tā ir tiešā pretrunā ar tām radniecības pakāpēm, kas faktiski izriet no tur pieņemtās laulības sistēmas. Viņš pamudināja Amerikas Savienoto Valstu valdību, pamatojoties uz viņa paša izstrādāto aptaujas lapu un tabulām, ievākt ziņas par pārējo tautu radniecības sistēmām un pēc atbildēm noskaidroja: 1) ka Amerikas indiāņu radniecības sistēma pastāv ari pie daudzām ciltīm Āzijā un, drusku pārveidota, arī Āfrikā un Austrālijā; 2) ka šo sistēmu pilnīgi izskaidro pašlaik Havajā un citās Austrālijas salās iznīkstošā grupu laulības forma un 3) ka blakus šai laulības formai tajās pašās salās ir spēkā tomēr arī tāda radniecības sistēma, kuru var izskaidrot tikai ar vēl pirmatnējāku, tagad jau iznīkušu grupu laulības formu. Savāktās ziņas kopā ar saviem secinājumiem viņš publicēja savā darbā «Asinsradniecības un laulību radniecības sistēmas», 1871[13], un ar to ievadīja diskusiju nesalīdzināmi plašākā laukā. Pamatojoties uz radniecības sistēmām un rekonstruējot tām atbilstošas ģimenes formas, viņš atklāja jaunu pētīšanas ceļu un iespēju ieskatīties dziļāk cilvēces aizvēsturē. Ja šī metode būtu guvusi vispārēju atzīšanu, tad Mak-Lenana glītās konstrukcijas būtu sabrukušas pīšļos.

Mak-Lenans aizstāvēja savu leoriju jatmaja «Pirmatnējas laulības» izdevumā («Apcerējumi par seno laiku vēsturi», 1875.). Pats ģimenes vēsturi ļoti māksloti kombinēdams vienīgi ar hipotēžu palīdzību, no Leboka un Morgana viņš prasa pierādījumus ne tikai katram viņu apgalvojumam, bet turklāt neatspēkojamus pierādījumus, kādus vienīgos atzīst skotu tiesas. Un to dara tas pats cilvēks, kas no ciešajām saitēm starp mātesbrāli un māsasdēlu pie ģermāņiem (Tacits, «Ģermanija», 20. nod.), no Cezara[14] stāstījuma, ka katriem desmit vai divpadsmit britu vīriem esot kopīgas sievas, un no visiem pārējiem seno rakstnieku stāstiem par sievu kopīgumu barbariem nešaubīdamies secina, ka pie visām šīm tautām esot valdījusi daudzvīrība! Tā vien liekas, ka klausāmies prokuroru, kas var atļauties sev pilnīgu rīcības brīvību ar apsūdzības materiālu, bet kas toties no aizstāvja prasa, lai katram tā vārdam būtu visformālākais, juridiski atzīstamais pierādījums.

Gгupu laulība esot tīrais izdomājums, — tā viņš apgalvo,— nu līdz ar to paliek tālu aiz Bahofena. Morgana radniecības sistēma esot tikai sabiedriskās pieklājības norma, ko pieradot tas fakts, ka indiāņi arī svešinieku, balto, uzrunājot par brāli vai tēvu. Tas esot gluži tāpat, kā ja gribētu apgalvot, ka nosaukumi tēvs, māte, brālis, māsa ir tikai uzrunas forma bez nozīmes, jo katoļu garīdzniekus un klosteru priekšnieces ari uzrunājot par tēviem un mātēm, mūki un mūķenes, pat masoņi un angļu arodbiedrību locekli svinīgās sēdēs arī uzrunājot viens otru par brāļiem un māsām. Vārdu sakot, Mak-Lenana aizstāvēšanās bija ārkārtīgi vāja.

Bet palika vēl viens punkts, kur viņam nevarēja piekļūt. Eksogamo un endogamo «cilšu» pretstats, uz ko balstījās visa viņa sistēma, ne tikai nebija satricināts, bet to pat vispār atzina par visas ģimenes vēstures stūrakmeni. Gan pieļāva, ka Mak-Lenana mēģinājums izskaidrot šo pretstatu neapmierinot un esot pretrunā ar viņa paša minētiem faktiem. Bet pats šis pretstats, tas, ka pastāv divi patstāvīgu un neatkarīgu cilšu veidi, kuri viens otru izslēdz un no kuriem viens veids sievas ņem no savas pašu cilts, kamēr otram veidam tas pilnīgi aizliegts, — tas tika atzīts par neapstrīdamu evaņģēliju. Salīdziniet, piemēram, ar Žiro-Telona «Ģimenes izcelšanos» (1874.)[15] un pat ar Leboka «Civilizācijās izcelšanos» (4. izd,, 1882.).

Pret šo punktu ir versts Morgana galvenais darbs: «Senatnes sabiedrība» (1877.) — darbs, kas likts pamatā šai grāmatai. Ko 1871. gadā Morgans vēl tikai neskaidri nojauta, tas še attīstīts pilnīgi skaidri. Endogamija un eksogamija nav nekādi pretstati; eksogamu «cilšu» pastāvēšana līdz šim vēl nekur nav pierādīta. Bet laikmetā, kad vēl valdīja grupu laulība, — un, cik var spriest, tad tā kādreiz valdījusi itin visur, — cilts sadalījās vairākās pēc mātes līnijas radniecīgās grupās, ģintīs, kurās bija stingri aizliegtas savstarpējas laulības, tā ka vienas ģints vīrieši, kaut arī varēja ņemt sev sievas no savas cilts, un parasti viņi tā arī darīja, tad tomēr viņiem tās bija jāņem ārpus savas ģints. Tādējādi, ja ģints bija stingri eksogama, tad cilts, kas aptvēra ģinšu kopumu, bija tikpat noteikti endogama. Ar to tad arī tika galīgi iznīcinātas Mak-Lenana mākslīgo konstrukciju pēdējās atliekas.

Bet ar to Morgans neapmierinājās. Amerikas indiāņu ģints viņam noderēja, lai spertu otru izšķirošu soli uz priekšu viņa pētījumu laukā. Šai pēc mātes tiesībām organizētajā ģintī viņš atrada to pirmatnējo formu, no kuras attīstījusies vēlākā, pēc tēva tiesībām organizētā ģints — tā ģints, kuru mēs atrodam pie antikajām kultūrtautām. Grieķu un romiešu ģints, kas līdz šim visiem vēsturniekiem bija mīkla, tika izskaidrota ar indiāņu ģinti, un līdz ar to bija atrasts jauns pamats visai pirmatnējai vēsturei.

Šim jaunajam atklājumam, ka sākotnējā, uz mātes tiesībām dibinātā ģints ir iepriekšējā stadija kultūras tautu ģintij, kas dibināta uz tēva tiesībām, — šim atklājumam pirmatnējā vēsturē ir tāda pati nozīme kā Darvina[16] evolūcijas teorijai bioloģijā un Marksa virsvērtības teorijai politiskajā ekonomijā. Tā deva Morganam iespēju pirmoreiz dot ģimenes vēstures apskatu, kurā pagaidām, cik to atļāva līdz šim zināmais materiāls, bija galvenajos vilcienos noteiktas vismaz attīstības klasiskās pakāpes. Katram skaidrs, ka ar to sākās jauns laikmets pirmatnējās vēstures pētīšanā. Uz mātes tiesībām dibinātā ģints kļuva par centrālo asi, ap kuru griežas visa šī zinātne; kopš tās atklāšanas ir zināms, kādā virzienā un kas jāpētī un kā iegūtie rezultāti jāgrupē. Un atbilstoši tam tagad šai laukā straujus panākumus gūst pavisam citādi nekā pirms Morgana grāmatas iznākšanas.

Morgana atklājumus tagad ir vispār atzinuši vai, pareizāk, piesavinājušies visi pirmatnējās vēstures pētnieki ari Anglijā. Bet gandrīz neviens nav atklāti atzinis, ka tieši Morganam mums jāpateicas par šo revolūciju uzskatos. Anglijā viņa grāmatu, cik iespējams, noklusē, bet no viņa paša tiek vaļā, vēlīgi uzslavējot viņa agrākos darbus; centīgi rakņājas viņa iztirzājuma sīkumos, bet par viņa tiešām lielajiem atklājumiem ietiepīgi klusē. «Senatnes sabiedrības» pirmais izdevums izpārdots; Amerikā tādām lietām trūkst noņēmēju; Anglijā, šķiet, grāmata sistemātiski tikusi nobīdīta malā, un šā darba, kas radīja veselu laikmetu, vienīgais izdevums, kurš vēl ir pārdošanā, — ir vācu tulkojums.

Kāpēc tāda atturība, kurā grūti nesaskatīt klusēšanas sazvērestību, it sevišķi, ja ievēro daudzos tikai aiz pieklājības izdarītos citējumus un citus solidaritātes apliecinājumus, ar kuriem tik bagāti mūsu atzīto pirmatnējās vēstures pētnieku raksti? Vai varbūt tāpēc, ka Morgans ir amerikānis un pirmatnējās vēstures angļu pētniekiem ļoti nepatīkami, ka viņiem, neraugoties uz viņu lielo, ļoti atzīstamo centību materiālu vākšanā, savos vispārējos viedokļos šo materiālu kārtošanā un grupēšanā, īsi sakot, savās idejās jābalstās uz diviem ģeniāliem ārzemniekiem — Bahofenu un Morganu? Ar vācieti vēl varētu kaut kā samierināties, bet ar amerikāni! Pret amerikāni katrs anglis kļūst patriots, kā es to ar daudziem jocīgiem piemēriem redzēju Savienotajās Valstīs. Turklāt Mak-Lenans bija, tā sakot, pirmatnējās vēstures angļu skolas oficiāli atzīts nodibinātājs un vadonis; pirmatnējās vēstures laukā tas bija savā ziņā labais tonis — runāt ne citādi kā ar vislielāko godbijību par viņa samāksloto vēstures konstrukciju, kura ved no bērnu nogalināšanas cauri daudzvīrībai un cauri laupīšanas laulībai uz ģimeni, kas dibināta uz mātes tiesībām; vismazākās šaubas, ka pastāvētu eksogamās un endogamās «ciltis», kas viena otru galīgi izslēdz, uzlūkoja par pārdrošu ķecerību; tādējādi Morgans, kā dūmus izkliedēdams visas šis svētās dogmas, savā ziņā bija izdarījis svētuma zaimošanu. Un turklāt viņš šīs dogmas izkliedēja ar tādiem argumentiem, ka pietika tos tikai izteikt, lai tie tūlīt kļūtu visiem saprotami; Mak-Lenana cienītājiem, kas līdz šim nevarīgi bija svārstījušies starp eksogamiju un endogamiju, vajadzēja gandrīz vai sist sev pa pieri un izsaukties: Kā gan mēs varējām būt tik muļķi, ka sen jau paši to nepamanījām!

Un, ja ar šiem noziegumiem vēl nepietiktu, lai oficiālā skola vēsi novērstos no Morgana, tad Morgans pārpildīja mēru ar to, ka viņš civilizāciju — preču ražošanas sabiedrību, mūsu tagadējās sabiedrības pamatformu — ne tikai kritizēja tādā veidā, kas atgādināja Furjē[17], bet arī par šās sabiedrības turpmāko pārveidošanu runāja tādiem vārdiem, kādus varētu teikt Kārlis Markss. Tāpēc Morgans dabūja, ko bija pelnījis, kad Mak-Lenans viņam sašutis pārmeta, ka «vēsturiskā metode viņam pavisam antipātiska», un kad Zenevas profesors Žiro-Telona kgs viņam to atkārtoja arī 1884. gadā. Šis pats Žiro-Telona kgs taču vel 1874. gadā («Ģimenes izcelšanās») nevarīgi maldījās Mak-Lenana eksogamijas labirintā, no kura tikai Morgans viņu izveda!

Citi sasniegumi, ko Morgans devis pirmatnējai vēsturei, man šeit nav jāaplūko; viss, kas šai sakarā nepieciešams, atrodams manā darbā. Četrpadsmit gadu, kas pagājuši, kopš iznācis Morgana galvenais darbs, ir ļoti pavairojuši mūsu materiālus par cilvēku pirmatnējo sabiedrību vēsturi; antropologiem, ceļotājiem un profesionāliem pirmatnējās vēstures pētniekiem pievienojušies vēl salīdzināmās jurisprudences pārstāvji, kas devuši pa daļai jaunus materiālus, pa daļai jaunus viedokļus. Tā rezultātā dažas atsevišķas Morgana hipotēzēs tika satricinātas vai pat atspēkotas. Bet savāktais jaunais materiāls nekur nav novedis pie tā, ka viņa svarīgo pamatviedokļu vietā būtu stājušies citi. Viņa nodibinātā kārtība pirmatnējā vēsturē savos galvenajos vilcienos spēkā vēl šodien. Var put teikt, ka Morgans gūst arvien lielāku vispārēju atzīšanu Uitlti pašā mērā, kādā tiek slēpts, ka tieši viņš ir šā liela progresu pamatlicējs*.

Fridrihs Engelss

Londonā

1891. g. 16. jūnijā

Pirmore:z iespiests žurnālā «Netie Zeit» 1891. gada kā raksts ar virsrakstu «Par pirmatnējas ģimenes vēsturi»

Iespiests pēc grāmatas teksta: K. Markss, F. Engelss. Darbu izlase divos sējumos, II sēj., 1950. g. izd., 158.—306. Ipp.

__________________________________

* Braukdams atpakaļ no Ņujorkas 1888. gada septembrī, es satiku bijušo kongresa deputātu no Ročesteras vēlēšanu apgabala, kurš bija pazinis Luisu Morganu. Diemžēl, viņš neko daudz par viņu nevarēja man pastāstīt. Morgans dzīvojis Ročesterā kā privātā persona un nodarbojies tikai ar savu zinātnisko darbu. Viņa brālis esot bijis pulkvedis un kalpojis Vašingtonā kara ministrijā; ar šā brāļa palīdzību viņš esot panācis to, ka valdība ieinteresējusies par viņa pētījumiem un viņam izdevies izdot vairākus savus darbus par valsts naudu; mans sarunu biedrs tai laikā, kad bijis kongresa deputāts, ari vairākkārt esot par to rūpējies. (Engelsa piezīme.)

ĢIMENES, PRIVATĪPAŠUMA UN VALSTS IZCELŠANĀS

I. KULTŪRAS AIZVĒSTURISKĀS PAKĀPES

Morgans bija pirmais, kas lietpratīgi mēģināja nodibināt noteiktu sistēmu cilvēces aizvēsturē, un tik ilgi, kamēr ievērojami materiālu papildinājumi neliks izdarīt grozījumus, viņa periodizācijā neapšaubāmi paliks spēkā.

No trim galvenajiem laikmetiem — mežonības, barbarisma un civilizācijās — viņu, patiesību sakot, interesē tikai pirmie divi un pāreja uz trešo. Katru no abiem šiem laikmetiem viņš iedala zemākā, vidējā un augstākā pakāpē atkarībā no panākumiem dzīvei nepieciešamo līdzekļu ražošanā, jo, — kā viņš saka, — «prasme šajā ražošanā izšķiroši noteic cilvēka pārākuma un valdīšanas pakāpi pār dabu; no visām dzīvajām būtnēm tikai cilvēkam izdevies sasniegt gandrīz neierobežotu varu pār pārtikas līdzekļu ražošanu. Visi lielie cilvēces progresa laikmeti vairāk vai mazāk tieši sakrīt ar eksistences avotu paplašināšanās laikmetiem.» Līdztekus tam norisinās ģimenes attīstība, bet tai nav tik raksturīgu pazīmju periodu atšķiršanai.

I. MEŽONĪBA

1. Zemākā pakāpe. Cilvēku dzimuma bērnība. Cilvēki uzturējās vēl savās sākotnējās dzīves vietās, tropu vai subtropu mežos. Viņi dzīvoja, vismaz daļēji, kokos; tikai tā var izskaidrot viņu eksistenci starp lieliem, plēsīgiem zvēriem.

Augļi, rieksti, saknes bija viņu barība; šā perioda galvenais sasniegums ir artikulētas valodas izveidošanās. No visam tautām, kas kļuvušas pazīstamas vēsturiskajā periodā, neviena vairs neatradās šai pirmatnējā stāvoklī. Un, lai gan tas ir turpinājies droši vien daudzus gadu tūkstošus, tomēr pierādīt to ar tiešām liecībām mēs nevaram; bet, ja atzīstam cilvēka izcelšanos no dzīvnieku valsts, tad jāpieņem šāds pārejas stāvoklis.

2. Vidējā pakāpe. Tā sākas ar zivju lietošanu uzturam (te mēs pieskaitām arī vēžus, gliemežus un citus ūdens dzīvniekus) un ar uguns lietošanu. Tie abi ir savstarpēji saistīti, jo zivju barība tikai ar uguns palīdzību kļūst pilnīgi derīga lietošanai. Bet ar šo jauno barību cilvēki kļuva neatkarīgi no klimata un apvidus; virzoties gar upēm un jūru piekrastēm, viņi varēja pat mežonības stāvoklī izplatīties pa zemeslodes lielāko daļu. Agrā akmens laikmeta rupji darinātie, neslīpētie, tā dēvētie paleolitiskic akmens rīki, kas pilnīgi vai lielāko tiesu attiecas uz šo periodu, ir atrodami visos kontinentos un ir šās pārvietošanās pierādījumi. Apmešanās uz dzīvi jaunās vietās, nepārtraukti rosīgi meklējumi, kā arī uguns, ko ieguva berzējot, sagādāja tādus jaunus uztura līdzekļus kā saknes un bumbuļus, kuri satur stērķeli un tika cepti karstos pelnos vai cepamās bedrēs (zemes krāsnīs), kā medījums, kas pēc pirmo ieroču, rungas un šķēpa, izgudrošanas kļuva par neregulāri iegūstamu papildu uzturu. Mednieku tautu vien, kādas apraksta grāmatās, t. i., tādu tautu, kas pārtiek tikai no medībām, nekad nav bijis; ieguvums no medībām tādam nolūkam ir pārāk nedrošs. Kā rezultāts pastāvīgai uztura avotu nedrošībai, šķiet, šai pakāpē radies kanibālisms, kas kopš tā laika uzglabājās ilgi. Austrālieši un daudzi polinēzieši vēl šodien atrodas uz šās — mežonības vidējās pakāpes.

3. Augstākā pakāpe. Sākas ar loka un bultas izgudrošanu, ar ko medījumi kļūst par pastāvīgu uzturu un medības par vienu no normālām darba nozarēm. Loks, aukla un bulta ir jau ļoti komplicēts ierocis, kura izgudrošanai bija vajādzīga ilgi uzkrāta pieredze un izsmalcinātas prāta spējas, tātad reizē ari daudzu citu izgudrojumu pazīšana. Salīdzinot savā starpā tautas, kas pazīst jau loku un bultu, bet vēl nepazīst podniecības mākslu (to Morgans uzskata par sākumu pārejai uz barbarismu), mēs patiešām atrodam jau dažas pazīmes par apmešanos ciemos, zināmu pakāpi eksistences līdzekļu ražošanas apgūšanā: koka traukus un rīkus, koksnes šķiedru aušanu ar rokām (bez aužamām stellēm), no lūkiem vai niedrēm pītus kurvjus, slīpētus (neolitiskos) akmens rīkus. Uguns un akmens cirvis pa lielākajai daļai dod jau iespēju no vesela koka izgatavot laivas un vietām baļķus un dēļus mājokļa būvei. Visus šos sasniegumus mēs sastopam, piemēram, pie Amerikas ziemeļrietumu indiāņiem, kuri, lai gan pazīst loku un bultu, tomēr vēl nepazīst podniecību. Loks un bulta mežonības laikmetam bija tāds pats izšķirošs ierocis kā dzelzs zobens barbarismam un šaujamais ierocis civilizācijai.

II. BARBARISMS

1. Zemākā pakāpe. Sākas ar podniecības mākslās ieviešanu. Var pierādīt, ka daudzos gadījumos un droši vien visur tā cēlusies no tā, ka pītus vai no koka pagatavotus traukus sāka pārklāt ar māliem, lai padarītu tos ugunsdrošus. Tā drīz vien atrada, ka formējamie māli noder šim mērķim arī bez iekšējā trauka.

Līdz šim mēs varējām aplūkot attīstības gaitu kā pilnīgi vispārēju, kas sastopama pie visām tautām zināmā periodā neatkarīgi no to dzīves vietas. Bet, sākoties barbarismam, mēs esam sasnieguši tādu pakāpi, kad iegūst nozīmi abu lielo kontinentu dabas apstākļu dažādība. Barbarisma laikmeta raksturīgs moments ir dzīvnieku pieradināšana un audzēšana un augu kultivēšana. Austrumu kontinentam, tā saucamajai Vecajai pasaulei, bija gandrīz visi pieradināšanai derīgie dzīvnieki un visi kultivēšanai derīgie labības augi, izņemot vienu; rietumu kontinentam, Amerikai, no pieradināšanai derīgiem zīdītājiem bija tikai lama, un tad arī tikai vienā dienvidu daļā, un no visiem kultivēšanai derīgiem labības augiem tikai viens, toties pats labākais: kukuruza. Šie dažādie dabas apstākļi ir par cēloni tam, ka no šā brīža katras puslodes iedzīvotāju attīstība iet savu īpatnēju ceļu un atsevišķo attīstības pakāpju robežzīmes katrā no abām puslodēm kļūst dažādas.

2. Vidējā pakāpe. Austrumos sākas ar mājlopu pieradināšanu, rietumos ar barības augu kultivēšanu, mākslīgi apūdeņojot, un ar adobu (saulē kaltētu ķieģeļu) un akmens lietošanu celtnēm.

Mēs iesākam ar rietumiem, jo šeit līdz tam laikam, kad eiropieši iekaroja Ameriku, tālāk par šo pakāpi nevienā vietā nebija tikuši.

Indiāņiem, kas atradās barbarisma zemākajā pakāpe (pie tiem piederēja visi, kas dzīvoja uz aiislrmniem no Misisipi), laikā, kad viņus atklāja, bija jau zināmā kukurūzas un varbūt ari ķirbja, melones un citu dārzaugu kultura, kas deva ļoti ievērojamu daļu viņu uztura; viņi dzīvoja koka mājās ar žogu iežogotos ciemos. Ziemeļrietumu ciltis, it sevišķi tās, kas dzīvoja Kolumbijas upes baseinā, atradās vēl mežonības augstākajā pakāpē un nepazina ne podniecības mākslu, ne arī jebkādu augu kultivēšanu. Turpretim tā saucamie pueblo indiāņi Jaunmeksikā, meksikāņi, Centrālās Amerikas iedzīvotāji un peruanieši iekarošanas laikā atradās barbarisma vidējā pakāpē: viņi dzīvoja cietokšņiem līdzīgās adobu vai akmens mājās, audzēja mākslīgi apūdeņotos dārzos kukuruzu un dažādus citus — atkarībā no apvidus un klimata — barības augus, kuri bija galvenais viņu uztura avots, un bija pat pieradinājuši dažus dzīvniekus: meksikāņi — tītaru un citus putnus, peruanieši — lamu. Turklāt viņiem bija pazīstama metālu apstrādāšana — izņemot dzelzi, un tāpēc viņi arvien vēl nevarēja iztikt bez akmens ieročiem un darba rīkiem. Spāņu iekarotāju uzvara pārtrauca katru viņu tālāko patstāvīgo attīstību.

Austrumos barbarisma vidējā pakāpe sākās ar piena un gaļas lopu pieradināšanu, kamēr augu kulturu, šķiet, vēl ļoti ilgi šai periodā te nepazina. Lopu pieradināšana un audzēšana un lielu ganāmpulku izveidošana, liekas, bija cēlonis tam, ka ārieši un semīti izdalījās no pārējo barbaru masas. Eiropas un Āzijas āriešiem lopu nosaukumi vēl ir vienādi, bet kultūras augu nosaukumi — gandrīz vienmēr dažādi.

Ganāmpulku izveidošanās radīja ganu dzīves veidu piemērotās vietās: semitiem — Eifratas un Tigras zālainajos līdzenumos, āriešiem — Indijas, Amudarjas un Sirdarjas, Donas un Dņepras zālainajos līdzenumos. Dzīvnieku pieradināšana, šķiet, vispirms sasniegta šādu ganību apgabalu nomalēs. Vēlākajām paaudzēm tāpēc liekas, ka ganu tautas cēlušās no tādiem apvidiem, kas īstenībā ne tikai nevarēja būt cilvēces šūpulis, bet, gluži otrādi, to mežonīgajiem senčiem un pat barbarisma zemākās pakāpes cilvēkiem gandrīz nebija apdzīvojami. Tieši otrādi, pēc tam, kad šie vidējās pakāpes barbari bija pieraduši pie ganu dzīves, viņiem nekad nevarēja nākt prātā brīvprātīgi atgriezties no pļavām upju līdzenumos uz mežu rajoniem, kuros bija mājojuši viņu senči. Un pat tad, kad semiti un ārieši tika atspiesti tālāk uz ziemeļiem un rietumiem, viņiem nebija iespējams doties uz Rietumazijas un Eiropas mežu apgabaliem, pirms viņi ar labības kultivēšanu nebija guvuši iespēju uzturēt, it sevišķi ziemā, savus lopus uz šās mazāk labvēlīgās augsnes. Ir vairāk nekā ticams, ka labības kultivēšanu šeit radīja vispirms vajadzība sagādāt barību lopiem un tikai vēlāk tā kļuva svarīga cilvēku uzturam.

Ar gaļas un piena pārpilnību āriešu un semitu uzturā un sevišķi ar to labvēlīgo ietekmi uz bērnu attīstību varbūt ir izskaidrojama abu šo rasu sekmīgāka attīstība. Tiešām, Jaunmeksikas pueblo indiāņiem, kas spiesti pārtikt gandrīz vienīgi no augu barības, smadzenes ir mazākas nekā indiāņiem barbarisma zemākajā pakāpē, kuru uzturā bija vairāk gaļas un zivju. Katrā ziņā šai pakāpē pamazām izzūd cilvēkēšana un saglabajas vēl tikai ka reliģisks akts vai, kas šeit nozīmē gan drīz to pašu, kā burvība.

3. Augstākā pakāpe. Sākas ar dzelzs rūdas kausēšanu nu pāriet civilizācijā ar burtu rakstu izgudrošanu un to lietošanu literārās jaunrades pierakstīšanai. Šai pakāpei, kas, kā jau teikts, patstāvīgi noieta tikai austrumu puslodē, ir vairāk sasniegumu ražošanā nekā visām iepriekšējām kopā. Pie tās pieder varoņu laikmeta grieķi, itāļu ciltis īsi pirms Romas dibināšanas, Tacita laika ģermāņi un vikingu laika normaņi.

Vispirms, mēs šeit pirmoreiz sastopam dzelzs lemeša arklu, kuru velk mājlopi; tas padarīja iespējamu plašā mērogā zemkopību, laukkopibu un līdz ar to toreizējos apstākļos praktiski neierobežotu dzīvei nepieciešamo līdzekļu pieaugumu; pēc. tam — meža izciršana un līdumu līšana tīrumiem un pļavām, — kas atkal plašā mērogā nebija iespējama bez dzelzs cirvja un dzelzs lāpstas. Līdz ar to strauji sāka vairoties iedzīvotāju skaits un mazas platības kļuva biezi apdzīvotas. Pirms laukkopības vajadzēja sagadīties ārkārtējiem apstākļiem, lai pusmiljons cilvēku ļautos sevi apvienot vienotā centrālā vadībā; tas, jādomā, nekad ari nebija noticis.

Barbarisma augstākās pakāpes pilnīgu uzplaukumu sastopam Homēra[18] poēmās, sevišķi «Iliadā». Uzlaboti dzelzs rīki, kalēja plēšas, rokas dzirnavas, podnieka virpa, augu eļļas un vīna darināšana, attīstīta metālu apstrādāšana, kas kļūst par mākslas amatniecību, braucamie un kaujas rati, kuģu būve no baļķiem un dēļiem, architekturas kā mākslas pirmsākumi, pilsētas ar robotiem mūriem un torņiem, Homēra eposs un visa mitoloģija — tāds ir galvenais mantojums, ar ko grieķi no barbarisma iegāja civilizācijā. Ja to salīdzināsim ar Cežara un pat Tacita aprakstiem par ģermāņiem, kas atradās tās pašas kultūras pakāpes sākumā, no kuras Homēra grieķi jau gatavojās pāriet augstākā pakāpē, tad redzams, cik daudz sasniegumu ražošanas attīstībā ir barbarisma augstākajai pakāpei.

Cilvēces attīstības aina cauri mežonībai un barbarismam līdz civilizācijās pirmsākumiem, kuru esmu šeit pēc Morgana īsi attēlojis, ir jau diezgan bagāta ar jaunām un, kas vēl svarīgāk, neapstrīdamām pazīmēm, jo tās ņemtas tieši no ražošanas. Un tomēr šī aina liksies bāla un nožēlojama, salīdzinot ar to, kas mums pavērsies mūsu ceļojuma galā; tikai tad būs iespējams pilnīgi apgaismot pāreju no barbarisma uz civilizāciju un pārsteidzošo pretstatu starp tiem abiem. Pagaidām varam Morgana periodizāciju vispārināt šādi: mežonība ir periods, kad notiek galvenokārt gatavu dabas produktu piesavināšanās; cilvēka izgatavotie rīki ir galvenokārt tādas piesavināšanas palīglīdzekļi. Barbarisms ir periods, kad1 tiek ieviesta lopkopība un zemkopība, periods, kad cilvēks ar savu darbību iemācās metodes, kā kāpināt dabas produktu ražošanu. Civilizācijā ir periods, kad iemācās tālāk pārstrādāt dabas produktus, tas ir varda tieša nozīmē rūpniecības un mākslas periods.

II. ĢIMENE

Morgans, kurš lielāko daļu savas dzīves pavadījis starp irokezicm, kas vel tagad dzīvo Ņujorkas štatā, un kuru viena viņu cilts (senekas cilts) bija adoptējusi, atrada pie viņiem pastāvam radniecības sistēmu, kas bija pretrunā ar viņu patiesajām ģimenes attiecībām. Pie viņiem valdīja tā abām pusēm viegli šķiramā vienlaulība, ko Morgans nosauc par «pāra ģimeni». Šāda laulātā pāra pēcnācēji tāpēc bija visiem skaidri zināmi un vispār atzīti; nevarēja būt nekādu šaubu par to, uz ko attiecināmi nosaukumi tēvs, māte, dēls, meita, brālis, māsa. Bet šo nosaukumu faktiskā lietošana bija pretrunā ar to. Irokezs sauc par saviem dēliem un meitām ne tikai savus paša bērnus, bet arī savu brāļu bērnus, un viņi sauc to par tēvu. Turpretim savu māsu bērnus viņš sauc par māsasdēliem un māsasmeitām un viņi to par tēvoci. Irokeziete, gluži otrādi, saviem pašas bērniem līdzi sauc par saviem dēliem un meitām savu māsu bērnus, un tie viņu sauc par māti. Turpretim savu brāļu bērnus viņa sauc par saviem brāļadēliem un braļameitām, un tie viņu sauc par tēvamāsu. Gluži tāpat tiklab brāļu bērni, kā arī māsu bērni sauc viens otru par brāļiem un nin sām. Turpretim sievietes bērni un viņas brāļa bērni sauc viens otru par brālēniem un māsīcām. Un tie nav tikai tukši vārdi, bet gan izteic faktiski valdošos uzskatus par asinsradniecības tuvumu vai tālumu vienādību vai nevienādību, un šie uzskati ir pamatā pilnīgi izveidotai radniecības sistēmai, kura spēj izteikt atsevišķa individa vairākus simtus dažādu radniecisku attiecību. Vēl vairāk: šī sistēma ir pilnīgi spēkā ne tikai pie visiem Amerikas indiāņiem (līdz šim nav atrasts neviens izņēmums), bet pastāv gandrīz negrozīta arī pie Indijas vissenākajiem iedzīvotājiem, pie dravidu ciltīm Dekānā un gauru ciltīm Hindostanā. Radniecības apzīmējumi pie Dienvidindijas tamiliem un senekas irokeziem Ņujorkas štatā vēl tagad ir vienādi vairāk nekā divsimt dažādām radnieciskām attiecībām. Un arī pie šīm indiešu ciltīm, tāpat kā pie visiem Amerikas indiāņiem, radnieciskās attiecības, kas izriet no pastāvošās ģimenes formas, ir pretrunā ar radniecības sistēmu.

Kā gan tas izskaidrojams? Ievērojot to izšķirošo lomu, kāda ir radniecībai visu mežonīgo un barbarisko tautu sabiedriskajā iekārtā, nevar ar frāzēm vien paiet garām šai tik plaši izplatītajai sistēmai. Sistēma, kas vispār atzīta Amerikā, kas pastāv arī Azijā pavisam pie citas rases tautām un vairāk vai mazāk pārveidotās formās bieži sastopama visur Afrikā un Austrālijā, — tāda sistēma prasa vēsturisku izskaidrojumu; no tās nevar tikt vaļā ar frāzēm, kā to, piemēram, mēģināja Mak-Lenans. Apzīmējumi: tēvs, bērns, brālis, māsa — nav tikai kādi goda tituli, bet tie uzliek ļoti noteiktas, ļoti nopietnas savstarpējas saistības, kuru kopums veido ievērojamu šo tautu sabiedriskās iekārtas daļu. Un izskaidrojums radās. Sandviču (Havajas) salās vēl šā gadsimta pirmajā pusē bija tāda ģimenes forma, kurā bija tieši tādi tēvi un mātes, brāļi un māsas, dēli un meitas, tēvoči, tēvamāsas un mātesmāsas, brāļu un māsu dēli un meitas, kādus prasa amerikāņu un senindiešu radniecības sistēma. Bet dīvaini! Radniecības sistēma, kāda bija spēkā Havajas salās, atkal neatbilda tur faktiski pastāvošajai ģimenes formai. Un proti, tur visi brāļu un māsu bērni bez izņēmuma tiek atzīti par brāļiem un māsām un ne tikai par savas mātes un viņas māsu vai sava tēva un viņa brāļu, bet gan bez izšķirības par visu savu vecāku brāļu un māsu kopīgiem bērniem. Tātad, ja amerikāņu radniecības sistēma paredz kādu Amerikā vairs neeksistējošu primitivāku ģimenes formu, kādu mēs tiešām atrodam vēl Havajas salās, tad, no otras puses, havajiešu radniecības sistēma norāda uz kādu vēl pirmatnējāku ģimenes formu, kuras pastāvēšanu, tiesa, mēs gan nekur vairs nevaram pierādīt, bet kurai vajadzēja pastāvēt, jo citādi nebūtu varējusi rasties attiecīgā radniecības sistēma. «Ģimene, — saka Morgans, — ir aktivais pirmsākums; tā nekad nestāv uz vietas, bet gan pārveidojas no zemākas formas augstākā, līdztekus tam, kā sabiedrība attīstās no zemākas uz augstāku pakāpi. Radniecības sistēmas turpretī ir pasivas; tikai pēc ilga laika posma tās reģistrē ģimenes veikto progresu un radikāli mainās tikai tad, kad radikāli ir mainījusies ģimene.» — «Un gluži tāpat, — piemetina Markss, — tas notiek ar politiskām, juridiskām, reliģiskām un filozofiskām sistēmām vispār.» Kamēr ģimene joprojām dzīvo, radniecības sistēma sastingst, un, kamēr pēdējā joprojām pastāv paraduma dēļ, ģimene pāraug tās ietvarus. Bet tikpat droši kā Kivjē[19] pēc Parizes tuvumā atrastajiem atsevišķajiem somainā dzīvnieka skeleta kauliem varēja secināt, ka šis skelets pieder somainam dzīvniekam un ka tur kādreiz dzīvojuši tagad izmirušie somainie dzīvnieki, — tikpat droši mēs varam pēc vēsturiski saglabājušās radniecības sistēmas secināt, ka ir pastāvējusi tai atbilstoša tagad izmirusī ģimenes forma.

Nupat pieminētās radniecības sistēmas un ģimenes formas atšķiras no tagad valdošām ar to, ka katram bērnam ii vairāki tēvi un mātes. Amerikāņu radniecības sistēmā, kam atbilst havajiešu ģimene, brālis un māsa nevar būt tēvs un matē vie nam un tam pašam bērnam; bet havajiešu radniecības sistēma turpretī paredz tādu ģimeni, kurā tas ir bijis likums. Mēs te redzam vairākas ģimenes formas, kas ir tiešā pretrunā ar tām, kādas līdz šim parasti atzina par vienīgām īstajām formām. Tradicionālais uzskats pazīst tikai vienlaulību, līdzās tai vīrieša daudzsievību un varbūt vēl sievietes daudzvīrību un pie tam, kā jau tas moralizējošam filistram piederas, noklusē, ka praksē šīs oficiālās sabiedrības nospraustās robežas tiek klusu ciešot, bet nekautrīgi pārkāptas. Pirmatnējās vēstures pētījumi turpretim rāda mums stāvokli, kad vīrieši dzīvo daudzsievībā un viņu sievas tai pašā laikā — draudzvīrībā, un tāpēc kā vienu, tā otru bērni tiek atzīti par viņu visu kopīgiem bērniem; stāvokli, kas savukārt pārdzīvo daudzas pārgrozības, kamēr no tā galīgi izveidojas vienlaulība. Šīs pārgrozības ir tādas, ka grupa, kas saistīta kopējām laulības saitēm un kas sākumā bijusi ļoti plaša, arvien vairāk un vairāk sašaurinās, kamēr beidzot paliek tikai atsevišķs pāris, kas tagad ir valdošais.

Tādējādi konstruējot ģimenes vēsturi otrādā kārtībā, Morgans, tāpat kā vairums viņa kolēģu, nonāk pie secinājuma, ka pastāvējis tāds pirmatnējais stāvoklis, kad vienas cilts robežās valdījuši neierobežoti dzimumsakari, tā ka katra sieviete piederējusi katram vīrietim un tāpat katrs vīrietis katrai sievietei. Par tādu pirmatnēju stāvokli tika runāts jau pagājušajā gadsimtā, bet tikai vispārīgās frāzēs; tikai Bachofens pirmoreiz — un tas ir viens no viņa lielajiem nopelniem — skatījās uz jautājumu nopietni un meklēja šā stāvokļa pēdas vēsturiskos un reliģiskos nostāstos. Tagad mēs zinām, ka šīs viņa atrastās pēdas nebūt neved mūs atpakaļ pie sabiedrības pakāpes ar nekārtīgiem dzimumsakariem, bet gan pie daudz vēlākas formas, pie grupu laulības. Minētā primitivā sabiedrības pakāpe, — ja tāda tiešām pastāvējusi, — pieder tik sen pagājušam laikmetam, ka diezin vai var cerēt atrast starp sociāliem izrakteņiem pie savā attīstībā atpalikušiem mežoņiem tiešus pierādījumus, ka tā kādreiz pastāvējusi. Tas jau ir Bahofena nopelns, ka viņš šā jautājuma pētīšanu izvirzījis priekšplānā*.

________________

* Cik maz Bahofens saprata to, ko viņš bija atradis vai, pareizāk sakot, uzminējis, pierāda tas, ka viņš šo pirmatnējo stāvokli nosaucis par heterismu. Ar heterismu grieķi, kad viņi šo vārdu sāka lietot, apzīmēja neprecējušos vai vienlaulībā dzīvojošu vīriešu sakarus ar neprecētām sievietēm; tas vienmēr paredz noteiktas laulības formas pastāvēšanu, ārpus kuras šie sakari notiek, un ietver sevī, vismaz jau iespējamībā, prostitūciju. Citādā nozīmē šis vārds nekad nav lietots, un šādā nozīmē to lietojam arī mēs abi ar Morganu. Bahofena ļoti ievērojamos atklājumus viscaur līdz neticamībai mistificē viņa iedoma, it kā starp vīrieti un sievieti vēsturiski izveidojušos attiecību avots vienmēr bijuši atbilstošie cilvēku reliģiskie uzskati un nevis viņu īstās dzīves apstākļi. (Engelsa piezīme.)

Kopš neilga laika kļuvis par modes lietu noliegt šo cilvēka dzimumdzīves sākotnējo pakāpi. Grib cilvēci paglābt no šā «kauna». Un pie tam atsaucas ne tikai uz to, ka neesot nekādu tiešu pierādījumu, bet it sevišķi uz pārējās dzīvnieku valsts piemēru; par pēdējo Leturno («Laulības un ģimenes evolūcija», 1888.[20]) savācis daudz faktu, kas rāda, ka ari šeit pilnīgi nekārtīgi dzimumsakari piemīt zemai attīstības pakāpei. Tomēr no visiem šiem faktiem es varu secināt tikai to, ka attiecībā uz cilvēku un viņa aizvēsturiskajiem dzīves apstākļiem tie absolūti nekā nepierāda. Mugurkaula dzīvnieku ilgstoša kopdzīve pāros diezgan labi izskaidrojama ar fizioloģiskiem cēloņiem: piemēram, putniem ar to, ka mātītei nepieciešama palīdzība perēšanas laikā; pie putniem sastopamie stingras monogamijas piemēri neko nepierāda attiecībā uz cilvēkiem, jo cilvēki taču nav no putniem cēlušies. Un, ja stingra monogamija ir visas tikumības kalngals, tad pirmā vieta patiesībā pieder lentes tārpam, kuram katrā no viņa 50—200 proglotidiem jeb ķermeņa posmiem ir pilnīgs vīriešu un sieviešu dzimumaparats un kurš visu savu mūžu pavada, katrā šai posmiņā pats ar sevi kopojoties. Bet, ja mēs aprobežosimies ar zīdītājiem, tad pie tiem atradīsim visus dzimumdzīves veidus — nekārtīgus sakarus, kaut ko līdzīgu grupu laulībai, daudzsievību, vienlaulību; trūkst tikai daudz vīrības, līdz kurai varēja nonākt tikai cilvēki. Pat mūsu tuvākajos rados — četrročos saskatāmas visas iespējamās dažādības tēviņu un mātīšu grupējumā; bet, ja novelkam vēl šaurākas robežas un apskatām tikai četrus cilvēkveidīgos pērtiķus, tad Leturno[21] var mums tikai pateikt, ka pie tiem ir sastopama gan monogamija, gan poligāmijā[22], kamēr Sosirs[23], pēc Žiro-Telona Vārdiem, apgalvo, ka tie esot monogami. Arī jaunākie Vestermarka[24] («Cilvēku laulības vēsture», Londonā, 1891.[25]) apgalvojumi par cilvēkveidīgo pērtiķu monogamiju nebūt vēl nav pierādījumi. Vārdu sakot, esošie dati ir tādi, ka godīgais Leturno atzīstas: «Tomēr jāsaka, ka pie zīdītājiem nebūt nav stingra samēra starp intelektuālās attīstības pakāpi un dzimumsakaru formu.» Un Espinass[26] («Dzīvnieku sabiedrības», 1877.[27]) tieši saka: «Bars ir augstāka sociālā grupa, kādu mēs varam novērot pie dzīvniekiem. Tas sastav, šķiet, no ģimenēm, bet jau pašā sākumā ģimene un bars ir antagonistiski, tie attīstās pretējā attiecībā.»

Kā jau iepriekš sacītais rāda, par cilvēkveidīgo pērtiķu ģimenes un pārējiem sabiedriskiem grupējumiem mēs neko noteiktu nezinām; ziņas šai jautājumā ir tieši pretrunīgas. Par to arī nav jābrīnās. Cik pretrunīgas, cik kritiski pārbaudāmas un sijājamas pat tās ziņas, kas ir mūsu rīcībā par mežonīgajām cilvēku ciltīm! Bet novērot pērtiķu sabiedrības ir vēl daudz grūtāk nekā cilvēku sabiedrības. Tātad pagaidām mums jānoraida visi secinājumi, kas balstās uz šādām absolūti nedrošām ziņām.

Turpretim iepriekš minētais Espinasa atzinums dod mums drošāku pieturas punktu. Bars un ģimene pie augstākajiem dzīvniekiem nepapildina viens otru, bet ir viens ar otru pretstatā. Espinass ļoti labi parāda, kā tēviņa greizsirdība riesta laikā vājina katrus sabiedriskos sakarus barā vai uz laiku tos izjauc. «Kur ģimene cieši saliedēta, tur bars izveidojas tikai retos izņēmuma gadījumos. Turpretim tur, kur valda brīvi dzimumsakari jeb poligāmijā, bars rodas gandrīz pats no sevis... Lai varētu rasties bars, ģimenes saitēm jātop vājākām un individam jākļūst atkal brīvam. Tāpēc pie putniem mēs tik reti sastopam organizētus barus... Turpretim pie zīdītājiem mēs atrodam daudzmaz organizētas sabiedrības tieši tāpēc, ka šeit ģimene individu pilnīgi nenomāc... Tāpēc bara kopības sajūtai tā tapšanas laikā nevar būt lielāka ienaidnieka par ģimenes kopības sajūtu. Teiksim atklāti: ja ir attīstījusies sabiedrības forma, kas augstāka par ģimeni, tad tas varēja notikt tikai tāpēc, ka tā uzņēma sevī ģimenes, kuras bija stipri pārmainījušās, pie kam nav izslēgts, ka šīs pašas ģimenes tieši tāpēc vēlāk atrod iespēju no jauna organizēties nesalīdzināmi labvēlīgākos apstākļos» (Espinass, I nod.; citējis Žiro-Telons: «Laulības un ģimenes izcelšanās», 1884.[28], 518,—520. lpp.).

No tā redzams, ka, kaut gan dzīvnieku sabiedrībām ir zināma vērtība, lai varētu spriest par cilvēku sabiedrībām, tā ir tikai negativa. Augstākajiem mugurkaula dzīvniekiem, cik mums zināms, ir tikai divas ģimenes formas: daudzsievība un atsevišķu pāru kopdzīve; abos gadījumos pieļaujams tikai viens pieaudzis tēviņš, tikai viens vīrs. Tēviņa greizsirdība, kas vienlaikus saista un ierobežo dzīvnieku ģimeni, nostāda to pretstatā baram; bars, kopdzīves augstākā forma, dažos gadījumos kļūst neiespējams, citos kļūst vaļīgāks vai pa riesta laiku izjūk, labākajā gadījumā tēviņu greizsirdība kavē tā tālāku attīstību. Ar to vien jau pietiek, lai pierādītu, ka dzīvnieku ģimene un pirmatnējā cilvēku sabiedrība ir nesavienojamas lietas, ka pirmatnējie cilvēki, kas pacēlās no dzīvnieku stāvokļa, vai nu nepazina nekādās ģimenes, vai, lielākais, pazina tādu, kāda pie dzīvniekiem nav sastopama. Tāds neapbruņots dzīvnieks, kāds bija topošais cilvēks, vēl varēja nelielā skaitā izdzīvot pat izolētas eksistences apstākļos, kur augstākā kopības forma bija atsevišķs pāris; pēc Vestermarka domām, kurš balstās uz mednieku nostāstiem, tā dzīvojot gorillas un šimpanzes. Bet, lai attīstības procesā paceltos pāri dzīvnieku stāvoklim un realizētu vislielāko progresu, kāds vien dabā pazīstams, bija vajadzīgs vēl viens elements: atsevišķa individa nepietiekamās aizsargāšanās spējas vajadzēja papildināt ar bara apvienoto spēku un kolektivo rīcību. No apstākļiem, kādos tagad dzīvo cilvēkveidīgie pērtiķi, pāreja uz cilvēka stāvokli būtu pavisam neizskaidrojama; no šiem pērtiķiem drīzāk rodas iespaids, ka tie ir novirzījušies blakus nozarojumi, kam pakāpeniski jāizmirst un kas katrā ziņā atrodas pagrimšanas stadijā. Ar to vien jau pietiek, lai noraidītu visas paralēlēs starp viņu un pirmatnējo cilvēku ģimenes formām. Turpretim pieaugušo tēviņu savstarpējā iecietība, greizsirdības trūkums, bija pirmais nosacījums, lai izveidotos tādas lielas un ilgstošas grupas, kuru vidē vienīgi varēja notikt dzīvnieka pārvēršanās par cilvēku. Un tiešām, ko tad mēs atrodam kā senāko vispirmatnējāko ģimenes Formu, kuras pastāvēšanu vēsturē mēs neapšaubāmi varam pierādīt un kuru vēl šodien var šur tur izpētīt? Grupu laulību, tādu laulības formu, kur veselas grupas vīriešu un veselas grupas sieviešu savstarpēji pieder viena otrai un kur pavisam maz vietas paliek greizsirdībai. Un tālāk, vēlākā attīstības pakāpē mēs atrodam daudzvīrības formu, kas izslēdz citas formas un kas ir vēl asākā pretrunā ar visām greizsirdības jūtām un tāpēc dzīvniekiem nav pazīstama. Bet mums zināmās grupu laulības formas ir saistītas ar tik īpatnējiem un sarežģītiem apstākļiem, ka tie nepieciešami norāda uz agrākām, vienkāršākām dzimumsakaru formām un līdz ar to galu galā uz nekārtīgu sakaru periodu, kas atbilst pārejai no dzīvnieka stāvokļa uz cilvēka stāvokli; tāpēc atsaukšanās uz dzīvnieku laulībām noved mūs atkal tieši pie tā punkta, no kura tai vajadzēja mūs aizvest vienreiz uz visiem laikiem projām.

Jo ko tad tas nozīmē: nekārtīgi dzimumsakari? Tas nozīmē, ka tad nebija spēkā tie aizliegumu ierobežojumi, kādi ir tagad vai kādi bijuši kādā agrākā laikmetā. Kā sabruka greizsirdības radītais ierobežojums, to mēs jau redzējām. Ja ir kaut kas droši konstatēts, tad tas ir tas, ka greizsirdība ir jūtas, kas attīstījušās samērā vēlu. Tas pats sakāms par asinssajaukšanas priekšstatu. Ne tikai brālis un māsa sākotnēji bija vīrs un sieva, bet arī starp vecākiem un bērniem dzimumsakari vēl tagad pie daudzām tautām ir atļauti. Bankrofts («Ziemeļamerikas Klusā okeānā štatu iezemiešu ciltis», 1875., I sēj.[29]) apliecina, ka tādas attiecības pastāv pie kaviatiem Beringa jūras šaurumā, pie kadiakiem Aļaskas tuvumā, pie tiniem britu Ziemeļamerikas iekšienē; Leturno sniedz tādu pašu faktu kopsavilkumu par čipeveiindiaņiem, par kukusiem Čilē, par karaibiem un kareniešiem Indo-Ķīnā; mēs te neminam seno grieķu un romiešu nostāstus par partiešiem, persiešiem, skitiem, hunņiern u. c. Kamēr nebija atklāta asinssajaukšana (tas ir atklājums, un turklāt visai vērtīgs), dzimumsakari starp vecākiem un bērniem nevarēja būt atbaidošāki kā sakari starp personām, kas pieder pie dažādām paaudzēm, un tas taču notiek arī tagad pašās filistriskākajās zemēs, neradot nekādu lielu šausmu; pat vecas «jaunavas» pāri sešdesmit gadiem, ja viņas diezgan bagātas, dažkārt apprecas ar gadu trīsdesmit veciem vīriešiem. Bet, ja no vispirmatnējākām ģimenes formām, kas mums zināmas, atmetīsim ar tām saistītos priekšstatus par asinssajaukšanu — priekšstatus, kas pilnīgi atšķiras no mūsējiem un bieži ir tiem gluži pretēji, — tad dabūsim tādu dzimumsakaru formu, ko var apzīmēt tikai par nekārtīgu. Nekārtīgu tiktāl, ciktāl vēl nebija ierobežojumu, ko vēlāk noteica ar paražām. Bet no ta vel nebūt neizriet nekar ligas satiksmes nenovēršamība ikdienas praksē. Savienošanas uz zināmu laiku atsevišķos pāros, kā tas lielāko tiesu notiek tagad pat grupu laulībās, nebūt nav izslēgta. Un, ja Vestermarks, viens no jaunākajiem pētniekiem, kuri noliedz šādu pirmatnēju stāvokli, par laulību nosauc katru gadījumu, kad abi dzimumi līdz mazuļa piedzimšanai dzīvo pārī, tad jāsaka, ka šāda veida laulība itin labi varēja atgadīties nekārtīgu dzimumsakaru periodā, un tas nemaz nebūtu pretrunā ar nekārtīgumu, t. ī„ ar to, ka dzimumsakariem nav nekādu paražas noteiktu ierobežojumu. Tiesa, Vestermarks pamatojas uz uzskatu, ka «nekārtīgums ietver sevī individuālo tieksmju apspiešanu» un tāpēc «tā visīstākais veids ir prostitūcija». Man turpretim šķiet, ka nekāda pirmatnējo apstākļu izpratne nav iespējama, kamēr tos aplūko caur publisko namu brillēm. Pie šā jautājuma mēs vēl atgriezīsimies, kad iztirzāsim grupu laulību.

Pēc Morgana domām, no šā pirmatnējā nekārtīgo dzimumsakaru stāvokļa droši vien ļoti agri attīstījusies:

1. Asinsradniecības ģimene — ģimenes pirmā pakāpe. Šeit laulāto grupas sadalās pēc paaudzēm: visi vectēvi un vecāsmātes ģimenes robežās ir savstarpēji vīri un sievas, tāpat kā viņu bērni, t. i., tēvi un mātes; tāpat pēdējo bērni atkal izveido trešo kopējo laulāto grupu un viņu bērni — pirmajiem mazbērnu bērni — ceturto grupu. Tādējādi šai ģimenes formā laulāto savstarpējās tiesības un pienākumi (kā mēs tagad teiktu) izslēgti tikai starp priekštečiem un pēcnācējiem, vecākiem un bērniem. Brāļi un māsas, brālēni un māsīcas — pirmajā, otrajā un tālākajās pakāpēs — ir savā starpā brāļi un māsas un tieši tāpēc viens otra vīri un sievas. Brāļa un māsas radnieciskās attiecības šinī ģimenes pakāpē ietver sevī kā kaut ko pašu par sevi saprotamu viņu savstarpējos dzimumsakarus*. Šādas ģimenes tipiskais piemērs būtu viena pāra pēcnācēji, kas katrā nākamajā paaudzē visi ir savā starpā brāļi un māsas un tieši tāpēc viens otra vīri un sievas.

_________________________

* Kādā vēstulē, kas rakstīta 1882. gada pavasarī, Markss visasākajos izteicienos izsakās par pirmatnējā laikmeta pilnīgu sagrozīšanu Vāgnerā** «Nibelungu» tekstā. «Vai kādreiz dzirdēts, ka brālis apkamptu māsu kā laulātu draugu?» Šiem Vāgnerā «kaisles dieviem», kas savas mīlestības dēkas gluži modernā veidā padara pikantākas, piejaucot tām drusku asinssajaukšnnas, Markss atbild: «Pirmatnējā laikmetā māsa bija sieva, un tas bija tikumīgi.» (Engelsa piezīme).

Kāds Vāgnerā franču draugs un cienītājs nepiekrīt šai piezīmei un aizrada, ka jau senākajā «Edā» — «Egisdrekā», uz kuru pamatojies Vāgners, Loki pārmet Freijai: «Dievu priekšā tu apkampi savu pašas brāli.» No tā it ka izrietot, ka brāļa un māsas laulība jau toreiz bijusi aizliegta. Bet «Egisdrekā» attēlots laikmets, kad jau galīgi bija zudusi ticība senajiem mītiem; iā ir gluži Lukiana tipa satīra par dieviem. Ja Loki kā Mefistofelis tur izsaka Freijai tādu pārmetumu, tad tas liecina drīzāk pret Vāgneru. Turklāt dažus pantus tālāk Loki saka Niordam: «Ar savu māsu tu esi radījis (tādu) dēlu» (vidh systur thinni gāztu slikan mog). Tiesa, Niords gan nav ass, bet vans, un Inglinga sāgā viņš saka, ka pie vaniem laulības starp brāļiem un māsām esot parastas, kaut arī pie asiem tā neesot. Tas būtu norādījums, ka vani ir vecāki dievi nekā asi. Katrā ziņā Niords dzīvo pie asiem ka pie sev līdzīgiem, un tāpēc «Egisdrekā» drīzāk pierāda, ka laikā, kad radušās norvēģu sagas par dieviem, brāļu un māsu laulība, vismaz starp dieviem, vēl nekādu sašutumu neradīja. Ja grib Vāgneru attaisnot, tad varbūt labāk neatsaukties uz «Edu», bet gan uz Gēti***, kas savā baladā par dievu un bajaderu izdara līdzīgu kļūdu, runādams par sievietes reliģisko pienākumu atdoties dievu tempļos un pārāk tuvinādams šo paražu modernajai prostitūcijai. (Engelsa piezīme ceturtajam izdevumam.)

** Vāgners (Wagner), Rihards (1813— 1883) — vācu komponists. Red.

*** Gēte (Goethe), Johans Volfgangs (1749—1832). Red.

Asinsradniecības ģimene ir izmirusi. Pat pie vismežonīgākajām tautām, par kurām stāsta vēsture, nevar atrast neviena neapstrīdama piemēra par to. Ka tādai ģimenei vajadzēja eksistēt, to mums liek atzīt Havajas radniecības sistēma, kas vēl tagad spēkā visā Polinezijā un kas izteic tādas asinsradniecības pakāpes, kādas varēja rasties, tikai pastāvot šai ģimenes formai; to mums liek atzīt visa tālākā ģimenes attīstība, kuras pastāvēšanas priekšnosacījums kā nepieciešama pirmsākuma pakāpe ir minētā forma.

2. Punalualā ģimene. Ja pirmais solis uz priekšu ģimenes organizācijā bija vecāku un bērnu izslēgšana no savstarpējiem dzimumsakariem, tad otrs bija brāļu un masu izslēgšana Un tiem. Šis solis, ievērojot dalībnieku lielāku vecuma vienādību, bija bezgala svarīgāks, bet arī grūtāks nekā pirmais. Tas norisinājās pakāpeniski, sākumā, domājams, izslēdzot no dzinumi sakariem miesīgus brāļus un māsas (t. i., no mātes puses), vis pirms atsevišķos gadījumos, pamazām kļūstot par paradumu (Havajas salās vēl šai gadsimtā bijuši izņēmumi) un beidzoties ar to, ka laulība tika aizliegta pat blakus līnijās, t. i., mūsu apzīmējumus lietojot, starp miesīgu brāļu un māsu bērniem, mazbērniem un mazbērnu bērniem; tas, pēc Morgana domām, «lieliski ilustrē, kā darbojas dabiskās izlases princips». Nav šaubu, ka tām ciltīm, kur ar šo sasniegumu tika ierobežoti dzimumsakari starp asinsradiniekiem, vajadzēja ātrāk un pilnīgāk attīstīties nekā tām, kur brāļu un māsu laulības pastāvēja kā parasta parādība un pienākums. Un, cik spēcīga bija šā sasnieguma ietekme, to pierāda tas, ka tieši tā rezultātā nodibinājās ģints, kas tālu pārsniedza savu sākotnējo mērķi un kas ir sabiedriskās iekārtas pamats lielākajai daļai, ja arī ne visām zemeslodes barbaru tautām, un no tās mēs Grieķijā un Romā pārejam tieši uz civilizācijās laikmetu.

Katrai pirmatnējai ģimenei vajadzēja sairt vēlākais pēc dažām paaudzēm. Pirmatnējā komunistiskā kopējā mājsaimniecība, kas līdz pat barbarisma vidējai pakāpei valda bez kādiem izņēmumiem, noteica ģimenes kopienas maksimālos apmērus, kuri mainījās atkarībā no apstākļiem, tomēr katrā zināmā apvidū bija vairāk vai mazāk noteikti. Bet, tiklīdz radās uzskats, ka dzimumsakari nav pieļaujami starp vienas mātes bērniem, tam vajadzēja iedarboties, sadaloties vecajām un dibinoties jaunām mājas kopienām (Hausgemeinden) (šīs kopienas nebija obligāti identas ar ģimenes grupu). Viena vai vairākas rindas māsu kļuva par kodolu vienai kopienai un viņu miesīgie brāļi — par kodolu citai. Tādā vai tamlīdzīgā veidā no asinsradniecības ģimenes izveidojās ģimene, ko Morgans nosaucis par punalualo. Pēc havajiešu paražām zināms skaits miesīgu vai attālāku radniecības pakāpju (pirmās, otrās utt.) māsu bija kopīgas sievas saviem kopīgajiem vīriem, kuru skaitā tomēr neietilpa viņu brāļi; šie vīri vairs nesauca viens otru par brāļiem, viņiem ari vairs nebija tādiem jābūt, bet par «punalua», t. i., par tuviem biedriem, tā sakot, associe. Tāpat ari vairākiem miesīgiem vai attālākas radniecības brāļiem bija kopīgā laulībā vairākas sievietes, bet tikai ne viņu māsas, un šīs sievietes sauca viena otru par «punalua». Tāda ir ģimenes formācijās (Familienformation) klasiskā forma, kura vēlāk stipri pārveidojās un kuras galvenā raksturīgā pazīme bija savstarpējā vīru un sievu kopība noteiktā ģimenes lokā, kurā tomēr neietilpa sievu brāļi, sākumā miesīgie, vēlāk arī attālāku radniecības pakāpju brāļi un, no otras puses, arī vīru māsas.

Šī ģimenes forma tad nu mums pilnīgi precizi attēlo tās radniecības pakāpes, kādas izteiktas amerikāņu sistēmā. Manas mātes māsu bērni vēl arvien ir arī viņas bērni, tāpat kā mana tēva brāļu bērni ir arī viņa bērni, un visi viņi ir mani brāļi un māsas; bet manas mātes brāļu bērni tagad ir viņas brāļadēli un brāļameitas, mana tēva māsu bērni — viņa māsasdēli un māsasmeitas un visi viņi — mani brālēni un māsīcas. Tiešām, kamēr manas mātes māsu vīri vēl arvien ir viņas vīri un tāpat mana tēva brāļu sievas viņa sievas, — juridiski, ja arī ne vienmēr faktiski, — sabiedrības nosodošais spriedums par dzimumsakariem starp miesīgiem brāļiem un māsām noveda pie brāļu un māsu bērnu, — kuri līdz tam bez izšķirības tika atzīti par brāļiem un māsām, — sadalīšanas divās šķirās: vieni joprojām paliek savā starpā brāļi un māsas (tālākās radniecības pakāpēs), otri — vienā gadījumā brāļa bērni, otrā māsas bērni — nevar vairs būt brāļi un māsas, viņiem nevar vairs būt kopīgi vecāki — ne kopīgs tēvs, ne kopīga māte, ne abi kopā; un tāpēc šeit pirmoreiz kļūst nepieciešama brāļadēlu (māsasdēlu) un brāļameitu (māsasmeitu), brālēnu un māsīcu kategorija, kam agrākajā ģimenes iekārtā nebūtu bijis nekādas jēgas. Amerikāņu radniecības sistēmu, kas, salīdzinot ar kuru katru citu uz vienlaulību dibinātu ģimenes formu, liekas, esam pilnīga nejēdzību, vai līdz beidzamajam sīkumam saprātīgi izskaidrot nu dabiski pamatot ar punalualo ģimeni. Vismaz tādā pašā mēra, kādā ir bijusi izplatīta šī radniecības sistēma, vajadzēja pastavēt ari punalualai ģimenei vai kādai citai tai līdzīgai ģimenes formai.

Par šo ģimenes formu, kuras faktiskā pastāvēšana Havajas salās ir pierādīta, mēs droši vien būtu varējuši saņemt ziņas no visas Poiinezijas, ja dievbijīgie misionāri kā senāk spāņu mūki Amerikā būtu spējuši saskatīt šādās pretkristīgās attiecībās kaut ko vairāk nekā tikai vienkāršu «nekrietnību»*. Kad par britiem, kas toreiz atradās uz barbarisma vidējās pakāpes, Cezars stāsta, ka «pie viņiem katriem desmit, divpadsmit vīriešiem ir kopīgas sievas, turklāt lielāko tiesu brāļiem ar brāļiem un vecākiem ar bērniem», — tad vislabāk to var izskaidrot ar grupu laulību. Barbarisma perioda mātēm nav desmit līdz divpadsmit dēlu tādā vecumā, lai tiem varētu būt kopīgas sievas, turpretim amerikāņu radniecības sistēmā, kas atbilst punalualai ģimenei, ir daudz brāļu, jo katra vīrieša otrās un tālāko radniecības pakāpju brāļi ir viņa brāļi. Runādams par «vecākiem ar bērniem», Cezars, redzams, maldās; ka tēvs un dēls vai māte un meita būtu varējuši piederēt vienai un tai pašai laulības grupai, tas šai sistēmā, tiesa gan, nav absolūti izslēgts, bet toties nav atļauts, ka tanī būtu tēvs un meita vai māte un dēls. Gluži tāpat ar šādu vai tamlīdzīgu grupu laulības veidu visvieglāk izskaidrot Herodota[30] un citu seno rakstnieku ziņas, ka pie mežoņu un barbaru tautām sievas esot kopīgas. Tas attiecināms arī uz to, ko stāsta Vatsons uņ Kejs («Indijas iedzīvotāji»[31]) par tikuriem Audā (ziemeļos no Gangas): «Viņi dzīvo kopīgi (t. i„ dzimumsakaru ziņā), gandrīz bez kādas izšķirības, lielās kopienās, un, ja divus viņu vidū atzīst par vīru un sievu, tad šīs laulības saites ir tikai nominālās.»

___________________

* Nekārtīgu dzimumsakaru pēdas, ko Bahofens domā esam atradis, viņa tā saucamā «Sumpfzeugung», «dzemdēšana purvā», noved — un tagad to vairs nevar apšaubīt — pie grupu laulības. «Ja Bahofens šīs «punalua» laulības atzīst par «nelikumīgām», tad tā laikmeta cilvēks vairumu tagadējo laulību starp tuviem un attāliem radiniekiem no tēva vai mātes puses būtu atzinis par asinssajaukšanu, proti, par laulību starp miesīgiem brāļiem un māsām» (Markss). (Engelsa piezīme.)

Tieši no punalualās ģimenes lielākā daļā gadījumu, šķiet, izcēlies ģints institūts. Tiesa, arī austrāliešu klašu sistēma* varēja tam noderēt par sākuma punktu; austrāliešiem ir ģintis, tomēr viņiem vēl nav punalualās ģimenes, bet ir rupjāka grupu laulības forma.

______________

* Šeit un turpmāk ir runa par lielām Austrālijas iezemiešu laulības grupām. Red.

Nevienā grupu ģimenes formā nav zināms, kas ir bērna tēvs, bet ir zināms, kas ir viņa māte. Ja arī viņa sauc visus kopīgās ģimenes bērnus par saviem bērniem un viņai ir mātes pienākumi pret tiem, tad tomēr viņa atšķir savus miesīgos bērnus no pārējiem. No tā ir skaidrs: ja pastāv grupu laulība, tad izcelšanos var noteikt tikai no mātes puses, un tāpēc atzīta tiek tikai sieviešu ūnija. Tā tas tiešām ir visās mežoņu un zemākajā barbarisma pakāpē esošajās tautās; un Bahofena otrais lielais nopelns ir tas, ka viņš to pirmais atklājis. To apstākli, ka izcelšanos atzīst vienīgi no mātes puses, kā ari mantošanas attiecības, kas no tās ar laiku izriet, viņš nosauc par mātes tiesībām; īsuma dēļ es paturu šo nosaukumu; tomēr tas nav izdevīgs, jo par tiesībām juridiskā nozīmē šajā sabiedrības attīstības pakāpē vēl nevar runāt.

Ja mēs tagad ņemsim vienu no abām tipiskajam punalualās ģimenes grupām, proti, māsu grupu — miesīgo un attālāku radniecības pakāpju māsas (t. i., tās, kas cēlušās no miesīgām māsām pirmajā, otrajā vai attālākā paaudzē) — kopā ar viņu bērniem un viņu miesīgajiem vai attālāku radniecības pakāpju brāļiem no mātes puses (kuri pēc mūsu pieņēmuma nav viņu viri), tad dabūsim tieši to personu grupējumu, kuras vēlāk veido ģinti tās pirmatnējā veidā. Visām viņām ir kopīga ciltsmāte, ievērojot savu izcelšanos no tās, katras paaudzes visas sieviešu dzimuma pēcnācējas ir māsas. Bet šo māsu vīri vairs nevar būt viņu brāļi, tātad nevar būt cēlušies no šās ciltsmātes, tātad nepieder pie šās asinsradniecības grupas, kas vēlāk kļuva ģints; viņu bērni tomēr pieder pie šās grupas, jo noteicoša ir tikai izcelšanās no mātes puses, tāpēc ka tikai tā ir neapšaubāma. Stājoties spēkā dzimumsakaru aizliegumam starp visiem brāļiem un māsām, pat starp visattālākajiem sānlīniju radiniekiem no mātes puses, minētā grupa pārvērtas par ģinti, t. i., konstituējās kā cieši noteikts sieviešu līnijas asinsradinieku grupējums, kura dalībnieki nevar stāties savstarpēja laulībā, grupējums, ko no šā brīža arvien vairāk un vairak nostiprina un no tās pašas cilts citām ģintīm atšķir citi kopīgi sabiedriska un reliģiska rakstura institūti. Par to velak runāsim sīkāk. Bet, ja mēs atrodam, ka ģints ne tikai nenovēršami, bet ka kaut kas gluži pats par sevi saprotams atlīstas no punalualās ģimenes, tad ir pamats gandrīz droši pieņemt, ka šāda ģimenes forma ir kādreiz bijusī visām tautām, kurās atrodami ģints institūti, t. i., gandrīz visām barbaru un kultūras tautām.

Kad Morgans rakstīja savu grāmatu, mūsu zināšanas par grupu laulību vēl bija ļoti ierobežotas. Kaut kas bija zināms par klasēs organizēto austrāliešu grupu laulībām, un bez tam Morgans jau 1871. gadā publicēja viņam ienākušās ziņas par havajiešu punalualo ģimeni. Punalualā ģimene, no vienas puses, pilnīgi izskaidroja radniecības sistēmu, kas valdīja pie Amerikas indiāņiem un kas bija sākuma punkts visiem Morgana pētījumiem; no otras puses, tā bija gatavs sākuma punkts uz mātes tiesībām dibinātās ģints atvasināšanai; un, beidzot, tā reprezentēja daudz augstāku attīstības pakāpi nekā austrāliešu klases. Tāpēc arī saprotams, ka Morgans aplūkoja to kā nepieciešamu attīstības pakāpi, kas pastāvēja, pirms vēl bija radusies pāru laulība, un piedēvēja tai vispārēju izplatību senajos laikos. Kopš tā laika mēs esam iepazinušies ar daudzām citām grupu laulības formām un tagad zinām, ka Morgans te ir aizgājis pārāk tālu. Bet viņam tomēr ir laimējies savā punalualajā ģimenē atrast augstāko, klasisko grupu laulības formu, tieši to formu, no kuras visvienkāršāk izskaidrojama pāreja uz augstāku formu.

Par svarīgākiem mūsu zināšanu papildinājumiem attiecībā uz grupu laulību mums visvairāk jāpateicas angļu misionāram Lorimeram Faisonam[32], kas ilgus gadus pētījis šo ģimenes formu tās klasiskajā zeme Austrālijā. Zemāko attīstības pakāpi viņš atrada pie Austrālijas nēģeriem Mauntgambiras apvidū Dienvidaustralijā. Te visa cilts sadalās divās lielās klasēs — kroki un kumite. Dzimumsakari katrā šai klasē ir stingri aizliegti; turpretī katrs vienas klases vīrietis jau no pašas dzimšanas ir katras otras klases sievietes vīrs, un pēdējā ir viņa sieva no dzimšanas. Nevis atsevišķi individi, bet veselas grupas, klase ar klasi, atrodas viena ar otru laulībā. Un jāatzīmē, ka ne vecuma dažādība, ne tuva asinsradniecība te nav šķērslis dzimumsakariem, izņemot tikai ierobežojumu, ko uzliek sadalījums divās eksogarnās klasēs. Ikvienam kroki vīrietim katra kumite sieviete ir likumīga sieva, bet, tā kā viņa paša meita kā kumite sievietes meita pēc mātes tiesībām arī ir kumite, tad līdz ar to viņa no dzimšanas ir katra kroki vīrieša, tātad arī sava tēva sieva. Vismaz klašu organizācija tādā veidā, kādu mēs to pazīstam, nerada tam šķēršļus. Tādējādi šī organizācija vai nu ir radusies lai laikā, kad cilvēki, kaut ari neskaidri nojauta nepieciešamību ierobežot asinssajaukšanu, dzimumsakaros starp vecākiem un bērniem vēl neredzēja nekā briesmīga — un tādā gadījumā klašu sistēma ir tieši radusies no nekārtīgu dzimumsakaru stāvokļa, — vai arī dzimumsakarus starp vecākiem un berniem jau bija aizliegusi paraža tad, kad radās laulību klases, un tādā gadījumā tagadējais stāvoklis norāda uz to, ka agrāk ir pastāvējusi asinsradniecības ģimene, un tas ir pirmais solis uz tās pārvarēšanu. Pēdējais vairāk ticams. Cik man zināms, tad piemēri par dzimumsakariem starp vecākiem un bērniem Austrālijā nav nekur minēti, un ari vēlākā eksogamijas forma, mates tiesibu ģints, parasti klusu ciešot pieņem šādas satiksmes aizliegumu kā kaut ko tādu, kas jau pastāvējis ģints izcelšanas laika.

Divu klašu sistēma Dienvidaustralijā atrodama ne tikai Mauntgambiras apvidū, bet arī pie Darlingas upes, tālāk uz austrumiem, un ziemeļaustrumos, Kvinslendā, un tādējādi tā ir ļoti izplatīta. Tā tikai nepieļauj laulību starp brāļiem un māsām, starp brāļu bērniem un māsu bērniem no mātes puses, jo tie pieder pie vienas klases; turpretim māsas un brāļa bērni valstāties viens ar otru laulībā. Tālāku soli uz asinssajaukšanas aizliegumu atrodam kamilaroju ciltī pie Darlingas upes Jaunajā Dienvidvelsā, kur divas sākotnējās klases ir sadalījušās četrās un katra no šīm četrām klasēm pilnīgi visa dzīvo laulībā ar kādu noteiktu otru klasi. Pirmās divas klases no dzimšanas ir viena ar otru salaulātas; atkarībā no tā, vai māte pieder pie pirmās vai otrās klases, bērni tiek pieskaitīti trešajai vai ceturtajai klasei. To divu pēdējo klašu bērni, kuras savukārt sastāv laulības attiecībās, pieder pie pirmās un otrās klases. Tādējādi viena paaudze vienmēr pieder pie pirmās un otrās klases, nākošā paaudze — pie trešās un ceturtās, trešā paaudze — atkal pie pirmās un otrās klases. Atbilstoši tam brāļa un māsas bērni (no mātes puses) nevar būt vīrs un sieva, bet toties tādi var būt brāļa un māsas mazbērni. Šī īpatnējā komplicētā kārtība kļūst vēl komplicētāka ar to, ka vismaz vēlāk tajā iespiežas mātes ģints. Bet te mēs nevaram pie tā kavēties. Kā redzams, tad tieksme ierobežot asinssajaukšanu parādās atkal un atkal no jauna, bet tas notiek instinktivi, stichiski, bez skaidri apzināta mērķa.

Grupu laulība, kas še, Austrālijā, vēl ir klašu laulība, — kad vīriešu klase, kas bieži vien ir izkliedēta pa visu kontinentu, atrodas masveida laulībā ar tikpat plaši izplatītu sieviešu klasi, — šī grupu laulība, aplūkojot to tuvāk, nemaz neizskatās tik briesmīga, kā to iztēlo pie prostitūcijas pieradusī filistru fantāzija. Gluži otrādi, pagāja daudz gadu, kamēr tās pastāvēšanu tikai sāka nojaust, un pavisam nesen tā tiek atkal apstrīdēta. Paviršs novērotājs redz tajā nestabilu vienlaulību un dažreiz daudzsievību līdzās epizodiskai neuzticībai. Ir jāveltī tam ilgi gadi, kā to darījuši Faisons un Havits[33], lai atklātu regulējošo likumu šo laulības attiecību praksē, kura parastam eiropietim liekas kaut kas līdzīgs tam, kas pastāv viņa dzimtenē, — likumu, pēc kura svešs Austrālijas nēģeris tūkstošiem kilometru tālu no savas dzimtās vietas, starp ļaudīm, kuru valodu viņš nesaprot, tomēr bieži vien katrā nometnē, katrā ciltī atrod sievietes, kas viņam bez pretošanās un bez sašutuma ar mieru atdoties, un cilvēks, kam ir vairākas sievas, vienu no tām uz nakti atdod savam viesim. Kur eiropietis saskata netikumību un nelikumību, tur īstenībā valda stingrs likums. Sīs sievietes pieder pie viesa laulības klases, un tāpēc tās no dzimšanas ir viņa sievas; tas pats tikumības likums, kas viņus abus vieno, aizliedz dzimumsatiksmi ārpus savstarpēji piederošām laulības klasēm, piedraudot ar sabiedrisku nosodīšanu. Pat tur, kur sievietes tiek laupītas, kā tas bieži vien un daudzos apvidos ir parasts, rūpīgi Liek ievērots likums par klasēm.

Jāatzīmē, ka sieviešu laupīšanā jau parādās pazīmes, kas liecina par pāreju uz vienlaulību, vismaz pāra laulības veidā: kad jauns vīrietis ar savu draugu palīdzību nolaupījis vai aizvedis jaunavu, tad viņi visi pēc kārtas stājas ar to dzimumsakaros, bet pēc tam to atzīst par tā jaunā vīrieša sievu, kas nolaupīšanu organizējis. Un, otrādi, ja nolaupītā sieviete no vīra aizbēg un to iegūst cits vīrietis, tad viņa kļiīst par pēdējā sievu un pirmais zaudē savas priekšrocības tiesības uz viņu. Līdzās vēl pastāvošai grupu laulībai — un tās iekšienē — tādējādi rodas attiecības, kas izslēdz citas personas — atsevišķu pāru savienošanās uz ilgāku vai īsāku laiku, un līdz ar to arī daudzsievība, tā ka arī šeit grupu laulība sāk atmirt, jājautā tikai, kas vispirms izzudīs eiropiešu ietekmes rezultātā — grupu laulība vai Austrālijas nēģeri, kas to praktizē.

Laulība veselām klasēm, kāda valda Austrālijā, katrā ziņā ir ļoti zema un pirmatnēja grupu laulības forma, kamēr punaluala ģimene, cik mums zināms, ir tās attīstības augstākā pakāpe. Pirmā forma, šķiet, atbilst klejotāju mežoņu sabiedriskās attīstības līmenim, otrās priekšnoteikums jau ir relativi pastāvīgas komunistisku kopienu apmetnes, un tā ved tieši uz nākošo, augstāko attīstības pakāpi. Starp abām šīm laulības formām mēs droši vien vēl atradīsim dažas starppakāpes; te mūsu priekšā ir vēl tikai atklāts, gandrīz vēl neskarts pētīšanas lauks

3. Pāra ģimene. Kaut kas līdzīgs pāru kopdzīvei uz īsāku vai ilgāku laiku bija sastopams jau grupu laulībā vai vēl agrāk; vīrietim bija galvenā sieva (diezin vai vēl var teikt — mīļākā sieva) starp daudzām sievām, un viņš bija tās galvenais vīrs starp citiem vīriem. Šis apstāklis ir ļoti mulsinājis misionārus, kuri grupu laulībā saskata gan nekārtīgu kopsievību, gan patvaļīgu laulības pārkāpšanu. Bet šādai uz paradumu dibinātai kopdzīvei pāros bija jānostiprinās arvien vairāk, jo vairāk attīstījās ģints un jo lielākas skaitā kļuva «brāļu» un «māsu» klases, starp kurām laulības vairs nebija iespējamas. Ģints izraisītais pamudinājums aizliegt laulības starp asinsradiniekiem veda vēl tālāk. Piemēram, mēs atrodam, ka irokeziem un vairumam citu uz zemākās barbarisma pakāpes esošo indiāņu laulības aizliegtas starp visiem radiniekiem, kādi ir viņu sistēmā, un to ir vairāki simti veidu. Līdz ar to, ka laulību aizliegumi arvien vairāk sarežģījās, grupu laulības kļuva arvien mazāk un mazāk iespējamas; tās izskauda pāra ģimene. Šajā attīstības pakāpē vīrietis dzīvo kopā ar vienu sievu, tomēr tā, ka vīrietim paliek tiesība uz daudzsievību un epizodisku laulības pārkāpšanu, lai gan daudzsievība aiz ekonomiskiem iemesliem gadās reti; tajā pašā laikā no sievietēm kopdzīves laikā lielāko tiesu tiek prasīta visstingrākā uzticība, un par laulības pārkāpšanu viņas nežēlīgi soda. Laulības saites tomēr jebkurai no abām pusēm ir viegli saraut, un bērni, tāpat kā agrāk, pieder mātei vienai pašai.

Arī šajā asinsradinieku izslēgšanā no laulības, kas attīstās arvien tālāk, joprojām darbojas dabiskā izlase. Pēc Morgana vārdiem, «laulības starp to ģinšu locekļiem, kuras nebija asinsradnieciskas, radīja tiklab fiziski, kā garīgi stiprāku rasi; divas progresējošas ciltis sajaucās, un jauno paaudžu galvaskausi un smadzenes dabiski palielinājās, līdz beidzot tie apvienoja sevi abu cilšu spējas». Tādējādi ciltīm ar ģints iekārtu bija jāiegūst virsroka pār atpalikušajām vai arī ar savu piemēru pēdējās jāaizrauj sev līdzi.

Tātad ģimenes attīstība pirmatnējā laikmetā noris tā, ka pastāvīgi sašaurinās tas loks, kurš sākumā aptver visu cilti un kurā valda abu dzimumu laulības kopība. Pakāpeniski izslēdzot vispirms tuvākos, tad arvien tālākus radiniekus un beidzot pat tādus, kas tikai sakarā ar precēšanos kļuvuši par radiniekiem, galu galā praktiski kļūst neiespējama jebkāda grupu laulības forma, un rezultātā paliek viens, pagaidām vel nestabili saistīts laulāts pāris, tā molekula, kurai izjūkot beidzas laulība vispār. Jau no tā ir redzams, cik maz kopīga ar vienlaulības izcelšanos bija individuālai dzimuma mīlestībai šā vārdā tagadējā nozīmē. Vel vairāk to pierāda visu to tautu prakse, kuras atrodas šajā attīstības pakāpē. Kamēr, pastāvot agrākajām ģimenes formām, vīriešiem nekad netrūka sieviešu, gluži otrādi, to bija drīzāk par daudz, tagad sieviešu kļuva maz un tās bija jāmeklē. Tāpēc kopš pāra laulības izcelšanās sākās sieviešu laupīšana un pirkšana, kas bija plaši izplatīti simptomi, — bet tomēr ne vairāk kā simptomi, — kuri norādīja uz daudz dziļāku pārmaiņu, kas bija notikusi; tomēr, dibinoties uz šiem simptomiem, kas attiecas tikai uz sievu iegūšanas paņēmieniem, pedantiskais skots Mak-Lenans no «laupīšanas laulības» un «pirkšanas laulības» sacerējis īpašas ģimenes formas. Un turklāt pie Amerikas indiāņiem un arī citām ciltīm (tai pašā attīstības pakāpē) laulību slēdz nevis pašas ieinteresētās personas, kurām bieži vien nemaz neprasa, bet gan viņu mātes. Bieži vien tādējādi saderina savstarpēji pilnīgi nepazīstamus cilvēkus un notikušo darījumu viņiem paziņo tikai tad, kad pienācis laulību laiks. Pirms kāzām līgavainis apdāvina līgavas ģints radus (t. i., radiniekus no mātes puses, bet nevis tēvu un viņa radiniekus); dāvanas tiek uzlūkotas kā izpirkšanas maksa par atdoto jaunavu. Laulību var šķirt pēc katra laulātā vēlēšanās, tomēr daudzās ciltīs, piemēram, pie irokeziem, sabiedriskā doma pamazām nosvērās pret šādu laulības šķiršanu; laulāto strīdu gadījumos starpnieku lomu uzņemas abu pušu ģints radinieki, un tikai tad, ja to iejaukšanās nepalīdz, laulību šķir, pie kam bērni paliek pie sievas, un pērtam katra puse no jauna var doties laulībā.

Pāra ģimene, kas pati pārāk vāja un nestabila, lai radītu vajadzību pēc savas mājsaimniecības vai tikai vēlēšanos tādu nodibināt, nebūt nepadara lieku no agrākiem laikiem mantoto komunistisko mājsaimniecību. Bet komunistiskā mājsaimniecība nozīmē sieviešu valdīšanu mājā, tāpat kā vienīgi tikai miesīgās mātes atzīšana, kad nav iespējas droši noteikt miesīgo tēvu, nozīmē lielu cienību pret sievietēm, t. i., pret mātēm. Viens no aplamākajiem priekšstatiem, ko esam mantojuši no XVIII gadsimta apgaismības laikmeta, ir doma, it kā sabiedrības attīstības sākumā sieviete bijusi vīrieša verdzene. Pie visiem mežoņiem un pie visām ciltīm, kas pieder pie barbarisma zemākās un vidējās, pa daļai arī pie augstākās pakāpes, sievietes ir ne tikai brīvas, bet arī ieņem ļoti cienījamu stāvokli. Kāds šis stāvoklis ir vēl pāra laulības laikā, to var apliecināt Arturs Raits[34], kas ilgus gadus darbojies kā misionārs pie senekas cilts irokeziem. Viņš saka: «Kas attiecas uz viņu ģimenēm, tad tai laikā, kad tie vēl dzīvoja vecajās garajās mājās (vairāku ģimeņu komunistiskas saimniecības) ... tur pārsvarā bija vienmēr kaut kāds viens klans (ģints-gens), tā ka sievietes ņēma sev vīrus no citiem klaniem (ģintīm) ... Parasti mājā valdīja sievietes, krājumi bija kopīgi; bet slikti klājās tam nelaimīgajam vīram vai mīļākam, kas bija pārāk slinks vai neveikls, lai sagādātu savu tiesu kopīgā krājumā. Vienalga, cik tam bija bērnu vai personīga īpašuma mājā, katru mirkli viņš varēja gaidīt pavēli sasiet savu saini un vākties projām. Un viņš pat nedrīkstēja mēģināt pretoties; māja viņam kļuva par elli, un viņam neatlika nekas cits kā atgriezties savā klanā (ģintī) vai ari — kā tas notika visbiežāk — stāties jaunā laulībā citā klanā. Sievietēm bija klanos (ģintīs) un arī visur citur liels spēks. Bija gadījumi, kad viņas nekautrējās atcelt vadoni un pazemināt to par vienkāršu karavīru.» — Komunistiskā mājsaimniecība, kurā visas vai lielākā dala sieviešu pieder pie vienas un tās-pašas ģints, kamēr vīrieši pieder pie vairākām ģintīm, ir realais pamats tai pirmatnējā laikmetā visur izplatītajai sieviešu valdīšanai, kuras atklāšana ir Bachofena trešais nopelns. — Papildus vēl piezīmēšu, ka ceļotāju un misionāru stāsti par to, ka mežoņu un barbaru tautu sievietes esot apkrautas ar pārmērīgu darbu, nebūt nav pretrunā ar iepriekš teikto. Darba dalīšanu starp abiem dzimumiem nosaka nevis sievietes stāvoklis sabiedrībā, bet pavisam citi cēloņi. Tautas, kur sievietēm jāstrādā daudz vairāk, nekā viņām, pēc. mūsu priekšstata, pienāktos, cienī sievietes bieži vien daudz patiesāk nekā mūsu eiropieši. Civilizācijās laikmeta dāma, kurai šķietami visi izrāda lielu cieņu un kurai svešs katrs īsts darbs, ieņem nesalīdzināmi zemāku sabiedrisku stāvokli nekā barbarisma laikmeta sieviete, kas strādāja smagu darbu un savā tautā tika atzīta par īstu dāmu (lady, frowa, Frau=kundze) un pēc sava stāvokļa rakstura tāda arī bija.

Vai pāra laulība Amerikā tagad galīgi izskaudusi grupu laulību, tas jānoskaidro, rūpīgāk izpētījot Amerikas ziemeļrietumu un it sevišķi dienvidu tautas, kas vēl atrodas mežonības augstākajā pakāpē. Tiek minēti tik daudzi piemēri par to, ka pie šīm pēdējām valdot liela brīvība dzimumdzīvē, ka diezin vai ir iespējams pieņemt, ka šeit vecā grupu laulība būtu pilnīgi pārvarēta. Katrā ziņā vēl ne visas šās laulības pēdas ir izgaisušas. Vismaz četrdesmit Ziemeļamerikas ciltīs vīrietim, kas dodas laulībā ar vecāko māsu, ir tiesības ņemt par sievām arī visas viņas māsas, tiklīdz tās sasniegušas noteikto vecumu, — tās ir paliekas no vīru kopības veselai māsu grupai. Un par Kalifornijas pussalas iedzīvotājiem (mežonības augstaka pakāpe) Bankrofts stāsta, ka viņiem esot svētki, kad sanākot kopā vairākas «ciltis», lai piekoptu nekārtīgu dzimumsatiksmi. Tās acīm redzot ir ģintis, kas šajos svētkos saglabājušas neskaidras atmiņas par tiem laikiem, kad vienas ģints sievietēm par kopīgiem vīriem bija visi otras ģints vīrieši, un otrādi. Tāds pats paradums valda vēl Austrālijā. Dažās tautās vecākie vīrieši, vadoņi, un burvji-priesteri izmanto sievu kopīgumu savās interesēs un monopolizē sev lielāko daļu sieviešu; bet par to viņiem zināmos svētkos un lielās tautas sapulcēs jāpieļauj agrāk pastāvējusī kopība un jāatļauj savām sievām papriecāties ar jauniem vīriešiem. Daudzus tādus periodisku saturnaliju* piemērus, kad uz īsu brīdi atkal stājas spēkā senā dzimumsatiksmes brīvība, atstāsta Vestermarks savas grāmatas 28. un 29. lappusē par Indijas ciltīm ho, santal, pendža un kotar, par dažām Āfrikas tautām u. c. Dīvainā kārtā Vestermarks no tā secina, ka tās esot paliekas nevis no grupu laulības, kuru viņš noliedz, bet gan no pirmatnējā cilvēka riesta perioda, kas tam bijis tāds pats kā citiem dzīvniekiem.

____________

* Saturnalijas (no romiešu dieva Saturna vārda) — masu svētki senajā Romā par godu zemkopības darbu pabeigšanai. Red.

Te mēs nonākam pie Bahofena ceturtā lielā atklājuma, pie plaši izplatītās pārejas formas no grupu laulības uz pāra laulību. Tas, ko Bahofens attēlo kā grēku izpirkšanu par dievu veco baušļu pārkāpšanu — grēku izpirkšanu, ar kuru sieviete iegūst tiesības uz šķīstību, — patiesībā ir tikai mistiski izteikta izpirkšanas maksa, ar kuru sieviete atpērkas no senās vīru kopības un iegūst tiesību atdoties tikai vienam vīrietim. Šī grēku izpirkšana ir atdošanās noteiktā laikā: babiloniešu sievietēm vajadzēja reizi gadā atdoties vīriešiem Militas templī; citas Priekšazijas tautas uz vairākiem gadiem sūtīja savas jaunavas Anaitas templī, kur tām vajadzēja piekopt brīvu mīlestību ar saviem izredzētajiem, iekām viņas dabūja tiesību doties laulībā; tamlīdzīgas paražas reliģiskā ietērpā sastopamas gandrīz pie visām Āzijas tautām starp Vidusjūru un Gangu. Grēku izpirkšanas upuris, kas noder kā izpirkšanas maksa, kļūst ar laiku vienmēr vieglāks, kā jau to pamanījis Bachofens: «Ikgadējās upurēšanas vietā stājas vienreizējs

upuris, precētu sieviešu heterismam seko jaunavu heterisms; to vairs nepraktizē laulības laikā, bet pirms laulībām; neatdodas vairs bez izvēles visiem, bet gan noteiktām personām» («Mātes tiesības»[35], XIX Ipp.). Citām tautām nav reliģiskā ietērpa: traķiešiem, ķeltiem u. c. senos laikos, daudziem Indijas iezemiešiem, malajiešu tautām, Klusā okeānā salu iemītniekiem un daudziem Amerikas indiāņiem vēl tagad jaunavas pirms apprecēšanās bauda vislielāko dzimumdzīves brīvību. Tā tas, starp citu, notiek gandrīz it visur Dienvidamerikā, ko var apliecināt katrs, kas nonācis dziļi šai kontinentā. Piemēram, Agasizs[36] («Ceļojums uz Braziliju», Bostonā un Ņujorkā, 1886.[37], 266. Ipp.) stāsta par kādu bagātu ģimeni, kas cēlusies no indiāņiem. Kad viņš iepazinies ar meitu, viņš jautājis par tās tēvu, domādams, ka tas ir viņas mātes vīrs, kas kā virsnieks tai laikā piedalījies karā pret Paragvaju, bet māte smaidīdama atbildējusi: nao tem pai, ē filha da fortuna — viņai nav tēva, viņa ir gadījuma bērns. «Tā vienmēr bez kauna un kautrēšanās runā indiāņu sievietes un metises par saviem ārlaulības bērniem; un tas nebūt nav izņēmums, izņēmums, šķiet, drīzāk ir pretējais. Bērni... bieži vien pazīst tikai savu māti, jo visas rūpes un atbildība gulstas uz viņu; par savu tēvu viņi nekā nezina, un arī sievai, liekas, nenāk prātā, ka viņai vai viņas bērniem varētu būt kādas pretenzijas pret to.» Kas civilizētam cilvēkam te liekas neparasts, tas saskaņā ar mātes tiesībām un grupu laulībā ir vienkārši likums.

Pie dažām tautām līgavaiņa draugi un radi vai kāzu viesi pašu kāzu laikā pieteic savu kopš senlaikiem mantoto tiesību uz līgavu, un līgavaiņa kārta ir pati pēdējā; tā tas bija Balearu salās un pie Āfrikas augiliem senatnē, bet pie barea Abesinija tas notiek vēl tagad. Pie citām tautām kaut kāda amata persona, cilts vai ģints vecākais, kaziks, šamanis, priesteris, firsts vai kāds cits, kā ari viņu sauktu, ir kopienas pārstāvis un izmanto pirmās nakts tiesības. Neraugoties uz visām jaunromantiķu pūlēm šo faktu mīkstināt, šīs pirmās nakts tiesības (ius primae noctis) vēl šodien kā grupu laulības palieka pastāv lielākajā daļā Aļaskas iedzīvotāju (Bankrofts, «Iezemiešu ciltis», 1, 81.), pie tahu Ziemeļmeksikā (turpat, 584. Ipp.) un pie citām tautām; un šīs tiesības pastāvēja — vismaz pirmatnējās ķeltu zemēs, kur tās bija uzglabājušās tieši no grupu laulības,— visus viduslaikus, piemēram, Aragonijā. Kamēr Kastilijā zemnieks nekad nav bijis dzimtcilvēks, Aragonijā valdīja visnegantākā dzimtbūšana līdz pat Ferdinanda[38] Katoļa 1486. gada dekrētam. Šai dokumentā sacīts: «Mēs nolemjam un pasludinām, ka iepriekš minētajiem kungiem (senyors, baroniem) ... nav arī tiesības, kad zemnieks ņem sev sievu, gulēt ar viņu pirmo nakti vai savas kundzības parādīšanai kāzu nakti, pēc tam, kad sieva apgulušies gultā, pārkāpt šai gultai un minētajai sievietei; nav arī tiesības iepriekš minētajiem kungiem izlietot zemnieka meitu vai dēlu pret samaksu vai bez samaksas pretēji viņu gribai.» (Citējis Zugenheims pēc kataloniešu oriģinālā grāmatā «Dzimtbūšana», Pēterburgā, 186.,[39] 35. Ipp.)

Tālāk Bahofenam katrā ziņā taisnība, kad viņš neatlaidīgi apgalvos ka pāreja no tā, ko viņš sauc par «heterismu» jeb «Sumpfzeugung», uz vienlaulību notikusi, galvenokārt pateicoties sievietēm. Jo vairāk līdz ar ekonomisko dzīves apstākļu attīstību, tātad ar pirmatnējā komunisma sairšanu un iedzīvotāju blīvuma pieaugumu, no seniem laikiem mantotās attiecības starp dzimumiem zaudēja savu pirmatnējo naivo raksturu, jo vairāk sievietes tās izjuta kā pazemojumu un apgrūtinājumu un jo neatlaidīgāk sievietēm kā pēc glābiņa vajadzēja tiekties pēc tiesības uz šķīstību, uz pārejošu vai pastāvīgu laulību tikai ar vienu vīrieti. No vīriešu puses šis solis uz priekšu nevarēja rasties jau tāpēc vien, ka viņiem vispār nekad, pat līdz šim laikam, nav nācis prātā atteikties no faktiskas grupu laulības ērtībām. Tikai pēc tam, kad sievietes bija panākušas pāreju uz pāra laulību, vīrieši varēja nodibināt stingru monogamiju, — protams, tikai sievietēm.

Pāra ģimene radās uz robežas starp mežonību un barbarismu, pa lielākajai daļai jau mežonības augstākajā pakāpē, tikai šur tur barbarisma zemākajā pakāpē. Tā ir barbarismam raksturīga ģimenes forma, tāpat kā grupu laulība raksturīga mežonībai un monogamija — civilizācijai. Lai no pāra ģimenes attīstītos tālāk stabila monogamija, bija vajadzīgi citi cēloņi nekā tie, kas darbojās līdz šim. Jau pāra kopdzīvē grupa bija nonākusi līdz savai pēdējai vienībai, līdz savai divatomu molekulai — līdz vienam vīrietim un vienai sievietei. Dabiskā izlase, izdarot arvien vairāk izņēmumu no laulību sakariem, bija savu darbu veikusi; šai virzienā tai nebija vairs nekā, ko darīt. Un tātad, ja nesāktu darboties jauni sabiedriski dzinējspēki, tad nebūtu nekāda cēloņa, kura pēc no pāra ģimenes būtu jārodas jaunai ģimenes formai. Bet šie dzinējspēki sāka darboties.

Mēs tagad atstājam Ameriku, šo klasisko pāra ģimenes zemi. Nav tādu pazīmju, kas ļautu secināt, ka tur būtu attīstījusies augstāka ģimenes forma, ka tur pirms atklāšanas un iekarošanas jebkad kaut kur būtu pastāvējusi stabila monogamija. Citādi tas ir Vecajā pasaulē.

Te mājlopu pieradināšana un ganāmpulku audzēšana pavēra līdz tam neredzētus bagātības avotus un radīja pavisam jaunas sabiedriskas attiecības. Līdz pat barbarisma zemākajai pakāpei pastāvīgā bagātība sastāvēja gandrīz tikai 110 mājokļa, apģērba, rupji izstrādātām rotaslietām un no rīkiem uztura iegūšanai un pagatavošanai: laivām, ieročiem, vienkāršākiem mājsaimniecības piederumiem. Uzturu vajadzēja iegūt ik dienas no jauna. Tagad turpretim uz priekšu ejošās ganu tautas — ārieši Indijas Piecupju zemē un Gangas apgabalā, kā ari toreiz ūdeņiem vēl daudz bagātākajās Amudarjas un Sirdarjas baseina stepēs, semiti pie Eifratas un Tigras — ar zirgu, kamieļu, ēzeļu, liellopu, aitu, kazu un cūku ganāmpulkiem bija ieguvuši īpašumu, kam bija vajadzīga tikai uzraudzība un visprimitīvākā kopšana, lai tas arvien lielākā skaitā vairotos un sagādātu visbagātāko piena un gaļas uzturu. Visi agrākie uztura sagādāšanas veidi tagad kļuva mazāk nozīmīgi; medības, kas agrāk bija nepieciešamība, tagad kļuva par greznību.

Bet kam piederēja šī jaunā bagātība? Sākotnēji neapšaubāmi ģintij. Tomēr jau agri vajadzēja attīstīties privātīpašumam uz ganāmpulkiem. Grūti sacīt, vai tā saucamās pirmās Mozus grāmatas autora acīs patriarchs Ābrams bija savu ganāmpulku īpašnieks, pamatojoties uz viņa paša kā ģimenes kopienas vecākā tiesībām vai arī tāpēc, ka viņam piederēja ģints vecākā faktiski mantojama vara. Skaidrs ir tikai tas, ka mēs nedrīkstam viņu iedomāties kā īpašnieku šā vārdā tagadējā nozīmē. Un, tālāk, skaidrs ir tas, ka droši zināmās vēstures sākumā mēs jau visur atrodam ganāmpulku kā nodalītu ģimenes galvas īpašumu, gluži tāpat kā barbarisma laikmeta mākslas darinājumus, metālā rīkus, greznuma priekšmetus un, beidzot, cilvēkveida lopus — vergus.

Jo tagad tika izgudrota arī verdzība. Barbarisma zemākās pakāpes cilvēkam vergs nebija vajadzīgs. Tāpēc Amerikas indiāņi ar uzvarētajiem ienaidniekiem rīkojās pavisam citādi, nekā tas notika augstākā attīstības pakāpē. Vīriešus viņi nogalināja vai arī uzņēma uzvarētāju ciltī kā brāļus; sievietes viņi ņēma par sievām vai kaut kā citādi uzņēma savas cilts locekļu skaitā kopā ar viņu bērniem, kas bija palikuši dzīvi. Cilvēka darbaspēks šajā attīstības pakāpē nedod vēl nekāda ievērojama pārpalikuma virs tā uzturēšanas izdevumiem. Sākoties lopkopībai, metālu apstrādāšanai, aušanai un, beidzot, laukkopībai, stāvoklis mainījās. Ar darbaspēku, it īpaši pēc tam, kad ganāmpulki bija galīgi pārgājuši ģimeņu īpašumā, notika tas pats, kas ar sievām, kuras agrāk bija tik viegli iegūstamas un kuras tagad ieguva maiņas vērtību un tika pirktas. Ģimene nevairojās tik ātri kā lopi. Lopu uzraudzīšanai tagad bija vajadzīgs vairāk cilvēku; šim nolūkam varēja izmantot karā sagūstītos ienaidniekus, kas turklāt varēja vairoties tāpat kā tie paši lopi.

Šādas bagātības, ja nu tās reiz bija nonākušas atsevišķu ģimeņu privātīpašumā un tur strauji pieauga, deva stipru triecienu uz pāru laulībām un mātes ģinti dibinātajai sabiedrībai. Pāra laulība ieviesa ģimenē jaunu elementu. Blakus miesīgai mātei tā izvirzīja droši zināmu miesīgo tēvu, kas turklāt, jādomā, bija pat drošāk zināms nekā daži tagadējie «tēvi». Saskaņā ar toreiz pastāvošo darba dalīšanu ģimenē vīra uzdevums bija sagādāt uzturu un šim nolūkam nepieciešamos darba rīkus, un tātad viņam bija arī īpašuma tiesības uz tiem; laulības šķiršanas gadījumā viņš tos ņēma sev līdzi, bet sieva paturēja savus mājsaimniecības piederumus. Pēc tā laika sabiedrības paražām vīrs tāpēc bija ari jaunā uztura avota — lopu un vēlāk arī jaunā darba rīka — vergu īpašnieks. Bet pēc tās pašas sabiedrības paražām viņa bērni nevarēja būt viņa mantinieki, jo šai ziņā lietas apstākļi bija šādi.

Saskaņā ar mātes tiesībām, tātad tik ilgi, kamēr izcelšanos noteica tikai pēc sieviešu līnijas, un saskaņā ar sākotnējo mantošanas kārtību ģintī mirušā ģints locekļa mantinieki bija viņa ģints piederīgie. īpašumam bija jāpaliek ģintī. Tā kā mantojamo priekšmetu nozīme bija niecīga, jādomā, ka praksē mantojumu jau no laika gala saņēma tuvākie ģints radinieki, tātad asinsradinieki no mātes puses. Bet mirušā vīrieša bērni nepiederēja pie viņa ģints, tie piederēja pie savas mātes ģints; sākumā tie mantoja no mātes kopā ar pārējiem mātes asinsradiniekiem, vēlāk varbūt — kā pirmie; no sava tēva viņi mantot nevarēja, jo nepiederēja pie viņa ģints, bet tēva īpašumam bija jāpaliek ģintī. Tādējādi pēc ganāmpulku īpašnieka nāves viņa ganāmpulkiem vajadzēja pāriet vispirms viņa brāļu un māsu un viņa māsu bērnu vai viņa mātesmāsu pēcnācēju īpašumā. Turpretim viņa paša bērni mantojumu nesaņēma.

Tādējādi, bagātībām pieaugot, tās, no vienas puses, piešķīra vīram svarīgāku stāvokli ģimenē nekā sievai un, no otras puses, radīja tieksmi izmantot šo nostiprinājušos stāvokli, lai grozītu parasto mantošanas kārtību bērnu labā. Bet tas nebija iespējams, kamēr izcelšanos atzina pēc mātes tiesībām. Tāpēc pēdējās vajadzēja atcelt, un tās arī tika atceltas. Tas nemaz nebija tik grūti, kā tas mums tagad liekas. Šai revolūcijai — vienai no visradikālākajām, kādas cilvēce piedzīvojusi, — taču nevajadzēja skart nevienu dzīvu ģints locekli. Visi tās locekļi arī turpmāk varēja palikt tic, kas viņi bijuši agrāk. Pietika vienkārša lēmuma, ka turpmāk ģints vīriešu dzimumalocekļu pēcnācēji paliek ģintī, bet sieviešu pēcnācēji no ģints jāizslēdz un tiem jāpāriet sava tēva ģintī. Ar to tika atcelta izcelšanās noteikšana pēc sieviešu līnijas un mantošana pēc mātes tiesībām un nodibināta izcelšanās noteikšana pēc vīriešu līnijas un mantošana pēc tēva tiesībām. Kā un kad šī revolūcija norisinājusies pie kulturas tautām, par to mēs nekā nezinām. Tā pilnīgi attiecas uz aizvēsturiskiem laikiem. Bet, ka šī revolūcija ir notikusi, to vairāk nekā pietiekami ir pierādījušas it īpaši Bahofena savāktās ziņas par daudzajām mātes tiesību pēdām; cik viegli tā noris, to redzam pie daudzām indiāņu ciltīm, kur tā notikusi tikai nesen un kur tā vēl tagad notiek pa daļai augošās bagātības un mainītā dzīves veida (pārcelšanās no mežiem uz stepēm) ietekmē, pa daļai civilizācijās un misionāru morālās iedarbības ietekmē. No Misuri upes baseina astoņām ciltīm sešas noteic izcelšanos un mantošanu pēc vīriešu līnijas, bet divas vēl pēc sieviešu līnijas. Šouniem, miamiešiem un delavariem iesakņojusies paraža nosaukt bērnus vienā viņu tēva ģints vārdā, lai bērni, tādējādi saistījušies ar tēva ģinti, varētu būt sava tēva mantinieki. «Cilvēka iedzimtā kazuistika — mainīt lietas, mainot to nosaukumus, un atrast pakaļdurtiņas, lai tradicijas robežās tradiciju lauztu, kad tiešās intereses ir pietiekams pamudinājums uz to!» (Markss.) Tas radīja neglābjamu sajukumu, ko varēja novērst un ko tiešām pa daļai arī novērsa, parejot uz tēva tiesībām. «Šī pāreja vispār šķiet pati dabiskākā» (Markss.) Ko mums var pateikt salīdzināmo tiesību speciālisti par to, kā šī pāreja notikusi pie Vecās pasaules kultūrtautām, — viss tas, protams, ir gandrīz vienīgi hipotēzēs, — sk. M. Kovaļevska «Ģimenes un īpašuma izcelšanās un attīstības aprakstu», Stokholmā, 1890.[40]

Mātes tiesību gāšana bija sieviešu dzimuma pasaulvēsturiska sakāve. Vīrs sagrāba valdības grožus arī mājās, un sieviete zaudēja savu cienījamo stāvokli, tika padarīta par kalponi, par viņa miesas kāres verdzeni, par vienkāršu rīku bērnu dzemdēšanai. Šis pazemotais sievietes stāvoklis, kas sevišķi neapslēpti izpaužas pie varoņu un — vēl vairāk — pie klasiskā laikmeta grieķiem, pamazām tika liekulīgi izskaistināts, vietām arī ietērpts mazāk rupjā formā, bet nekādā ziņā netika novērsts.

Tā nodibinātās vīriešu vienvaldības pirmais rezultāts izpaužas patriarchalās ģimenes starpformā, kas tagad rodas. To galvenokārt raksturo nevis daudzsievība, par kuru runāsim vēlāk, bet gan «zināma skaita brīvu un nebrīvu personu organizēšana ģimenē, kas pakļauta ģimenes galvas — tēva varai. Pie semitiem šis ģimenes galva dzīvo daudzsievībā, nebrīvajiem ir sievas un bērni, un visas organizācijas mērķis ir kopt ganāmpulkus noteiktas teritorijas robežās.» Būtiskais te ir nebrīvo iesaistīšana ģimenē un tēva vara; tāpēc šās ģimenes formas pabeigts tips ir romiešu ģimene. Vārds familia sākotnēji nepavisam nenozīmēja mūslaiku mietpilsoņa no sentimentalitātes un mājas ķildām veidoto ideālu; romiešiem tas sākuma pat nemaz neattiecās uz laulāto pāri un viņa bērniem, bet tikai uz vergiem. Famulus nozīmē mājas vergu, un familia ir vienam cilvēkam piederošo vergu kopums. Vēl Gaja[41] laikā familia, id est pairimonium (t. i., mantojums), tika novēlēta ar testamentu. Šo nosaukumu romieši izgudroja, lai apzīmētu jauno sabiedrisko organismu, kura galva bija sievas un bērnu un zināma skaita vergu kungs, kam saskaņā ar tēva varu pēc romiešu izpratnes bija tiesības lemt par visu viņu dzīvību un nāvi. «Šis vārds tātad nav vecāks par latiņu cilšu dzelzs bruņās tērpto ģimenes sistēmu, kas radās pēc laukkopības un likumīgas verdzības nodibināšanas un pēc arisko itāļu atdalīšanās no grieķiem.» Markss pie tā piemetina: «Modernā ģimene kā dīgli ietver sevī ne tikai verdzību (servitus), bet arī dzimtbūšanu, jo tā jau no paša sākuma ir saistīta ar zemkopības rakstura klaušām. Miniatūrā tā slēpj sevī visus tos antagonismus, kas vēlāk plaši attīstās sabiedrībā un tās valstī.»

Šāda ģimenes forma nozīmē pāreju no pāra laulības uz monogamiju. Lai nodrošinātu sievas uzticību, tātad bērnu izcelšanos no noteikta tēva, sieva tiek nodota vīra neierobežotā varā; ja viņš to nonāvē, viņš izlieto tikai savas tiesības.

Ar patriarchalo ģimeni mēs ieejam rakstītās vēstures laukā un līdz ar to tai laukā, kur salīdzināmo tiesību zinātne mums var sniegt ievērojamu palīdzību. Un tiešām, tā šeit ir novedusi pie ievērojama soļa uz priekšu. Maksimam Kovaļevskim («Ģimenes un īpašuma izcelšanās un attīstības apraksts», Stokholmā, 1890., 60.—100. Ipp.) mums jāpateicas par pierādījumu, ka pat- riarchalā mājas kopiena (patriarchalische Hausgenossenschaft), kādu mēs to vēl tagad sastopam Serbijā un Bulgārijā ar nosaukumu «zadruga» (aptuveni nozīmē — sadraudzība) vai «bratstvo» (brālība) un pārveidotā formā pie austrumu tautām, ir pārejas pakāpe no mātes tiesību ģimenes, kas izveidojusies no grupu laulības, uz mūslaiku pasaules atsevišķo ģimeni. Tas atzīstams par pierādītu vismaz attiecībā uz Vecās pasaules kultūras tautām, uz āriešiem un semitiem.

Dienvidslāvu zadruga ir labākais vēl eksistējošais piemērs šādai ģimenes kopienai. Tā aptver vairākas viena tēva pēcnācēju paaudzes līdz ar viņu sievām, pie kam tie visi dzīvo kopā vienā sētā, kopīgi apstrādā savus laukus, pārtiek un ģērbjas no kopīgiem krājumiem, un tiem kopīgi pieder ienākumu pārpalikums. Kopienas augstākais pārvaldnieks ir namatēvs — domačins (domācin), kas to pārstāv uz ārieni, drīkst pārdot sīkākus priekšmetus, pārzina kasi un ir atbildīgs tiklab par to, kā arī par kārtīgu saimniekošanu. Viņš tiek ievēlēts, un viņam nemaz nav jābūt gados vecākajam. Sievietes un viņu darbus vada namamāte — domačica (domācica), kas parasti ir domačina sieva. Arī vīru izvēlē kopienas jaunavām viņai ir liela, bieži vien izšķiroša teikšana. Bet augstākā vara kopienā ir koncentrēta ģimenes padomē, visu pieaugušo locekļu, kā sieviešu, tā vīriešu sapulcē. Šai sapulcē namatēvs dod pārskatu; tā pieņem galīgus lēmumus, spriež par locekļiem tiesu, izlemj svarīgākos pirkumus un pārdevumus, sevišķi attiecībā uz zemi utt.

Apmēram tikai pirms desmit gadiem tika pierādīts, ka šādas lielas ģimenes kopienas saglabājušās arī Krievijā: tagad visi atzīst, ka tās tikpat dziļi sakņojas krievu tautas paražās kā ciema obščina. Tās figurē vecākajā Krievijas likumu krājumā, Jaroslava[42] «Pravdā», ar to pašu nosaukumu (vervj) kā Dalmatijas likumos; tās un norādījumus uz tām var atrast arī Polijas un Cehijas vēstures avotos.

Arī ģermāņiem, pēc Heislera domām («Ģermāņu tiesību institūti»[43]), saimnieciskā vienība sākotnēji nav vis bijusi atsevišķa ģimene šā vārda tagadējā nozīmē, bet mājas kopiena («Hausgenossenschaft»), kas sastāvējusi no vairākām paaudzēm ar viņu ģimenēm un turklāt diezgan bieži ietvērusi sevī arī nebrīvos. Ari romiešu ģimene pēc būtības pieder pie šā lipa, un tāpēc pēdējā iaikā stipri tiek apšaubīta tiklab namatēva absolūtā vara, kā arī pārējo ģimenes locekļu beztiesīgums pret viņu. Arī ķeltiem Īrijā, šķiet, bijušas tamlīdzīgas ģimeņu kopienas; Francijā, Nivernē apvidū, tās saglabājās līdz franču revolūcijai ar nosaukumu parņonneries un Franškontē apvidū vēl tagad nav galīgi izzudušas. Luanas apvidū (Sonas un Luaras departamentā) sastopamas lielas zemnieku mājas ar kopēju augstu centrālo zāli, kas sniedzas līdz pašam jumtam; zālei visapkārt novietotas guļamistabas, uz kurām ved kāpnes ar 6—8 pakāpieniem un kurās dzīvo vienas un tās pašas ģimenes vairākas paaudzes.

Indijā mājas kopienu ar kopīgu zemes apstrādāšanu piemin jau Nearhs[44] Aleksandra Lielā[45] laikā, un tai pašā apvidū, Pendžabā, un visā Indijas ziemeļrietumu daļā tā pastāv vēl līdz šim laikam. Kaukazijā Kovaļevskis pats varēja pierādīt tās pastāvēšanu. Alžirā tā vēl pastāv pie kabiļiem. Pat Amerikā tā, šķiet, bijusi sastopama;. par tādu grib uzlukot «calpullis»*, ko Surita[46] apraksta vecajā Meksikā; turpretim Kunovs[47] («Ausland», 42.—44. nr., 1890.) diezgan skaidri ir pierādījis, ka Perū tās iekarošanas laikā ir pastāvējis kaut kas līdzīgs markai (pie tam dīvaini, ka šī marka arī tikusi saukta «marca») ar kultivētās zemes periodisku pārdalīšanu, tātad ar individuālu zemes apstrādāšanu.

___________

* «Calpullis» — acteku ģimenes kopiena. Red.

Katrā ziņā patriarhalā mājas kopiena ar kopīgu zemes īpašumu un kopīgu apstrādāšanu iegūst tagad gluži citādu nozīmi nekā agrāk. Mēs vairs nevaram apšaubīt to svarīgo pārejas lomu, kāda tai bijusi pie senajām kultūras tautām un dažām citām Vecās pasaules tautām starplaikā starp mātes tiesību ģimeni un atsevišķo ģimeni. Turpmāk mēs vēl atgriezīsimies pie Kovaļevska tālākā secinājuma, ka tā bijusi arī pārejas pakāpe, no kuras attīstījusies ciema sabiedrība jeb marka, kur zemi apstrādāja atsevišķas ģimenes un kur sākumā periodiski, pēc tam galīgi sadalīja aramzemi un pļavas.

Sakarā ar ģimenes dzīvi šādās māju kopienās jāaizrāda, ka par namatēviem, vismaz Krievijā, ir zināms, ka viņi nelietīgi izmantojuši savu stāvokli attiecībā pret kopienas jaunajām sievietēm, sevišķi pret savām vedeklām, un bieži izveidojuši no tām sev harēmu; krievu tautas dziesmas par to runā diezgan skaidru valodu.

Pirms pārejam pie monogamijas, kas līdz ar mātes tiesību krišanu strauji attīstās, vēl daži vārdi jāsaka par daudzsievību un daudzvīrību. Abas šīs laulības formas var būt tikai izņēmumi, — tā sakot, vēsturiski greznuma priekšmeti, — pat tajā gadījumā, ja tie kādā zemē pastāvētu abi līdzās, kas, kā zināms, nenotiek. Tā kā no daudzsievības izslēgtie vīrieši tātad nevarēja meklēt apmierinājumu pie sievietēm, kas palikušas pāri sakarā ar daudzvīrību, bet vīriešu un sieviešu skaits neatkarīgi no sociālajiem institūtiem līdz šim bijis gandrīz vienāds, tad ne viena, ne otra laulības forma nevarēja gūt vispārēju atzīšanu. īstenībā vīriešu daudzsievība bija acīm redzot verdzības produkts un bija iespējama tikai atsevišķām personām, kas atradās izņēmuma stāvoklī. Semitu patriarhalajā ģimenē tikai pats patriarchs un, lielākais, daži viņa dēli dzīvo daudzsievībā, pārējiem jāapmierinās ar vienu sievu. Un tā tas vēl šodien ir visās Austrumu zemēs; daudzsievība ir bagātnieku un augstmaņu privilēģija, un sievas galvenokārt iegūst, pērkot verdzenes; tautas vairākums dzīvo monogamijā. Tāds pats izņēmums ir daudzvīrība Indijā un Tibetā; tās neapšaubāmi interesantā izcelšanās no grupu laulības vēl sīkāk jāizpētī. Tomēr savā praksē daudzvīrība liekas būt daudz iecietīgāka par muhamedāņu greizsirdīgo harēma režimu. Vismaz pie Indijas nairiem, kaut gan trim, četriem vai vairākiem vīriešiem ir kopīga sieva, tomēr katram no viņiem var būt bez tam kopā ar citiem trim vai vairākiem vīriešiem otra sieva, kā arī trešā, ceturtā utt. Dīvaini, ka Mak-Lenans, aprakstīdams šos laulības klubus, kuru locekļi vienlaikus var sastāvēt vairākos klubos, nav «atklājis jaunu klubu laulības kategoriju. Bet te jāsaka, ka šī laulības klubu ieraža nebūt nav īsta daudzvīrība; gluži otrādi, kā jau to ir atzīmējis Žiro-Telons, tā ir īpaša (spezialisierte) grupu laulības forma; vīrieši dzīvo daudzsievībā, sievietes — daudzvīrība.

4. Monogamā ģimene. Tā rodas no pāra ģimenes, kā jau iepriekš parādīts, uz robežas starp barbarisma vidējo un augstāko pakāpi; tās galīgā uzvara ir viena no pazīmēm, ka sākusies civilizācijā. Tās pamatā ir vīra vara ar noteiktu nolūku radīt bērnus, kuru izcelšanās no tēva nebūtu apšaubāma, un šāda neapšaubāma izcelšanās nepieciešama tāpēc, ka šiem bērniem ar laiku kā tiešiem mantiniekiem jāsaņem tēva īpašums. No pāra laulības tā atšķiras ar daudz izturīgākām laulības saitēm, kuras vairs nevar saraut jebkura puse pēc patikas. Tagad jau parasti tikai vīrs var tās saraut un atstumt savu sievu. Tiesības uz laulības pārkāpšanu viņam arī tagad ir nodrošinātas, vismaz uz paražu pamata (Napoleona kodeks noteikti piešķir vīram šādas tiesības, kamēr viņš savu piegulētāju neved savas ģimenes mājā), un tālākā sabiedrības attīstības gaitā tās tiek izmantotas arvien vairāk; ja turpretim sieva atceras agrāko dzimumdzīves praksi un grib to atjaunot, tad viņu soda bargāk nekā jebkad agrāk.

Visā savā bardzībā jaunais ģimenes veids mums parādās pie grieķiem. Kamēr dieviešu stāvoklis mitoloģijā, kā aizrāda Markss, mums attēlo agrāko periodu, kad sievietēm vēl bija brīvāks un cienījamāks stāvoklis, varoņu periodā mēs jau atrodam sievieti, vīrieša kundzības un verdzeņu konkurences pazemotu. Pietiek izlasīt «Odisejā», kā Telemachs apsauc savu māti un liek viņai klusēt. Homērs stāsta, ka sagūstītās jaunās sievietes ir padotas uzvarētāju jutekliskajām kaislībām: karavadoņi pēc kārtas un atbilstoši savai dienesta pakāpei izvēlas sev skaistākās; visa «Iliada», kā zināms, ir dibināta uz strīdu starp Ahilesu un Agamemnonu šādas verdzenes dēļ. Blakus katram ievērojamākam Homēra varonim minēta šāda karā sagūstīta jaunava, ar kuru viņam ir kopēja telts un guļvieta. Šīs jaunavas ņem ari līdz uz dzimteni un uzņem savā ģimenē, kā to, piemēram, pēc Eshila attēlojuma dara Agamemnons ar Kasandru; no šādām verdzenēm piedzīvotie dēli saņem mazu daļu no tēva mantojuma un tiek atzīti par brīviem pilsoņiem. Teukrs ir šāds Telamona ārlaulības dēls un drīkst saukties tēva vārdā. No likumīgās sievas tiek prasīts, lai viņa ar visu to samierinātos, bet pati stingri ievērotu šķīstību un uzticību vīram. Lai gan varoņu laikmetā grieķu sieviete tiek vairāk cienīta nekā sieviete civilizācijās laikmetā, tomēr savam vīram viņa galu galā ir tikai vīra likumīgo bērnu māte, viņa nama galvenā pārvaldītāja un verdzeņu uzraudzītāja, kuras viņš pēc patikas var ņemt un arī faktiski ņem par savām mīļākām. Ka līdzās monogamijai pastāv verdzība, ka ir jaunas skaistas verdzenes, kas atrodas pilnīgā vīrieša rīcībā, tas jau no paša sākuma piešķir monogamijai tās specifisko raksturu, padarot to par monogamiju tikai sievietei, bet ne vīrietim. Un šādu raksturu tā saglabājusi vēl tagad.

Pie vēlākajiem grieķiem mums jāšķiro dorieši un jonieši. Pirmajiem, kuru klasisks piemērs ir Sparta, pastāv dažā ziņā pat vēl arhaiskākas laulības attiecības nekā Homēra aprakstītās. Spartā pastāv pāra laulība, ko valsts ir pārveidojusi pēc turienes uzskatiem un kas daudzējādā ziņā vēl atgādina grupu laulību. Bezbērnu laulības tiek šķirtas: ķēniņš Anaksandrids (ap 650. g. pirms m. c.)[48], kuram bija neauglīga sieva, ņēma vēl otru sievu, un viņam bija divas saimniecības; ap to pašu laiku ķēniņš Aristons[49], kuram bija divas neauglīgas sievas, ņēma trešo, bet toties atlaida vienu no pirmajām. No otras puses, vairākiem brāļiem varēja būt kopīga sieva; cilvēks, kam patika sava drauga sieva, varēja viņā ar to dalīties, un tika atzīts par pieklājīgu atdot savu sievu, kā Bismarks[50] teiktu, veselīga «ērzeļa» rīcībā pat tad, ja tas nebija Spartas pilsonis. Kāda vieta Plutarha[51] darbos, kur spartiete sūta savu pielūdzēju, kas tiecas pēc viņas mīlestības, pie sava vīra, liekas, — kā Šemans[52] domā, — norādām pat uz vēl lielāku tikumu vaļību. Patiesa laulības par kāpšana — sievas neuzticība, vīram nezinot, — tāpēc bija kaut kas nedzirdēts. No otras puses, Spartā, vismaz tās labākajos laikos, nebija mājas vergu, dzimtļaudis heloti dzīvoja atsevišķi muižās, tāpēc spartiatiem* bija mazāks kārdinājums izmantot viņu sievas. Dabiski, ka šādos apstākļos Spartā sievietes stāvoklis bija daudz cienījamāks nekā pie pārējiem grieķiem. Spartiešu sievietes un atēniešu ievērojamākās heteras bija vienīgās sievietes Grieķijā, par kurām senie grieķi runāja ar cieņu un kuru izteicienus tie atzina par pieminēšanas vērtiem.

______________

* Spartiati — pilntiesīgo pilsoņu šķira senajā Spartā atšķirība no lidotiem. Red.

Pavisam citādi tas bija pie joniešiem, kurus raksturo Atēnas. Jaunavām mācīja tikai vērpt, aust un šūt, lielākais — drusku lasīt un rakstīt. Tās bija tikpat kā ieslēgtas, satikās tikai ar citām sievietēm. Sieviešu telpa bija nošķirta mājas daļa, augšējā stāvā vai dibentelpās, kur vīriešiem, sevišķi svešiem, nebija viegli iekļūt un uz kurieni viņas deviis, ja namu apciemoja vīrieši. Sievietes izgāja no maļas tikai verdzenes pavadībā; mājā viņas tika apsargātas vārda tiešā nozīme; Aristofans[53] piemin molosa suņus, ko turēja laulības pārkāpēju iebiedēšanai, bet Āzijas pilsētās sieviešu uzraudzībai turēja einuchus, kurus jau Herodota laikā fabricēja Hiosas salā pārdošanai un, pēc Vaksmuta[54] domām, ne tikai barbariem vien. Eiripids[55] apzīmē sievu ar vārdu oikurema kā lietu mājas apkopšanai (tas ir vidējās kārtas vārds), un atēnietim sieva, neskaitot bērnu dzemdēšanu, tiešām nebija nekas cits kā vecākā kalpone. Vīrs nodarbojās ar savu vingrošanu un ar sabiedriskām lietām, no kurām sieva bija atstumta; viņa rīcībā turklāt bieži vien vēl bija verdzenes un Atēnu ziedu laikā plaši izplatītā un valsts vienmēr atbalstītā prostitūcija. Tieši uz šās prostitūcijas pamata attīstījās vienīgie grieķu sieviešu raksturi, kuri ar savu prātu un mākslas gaumi tāpat pacēlās pāri vispārējam antiko sieviešu līmenim kā spartietes ar savu raksturu. Bet tas apstāklis, ka vispirms bija jātop par heteru, lai kļūtu par sievieti, ir atēniešu ģimenes visbargākais nosodījums.

Ši atēniešu ģimene ar laiku kļuva par paraugu, pēc kura ne tikai pārējie jonieši, bet pakāpeniski arī visi metropoles un koloniju grieķi iekārtoja savu mājas dzīvi. Tomēr, neraugoties uz visu šo noslēgtību un uzraudzību, grieķietes diezgan bieži atrada izdevību, lai krāptu savus vīrus, un pēdējie, kaunēdamies izrādīt kaut kādas mīlestības jūtas pret savām sievām, izklaidējās visādās mīlas dēkās ar heterām; bet sievietes pazemošana atriebās un pazemoja pašus vīriešus, kamēr viņi beidzot iestiga pretdabiskā mīlestībā ar zēniem un mitā par Ganimedu pazemoja tiklab savus dievus, kā arī paši sevi.

Tāda bija monogamijas izcelšanās, ciktāl mēs to varam izsekot pie viscivilizētākās un visaugstāk attīstītās seno laiku tautas. Tā nebūt nebija individuālās dzimumu mīlestības auglis, ar ko tai nebija itin nekā kopīga, jo laulības joprojām palika aprēķina laulības. Tā bija pirmā ģimenes forma, kuras pamatā nebija dabiski, bet gan ekonomiski nosacījumi — proti, privātīpašuma uzvara pār sākotnējo, dabiski izaugušo kopīpašumu. Vīra valdīšana ģimenē un tādu bērnu radīšana, kas būtu tikai viņa bērni un kam bija jāmanto viņa īpašums, — vienīgi tāds bija vienlaulības mērķis, ko atklāti izteica grieķi. Citādi tā viņiem bija nasta, pienākums, kurš bija jāpilda pret dieviem, valsti un saviem senčiem. Atēnās likums piespieda ne tikai precēties, bet ari lai vīrs pilda zināmu minimumu no tā saucamajiem laulības pienākumiem.

Tādējādi vienlaulība vēsturē nebūt neparādās kā vīrieša un sievietes samierināšanās un vēl mazāk kā laulības augstākā forma. Gluži otrādi. Tā parādās kā viena dzimuma kundzība pār otru, kā visā iepriekšējā vēsturē līdz tam laikam nepazīta dzimumu antagonisma pasludināšana. Kādā vecā neiespiestā manuskriptā, ko mēs ar Marksu esam sarakstījuši 1846. gadā*, es atrodu šādus vārdus: «Pirmā darba dalīšana ir tā, kas notika starp vīrieti un sievieti, lai radītu bērnus.» Un šodien es varu piemetināt: pirmais šķiru pretstats, kas parādās vēsturē, sakrīt ar antagonisma attīstību, kāds pastāv starp vīrieti un sievieti vienlaulībā, un pirmā šķiras apspiestība sakrīt ar to, ka vīriešu dzimums apspiež sieviešu dzimumu. Vienlaulība bija liels vēsturisks progress, bet līdz ar to blakus verdzībai un privātai bagātībai tā ievada to laikmetu, kas turpinās līdz pat mūsu dienām, kad ikviens progress vienlaikus ir arī relativs regress, kad vienu labklājība un attīstība ir dibināta uz citu ciešanām un attīstības apspiešanu. Vienlaulība ir tā civilizētās sabiedrības šūniņa, kur mēs jau varam pētīt šai sabiedrībā pilnīgi attīstījušos antagonismu un pretrunu dabu.

_____________

* Šeit domāta «Vācu ideoloģija». Red.

Senā relativā dzimumsakaru brīvība nebūt neizzuda ar pāra laulības vai pat vienlaulības uzvaru. «Senā laulības sistēma, kas, «punalua» grupām pakāpeniski izmirstot, tika iespiesta šaurākās robežās, vēl arvien bija tā vide, kurā attīstījās ģimene, un traucēja tās attīstību līdz pat civilizācijās ausmai... tā izzuda beidzot jaunajā heterisma formā, kurš arī civilizācijās periodā vajā cilvēkus kā tumša ēna, kas gulstas uz ģimeni.» Ar heterismu Morgans saprot blakus vienlaulībai pastāvošo vīra ārlaulības dzimumsatiksmi ar neprecētām sievietēm, kura, kā zināms, zeļ visdažādākajos veidos visā civilizācijās periodā un arvien vairāk un vairāk izvēršas par atklātu prostitūciju. Šis heterisms cēlies tieši no grupu laulības, no sieviešu izpirkšanas upura, ar kuru viņas pirka sev tiesības uz šķīstību. Atdošanās par naudu sākotnēji bija reliģisks akts; tā notika mīlas dievietes templī, un sākumā nauda ieplūda tempļa dārgumu krātuvē. Anaitas hierodulas* Armēnijā, Afrodites hierodulas Korintā, kā arī reliģiskās dejotājas Indijas tempļos, tā saucamās bajaderas (sagrozīts portugāļu vārds bailadeira — dejotāja) bija pirmās prostitūtas. Atdošanos vīriešiem, kas sākumā bija katras sievietes pienākums, vēlāk visu pārējo sieviešu vietā izdarīja tikai šīs priesterienes. Citām tautām heterisms cēlies no dzimumsakaru brīvības, kas tika atļauta jaunavām pirms laulības, un tātad arī te tā ir palieka no grupu laulības, tikai nonākusi līdz mums pa citu ceļu. Rodoties mantiskai nevienlīdzībai, t. i., jau barbarisma augstākajā pakāpē, vietām līdzās vergu darbam parādās algots darbs un vienlaikus kā tā nepieciešams pavadonis brīvu sieviešu profesionālā prostitūcija līdzās verdzeņu piespiedu pienākumam, atdoties vīriešiem. Tādējādi mantojums, ko grupu laulība atstājusi civilizācijai, ir divpusīgs, tāpat kā divpusīgs, divkosīgs, dalīts, pretrunīgs ir viss, ko radījusi civilizācijā: vienā pusē monogamija, otrā pusē — heterisms līdz ar tā galējo veidu — prostitūciju. Heterisms ir tāds pats sabiedrisks institūts kā jebkurš cits; tas nodrošina vecās dzimumsakaru brīvības turpmāko pastāvēšanu vīriešu labā. Vārdos to nosoda, kaut gan īstenībā to ne tikai pacieš, bet pat, sevišķi valdošās šķirās, brīvi praktizē. Šī nosodīšana tomēr patiesībā nebūt nav vērsta pret vīriešiem, kas to praktizē, bet tikai pret sievietēm; viņas nicina un izstumj no sabiedrības, lai tādejādi vēlreiz kā sabiedrības pamatlikumu proklamētu vīriešu neaprobežoto varu pār sieviešu dzimumu.

___________________

* Hierodulas — verdzenes, kas kalpoja tempļos. Red.

Bet līdz ar to attīstās otra pretruna pašā monogamijā. Blakus vīram, kas savu dzīvi saldina ar heterismu, stāv atstātā sieva. Pretrunas viena puse nav iedomājama bez otras, tāpat kā nav iespējams turēt rokā veselu ābolu pēc tam, kad iepriekš ir apēsta tā viena puse. Tomēr tādos ieskatos, šķiet, nebija vīrieši, kamēr sievas neatdarīja tiem acis. Reizē ar vienlaulību parādās divi pastāvīgi raksturīgi sabiedriski tipi, kādu agrāk nebija: sievas pastāvīgais mīļākais un pieviltais vīrs. Vīrieši sievietes uzvarēja, bet uzvarētājus vainagot augstsirdīgi uzņēmās uzvarētās. Līdzās vienlaulībai un heterismam par nenovēršamu sabiedrisku parādību kļuva laulības pārkāpšana — aizliegta, bargi sodāma, bet neiznīcināma. Drošība par to, kas ir bērnu likumīgais tēvs, tāpat kā agrāk, balstījās, lielākais, uz morālo pārliecību, un, lai atrisinātu neatrisināmo pretrunu, Napoleona[56] kodeksa 312. paragrafs noteica: «L’enfant conņu pendant le mariage a pour pēre le mari» — «Laulības laikā ieņemtā bērna tēvs ir vīrs.» Tāds ir vienlaulības trīstūkstoš gadu pastāvēšanas pēdējais rezultāts.

Tādējādi tajos gadījumos, kad atsevišķā ģimene saglabā, savas vēsturiskās izcelšanās raksturu un kad vīra neierobežotās varas rezultātā skaidri parādās antagonisms starp vīrieti un sievieti, mēs šai atsevišķajā ģimenē redzam miniatūrā to pašu pretstatu un pretrunu ainu, kurās kopš civilizācijās iestāšanās attīstās šķirās sadalītā sabiedrība, nevarēdama šīs pretrunas un antagonismus atrisināt un pārvarēt. Šeit es runāju, protams, tikai par tiem vienlaulības gadījumiem, kad laulības dzīve patiesi norit pēc priekšrakstiem, kādus nosacīja šā institūta sākotnējais raksturs, kad sieva tomēr sacēlās pret vīra kundzību. Ka visas laulības tā nenorit, to neviens nezina labāk par vācu filistru, kas neprot būt kungs ne savās mājās, ne valstī; viņa sieva tāpēc pilnīgi pamatoti saņem savās rokās vadības grožus, kurus turēt viņš nav cienīgs. Bet tomēr viņš iedomājas sevi stāvam daudz augstāk par savu bēdu brāli Francijā, ar kuru biežāk nekā ar viņu pašu notiek daudz ļaunākas lietas.

Tomēr jāsaka, ka atsevišķā ģimene nebūt ne visur un ne vienmēr ir parādījusies tādā klasiski spilgtā veidā, kāds tai bija pie grieķiem. Pie romiešiem, kuriem kā nākošajiem pasaules iekarotājiem bija plašāks, kaut gan mazāk izsmalcināts uzskats nekā grieķiem, sieviete bija brīvāka un vairāk cienīta. Romietis atzina, ka viņa vara pār savas sievas dzīvību un nāvi pietiekami nodrošina viņas uzticību. Turklāt sieva te varēja, tāpat kā vīrs, laulību pēc vēlēšanās šķirt. Bet vislielākais progress vienlaulības attīstībā neapšaubāmi tika sasniegts līdz ar ģermāņu parādīšanos vēstures skatuvē un sasniegts tāpēc, ka viņiem, jādomā, aiz nabadzības, monogamija toreiz acīm redzot vēl nebija pilnīgi attīstījusies no pāra laulības. Mēs to secinām no trim apstākļiem, ko min Tacits. Pirmkārt, kaut gan laulība bija svēta, — «viņi apmierinās ar vienu sievu, sievietes dzīvo, šķīstības aizsargātas», — tomēr augstmaņi un cilšu vadoņi dzīvoja daudzsievībā, līdzīgi amerikāņiem, kuriem pastāvēja pāra laulība. Otrkārt, pāreja no mātes tiesībām uz tēva tiesībām varēja būt pie viņiem notikusi tikai neilgi pirms tam, jo mātesbrāli — tuvāko ģints radinieku pēc mātes tiesībām — vēl uzlūkoja gandrīz par tuvāku radinieku nekā paša tēvu, kas arī atbilst Amerikas indiāņu viedoklim, pie kuriem Markss, kā viņš bieži izteicās, atradis atslēgu mūsu pašu pagātnes izpratnei. Un, treškārt, ģermāņiem sievietes bija lielā cieņā, un viņām bija liela ietekme sabiedriskās lietās, kas ir tiešā pretrunā ar monogamijai raksturīgo vīriešu kundzību. Gandrīz viss tas pie ģermāņiem ir tāpat kā pie spartiešiem, kuri, kā mēs redzējām, arī vēl nebija pilnīgi atraisījušies no pāra laulības. Tādējādi arī šai ziņā līdz ar ģermāņiem pasaules varu ieguva pilnīgi jauns elements. Jaunā monogamija, kas attīstījās uz Romas pasaules drupām tautu sajaukuma procesā, ietērpa vīra kundzību maigākās formās un piešķīra sievietēm, vismaz ārēji, daudz cienījamāku un brīvāku stāvokli, kādu nekad nepazina klasiskā senatne. Līdz ar to pirmoreiz bija radīta iespēja, pamatojoties uz monogamiju, — gan pašā monogamijā, gan blakus tai, gan pretēji tai, raugoties pēc apstākļiem, — sasniegt vislielāko tikumisko progresu, par kuru mums tai jāpateicas: mūslaiku individuālo dzimuma mīlestību, kādu nepazina visa agrākā vēsture.

Bet šo progresu neapšaubāmi radīja tas apstāklis, ka ģermāņi vēl dzīvoja pāra ģimenes periodā un pārnesa uz monogamiju, cik tas bija iespējams, pāra ģimenei atbilstošo sievietes stāvokli; šo progresu nebūt nav radījusi kāda teiksmaina, brīnišķīga ģermāņu tieksme uz tikumu tīrību, kura savā būtībā nozīmē to, ka pāra laulībā tiešām nav krasu tikumisku pretrunu, kādas piemīt monogamijai. Gluži otrādi, ģermāņi savu pārceļojumu periodā, sevišķi uz dienvidaustrumiem, pie Melnās jūras stepju nomadiem, bija stipri pagrimuši tikumiska zina nu pārminuši no pēdējiem ne tikai viņu jāšanas mākslu, bet ari nejaukus, pretdabiskus netikumus, kā to noteikti liecina Amians[57] par taitāliem un Prokopijs[58] par heruliem.

Bet, ja no visām zināmām ģimenes formām tikai monogamija bija tā, kurā varēja attīstīties mūslaiku dzimuma mīlestība, tad tas nenozīmē, ka šī mīlestība tajā attīstījās vienīgi vai galvenokārt kā mīlestība starp laulātiem draugiem vienam pret otru. Vīra kundzībai pastāvot, to izslēdz pats stingrās vienlaulības raksturs. Visām vēsturiski aktivām, t. i., visām valdošām šķirām laulības noslēgšana paliek tāda, kāda tā bija kopš pāra laulības laikiem, — darījums, ko noslēdz vecāki. Un pirmais vēsturē parādījies dzimuma mīlestības veids — kaislība, kas turklāt pieejama katram (vismaz valdošo šķiru) cilvēkam, kaislība kā dzimuma dziņas augstākā forma, — kas ir tieši tās specifiskais raksturs, — šis pirmais dzimuma mīlestības veids, viduslaiku bruņnieciskā mīlestība, nebūt nebija laulāto draugu mīlestība. Gluži otrādi! Savā klasiskajā veidā, pie provansiešiem, tā pilnās burās traucas uz laulības pārkāpšanu, un dzejnieki to apdzied. Provansiešu mīlas poēzijas zieds bija «albas», vāciski ausmas dziesmas (Tagelieder). Spilgtās krāsās tās tēlo, kā bruņinieks guļ gultā pie savas daiļavas—cita sievas, bet ārpusē stāv sargs, kas viņu brīdina, tiklīdz sākas ausma (alba), lai viņš vēl varētu nepamanīts aizbēgt; spilgtākais moments dziesmā ir šķiršanās aina. Franči ziemeļos un tāpat arī brašie vācieši piesavinājās šo poēzijas veidu līdz ar tam atbilstošo bruņnieciskās mīlas manieri, un mūsu vecais Volframs fon Ešenbahs[59] ir par šo pašu kutelīgo tematu sadzejojis trīs brīnum skaistas dziesmas, kas man patīk labāk nekā viņa trīs garās varoņu poēmas.

Laulību noslēgšana mūsu dienu buržuāziskajās aprindās notiek divējādi. Katoļu zemēs, tāpat kā agrāk, vecāki sameklē jaunajam buržuja dēliņam piemērotu sievu, un tā sekas, protams, ir monogamijai piemītošo pretrunu vispilnīgākā attīstība: krāšņi uzplaukst heterisms no vīra puses, krāšņi uzplaukst neuzticība no sievas puses. Katoļu baznīca, jādomā, tāpēc tikai atcēla laulību šķiršanu, ka tā bija pārliecinājusies, ka pret laulības pārkāpšanu, tāpat kā pret nāvi, nekādu zāļu nav. Protestantu zemēs turpretim, sekojot vispārējam paradumam, buržuja dēliņam atļauts pašam vairāk vai mazāk brīvi izmeklēties sievu no savas šķiras; tāpēc laulības pamatā var būt arī zināma daļa mīlestības, kā to pieklājības pēc arī vienmēr pieņem atbilstoši protestantiskajai liekulībai. Šeit vīrs heterismu nepraktizē tik stiprā mērā, un sievas neuzticība sastopama retāk. Bet, tā kā katrā laulības formā cilvēki paliek tie paši, kas viņi bijuši pirms laulības, un protestantu zemju buržuji ir lielāko tiesu filistri, tad šī protestan- tiskā monogamija caurmērā pat labākajos gadījumos noved tikai pie nepanesami garlaicīgas laulāto kopdzīves, ko sauc par ģimenes laimi. Abiem šiem laulības veidiem labākais spogulis ir romāns: katoliskajam veidam — franču, protestantiskajam — vācu romāns. Kā vienā, tā otrā «viņš viņu dabū»: vācu romānā jaunais cilvēks — jaunavu, franču romānā vīrs — pāri ragu. Kura stāvoklis ir ļaunāks, ne vienmēr var pateikt. Tāpēc arī Francijas buržujs tāpat drebinās no vācu romānā garlaicības kā vācu filistrs no franču romānā «netiklības». Tomēr pēdējā laikā, kopš «Berline kļūst par pasaules pilsētu», vācu romāns sāk mazāk kautrīgi runāt par heterismu un laulības pārkāpšanu, ko tur jau sen labi pazīst.

Bet abos gadījumos laulību nosaka laulāto šķiriskais stāvoklis, un tāpēc tā vienmēr ir aprēķina laulība. Šī aprēķina laulība abos gadījumos diezgan bieži izvēršas par visrupjāko prostitūciju— dažreiz abām pusēm, bet daudz biežāk tas notiek ar sievu, kas no parastās kurtizānes atšķiras vienīgi ar to, ka viņa savu miesu neiznomā kā algas strādniece pēc gabaldarba principa, bet gan pārdod to verdzībā reiz uz visiem laikiem. Un uz visām aprēķina laulībām attiecināmi Furjē vārdi: «Kā gramatikā divi noliegumi dod vienu apstiprinājumu, tāpat laulības morālē divas prostitūcijas dod vienu tikumu.» Dzimuma mīlestība attiecībās pret sievieti var kļūt par parastu parādību un tiešām par tādu kļūst tikai apspiestajās šķirās, tātad mūsu dienās — proletāriešu vidē, vienalga, vai šīs attiecības ir oficiāli atzītas vai ne. Bet tādos gadījumos trūkst arī visu klasiskās monogamijas pamatu. Šeit nav nekāda īpašuma, kura saglabāšanai un nodošanai mantojumā jau taisni tika radīta monogamija un vīriešu kundzība; tāpēc šeit nav arī nekāda pamudinājuma vīrieša kundzības nodibināšanai. Vēl vairāk, te nav arī līdzekļu šim nolūkam: civiltiesības, kas šo kundzību sarga, pastāv tikai mantīgo labā un viņu savstarpējās attiecībās ar proletāriešiem; tās maksā naudu — un strādnieku nabadzības dēļ tām nav nozīmes strādnieka attiecībās ar viņa sievu. Šeit noteicējas ir pavisam citas personiskas un sabiedriskas attiecības. Un turklāt, kopš lielrūpniecība piespiedusi sievieti iziet no mājas darba tirgū un doties fabrikā, tādējādi diezgan bieži to padarot par ģimenes uzturētāju, ir atņemts katrs pamats vīra kundzības paliekām proletārieša dzīvoklī, izņemot varbūt zināmu brutalitāti pret sievu, kura ieviesusies kopš monogamijas nodibināšanas. Tādejādi proletārieša ģimene, stingri ņemot, nav vairs monogama ģimene arī tad, ja abi laulātie izjūt viskvēlāko mīlu, būdami viens otram pilnīgi uzticīgi, un ja arī tiek dota visvisāda garīga un laicīga svētība. Tāpēc arī pastāvīgajiem monogamijas pavadoņiem — heterismam un laulības pārkāpšanai — šeit ir gluži niecīga loma; sieva ir faktiski atguvusi tiesības izbeigt laulību, un, ja laulātie nevar sadzīvot, tad tie labāk šķiras. īsi sakot, proletāriešu laulība ir monogama šā vārda etimoloģiskā, bet nevis tā vēsturiskā nozīmē.

Mūsu juristi gan domā, ka likumdošanas progress arvien vairāk atņemot sievietēm katru pamatu žēloties. Mūslaiku civilizēto zemju likumdošana arvien vairāk un vairāk atzīst, pirmkārt, ka laulībai, lai tā patiesi būtu laulība, ir jābūt līgumam, kuru brīvprātīgi noslēgušas abas puses, un, otrkārt, ka arī laulības kopdzīves laikā abām pusēm jābūt vienādām tiesībām un pienākumiem vienai pret otru. Ja abas šīs prasības tiktu konsekventi realizētas, tad sievietes būtu ieguvušas visu, ko vien viņas var vēlēties.

Šī tīri juridiskā argumentācija ir gluži tāda pati, ar kādu radikālais republikāniskais buržujs mēģina nomierināt proletārieti. Darba līgumu abas puses slēdz it kā brīvprātīgi. Bet to atzīst par brīvprātīgi noslēgtu tāpēc, ka likums uz papīra atzīst abām pusēm vienādu stāvokli. Vara, kuru nevienādais šķiriskais stāvoklis piešķir vienai pusei, spiediens, ko šī vara izdara uz otru pusi, abu pušu patiesais ekonomiskais stāvoklis — viss tas likumu neinteresē. Un pa visu darba līguma laiku abām pusēm atkal jābūt tiesībās vienlīdzīgām, ciktāl neviena no pusēm noteikti nav atsacījusies no savām tiesībām. Likums atkal neliekas ne zinis, ka ekonomiskais stāvoklis spiež strādnieku atteikties pat no tiesību vienlīdzības pēdējās šķietamības.

Attiecībā uz laulību pat visprogresīvākais likums ir pilnīgi apmierināts, ja ieinteresētās puses formāli apliecinājušas savu brīvprātīgo stāšanos laulībā. Kas notiek aiz juridiskajām kulisēm, kur norisinās īstā dzīve, kā panāk šo brīvprātīgo vienošanos, — par to likumam un juristam nav jārūpējas. Un tomēr visvienkāršākajam dažādu zemju tiesību salīdzinājumam vajadzētu juristam parādīt, kas ir šī brīvprātīga vienošanās. Zemēs, kur likums nodrošina bērniem obligātu daļu no vecāku mantas, kur viņus tātad no mantojuma nevar izslēgt, — Vācijā, zemēs ar franču tiesībām un citās zemēs — bērniem, stājoties laulībā, vajadzīga vecāku atļauja. Zemēs ar angļu tiesībām, kur likums neprasa vecāku atļauju stāties laulībā, vecākiem sava mantojuma novelēšanā ir pilnīga brīvība, viņi, ja vēlas, var savus bērnus no mantojuma izslēgt. Skaidrs, ka, neraugoties uz to un tieši tāpēc, laulību nodibināšanas brīvība tajās šķirās, kur ir ko mantot, Anglijā un Amerikā faktiski nav ne par matu lielāka kā Francijā un Vācijā.

Stāvoklis nav labāks ari ar vīra un sievas juridisko tiesību vienlīdzību laulībā. Abu tiesiskā nevienlīdzība, kuru esam mantojuši no agrākajām sabiedriskajām attiecībām, nav sievietes ekonomiskās apspiešanas cēlonis, bet sekas. Senajā komunistiskajā mājsaimniecībā, kas aptvēra daudzus laulātus pārus un viņu bērnus, sievietēm uzticētā saimniekošana bija sabiedriski tikpat nepieciešama nodarbība kā uztura līdzekļu sagāde, ko veica vīrieši. Stāvoklis mainījās, kad radās patriarhalā — un it sevišķi — monogamā atsevišķā ģimene. Mājsaimniecības veikšana zaudēja savu sabiedrisko raksturu. Sabiedrībai gar to vairs nebija nekādas daļas. Tā kļuva par privātu kalpošanu; sieva kļuva par galveno kalponi, tā bija izstumta no līdzdalības sabiedriskā ražošanā. Tikai mūslaiku lielrūpniecība atkal pavēra tai — un arī tad tikai proletarietei — ceļu uz sabiedrisko ražošanu. Pie tam notiek tā, ka sieviete, ja viņa izpilda savus pienākumus kā privātā kalpone ģimenē, ir izslēgta no sabiedriskās ražošanas un nevar nekā nopelnīt, bet, ja viņa grib piedalīties sabiedriskajā darbā un patstāvīgi pelnīt, tad viņa nespēj pildīt savus ģimenes pienākumus. Un šai ziņā sievietes stāvoklis ir vienāds kā fabrikā, tā visās citās darba nozarēs, līdz pat medicinai un advokatūrai. Mūslaiku atsevišķā ģimene ir dibināta uz atklātu vai maskotu sievietes mājas verdzību, un mūslaiku sabiedrība ir masa, kas viscaur sastāv no šādām atsevišķām ģimenēm, sabiedrības molekulām. Vīram mūsu dienās lielāko tiesu jābūt pelnītājam, ģimenes uzturētājam, vismaz mantīgajās šķirās, un tas dod viņam valdošu stāvokli, kuram nekādu īpašu juridisku privilēģiju nevajag. Ģimenē viņš ir buržujs, sieva pārstāv proletariātu. Bet rūpniecības pasaulē ekonomiskās apspiestības, kas nomāc proletariātu, specifiskais raksturs parādās visā savā asumā tikai pēc tam, kad visas uz likumu dibinātās kapitālistu šķiras īpašās privilēģijas ir novērstas un nodibināta pilnīga abu šķiru juridiska tiesību vienlīdzība; demokrātiskā republika neiznīcina abu šķiru pretstatu — gluži otrādi, tā rada tikai pamatu, uz kura noslēgsies cīņa par šā pretstata atrisināšanu. Tāpat arī īpatnējais raksturs, kāds ir vīra kundzībai pār sievu mūslaiku ģimenē, un nepieciešamība un arī veids, kā nodibināt viņu abu patieso sabiedrisko vienlīdzību, tikai tad parādīsies spilgtā dienas gaismā, kad tie juridiski būs kļuvuši pilnīgi vienlīdzīgi tiesībās. Tad izrādīsies, ka sievietes atbrīvošanas pirmais priekš nosacījums ir visa sieviešu dzimuma atgriešanās sabiedriskā darbā, kas savukārt prasa, lai atsevišķa ģimene vairs nebūtu sabiedrības saimnieciskā vienība.

* * *

Tādējādi mums ir trīs galvenās laulības formas, kas visumā atbilst trim galvenajām cilvēces attīstības stadijām. Mežonībai atbilst grupu laulība, barbarismam — pāra laulība, civilizācijai — monogamija, ko papildina laulāto neuzticība un prostitūcija. Barbarisma augstākajā pakāpē starp pāra laulību un monogamiju iespiežas vīriešu kundzība pār verdzenēm un daudzsievība.

Kā viss mūsu iztirzājums ir parādījis, progress, kas izpaužas šai pakāpeniskajā formu maiņā, ir raksturīgs ar to īpatnību, ka grupu laulības dzimumdzīves brīvību arvien vairāk zaudē sievietes, bet nevis vīrieši. Un tiešām, vīriešiem grupu laulība pastāv līdz pat šai dienai. Ko sievietei atzīst par noziegumu un kam ir smagas tiesiskas un sabiedriskas sekas, to vīrietim atzīst par goda lietu vai ļaunākā gadījumā par nenozīmīgu morālisku traipu, kuru pacieš ar patiku. Bet, jo vairāk mūsu laikos kapitālistiskā preču ražošana pārveido un pieskaņo sev tradicionālo heterismu un jo vairāk tas pārvēršas par atklātu prostitūciju, toties demoralizējošāk tas iedarbojas. Turklāt vīriešus tas demoralizē daudz vairāk nekā sievietes. Prostitūcija samaitā tikai tās nelaimīgās sievietes, kas kļūst par tās upuriem, un arī tad nebūt ne tādā mērā, kā to parasti domā. Pretēji tam tā maitā visas cilvēku dzimuma vīriešu puses raksturu. Tā, piemēram, ja kāds ilgi atrodas līgavaiņa stāvoklī, tad viņš deviņos gadījumos no desmit iziet īstu laulāto neuzticības pirmskolu.

Bet mēs tuvojamies sabiedriskam apvērsumam, kad līdzšinējie monogamijas ekonomiskie pamati izgaisīs tikpat nenovēršami kā tās papildinājuma — prostitūcijas ekonomiskie pamati. Monogamija radās tad, kad lielākas bagātības sāka koncentrēties vienās rokās — proti, vīrieša rokās, — un kad radās vajadzība atstāt šīs bagātības kā mantojumu šā un neviena cita vīrieša bērniem. Šim nolūkam bija vajadzīga sievas un nevis vīra monogamija, un tāpēc sievas monogamija nebūt nebija šķērslis atkļūtai vai apslēptai vīra poligāmijai. Bet nākošais sabiedriskais apvērsums, pārvēršot vismaz nesalīdzināmi lielāku daļu stabilo, mantojamo bagātību — ražošanas līdzekļus — par sabiedrisku īpašumu, līdz minimumam samazinās visas šīs rūpes par to, kam atstāt mantojumu. Ja nu monogamiju tomēr radījuši ekonomiski cēloņi, vai tad tā neizzudīs, izzūdot šiem cēloņiem?

Ne bez zināma pamata varētu atbildēt, ka tā ne tikai neizzudīs, bet ka tikai tad1 tā pilnīgi realizēsies. Jo, pārvēršot ražošanas līdzekļus par sabiedrisku īpašumu, izzudīs arī algotais darbs, proletariāts un tātad arī nepieciešamība zināmam, statistiski aprēķināmam sieviešu skaitam atdoties par naudu. Prostitūcija izzudīs, turpretim monogamija nevis iznīks, bet kļūs beidzot par īstenību arī vīriešiem.

Tādējādi vīriešu stāvoklis kaira ziņa stipri mainīsies. Bet arī sieviešu, visu sieviešu stāvokli noliks ievērojama pārmaiņa. Ražošanas līdzekļiem pārejot, sabiedrības īpašumā, atsevišķa ģimene vairs nebūs sabiedrības saimnieciskā vienība. Privātā mājsaimniecība pārvērtīsies par sabiedrisku rūpniecību. Bērnu kopšana un audzināšana kļūs par sabiedrības lietu; sabiedrība vienādi rūpēsies par visiem bērniem, vai nu tie dzimuši laulībā vai ārlaulībā. Līdz ar to atkritīs rūpes par «sekām», kas tagad ir vissvarīgākais sabiedriskais moments — morālais un ekonomiskais, — kurš neļauj jaunavai bez bažām un bailēm atdoties mīļotam vīrietim. Vai tas nebūs pietiekams cēlonis, lai pakāpeniski attīstītos brīvāka dzimumsatiksme un līdz ar to arī iecietīgāki sabiedrības uzskati par jaunavas godu un sievietes kautribu? Un, beidzot, vai tad mēs neredzējām, ka mūslaiku pasaulē monogamija un prostitūcija, lai gan ir pretstati, tomēr nešķirami pretstati, vienas un tās pašas sabiedriskās kārtības poli? Vai prostitūcija var izzust, neieraujot sev līdzi bezdibenī arī monogamiju?

Te sāk darboties jauns moments, kas tanī laikā, kad sāka veidoties monogamija, pastāvēja gandrīz tikai kā dīglis, — individuālā dzimuma mīlestība.

Pirms viduslaikiem par individuālu dzimuma mīlestību nevarēja nemaz runāt. Pats par sevi saprotams, ka fiziskais skaistums, tuvas attiecības, vienādas tieksmes u. tml. modināja dažāda dzimuma cilvēkos tieksmi uz dzimumsatiksmi, ka tiklab vīriešiem, kā ari sievietēm nebija gluži vienalga, ar ko viņi stājās šajās visintimākajās attiecībās. Bet no tā vēl bija bezgala tālu līdz īstajai dzimuma mīlestībai. Cauri visiem senajiem laikiem laulības noslēdza nevis tie, kas devās laulībā, bet viņu vecāki, un viņi ar to pilnīgi samierinājās. Tas mazumiņš mīlestības starp laulātiem, ko pazīst senatne, — nevis subjektiva tieksme, bet objektivs pienākums — nav laulības pamats, bet gan tās papildinājums. Mīlas attiecības mūslaiku izpratnē senatnē atrodamas tikai ārpus oficiālās sabiedrības. Gani, kuru mīlas priekus un ciešanas mums apdzied Teokrits[60] un Moshs[61], Longa[62] «Dafnis un Hloja», visi tie ir tikai vergi, kas nepiedalās valsts dzīvē, brīva pilsoņa dzīves sfērā. Bet bez mīlestības sakariem starp vergiem mēs sastopam mīlestības sakarus tikai kā bojā ejošās senās pasaules sairšanas produktu un turklāt ar sievietēm, kas tāpat atrodas ārpus oficiālās sabiedrības, — ar heterām, t. i., ar svešzemniecēm vai brīvlaistām verdzenēm: Atēnās — to bojā ejas priekšvakarā, Romā — impērijas laikā. Bet, ja mīlestības sakari tiešām radās starp brīviem pilsoņiem un pilsonēm, tad tikai laulības pārkāpšanas gadījumos. Un seno laiku klasiskajam mīlestības dzejniekam, vecajam Anakreonam[63], dzimuma mīlestība mūsu izpratnē bija tik vienaldzīga, ka viņam bija vienaldzīgs pat mīļotās būtnes dzimums.

Mūsu dzimuma mīlestība būtiski atšķiras no seno laiku cilvēku vienkāršās dzimumtieksmes, erosa. Pirmkārt, tā prasa mīļotās būtnes pretmīlestību; sieviete šai ziņā ir vienādā stāvoklī ar vīrieti, kamēr antikā erosa laikā ar viņu nebūt ne vienmēr rēķinājās. Otrkārt, dzimuma mīlestība pazīst tādu intensitātes un ilguma pakāpi, kurā neiegūšanu un šķiršanos abas puses izjūt kā lielu, ja ne vislielāko nelaimi; lai viens otram varētu piederēt, viņi gatavi upurēt ļoti daudz, pat dzīvību, kas senajos laikos notika varbūt tikai laulāto neuzticības gadījumos. Un, beidzot, rodas jauns morāls kritērijs dzimumsakaru novērtēšanai: jautā ne tikai to, vai tie notikuši laulībā vai ārpus laulības, bet arī to, vai to pamatā bijusi savstarpēja mīlestība vai ne. Protams, šim jaunajam kritērijam feodālā vai buržuāziskā praksē neklājas labāk kā visiem citiem morāles kritērijiem — to neievēro. Bet pret to neizturas arī sliktāk kā pret citiem: tāpat kā citus, to atzīst — teorijā, uz papīra. Un pagaidām vairāk arī nevar prasīt.

Viduslaiki sāk ar to, pie kā apstājās senā pasaule ar tās dzimuma mīlestības dīgļiem — ar laulības pārkāpšanu. Mēs jau aprakstījām bruņinieku mīlestību, kas radīja rīta ausmas dziesmas. No šās mīlestības, kas tiecās laulību sagraut, līdz mīlestībai, kurai jāliek tai pamats, vēl ir tāls ceļš, ko bruņniecība nevarēja līdz galam noiet. Pat ja pārejam no vieglprātīgajām romāņu tautām pie tikumīgajiem ģermāņiem, Nibelungu dziesmā mēs atrodam, ka Krimhilde klusībā gan iemīlējusies Zigfridā ne mazāk kā viņš viņā, bet uz Guntera paziņojumu, ka viņš to apsolījis kādam bruņiniekam, kura vārdu viņš nenosauc, viņa vienkārši atbild: «Jums nevajag mani lūgt; kā jūs man liksiet, tā es vienmēr darīšu; ko jūs, valdniek, man dosiet par vīru, ar to labprāt saderināšos.» Viņai pat prātā neienāk, ka viņas mīlestību te vispār varētu ievērot. Gunters bildina Brunhildi un Etcels Krimhildi, ne reizi tās neredzējuši; gluži tāpat «Gudrunā» Īrijas Zigebants bildina norvēģu Utu, Hegelingenas Hetels — Īrijas Hildu, beidzot, Morlandes Zigfrids, Ormanijas Hartmuts un Zelandes Hervigs — Gudrunu; un tikai šeit pēdējā brīvprātīgi izšķiras par labu Hervigam. Parasti līgavu jaunam firstam izvēlas viņa vecāki, ja viņi vēl ir dzīvi; pretējā gadījumā viņš to dara pats pēc lielo lēņu kungu padoma, kuru domām visos tādos gadījumos ir svarīga nozīme. Citādi tas arī nemaz nevarēja būt. Bruņiniekam vai baronam, tāpat kā pašam zemes firstam, precēšanās ir politisks akts, izdevība ar jaunām savienībām paplašināt savu varu: valdošā nama interesēm vajadzēja būt izšķīrējām, nevis personīgam simpātijām. Kā lai tādos apstākļos mīlestībai varētu būt pēdējais vārds laulības nodibināšanā?

Tāds pats stāvoklis bija arī viduslaiku pilsētu cunftu pilsonim. Jau privilēģijas vien, kas viņu sargāja, ierobežojumu pilnie cunftu noteikumi, mākslīgās robežlīnijas, kas to juridiski šķīra šeit — no citām cunftēm, tur — no viņa paša cunftes biedriem un bez tam — no viņa zeļļiem un mācekļiem, — ievērojami sašaurināja aprindas, kur viņš varēja meklēt sev piemērotu sievu. Un, kura līgava bija vispiemērotākā, to šai sarežģītajā sistēmā katrā ziņā noteica nevis viņa individuālā vēlēšanās, bet ģimenes intereses.

Tādējādi līdz pat viduslaiku beigām laulības nodibināšana bezgala daudzos gadījumos joprojām palika tāda pati, kāda tā bija pašā sākumā, proti, jautājums, kuru neizšķīra tie, kas stājās laulībā. Sākumā cilvēki nāca pasaulē jau salaulāti — salaulāti ar veselu otra dzimuma grupu. Grupu laulības vēlākajās formās, domājams, stāvoklis palika tāds pats, tikai grupa arvien vairāk sašaurinājās. Pāra laulībā mātes parasti norunā par savu bērnu laulībām; arī šeit izšķir apsvērumi par jauniem radniecības sakariem, kas dotu jaunajam pārim drošāku stāvokli ģintī un ciltī. Bet, kad privātīpašums ieguva pārsvaru pār sabiedrisko īpašumu un kad, rodoties mantošanas interesēm, valdošu stāvokli ieguva tēva tiesības un monogamija, tad laulības noslēgšana kļuva pilnīgi atkarīga no ekonomiska rakstura apsvērumiem. Uz pirkšanu dibinātā laulības forma izzūd, bet būtībā šī laulība arvien vairāk izplatās, tā ka ne tikai sieviete, bet arī vīrietis tiek novērtēts nevis pēc viņa personīgajām īpašībām, bet pēc viņa mantas. Valdošo šķiru praksē jau no paša sākuma bija kaut kas nedzirdēts, ka partneru savstarpējā tieksme kā laulības pamats varētu gūt virsroku pār visiem citiem apsvērumiem. Kaut kas tamlīdzīgs bija sastopams tikai romantikā vai apspiestajās šķirās, kuras neņēma vērā.

Tāds bija stāvoklis, kādu sastapa kapitālistiskā ražošana, kad tā kopš ģeogrāfisko atklājumu laikiem ar pasaules tirdzniecības un manufaktūras palīdzību sāka gatavoties valdošam stāvoklim pasaulē. Jādomā, ka šāds laulību nodibināšanas veids tai bija vispiemērotākais, un tā tas arī bija. Tomēr — pasaules vēstures ironija ir neizsīkstoša — tieši kapitālismam te bija lemts izlauzt izšķirošu robu. Padarot visu par preci, kapitālistiskā ražošana iznīcināja visas tradicionālās, no agrākiem laikiem palikušās attiecības, mantoto paražu un vēsturisko tiesību vietā likdama pirkšanu un pārdošanu, «brīvo» līgumu. Angļu jurists H. S. Meins[64] iedomājās, ka viņš ir izdarījis vislielāko atklājumu, pasakot, ka viss mūsu progress, salīdzinot ar agrākajiem laikmetiem, esot pāreja from status to contract — no mantotās kārtības uz brīva līguma nosacītu kārtību, kas gan, ciktāl tas vispār ir pareizi, — jau bija pateikts «Komunistiskajā Manifestā».

Bet līgumu slēgt var cilvēki, kam ir iespēja brīvi rīkoties ar savu personu, darbību un mantu un kas ir savstarpēji vienlīdzīgi tiesībās. Šādu «brīvu» uu «vienlīdzīgu» cilvēku radīšana bija tieši viens no galvenajiem kapitālistiskās ražošanas darbiem. Kaut gan sākumā tas notika tikai pusapzinati, turklāt vēl zem reliģiska plīvura, tad tomēr, sākot ar Lutera un Kalvina reformāciju, tika stingri nodibināts atzinums, ka cilvēks par savu rīcību tikai tad ir pilnā mērā atbildīgs, ja viņš to darījis no pilnīgi brīvas gribas, un ka tikumisks pienākums ir pretoties katrai piespiešanai uz netikumisku rīcību. Bet kā tas saskanēja ar līdzšinējo laulību slēgšanas praksi? Laulība buržuāziskā izpratnē bija līgums, tiesisks darījums, un turklāt pats svarīgākais no visiem, jo tas noteica divu cilvēku miesas un dvēseles likteni uz visu mūžu. Tiesa, formāli šo darījumu tolaik slēdza brīvprātīgi; bez dalībnieku piekrišanas tas nenotika. Bet pārāk labi bija zināms, kā panāca šo piekrišanu un kas bija faktiskais laulības nodibinātājs. Bet, ja visiem citiem līgumiem prasīja patiesi brīvprātīgu lēmumu, kāpēc to neprasīt, arī laulības līgumu noslēdzot? Vai diviem jauniem cilvēkiem, kuriem vajadzēja savienoties, nebija tiesības brīvi lemt par sevi, savu miesu un tās orgāniem? Vai tad bruņniecība nebija padarījusi dzimuma mīlestību par modes lietu, un vai pretstatā bruņinieku mīlestībai, kas bija saistīta ar laulības pārkāpšanu, laulāto draugu mīlestība nebija tās pareizā buržuāziskā forma? Bet, ja laulāto pienākums ir vienam otru mīlēt, vai tad mīlētāju pienākums nav pašiem noslēgt laulību un neuzticēt to darīt nevienam citam? Un vai tad šī mīlētāju tiesība nestāvēja augstāk par vecāku, radinieku un citu parasto precību mākleru un savedēju tiesību? Un, ja brīvas personīgas izvēles tiesība bez kautrēšanās ielauzās baznīcas un reliģijas sfērā, kā tad tā varēja neuzbrukt vecākās paaudzes neciešamajai pretenzijai rīkoties ar jaunākās paaudzes miesu, dvēseli, mantu, laimi un nelaimi?

Visiem šiem jautājumiem bija jārodas tai laikā, kad visas vecās sabiedrības saites bija kļuvušas vājākās un kad bija satricināti visi mantotie priekšstati. Ar vienu rāvienu pasaule bija kļuvusi gandrīz desmit reižu lielāka; puslodes ceturtās daļas vietā tagad rietumeiropiešiem atvērās visa zemeslode, un viņi steidzās sagrābt savās rokās pārējās septiņas ceturtdaļas. Un līdz ar senajām šaurajām dzimtenes robežām sabruka arī viduslaiku tradicionālā domāšanas veida tūkstošgadu ietvari. Cilvēka ārējam un iekšējam skatienam pavērās nesalīdzināmi plašāks apvārsnis. Ko gan nozīmēja kārtīguma slava un no paaudzes paaudzē mantotās cienījamās cunftu privilēģijas jaunam cilvēkam, kuru vilināja Indijas bagātības, Meksikas un Potosijas zelta un sudraba raktuves? Tas bija buržuāzijas klejojošo bruņinieku laikmets; arī viņa pārdzīvoja savu romantiku un savus mīlas sapņus, bet buržuāziskā garā un galu galā ar buržuāziskiem mērķiem.

Apstākļi izveidojās tā, ka augošā buržuāzijā, it sevišķi protestantu zemēs, kur visvairāk bija satricināta pastāvošā kārtība, arvien vairāk un vairāk sāka atzīt brīvību, arī laulības līgumu noslēdzot, un realizēja to iepriekš aprakstītajā veidā. Laulība palika šķiras laulība, bet šķiras robežās laulības slēdzējiem tika atzīta zināmā mērā izvēles brīvība. Un uz papīra, morāles teorijā un poētiskā attēlojumā nekas nebija tik nesatricināmi droši nodibināts kā tas, ka ikviena laulība, kuras pamatā nav savstarpējas dzimuma mīlestības un laulāto patiesi brīvas vienošanās, ir netikumīga. Īsi sakot, laulība aiz mīlestības tika pasludināta par cilvēka tiesību un turklāt ne tikai par vīrieša tiesību (d'roit de l’homme), bet izņēmuma veidā arī par sievietes tiesību (droit de la femme).

Bet šī cilvēka tiesība vienā ziņā atšķīrās no visām pārējām tā saucamajām cilvēka tiesībām. Kamēr pēdējās praksē aprobežojās ar valdošo šķiru — buržuāziju un tieši vai netieši tika liegtas apspiestajai šķirai — proletariātam, te atkal parādījās vēstures ironija. Valdošā šķira paliek pakļauta zināmām ekonomiskām ietekmēm, un tāpēc tajā tikai kā izņēmums mēdz būt patiesi brīvi nodibinātas laulības, kamēr apspiestajā šķirā tās, kā redzējām, ir parasta parādība.

Tādejādi pilnīgu brīvību laulības slēgšana visiem būs iespējams realizēt tikai pēc tam, kad kapitālistiskas ražošanas un tās radīto īpašuma attiecību iznīcināšana būs izbeigusi arī visus tos ekonomiskos blakus apsvērumus, kam tagad vēl ir tik milzīga ietekme laulātā drauga izvēlē. Tad vairs nepaliks nekāda cita motiva kā tikai savstarpējā tieksme.

Tā kā dzimuma mīlestība savā būtībā ir ekskluziva, — lai gan šī ekskluzivitate mūsu dienās realizējas tikai pret sievieti,— tad uz dzimuma mīlestību dibinātā laulība pēc savas dabas ir vienlaulība. Mēs redzējām, cik daudz taisnības bija Bahofenam, kad viņš attīstību no grupu laulības uz vienlaulību aplūkoja kā progresu, par kuru mums jāpateicas galvenokārt sievietēm; tikai pāreja no pāra laulības uz monogamiju ir vīrieša nopelns; vēsturiski šī pāreja savā būtībā nozīmēja to, ka sievietes stāvoklis pasliktinājās un vīrieša neuzticība tika atvieglota. Tāpēc, tiklīdz atkritīs ekonomiskie apsvērumi, kuri lika sievietēm samierināties ar šo vīriešu parasto neuzticību, — rūpes par savu pašas eksistenci un vēl vairāk par savu bērnu nākotni, — tad ar to panāktā sievietes tiesību vienlīdzība, spriežot pēc visas līdzšinējās pieredzēs, nesalīdzināmi lielākā mērā sekmēs vīriešu patieso mono- gamiju nekā sieviešu poliandriju*.

________________

* Poliandrija (no grieķu poly — daudz un andros — vīrs, vīrietis) — daudzvīrība. Red.

Bet tad monogamija katrā ziņā zaudēs tās raksturīgās pazīmes, kuras tai uzspiedusi tās izcelšanās no īpašuma attiecībām, un, proti, pirmkārt, vīrieša kundzību un, otrkārt, laulības nešķiramību. Vīrieša kundzība laulībā ir vienkārši viņa ekonomiskās kundzības sekas un līdz ar pēdējo izzudīs pati no sevis. Laulības nešķiramība ir pa daļai tā ekonomiskā stāvokļa sekas, kad radās monogamija, pa daļai to laiku tradicija, kad vēl pareizi neizprata šo ekonomisko apstākļu sakaru ar monogamiju, kad to pārspīlēja reliģija. Tā jau tagad tūkstoškārt tiek pārkāpta. Ja tikumiska ir tikai uz mīlestību dibināta laulība, tad tikumiska paliek tikai tāda, kurā mīlestība joprojām turpinās. Bet individuālās dzimuma mīlestības ilgums atkarībā no ind'ivida ir ļoti dažāds, sevišķi pie vīriešiem, un, ja jūtas ir pilnīgi izsīkušas vai tās izspiedusi jauna kaislīga mīlestība, tad šķiršanās tiklab abām pusēm, kā arī sabiedrībai nāk tikai par labu. Cilvēki tikai jāatbrīvo no nepieciešamības izbrist nevajadzīgos laulības šķiršanas prāvas dubļus.

Tādējādi tam, ko mēs šodien varam paredzēt par dzimumattiecību veidiem pēc kapitālistiskās ražošanas iznīcināšanas nākotne, ir galvenokārt negativs raksturs, tas attiecas pa lielākajai daļai uz to, kas izzūd. Bet kas radīsies jauns? Tas kļūs skaidrs, kad būs izaugusi jauna paaudze: vīriešu paaudze, kuriem nekad Viņu mūžā sieviete nebūs jāpērk par naudu vai ar kādiem citiem sociālās varas līdzekļiem, un sieviešu paaudze, kurām nekad nebūs jāatdodas vīriešiem aiz kādiem citiem pamudinājumiem kā tikai aiz patiesas mīlestības, ne arī jāatsakās atdoties mīļotam vīrietim aiz bailēm no ekonomiskām sekām. Kad šie cilvēki radīsies, viņi trieks pie joda visu to, ko viņiem šodien liek darīt kā pienākumu; viņi paši zinās, kā viņiem jārīkojas, un atbilstoši tam paši izveidos savu sabiedrisko domu par katra atsevišķa cilvēka rīcību — un tas ir viss.

Tomēr atgriezīsimies pie Morgana, no kura esam diezgan stipri attālinājušies. Civilizācijās perioda attīstījušos sabiedrisko institūtu vēsturiska pētīšana sniedzas pāri viņa grāmatas ietvariem. Tāpēc pie monogamijas likteņa šai periodā viņš pakavējas pavisam īsi. Monogamās ģimenes tālākajā attīstībā viņš saskata arī zināmu progresu, tuvošanos pilnīgai dzimumu vienlīdzībai tiesībās, neatzīdams tomēr šo mērķi jau par sasniegtu. Bet, — viņš saka, — «ja atzīstam to faktu, ka ģimene ir pakāpeniski pārdzīvojusi četras formas un tagad atrodas piektajā, tad rodas jautājums, vai šī forma nākotnē būs ilgstoša? Ir iespējama tikai viena atbilde — tai jāattīstās līdz ar lo, kā attīstās sabiedrība, un jāmainās līdz ar to, kā mainās sabiedrība, gluži tāpat kā tas bijis pagātnē. Kā sabiedriskās iekārtās produkts tā atspoguļos sabiedrības kulturālās attīstības pakapi. Та ka monogamā ģimene kopš civilizācijās sākuma ir mānāmi uzlabojusies, un it sevišķi jūtami jaunākajā laikā, tad varam vismaz sagaidīt, ka tā spēj kļūt vēl pilnīgāka, kamēr beidzot tiks sasniegta dzimumu vienlīdzība. Ja turpretim monogamā ģimene tālākā nākotnē nespēs pildīt sabiedrības prasības, tad nav iespējams iepriekš paredzēt, kāds raksturs būs tās pēcnācējai.»

III. IROKEZU ĢINTS

Tagad mēs pārejam pie Morgana otra atklājuma, kam ir vismaz tikpat liela nozīme kā ģimenes pirmatnējās formas rekonstrukcijai uz radniecības sistēmu pamata. Morgans pierādīja, ka dzīvnieku vārdos nosauktās ģinšu savienības Amerikas indiāņu ciltī būtībā ir identiskas ar grieķu genea un romiešu gentes; ka amerikāņu forma ir sākotnējā, bet grieķu un romiešu forma — vēlākā, atvasinātā; ka visa grieķu un romiešu sabiedriskā organizācija senākajā laikmetā ar tās ģinti, fratriju un cilti ir pilnīga paralēlē Amerikas indiāņu organizācijai; ka ģints ir institūts, kas kopīgs visiem barbariem līdz viņu pāriešanai civilizācijā un pat vel velak (cik to var spriest pēc līdzšinējiem avotiem). Visu to pieradījis, Morgans ar vienu rāvienu izskaidroja visgrūtākos senas grieķu un romiešu vēstures momentus un vienlaikus gluži negaidot atklāja mums pirmatnējā laikmeta — pirms valsts nodibināšanas — sabiedriskās iekārtas pamatpazīmes. Lai cik vienkāršs liekas šis atklājums pēc tam, kad tas jau zināms, tomēr Morgans lo izdarīja tikai pēdējā laikā; savā iepriekšējā, 1871. gadā iznākušajā grāmatā viņš vēl nebija atrisinājis šo noslēpumu, kura atklāšana lika uz laiku apklust angļu vispār tik pašpaļāvīgajiem pirmatnējā laikmeta vēsturniekiem.

Latiņu vārds gēns, kuru Morgans visur lieto šās ģints savienības apzīmēšanai, tāpat kā grieķu vārds gēnos, kas izteic to pašu, cēlies no kopīgās āriešu saknes «gan» (vācu valodā kan, jo te āriešu g vietā, kā parasts, jābūt k), kas nozīmē «dzemdēt!». Gēns, gēnos, sanskritu dschanas, gotu (pēc iepriekš minētā likuma) kuni, seno skandināvu un anglosakšu kyn, angļu kin, vidusaugšvācu kūnne vienlīdz nozīmē dzimumu, izcelšanos. Tomēr latiņu gēns un grieķu gēnos tiek lietoti speciāli tādas ģints savienības apzīmēšanai, kas lepojas ar kopīgu izcelšanos (šai gadījumā no kopīga ciltstēva) un ko zināmi sabiedriski un reliģiski institūti saista īpašā kopienā, kuras izcelšanās un raksturs visiem mūsu vēsturniekiem tomēr līdz šim bija neskaidri.

Mēs jau iepriekš, runājot par punalualo ģimeni, redzējām, kāds ir ģints sastāvs tās sākotnējā formā. Tajā ietilpst visas tās personas, kas pēc punalualās laulības un pēc tajā nenovēršami valdošiem priekšstatiem ir vienas noteiktas atsevišķas ciltsmātes, ģints dibinātājas, atzīti pēcnācēji. Tā kā, pastāvot šai ģimenes formai, nav droši nosakāms, kas ir tēvs, tad atzīst tikai sieviešu līniju. Tā kā brāļi nevar precēt savas māsas, bet tikai sievietes, kam cita izcelšanās, tad bērni, kuri piedzīvoti ar šīm svešajām sievietēm, saskaņā ar mātes tiesībām paliek ārpus ģints. Tātad ģints savienībā paliek tikai katras paaudzes meitu pēcnācēji; dēlu pēcnācēji pāriet savu māšu ģintīs. Par ko tad kļūst šī asinsradinieku grupa, kad tā konstituējas kā atsevišķa grupa attiecībā pret citām līdzīgām grupām ciltī?

Kā klasisku šās sākotnējās ģints veidu Morgans ņem irokezu ģinti, sevišķi seneka cilts ģinti. Šai ciltī ir astoņas ģintis, kas nosauktas dzīvnieku vārdos: 1) vilks, 2) lācis, 3) bruņurupucis, 4) bebrs, 5) briedis, 6) sloka, 7) gārnis, 8) vanags. Katrā ģintī ir šādas paražas:

1. Ģints ievēlē savu «sachemu» (miera laika vecāko) un vadoni (karavadoni). Sahems bija jāievēlē no pašas ģints vidus, un viņa amats bija ģintī mantojams, ciktāl pēc šā amata atbrīvošanās tas tūlīt bija jāuzņemas jaunai personai; par karavadoni varēja ievēlēt arī cilvēku, kas nebija ģints loceklis, un uz laiku viņa amats varēja būt ari neaizņemts. Par sahemu nekad nevēlēja iepriekšējā sahema dēlu, jo pie irokeziem valdīja mātes tiesības un dēls tātad piederēja pie citas ģints, bet bieži vien ievēlēja viņa brāli vai māsasdēlu. Velēšanās piedalījās visi — vīrieši un sievietes. Bet vēlēšanas vajadzēja apstiprināt pārējām septiņām ģintīm, un tikai pēc tam ievelēto svinīgi ieveda amatā, un turklāt to darīja visas irokezu savienības kopējā padome. Šā akta nozīmi redzēsim vēlāk. Sahema vara ģintī bija tēvišķīga vara, tīri morālā rakstura: spaidu līdzekļu viņam nebija. Turklāt pēc sava amata viņš bija seneka cilts padomes, kā arī irokezu savienības kopējās padomes loceklis. Karavadonis varēja kaut ko pavēlēt tikai karagājienos.

2. Ģints pēc sava ieskata atceļ sachemu un karavadoni. To izdara atkal vīrieši un sievietes kopīgi. Atceltās amata personas pēc tam kļūst par vienkāršiem kareivjiem tāpat kā pārējie, par privātām personām. Bet arī cilts padome var atcelt sachemu, pat pret ģints gribu.

3. Neviens ģints loceklis nedrīkst precēt sievu no savas ģints. Tāds ir ģints pamatlikums, tā saite, kas to satur kopā; tā ir negativa izteiksme tai ļoti pozitivajai asinsradniecībai, jo vienīgi tās rezultātā apvienotie individī kļūst par ģinti. Atklājot šo vienkāršo faktu, Morgans pirmoreiz atsedza ģints būtību. Cik maz līdz šim saprata ģints būtību, to rāda agrākās ziņas par mežoņiem un barbariem, kur dažādas apvienības, kas veido ģints iekārtu, tiek bez jēgas un izšķirības sajauktas visas kopā, nosaucot tās par ciltīm, klaniem, tumiem u. c., pie kam par tām bieži teikts, ka savstarpējas laulības tādā apvienībā esot aizliegtas. Tas arī radīja to neglābjamo sajukumu, kurā Mak-Lenana kgs varēja uzstāties Napoleona lomā, lai radītu kārtību ar pavēlošo spriedumu: visas ciltis sadalās tādās, kur locekļu savstarpējas laulības aizliegtas (eksogamās), un tādās, kur tās atļautas (endogamās). Tā radīdams jautājumā pilnīgu jucekli, viņš pēc tam nodevās visai dziļdomīgiem pētījumiem, kura no abām viņa aplamajām kategorijām ir senāka — eksogamija vai endogamija. Atklājot ģinti, kas dibināta uz asinsradniecību un no tās izrietošo laulības neiespējamību starp tās locekļiem, šī bezjēdzība izgaisa pati no sevis. Saprotams, ka tajā attīstības pakāpē, kurā mēs atrodam irokezus, laulības aizliegums starp ģints locekļiem tiek stingri ievērots.

4. Mirušo manta palika pārējiem ģints locekļiem, tai vajadzēja palikt ģintī. Tā kā priekšmeti, ko irokezs varēja atstat pēc nāves, bija nenozīmīgi, tad viņa mantojumu sadalīja savā starpā viņa tuvākie ģints radinieki: ja nomira vīrietis, tad viņa miesīgie brāļi un masas un mātesbrālis; ja nomira sieviete, tad viņas bērni un miesīgās māsas, bet nevis brāļi. Aiz tā paša iemesla vīrs un sieva nevarēja viens no otra mantot un arī bērni nevarēja mantot no tēva.

5. Ģints locekļu pienākums bija sniegt savstarpēju palīdzību, aizsargāt vienam otru un it sevišķi palīdzēt atriebt svešinieku nodarītās pārestības. Individs paļāvās, ka viņa drošību sargās ģints, un viņš to varēja darīt; kas aizskāra viņu, tas aizskāra visu ģinti. No tā, no ģints asinsradniecības saitēm, radās asinsatriebības pienākums, ko irokezi katrā ziņā atzina. Ja ģintij nepiederīga persona nonāvēja kādu ģints locekli, tad asinsatriebība kļuva par visas ģints pienākumu. Vispirms mēģināja panākt izlīgšanu; slepkavas ģints padome apspriedās un iesniedza no slepkavotā ģints padomei savus samierināšanās priekšlikumus, lielāko tiesu izsakot nožēlu un piedāvājot ievērojamas dāvanas. Ja priekšlikumu pieņēma, lieta tika atzīta par nokārtotu. Pretējā gadījumā cietusī ģints izraudzīja vienu vai vairākus atriebējus, kuru pienākums bija slepkavu izsekot un nogalināt. Ja tas tika izdarīts, tad nogalinātā ģintij nebija tiesības sūdzēties, lietu atzina par izbeigtu.

6. Ģintij ir noteikti vārdi vai veselas vārdu sērijas, kurus visā ciltī vienīgi tā var lietot, tādējādi atsevišķa ģints locekļa vārds norāda arī uz to, pie kuras ģints viņš pieder. Ar ģints vārdu ir cieši saistītas arī ģints tiesības.

7. Ģints var adoptēt svešiniekus un ar to uzņemt viņus par visas cilts locekļiem. Tādējādi tie karngūstekņi, kurus nenonāvēja, kādas ģints adoptēti, kļuva par seneka cilts locekļiem un līdz ar to ieguva visas ģints un cilts tiesības. Adoptēšana notika, ja to ierosināja atsevišķi ģints locekļi: vīrieši, kas svešinieku pieņēma kā brāli vai masu, vai sievietes, kas to pieņēma kā savu bērnu; svinīga uzņemšana ģintī bija nepieciešama kā adoptacijas apstiprinājums. Bieži vien atsevišķas ārkārtēju apstākļu rezultātā novājinātas ģintis tādējādi par jaunu nostiprinājās, masveidīgi adoptējot kādas citas ģints locekļus ar tās atļauju. Pie irokeziem svinīgā uzņemšana ģintī notika cilts padomes publiskā sēdē, kas faktiski pārvērta šīs svinības par reliģisku ceremoniju.

8. Ka indiāņu ģintīm būtu bijuši īpaši reliģiski svētki, tas grūti konstatējams; bet indiāņu reliģiskās ceremonijas vairāk vai mazāk saistītas ar ģinti. Irokezu sešu ikgadējo reliģisko svinību laikā atsevišķu ģinšu sahemus un karavadoņus viņu amata pēc pieskaitīja «ticības sargiem», un viņi veica priesteru funkcijas.

9. Ģintij ir kopēja apbedīšanas vieta. Ņujorkas štata irokeziem, kas iespiesti vidū starp baltajiem, tā tagad izzudusi, bet agrāk ir bijusi. Citiem indiāņiem tā pastāv vēl tagad, piemēram, irokezu tuviem radiniekiem tuskaroriem, kuriem, lai gan viņi ir kristīgie, kapsētā katrai ģintij ir sava rinda, tā ka vienā rindā ar bērniem apbedī māti, bet nevis tēvu. Un ari irokezu bērēs mirušo izvada visa ģints, rūpējas par kapu, kapa runām u. tml.

10. Ģintij ir padome — visu pieaugušo ģints locekļu, vīriešu un sieviešu, demokrātiskā sapulce, kur visiem ir vienlīdzīgas balsstiesības. Šī padome ievēlēja un atcēla sahemus un karavadoņus, kā arī pārējos «ticības sargus»; tā pieņēma lēmumus, kas attiecas uz izpirkšanas maksu (Wergeld) vai asinsatriebību par nogalinātiem ģints locekļiem; tā uzņēma svešiniekus ģintī. Īsi sakot, tā bija augstākā vara ģintī.

Tādas ir tipiskas indiāņu ģints tiesības. «Visi tās locekļi ir brīvi cilvēki, un ikvienam ir pienākums sargāt otra brīvību; personīgās tiesības ir visiem vienādās — ne sahems, ne karavadonis neprasa nekādu priekšrocību; tā ir brālība, kas saistīta asinsradniecības saitēm. Brīvība, vienlīdzība, brālība, lai gan tas nekad netika formulēts, bija ģints pamatprincipi, un ģints savukārt bija veselas sabiedriskas sistēmas vienība, organizētās indiāņu sabiedrības pamats. Ar to izskaidrojama indiāņu nesalaužamā neatkarības un personīgās cieņas izjūta, kā tas katram jāatzīst.»

Amerikas atklāšanas laikā visas Ziemeļamerikas indiāņi bija organizēti ģintīs pēc mātes tiesībām. Tikai nedaudzām ciltīm, kā, piemēram, dakotiem, ģintis bija panīkušas, un dažām citam, piemēram, odžibviem, omaclīiem, tās bija organizētas pec tēva tiesībām.

Ļoti daudzās indiāņu ciltīs ar vairāk par piecām vai sešām ģintīm mēs atrodam īpašu grupu organizāciju pa trim, četrām vai vairākām ģintīm katrā; Morgans šādu grupu nosauc par fratriju (brālību), precizi tulkojot indiāņu nosaukumu, kas atbilst līdzīgam grieķu nosaukumam. Piemēram, seneka ciltij ir divas fratrijas; pirmā aptver ģintis no 1. līdz 4. un otrā — ģintis no 5. līdz 8. Tuvākie pētījumi rāda, ka šīs fratrijas lielāko tiesu ir sākotnējās ģintis, kurās cilts sākumā sadalījusies; jo, pastāvot laulības aizliegumam starp vienas un tās pašas ģints locekļiem, katrai ciltij, lai tā varētu patstāvīgi eksistēt, bija jāaptver vismaz divas ģintis. Ciltij vairojoties, katra ģints savukārt sadalijas divās vai vairākās ģintīs, kas tad kļuva patstāvīgas, kamēr sākotnējā ģints, kas ietvēra sevī visas meitu ģintis, pastāvēja tālāk kā fratrija. Seneka ciltij un vairumam citu indiaņu vienas fratrijas ģintis ir brāļu ģintis, bet citas fratrijas ģintis ir tām brālēnu ģintis, — tie ir apzīmējumi, kam amerikāņu radniecības sistēmā, kā redzējām, ir ļoti reala un skaidri izteikta nozīme. Sākotnēji neviens seneka cilts loceklis nedrīkstēja precēties ar savas fratrijas piederīgo, bet šī paraža jau sen zaudējusi savu nozīmi un aprobežojas tikai ar ģinti. Pēc seneka cilts teikas sākotnējās ģintis, no kurām radušās pārējās, esot bijušas «lācis» un «briedis». Pēc tam kad šis jaunais iekārtojums bija iesakņojies, to pēc vajadzības modificēja; ja izmira vienas fratrijas ģintis, tad to nereti papildināja, pārskaitot tajā veselas ģintis no citām fratrijām. Tāpēc, dažadas ciltis mēs atrodam vienādu nosaukumu ģintis, kas dažādi sagrupētas fratrijas.

Pie irokeziem fratrijas funkcijas ir pa daļai sabiedriska, pa daļai reliģiska rakstura. 1) Bumbas spēlē fratrijas spēlē viena pret otru; katra izvirza savus labākos spēlētājus, pārējie piedalās kā skatītāji, nogrupējušies pēc fratrijām, un slēdz savā starpā derības par savu spēlētāju uzvaru. 2) Cilts padomē katras fratrijas sahemi un karavadoņi sēž kopā, viena grupa pretim otrai, katrs runātājs uzrunā katras fratrijas pārstāvjus kā atsevišķas korporācijās pārstāvjus. 3) Ja ciltī notikusi slepkavība, pie kam slepkava un noslepkavotais nav piederējuši pie vienas un tās pašas fratrijas, tad cietusī ģints bieži vien apelē pie savām brāļu ģintīm; tās sasauc fratrijas padomi un uzaicina otru fratriju kā veselu vienību, lai tā savukārt sasauktu padomi lietas nokārtošanai miera ceļā. Šeit fratrija tādējādi parādās atkal kā sākotnējā ģints — un tai ir lielākas izredzes uz panākumiem nekā vājākajai atsevišķajai ģintij, tās atvasei. 4) Nomirstot izcilām personām, pretējā fratrija uzņemas organizēt apbedīšanu un apbedīšanas svinības, kamēr fratrija, pie kuras piederējis mirušais, piedalās bērēs kā nelaiķa sērojošie tuvinieki. Kad nomirst sahems, tad pretējā fratrija pieteic amata atbrīvošanos irokezu savienības padomei. 5) Ari sahema vēlēšanās fratrijas padomei ir sava loma. Ka vēlēšanas apstiprina brāļu ģintis, tas bija pats par sevi saprotams, bet citas fratrijas ģintis varēja celt iebildumus. Tādā gadījumā sapulcējās šās fratrijas padome; ja tā uzskatīja iebildumus par pareiziem, tad vēlēšanas netika atzītas. 6) Irokeziem agrāk bijušas īpašas reliģiskas mistērijas, ko baltie nosauca par medicine-lodges*. Seneka ciltī šīs mistērijas rīkoja divas reliģiskas brālības, kurās jauno locekļu uzņemšana notika ar īpašu iesvētīšanas ceremoniālu; katrai no abām fratrijām iznāca pa vienai šādai brālībai. 7) Ja tās četras linages (ģintis), kuras iekarošanas laikā apdzīvoja Tlaskalas četrus kvartālus, ir bijušas, kas gandrīz neapšaubāms, četras fratrijas, tad tas pierāda, ka fratrijas, kā tas bija grieķiem un līdzīgām ģermāņu ģints apvienībām, bija arī militārās vienības; šīs četras linages gāja kaujā katra atsevišķā ierindā, savā īpašā tērpā, zem sava karoga un ar savu vadoni priekšgalā.

_____________

* burvju sapulces. Red.

Kā vairākas ģintis izveido fratriju, tāpat vairākas fratrijas ģints iekārtas klasiskā formā — izveido cilti; dažos gadījumos, kad ciltis ir stipri novājinātas, trūkst vidējā locekļa — fratrijas. Kas tad nu ir raksturīgs atsevišķai indiāņu ciltij Amerikā?

1. Pašai sava teritorija un savs vārds. Katrai ciltij bez savas tiešās apmešanās vietas bija vēl diezgan liels apgabals medībām un zvejai. Aiz tā robežām atradās plaša neitrālā josla, kas sniedzās līdz kaimiņu cilts novadam; ciltīm, kas bija radnieciskas pēc valodas, šī josla bija šaurāka; ciltīm, kas nebija radnieciskas pēc valodas, — platāka. Šī josla bija tas pats, kas ģermāņu robežmežs, tuksnesis, ko Cezara svevi bija radījuši ap savu novadu; tas ir tas pats, kas īsarnholt (dāniski jarnved, limes Danicus) starp dāņiem un ģermāņiem, sakšu mežs un branibor (slaviski — «aizsargmežs»), no kura cēlies Brandenburgas nosaukums, starp ģermāņiem un slāviem. Ar tādam ne visai noteiktām robežām nodalītais apgabals bija cilts kopīgā zeme, ko par tādu atzina kaimiņu ciltis un ko tā pati aizsargāja pret iebrukumiem. Robežu nenoteiktība kļuva praktiski neērta lielāko tiesu tikai tad, kad iedzīvotāju skaits stipri pieauga. — Cilšu vārdi pa lielākajai daļai, šķiet, radušies drīzāk nejauši nekā apzinīgas izvēles rezultātā; ar laiku bieži gadījās, ka kaimiņu ciltis deva kādai ciltij citu, nevis viņas pašas lietoto vārdu, līdzīgi tam, kā vācieši savu pirmo vēsturisko kopīgo vārdu «ģermāņi» dabūja no ķeltiem.

2. Īpašs, tikai šai ciltij piemītošs dialekts. Faktiski cilts un dialekts būtībā sakrīt. Jaunu cilšu un dialektu veidošanās sadalīšanās ceļā notika Amerikā vēl nesen un diezin vai ari tagad ir pavisam izbeigusies. Kur divas novājinātās ciltis sakūst vienā, tur izņēmuma veidā gadās, ka viena un tai pašā cilti runā divos ļoti radnieciskos dialektos. Amerikas cilšu vidējais lielums ir zem 2000 cilvēkiem; tomēr čiroki cilti ir ap 26 000 cilvēku — lielākais indiāņu skaits Savienotajās Valstis, kuri runā vienā dialektā.

3. Tiesība svinīgi ievest amatā sachemus un karavadoņus, ko ievēlējušas ģintis.

4. Tiesība tos atcelt arī pret viņu ģints gribu. Tā kā šie sachemi un karavadoņi ir cilts padomes locekļi, tad šī cilts tiesība attiecībā uz viņiem ir skaidra pati par sevi. Kur izveidojusies cilšu savienība un visas tai piederošās ciltis pārstāvētas savienības padomē, tur minētā tiesība pāriet tai.

5. Kopīgi reliģiski priekšstati (mitoloģija) un kulta ceremonijas. «Indiāņi savā barbariskajā veidā bija reliģioza tauta.» Viņu mitoloģija vēl līdz šim nebūt nav kritiski izpētīta; saviem reliģiskajiem tēliem — visvisādiem gariem — viņi jau piešķīra cilvēka izskatu, bet barbarisma zemākā pakāpe, kurā viņi atradās, vēl nepazina taustāmus attēlus, tā saucamos elkus. Tas bija dabas un dabas elementu kults, un tā attīstības ceļš veda uz daudzdievību. Dažādajām ciltīm bija savi regulāri svētki ar noteiktām kulta formām, proti, dejām un rotaļām, sevišķi dejas bija visu reliģisko svinību svarīga sastavdaļa; katra cilts svinēja savus svētkus atsevišķi.

6. Cilts padome kopējo lietu apspriešanai. Tā sastāvēja no visiem atsevišķo ģinšu sachemiem un karavadoņiem, šo ģinšu īstajiem pārstāvjiem, tāpēc ka tos varēja katrā laikā atcelt; cilts padome apspriedās publiski, pārējo cilts locekļu vidu, kuriem bija tiesības piedalīties debatēs un izteikt savas domas; lēmumu pieņēma padome. Parasti katrs klātesošais, ja viņš vēlējās, varēja izteikties; ari sievietes ar sava pilnvarotā runātāja starpniecību varēja izteikt savus ieskatus. Irokeziem galīgais lēmums bija jāpieņem vienbalsīgi, tāpat kā tas notika arī ģermāņu ciema sabiedrībās — markās, izlemjot dažus jautājumus. Konkrēti, cilts padomes uzdevums bija ari kārtot attiecības ar citām ciltīm; tā pieņēma un nosūtīja sūtņus, tā pieteica karu un slēdza mieru. Ja lieta nonāca līdz karam, tad lielāko tiesu karoja brīvprātīgie. Principā bija pieņemts, ka katra cilts ir kara stāvoklī ar ikvienu otru cilti, ar kuru tā nav noslēgusi noteiktu miera līgumu. Karagājienus pret šādiem ienaidniekiem lielāko tiesu organizēja atsevišķi izcili karavīri; viņi sarīkoja kara deju, un katrs, kas piedalījās dejā, ar to pateica, ka viņš piedalās karagājienā. Tūlīt izveidojās nodaļa un devās ceļā. Tāpat, ja notika uzbrukums cilts novadam, to aizstāvēja lielāko tiesu brīvprātīgo vienības. Šādu vienību došanās ceļā un atgriešanās mājās vienmēr bija iemesls sabiedriskām svinībām. Cilts padomes atļauja šādiem karagājieniem nebija vajadzīga, un tā netika ne prasīta, ne dota. Tie ir gluži līdzīgi ģermāņu karadraudžu privātajiem karagājieniem, kā tos mums apraksta Tacits, tikai ģermāņiem šīs karadraudzes jau bija ieguvušas pastāvīgāku raksturu, tās izveidoja ciešu kodolu, kurš tika organizēts jau miera laikā un ap kuru kara gadījumā grupējās pārējie brīvprātīgie. Šādas karadraudzes reti kad bija skaitā lielas; visievērojamākās indiāņu ekspedicijas pat lielos attālumos sarīkoja neliels karaspēks. Ja vairākas šādas karadraudzes apvienojās kādām lielam pasākumam, tad katra no tām klausīja tikai savam pašas vadonim; karagājiena plāna vienību tā vai citādi nodrošināja šo vadoņu padome. Tāds pats karošanas paņēmiens bija alamaņiem IV gadsimtā Reinas augšteces apvidū, kā to aprakstījis Amians Marcelins.

7. Dažās ciltīs mēs atrodam vienu virsvadoni (Oberhāuptling), kura pilnvaras tomēr ļoti mazas. Tas bija viens no sachemiem, kam gadījumos, kad jārīkojas ātri, bija jāveic pagaidu pasākumi līdz tam laikam, kamēr varēs sanākt padome un pieņemt galīgo lēmumu. Te mēs redzam vāju izpildu varas orgānā dīgli, kas tālākajā attīstībā lielāko tiesu palika bez rezultātiem; izpildu vara, kā redzēsim, lielāko tiesu, ja ne visur, attīstījās no augstākā karavadoņa (oberster Heerfūhrer) funkcijas.

Tālāk par apvienošanos ciltī Amerikas indiāņu lielais vairākums nav ticis. Viņu skaitā nedaudzas ciltis, atdalītas viena no otras ar plašām robežjoslām, mūžīgo karu novājinātas, ar nelielu skaitu cilvēku aizņēma milzīgu platību. Šur tur pārejošas vajadzības gadījumā nodibinājās savienības starp radnieciskām ciltīm, un, vajadzībai beidzoties, tas atkal izira. Tomēr atsevišķos apvidos sākotnēji radnieciskās, bet nošķīrušās ciltis atkal sadevās kopā, izveidodamas ilgstošas savienības, un tā spēra pirmo soli uz nāciju izveidošanu. Savienotajās Valstīs visattīstītāko šādas savienības formu mēs atrodam pie irokeziem. Atstājot savas apmetnes vietas rietumos no Misisipi, kur viņi, domājams, bija lielās radnieciskās dakotu grupas nozarojums, viņi pēc ilgas klejošanas apmetās tagadējā Ņujorkas štatā, sadalīdamies piecās ciltīs: seneka, kaijuga, onondaga, oneida un mohavki. Viņi nodarbojās ar zveju, medībām un primitivu dārzkopību; dzīvoja ciemos, kurus parasti aizsargāja mietu žogs. Viņu skaits nekad nepārsniedza 20 000 cilvēku; visās piecās ciltīs viņiem bija dažas kopīgas ģintis; viņi runāja vienas un tās pašas valodas radnieciskos dialektos un apdzīvoja vienlaidu apgabalu, kas bija sadalīts starp piecām ciltīm. Tā kā šo apgabalu viņi nesen bija iekarojuši, tad, dabiski, šīs ciltis parasti turējās kopā pret padzītajām ciltīm. Tādējādi visvēlākais XV gadsimta sākumā izveidojās īsta «mūžīga savienība» — federācijā, kas, apzinoties savu iegūto spēku, tūlīt pieņēma agresivu raksturu un savas varenības kalngalos, ap 1675. g., iekaroja visapkārt ievērojamus zemes gabalus, to iedzīvotājus pa daļai padzenot, pa daļai piespiežot maksāt meslus. Irokezu savienība ir visvairāk attīstītā sabiedriskā organizācija, kādu radījuši indiāņi, ciktāl viņi nepārsniedza barbarisma zemāko pakāpi (tātad izņemot meksikāņus, jaunmeksikaņus un peruaniešus). Savienības pamatpazīmes bija šādas:

1. Piecu asinsradniecisko cilšu mūžīga savienība, kas dibināta uz pilnīgu vienlīdzību un patstāvību visās cilts iekšējās lietās. Šī asinsradniecība bija savienības īstais pamats. No piecām ciltīm trīs ciltis saucās par tēvu ciltīm, un tās savā starpā bija brāļu ciltis; otras .divas saucās par dēlu ciltīm, un arī tās savā starpā bija brāļu ciltis. Trim ģintīm visvecākajām bija vēl dzīvi pārstāvji visas piecās ciltīs, citām trim ģintīm — trijās ciltīs; katras šas ģints locekļi visi bija brāļi visās piecās ciltīs. Kopīga, tikai dialektos atšķirīga valoda bija kopējas izcelšanās izpausme un pierādījums.

2. Savienības orgāns bija savienības padome, kas sastāvēja no 50 sahemiem, kuri visi bija vienlīdzīgi pēc stāvokļa un cieņas; šī padome pieņēma galīgos lēmumus par visām savienības lietām.

3. Dibinot savienību, šos 50 sahemus sadalīja pa ciltīm un ģintīm kā jaunu, speciāli savienības mērķiem nodibinātu amatu izpildītājus. Amatam atbrīvojoties, attiecīgās ģintis ievēlēja jaunu amata izpildītāju un varēja to katrā laikā atcelt; bet tiesības apstiprināt amatā piederēja savienības padomei.

4. Šie savienības sahemi bija reizē arī sahemi savās ciltīs, un viņiem bija tiesības piedalīties un balsot cilts padomē.

5. Visi savienības padomes lēmumi bija jāpieņem vienbalsīgi.

6. Balsošanu izdarīja pa ciltīm, tā ka katrai ciltij un katrā ciltī visiem padomes locekļiem bija jābalso vienprātīgi, lai lēmums stātos spēkā.

7. Katra no piecām cilts padomēm varēja sasaukt savienības padomi, bet šī pēdējā pati pēc savas iniciativas sanākt nevarēja.

8. Sedes notika sanākušās tautas klātbūtne; katram irokezani bija tiesības izteikties; lēmumu pieņēma padome viena pali.

9. Savienībai nebija atsevišķa augstākā vadītāja, personas, kas stāvētu izpildu varas priekšgalā.

10. Bet savienībai bija divi augstākie karavadoņi ar vienādām pilnvarām un vienādu varu (divi spartiešu «ķēniņi», divi konsuli Romā).

Tāda bija sabiedriskā iekārta, kurā irokezi nodzīvoja vairāk nekā četri simti gadu un dzīvo vēl tagad. Es sīki aprakstīju šo iekārtu, sekojot Morganam, jo te mums ir izdevība izpētīt tādas sabiedrības organizāciju, kura vēl nepazīst valsti. Valsts priekšnoteikums ir īpaša publiska vara, kas atdalīta no visa tās pastāvīgo locekļu kopuma. Tāpēc Maurers[65], kurš, sekodams pareizai nojautai, atzīst ģermāņu mārku par tīri sabiedrisku institūtu, kas būtiski atšķiras no valsts, lai gan vēlāk pa lielākajai daļai bija tās pamats, — Maurers visos savos darbos pētī, kā publiskā vara pakāpeniski cēlusies no markas, ciema, muižas un pilsētas sākotnējās organizācijas un blakus šai organizācijai. Pie Ziemeļamerikas indiāņiem mēs redzam, kā sākotnēji vienota cilts pakāpeniski izplatās pa milzīgu kontinentu; kā ciltis sadaloties kļūst par tautām, par veselām cilšu grupām, kā mainās valodas, kļūdamas ne tikai nesaprotamas viena otrai, bet arī zaudēdamas gandrīz visas pēdas no pirmatnējās vienības; kā līdztekus tam cilšu iekšienē atsevišķas ģintis sadalās vairākās ģintīs, kā vecās māšu ģintis saglabājas fratriju veidā, pie kam tomēr šo vecāko ģinšu vārdi paliek tie paši ciltīs, kas atrodas tālu viena no otras un sen sadalījušās, — vilks un lācis ir ģinšu vārdi vēl lielākajai visu indiāņu cilšu daļai. Un visām tām visumā atbilst iepriekš aprakstītā sabiedriskā iekārta, tikai ar to izņēmumu, ka daudzas no tām nav tikušas līdz radniecisku cilšu savienībai.

Bet mēs redzam arī, ka tad, ja ģints ir dota kā sabiedrības pamatšūniņa, tad no šās šūniņas gandrīz ar nenovēršamu nepieciešamību — tāpēc, ka tas ir pilnīgi dabiski, — attīstās visa ģinšu, fratriju un cilšu struktūra. Visas trīs grupas ir asinsradniecības dažādas pakāpes, pie kam katra ir sevī noslēgta un pati savu lietu kārtotāja, bet tā ir arī otras papildinātāja. To lietu apjoms, kas ietilpst viņu pārziņā, aptver visu sabiedrisko parādību kopumu, ar kurām sastopas cilvēks barbarisma zemākajā pakāpē. Tāpēc, ja kādā tautā sastopam ģinti kā sabiedrības pamatšūnu, tad mums tajā jāmeklē arī tāda cilts organizācija, kas līdzīga šeit aprakstītajai; un tur, kur ir pietiekami daudz avotu, kā, piemēram, pie grieķiem un romiešiem, mēs ne tikai atradīsim šo organizāciju, bet arī pārliecināsimies, ka pat tajos gadījumos, kad mums šo avotu nav, salīdzinājums ar amerikāņu sabiedrisko iekārtu izskaidros mums visus grūtākos strīda jautājumus un mīklas.

Un kāda brīnišķīga organizācija ir šī ģints iekārta visā savā naivajā vienkāršībā! Bez kareivjiem, žandarmiem un policistiem, boz muižniekiem, kārajiem, pavaldoņiem, prefektiem vai tiesnešiem, bez cietumiem, bez prāvām — viss rit savu noteikto gaitu. Visas ķildas un pārpratumus izšķir kolektivs, kura locekļus tie skar, — ģints vai cilts, vai atsevišķas ģintis savā starpā; un tikai kā ārkārtējs, reti lietots līdzeklis draud asinsatriebība, kuras civilizētā forma tikai ar visām civilizācijās pozitivajām un negativajām pusēm ir mūsu nāves sods. Lai gan kopēju lietu ir daudz vairāk nekā tagad, — mājsaimniecība taču vairākām ģimenēm ir kopēja un komunistiska, zeme ir visas cilts īpašums, tikai mazi dārziņi uz laiku ir piešķirti mājsaimniecībai, — tomēr nav nekā no mūsu uzpūstā un sarežģītā pārvaldes aparata. Visus jautājumus izlemj pašas ieinteresētās personas, un pa'lielākajai daļai visu jau ir noregulējušas simtgadīgās paražas. Nabagu un trūkumcietēju nevar būt — komunistiskā saimniecība un ģints zina savus pienākumus pret veciem, slimiem un karā sakropļotiem. Visi ir vienlīdzīgi un brīvi, tai skaitā arī sievietes. Vergu vēl nav: citu cilšu apspiešana parasti arī vēl nenotiek. Kad irokezi ap 1651. gadu uzvarēja eri cilti un «neitrālo cilti», viņi tām piedāvāja iestāties savienībā kā pilntiesīgiem locekļiem; tikai tad, kad, uzvarētie atteicās to darīt, viņus padzina no viņu novada. Un, kādus vīriešus un sievietes šāda sabiedrība rada, to parāda visu balto sajūsma, satiekoties ar nesamaitātajiem indiāņiem, par šo barbaru pašcieņu, taisnīgumu, rakstura spēku un drošsirdību.

Šās drošsirdības piemērus mēs gluži nesen redzējām Āfrikā. Zulukaferi pirms dažiem gadiem, kā arī nubieši pirms dažiem mēnešiem* — ciltis, kurām ģints institūti vēl nav izzuduši, — veica to, ko nevar veikt neviens eiropiešu karaspēks. Apbruņoti tikai ar pīķiem un šķēpiem, bez šaujamiem ieročiem, viņi zem angļu kājnieku, — kas slēgtai ierindai atzīti par labākajiem pasaulē, — ātršāvēju šauteņu ložu krusas nonāca līdz pat durkļu cīņai un ne vienu reizi vien izjauca to rindas un pat sakāva tos, neraugoties uz ārkārtīgo nevienādību apbruņojumā, neraugoties uz to, ka viņiem nemaz nav karaklausības un viņi nezina, kas ir ierindas dienests. Ko viņi var izturēt un veikt, to liecina angļu žēlošanas, ka kafers diennaktī noejot lielāku gabalu un atrak nekā zirgs. «Vissīkākais muskulis, ciets un norūdīts kā tērauds, viņam ir līdzīgs pītai siksnai,» stāsta kāds angļu mākslinieks.

_____________

* Runa ir par angļu karu ar Āfrikas zulu cilti 1879. gada un ar nubiešiem 1883. gadā. Red.

Tādi izskatījās cilvēki un cilvēku sabiedrība pirms tās sadalīšanās dažādās šķirās. Un, ja salīdzināsim viņu stāvokli ar to, kādā atrodas lielais vairākums mūsdienu civilizēto cilvēku, tad starpība starp tagadējo proletārieti vai zemnieku un seno brīvo ģints locekli ir kolosālā.

Tā ir lietas viena puse. Bet neaizmirsīsim, ka šī organizācija bija lemta bojā ejai. Tālāk par cilti tā nesniedzās; cilšu savienība jau iezīmē viņas pamatu graušanas sākumu, kā to redzēsim tālāk un kā tas ir jau parādījies irokezu mēģinājumos apspiest citas ciltis. Viss, kas bija ārpus cilts, tas bija ārpus likuma. Kur nebija noteikta miera līguma, tur plosījās karš starp ciltīm, un šis karš norisinājās ar tādu nežēlību, kas atšķir cilvēku no pārējiem dzīvniekiem un kas tikai vēlāk materiālo interešu ietekmē drusku mīkstinājās. Ģints iekārtai tās ziedu laikos, kādu mēs to redzējām Amerikā, priekšnoteikums bija ļoti vāji attīstīta ražošana, tātad plašu apgabalu ļoti reta apdzīvotība, tātad cilvēka gandrīz pilnīga pakļaušanās svešai, viņam pretim stāvošai, nesaprotamai ārējai dabai, kas ari atspoguļojas bērnišķīgi naivos reliģiskos priekšstatos. Cilts bija cilvēkam robeža tiklab attiecībā uz svešinieku no citas cilts, kā ari attiecībā uz sevi pašu: cilts, ģints un to institūti bija svēti un neaizskarami, tie bija tā dabas dotā augstākā vara, kurai atsevišķa personība savās jūtās, domās un darbos padevās bez ierunām. Lai kā arī mums imponē šā laikmeta cilvēki, viņi tomēr nemaz neatšķiras cits no cita, viņi vēl nav pārrāvuši, kā Markss saka, nabas saiti ar pirmatnējo kopienu. Šās pirmatnējās kopienas vara bija jāsalauž — un to salauza. Bet to salauza tāda ietekme, kas mums izliekas tieši kā degradācija, kā grēkos krišana no vienkāršā morālā senās ģints iekārtas augstuma. Pašas zemiskākās intereses — zemiska mantrausība, rupja baudkāre, netīra alkatība, egoistiska kopējās mantas laupīšana — iezīmē jauno, civilizēto, šķirās iedalīto sabiedrību; visneģēlīgākie līdzekļi — zādzība, varmācība, viltība, nodevība — satricina veco bezšķiru ģints iekārtu un liek tai sabrukt. Un pati jaunā sabiedrība visā savā divarpus tūkstošu gadu ilgajā pastāvēšanas laikā vienmēr ir bijusi tikai neliela mazākuma attīstība uz ekspluatētā un apspiestā lielā vairākuma rēķina, un tāda tā paliek ari šodien vēl vairāk nekā jebkad agrāk.

IV. GRIEĶU ĢINTS

Grieķi, tāpat kā pelazgi un citas radniecisku cilšu tautas, jau kopš aizvēsturiskiem laikiem bija organizējušies tādā pašā organiskā kārtībā kā amerikāņi: ģints, fratrija, cilts, cilšu savienība. Fratrija varēja ari nebūt, kā, piemēram, doriešiem, cilšu savienība varēja izveidoties ne visur, bet visos gadījumos pamatšūna bija ģints. Tai laikā, kad grieķi parādījās vēstures arēnā, viņi atradās uz civilizācijās sliekšņa; starp viņiem un amerikāņu ciltīm, par kurām runāts iepriekš, ir gandrīz veseli divi lieli attīstības periodi, par kuriem varoņu laikmeta grieķi aizsteigušies priekšā irokeziem. Tāpēc grieķu ģints nebūt vairs nav tā pati arhaiskā irokezu ģints, grupu laulības zīmogs sāk jau manāmi zust. Mātes tiesību vietā stājušās tēva tiesības; un līdz ar tām radusies privātā bagātība iesit pirmo robu ģints iekārtā. Otrs robs bija pirmā dabiskas sekas: tā kā pēc tēva tiesību nodibināšanas bagātas mantinieces manta, viņai precoties, pārietu viņas vīram, tatad citai ģintij, tad sadragāja visu ģints tiesību pamatu un ne tikai pieļāva, bet tādā gadījumā pat uzlika par pienākumu jaunavai precēties ar pašu ģints locekli, lai viņas mantu paturētu ģintī.

Saskaņā ar Grota[66] grieķu vēsturi, konkrēti atēniešu ģints dibinājās uz šādiem pamatiem:

1. Kopīgas reliģiskas svinības un vienīgi priesteriem piešķirtas tiesības piekopt reliģiskas ceremonijas par godu noteiktam dievam, iedomātam ģints ciltstēvam; kā tādam šim dievam tika dots īpašs nosaukums.

2. Kopēja apbedīšanas vieta (sal. Demostena[67] «Eibulidu»).

3. Savstarpējas mantošanas tiesības.

4. Savstarpējs pienākums palīdzēt, aizstāvēt un atbalstīt vienam otru varmācības gadījumos.

5. Savstarpēja tiesība un pienākums zināmos gadījumos, sevišķi, ja tas attiecas uz jaunavām bārenēm vai mantiniecēm, doties laulībā pašu ģintī.

6. Kopīgs īpašums, vismaz dažos gadījumos, ar savu pašu arehontu (vecāko) un mantzini.

Bez tam vairākas ģintis apvienojās fratrijā, bet ne tik cieši; tomēr ari te mēs redzam līdzīga veida savstarpējas tiesības un pienākumus, sevišķi noteiktu reliģisku ceremoniju kopīgu pie kopšana un vajāšanas tiesību, ja nonāvēja fratrijas locekli. Visām vienas cilts fratrijām savukārt bija kopīgas reliģiskas svinības, kuras regulāri atkārtojās un kuras vadīja no dižciltīgo (eipatridu) vidus ievēlēts filobazilejs (cilts vecākais).

Tā stāsta Grots. Markss pie tā vēl piebilst: «Tomēr arī grieķu ģintij skaidri saredzams cauri mežonis (piemēram, irokezs).» Tas būs saskatāms vēl labāk, ja papētīsim tālāk.

Tiešām, grieķu ģintij piemīt vēl šādas pazīmes:

7. Izcelšanos noteic pēc tēva tiesībām.

8. Laulību aizliegums pašu ģintī, izņemot laulības ar mantiniecēm. Sis izņēmums un tā formulējums likuma veidā pierāda, ka vecais noteikums vēl bija spēkā. Tas izriet arī no vispār obligātā noteikuma, ka sieviete apprecoties atsacījās piedalīties savas ģints reliģiskajās ceremonijās un piedalījās vīra ceremonijās, kura fratrijā viņa arī tika ieskaitīta. Spriežot pēc tā un pēc pazīstamās vietas no Dikearha[68], laulības ārpus ģints bija parastā kartība, bet Bekars[69] «Hariklā» tieši pieņem, ka neviens nav drīkstējis stāties laulībā savā ģintī.

9. Ģintij ir tiesības adoptēt; adoptēšanu izdarīja ģimene, bet izpildot publiskas formalitātes un tikai izņēmuma veidā.

10. Tiesība ievēlēt un atcelt vecākos. Mēs zinām, ka katrai ģintij bija savs arehonts. Ka šis amats būtu mantojams noteiktām ģimenēm, tas nekur nav teikts. Līdz barbarisma laikmeta beigām vienmēr jāpieņem, ka nav pastāvējusi noteikta amatu mantošana, jo tā nepavisam nebija savienojama ar kārtību, kur bagātiem un nabadzīgiem ģintī bija pilnīgi vienādas tiesības.

Ne tikai Grots, bet arī Niburs[70], Momsens[71] un visi citi līdzšinējie klasiskās senatnes vēsturnieki nav tikuši galā ar jautājumu par ģinti. Lai cik pareizi viņi ir aprakstījuši daudzas tās pazīmes, viņi tajā vienmēr redzēja ģimeņu grupu un tāpēc nevarēja saprast ģints būtību un izcelšanos. Ģints iekārtā ģimene nekad nav bijusi un nevarēja būt organizatoriska vienība, tāpēc ka vīrs un sieva katrā ziņā piederēja pie divām dažādām ģintīm. Ģints pilnīgi ietilpa fratrijā, fratrija cilti; ģimene pa pusei ietilpa vīra ģintī, pa pusei sievas ģinti. Valsis savās publiskajās tiesībās arī neatzīst ģimeni, un līdz pat šai dienai tā pastāv tikai civiltiesībās. Un tomēr visa mūsu līdzšinējā vēstures zinātne pamatojas uz absurdo pieņēmumu, kas sevišķi XVIII gadsimtā kļuvis neaizskarams, ka monogamā atsevišķā ģimene, kura pati diezin vai ir vecāka par civilizāciju, bijusi tas kodols, ap kuru pakāpeniski kristalizējusies sabiedrība un valsts.

«Grota kgm tālāk jāaizrāda, — piemetina Markss, —- ka, lai gan grieķi atvasināja savas ģintis no mitoloģijas, šīs ģintis ir vecākas par viņu pašu radīto mitoloģiju ar tās dieviem un pusdieviem.»

Morgans labprāt atsaucas uz Grotu, jo tas ir autoritatīvs un tomēr pilnīgi uzticams liecinieks. Grots tālāk stāsta, ka katrai atēniešu ģintij bijis vārds, kas pārņemts no tās iedomātā ciltstēva, ka pirms Solona[72] visos gadījumos un pēc Solona tajos gadījumos, kad nebijis testamenta, mirušā mantu mantojuši viņa ģints locekļi (gennētes) un ka slepkavības gadījumā tiesība un pienākums nodot noziedznieku tiesai bijis vispirms noslepkavotā tuvākajiem radiniekiem, pēc tam. pārējiem ģints locekļiem un, beidzot, noslepkavotā fratrijas locekļiem: «Visi mums zināmie vissenākie atēniešu likumi pamatojas uz iedalījumu ģintīs un fratrijās.»

Ģinšu izcelšanās no kopīgiem senčiem sagādāja «mācītiem filistriem» (Markss) lielu galvas lauzīšanu. Atzīstot, protams, šos senčus par tīri mītiskiem, viņi vienkārši nekādi nevar sev izskaidrot ģints izcelšanos no vairākām savrupām, sākotnēji savā starpā pat neradnieciskām ģimenēm, un tomēr šis uzdevums jāatrisina, lai izskaidrotu tikai ģints pastāvēšanu. No savas tukšvārdības burvju loka viņi netiek tālāk par atzinumu: ciltskoks, protams, ir mīts, bet ģints pastāv īstenībā, un beigu beigās Grotam iznāk tā (iekavās — Marksa iespraudumi): «Par šo ciltskoku mēs dzirdam tikai retumis, tāpēc ka publiski par to runā tikai zināmos, sevišķi svinīgos gadījumos. Bet ari mazāk nozīmīgām ģintīm bija savas kopīgas reliģiskas ceremonijas (dīvaina lieta, Grota kgs!) un kopīgs pārcilvēcisks ciltstēvs, un kopīgs ciltskoks, gluži tāpat kā ievērojamākām ģintīm (cik viss tas dīvaini, Grota kgs, pie mazāk nozīmīgām ģintīm!); pamatplāns un ideālais pamats (cienīts kungs, nevis ideālais, bet karnalais, vienkārši — miesiskais!) bija visām ģintīm vienāds.»

Morgana atbildi šai jautājumā Markss rezumē šādos vārdos: «Asinsradniecības sistēma, kas atbilst ģintij tās pirmatnējā formā, — un grieķiem, tāpat kā citiem mirstīgiem, kādreiz tāda forma ir bijusi, — nodrošināja to, ka varēja zināt visu ģinšu locekļu savstarpējās radniecības attiecības. Viņi iegaumēja praksē šīs viņiem ārkārtīgi svarīgās ziņas jau no bērnu dienām. Rodoties monogamai ģimenei, tas tika aizmirsts. Ģints vārds radīja ciltskoku, kuram līdzās atsevišķas ģimenes ciltskoks šķita nenozīmīgs. Šim ģints vārdam tagad bija jāliecina par tā nesēju kopīgo izcelšanos; bet ģints ciltskoks sniedzās tik tālu senatnē, ka ģints locekļi vairs nevarēja pierādīt savu īsto radniecību, izņemot nedaudzus gadījumus, kur bija jaunāku laiku kopīgi senči. Pats vārds bija kopīgas izcelšanās pierādījums, turklāt neapstrīdams pierādījums, ja neskaita adoptēšanas gadījumus. Turpretim ģints locekļu jebkuras radniecības faktiska noliegšana, kā to dara Grots un Niburs, kuri pārvērš ģinti par tīra izdomājuma un poētiskas fantāzijas augli, ir tikai «ideālu», t. i., sava kabineta četrās sienās noslēgušos, grāmatu zinātnieku cienīga. Tā kā paaudžu sakars, sevišķi rodoties monogamijai, aiziet tālu senatnē un pagājusī īstenība atspoguļojas mitoloģijas fantastiskajos tēlos, tad godīgie filistri secināja un joprojām secina, ka fantastiskais ciltskoks radījis reālās ģintis.»

Fratrija, tāpat kā pie amerikāņiem, bija sākotnēja ģints, kas sadalījusies vairākās meitu ģintīs, kuras tā apvienoja un bieži vien visas atvasināja no kopīga ciltstēva. Piemēram, pēc Grota, «visi Hekateja fratrijas locekļi — laikabiedri alzina vienu un to pašu dievu par savu ciltstēvu sešpadsmitajā auguma»; tāpēc visas šās fratrijas ģintis bija burtiski brāļu ģiidis. Jau lasot Homēru, sastopam fratriju kā militāru vienību tajii slavenajā vietā, kur Nestors ieteic Agamemnonam: «Sakārto ļaudis pēc ciltīm un fratrijām tā, lai fratrija palīdzētu fratrijai un cilts ciltij.» Turklāt fratrijai bija tiesība un pienākums vajāt par fratrijas locekļa noslepkavošanu; tātad agrākajos laikos tai bija ari asinsatriebības pienākums. Tālāk, tai bija kopīgas svētnīcas un svētki, un vispār visas grieķu mitoloģijas attīstību no tās līdzatnestā senariešu dabas kulta būtībā nosacīja ģintis un fratrijas, kurās šī attīstība norisinājās. Tālāk, fratrijai bija savs vecākais (fratriarhs), un, pēc de Kulanža[73] domām, tā noturēja kopīgas sapulces, pieņēma saistošus lēmumus, tai bija tiesas un administratīvā vara. Pat vēlākā valsts, kas ģinti ignorēja, atstāja fratrijai dažas sabiedriskas administratīva rakstura funkcijas.

Vairākas radnieciskas fratrijas izveido cilti. Atikā bija četras ciltis; katrā ciltī — trīs fratrijas un katrā fratrijā — trīsdesmit ģinšu. Tāds noteikts grupu norobežojums ir iespējams, likai plānveidīgi iejaucoties dabiski izaugušā kārtībā. Kā, kad un kāpēc tas noticis, — par to grieķu vēsture klusē, par to paši grieķi saglabājuši atmiņas tikai līdz varoņu laikmetam.

Dialektu dažādība grieķiem, kas bija cieši saspiesti samērā nelielā teritorijā, bija daudz mazāk attīstījusies nekā plašajos Amerikas mežos; tomēr arī šeit redzam, ka vienā lielā veselā vienībā apvienojušās tikai tās ciltis, kam vienāda pamatizloksne, un pat mazajā Atikā sastopam īpašu dialektu, kas vēlāk kļuva par visas grieķu prozas kopīgo valdošo valodu.

Homēra poēmās mēs atrodam grieķu ciltis jau lielāko tiesu apvienojušās mazās tautībās, kurās tomēr ģintis, fratrijas un ciltis vēl ir pilnīgi patstāvīgas. Tās jau dzīvoja ar mūriem nostiprinātās pilsētās; iedzīvotāju skaits pieauga līdz ar ganāmpulku pieaugšanu, zemkopības paplašināšanos un amatniecības sākumu; līdz ar to auga mantiskā atšķirība un arī aristokrātiskais elements senajā dabiski izaugušajā demokrātijā. Atsevišķās tautības nemitīgi karoja, lai iegūtu labākos zemes gabalus, kā arī, protams, kara laupījuma dēļ; karagūstekņu verdzība jau bija atzīts institūts.

Šo cilšu un tautību pārvaldes organizācija bija šāda:

1. Pastāvīgs varas orgāns bija padome, bulē, kurā sākotnēji ietilpa ģinšu vecākie, bet vēlāk, kad to skaits kļuva pārāk liels, — īpaši izredzētie, kas deva iespēju izveidoties un nostiprināties aristokrātiskajam elementam; jo tieši tā Dionisijs[74] arī tēlo mums varoņu laikmeta padomi, kas sastāvējusi no dižciltīgajiem (kratistoi). Svarīgus jautājumus galīgi izlēma padome; tā, piemēram, Tebu padome, kā Eshils stāsta, pieņēmusi dotajā situācijā izšķirošu lēmumu Eteoklu svinīgi apbedīt, bet Polinika līķi izmest suņiem. Vēlāk, kad nodibinājās valsts, šī padome pārveidojās par senātu.

2. Tautas sapulce (agora). Pie irokeziem mēs redzējām, ka tauta — virieši un sievietes stāvējuši apkārt padomes sanāksmei un, noteiktā kārtībā piedalīdamies pārrunās, tādējādi ietekmējuši tās lēmumus. Homēra grieķiem šie «apkārt stāvošie» («Umstand»), lietojot senģermāņu tiesu izteicienu, jau attīstījušies par īstu tautas sapulci, tāpat kā tas bija arī pie senajiem ģermāņiem. To sasauca padome svarīgu jautājumu izlemšanai; katrs vīrietis varēja izteikties. Lēmumu pieņēma ar roku pacelšanu (Eshila «Lūdzējās») vai saucieniem. Sapulcei piederēja augstākā vara pēdējā instancē, jo, kā izsakās Šemanis («Grieķu antikvitatēs»[75]), «ja runa ir par pasākumu, kura realizēšanai nepieciešama tautas līdzdalība, tad Homērs nerāda mums nekādu veidu, kā tautu uz to varētu piespiest pret tās gribu». Tai laikā, kad katrs pieaudzis vīrietis ciltī bija karavīrs, nepastāvēja taču vēl nekādas no tautas atdalītas publiskas varas, ko varētu tam nostādīt pretim. Pirmatnēja demokrātijā bija vēl pilnos ziedos, un uz to mums jāpamatojas, spriežot tiklab par padomes, kā ari par bazileja varu un stāvokli.

3. Karavadonis (basileus). Sakarā ar to Markss piezīmē: «Eiropas zinātnieki, lielāko tiesu dzimuši galma sulaiņi, no bazileja iztaisa monarchu šā vārda tagadējā nozīmē. Pret to protestē republikānis — jenkijs Morgans. Par salkano Gladstonu[76] un viņa «Pasaules jaunību»[77] viņš loti ironiski, bet pareizi saka: «Gladstona kungs attēlo mums grieķu varoņu laikmeta vadoņus kā ķēniņus un firstus, piebilzdams, ka viņi bijuši ari džentlmeņi; bet viņam pašam jāatzīst, ka vispār pirmdzimtības paražu vai likumu mēs pie tiem atrodam, šķiet, pietiekami, bet ne pārāk spilgti izteiktu.»» Jādomā, ka pirmdzimtības tiesības ar tādām atrunām pašam Gladstona kungam liksies tādas, kas pietiekami, lai gan ne pārak spilgti, ir bez jebkādas nozīmes.

Mēs jau redzējām, kādā kārtībā tika mantoti vecāko amati pie irokeziem un citiem indiāņiem. Visi amati bija vēlējami, un visos tika ievēlēti lielāko tiesu pašu ģints locekļi, un tiktāl tie bija mantojami ģints robežās. Ievelējot jaunu amata pildītāju, pamazām sāka dot priekšroku tuvākam radiniekam ģintī — brālim vai māsasdēlam, ja nebija iemesla to apiet. Tāpēc, ja grieķiem, valdot tēva tiesībām, bazileja amats parasti pārgāja uz dēlu vai vienu no dēliem, tad tas tikai pierāda, ka dēliem bija izredzes uz amata mantošanu tāpēc, ka tauta tos ievēlē, bet tas nebūt nepierāda, ka mantošana bez vēlēšanām tur ir likumīga. Šai gadījumā pie irokeziem un grieķiem mēs sastopam ģintī īpašu dižciltīgu ģimeņu dīgļus un pie grieķiem vēl turklāt nākošās mantojamās vadonības jeb monarhijas pirmos dīgļus. Tāpēc ir jāpieņem, ka grieķiem bazileju vai nu ievēlēja tauta, vai arī tas bija jāapstiprina tautas atzītiem orgāniem — padomei vai agorai, kā to praktizēja attiecībā uz Romas «ķēniņu» (rex).

«Iliadā» vīru valdnieks Agamemnons nav vis grieķu augstākais ķēniņš, bet savienotā karaspēka augstākais virspavēlnieks aplenktas pilsētas priekšā. Uz šo viņa stāvokli pazīstamajā vietā norāda Odisejs, kad starp grieķiem izcēlušās ķildas: daudzvaldība neder, jābūt vienam pavēlniekam utt. (tālāk seko iemīļotais, bet vēlāk pievienotais pants, kur piemin scepteri). «Odisejs šeit nelasa lekciju par valdīšanas veidu, bet prasa paklausību augstākajam virspavēlniekam karā. Grieķiem, kuri pie Trojas parādās tikai kā karaspēks, sapulcē (agorā) valda diezgan demokrātiskā kārtība. Ahiless, runādams par dāvanām, t. i., par laupījuma dalīšanu, vienmēr par dalītāju izraugās nevis Agamemnonu vai kādu citu bazileju, bet gan «achajiešu dēlus», t. i., tautu. Epiteti: «Zeva radīts», «Zeva uzaudzināts» neko nepierāda, jo katra ģints ir cēlusies no kāda dieva un cilts vecākā ģints jau no «dižciltīgāka» dieva, šai gadījumā no Zeva. Pat personīgi nebrīvie, kā, piemēram, cūku gans Eimejs u. c., ir «dievišķīgi» (dioi un thcioi), un tas notiek «Odisejā», tātad daudz vēlākā laikā nekā tas, kas aprakstīts «Iliadā»; tai pašā «Odisejā» par «varoni» vēl dēvē heroldu Miliju, tāpat kā arī aklo dziesminieku Demodoku. īsi sakot, vārds basileia, ko grieķu rakstnieki lieto, lai apzīmētu Homēra tā saucamo ķēniņa varu, pie kam blakus tai pastāv vadoņu padome un tautas sapulce, nozīmē tikai militāru demokrātiju (jo šās varas galvenā raksturīgā pazīme ir karaspēka vadība)» (Markss).

Bazilejam bez militārām bija vēl priestera un tiesneša tiesības; pēdējās nebija precizi noteiktas, pirmās viņam piešķīra kā augstākajam cilts vai cilšu savienības pārstāvim. Nekad netiek runāts par civilām, par pārvaldes tiesībām, tomēr šķiet, ka bazilejs pēc amata ir bijis padomes loceklis. Tādējādi tulkot vārdu «bazilejs» ar vācu vārdu «König» etimoloģiski ir pilnīgi pareizi, jo vārds «König» (Kuning) ir cēlies no Kuni, Künnenu nozīme «ģints vecāko». Bet vārdam «König» (ķēniņš, karalis) tagadējā nozīmē sengrieķu «bazilejs» nemaz neatbilst. Tukidids[78] seno basileia noteikti sauc par patrike, t. i., kas cēlusies no ģintīm, un saka, ka tai bijušas stingri noteiktas, tātad ierobežotas tiesības. Ari Aristotelis[79] saka, ka varoņu laikmeta basileia esot bijusi vadība pār brīvajiem un bazilejs bijis karavadonis, tiesnesis un virspriesteris; valdības varas vēlākā izpratnē viņam tātad nav bijis*.

____________

* Tiklab grieķu bazilejs, kā ari acteku karavadonis ir ticis samainīts ar mūslaiku firstu. Morgans pirmoreiz vēsturiski kritizē sākumā uz pārpratumiem dibinātās un pārspīlētās, vēlāk tieši melīgās spāniešu ziņas un pierāda, ka meksikāņi atradušies barbarisma vidējā pakāpē, tomēr drusku augstāk par Jaunmeksikas pueblo indiāņiem, un ka viņu sabiedriskā iekārta, cik var spriest pēc sagrozītajām ziņām, tam atbildusi: tā bija triju cilšu savienība, kas bija pakļāvusi sev vairākas citas ciltis un piespiedusi tās maksāt sev meslus un ko pārvaldīja savienības padome un savienības karavadonis, no kura spānieši iztaisīja «imperatoru». (Engeisa piezīme.)

Tādējādi varoņu laikmeta Grieķijas iekārtā mēs redzam seno ģinšu organizāciju vēl pilnā spēkā, bet līdz ar to jau arī tās sabrukuma sākumu: mēs šeit redzam tēva tiesības, kur bērni manto īpašumu, kas veicināja bagātību uzkrāšanos ģimenē un stiprināja ģimeni pretstatā ģintij; mantas stāvokļa atšķirības ietekmi savukārt uz sabiedrisko iekārtu, izveidojot mantojamās aristokrātijas un ķēniņa varas pirmos dīgļus; verdzību, sākumā gan vēl tikai karagūstekņu verdzību, bet jau tādu, kas paver iespējas padarīt par vergiem savas pašu cilts un pat savas ģints locekļus; senais cilšu savstarpējais karš jau sāk kļūt par sistemātisku laupīšanu uz sauszemes un jūras, lai sagrābtu lopus, vergus un bagātības, tas pārvēršas par regulāru nodarbošanos; īsi sakot, bagātība tiek slavināta un celta godā kā augstākais labums, un senās ģints iekārtas institūti tiek ļaunprātīgi izmantoti, lai attaisnotu bagātību varmācīgu laupīšanu. Vēl trūkst tikai viena: institūta, kas ne tikai nodrošinātu atsevišķu personu jauniegūtās bagātības pret ģints iekārtas komunistiskajām tradicijām, kas ne tikai padarītu svētu agrāk tik zemu vērtēto privāto īpašumu un pasludinātu šo svētumu par katras cilvēku sabiedrības augstāko mērķi, bet kas uzspiestu vispārējas sabiedriskās atzīšanas zīmogu jaunajiem, viens pēc otra topošajiem īpašuma iegūšanas veidiem, tātad ari arvien ātrākai bagātību uzkrāšanai; trūka institūta, kas padarītu mūžīgu ne tikai sākušos sabiedrības sadalīšanos šķirās, bet arī mantīgās šķiras tiesības ekspluatēt nemantīgos un uz pirmās kundzību pār pēdējiem.

Un tāds institūts radās. Tika izgudrota valsts.

V. ATENU VALSTS IZCELŠANĀS

Kā attīstījusies valsts, pa daļai pārveidojot ģints iekārtas orgānus, pa daļai tos izskaužot ar jaunu orgānu ieviešanu to vietā un beidzot pilnīgi aizstājot tos ar īstiem valsts varas orgāniem; kā īstas «apbruņotās tautas» vietā, kura patstāvīgi aizsargājās savās ģintīs, fratrijās un ciltīs, stājās šiem valsts varas orgāniem pakļauta, tātad ari pret tautu vērsta bruņota «publiska vara», — visu to, vismaz tā pirmajā posmā, mēs nekur nevaram labāk izsekot kā senajās Atēnās. Formu maiņu galvenos vilcienos attēlojis Morgans; turpretim tā ekonomiskā satura analizē, kurš rada šo formu maiņu, lielāko tiesu jāpievieno man.

Varoņu laikmetā atēniešu četras ciltis dzīvoja vēl atsevišķos Atikas apgabalos; pat tām 12 fratrijām, no kurām šīs ciltis sastāvēja, šķiet, vēl bija atsevišķas apmetnes divpadsmit Kekropsa pilsētu veidā. Pārvaldes organizācija bija tā pati, kas varoņu laikmetā: tautas sapulce, tautas padome, bazilejs. Laikmetā, cik tālu sniedzas rakstītā vēsture, zeme jau bija sadalīta un pārgājusi privātīpašumā, kā tas ari atbilst barbarisma augstākās pakāpes beigās jau samērā attīstītai preču ražošanai un tai atbilstošai preču tirdzniecībai. Līdzās labībai ražoja ari vinu un augu eļļu; juras tirdzniecība Itgeja jina arvien vairāk izslīdēja no feniķiešu rokām, un to pārņēmu lie lako tiesu Atikas grieķi. Zemes gabalu pirkšanas un pārdošanas rezultātā, tālāk attīstoties darba dalīšanai starp zemkopību un amatniecību, tirdzniecību un kuģniecību, ģinšu, fratriju un cilšu locekļiem ļoti drīz bija jāsajaucas; fratrijas un cilts novadā apmetās iedzīvotāji, kas, būdami tās pašas tautas locekļi, tomēr nepiederēja pie šīm organizācijām, tātad bija svešinieki savā pašu dzīves vietā. Taču katra fratrija un katra cilts mierīgos laikos pati pārvaldīja savas lietas, negriežoties pie tautas padomes vai bazileja Atēnās. Bet tie, kas dzīvoja fratrijas vai cilts teritorijā, pie tām nepiederēdami, protams, nevarēja šai pārvaldē piedalīties.

Tas radīja ģints iekārtas orgānu normālā darbībā tādu traucējumu, ka jau varoņu laikmetā radās vajadzība to novērst. Tika ieviesta Tezejam piedēvētā konstitūcija. Pārmaiņa, pirmkārt, bija tāda, ka Atēnās tika nodibināta centrālā pārvalde, t. i., daļa lietu, ko līdz šim ciltis bija pārzinājušas patstāvīgi, tika izsludinātas par tādām, kam vispārēja nozīme, un nodotas Atēnās esošās kopējās padomes pārziņā. Ar šo jaunievedumu atēnieši bija gājuši savā attīstībā tālāk, nekā to jebkad ir darījusi jebkura iezemiešu tauta Amerikā: vienkāršas līdzās dzīvojošu cilšu savienības vietā stājās šo cilšu sakušana vienotā tautā. Sakarā ar to radās Atēnu vispārējās tautas tiesības, kas stāvēja pāri atsevišķu cilšu un ģinšu tiesiskajām paražām; Atēnu pilsonis kā tāds ieguva noteiktas tiesības un jaunu tiesisko aizsardzību arī tai teritorijā, kur viņš bija ienācējs no svešas cilts. Bet ar to bija arī sperts pirmais solis ģints iekārtas sagraušanā, jo tas bija pirmais solis uz to, ka vēlāk tika pielaisti pilsoņi, kas pēc savas cilts bija sveši visā Atikā, kas bija un palika pilnīgi ārpus atēniešu ģints iekārtas. Otrs Tezejam piedēvētais jaunievedums bija tāds, ka visa tauta neatkarīgi no ģints, fratrijas un cilts tika iedalīta trijās šķirās: eipatridos jeb dižciltīgajos, geomoros jeb zemkopjos un demiurgos jeb amatniekos, un ka tiesības ieņemt amatus tika piešķirtas vienīgi dižciltīgajiem. Šim iedalījumam gan, izņemot to, ka dižciltīgie ieņēma amatus, nebija nekādu seku, jo citādā ziņā tas nenodibināja nekādas tiesiskas atšķirības starp šķirām. Bet tam ir svarīga nozīme, jo tas atklāj mums jaunos sabiedriskos elementus, kas nemanot bija attīstījušies. Tas rāda, ka paradums ģints amatos vēlēt zināmu ģimeņu locekļus bija jau pārvērties par šo ģimeņu maz apstrīdamu tiesību uz sabiedrisko amatu ieņemšanu, ka šīs ģimenes, kas jau tā bija varenas ar savu bagātību, sāka izveidoties par īpašu privileģētu šķiru ārpus savām ģintīm un ka šīm pretenzijām savu svētību deva nule topošā valsts. Tas rāda, tālāk, ka darba dalīšana starp zemniekiem un amatniekiem bija tiktāl nostiprinājusies, ka mazināja sabiedrisko nozīmi agrākajam iedalījumam ģintīs un ciltīs. Beidzot, tas proklamē nesamierināmo pretrunu starp ģints sabiedrību un valsti; valsts izveidošanas pirmais mēģinājums ir ģints sakaru saraušana, sadalot katras ģints locekļus privileģētos un neprivileģētos un pēdējos savukārt sadalot divās šķirās atbilstoši tam, kāda ir viņu nodarbošanās, tā nostādot viņus vienu pret otru.

Atēnu tālākā politiskā vēsture līdz pat Solonam ir zināma tikai nepilnīgi. Bazileja amats zaudēja savu nozīmi; valsts priekšgalā stājās dižciltīgo ievēlētie archonti. Dižciltīgo vara pieauga arvien vairāk un vairāk, kamēr ap 600. gadu pirms mūsu ēras tā kļuva nepanesama. Galvenais tautas brīvības apspiešanas līdzeklis bija nauda un augļošana. Dižciltīgo galvenā dzīves vieta bija Atēnas vai to apkārtne, kur jūras tirdzniecība un blakus tai jūras laupīšana, kas arvien vēl izdevīgā gadījumā tika praktizēta, vairoja viņu mantu un koncentrēja viņu rokās naudas bagātības. No šejienes augošā naudas saimniecība kā sadalītāja skābe iespiedās uz naturālo saimniecību dibinātajā, no sendienām ierastajā ciema sabiedrību dzīvēs veidā. Ģints iekārta absolūti nav savienojama ar naudas saimniecību; Atikas sīkzemnieku izpostīšana notika vienā laikā ar seno ģints saišu vājināšanos, kuras viņus aizsargāja. Parada zīme un zemes ieķīlāšana (jo ari hipotēku atēnieši jau bija izgudrojuši) nerēķinājās ne ar ģinti, ne ar fratriju. Bet sena ģints iekārta nepazina ne naudu, ne aizdevumus, ne naudas parādus. Tāpēc arvien krāšņāk uzplaukstošā dižciltīgo naudas kundzība izveidoja arī jaunas paražu tiesības, lai nodrošinātu aizdevēju pret parādnieku, lai dotu svētību tam, ka naudas īpašnieki ekspluatē sīkzemniekus. Atikas laukos visur rēgojās stabi ar uzrakstiem, kur bija teikts, ka šis zemes gabals ieķīlāts tam un tam par tādu un tādu naudas sumu. Lauki, kuriem tādu uzrakstu nebija, lielāko tiesu jau bija pārdoti nokavētu hipotēku vai procentu maksājumu dēļ un pārgājuši dižciltīgā augļotāja īpašumā; zemnieks varēja būt priecīgs, ja viņam ļāva palikt uz zemes gabala kā nomniekam un dzīvot no vienas sestdaļas sava darba produktu, piecas sestdaļas samaksājot jaunajam īpašniekam kā nomu. Vel vairāk. Ja no sumas, kas bija saņemta par pārdoto zemes gabalu, nepietika, lai dzēstu parādu, vai arī ja parāds nebija nodrošināts ar ķīlu, tad parādniekam vajadzēja pārdot savus bērnus uz ārzemēm par vergiem, lai atdotu parādu aizdevējam. Tēvs pārdeva savus bērnus — tāds bija tēva tiesību un monogamijas pirmais auglis! Un, ja tad vēl asinssūcējs nebija pilnīgi apmierināts, viņš varēja. arī pašu parādnieku pārdot verdzībā. Tāda bija civilizācijās gaišā rīta ausma atēniešu tautai.

Agrāk, kad tautas dzīves apstākļi vēl atbilda ģints iekārtai, šāds apvērsums nebija iespējams: bet tagad tas bija noticis, pašiem nezinot, kā. Uz acumirkli atgriezīsimies pie mūsu irokeziem. Tur nebija iedomājams stāvoklis, kāds tagad bija uzspiests atēniešiem, tā sakot, bez viņu līdzdalības un katrā ziņā pret viņu gribu. Tur no gada gadā nemainīgais dzīvei nepieciešamo līdzekļu ražošanas veids nekad nevarēja radīt tādus it kā no ārpuses uzspiestus konfliktus, tādu antagonismu starp bagātiem un nabadzīgiem, starp ekspluatatoriem un ekspluatētiem. Irokezi bija vēl tālu no tā, lai valdītu pār dabu, bet zināmās, viņiem nozīmīgās dabiskās robežās viņi valdīja paši pār savu ražošanu. Ja neskaita neražas viņu sakņu dārziņos, zivju krājumu izsīkšanu viņu ezeros un upēs un medījumu izzušanu viņu mežos, viņi jau iepriekš zināja, ko viņiem var dot viņu dzīvei nepieciešamo līdzekļu iegūšanas veids. Viņi zināja, ka viņi iegūs eksistences līdzekļus — dažreiz trūcīgākus, dažreiz bagātākus; bet neparedzēti sabiedriski apvērsumi tad nebija iespējami, nebija iespējama ģints sakaru satrūkšana, ģints un cilts locekļu sašķelšanās pretējās šķirās, kas viena otru apkaro. Ražošana noritēja visšaurākajos ietvaros, bet ražotāji bija pilnīgi noteicēji par saviem ražojumiem. Tā bija milzīga barbariskās ražošanas priekšrocība, kas, iestājoties civilizācijai, tika zaudēta. Tuvāko paaudžu uzdevums būs tono jauna iekarot, bet jau pamatojoties uz tagad panākto cilvēka milzīgo varu pār dabu un pamatojoties uz brīvu asociāciju, kas tagad kļuvusi iespējama.

Citādi tas bija pie grieķiem. Privātīpašums, kas ieviesās uz ganāmpulkiem un greznuma lietām, radīja maiņu starp atsevišķām personām, pārvērta produktus par precēm. Un te ir visa tālākā apvērsuma dīglis. Tiklīdz ražotāji vairs nepatērēja savu produktu tieši paši, bet sāka to atsavināt maiņas ceļā, viņi zaudēja savu varu pār to. Viņi jau vairs nezināja, kas ar to notiks. Radās iespēja izmantot produktu pret ražotāju, lai to ekspluatētu un apspiestu. Tāpēc neviena sabiedrība nevar ilgstoši paturēt varu pār savu pašas ražošanu un kontroli pār sava ražošanas procesa sociālajām sekām, ja tā neiznīcina maiņu starp atsevišķām personām.

Cik ātri pēc maiņas izcelšanās starp atsevišķām personām un līdz ar produktu pārvēršanos par precēm sāk parādīties produktu vara pār ražotājiem, — par to atēniešiem bija jāpārliecinās savā pieredzē. Līdz ar preču ražošanu radās arī zemes apstrādāšana, ko veica atsevišķas personas uz sava rēķina, un drīz pēc tam arī atsevišķu personu zemesīpašums. Pēc tam radās nauda, vispārējā prece, pret kuru varēja mainīt visas citas preces. Bet cilvēki, izgudrodami naudu, nenojauta, ka viņi ar to rada jaunu sabiedrisku spēku, vienīgo spēku ar vispa rēju nozīmi, kura priekšā būs jāloka ceļi visai sabiedrībai. Un šī jaunā vara, kas bija pēkšņi radusies bez pašu tās radītāju ziņas un pret viņu gribu, bija tā, kas ar visu savas jaunības brutalitāti lika atēniešiem izjust savu kundzību.

Ko varēja darīt? Izrādījās, ka vecā ģints iekārta bija ne tikai bezspēcīga pret naudas uzvaras gājienu, tā bija arī absolūti nespējīga atrast sevī kaut tikai vietu tādām lietām kā naudai, aizdevējiem un parādniekiem, parādu piedzīšanai piespiedu kārtā. Bet jaunais sabiedriskais spēks pastāvēja, un labi vēlējumi, ilgas pēc veco labo laiku atgriešanās nespēja padzīt no pasaules ne naudu, ne augļošanu. Turklāt ģints iekārtā bija iesisti vairāki citi mazāk svarīgi robi. Ģinšu un fratriju locekļi no paaudzes uz paaudzi arvien vairāk savstarpēji sajaucās visā Atikas teritorija un sevišķi pašā Atēnu pilsēta, lai arī vēl tagad atēnietis varēja gan pārdot cilvēkiem, kas nebija tā ģints locekļi, zemes gabalu, bet ne savu mājokli. Līdz ar rūpniecības un tirdzniecisko sakaru progresu arvien pilnīgāk attīstījās darba dalīšana starp dažādām ražošanas nozarēm: zemkopību, amatniecību, amatniecībā starp tās neskaitāmajiem paveidiem, tirdzniecību, kuģniecību utt.; iedzīvotāji tagad sadalījās pēc savas nodarbošanās diezgan pastāvīgās grupās; katrai no tām bija daudz jaunu kopīgu interešu, kurām ģintī vai fratrijā nebija vietas un kuru apkalpošanai tātad bija vajadzīgi jauni amati. Vergu skaits ievērojami pieauga un jau tolaik, jādomā, stipri pārsniedza brīvo atēniešu skaitu; ģints iekārta sākotnēji nemaz nepazina verdzību un tātad nezināja, kā šo nebrīvo cilvēku masu savaldīt. Un, beidzot, tirdzniecība atvilināja uz Atēnām daudz svešinieku, kas vieglas iedzīvošanās dēļ apmetās te uz dzīvi; pēc vecās kārtības arī viņi bija beztiesīgi un neaizsargāti un, neraugoties uz tradicionālo iecietību, bija nemierīgs un tautai svešs elements.

Īsi sakot, ģints iekārta tuvojās savam galam. Sabiedrība ar katru dienu vairāk pārauga tās ietvarus; pat vissliktākās negativās parādības, kas bija radušās visu acu priekšā, tā nevarēja ne apturēt, ne novērst. Bet pa to laiku nemanot bija attīstījusies valsts. Jaunās grupas, ko radīja darba dalīšana vispirms starp pilsētu un laukiem, vēlāk starp pilsētas dažādām darba nozarēm, izveidoja savu interešu aizstāvēšanai jaunus orgānus; tika nodibināti visāda veida amati. Un tad jaunajai valstij bija vajadzīga vispirms pašai sava militārā vara, kas atēniešiem kā jūras braucējiem varēja būt vispirms tikai jūras vara, atsevišķiem nelieliem kariem un tirdzniecības kuģu apsardzībai. Tika nodibinātas, nav zināms, cik ilgi pirms Solona, naukrarijas, nelieli teritoriāli apgabali, katrā ciltī pa divpadsmit; katrai naukrarijai bija jāpiegādā viens kara kuģis, jāapbruņo tas un jāapgādā ar ekipāžu, un turklāt tā deva vēl divus jātniekus. Šāda kārtība ārdīja ģints iekārtu divējādā ziņā pirmkārt, tā radīja publisku varu*, kas jau vairs vienkārši nesakrita ar apbruņotas tautas kopumu; otrkārt, tā pirmoreiz iedalīja tautu sabiedriskiem nolūkiem nevis pēc radniecības grupām, bet pēc kopīgi apdzīvotas teritorijas. Kāda tam bija nozīme, to redzēsim turpmāk.

__________________

* Izteicienu «Öffentliche Gewalt» Ļeņins tulko ar terminu «publiska vara» (sk. Ļeņina Rakstu un materiālu krājumu XIV, 332. lpp.). Mēs paturam šo Ļeņina tulkojumu viscaur, kaut gan citās vietās (sk. Ļeņina Rakstu 25. sēj., 4. izd., 356.—358. lpp.) Ļeņins, lai izteiktos populārāk, tulko šo izteicienu ar terminu «sabiedriska vara». Red.

Tā ka ģints iekārta nevarēja turpmāk sniegt ekspluatējamai tautai nekādu palīdzību, tad atlika cerēt tikai uz topošo valsti. Un tā tiešām sniedza šo palīdzību ar Solona konstitūciju, tai pašā laikā pati vēl vairāk nostiprinādamās uz vecās iekārtas rēķina. Solons, — mūs šeit neinteresē veids, kā viņš realizēja savu reformu, kas notika 594. gadā pirms mūsu ēras,— ievadīja tā saucamo politisko revolūciju rindu, ievadīja to, ielaužoties īpašuma attiecībās. Visas līdzšinējās revolūcijas ir notikušas, lai aizsargātu vienu ipašuma veidu pret otru īpašuma veidu. Tās nevar aizsargāt vienu īpašuma veidu, neapdraudot otru. Lielajā franču revolūcijā tika upurēts feodālais īpašums, lai glābtu buržuāzisko; Solona, revolūcijā bija jācieš aizdevēju īpašumam parādnieku īpašuma interesēs. Parādus vienkārši izsludināja par anulētiem. Sīkumi mums nav noteikti zināmi, bet Solons slavina sevi savās dzejās, ka viņš esot novācis parādu stabus no ieķīlātajiem zemes gabaliem un atvedis atpakaļ parādu pēc uz ārzemēm pārdotos un aizbēgušos cilvēkus. Tas bija iespējams, tikai atklāti pārkāpjot īpašuma tiesības. Un tiešām, visas tā saucamās politiskās revolūcijas, no pirmās līdz pēdējai, ir notikušas, lai aizsargātu viena veida īpašumu, konfiscējot (ko sauc arī par zādzību) cita veida īpašumu. Tādējādi nav apšaubāms, ka divarpus tūkstošu gadu laikā privātais īpašums varēja pastāvēt, tikai pārkāpjot īpašuma tiesības.

Bet tagad vajadzēja panākt, lai neatkārtotos vairs tāda brīvo atēniešu pārvēršana par vergiem. To vispirms panāca ar vispārēja rakstura pasākumiem, piemēram, aizliedzot tādus parādu līgumus, ar kuriem tika ieķīlātā paša parādnieka persona. Tālāk, tika noteikta zemesīpašuma maksimala platība, kas varēja piederēt atsevišķai personai, lai tā vismaz kaut cik ierobežotu aristokrātijas lielo kāri pēc zemnieku zemes. Bet tad nāca pārmaiņas arī pašā konstitūcijā (Verfassung); mums vissvarīgākās ir šādas:

Padomes locekļu skaitu ierobežoja ar četriem simtiem, pa simtam no katras cilts; še tātad pamatā vēl palika cilts. Bet tas bija vienīgais vecās kārtības punkts, ko pieņēma jaunā valsts. Kas attiecas uz pārējo, tad Solons iedalīja pilsoņus četrās šķirās atkarībā no viņu zemesīpašuma apmēriem un tā ienesīguma; 500, 300 un 150 medimnu labības (1 medimns = apmēram 41 litrs) bija minimālais ienākums pirmajām trim šķirām; kam bija mazāk vai kam nemaz nebija zemesīpašuma, tos ieskaitīja ceturtajā šķirā. Visus amatus varēja ieņemt tikai trīs augstāko šķiru pārstāvji, bet augstākos amatus — tikai pirmās šķiras pārstāvji; ceturtajai, šķirai bija tikai tiesības runāt un balsot tautas sapulcē, bet te tika ievēlētas visas amatpersonas, te tām vajadzēja sniegt pārskatu par savu darbību, te tika izstrādāti visi likumi, un te ceturtajai šķirai bija vairākums. Aristokrātiskās privilēģijas daļēji tika atjaunotas bagātības privilēģiju veidā, bet izšķirošā vara palika tautai. Tālāk, četras šķiras bija pamatā jaunajai karaspēka organizācijai. Pirmās divas šķiras deva kavalēriju, trešajai bija jākalpo kā smagi apbruņotiem kājniekiem, ceturtajai — kā viegli apbruņotiem kustīgiem kājniekiem vai arī flotē, un tā turklāt, domājams, saņēma arī algu.

Tādejādi šeit konstitūcija tiek ieviests pavisam jauns elements — privātīpašums. Valsts pilsoņu tiesības un pienākumus sāka noteikt atkarībā no viņu zemesīpašuma apmēriem, un, ciktāl sāka pieaugt mantīgo šķiru ietekme, tiktāl tika izstumtas senās asinsradniecības apvienības; ģints iekārta bija piedzīvojusi jaunu sakāvi.

Tomēr politisko tiesību piešķiršana atbilstoši īpašumam nebūt nebija viens no tādiem iekarojumiem, bez kura valsts nevar pastāvēt. Lai gan tam bijusi liela loma valstu konstitūciju vēsturē, tomēr ļoti daudzas valstis, un tieši vairāk attīstītās, ir iztikušas bez tā. Un arī Atēnās tam bija tikai pārejoša nozīme; kopš Aristida[80] laikiem katram pilsonim bija pieejami visi amati.

Nākošo astoņdesmit gadu laikā Atēnu sabiedrība pakāpeniski ieguva virzienu, kurā tā attīstījās turpmākajos gadsimtos. Pirms Solona laikiem uzplaukušajai augļošanai ar zemi un tāpat pārmērīgai zemesīpašumu koncentrācijai bija novilktas robežas. Tirdzniecība un ar vergu darbu arvien plašāk piekoptā amatniecība un mākslas amatniecība kļuva par valdošo nodarbošanos. Cilvēki kļuva izglītotāki. Tagad vairs neekspluatēja tik cietsirdīgi kā agrāk savus līdzpilsoņus, bet visvairāk sāka ekspluatēt galvenokārt vergus un pircējus, kas nebija atēnieši. Kustamā manta, naudas bagātība un bagātība vergu un kuģu veidā pieauga arvien vairāk, bet tagad tā nebija vairs tikai līdzeklis zemesīpašuma iegūšanai, kā tas bija pirmajā vispārējas aprobežotības laikā, — tā kļuva par pašmērķi. Tas, no vienas puses, radīja vecajai aristokrātijas varai uzvarošu konkurenci jaunās bagāto rūpnieku un tirgotāju šķiras personā un, no otras puses, laupīja pēdējo pamatu vecās ģints iekārtas paliekām. Ģintis, fratrijas un ciltis, kuru locekļi tagad bija izkliedēti pa visu Atiku un savā starpā pilnīgi sajaukti, tāpēc bija kļuvušas pavisam nederīgas kā politiskas apvienības; liels daudzums Atēnu pilsoņu nepiederēja ne pie vienas ģints; tie bija ieceļotāji, kuriem gan piešķīra pilsoņu tiesības, bet kurus neuzņēma nevienā no senajām ģinšu savienībām; līdzās tiem vēl bija pastāvīgi pieaugošs skaits ieceļotāju no citām zemēm, kuriem bija tikai patvēruma tiesības.

Bet partiju cīņa turpinājās; aristokrātija mēģināja atdabūt savas agrākās privilēģijas un uz īsu laiku guva virsroku, kamēr Kleistena[81] revolūcija (509. gada pirms mūsu ēras) galīgi nogāza to un kopā ar to arī ģints iekārtās pēdējās paliekas.

Kleistens savā jaiiuaja konstitiicija ignorēja četras senās uz ģintīm un fratrijām dibinātās ciltis. To vietā stājās pavisam jauna organizācija, kuras pamala bija jau ar naukrarijām pārbaudītais pilsoņu iedalījums tikai рос viņu dzīves vietas. Izšķiroša bija ne vairs piederība pie ģinšu apvienībām, bet vienīgi pastāvīgā dzīves vieta; sadalīja nevis tautu, bet teritoriju; politiskā ziņā iedzīvotāji kļuva tikai par vienkāršu teritorijas piedēkli.

Visu Atiku sadalīja simt kopienu apgabalos — demos, kuri katrs pats sevi pārvaldīja. Katrā domā dzīvojošie pilsoņi (demoti) ievēlēja savu vecāko (demarhu) un mantzini, kā ari trīsdesmit tiesnešu, kas varēja iztiesāt sīkākas prāvas. Demi dabūja arī paši savu templi un dievu — aizstāvi vai varoni, kuram tie ievēlēja priesterus. Augstākā vara demā piederēja demotu sapulcei. Tas ir, kā to Morgans pareizi atzīmē, prototips Amerikas municipalitātei, kas pati sevi pārvalda. Atēnās topošā valsts iesāka ar to pašu vienību, pie kuras nonāk tagadējā valsts savas augstākās attīstības rezultātā.

No desmit šādām vienībām, demiem, sastāvēja cilts, kuru tomēr atšķirībā no agrākās ģinšu cilts (Geschlechtsstamm) tagad sāka saukt par teritoriālu cilti (Ortsstamm). Tā bija ne tikai politiska, bet ari militārā organizācija, kas pati sevi pārvaldīja, tā ievēlēja īilarchu jeb cilts vecāko, kas bija kavalērijas pavēlnieks, taksiarhu, kas bija kājnieku pavēlnieks, un stratēģu, kas bija pavēlnieks pār visiem cilts teritorijā iesauktajiem bruņotajiem spēkiem. Та, tālāk, apgādāja piecus kara kuģus ar visu ekipāžu un komandieri, un tā dabūja par aizbildni kādu Atikas varoni, kura vārdā tā arī saucās. Beidzot, tā ievēlēja piecdesmit pārstāvju Atēnu padome.

Visam tam kā noslēgums bija Atēnu valsts, kuru pārvaldīja padome, kas sastāvēja no desmit cilšu ievēlētiem pieciem simtiem pārstāvju, un pēdējā instancē — tautas sapulce, kurā katram Atēnu pilsonim bija tiesības piedalīties un balsot; blakus tam arebonti un citas amatpersonas pārzināja dažādas pārvaldes nozares un tieslietas. Augstākās amatpersonas, kam piederētu izpildu vara, Atēnās nebija.

Pieņemot šo jauno konstitūciju un pieļaujot ļoti lielu skaitu nepilntiesīgu iedzīvotāju — pa daļai ieceļotāju no citām zemeni, pa daļai brīvlaisto vergu, — ģints iekārtas orgāni tika atstumti no sabiedrisko lietu vadības; tie noslīdēja līdz privātā rakstura savienību un reliģisku biedrību stāvoklim. Bet senā ģints laikmeta morālā ietekme, mantotie uzskati un domāšanas veids ilgi saglabājās tradīcijās un atmira tikai pamazām. Tas izpaudās vienā no vēlākajiem1 valsts institūtiem.

Mēs redzējām, ka būtiska valsts pazīme ir publiskā vara, kas atdalīta no tautas masas. Atēnām toreiz bija tikai tautas karaspēks un tieši tautas radīta flote; karaspēks un flote aizsargāja pret ārējiem ienaidniekiem un turēja paklausībā vergus, kas jau toreiz bija iedzīvotāju liels vairākums. Attiecībā pret pilsoņiem publiskā vara sākumā pastāvēja tikai kā policija, kas ir tikpat veca kā valsts; tāpēc, ari XVIII gadsimta naivie franči nerunāja vis par civilizētām, bet par policizētām tautām (nations policẻes), Tāpēc atēnieši reize ar savu valsti nodibināja ari policiju, īstu žandarmēriju, kurā ietilpa ar stopiem bruņoti jātnieki un kājnieki — landjegeri, kā tos sauc Dienvidvācijā un Šveicē. Bet šo žandarmēriju izveidoja no vergiem. Šis policijas dienests brīvajam atēnietim likās tik pazemojošs, ka viņš labāk ļāva, lai viņu apcietina apbruņots vergs, nekā pats nodarbojās ar šādu kauna darbu. Te izpaudās vēl vecās ģints sadzīves domāšanas veids. Valsts nevarēja bez policijas pastāvēt, bet tā vel bija jauna, un tai vēl nepietika morālās autoritātes, lai iedvestu cienību pret amatu, kas bijušajiem ģints sabiedrības locekļiem katrā ziņā šķita neķītrs.

Cik lielā mērā savos galvenajos vilcienos izveidojusies valsts bija piemērota atēniešu jaunajam sabiedriskajam stāvoklim, to liecina bagātības, tirdzniecības un rūpniecības straujais uzplaukums. Šķiru antagonisms, uz kuru tagad balstījās sabiedriskie un politiskie institūti, nebija vairs antagonisms starp aristokrātiju un vienkāršo tautu, bet gan antagonisms starp vergiem un brīvajiem, starp nepilntiesīgiem iedzīvotājiem un pilsoņiem. Atēnu vislielākā uzplaukuma laikā visu brīvo pilsoņu skaits, sievietes un bērnus ieskaitot, bija apmēram 90 000 blakus 365 000 abēja dzimuma vergu un 45 000 nepilntiesīgo iedzīvotāju — svešzemnieku un brīvlaisto. Tādējādi uz katru pieaugušo vīriešu dzimuma pilsoni bija vismaz 18 vergu un vairāk par 2 nepilntiesīgiem. Lielais vergu skaits radās tāpēc, ka daudzi no viņiem strādāja kopā manufaktūrās, lielās telpās, uzraugu uzraudzībā. Bet, attīstoties tirdzniecībai un rūpniecībai, norisinājās bagātību uzkrāšanās un koncentrācijā nedaudzās rokās, brīvo pilsoņu masu iegrimšana nabadzībā, kuriem atlika tikai viena izvēle: vai nu konkurēt ar vergu darbu un nodarboties ar amatu, ko uzlūkoja par apkaunojošu un pazemojošu nodarbošanos un kas solīja ari maz panākumu, vai arī kļūt par ubagiem. Viņi gāja — šādos apstākļos tas bija nenovēršami — pēdējo ceļu, un, tā kā viņi bija iedzīvotāju masa, tad līdz ar to viņi noveda pie bojā ejas visu Atēnu valsti. Nevis demokrātijā noveda Atēnas pie bojā ejas, kā to, luncinādamies monarchu priekšā, apgalvo Eiropas skolmeistari, bet gan verdzība, kas brīva pilsoņa darbu padarīja nicināmu.

Valsts izcelšanās pie atēniešiem ir visai tipisks valsts izveidošanās piemērs vispār, tāpēc ka tā, no vienas puses, notiek tīrā veidā, neiejaucoties ne ārējai, ne iekšējai varai, — Peisistrata[82] īslaicīgā varas sagrābšana nav atstājusi nekādu pēdu, — no otras puses, tāpēc, ka šai gadījumā ļoti augsti attīstīta valsts Forma, demokrātiskā republika, rodas tieši no ģints sabiedrības, un, beidzot, tāpēc, ka mums diezgan labi zināmi visi šās valsts izveidošanās svarīgākie sīkumi.

VI. ĢINTS UN VALSTS ROMĀ

No teikas par Romas dibināšanu redzams, ka pirmās tur apmetušās vairākas (pēc teikas — simts) vienā ciltī apvienotas latiņu ģintis, kam drīz piebiedrojusies viena sabeliešu cilts, kurai tāpat esot bijušas simt ģintis, un pēc tam arī trešā, no dažādiem elementiem sastāvoša cilts, arī it kā ar simt ģintīm. Viss nostāsts no pirmā acumirkļa liecina, ka te dabiski izveidojusies bijusi vienīgi ģints un tā pati dažos gadījumos bijusi tikai kādas vecajā dzimtenē vēl pastāvošas mātes ģints atzarojums. Pie šīm ciltīm saredzamas mākslīgas izveidošanas pazīmes, tomēr lielāko tiesu no radnieciskiem elementiem pēc senās, dabiski izaugušās, nevis mākslīgi radītās cilts parauga; pie tam ļoti iespējams, ka katrai no šīm trim ciltīm kodolā bijusi īsta sena cilts. Starploceklis, fratrija, sastāvēja no desmit ģintīm, un to sauca par kuriju; tādējādi kuriju bija trīsdesmit.

Ir vispār atzīts, ka romiešu ģints bijusi tāds pats institūts ka grieķu ģints; ja grieķu ģints ir tās sabiedriskās šūnas tālāka attīstība, kuras pirmatnējo veidu mēs atrodam pie Amerikas sarkanādainajiem, tad tas pilnīgi attiecināms arī uz romiešu ģinti. Tāpēc šeit mēs varam izteikties īsi.

Romiešu ģintij, vismaz pilsētas pastāvēšanas sēnakajos laikos, bija šāda iekārta:

1. Ģints locekļu savstarpējas mantošanas tiesības; manta palika ģinti. Tā kā romiešu, tāpat kā grieķu ģintī jau valdīja tēva tiesības, tad pēcnācēji sieviešu līnijā no mantojuma tika izslēgti. Pēc Divpadsmit tabulu likuma, kas ir visvecākais mums zināmais rakstītais romiešu tiesību piemineklis, vispirms tiešie mantinieki bija bērni; ja tādu nebija, tad agnati (radinieki vīriešu līnijā), un, ja arī tādu nebija, tad citi tās pašas ģints locekļi. Visos gadījumos manta palika ģintī. Še mēs redzam, ka ģints paražās pakāpeniski iespiežas jaunas, bagātības pieauguma un monogamijas radītas tiesiskās normas: sākotnējās visu ģints locekļu vienādās mantošanas tiesības vispirms — un, kā minēts iepriekš, ļoti agri — praksē ierobežoja ar agnatiem un beidzot ar bērniem un viņu pēcnācējiem vīriešu līnijā; Divpadsmit tabulās tas, protams, parādās pretējā kartībā.

2. Kopēja apbedīšanas vieta. Patriciešu Klaudiju ģints, pārceļoties no Regilas pilsētas uz Romu, saņēma gabalu zemes un turklāt vēl kopēju apbedīšanas vietu pilsētā. Vēl Augusta[83] valdīšanas laikā uz Romu atvesto Teitoburgas mežā kritušā Vara galvu apglabāja ģints uzkalniņā (gentilitius tumulus) — ģintij (Kvinktiliju[84] ģintij) tātad vēl bija īpašs kapu uzkalniņš.

3. Kopīgi reliģiski svētki. Šie sacra gentilitia ir zināmi.

4. Noteikums nestāties laulībā savā ģintī. Šķiet, ka Romā tas nekad nav ticis pārvērsts par rakstītu likumu, bet palicis kā paraža. Milzīgajā daudzumā romiešu laulāto pāru, kuru vārdi saglabājušies līdz mūsu dienām, nav neviena vienāda ģints vārda vīram un sievai. Arī mantošanas tiesības apstiprina šo kārtību. Precoties sieviete zaudē savas agnata tiesības, izstājas no savas ģints; ne viņa, ne viņas bērni nevar mantot no viņas tēva vai ta brāļiem, jo pretējā gadījumā ietu zudumā tēva ģints mantojamā daļa. Tam ir jēga tikai tad, ja pieņem, ka sieviete nevar precēties ar savas ģints locekli.

5. Kopīgs zemesīpašums. Tas pirmatnējā laikmetā vienmēr pastāvēja tik ilgi, kamēr ciltij piederošo zemi saka sadalīt. Latiņu ciltīs mēs atrodam, ka zeme pieder pa daļai ciltij, pa daļai ģintij un pa daļai mājsaimniecībām, kas toreiz diezin vai bija atsevišķas ģimenes. Pirmo zemes sadalīšanu atsevišķām personām — apmēram vienu hektāru (divus jugerus) katrai — piedēvē Romulam. Tomēr arī vēlāk mēs atrodam zemi ģints kopīgā īpašumā, nemaz jau nerunājot par valsts zemi, ap kuru norisinās visa republikas iekšējā vēsture.

6. Ģints locekļu pienākums ir savstarpēja aizsardzība un palīdzība. Rakstītā vēsture rāda mums no tā vairs tikai paliekas; Romas valsts jau no paša sākuma uzstājās ar tādu spēku pārsvaru, ka aizsardzības tiesības pret pārestībām pārgāja uz to. Kad Apiju[85] Klaudiju apcietināja, tad visa viņa ģints, pat viņa personīgie ienaidnieki, tērpās sēru drēbēs. Otrā puniešu kara* laikā ģintis apvienojās, lai izpirktu savus gūstā kritušos locekļus; senāts viņām to aizliedza.

____________________

* Puniešu kari — Romas kari ar puniešiem, t. i., ar Kartagas — feniķiešu kolonijas Ziemeļafrikā — iedzīvotājiem, kuri notika no 264. līdz 146. g. pirms mūsu ēras. Red.

7. Tiesība saukties ģints vārdā. Tā saglabājās līdz pat impērijas laikiem; brīvlaistajiem ļava pieņemt viņu bijušo kungu ģints vārdu, tomēr nedodot ģints tiesības.

8. Tiesība uzņemt ģintī svešiniekus. Tas notika, adoptējot tos kādā ģimenē (kā pie indiāņiem), kam sekoja uzņemšana ģinti.

9. Tiesība ievēlēt un atcelt vecāko nekur netiek minēta. Bet, ta kā Romas pastāvēšanas pirmajā periodā visas amatpersonas, sākot ar vēlētu ķēniņu, tika vēlētas vai ieceltas un tā kā ari kūrijas vēlēja savus priesterus, tad varam pieņemt to pašu arī par ģinšu vecākiem (principes), kaut gan ievēlēšana no vienas un tas pašas ģimenes ģintī jau varēja būt kļuvusi par parastu parādību.

Tādas bija romiešu ģints tiesības. Izņemot jau pilnīgi pabeigto pāreju uz tēva tiesībām, tās precizi atkārto irokezu ģints tiesības un pienākumus; ari šeit «skaidri saredzams cauri im kezs».

Kāds sajukums uzskatos par romiešu ģints iekārtu vel tagad valda pat mūsu vispazīstamāko vēsturnieku vidū, to parādīsim tikai ar vienu piemēru. Momsena darbā par romiešu īpašvārdiem republikas un Augusta valdīšanas laikā («Pētījumi par Romu», Berlinē 1864., 1 sēj.[86]) rakstīts: «Bez visiem vīriešu dzimuma ģints locekļiem, atskaitot, protams, vergus un ieskaitot ģintī pieņemtos un tās aizgādībā esošos, ģints vārdu attiecina ari uz sievietēm ... Cilts (Stamm, kā Momsens šeit tulko vārdu gēns) ir... kolektīvs, kurš radies kopīgas — īstenas vai hipotētiskas, vai pat izgudrotas — izcelšanās rezultātā, kuru vieno svētku, kapsētas un mantošanas kopība, kolektivs, pie kura visi personīgi brīvie individi, tātad arī sievietes var sevi pieskaitīt un pie kura viņiem sevi jāpieskaita. Grūtības rada tikai precētu sieviešu ģints vārda noteikšana. Šo grūtību, protams, nebija, kamēr sieviete drīkstēja precēties tikai ar savas ģints locekli, un, kā pierādīts, sievietei ilgu laiku grulak bija apprecēties ārpus ģints nekā ģintī, jo šī tiesība iestaties laulībā ārpus ģints (gentis enuptio) taču vēl VI gadsimtā lika piešķirta kā balva un personīga privilēģija... Bet tur, kur gadījās tādas laulības ārpus ģints, tur sievietei senākos laikos, šķiet, vajadzēja pāriet vīra ciltī. Nav nekādu šaubu par to, ka sieviete saskaņā ar seno reliģisko laulību pilnīgi pāriet vīra tiesiskā un sakralā kopienā un izstājas no savējās. Kas gan nezina, ka precēta sieviete zaudē aktivo un pasivo mantošanas tiesību savā ģintī, bet iestājas mantošanas savienībā ar savu vīru, bērniem un vispār ar vīra ģints locekļiem? Un, ja vīrs viņu it kā adoptē un tā iestājas viņa ģimenē, kā tad viņa var palikt sveša tā ģintij?» (9.—11. lpp.)

Tādējādi Momsens apgalvo, ka romiešu sievietes, kas piederēja pie kādas ģints, sākotnēji varējušas stāties laulībā tikai sava ģinti, ka romiešu ģints tātad bijusi endogama, nevis eksogama. Šis uzskats, kas ir pretrunā ar visu, kas par to zināms pie citām tautām, balstās galvenokārt, ja ne vienīgi, uz vienu vienīgu vietu Livija[87] darbos (XXXIX grāmata, 19. nod.), kura radījusi daudz strīdu un kurā teikts, ka senāts 568. gadā no Romas dibināšanas, t. i., 186. gadā pirms mūsu ēras, nolēmis uti Feceniae Hispallae datio, deminutio, gentis enuptio, tutoris optio item esset quasi ei vir testamento dedisset; utique ei ingenuo nubere liceret, neu quid ei qui eam duxisset, ob id fraudi ignominiaeve esset, — ka Fecenijai Hispalai ir tiesība rīkoties ar savu īpašumu, samazināt to, apprecēties ārpus ģints un izvēlēties sev aizbildni, it kā viņas (mirušais) vīrs būtu šo tiesību viņai nodevis ar testamentu; ka viņai ir tiesība apprecēties ar brīvi dzimušo un ka tam, kas viņu ņems par sievu, lai netiktu tas ieskaitīts par sliktu darbu vai negodu.

Tādējādi nav šaubu, ka Fecenijai, brīvlaistajai, šeit tiek piešķirta tiesība precēties ārpus ģints. Un tikpat neapšaubāmi no ta izriet, ka vīram bijusi tiesība ar testamentu nodot savai sievai tiesību pēc viņa nāves apprecēties ārpus ģints. Bet ārpus kādas ģints?

Ja sievietei vajadzēja precēties savā ģinti, kā to domā Momsens, tad arī pēc apprecēšanās viņa palika šajā ģintī. Bet, pirmkārt, šis apgalvojums par ģints endogamiju ir tieši tas, kas jāpierada. Un, otrkārt, ja sievietei bija jāprecas savā ģintī, tad, protams, ari vīrietim bija jāprecas savā ģintī, jo citādi viņš neatrastu sev sievu. Bet tad izrādās, ka vīrs ar testamentu varējis nodot savai sievai tiesību, kādās viņam pašam arī attiecībā uz sevi pašu nebija; no juridiskā viedok|a tā ir nejēdzība. Arī Momsens to jūt un tāpēc izsaka šādu pieņēmumu: «Lai apprecētos ārpus ģints, juridiski, domājams, bija vajadzīga ne tikai tā piekrišana, kuram piederēja vara, bet visu ģints locekļu piekrišana» (piezīme 10. lappusē). Tas, pirmkārt, ir ļoti pārdrošs pieņēmums, un, otrkārt, tas ir pretrunā ar citētās vietas skaidro tekstu; senāts dod viņai šo tiesību vira vietā, tas pilnīgi noteikti dod viņai ne vairāk un ne mazāk par to, ko tai būtu varējis dot viņas vīrs, bet tas, ko senāts viņai dod, — ir absolūta, ne ar kādiem citiem ierobežojumiem nesaistīta tiesība, tā ka, ja viņa šo tiesību izmantos, tad arī viņas jaunajam vīram nebūs no tā jācieš; senāts pat uzdod pašreizējiem un nākamajiem konsuliem un pretoriem rūpēties par to, lai viņai no tā neceltos nekādas nepatikšanas. Tādējādi Momsena pieņēmums šķiet pilnīgi nepieļaujams.

Vai arī pieņemsim citu varbūtību, proti, ka sieviete precējusies ar vīrieti no citas ģints, bet pati palikusi savā agrākajā ģintī. Tad saskaņā ar iepriekš citēto vietu viņas vīram būtu bijusi tiesība atļaut sievai apprecēties ārpus viņas pašas ģints. Tas nozīmētu, ka viņam būtu tiesība rīkoties tādas ģints lietās, pie kuras viņš pats nemaz nepieder. Tā ir tāda nejēdzība, par kuru nemaz nav vērts runāt.

Paliek tikai pieņēmums, ka sieviete pirmajā laulībā ir apprecējusies ar citas ģints vīrieti un ar šo precēšanos ir pilnīgi pārgājusi vīra ģintī, kā to Momsens sados gadījumos ari tiešām pieļauj. Tad visas savstarpējās attiecības uzreiz kļūst skaidras. Sievietei, ko laulība atrāvusi no viņas vecās ģints un kas uzņemta jaunajā vīra ģints savienībā, ir tajā pavisam īpatnējs stāvoklis. Kaut gan viņa ir ģints locekle, tomēr nav ar to saistīta asinsradniecības saitēm; pats viņas uzņemšanas raksturs jau izslēdz to no vispārējā aizlieguma doties laulībā ģintī, kurā viņa tieši ar precēšanos ienākusi; tālāk, uzņemta ģints laulības savienībā, viņa vīra miršanas gadījumā manto viņa mantu, t. i., ģints locekļa mantu. Kas var būt dabiskāks par noteikumu, ka viņai jāprec sava pirmā vīra ģints loceklis un nevis kāds cits, lai manta paliktu ģintī? Un, ja jāizdara izņēmums, tad kas gan var būt kompetentāks sievu uz to pilnvarot, ja ne viņas pirmais vīrs, kas viņai šo mantu novēlējis? Tanī brīdī, kad viņš novēl viņai d'aļu mantas un reizē ar to atļauj viņai šo mantas daļu ar precēšanos vai precēšanās rezultātā nodot svešai ģintij, šī manta vēl pieder viņam; tātad viņš rīkojas burtiski tikai ar savu īpašumu. Kas attiecas uz sievu pašu un viņas attiecībām pret sava vira ģinti, tad tieši vīrs bija tas, kas ar brīvas gribas aktu — laulību viņu šai ģintī ievedis; tāpēc šķiet tikpat dabiski, ka tieši viņš ir tā persona, kas var pilnvarot to izstāties no šās ģints, otrreiz apprecoties. īsi sakot, izrādās, ka lieta ir vienkārša un pati par sevi saprotama, tiklīdz atmetam dīvaino uzskatu par to, ka romiešu ģints bijusi endogaina, un līdz ar Morganu atzīstam to par sākotnēji eksogamu.

Paliek vēl pēdējais pieņēmums, kam arī ir piekritēji un laikam gan visvairāk piekritēju: citāts liecinot tikai to, «ka brīvlaistas kalpones (libertae) nav drīkstējušas bez sevišķas atļaujas apprecēties ārpus ģints (e gente enubere) vai izdarīt kādu citu aktu, kurš būtu saistīts ar ģimenes tiesību zaudēšanu (capitis deminutio minima) un kura rezultātā liberta izstātos no ģints savienības» (Lange, «Romiešu antikvitates», Berlinē 1856., I[88] sēj., 195. lpp., kur sakarā ar mūsu citēto vietu no Livija darba ir atsaukšanās uz Huški)[89]. Ja šāds pieņēmums ir pareizs, tad citējums jau pavisam nekā nepierāda par to, kāds stāvoklis bijis brīvi dzimušām romietēm, un tad jau nemaz nevar būt runas par viņu pienākumu precēties ģintī.

Izteiciens enuptio gentis atrodams pie Livija tikai šai vienīgajā vietā un nekur citur visā romiešu literatūrā; vārds enubere (apprecēties ārpusē) sastopams tikai trīs reizes arī pie Livija un turklāt bez sakara ar ģinti. Fantastiskā ideja, ka romietes drīkstējušas precēties tikai ģintī, radusies, pamatojoties vienīgi uz šo vietu. Bet tā absolūti neiztur kritiku. Tiešām — vai nu šī vieta attiecas uz īpašiem ierobežojumiem brīvlaistajām, un tad tā nekā nepierāda attiecībā uz brīvi dzimušajām (ingenuae); vai arī tā attiecas arī uz brīvi dzimušajām, un tad tā drīzāk pierāda, ka sieviete parasti ir precējusies ārpus savas ģints, bet ar apprecēšanos pārgājusi vīra ģintī, tātad liecina pret Momsenu un par labu Morganam.

Vēl gandrīz trīssimt gadu pēc Romas dibināšanas ģints saitesbija tik stipras, ka kāda patriciešu ģints, proti, Fabiju ģints, varēja ar senātā piekrišanu uzsākt ar saviem pašas spokiem karagājienu pret kaimiņu pilsētu Veiju. 306 Fabiji esot devušies karagājienā, bet iekļuvuši slazdos un visi tikuši nonāvēti; vienīgais zēns, kas palicis dzīvs, turpinājis ģinti.

Desmit ģinšu, kā jau sacīts, izveidoja fratriju, kuru te sauca par kuriju un kurai bija svarīgākas sabiedriskas funkcijas nekā grieķu fratrijai. Katrai kūrijai bija pašai savas reliģiskās ceremonijas, svētnīcas un priesteri; pēdējie savā kopumā veidoja vienu no Romas priesteru kolēģijām. Desmit kuriju izveidoja vienu cilti, kurai droši vien, tāpat kā pārējām latiņu ciltīm, sākumā bija savs vēlēts vecākais — karavadonis un augstākais priesteris. Visas trīs ciltis kopā izveidoja romiešu tautu — populus romānus.

Pie romiešu tautas tādējādi varēja pied'eret tikai tas, kas bija kādas ģints un caur savu ģinti — kādas kūrijas un cilts loceklis. Šās tautas sākotnējā sabiedriska iekārta bija šāda. Sabiedriskās lietas sākumā pārzināja senāts, kas sastāvēja, kā to pirmoreiz pareizi aizrādījis Niburs, no trīssimt ģinšu vecākajiem; tieši tāpēc viņus kā ģinšu vecākos sauca par tēviem, patres, un viņu kopumu par senātu (vecāko padomi, no vārda senex — vecs). Ieviesusies paraža vēlēt vecākos vienmēr no vienas un tās pašas ģimenes katrā ģintī arī šeit radīja pirmo ģints aristokrātiju; šīs ģimenes sauca sevi par patriciešiem un sāka pretendēt uz to, ka tām vienīgajām tiesība ietilpt senātā un ieņemt visus citus amatus. Tas fakts, ka tauta ar laiku samierinājās ar šīm pretenzijām un ka tās kļuva par īstenām tiesībām, izteikts teikā par to, ka Romuls pirmajiem senatoriem un viņu pēcnācējiem piešķīris patriciatu ar visām tā privilēģijām. Senatam, tāpat kā Atēnu bulē, bija lēmēja balss daudzās lietās, un tas iepriekš apsprieda svarīgākās no tām, it sevišķi jaunos likumus. Pēdējos galīgi pieņēma tautas sapulce, ko sauca par comitia curiata (kuriju sapulce). Tauta sapulcējās, grupējoties pēc kūrijām, un katrā kūrijā, domājams, pēc ģintīm; jautājumu izlemšanā katrai no trīsdesmit kūrijām bija viena balss. Kuriju sapulce pieņēma vai noraidīja visus likumus, ievēlēja visas augstākās amatpersonas, ieskaitot rex (tā saucamo ķēniņu), pieteica karu (bet mieru slēdza senāts) un kā augstākā tiesas instance izsprieda pēc prāvnieku apelacijām visus gadījumus, kuros Romas pilsonim draudēja nāves sods. Beidzot, līdzās senatam un tautas sapulcei bija vēl rex, kas pilnīgi atbilda grieķu bazilejam un nebūt nebija tas gandrīz absolūtais ķēniņš, kādu to tēlo Momsens.* Ari viņš bija karavadonis, augstākais priesteris un dažu tiesu priekšsēdētājs. Tiesību civilās pārvaldes laukā vai varas pār pilsoņu dzīvību, brīvību un īpašumu viņam nebija nemaz, ja vien tās neizrietēja no karavadoņa disciplinārās varas vai no varas, kas ir tiesas priekšsēdētājam sprieduma izpildīšanā. Ķēniņa amats nebija mantojams; gluži otrādi, to vispirms, domājams, ar viņa priekšteča ierosinājumu kuriju sapulce ievēlēja un pēc tam otrā sapulcē svinīgi ieveda amatā. Ka viņu varēja arī atcelt, to pierāda Tarkvinija[90] Lepnā liktenis.

____________________

* Latiņu rex ir tas pats, kas ķeltu-īru righ (cilts vecākais) un gotu reiks; tas, ka pēdējais vārds, tāpat kā sākumā mūsu Fūrst (tas pats, kas angliski first, dāniski forste — pirmais), arī nozīmēja ģints vai cilts vecāko, redzams no tā, ka gotiem jau IV gadsimtā bija īpašs vārds vēlākā ķēniņa, visas tautas karavadoņa, apzīmēšanai: thiudans. Artakserksu un Herodu Ulfilas** bībeles tulkojumā nekur nesauc par reiks, bet tikai par thiudans un ķeizara Tiberija*** valsti nevis par reiki, bet par thiudinassus. Gotu thiudana jeb, kā mēs neprecizi tulkojam, ķēniņa Tiudareiksa, Teodoriha, t. i., Ditriha, vārdā abi šie nosaukumi saplūduši kopā. (Engelsa piezīme.)

** Ulfila (ap 311—383) — bīskaps, gotu alfabēta sastādītājs. Red.

*** Tiberijs, Klaudijs Nerons (42 pirms m. e. — 37 m. e.) — Romas ķeizars (14—37 m. e.). Red.

Romiešiem tā saucamo ķēniņu laikmetā, tāpat kā grieķiem varoņu laikmetā, bija uz ģintīm, fratrijām un ciltīm dibināta un no tām attīstījusies militārā demokrātijā. Tiesa, kūrijas un ciltis bija pa daļai mākslīgi veidotas, tomēr tās bija veidotas pēc īstiem, dabiski izaugušiem sabiedrības paraugiem, no kuras tās bija cēlušās un kuras vidū tās vēl atradās. Tiesa, dabiski izaugusī patriciešu aristokrātija jau bija ieguvusi drošu pamatu zem kājām, tiesa, ķēniņi centās pamazām paplašināt savas pilnvaras, bet viss tas negroza konstitūcijas sākotnējo pamatraksturu, un tas ir galvenais.

Pa to laiku Romas pilsētas un ar iekarojumiem paplašinātā Romas apgabala iedzīvotāju skaits pieauga pa daļai uz ieceļotāju, pa daļai uz iekaroto, lielāko tiesu latiņu, novadu iedzīvotāju rēķina. Visi šie jaunie pavalstnieki (jautājumu par klientiem mēs šeit neskaram) atradās ārpus vecajām ģintīm, kūrijām un ciltīm, un tātad viņi nepiederēja pie populus romānus, pie īstenās romiešu tautas. Viņi bija personīgi brīvi ļaudis, viņiem varēja piederēt zemesīpašumi, viņiem bija jāmaksā nodokļi un jāpilda karadienests. Bet viņi nevarēja ieņemt nekādus amatus un nevarēja piedalīties ne kuriju sapulcē, ne iekarotās valsts zemes sadalīšanā. Viņi bija plebeji bez kādām publiskām tiesībām. Ar savu pastāvīgi pieaugošo skaitu, ar savu kara mākslu un apbruņojumu viņi kļuva par draudošu spēku pret veco, tagad katram pieaugumam no ārienes cieši noslēgto populus. Turklāt vēl zeme, šķiet, bija gandrīz vienmērīgi sadalīta starp populus un plebejiem, kamēr tirdzniecības un rūpniecības bagātības, tiesa, vēl ne visai attīstījušās, lielāko tiesu atradās plebeju rokās.

Pastāvot biezajai tumsai, kas aizsedz visu leģendāro seno Romas vēsturi, — tumsai, ko vēl stipri sabiezinājuši racionalistiski pragmatiskie iztulkošanas mēģinājumi un vēlāko juridiski izglītoto autoru ziņas, kādas tie devuši savos darbos, kas ir mūsu avoti, — nav iespējams kaut ko noteiktu sacīt par tās revolūcijas laiku, norisi un cēloņiem, kura izbeidza seno ģints iekārtu. Skaidrs ir tikai tas, ka tās cēlonis bija cīņa starp plebejiem un populus.

Jaunā konstitūcija, ko piedēvē ķēniņam Servijam Tullijam[91] un kas balstījās uz Grieķijas paraugiem, sevišķi uz Solonu, radīja jaunu tautas sapulci, kurā piedalījās vai arī no kuras tika izslēgti populus un plebeji atkarībā no tā, vai viņi pildīja vai nepildīja karadienestu. Visi karadienestam pakļautie vīriešu dzimuma iedzīvotāji tika iedalīti pēc viņu mantas sešās šķirās. Minimālie mantas apmēri katrai no piecām šķirām bija: I šķirai— 100 000 asu, II —75 000, III — 50 000, IV —25 000, V — 11000, kas, pēc Diro de la Mala[92], ir apmēram 14 000, 10 500, 7 000, 3 600 un 1 570 mārku. Sestā šķira, proletārieši, sastāvēja no mazturīgiem, no dienesta un nodokļiem brīviem iedzīvotājiem. Jaunajā centuriju tautas sapulcē (comitia centuriata) pilsoņi sakārtojās militārā kārtībā pa grupām savās centurijās, pa 100 cilvēku katrā, un katrai centurijai bija viena balss. Bet pirmā šķira deva 80 centuriju, otrā — 22, trešā — 20, ceturtā — 22, piektā — 30, sestā pieklājības dēļ arī vienu centuriju. Turklāt jātnieki, kurus komplektēja no visbagātākajiem pilsoņiem, deva 18 centuriju; pavisam 193 centurijās; balsu vairākums — 97. Bet jātniekiem un pirmajai šķirai kopā bija 98 balsis, t. i., vairākums; ja viņi bija vienis pratis, tad pārējiem nemaz neprasīja, lēmumu atzina par pieņemtu.

Uz šo jauno centuriju sapulci tagad pārgāja visas agrākās kuriju sapulces politiskās tiesības (atskaitot dažas nominālās tiesības); ar to kūrijas, kā arī ģintis, no kurām tās sastāvēja, tika pārvērstas, tāpat kā Atēnas, par vienkāršām privātām un reliģiskām apvienībām, un kā tādas tās vēl ilgu laiku nīkuļoja, turpretim kuriju sapulce drīz pavisam beidza eksistēt. Lai izskaustu no valsts arī trīs vecās ģinšu ciltis, tika radītas četras teritoriālās ciltis, no kurām katra dzīvoja atsevišķā pilsētas kvartālā un katrai bija dažas politiskas tiesības.

Tā arī Romā jau pirms tā saucamās ķēniņa varas atcelšanas tika sagrauta vecā, uz personīgām asinsradniecības saitēm dibinātā sabiedriskā iekārta un tās vietā nodibināta jauna, īsta valsts iekārta, kuras pamatā bija teritoriālais iedalījums un mantas stāvokļa atšķirības. Publiskā vara šeit koncentrējās karadienestam pakļauto pilsoņu rokās un bija vērsta ne tikai pret vergiem, bet arī pret tā saucamiem proletāriešiem, kuri bija izslēgti no karadienesta un kuriem nebija apbruņojuma.

Šās jaunās iekārtas robežās, kura tālāk attīstījās tikai tad, kad tika padzīts pēdējais ķēniņš, Tarkvinijs Lepnais, kas bija uzurpējis īstu ķēniņa varu, un kad viņa vietā tika iecelti divi karavadoņi (konsuli) ar vienādu varu (kā pie irokeziem), — šas iekārtas robežās norit visa Romas republikas vēsturē ai visam tās cīņām starp «patriciešiem un plebejiem par iekļūšanu amatos un par piedalīšanos valsts zemes lietošanā, līdz beidzot pairi ciešu aristokrātija izkusa jaunajā lielo zemesīpašnieku un naudas magnatu šķirā, kuri pakāpeniski aprija visus karadienesta izpostīto zemnieku zemesīpašumus, apstrādāja tā radušās milzīgās muižas ar vergu palīdzību, izretināja Itālijas iedzīvotāju rindas un ar to pavēra durvis ne tikai ķeizara varai, bet arī tās pēctečiem, ģermāņu barbariem.

VII. ĶELTU UN ĢERMĀŅU ĢINTS

Telpas trūkums neatļauj mums sīki pakavēties pie ģinšu institūtiem, kas vēl tagad pastāv vairāk vai mazāk tīrā veidā visdažādākajās mežoņu un barbaru tautās, vai pie šo institūtu pēdām Āzijas kulturtautu senajā vēsturē. Kā vieni, tā otri sastopami visur. Pietiek ar dažiem piemēriem. Pirms vēl bija kļuvis zināms, kas ir ģints, Mak-Lenans, kas visvairāk pūlējies, lai to sarežģītu, pierādīja tās pastāvēšanu un visumā pareizi aprakstīja to pie kalmikiem, čerkesiem, ņenciem (Samojeden) un pie trim indiešu tautām: varaliem, magariem un munipuriem. Nesen M. Kovaļevskis to atrada un aprakstīja pie pšaviem, chevsuriem, svanetiem un citām Kaukazijas ciltīm. Šeit mēs aprobežosimies ar dažām īsām piezīmēm par ģints pastāvēšanu pie ķeltiem un ģermāņiem.

Visvecākie ķeltu likumi, kas saglabājušies, rāda mums ģinti vēl dzīvības pilnu; Īrijā vismaz instinktivi tautas apziņā tā dzīvo vēl tagad, pēc tam kad angļi to ar varu sagrāvuši; Skotijā tā vēl pagājušā gadsimta vidū bija pilnā plaukumā un tika tur iznīcināta tikai ar angļu ieročiem, likumdošanu un tiesām.

Senās Velsas likumi, kas uzrakstīti vairākus gadsimtus pirms tam, kad angļi to iekaroja, visvēlākais XI gadsimtā, liecina, ka veseli ciemi kopīgi apstrādā laukus, kaut ari tā ir tikai palieka, kas izņēmuma veidā saglabājusies no agrāk vispār izplatītas paražas; katrai ģimenei bija pieci akri pašas apstrādāšanai; līdzās tam vienu gabalu apstrādāja kopīgi un ražu sadalīja. Ka šīs ciemu kopienas ir ģintis vai ģinšu apakšiedalījumi, par to pēc analoģijas ar Īriju un Skotiju nevar būt šaubu, pat ja Velsas likumu vēlreizēja pārbaude, ko izdarīt man trūkst laika (mani izvilkumi attiecas uz 1869. g.), to arī tieši nepierādītu. Bet Velsas un līdz ar tiem ari Īrijas avoti tieši pierāda, ka pie ķeltiem XI gadsimtā monogamija vēl nebūt nebija izskaudusi pāra laulību. Velsā laulību vairs nevarēja šķirt vai, pareizāk, uzteikt tikai tad, ja bija pagājuši septiņi gadi. Ja trūka tikai trīs naktis no šiem septiņiem gadiem, laulātie varēja šķirties. Tad notika mantas dalīšana: sieva dalīja, vīrs izvēlējās savu daļu. Mēbeles tika sadalītas pēc zināmiem, ļoti kurioziem noteikumiem. Ja šķiršanos prasīja vīrs, viņam vajadzēja atdot sievai viņas pūru un dažus citus priekšmetus; ja sieva, — tad viņa saņēma mazāk. No bērniem virs saņēma divus, sieva vienu, proti, vidējo. Ja pēc šķiršanās sieva stājās jaunā laulībā, bet pirmais vīrs to atkal aicināja pie sevis atpakaļ, tad viņai vajadzēja tam sekot, ja arī tā ar vienu kāju jau būtu iekāpusi jaunajā laulības gultā. Bet, ja tie abi jau bija nodzīvojuši kopā septiņus gadus, tad viņi kļuva vīrs un sieva arī bez iepriekšējām formālām laulībām. Jaunavu šķīstība pirms laulībām nebūt netika stingri ieturēta un arī netika prasīta; noteikumiem, kas attiecas uz šo jautājumu, ir ļoti frivols raksturs, un tie nekādā ziņā neatbilst buržuāziskai morālei. Ja sieva pārkāpa laulību, tad vīrs viņu drīkstēja sist (viens no trim gadījumiem, kad viņam tas bija atļauts, citos gadījumos viņš par to bija sodāms), bet tad viņš nekāda cita gandarījuma vairs nevarēja prasīt, jo «par vienu un to pašu pārkāpumu paredzēta vai nu vainas izpirkšana, vai atriebība, bet ne abi reizē». Iemesli, kas atļāva sievai prasīt šķiršanos, nekā nezaudējot no savām tiesībām pie sadalīšanas, bija ļoti dažādi: pietika, ka vīram bija nelāga elpa. Cilts vadonim vai ķēniņam maksājamai izpirkšanas naudai pin ļdi mās nakts tiesībām (gobr merch, no tā viduslaiku nosaukums marcheta, franču valodā marquette) likumu krājuma ir liela loma. Sievietēm bija balsstiesības tautas sapulcēs. Piemetināsim vēl, ka Īrijā ir pierādīta līdzīgas kārtības pastāvēšana; ka ari tur ļoti parastas bija laulības uz laiku un ka sievai šķiršanas gadījumā bija nodrošinātas skaidri noteiktas lielas priekšrocības, pat atlīdzība par viņas darbu mājsaimniecībā; ka tur līdzās citām sievām bija sastopama «pirmā sieva» un ka, mantojumu dalot, netika šķiroti laulībā dzimušie un ārlaulības bērni. Tādējādi mūsu priekšā ir pāra laulības aina, un, ja to salīdzina ar Ziemeļamerikā pastāvošo laulības formu, tā liekas stingra; tomēr nav ko brīnīties, ja XI gadsimtā to redzam tautā, kas vēl Cezara laikā dzīvoja grupu laulībā.

Iru ģints (sept, cilti sauca clainne, klans) pastāvēšana ir apliecināta, un to aprakstījuši ne tikai senie likumu krājumi, bet arī XVII gadsimta angļu juristi, kas bija atsūtīti uz Īriju, lai klanu zemes padarītu par Anglijas karaļa kroņa īpašumiem. Līdz pat tam laikam zeme bija klana jeb ģints kopīpašums, ja vien vadoņi to jau nebija pārvērtuši par savu privātīpašumu. Ja kāds ģints loceklis nomira un tātad izbeidzās viena saimniecība, tad vecākais (caput cognationis, kā to sauca angļu juristi) par jaunu pārdalīja visu zemi starp pārējām saimniecībām. Pārdalīšana, jādomā, visumā notika pēc noteikumiem, kādi pastāv Vācijā. Vēl tagad vietumis atrodami ciemu lauki, kas pakļauti sistēmai, ko sauc par «rundale», pirms četrdesmit vai piecdesmit gadiem tādu lauku bija ļoti daudz. Zemnieki, kas kā atsevišķi nomnieki nomā agrāk visai ģintij piederējušo, pēc tam angļu iekarotāju nolaupīto zemi, katrs maksā par savu gabalu nomu, bet visu savu gabalu aramzemi un pļavas savieno kopā, atkarībā no stāvokļa un labuma iedala to konos, «Gewanne», kā tos sauc pie Mozeles, un dod katram viņa daļu katrā konā; purvus un ganības izmanto kopīgi. Vēl pirms piecdesmit gadiem laiku pa laikam, dažreiz ik gadus, tika izdarīti pārdalījumi. Šāda rundales sistēmai pakļauta ciema robežu plāns izskatās gluži tāpat kā vācu ciema (Gehofersschaft) karte pie Mozeles vai Hohvaldē. Ari «factions»* ir veids, kurā joprojām dzīvo ģints. Īrijas zemnieki bieži sadalās partijās, kuru pamatā ir atšķirības, kas liekas pavisam neprātīgas, bez kādas jēgas un kas angļiem gluži nesaprotamas; liekas, ka tām nav cita nolūka kā tikai iemīļotie svinīgie kautiņi, kurus tās sarīko viena pret otru. Tie ir iznīcināto ģinšu mākslīgi atd'zīvinājumi, vēlāk radušies surogāti, kas savdabīgi liecina par mantotā ģints instinkta dzīves spēju. Tomēr dažos apvidos vienas ģints locekļi vēl dzīvo kopā vecajā teritorijā; piemēram, vēl 30. gados lielākajai daļai Monahana grāfistes iedzīvotāju bija tikai četri uzvārdi, t. i., tie bija cēlušies no četrām ģintīm jeb klaniem.**

____________________________

* «partijas». Red.

** Pavadot dažas dienas Īrijā, man no jauna skaidri iespiedās apziņā, cik dziji vel lauku iedzīvotāji tur iestiguši ģints laikmeta priekšstatos. Zemesīpašnieks, no kura zemnieks nomā zemi, pēdējam vēl arvien šķiet esam kaut kas līdzīgs klana vadonim, kam zeme jāpārvalda visu interesēs; zemnieks maksā viņam meslus nomas veidā, bet, trūkuma piemeklētam, viņam jāsaņem no tā palīdzība. Tur atzīst arī, ka katra turīgāka cilvēka pienākums ir pabalstīt savus mazāk turīgos kaimiņus, tiklīdz tie nonāk trūkumā. Tāda palīdzība nav žēlastības dāvana, to katram mazturīgākam klana loceklim ir tiesība saņemt no bagātākā locekļa vai no klana vadoņa. Ir saprotama ekonomistu un juristu žēlošanās par to, ka neesot iespējams iekalt Īrijas zemniekam mūslaiku buržuāziskā īpašuma jēdzienu; īpašumu, kuram ir tikai tiesības un nav nekādu pienākumu, īrs vienkārši nevar iedomāties. Bet ir ari saprotams, ka īri, kas ar šādiem naiviem ģints iekārtas priekšstatiem pēkšņi nonāk lielajās Anglijas vai Amerikas pilsētās, starp iedzīvotājiem ar pavisam citiem morāliem un tiesiskiem uzskatiem, — cik viegli šādi īri pilnīgi apjūk morāles un tiesību jautājumos, zaudē katru pieturas punktu un bieži vien veselām masām demoralizējas. (Engelsa piezīme ceturtajam izdevumam.)

Skotijā ģints iekārtas bojā eja sakrīt ar 1745. gada sacelšanās apspiešanu. Kāds īsti posms šai iekārtā ir skotu klans, tas vēl ir jāizpētī, bet, ka tas ir šāds posms, par to nav šaubu. Valtera Skota[93] romānos mēs kā dzīvu redzam savā priekšā šo Skotijas augstienes klanu. Šis klans, — saka Morgans, — «ir lielisks ģints paraugs pēc savas organizācijas un pec sava gara, spilgts piemērs tam, kā ģints dzīve valda pār ģints locekļiem... Viņu ķildās un viņu asinsatriebībā, teritorijas sadalīšana pec klaniem, viņu kopējā zemes lietošanā, klana locekļu uzticība vadonim un viņu savstarpējā uzticībā — visur mēs redzam atkārtojamies ģints sabiedrības iezīmes... Izcelšanos noteica pēc tēva tiesībām, tā ka vīriešu bērni palika klanā, kamēr sieviešu bērni pārgāja savu tēvu klanā.» Bet, ka Skotijā agrāk valdījušas mātes tiesības, to pierāda tas fakts, kā to stāsta Bēda[94], ka piktu ķēniņa ģimenē mantošana notikusi pēc sieviešu līnijas. Pat punalualās ģimenes paliekas līdz pat viduslaikiem ir saglabājušās tiklab velsiešiem, kā arī skotiem pirmās nakts tiesību veidā: ja šīs tiesības netika izpirktas, tad attiecībā uz katru līgavu tās varēja izmantot klana vadonis vai ķēniņš kā agrāko kopīgo vīru pēdējais pārstāvis.

* * *

Nav šaubu, ka ģermāņi līdz pat tautu staigāšanai bija organizēti ģintīs. Viņi, domājams, ieņēma apgabalu starp Donavu, Reinu, Vislu un ziemeļu jūrām tikai nedaudz gadsimtu pirms mūsu ēras; kimbri un teitoņi vēl bija klejotāji, un svevi apmetās uz pastāvīgu dzīvi tikai Cezara laikā. Par pēdējiem Cezars skaidri pasaka, ka viņi apmetušies pēc ģintīm un radniecības grupām (gentibus cognationibusque), bet vārdam gentibus, ja to saka romietis no Jūlija ģints (gēns Julia), ir sava noteikta neapstrīdama nozīme. Tas attiecas uz visiem ģermāņiem; šķiet, ka pat romiešu iekarotajās provincēs viņu apmešanās uz dzīvi notikusi vēl pēc ģintīm. «Alamaņu Tiesa» ir apstiprinājums tam, ka iekarotajās zemēs dienvidos no Donavas tauta apmetusies uz dzīvi pēc ģintīm (genealogiae); genealogia šeit tiek lietota gluži tādā pašā nozīmē kā vēlākā marka vai ciema sabiedrība. Nesen Kovaļevskis izteicis uzskatu, ka šīs genealogiae bijušas lielas mājas kopienas, starp kurām bijusi sadalīta zeme un no kurām tikai vēlāk attīstījusies ciema sabiedrība. Tas pats tad attiektos ari uz faru, kas burgundiem un langobardiem — tātad gotu un herminonu jeb augšvācu ciltij — nozīmē, ja ne pavisam, tad gandrīz to pašu, ko «Alamaņu Tiesā» vārds genealogia. Vai te tiešām mūsu priekšā ir ģints vai mājas kopiena, tas vēl tuvāk jāizpētī.

Valodas pieminekļi nedod mums pozitivu atbildi uz to, vai visiem ģermāņiem bijis kopīgs apzīmējums ģintij un kāds tas bijis. Grieķu vārdam gēnos, latiņu vārdam gēns etimoloģiski atbilst gotu kuni, vidusaugšvācu kūnne, un to arī tādā pašā nozīmē lieto. Uz mātes tiesību laikmetu norāda tas, ka sievietes nosaukums cēlies no tās pašas saknes: grieķu gyne, slavu žena, gotu qvino, senskandinavu kona, kuņa. Pie langobardiem un burgundiem, kā jau teikts, mēs atrodam vārdu tara, ko Grims[95] atvasina no hipotētiskas saknes fisan — dzemdēt. Es drīzāk izskaidrotu to ar saprotamāku izcelšanos no faran — braukt, klejot, atgriezties, kas ir apzīmējums kādai noteiktai staiguļu masas daļai, kura sastav, protams, tikai no radiniekiem, — apzīmējums, kurš gadsimtu ilgās klejošanas laikā vispirms uz austrumiem, tad uz rietumiem pakāpeniski tika attiecināts uz pašu ģinti. — Tālāk, gotu sibja, anglosakšu sib, senaugšvācu sippia, sippa — radu kopa (Sippe). Senskandinavu valodā sastopams tikai daudzskaitlis sifjar — radinieki; vienskaitlī tikai kā dieves Sif nosaukums. — Un, beidzot, dziesmā par Hildebrandu. sastopams vēl kāds cits apzīmējums, proti, tai vietā, kur Hildebrands jautā Hadubrandam: «Kas ir tavs tēvs starp vīriem tautā... vai kādas ģints tu esi?» («eddo huēlīhhes cnuosles du sīs»). Ja vien vispār ir bijis kāds kopīgs nosaukums ģermāņu ģintij, tad jādomā, ka tas bijis gotu kuni; par to liecina ne tikai identitāte ar attiecīgu apzīmējumu radniecīgās valodās, bet arī tas apstāklis, ka no tā cēlies vārds kuning — ķēniņš, kas sākumā nozīmē ģints vai cilts vecāko. Sibja (radu kopa), šķiet, nav ņemams vērā; vismaz senskandinavu valodā sifjar nozīmē ne tikai asinsradiniekus, bet arī ieprecētus radiniekus, tātad aptver vismaz divu ģinšu locekļus; pats vārds sif tātad nevarēja apzīmēt ģinti.

Tapat ka meksikāņiem un grieķiem, ta ari ģermāņiem tiklab kavalērijas eskadrons, kā arī. kājnieku ķīļveidīga kolona kaujas kārtībai kārtojās pēc ģinšu grupām; ja Tacits saka: pēc ģimenēm un radniecības grupām, tad šis nenoteiktais izteiciens izskaidrojams ar to, ka viņa laikā Romā ģints sen jau vairs nebija dzīva apvienība.

Izšķiroša nozīme ir vienai vietai Tacita darbā, kur teikts, ka mātesbrālis uzlūkojot savu māsasdēlu kā savu dēlu; daži pat atzīstot asinsradniecības saites starp tēvoci no mātes puses un māsasdēlu par vēl svētākām un ciešākām nekā saites starp tēvu un dēlu, tā ka, ja prasa ķīlniekus, tad māsasdēlu atzīstot par lielāku garantiju nekā tā cilvēka paša dēlu, kuru grib saistīt ar galvojumu. Šeit mēs vēl redzam pēc mātes tiesībām organizētās, tātad sākotnējās ģints dzīvu palieku, un turklāt kā kaut ko tādu, kas sevišķi īpatnējs ģermāņiem.* Ja šādas ģints loceklis devis savu paša dēlu par ķīlu kāda svinīga solījuma turēšanai un dēls kļuvis par upuri, tēvam laužot līgumu, tad tā bija tikai paša tēva darīšana. Bet, ja par upuri krita māsasdēls, tad bija aizskartas ģints svētākās tiesības; zēna vai jaunekļa tuvākais asinsradinieks, kura pienākums vairāk nekā citiem bija aizsargāt to, tika vainots viņa nāvē; šim radiniekam vai nu nevajadzēja viņu dot par ķīlu, vai arī vajadzēja pildīt līgumu. Ja mēs pie ģermāņiem neatrastu nekādu citu ģints iekārtas pēdu, tad ar šo vietu vien pietiktu.

________________

* Sevišķi ciešās saites starp tēvoci no mātes puses un māsasdēlu, kuras cēlušās mātes tiesību laikmetā un kuras sastopamas pie ļoti daudzām tautām, grieķi pazīst tikai varoņu laikmeta mitoloģijā. Pēc Diodora (IV, 34), Meleagrs nokauj Testija dēlus, savas mātes Altejas brāļus. Pēdējā te redz tik smagu noziegumu, ka nolād slepkavu, savu pašas dēlu, un novēl viņam nāvi. «Dievi uzklausīja, kā stāsta, viņas vēlēšanos un darīja galu Meleagra dzīvei.» Pēc tā paša Diodora vārdiem (IV, 44), argonauti Herakla vadībā izkāpj Traķijā un atrod tur Fineju, kas, savas jaunās sievas uzkūdīts, spīdzina divus savus dēlus, kas dzimuši no padzītās sievas Boreades Kleopatras. Bet argonautu vidū atrodas ari Boreadi, Kleopatras brāļi, t. i., spīdzināmo mātesbrāļi. Viņi tūlīt nostājas savu māsasdēlu pusē, atbrīvo tos un nonāvē sargus. (Engelsa piezīme.)

Vēl izšķirošāka nozīme ir kādai vietai senskandinavu «Voluspā» — dziesmā par dievu mijkrēsli un pasaules bojā eju, — jo tā ir radusies apmēram 800 gadu vēlāk. Šājā «Pravietes vizijā», kurā, kā tagad pierādījuši Bangs un Buge[96], — iepīti arī kristiānismā elementi, attēlojot vispārējās deģenerēšanās un tikumiskās pagrimšanas laikmetu katastrofas priekšvakarā, sacīts:

Broedhr munu berjask

munu systrungar

ok at bonum verdask,

sifjum spilla.

«Brāļi naidosies un slepkavos viens otru, māsu bērni saraus radniecības saites.» Systrungar nozīmē mātes māsasdēlu, un to apstākli, ka viņi, māsu bērni, noliegs savstarpējo asinsradniecību, dzejnieks atzīst par vel lielāku noziegumu nekā brāļa noslepkavošanu. Nozieguma pastiprinājums slēpjas vārdā systrun-gar, kas uzsver radniecību no mātes puses; ja tā vietā būtu teikts syskina-born — brāļu un māsu bērni — vai syskina-synir — brāļu un māsu dēli, tad otrā rindiņa, salīdzinot to ar pirmo rindiņu, nenozīmētu vis pastiprinājumu, bet gan mīkstinājumu. Tādējādi pat vikingu laikmetā, kad radās «Völuspâ». Skandināvijā vēl nebija izgaisusi atmiņa par mātes tiesībām.

Jāsaka tomēr, ka Tacita laikā, vismaz tiem ģermāņiem, ko viņš vislabāk pazina, tēva tiesības jau bija stājušās mātes tiesību vietā; bērni mantoja no tēva; ja nebija bērnu, mantoja brāļi un tēvoči no tēva un mātes puses. Mātesbrāļa pielaišana mantošanā saistīta ar tikko minētās paražas saglabāšanos un pierāda arī, cik jaunas vēl toreiz bijušas tēva tiesības pie ģermāņiem. Mātes tiesību pēdas sastopamas līdz pat vēliem viduslaikiem. Šķiet, ka vēl tolaik nav bijuši visai droši par to, kas ir bērna tēvs, sevišķi attiecībā uz dzimtļaudīm. Ja feodālis no kādas pilsētas pieprasīja atpakaļ aizbēgušo dzimtcilvēku, tad, piemēram, Augsburgā, Bazelē un Kaizerslauternā, apsūdzētā nebrīvo stāvokli vajadzēja apzvērēt sešiem viņa tuvākajiem asinsradiniekiem, un turklāt visiem tiem bez izņēmuma vajadzēja but nu matēs puses (Maurers, «Pilsētu iekārta», I,[97] 381. Ipp.).

Vēl kāda atmirstošo mātes tiesību palieka ir romiešiem gandrīz neizprotamā ģermāņu cienība pret sieviešu dzimumu. Slēdzot līgumus ar ģermāņiem, jaunavas no dižciltīgas ģimenes tika atzītas par visdrošākām ķīlniecēm; doma, ka viņu sievas un meitas var nokļūt gūstā un verdzībā, viņiem liekas briesmīga un vairāk nekā jebkas cits stiprina viņu drosmi kaujā; sievieti viņi uzlūko par kaut ko svētu un pravietisku; viņi uzklausa tās padomu pat vissvarīgākajās lietās; piemēram, Veleda, bruktiešu priesteriene pie Lipes, iedvesmoja visu bataviešu sacelšanos, kuras laikā Civiliss[98] ģermāņu un beļģu priekšgalā satricināja romiešu virskundzību Gallijā. Mājas dzīvē sievietes vara, šķiet, ir neapstrīdama; tiesa, viss mājas darbs gulstas uz viņu, uz bērniem un veciem cilvēkiem; vīrs medī, dzer vai slinko. Tā saka Tacits; bet, tā kā viņš nepastāsta, kas apstrādā tīrumu, un noteikti saka, ka vergi maksājot tikai nomu, bet neejot klaušās, tad acīm redzot pieaugušo vīriešu vairumam tomēr vajadzēja uzņemties to nelielo darbu, ko prasīja zemkopība.

Kā jau iepriekš minēts, laulības forma bija pāra laulība, kas pamazām tuvojās monogamijai. Stingra monogamija tā vēl nebija, jo augstmaņiem bija atļauta daudzsievība. Visumā ļoti stingri tika ievērota jaunavu šķīstība (pretēji ķeltiem), un tāpat Tacits sevišķi atzinīgi runā par to, ka pie ģermāņiem laulības saites neesot saraujamas. Kā laulības šķiršanas iemeslu viņš min tikai laulības pārkāpšanu no sievas puses. Bet viņa stāstā šeit ir daudzi robi, un turklāt ir pārāk skaidri redzams, ka tam jābūt par tikumības spoguli izvirtušajiem romiešiem. Viens ir skaidrs: ja arī ģermāņi savos mežos tiešām bija šādi apbrīnojami tikumības bruņinieki, tad pietika tikai visniecīgākās saskares ar ārpasauli, lai viņus novestu līdz pārējo Eiropas viduvējo cilvēku līmenim; romiešu pasaulē tikumu stingrības pēdējās paliekas izgaisa vēl daudz ātrāk nekā ģermāņu valoda. Pietiek palasīt Turas Gregoru[99], lai par to pārliecinātos. Pats par sevi saprotams, ka ģermāņu mūža mežos nevarēja valdīt tik izsmalcināta juteklisku baudu pārmērība kā Romā, un tādējādi arī šai ziņā ģermāņiem, salīdzinot ar romiešu pasauli, paliek vēl diezgan liela priekšrocība, pat ja mēs nepiedēvēsim viņiem to atturību miesīgās lietās, kāda attiecībā uz veselu tautu nekur un nekad nav bijusi parasta parādība.

No ģints iekārtas izrietēja pienākums mantot nc tikai tēva vai radinieku draudzīgos sakarus, bet arī naidīgās attiecības; tāpat tika mantota ari vira, t. i, izpirkšanas sods, kas aizstāja asinsatriebību par slepkavību vai sakropļošanu. Šī vira, ko iepriekšējās paaudzes laikā vēl atzina par specifiski ģermanisku institūtu, tagad ir konstatēta pie simtiem tautu kā vispārējs veids, lai mīkstinātu asinsatriebību, kas izriet no ģints iekārtas. Viru, tāpat kā viesmīlības pienākumu, sastopam, starp c.itu, arī pie Amerikas indiāņiem; Tacita apraksts («Germania», 21. nod.) par šo viesmīlību gandrīz visos sīkumos ir tāds pats, kādu Morgans dod par savu indiāņu viesmīlību.

Dedzīgais un nebeidzamais strīds par to, vai Tacita laika ģermāņi jau galīgi bija sadalījuši savus laukus vai ne un kā attiecīgās vietas būtu saprotamas, — tagad pieder pagātnei. Pēc tam, kad pierādīts, ka gandrīz pie visām tautām aramzemi kopīgi apstrādājusi ģints un vēlāk komunistiskā ģimenes kopiena, kuras pastāvēšanu Cezars apliecina pie sveviem, un ka šai kārtībai sekojusi zemes sadalīšana starp atsevišķām ģimenēm ar periodisku jaunu šās zemes pārdalīšanu, pēc tam, kad konstatēts, ka šī periodiskā aramzemes pārdalīšana pašā Vācijā vietām saglabājusies līdz pat mūsu dienām, diezin vai ir vērts šo strīdu pat pieminēt. Ja ģermāņi 150 gados, kas pagājuši no Cezara stāsta līdz Tacitam, bija pārgājuši no zemes kopīgas apstrādāšanas, ko Cezars noteikti piedēvē sveviem (sadalītu vai privātu tīrumu viņiem nemaz nav, viņš saka), uz apstrādāšanu atsevišķās saimniecībās ar ikgadēju zemes pārdalīšanu, lati las tiešam ir diezgan liels progress; pāreja no zemes kopīgas apsiradašauaa līdz pilnīgam zemes privātīpašumam tik īsā laika sprīdī un bez jebkādas iejaukšanās no ārienes liekas vienkārši neiespējama. Tātad es atrodu pie Tacita tikai to, ko viņš pasaka nedaudzos vārdos: iekopto zemi viņi katru gadu maina (vai par jaunu pārdala), un pie tam paliek pāri diezgan daudz brīvas kopzemes. Tā ir tā zemkopības un zemes izmantošanas pakāpe, kas pilnīgi atbilst toreizējai ģermāņu ģints iekārtai.

Iepriekšējo rindkopu es atstāju negrozītu, tādu, kāda tā ir agrākos izdevumos. Šai laikā jautājums ir ņēmis citu virzienu. Kopš Kovaļevskis (sk. iepriekš 44. lpp.[100]) ir pierādījis, ka patriarhalā mājas kopiena kā starppakāpe starp komunistisko ģimeni ar mātes tiesībām un mūslaiku izolēto ģimeni ir plaši izplatīta, ja ne vispārēja parādība, jautājums vairs nav tāds, kāds tas bija no Maurera līdz Vaicam[101] — zemes kopīgs vai privāts īpašums, — tagad ir jautājums par kopīgā īpašuma formu. Nav nekādu šaubu, ka Cezara laikā sveviem ir pastāvējis ne tikai kopīgs īpašums, bet ari zemes kopīga apstrādāšana uz kopīga rēķina. Vēl ilgi varēs strīdēties, vai saimnieciskā vienība bijusi ģints vai mājas kopiena, vai kaut kāda komunistiska uz radniecību dibināta starpgrupa, vai arī atkarībā no zemes apstākļiem pastāvējušas visas trīs grupas. Bet Kovaļevskis apgalvo, ka Tacita aprakstītā kārtība paredz nevis mārku jeb ciema sabiedrību, bet gan mājas kopienu, tikai no šās pēdējās tad daudz vēlāk, iedzīvotāju skaitam pieaugot, attīstījusies ciema sabiedrība.

Pēc šā uzskata ģermāņu apmetnes zemēs, ko tie ieņēma romiešu laikā, kā ari romiešiem vēlāk atņemtajos apgabalos, nebija vis ciemi, bet gan lielas ģimeņu kopienas, kas aptvēra vairākas paaudzes, apstrādāja attiecīgu zemes gabalu un apkārtējo neaizņemto zemi izlietoja kopā ar kaimiņiem, kā kopēju mārku. Tādā gadījumā Tacita vieta par apstrādātās zemes mainīšanu tiešām ir jāsaprot agronomiskā nozīmē: kopiena katru gadu uzara jaunu zemes gabalu un iepriekšējā gada tīrumu atstāja papuvē vai ļāva tam atkal pilnīgi aizaugt. Tā kā iedzīvotāju bija maz, tad vienmēr vēl palika pāri diezgan daudz neaizņemtas zemes, kas padarīja lieku katru strīdu zemes dēļ. Tikai gadsimtus vēlāk, kad mājas kopienu locekļu skaits bija kļuvis tik liels, ka, pastāvot toreizējiem ražošanas apstākļiem, kopīga saimniekošana jau kļuva neiespējama, kopienas izira; tīrumi un pļavas, kas līdz tam bija kopīgā lietošanā, tika sadalīti jau zināmā veidā starp atsevišķām mājsaimniecībām, kas tagad radās, sākumā uz laiku, vēlāk uz visiem laikiem, kamēr mežs, ganības un ūdeņi palika kopīgi.

Krievijā tāda attīstības gaita ir vēsturiski pilnīgi pierādīta. Kas attiecas uz Vāciju un, otrkārt, uz pārējām ģermāņu zemēm, tad nav noliedzams, ka šis pieņēmums daudzējādā ziņā labāk izskaidro avotus un vieglāk atrisina grūtības nekā līdzšinējais viedoklis, kas ciema sabiedrības pastāvēšanu atvirzīja līdz pat Tacita laikiem. Senie dokumenti, piemēram, Codex Laureshamensis*, visumā daudz labāk izskaidrojami ar mājas kopienas nekā ar markas — ciema sabiedrības palīdzību. No otras puses, šis izskaidrojums savukārt rada jaunas grūtības un jaunus jautājumus, kas vēl prasa savu atrisinājumu. Galīgu atrisinājumu šeit var dot tikai jauni pētījumi; es tomēr nevaru noliegt, ka mājas kopiena kā starppakāpe ļoti iespējama ari Vācijā, Skandināvijā un Anglijā.

_______________________

* Codex Laureshamensis — Lorhas pilsētas zemes grāmata. Red.

Kamēr Cezara laikā ģermāņi pa daļai tikko bija apmetušies pastāvīgās dzīves vietās, pa daļai tādas vēl meklēja, Tacita laikos viņi jau bija nodzīvojuši uz vietas veselu gadsimtu; atbilstoši tam progress eksistences līdzekļu ražošanā ir nenoliedzams. Viņi dzīvo baļķu mājās, viņu apģērbs ir vēl ļoti primitivs, tas ir mežu iedzīvotāju apģērbs: rupjš vilnas apmetnis, zvērāda; sievietēm un dižciltīgajiem — linu apakšdrebes. Viņu pārliku ir piens, gala, meža augļi un, kā piemetina Plinijs[102], auzu putra (Īrijā un Skotijā tā vēl tagad ir ķeltu tautisks ēdiens). Viņu bagātība ir lopi, bet tie ir sliktas sugas: vērši un govis mazas, neizskatīgas, bez ragiem; zirgi — mazi poniji un slikti skrējēji. Naudu lietoja reti un maz, turklāt tikai romiešu. Zelta un sudraba lietas viņi neizgatavoja un augstu nevērtēja, dzelzs bija retums, un to acīm redzot paši neieguva, bet gandrīz vienīgi tikai ieveda, vismaz to var teikt par ciltīm, kas dzīvoja pie Reinas un Donavas. Rūnu raksti (grieķu vai latiņu burtu atdarinājums) bija pazīstami tikai kā slepenraksts, un to lietoja tikai reliģiskā buršanā. Vēl bija parasta cilvēku upurēšana. īsi sakot, te mūsu priekšā ir tauta, kas no barbarisma vidējās pakāpes tikko sasniegusi augstāko pakāpi. Bet, kamēr pie ciltīm, kas dzīvoja tieši blakus romiešiem, patstāvīgas mētal- un tekstilražošanas attīstība bija apgrūtināta, jo viegli bija ievest Romas rūpniecības preces, tāda ražošana, bez šaubām, izveidojās ziemeļaustrumos, Baltijas jūras piekrastē. Šlezvigas purvos atrastie apbruņojuma priekšmeti — garš dzelzs zobens, važiņu bruņu krekls, sudraba bruņu cepure u. tml. — kopā ar romiešu monētām no otrā gadsimta beigām, kā ari tautu staigāšanas rezultātā izplatītie ģermāņu metālizstrādājumi, ir diezgan attīstītas un pilnīgi savdabīgas mākslas produkti pat tajos gadījumos, kad tie sākotnēji atdarina romiešu paraugus. Izceļošana uz civilizēto Romas valsti izbeidza šo ģermāņu cilšu ražošanas nozari visur, izņemot Angliju. Cik vienveidīgi šī ražošana bija radusies un attīstījusies tālāk, to rāda, piemēram, bronzas rotas lietas: Burgundijā, Rumānijā un Azovas jūras piekrastē atrastās rotas lietas varēja nākt no tās pašas darbnīcas, no kuras nākušas angļu un zviedru rotas lietas, un to ģermaniskā izcelšanās ir tikpat neapšaubāma.

Barbarisma augstākajai pakāpei atbilst ari pārvaldīšanas organizācija. Pēc Tacita, visur pastāvējusi vecāko (principes) padome, kas izlēmusi sīkākas lietas, bet svarīgākās sagatavojusi tautas sapulces izlemšanai. Barbarisma zemākajā pakāpē tautas sapulce, vismaz tur, kur mēs to pazīstam, pie amerikāņiem, pastāv tikai ģintī, bet nevis ciltī vai cilšu savienībā. Vecākie vēl krasi atšķiras no karavadoņiem (duces), gluži kā pie irokeziem. Pirmie jau pa daļai pārtiek no lopiem, labības u. c., ko viņiem kā goda dāvanu pasniedz cilts locekļi; viņus, tāpat kā Amerikā, pa lielākajai daļai ievēlē no vienas un tās pašas ģimenes; pāreja uz tēva tiesībām, tāpat kā Grieķijā un Romā, sekmē vēlēšanu kārtības pakāpenisku pārvēršanos par mantojamām tiesībām un līdz ar to aristokrātiskas ģimenes rašanos katrā ģintī. Šī senā, tā saucamā ģints aristokrātija savā vairumā gāja bojā tautu staigāšanas laikā vai arī drīz pēc tam. Karavadoņus ievēlēja neatkarīgi no izcelšanās, vienīgi pēc viņu derīguma. Viņu vara nebija liela, un viņiem vajadzēja ietekmēt ar savu piemēru; īsti disciplināru varu karaspēkā Tacits noteikti piedēvē priesteriem, īstā vara piederēja tautas sapulcei. Ķēniņš vai cilts vecākais vada sapulci; tauta pieņem lēmumu: negativu — ar kurnēšanu, pozitivu — ar skaļiem piekrišanas saucieniem un ieroču žvadzināšanu. Tautas sapulce ir arī tiesa; te iesniedz un tepat arī izlemj sūdzības, te piespriež nāves sodu, pie tam ar nāvi soda tikai par gļēvulību, nodevību un pretdabisku izvirtību. Arī ģintīs un citos apakšiedalījumos tiesu spriež visa sapulce vecākā vadībā, kurš, tāpat kā visās ģermāņu sākotnējās tiesās, varēja tikai vadīt prāvu un uzdot jautājumus; spriedumu pie ģermāņiem vienmēr un visur pieņēma viss kolektivs.

Kopš Cezara laikiem izveidojās cilšu savienības; dažām bija jau ķēniņi; augstākais karavadonis, tāpat kā pie grieķiem un romiešiem, tiecās jau pēc tirānijas un dažreiz to sasniedza. Tomēr šādi laimīgi uzurpatori nebūt nebija neierobežoti valdnieki; bet viņi jau sāka raut ģints iekārtas važas. Brīvlaistie vergi vispār atradās padotības stāvoklī, tāpēc ka tie nevarēja piederēt ne pie vienas ģints, turpretim pie jaunajiem ķēniņiem šādi favoriti bieži vien ieguva augstus amatus, bagātību un cieņu. Pēc Romas valsts iekarošanas tas pats notika ar karavadoņiem, kuri k]uva par lielu zemju ķēniņiem. Pie frankiem ķēniņa vergiem nu brīvlaistajiem bija liela loma vispirms galma un jiee lain vah.li; lielākā daļa jaunās muižniecības cēlusies no viņiem.

Bija viens institūts, kas sekmēja ķēniņa varas rašanos, lās bija karadraudzes. Jau pie Amerikas sarkanādaiņiem nies redzējām, kā līdzās ģints iekārtai izveidojas privātās apvienības, lai karotu uz savu roku. Ģermāņiem šīs privātās apvienības jau bija kļuvušas par pastāvīgām savienībām. Karavadonis, kas bija ieguvis slavu, savāca ap sevi grupu jaunu cilvēku, kuri kāroja pēc laupījuma un kuri ar to, tāpat kā viņš ar tiem, bija saistīti personīgas uzticības saitēm. Vadonis viņus uzturēja un apdāvināja un nodibināja zināmu hierarhiju viņu vidū; mazākiem karagājieniem bija miesassardze un vienmēr kaujai gatavs karaspēks, lielākiem karagājieniem — gatavi virsnieku kadri. Lai cik vājām šīm karadraudzēm vajadzēja būt un lai cik vājas tās tiešām bija, piemēram, Odoakram[103] Itālijā, tomēr tajās jau bija tautas senās brīvības sabrukuma dīglis, un tāda loma tām tiešām bija tautu staigāšanas laikā un pēc tās. Tāpēc ka, pirmkārt, tās sekmēja ķēniņa varas rašanos; otrkārt, tās, kā jau Tacits aizrāda, varēja saturēt kopā tikai ar pastāvīgiem kariem un sirojumiem. Laupīšana kļuva par mērķi. Ja karadraudzes vadonim tuvākajā apkārtnē nebija ko darīt, tad viņš ar savu pulku devās pie citām, tautām, kur norisinājās karš un varēja cerēt uz laupījumu; no ģermāņu ciltīm sastādītais palīgkaraspēks, kas zem romiešu karoga lielā daudzumā cīnījās pat pret ģermāņiem, pa daļai rekrutējās no šādām karadraudzēm. Kara algotņu sistēma — ģermāņu kauns un lāsts — šeit jau parādījās savā pirmajā formā. Pēc Romas impērijas iekarošanas šie ķēniņa karadraudzes locekļi līdz ar nebrīvajiem un romiešu galminiekiem izveidoja vēlākās muižniecības otru galveno sastāvdaļu.

Tādējādi tautās apvienotajām ģermāņu ciltīm visumā bija tāda pati pārvaldes organizācija kā grieķiem varoņu laikmetā un romiešiem tā saucamos ķēniņu laikos: tautas sapulce, ģints vecāko padome un karavadonis, kas jau tiecās pec īstas ķēniņa varas. Tā bija visvairāk attīstītā pārvaldīšanas organizācija, kāda ģints iekārtā vispār varēja attīstīties; tā bija barbarisma augstākās pakāpes priekšzīmīga pārvaldīšanas organizācija. Tiklīdz sabiedrība pārkāpa robežas, kurās šī organizācija atbilda savam uzdevumam, pienāca gals ģints iekārtai; tā tika sagrauta, un tās vietā stājās valsts.

VIII. ĢERMAŅU VALSTS IZVEIDOŠANĀS

Pēc Tacita ziņām ģermāņi bijuši ļoti liela tauta. Aptuvenu priekšstatu par ģermāņu atsevišķo tautu lielumu mēs iegūstam no Cezara; viņš novērtē Reinas kreisajā krastā parādījušos usipetu un tenkteru skaitu uz 180 000 cilvēku, ieskaitot sievietes un bērnus. Tātad apmēram 100 000 katra atsevišķā tautā*, kas jau ir ievērojami vairāk nekā, piemēram, kopējais irokezu skaits viņu ziedu laikā, kad tie, nesasniedzot 20 000 cilvēku, apdraudēja visu zemi no Lielajiem ezeriem līdz pat Ohaio un Potomakai. da mēs mēģināsim apzīmēt kartē, kā pēc mums zināmiem nostāstiem bija novietojušās pazīstamākās tautas, kas bija apmetušās Reinas tuvumā, tad katra tāda atsevišķa tauta vidēji ieņems viena prūšu administratīvā apgabala platību, t. i., ap 10 000 kvadrātkilometru jeb 182 ģeogrāfiskās kvadrātjūdzes. Bet romiešu Germania Magna** līdz pat Vislai aptver apaļos skaitļos 500 000 kvadrātkilometru. Pieņemot atsevišķo tautu cilvēku skaitu caurmērā uz 100 000, visas Lielās Ģermanijas iedzīvotāju kopskaitam vajadzēja sniegties līdz pieciem miljoniem; barbaru tautu grupai — ievērības cienīgs skaitlis, mūsu apstākļos — 10 cilvēku uz kvadrātkilometra jeb 550 uz ģeogrāfiskās kvadrātjūdzes — ļoti mazs. Bet tas nebūt nav viss toreiz dzīvojošo ģermāņu skaits. Mēs zinām, ka gar Karpatiem līdz pašai Donavas grīvai dzīvoja gotu cilts ģermāņu tautas — bastarni, peikini un citas, kas bija tik lielas, ka Plinijs atzina tās par ģermāņu piekto pamatcilti, un ka šīs tautas, kas jau 180 gadu pirms mūsu ēras bija maķedoniešu ķēniņa Perseja[104] algotā dienestā, vēl ķeizara Augusta valdīšanas pirmajos gados izlauzās līdz Adrianopoles apkaimei. Ja mēs viņu skaitu noteiksim tikai uz vienu miljonu, tad droši vien ģermāņu kopskaits mūsu ēras sākumā ir vismaz seši miljoni.

____________________

* Šeit pieņemto skaitli apstiprina kāda vieta no Diodora*** par gallu ķeltiem: «Gallijā dzīvo daudzas dažāda lieluma tautas. Lielākajās cilvēku skaits ir aptuveni 200 000, pašās mazākajās 50 000» (Diodorus Siculus, V. 25.). Tātad vidēji 125 000; atsevišķas gailu tautas, ievērojot viņu augstāko attīstības līmeni, noteikti jāuzskata par drusku lielākām nekā ģermāņu tautas. (Engelsa piezīme.)

** Lielā Ģermanija. Red.

***Diodors, Sicilijas (I g. s. pirms m. e.) — sengrieķu vēsturnieks, sarakstījis darbu par Austrumu, Grieķijas un Romas vēsturi. Red.

Pēc viņu apmešanās Ģermanijā iedzīvotāju skaitam vajadzēja vairoties pieaugošā ātrumā; iepriekš minētie panākumi ražošanas attīstībā vien jau varētu to pierādīt. Atradumi Šlezvigas purvos, spriežot pēc tajos sastopamām romiešu monētām, ir no III gadsimta. Tādējādi ap šo laiku Baltijas jūras piekrastē jau pastāvēja attīstīta mētal- un tekstilizstrādājumu ražošana, rosīgi tirdzniecības sakari ar Romas impēriju un zināmā greznība bagātnieku aprindās — viss tas norāda uz biezāku apdzīvotību. Ap šo pašu laiku sākas vispārējs ģermāņu uzbrukums visā Reinas garumā, pie romiešu robežvaļņa un Donavas, no Ziemeļjūras līdz Melnajai jūrai — tiešs pierādījums, ka iedzīvotāju skaits kļūst arvien lielāks un cenšas paplašināt savas robežas. Cīņa ilga trīssimt gadu, un šai laikā visas gotu tautu pamatciltis (izņemot Skandināvijas gotus un burgundiešus) devās uz dienvidaustrumiem un izveidoja garās uzbrukuma līnijas kreiso spārnu, kuras centrā augšģermaņi (herminoni) izlauzās uz Donavas augšteci, bet labajā spārnā istevoni, ko tagad sauc par frankiem, — uz Reinu; ingevoniem vajadzēja iekarot Britaniju. V gadsimta beigās ceļš uz Romas impēriju, novājinātu, noasiņojušu un nevarīgu, ģermāņu iebrukumam bija vaļā.

Iepriekšējās nodaļās mēs stāvējām pie antikās grieķu un romiešu civilizācijās šūpuļa. Šeit mēs stāvam pie tās kapa. Pār visām Vidusjūras baseina zemēm gadsimtiem ilgi bija gājusi pāri romiešu pasaules virskundzības nivelējošā ēvele. Kur vien nepretojās grieķu valoda, visām nacionālajām valodām vajadzēja piekāpties izkropļotās latiņu valodas priekšā, izzuda visas nacionālās atšķirības, neeksistēja vairs ne gaili, ne iberieši, ne liguriesi, ne noriki — visi tie pārvērtās par romiešiem. Romiešu pārvalde un romiešu tiesības visur sagrāva vecas ģints savienības un līdz ar tām vietējās un nacionālās pašdarbības pēdējās paliekas. Jaunizceptā romiešu pilsonība nedeva nekā vietā; tā neizteica nekādu tautību, bet gan laulības trūkumu. Visur bija radušies jaunu nāciju elementi; dažādo provinču latiņu dialekti sāka arvien vairāk un vairāk atšķirties cits no cita; dabiskās robežas, kas kādreiz bija padarījušas Itāliju, Galliju, Spāniju un Āfriku par patstāvīgiem apgabaliem, vel paslavēja, un arī to ietekme bija manāma. Bet nekur nebija spēka, kas no šiem elementiem būtu spējis radīt jaunas nācijās; no attīstības spējas, no pretošanās spoka nekur nebija vel ne pēdas, nemaz nerunājot par jaunrades enerģiju. Bija tikai viena saite, kas saturēja kopā milzīgās teritorijas milzīgo cilvēku masu, — Romas valsts, un tā ar laiku bija kļuvusi šās masas niknākā ienaidniece un apspiedēja. Provinces iznīcināja Romu; Roma pati kļuva provinces pilsēta, līdzīga visām citām, — privileģēta, bet ne vairs valdītāja, ne vairs pasaules impērijas centrs; tā bija zaudējusi arī savu nozīmi, kāda tai bija kā ķeizaru un to vietnieku rezidencei, jo tie tagad dzīvoja Konstantinopolē, Trirā, Milānā. Romas valsts bija kļuvusi milzīga, komplicēta mašina vienīgi savu pavalstnieku izsūkšanai. Nodokļi, valsts klaušas un dažāda veida nodevas nospieda iedzīvotāju masu arvien lielākā nabadzībā; pārvaldnieku, nodokļu piedzinēju un kareivju iz spiešanas paņēmieni palielināja apspiestību un padarīja to nepanesamu. Lūk, kur bija nonākusi Romas valsts ar savu pasaules virskundzību: savas eksistences tiesību tā pamatoja uz kārtības uzturēšanu iekšienē un aizsardzību pret barbariem no ārienes; bet tās kārtība bija sliktāka par visnejēdzīgāko nekārtību, un barbarus, pret kuriem tā teicās aizstāvam pilsoņus, pēdējie gaidīja kā glābējus.

Ne mazāk izmisuma pilns bija sabiedrības stāvoklis. Jau kopš republikas pēdējām dienām romiešu virskundzība bija dibināta uz iekaroto provinču nesaudzīgu ekspluatāciju; impērija šo ekspluatāciju ne tikai nelikvidēja, bet, gluži pretēji, padarīja to par sistemu. Jo vairāk impērija pagrima, jo lielāki kļuva nodokļi un klaušas, jo nekaunīgāk laupīja un izspieda ierēdņi. Tirdzniecība un rūpniecība nekad nav bijusi romiešu darbs, kuri valdīja pār tautām; tikai augļošanā viņi pārspējuši visu, kas bijis pirms un pēc viņiem. Ko viņi atrada sev priekšā un kas bija palicis pāri no tirdzniecības, to iznīcināja ierēdņu izspiešana; tās saglabājušās paliekas pieder impērijas austrumu, grieķiskai daļai, kura neietilpst mūsu apskatā. Vispārēja grimšana nabadzībā, tirdzniecības sakaru sašaurināšanās, amatniecības un mākslas pagrimšana, iedzīvotāju skaita samazināšanās, pilsētu panikšana, zemkopības noslīdēšana zemākā līmenī — tāds bija gala rezultāts romiešu virskundzībai pār pasauli.

Zemkopība, kas visā senajā pasaulē bija izšķirošā ražošanas nozare, tagad vairāk nekā jebkad atkal kļuva par tādu. Itālijā milzīgie muižu kompleksi (latifundijas), kas kopš republikas beigām aizņēma gandrīz visu teritoriju, tika izmantoti divējādā veidā: vai nu kā ganības, kur iedzīvotājus aizstāja ar aitām un vēršiem, kuru uzraudzībai bija vajadzīgs tikai nedaudz vergu; vai kā villas, kur plašā mērogā tika piekopta dārzkopība, nodarbinot lielu daudzumu vergu, — pa daļai lai ražotu greznuma priekšmetus to īpašniekiem, pa daļai lai tos pārdotu pilsētu tirgos. Lielās ganības bija saglabājušās un tika pat paplašinātas. Piepilsētu muižas — villas un to dārzkopība panīka līdz ar to, ka kļuva nabagi viņu īpašnieki un panīka pilsētas. Uz vergu darbu dibinātā latifundiju saimniecība vairs nebija ienesīga; bet tolaik tas bija vienīgais iespējamais lauku lielsaimniecības veids. Sīksaimniecība atkal kļuva par vienīgo izdevīgo zemkopības veidu. Viena villa pēc. otras tika sadalīta mazās parcelēs, ko nodeva dzimtnomniekiem, kuri maksāja noteiktu sumu, vai pusgraudniekiem — partiarii, kas drīzāk bija pārvaldnieki nekā nomnieki, jo par savu darbu viņi saņēma sesto vai pat tikai devīto daļu no gada produkcijas. Visvairāk tomēr šīs mazās parceles tika izdotas koloniem, kas par tām ik gadus maksāja noteiktu sunni, bija saistīti pie zemes un varēja tikt pārdoti kopa ar visu pārcēli; viņi gan nebija vergi, bet nebija ari brīvi, nevarēja iestaties laulībā ar brīviem, un viņu savstarpējās laulības tika atzītas nevis par pilntiesīgām laulībām, bet, tāpat kā vergu laulības, par vienkāršu kopdzīvi (contubernium). Viņi bija viduslaiku dzimtcilvēku priekšteči.

Antīkā verdzība bija savu mūžu nodzīvojusi. Ne lauku lielsaimniecībā, ne ari pilsētu manufaktūrās tā nedeva vairs ienākumā, kas attaisnotu patērēto darbu, — tirgus tās produktiem bija zudis. Bet sīkajā zemkopībā un sīkajā amatniecība, par kādām bija sarukusi impērijas ziedu laika vergturu milzīgo saimniecību ražošana, nebija vairs vietas lielam daudzumam vergu. Tikai vergiem, kas apkalpoja bagātnieku mājsaimniecību un grezno dzīvi, bija vēl vieta sabiedrībā. Bet mirstošā verdzība vēl joprojām bija pietiekami spēcīga, lai katru ražīgu darbu spiestu atzīt par vergu nodarbošanos, par brīvo romiešu, un tādi tagad bija visi, necienīgu nodarbošanos. Rezultātā notika tas, ka, no vienas puses, pieauga lieko, par nastu kļuvušo atbrīvoto vergu skaits, no otras puses — pieauga kolonu un nabadzībā kritušo brīvo skaits (kas atgadina poor whites* Amerikas bijušajos vergturu statos). Kristianisms nepavisam nav vainojams antikās verdzības pakāpeniskā atmiršanā. Tas Romas impērijā gadsimtiem ilgi sadzivoja kopā ar verdzību un vēlāk nekad nav traucējis kristīgos viņu tirdzniecībā ar vergiem, ne ģermāņus ziemeļos, ne venēciešus pie. Vidusjūras, ne arī vēlāko tirdzniecību ar nēģeriem.** Verdzība vairs neatmaksājās, un tāpēc tā atmira. Bet mirstoša verdzība atstāja savu indīgo dzeloni, proti, to, ka brīvie nicināja ražīgu darbu. Tas bija bezizejas strupceļš, kurā bija nokļuvusi Romas pasaule: verdzība bija kļuvusi ekonomiski neiespējama, brīvo cilvēku darbs tika morāliski nicināts. Pirmā vairs nevarēja, otrs vēl nevarēja būt sabiedriskās ražošanas pamatforma. Izbeigt šo stāvokli varēja tikai radikala revolūcija.

_______________

* nabadzīgos baltos. Red.

** Kremonas bīskaps Liutprands*** stāstā, ka X gadsimtā Verdenā, tātad Svētajā vācu impērijā, galvenā rūpniecības nozare bijusi einuehu fabricēšana, kuri ar lielu peļņu tikuši eksportēti uz Spānijas mauru harēmiem. (Engelsa piezīme.)

*** Liutprands, Kremonas (ap 922—972) — Kremonas bīskaps (Itālijā), viduslaiku zinatnieks. Red.

Provincēs stāvoklis nebija labāks. Visvairāk ziņu mums ir par Galliju. Līdzās koloniem šeit vēl bija brīvi sīkzemnieki. Lai nodrošinātos pret ierēdņu, tiesnešu un augļotāju varmācībām, viņi bieži atdevās kadas varenas personas aizsardzība, patronātā; tā darīja ne vien atsevišķi zemnieki, bet ari veselas ciema sabiedrības, tā ka imperatori IV gadsimta to vairākkārt aizliedza ar dekrētiem. Bet ko tas deva tiem, kas meklēja aizsardzību? Patrons prasīja, lai tie dod Viņam īpašuma tiesības uz saviem zemes gabaliem, par ko tas viņiem nodrošināja šo zemes gabalu lietošanu uz visu mūžu. Šo triku iegaumēja svētā baznīca un centīgi izmantoja IX un X gadsimta, lai paplašinātu dieva valstību un pati savus zemesīpašumus. Tiesa, apmēram 475. gadā Marseļas bīskaps Salvians[105] vēl izsaka sašutumu par šādu laupīšanu un stāstā, ka romiešu ierēdņu un lielo zemesīpašnieku spaidi esot kļuvuši, tik nepanesami, ka daudzi «romieši» bēgot uz barbaru jau ieņemtajiem apvidiem un ka tur apmetušies romiešu pilsoņi ne no kā tā nebaidoties kā no iespējas atkal nokļūt romiešu varā. Ka toreiz vecāki aiz nabadzības bieži vien pārdevuši savus bērnus verdzībā, to liecina kāds likums, kas izdots pret šo parādību.

Ģermāņu barbari kā balvu par to, ka tie romiešus atbrīvoja no viņu pašu valsts, atņēma romiešiem divas trešdaļas no visas zemes un sadalīja to savā starpā. Dalīšana notika saskaņā ar ģints iekārtas noteikumiem; tā kā iekarotāju skaits bija samērā neliels, tad plaši zemes gabali palika nesadalīti pa daļai visas tautas, pa daļai atsevišķu cilšu un ģinšu īpašumā. Katrā ģinti aramzeme un pļavas tika lozējot sadalītas vienādās daļās starp atsevišķām saimniecībām; vai vēlāk notikusi pārdalīšana, to mes nezinām, katrā ziņā romiešu provincēs tā drīz vien izzuda, un atsevišķi zemes gabali kļuva par atsavināmu privātīpašumu — alodu. Mežs un ganības palika nedalīti kopīgā lietošanā; šo lietošanu, kā ari sadalīto lauku apstrādāšanu, kārtoja pēc senas paražas un saskaņā ar visas ciema sabiedrības lēmumiem. Jo ilgāk ģints dzīvoja savā ciema un jo vairāk ģermāņi pamazām sakusa ar romiešiem, toties vairāk sakaru radniecisko raksturu aizēnoja teritoriālais raksturs; ģints izzuda mārkā, kurā gan vēl diezgan bieži saskatāmas pēdas, kas norāda, ka tās izcelšanās pamatā ir tās locekļu radniecības attiecības. Tā nemanot ģints organizācija, vismaz tajās zemēs, kur saglabājās marka, — Ziemeļfrancijā, Anglijā, Vācijā un Skandināvijā — pārgāja teritoriālā organizācijā un tāpēc bija spējīga pielāgoties valstij. Bet tā tomēr saglabāja savu dabiski izveidojušos demokrātisko raksturu, ar ko atšķīrās visa ģints iekārta, un pat turpmākajā gaitā, tai piespiesti izvirstot, saglabājās tās paliekas un līdz ar to ierocis apspiesto rokās, kas dzīvo līdz pat visjaunākajiem laikiem.

Ja tādējādi asinsradniecība ģintī drīz vien zaudēja savu nozīmi, tad tas notika tāpēc, ka arī ciltī un visā tautā tās organi izvirta iekarošanas rezultātā. Mēs zinām, ka kundzība pār uzvarētiem nav savienojama ar ģints iekārtu. Šeit mes to redzam lielā mērogā. Ģermāņu tautām, kas bija ieguvušas varu pār romiešu provincēm, vajadzēja šo savu iekarojumu organizēt. Bet nebija iespējams ne uzsūkt romiešu masas ģinšu organizācijās, ne ari valdīt pār tām ar pēdējo palīdzību. Pāri Romas vietējiem pārvaldes orgāniem, kas no sākuma pa lielākajai daļai joprojām pastāvēja, vajadzēja Romas valsts vietā likt kādu jaunu varu, un tāda vara varēja būt tikai cita valsts. Tāpēc ģinšu organizācijas pārvaldes orgāniem vajadzēja kļūt par valsts orgāniem un turklāt ļoti ātri, jo apstākļi uz to spieda. Bet iekarotājas tautas tuvākais pārstāvis bija karavadonis. Iekarotā apgabala nodrošināšana iekšienē un uz ārieni prasīja viņa varas pastiprināšanu. Bija pienācis bridis, kad karavadoņa varai bija jāpārvēršas par karaļa vara, un šī pārvēršanās arī notika.

Ņemsim Franka valsti. Šeit par uzvarošas saliešu franku tautas pilnīgu īpašumu kļuva ne tikai Romas plašie valsts īpašumi, bet arī visi plašie zemes gabali, kas vēl nebija sadalīti starp lielākām un mazākām apgabalu un mārku kopienām, — proti, visi lieiākie mēžu masivi. Pirmais, ko šāds no vienkārša augstākā karavadoņa par īstu monarchu kļuvis franku karalis darīja, bija — pārvērst šo tautas mantu par karaļa īpašumu, nozagt to tautai un uzdāvināt vai izdalīt savai karadraudzei. Šī karadraudze, kas sākumā sastāvēja no viņa personīgajiem karadraugiern un pārējiem zemākiem karaspēka vadītājiem, drīz vien tika papildināta ne tikai ar romiešiem, t. i., ar romanizētajiem gaiļiem, kas ar savu rakstu māku, savu izglītību, savu romāņu sarunas valodas un latiņu rakstu valodas, kā ari vietējo tiesību zināšanu drīz vien kļuva karalim nepieciešami; karadraudzi papildināja ari ar vergiem, dzimtļaudīm un brīvlaistiem, kuri ietilpa viņa galmā un no kuriem tas izvēlējās savus favorītus. Visiem viņiem tautas zemes gabali tika sākumā pa lielākajai daļai uzdavināti, vēlāk tos deva lietošanā beneficiju* veidā, vispirms lielāko tiesu uz laiku līdz karaļa nāvei, un tādējādi uz tautas rēķina tika radīti pamati jaunai aristokrātijai.

__________________

* Beneficijas (no latiņu beneficium — labdarība, balva) — zemes gabali, kurus franku karaļu karadraudžu locekļi saņēma kā balvu savā lietošanā. Red.

Vēl vairāk. Valsts lielā platība ar vecās ģints iekārtas līdzekļiem vairs nebija pārvaldāma; vecāko padome, ja tā nebija sen izzudusi, nevarētu sapulcēties un drīz vien tika aizstāta ar pastāvīgiem karaļa tuviniekiem; veca tautas sapulce izskata dēļ vēl pastāvēja, bet arī tā arvien vairāk un vairāk izvērtās tikai par zemāko karaspēka vadītāju un topošās aristokrātijas sanāksmi. Franku tautas lielākā daļa, brīvie zemnieki, kuriem piederēja zeme, nebeidzamos pilsoņu un iekarošanas karos, pēdējos sevišķi Kārļa Lielā[106] laikā, tika gluži tāpat noplicināti un izpostīti kā senāk Romas zemnieki republikas pēdējos gados. Šie zemnieki, kas sākumā izveidoja visu karaspēku un pēc franku zemes iekarošanas bija tā galvenais kodols, IX gadsimta sākumā bija nonākuši tādā nabadzība, ka no pieciem zemniekiem tikai viens zemnieks spēja doties karā. Paša karaļa iesaucamās brīvo zemnieku zemessardzes vieta tagad stājās karaspēks, kas komplektējās no jaunradušos augstmaņu kalpiem, tai skaitā ari no atkarīgajiem zemniekiem, to zemnieku pēcnācējiem, kuri senāk nebija pazinuši nevienu citu kungu kā tikai karali, bet vēl senāk vispār nebija pazinuši nekādu kungu, pat karali ne. Kārļa pēcteču laika franku zemnieku kārtās izputināšanu pabeidza iekšējie kari, karaļa varas vājums un tam atbilstošā augstmaņu patvaļa, kuriem vēl pievienojās karaļa ieceltie apgabalu grafi, kas savus amatus tiecās padarīt mantojamus, beidzot, normaņu iebrukumi. Piecdesmit gadu pēc Kārļa Lielā nāves Franku karaliste tikpat bezspēcīga gulēja pie normaņu kājām, kā pirms četrsimt gadiem pie franku kājām bija gulējusi Romas impērija.

Un ne tikai ārējais nespēks, bd ari iekšēju sabiediriska kārtība vai, pareizāk, nekārtība bija gandrīz tāda pati. Brīvie franku zemnieki atradās tādā pašā stāvokli ka vigu priekš teci, romiešu koloni. Karu un laupīšanu izpostīti, tie bija spiesti meklēt jaunradušos augstmaņu vai baznīcas aizsardzību, jo karaļa vara bija pārāk vāja, lai tos aizsargātu; bet par šo aizsardzību tiem nācās dārgi samaksāt. Kā senāk gailu zemniekiem, tāpat viņiem vajadzēja nodot aizstāvim īpašuma tiesības uz savu zemes gabalu, saņemot to atpakaļ uz nomu ar dažādiem un mainīgiem nosacījumiem, bet vienmēr tikai ar nosacījumu pildīt klaušas un maksāt dzimtnomu; nonākuši tādā atkarībā, viņi pamazām pazaudēja arī savu personīgo brīvību; pēc nedaudzām paaudzēm viņi jau bija lielāko tiesu dzimtļaudis. Cik ātri nozuda brīvā zemnieku kārta, to rāda Irminona[107] sastādītā Sen-Žermenas de Pre abtejas, — kas toreiz atradās Parizes tuvumā, tagad pašā Parizē, — zemes grāmata. Uz šās abtejas plašajiem apkārtnē izkaisītiem zemesīpašumiem atradās toreiz, vēl Kārļa Liela dzīves laikā, 2 788 lauku sētas, ko apdzīvoja gandrīz bez izņēmuma franki ar ģermāņu vārdiem. Šai skaitā bija 2 080 kolonu, 35 liti, 220 vergu un tikai 8 brīvi iedzīvotāji! Paražu, ko Salvians bija nosaucis par bezdievīgu, proti, ka aizstāvis lika zemniekam atdot savu zemes gabalu aizstāvja īpašumā un tad to atdeva zemniekam tikai mūža lietošanā, — to tagad baznīca visur praktizēja attiecībā uz zemniekiem. Klaušām, kas tagad arvien vairāk un vairāk ieviesās dzīvē, par paraugu noderēja romiešu «angarijas», piespiedu darbi valstij, no otras puses, — ģermāņu markas locekļu klaušas tiltu un ceļu būvē, kā arī citu kopīgu mērķu labā. Tādējādi iedzīvotāju masa, kā likās, pēc četrsimt gadiem bija nonākusi turpat, kur tā bija sākumā.

Bet tas tikai pierādīja, pirmkārt, to, ka sabiedrības diferenciācijā un īpašumu sadalījums sabrukuma laikmeta Romas impērijā pilnīgi atbilda toreizējam ražošanas līmenim zemkopībā un rūpniecībā, tātad bija neizbēgami; otrkārt, ka šis ražošanas līmenis turpmākajos četros gadsimtos nebija ne sevišķi pasliktinājies, ne ari sevišķi uzlabojies un tāpēc tikpat nepieciešami radīja tādu pašu īpašumu sadalījumu un tādas pašas iedzīvotāju šķiras. Romas impērijas pastāvēšanas pēdējos gadsimtos pilsēta bija zaudējusi savu kundzību pār laukiem un pirmajos ģermāņu valdīšanas gadsimtos to neatguva. Tā priekšnosacījums ir tiklab zemkopības, kā arī rūpniecības zema attīstības pakāpe. Tāds vispārējais stāvoklis neizbēgami rada lielus zemesīpašniekus, kuriem pieder vara, un atkarīgus sīkzemniekus. Cik neiespējami bija šādai sabiedrībai uzspiest, no vienas puses, romiešu Iatifundiju saimniecību ar vergiem, no otras puses — jaunāko lielsaimniecību ar klaušu darbu, to pierāda Kārļa Lielā plašie, bet gandrīz bez pēdām pagaisušie eksperimenti ar slavenajām imperatora villām. Šos eksperimentus turpināja tikai klosteri, un tikai klosteriem tur bija panākumi; bet klosteri bija nenormāli, uz atsacīšanos no laulības dibināti sabiedriski organismi; tie varēja dot izņēmuma panākumus, bet tieši tāpēc tiem pašiem bija jāpaliek izņēmumam.

Un tomēr šajos četrsimt gados bija sperts solis uz priekšu. Ja arī ša perioda beigās mēs sastopam gandrīz tās pašas galvenās šķiras ka sākumā, tad cilvēki, no kuriem šīs šķiras sastāvēja, tomēr bija kļuvuši citi. Bija izzudusi antikā verdzība, bija izzuduši izpostītie, nabadzīgie brīvie cilvēki, kas nicināja darbu kā vergu nodarbošanos. Starp romiešu kolonu un jauno dzimtcilvēku stāvēja brīvais franku zemnieks. Bojā ejošās Romas pasaules «nederīgās atmiņas un veltīgā cīņa» bija jau mirušas un apbedītas. IX gadsimta sabiedriskās šķiras veidojas nevis boja ejošās civilizācijās pagrimšanas apstākļos, bet gan jaunas civilizācijās dzemdību sāpēs. Jaunā paaudze kā kungi, tā arī kalpi, — salīdzinot ar viņu romiešu priekštečiem, bija vīru paaudze. Attiecības starp varenajiem zernes- īpašniekiem un zemniekiem, kas bija no tiem atkarīgi, šīs attiecības, kas Romā noveda pie antikās pasaules bezcerīgas bojā ejas, tagad kļuva par jaunas attīstības sākuma punktu.

Un tad, lai arī cik neproduktivi šķiet šie četri gadsimti, tiem bija viens liels rezultāts: mūslaiku tautības, Rietumeiropas cilvēces jaunais veidojums un sadalījums nākamajai vēsturei. Ģermāņi tiešām Eiropu no jauna atdzīvināja, un tāpēc valstu sagraušana ģermāņu periodā beidzās nevis ar ieslīgšanu normaņu un saraceņu jūgā, bet gan ar beneficiju un aizsardzības attiecību (komendaciju) tālāku attīstību uz feodālismu un ar tik milzīgu iedzīvotāju pieaugumu, ka tikko divus gadsimtus vēlāk bez grūtībām tika pārciesta stiprā asins nolaišana krusta karos.

Bet kas tad bija tas noslēpumainais burvju līdzeklis, ar kura palīdzību ģermāņi iedvesa mirstošajai Eiropai jaunu dzīvības spēku? Vai tās bija īpašas ģermāņu ciltij iedzimtas brīnumspejas, kā to izgudro mušu šovinistiskā historiogrāfijā? Nebūt nē. Ģermāņi, it sevišķi toreiz, bija visai apdāvināta āriešu cilts un atradās turklāt pilnīgā dzīves attīstībā. Tomēr. Eiropu padarīja jaunu nevis viņu specifiskās nacionālās īpatnības, bet vienkārši viņu barbarisms, viņu ģints iekārta.

Viņu personīgās spējas un drošsirdība, viņu brīvības mīlestība un demokrātiskais instinkts, kas visas sabiedriskās lietas uzlūkoja par savu paša lietu, — īsi sakot, visas tās īpašības, ko romieši bija zaudējuši un kas vienīgās spēja no romiešu pasaules dūksnāja izveidot jaunas valstis un izaudzināt jaunas tautības, — kas gan cits tas bija, ja ne augstākās pakāpes barbaram raksturīgās īpašības, ja ne viņa ģints iekārtas augļi?

Ja ģermāņi pārveidoja antiko monogamijas formu, mīkstināja vīrieša varu ģimenē, deva sievietei augstāku stāvokli, nekā to klasiskā pasaule jebkad bija pazinusi, — kas gan cits padarīja viņus spējīgus uz to, ja ne viņu barbarisms, viņu ģints paražas, viņu vēl dzīvās paliekas no mātes tiesību laikmeta?

Ja viņi, vismaz trijās svarīgākajās zemēs, Vācijā, Ziemeļfrancijā un Anglijā, paglāba un pārnesa uz feodālo valsti gabaliņu īstas ģints iekārtas mārku ciema sabiedrību veidā un līdz ar to deva apspiestajai šķirai, zemniekiem, pat viduslaiku visbargākajos dzimtbūšanas apstākļos, tādu lokālu saliedētību un pretošanās līdzekli, kādu gatavā veidā neatrada ne senie vergi, ne mūslaiku proletārieši, — tad kas ir tā cēlonis, ja ne viņu barbarisms, ja ne vienīgi barbarisma periodam piemītošais paņēmiens apmesties uz dzīvi veselām ģintīm?

Un, beidzot, ja viņi varēja izveidot un padarīt par vispārēju to vieglāko atkarības veidu, kāds jau pastāvēja viņu dzimtenē, par kadu arī Romas valstī arvien vairāk un vairāk izvērtās verdzība, veidu, kas, kā to pirmoreiz atzīmējis Furjē, dod apspiestajiem līdzekļus pakāpeniski atbrīvoties kā šķirai (fournit aux cultivateurs des moyens d'affranchissement collectif et progressif), — veidu, kas tāpēc paceļas augstu pāri verdzībai, kurai pastāvot iespējama tikai tūlītēja atsevišķas personas atbrīvošana bez kāda pārejas stāvokļa (verdzības iznīcināšanu uzvarošas sacelšanās ceļā veca pasaule nepazīst), kamēr viduslaiku dzimtļaudis tiešam pakāpeniski atbrīvoja sevi kā šķiru, — tad kam mums par to jāpateicas, ja ne viņu barbarismam, kurš neatļāva viņiem novest savu atkarību ne līdz pilnīgi attīstītai verdzībai, ne līdz antikai darba verdzībai, ne arī līdz austrumu mājas verdzībai?

Viss dzīvotspējīgais un auglīgais, ko ģermāņi iepotēja Romas valstij, bija barbarisms. Tiešām, tikai barbari spēja padarīt jaunu bojā ejošās civilizācijās vārgo pasauli. Un augstāka barbarisma pakāpe, līdz kurai un kurā ģermāņi pirms tautu staigāšanas bija pacēlušies, šim procesam bija tieši vislabvēlīgākā. Tas izskaidro visu.

IX. BARBARISMS UN CIVILIZĀCIJĀ

Mēs esam izsekojuši ģints iekārtas sairšanai trijos lielos atsevišķos piemēros — pie grieķiem, romiešiem un ģermaņiem. Noslēgumā izpētīsim vispārīgos ekonomiskos apstākļus, kas satricināja sabiedrības ģints organizāciju jau barbarisma augstākajā pakāpē un līdz ar civilizācijās iestāšanos to pilnīgi likvidēja. Te mums Marksa «Kapitāls» būs tikpat nepieciešams kā Morgana grāmata.

Radusies mežonības vidējā pakāpē, tālāk attīstīdamās tās augstākajā pakāpē, ģints, ciktāl tas spriežams pēc mūsu avotiem, savus ziedu laikus sasniedz barbarisma zemākajā pakāpē. Ar šo attīstības pakāpi mēs tad arī sāksim.

Šeit, kur piemērs mums ir Amerikas sarkanādaiņi, mēs atrodam ģints iekārtu pilnīgi izveidotu. Cilts bija sadalīta vairākās, lielāko tiesu divās ģintīs; iedzīvotāju skaitam pieaugot, katra no šīm sākotnējām ģintīm sadalās vairākās nozarojumu ģintīs, attiecībā pret kurām sākotnējā ģints parādās kā fratrija; pati cilts sadalās vairākās ciltīs, katra no tām mēs lielāko tiesu atkal sastopam agrākās ģintis; savienība ietver sevī, vismaz atsevišķos gadījumos, radnieciskas ciltis. Šī vienkāršā organizācija pilnīgi atbilst tiem sabiedriskajiem apstākļiem, no kuriem tā radusies. Tā nav nekas cits kā dabiski izaudzis grupējums; tā spēj izlīdzināt visus konfliktus, kas šādi organizētā sabiedrībā var rasties. Konfliktus ar ārpasauli izšķir karš; tas var beigties ar cilts iznīcināšanu, bet nekad ar tās pakļaušanu. Ģints iekārtas diženums, bet reizē arī tās ap- robežotība ir tas, ka tajā nav vietas kundzībai un apspiestībai. Ģints iekārtā vēl nepastāv nekādas atšķirības starp tiesībām un pienākumiem; indiānis nejautā, vai piedalīšanās sabiedriskās lietās, asinsatriebība vai tās izpirkšana ir tiesība vai pienākums; tāds jautājums viņam liktos tikpat nejēdzīgs kā jautājums: vai ēšana, miegs un medīšana ir tiesība vai pienākums? Tikpat neiespējama ir cilts vai ģints sadalīšanās dažādās šķirās. Un tas mūs noved pie šās iekārtas ekonomiskās bāzes aplūkošanas.

Cilvēki dzīvo ārkārtīgi izkliedēti; biezāk tie dzīvo tikai cilts apmešanās vietā, ap kuru plašā joslā vispirms stiepjas medību rajons, tad neitrālais aizsardzības mežs, kas to šķir no citām ciltīm. Darba dalīšana ir tīri dabiski radusies; tā pastāv iikai starp dzimumiem. Vīrietis karo, iet medīt un zvejot, sagādā uzturu un izgatavo tam nepieciešamos darba rīkus. Sieviete strādā mājā un gatavo ēdienu un apģērbu — vāra, auž, šuj. Katrs no viņiem ir saimnieks savā nozare: vīrietis mežā, sieviete mājā. Katram pieder viņa izgatavotie un lietotie darba rīki: vīrietim — ieroči, medību un zvejas piederumi, sievietei — mājsaimniecības piederumi. Mājsaimniecību piekopj uz komunistiskiem pamatiem vairākas, bieži vien daudzas ģimenes*. Kas kopīgi tiek darināts un lietots, tas ir kopīgs īpašums: māja, dārzs, laiva. Tādejādi šeit un tikai šeit sastopams civilizētās sabiedrības juristu un ekonomistu izdomātais «ar paša darbu iegūtais īpašums», pēdējais melīgais tiesiskais pamatojums, uz ko vel balstās mūslaiku kapitālistiskais īpašums.

_________________

* It sevišķi Amerikas ziemeļrietumu piekrastē — sk. Bankroftu. Pie baida cilts, karalienes Šarlotes salā, sastopamas mājsaimniecības, kur zem viena jumta dzīvo līdz 700 cilvēku. Nutka ciltī zem viena jumta dzīvoja veselas ciltis. (Engelsa piezīme.)

Bet cilvēki ne visur apstājas šajā pakāpe. Āzijā viņi atrada dzīvniekus, kurus varēja pieradināt un pieradinātus audzināt tālāk. Savvaļas bifeļa mātīti vajadzēja nomedīt, bet pieradinātā tā deva ik gadus pa teļam un turklāt vēl pienu. Pie dažām visattīstītākajām ciltīm — āriešiem, semitiem, varbūt arī jau pie turaniešiem — sākumā par galveno darba nozari kļuva lopu pieradināšana un tikai jau pēc. tam to audzēšana un kopšana. No pārejas barbaru masas izdalījās ganu ciltis: tā bija pirmā lielā sabiedrisku darba dalīšana. Ganu ciltis ražoja ne tikai vairāk, bet arī citādus iztikas līdzekļus nekā pārējie barbari. Viņām, salīdzinot ar pēdējiem, bija ne tikai piens, piena produkti un gaļa daudz lielākos vairumos, bet arī ādas, vilna, kazu vilna un ari dzijas un audumi, kuru daudzums arvien pieauga līdz ar izejvielu daudzuma pieaugšanu. Tas pirmoreiz padarīja iespējamu regulāru maiņu. Attistibas agrakājās pakāpēs varēja notikt tikai nejauša maiņa; sevišķa prasme ieroču un darba riku izgatavošanā varēja novest pie pārejošas darba dalīšanas. Tā, piemēram, daudzās vielas ir atrastas neapšaubāmas akmens darba rīku darbnīcu paliekas no vēlā akmens laikmeta; meistari, kas šeit izkopa savu mākslu, jādomā, strādāja uz visas sabiedrības rēķina, tāpat ka to vēl dara ģinšu kopienu pastāvīgie amatnieki Indijā. Šajā attīstības pakāpē maiņa varēja rasties tikai cilts iekšienē, un turklāt tā palika rets izņēmuma gadījums. Turpretim šeit pēc ganu cilšu izdalīšanās mēs atrodam gatavus visus nosacījumus maiņai starp dažādu cilšu locekļiem, lai tā izveidotos un nostiprinātos kā pastāvīgs institūts. Sākotnēji maiņa starp ciltīm notika ar ģinšu vecāko starpniecību; bet, kad ganāmpulki sāka pāriet individuālā īpašumā, arvien lielāku pārsvaru ieguva un beidzot kļuva par vienīgo maiņas veidu maiņa starp atsevišķam personām. Bet galvenais priekšmets, ko ganu ciltis apmainīja ar saviem kaimiņiem, bija lopi; lopi kļuva par preci, ar kuras palīdzību tika novērtētas visas preces un kuru visur labprāt pieņēma apmaiņā, — īsi sakot, lopi ieguva naudas funkciju un jau šajā pakāpē izpildīja naudas lomu. Ar tādu nepieciešamību un ātrumu jau preču maiņas pašā sākumā attīstījās vajadzība pēc īpašas preces — naudas.

Sakņkopība, kas Āzijas zemākās pakāpes barbariem, domājams, vēl bija sveša, parādījās pie tiem ne vēlāk par vidējo pakāpi kā laukkopības priekštece. Turanas augstienes klimatiskajos apstākļos ganu dzīve nav iespējama bez barības krājumiem ilgstošās un bargās ziemas periodam; tādējādi pļavkopība un labības kultivēšana šeit bija nepieciešams nosacījums. Tas pats attiecas uz stepēm ziemeļos no Melnās jūras. Bet, ja sākumā labība tika ievākta lopiem, tad drīz vien tā kļuva arī par cilvēka uzturu. Iekoptā zeme vēl palika cilts īpašums, ko sākumā nodeva lietošanā ģintij, vēlāk mājas kopienām un beidzot atsevišķām personām; tām varēja būt uz to zināmas valdīšanas tiesības, bet ne vairāk.

No sasniegumiem rūpnieciskās darbības laukā šajā pakāpē sevišķi svarīga nozīme ir diviem; pirmais ir aužamās stelles, otrais — metālā rūdu kausēšana un metālu apstrādāšana. Varš un alva un no tiem sakausētā bronza bija svarīgākie metāli; no bronzas ieguva lietojamus darba rīkus un ieročus, bet tā nespēja izspiest akmens darba rīkus; tas bija pa spēkam tikai dzelzij, bet iegūt dzelzi vēl neprata. Zeltu un sudrabu sāka lietot rotājumam un kā dārglietas, un šķiet, ka tiem jau bija lielāka vērtība nekā varam un bronzai.

Ražošanas pieaugums visās nozarēs — lopkopībā, zemkopībā, mājamatniecībā — deva cilvēka darbaspēkam spēju ražot vairāk produktu, nekā bija nepieciešams tā uzturēšanai. Līdz ar to tā palielināja ikdienas darba daudzumu, kas bija veicams katram ģints, mājas kopienas vai atsevišķas ģimenes loceklim. Kļuva vēlama jauna darbaspēka piesaistīšana. Tos piegādāja karš: kara gūstekņus sāka padarīt par vergiem. Pirmajai lielajai sabiedriskā darba dalīšanai līdz ar darba ražīguma, tātad arī bagātības pieaugšanu un līdz ar ražīgās darbības lauka paplašināšanos, pastāvot doto vēsturisko apstākļu kopumam, nepieciešami sekoja verdzība. Pirmā lielā sabiedriskā darba dalīšana radīja arī pirmo lielo sabiedrības sašķelšanos divās šķirās --- kungos un vergos, ekspluatatoros un ekspluatējamos.

Kad un kā ganāmpulki no cilts vai ģints kopīga īpašuma kļuva par atsevišķu ģimenes galvu īpašumu, par to mums līdz šim nekas nav zināms. Tomēr pamatvilcienos tam vajadzēja notikt šajā pakāpē. Bet līdz ar ganāmpulku un pārējo jauno bagātību rašanos ģimenē notika revolūcija. Ražošana vienmēr bijusi vīrieša uzdevums, viņš izgatavoja ražošanai vajadzīgos līdzekļus, un tie bija viņa īpašums. Ganāmpulki bija jauni ražošanas līdzekļi; to sākotnējā pieradināšana un vēlāk to kopšana bija vīrieša uzdevums. Tāpēc lopi piederēja viņam; viņam piederēja ari pret lopiem iemainītās preces un vergi. Viss pili palikums, ko tagad deva ražošana, bija vīrieša piederums; sieviete piedalījās tā patērēšanā, bet viņai nebija savas daļas īpašumā. «Mežonīgais» karotājs un mednieks apmierinājās maja ar otro vietu pēc sievietes, «miermīlīgākais» gans, dižodamies ar savu bagātību, izvirzījās pirmajā vietā un sievieti atbīdīja otrajā vietā. Un viņa nevarēja žēloties. Darba dalīšana ģimenē bija pamats īpašuma sadalījumam starp vīrieti un sievieti; tā bija palikusi tā pati, un tomēr tā pilnīgi otrādi apgrieza līdzšinējās mājas attiecības vienīgi tāpēc, ka darba dalīšana ārpus ģimenes bija kļuvusi cita. Tas pats cēlonis, kas senāk sievietei nodrošināja viņas varu mājā, — viņas darba ierobežošana ar mājas darbu, — šis pats cēlonis tagad nostiprināja vīrieša varu mājā; sievietes mājas darbs tagad zaudēja savu nozīmi, salīdzinot ar vīrieša darbu ražošanā; viņa darbs bija viss, viņas darbs — nenozīmīga piedeva. Jau šeit ir redzams, ka sievietes atbrīvošana, viņas vienādās tiesības ar vīrieti ir un paliek neiespējamas tik ilgi, kamēr sieviete ir atstumta no sabiedriskā produktivā darba un aprobežojas ar privāto mājas darbu. Sievietes atbrīvošana kļūs iespējama tikai tad, kad viņa varēs plašā sabiedriskā mērogā piedalīties ražošanā un mājas darbs to aizņems tikai niecīgā mērā. Bet tas ir kļuvis iespējams, tikai pastāvot mūslaiku lielrūpniecībai, kas ne tikai pieļauj plašos apmēros sievietes darbu, bet tieši to prasa, un kas privāto mājas darbu arvien vairāk un vairāk tiecas pārvērst par sabiedrisku ražošanu.

Līdz ar vīrieša varas faktisko nodibināšanos mājā bija kritis pēdējais šķērslis viņa vienvaldībai. Šo vienvaldību nostiprināja un padarīja nemirstīgu mātes tiesību gāšana, tēva tiesību nodibināšana, pakāpeniska pāreja no pāra laulības uz monogamiju. Bet tas radīja plaisu senajā ģints iekārtā: atsevišķa ģimene kļuva par spēku un turklāt par draudošu spēku, kas nostājās pret ģinti.

Nākošais solis ved mūs uz barbarisma augstāko pakāpi, uz to periodu, kad visas kultūras tautas pārdzīvo savu varoņu laikmetu, — dzelzs šķēpa un līdz ar to arī dzelzs arkla un dzelzs cirvja laikmetu. Cilvēka kalpībā bija stājusies dzelzs — pēdējā un vissvarīgākā no visām izejvielām, kurām bijusi revolucionārā loma vēsturē, pēdējā — līdz pat tam laikam, kad parādījās kartupelis. Dzelzs padarīja iespējamu laukkopību lielā platībā, plašu mežu teritoriju notīšanu, lai iekoptu laukus; tā deva amatniekam tik cietus un asus darba rīkus, kuriem nevarēja stāties pretim neviens akmens, neviens cits no toreiz zināmiem metāliem. Tas viss nenāca uzreiz; pirmā dzelzs bieži vien bija mīkstāka par bronzu. Tāpēc akmens ieroči izzuda tikai pamazām; ne tikai dziesmā par Hildebrandu, bet arī 1066. g. kaujā pie Hastingsas tika laisti vēl darbā akmens cirvji. Bet progress tagad turpinājās neapturami, ar mazākiem pārtraukumiem un ātrāk. Pilsēta, ar saviem akmens mūriem, torņiem un robotajām sienām apjozdama akmens vai ķieģeļu mājas, tagad kļuva par cilts vai cilšu savienības centru, — milzīgs progress būvniecības mākslā, bet līdz ar to arī pieaugušo briesmu un aizsardzības vajadzības pazīme. Bagātība ātri pieauga, bet kā atsevišķu personu bagātība; aušanā, metālu apstrādāšanā un citos amatos, kas arvien vairāk un vairāk atdalījās viens no otra, arvien vairāk un vairāk pieauga izstrādājumu dažādība un to izgatavošanas māksla; zemkopība tagad blakus labībai, pākšaugiem un augļiem sāka dot arī eļļu un vīnu, kuru ražošanu bija iemācījušies. Tik daudzveidīgu darbību vairs nevarēja veikt viens un tas pats cilvēks; notika otra lielā darba dalīšana: amatniecība atdalījās no zemkopības. Ražošanas un līdz ar to darba ražīguma nepārtraukta augšana pavairoja cilvēka darbaspēka vērtību; verdzība, kas iepriekšējā attīstības pakāpē tikko bija radusies un bija sporādiskā, tagad kļūst par sabiedriskās sistēmas būtisku sastāvdaļu; vergi vairs nav vienkārši palīgi; tagad tos dučiem dzen darbā uz lauka un darbnīcās. Ar ražošanas sadalīšanos divās lielās pamatnozarēs, zemkopībā un amatniecībā, rodas ražošana tieši maiņai — preču ražošana, un līdz ar to sākas tirdzniecība ne tikai cilts iekšienē un uz las robežām, bet arī jau pāri jūrai. Viss tas tomēr ir vēl ļoti neattīstītā veidā; dārgmetāli sāk gūt pārsvaru un kļūt par vispārēju preci — naudu, bet metālu vēl nekaļ un maina vienkārši pēc svara.

Atšķirība starp bagātiem un nabadzīgiem nostājas līdzās atšķirībai starp brīviem un vergiem, lidz ar jauno darba dalīšanu — jauna sabiedrības sadalīšanās šķirās. Mantas stāvokļa atšķirība starp atsevišķiem ģimenes galvām noārda veco komunistisko mājas kopienu visur, kur tā vēl saglabājusies; līdz ar to izzūd ari kopīgā zemes apstrādāšana uz šās kopienas rēķina. Aramzeme tiek piešķirta atsevišķām ģimenēm lietošanā vispirms uz laiku, pēc tam uz visiem laikiem, pāreja uz pilnīgu privātīpašumu norisinās pakāpeniski un paralēli pārejai no pāra laulības uz monogamiju. Atsevišķa ģimene kļūst par sabiedrības saimniecisko vienību.

Pieaugošais iedzīvotāju biezums liek saspiesties ciešāk kopā tiklab iekšienē, kā ari uz ārieni. Radniecisku cilšu savienība visur kļūst par nepieciešamību, un drīz vien kļūst nepieciešama ari viņu sakušana un līdz ar to atsevišķu cilšu teritoriju sakušana par visas tautas kopēju teritoriju. Tautas karavadonis — rex, basileus, thiudans — kļūst nepieciešama, pastāvīga amatpersona. Rodas tautas sapulce tur, kur vēl tādas nebija. Karavadonis, padome, tautas sapulce tagad veido militārās demokrātijās orgānus, kura attīstās no ģints iekārtas. Militārās tāpēc, ka karš un organizēšanās karam tagad kļūst par tautas dzīves regulārām funkcijām. Kaimiņu bagātības kairina tautu mantkāri, kurām bagātību iegūšana jau ir viens no svarīgākajiem dzīves mērķiem. Viņi ir barbari: laupīšana viņiem šķiet vieglāka un pat cienījamāka nodarbošanās nekā radošs darbs. Karš, ko agrāk veda tikai tādēļ, lai atriebtos par uzbrukumiem vai lai paplašinātu teritoriju, kura kļuvusi par šauru, tagad notiek tikai laupīšanas nolūkā, tas kļūst par pastāvīgu nodarbošanās veidu. Ne velti ap jaunajām nocietinātajām pilsētām paceļas draudoši mūri: to grāvji ir ģints iekārtas vaļējais kaps, un to torņi jau sniedzas iekšā civilizācijā. Tas pats notiek ari sabiedrības iekšienē. Laupīšanas kari nostiprina tiklab augstākā karavadoņa, kā arī zemāko vadītāju varu; uz paražu pamatotā viņu pēcteču ievēlēšana no vienām un tām pašām ģimenēm pamazām, sevišķi kopš tēva tiesību nodibināšanās, kļūst par mantojamu varu, kuru vispirms cieš, tad prasa un beidzot uzurpē; tiek likti pamati mantojamai karaļa varai un mantojamai aristokrātijai. Tā pakāpeniski ģints iekārtas orgāni tiek atrauti no savām saknēm tautā, ģintī, fratrijā, ciltī un visa ģints iekārta pārvēršas savā pretstatā: no cilšu organizācijas, kas brīvi kārto savas pašas lietas, tā kļūst par kaimiņu aplaupīšanas un apspiešanas organizāciju, un atbilstoši tam tās orgāni no tautas gribas ieročiem kļūst par patstāvīgiem kundzības un apspiešanas orgāniem, kas vērsti pret pašu tautu. Bet tas nekad nebūtu varējis notikt, ja kāre pēc bagātības nebūtu saskaldījusi ģints locekļus bagātos un nabadzīgos, ja «mantas stāvokļa atšķirības vienā un tai pašā ģintī nebūtu pārvērtušas interešu kopību par antagonismu starp ģints locekļiem» (Markss) un ja verdzības izplatīšanās nebūtu jau novedusi pie tā, ka eksistences līdzekļu iegūšanu ar paša darbu sāka atzīt par darbību, kas ir tikai verga cienīga, kas ir apkaunojošāka nekā laupīšana.

* * *

Tā mēs esam nonākuši pie civilizācijās sliekšņa. To ievada jauns solis uz priekšu darba dalīšanā. Zemākajā pakāpē cilvēki ražoja tikai tieši pašu patēriņam; maiņas aktiem, kas šad tad notika, bija atsevišķa gadījuma raksturs, un tie attiecās tikai uz nejauši radušos pārpalikumu. Barbarisma vidējā pakāpē mēs pie ganu tautām atrodam jau īpašumu lopu veidā, kas pie zināma ganāmpulka lieluma regulāri dod zināmu pārpalikumu virs paša īpašnieka vajadzības; vienlaikus mēs sastopam arī darba dalīšanu starp ganu tautām un atpalikušām ciltīm, kam nav ganāmpulku, un līdz ar to divas blakus pastāvošus dnžndiirt ražošanas pakāpes un tātad nosacījumus regulārai maiņai. Barbarisma augstākajā pakāpē notiek tālāka darba dalīšana starp zemkopību un amatniecību un līdz ar to arvien lielākas darba produktu daļas ražošana tieši maiņai, tā padarot maiņu starp atsevišķiem ražotājiem par dzīves nepieciešamību sabiedrībai. Civilizācijā nostiprina un kāpina visus šos pirms tās radušos darba dalīšanas veidus, it īpaši saasinot pretstatu starp laukiem un pilsētu (pie kam pilsēta var ekonomiski valdīt pār laukiem, kā tas bija senatnē, vai arī lauki pār pilsētu, kā tas bija viduslaikos), un pievieno vēl trešo tai raksturīgo darba dalīšanu, kam ir izšķiroša nozīme, — rada šķiru, kas nenodarbojas vairs ar produktu ražošanu, bet tikai ar produktu maiņu, rada tirgotājus. Visas līdzšinējās šķiru izveidošanās tendences bija saistītas vienīgi ar ražošanu; tās iedalīja ražošanā nodarbinātos cilvēkus vadītājos un izpildītājos vai arī lielākos un mazāk ievērojamos ražotājos. Šeit pirmoreiz parādās šķira, kas, nemaz nepiedalīdamās ražošanā, visā visumā sagrābj vadību pār ražošanu un ekonomiski pakļauj sev ražotājus, kļūst par nenovēršamu starpnieku starp katriem diviem ražotājiem un ekspluatē tos abus. Atsaucoties uz to, ka ražotāji atbrīvojoties no riska un pūlēm, kas saistīti ar maiņu, ka paplašinoties viņu ražojumu pārdošana līdz pat visattālākajiem tirgiem un ka līdz ar to it kā rodoties visderīgākā iedzīvotāju šķira, — izveidojas parazitu šķira, īstu sabiedrisku liekēžu šķira, kas par saviem īstenībā visai niecīgiem pakalpojumiem nokrejo tiklab pašu zemes, kā arī svešzemju ražošanu, ātri iegūst milzu bagātības un tām atbilstošu sabiedrisku ietekmi un tieši tāpēc iegūst civilizācijās periodā arvien cienījamāku stāvokli un arvien vairāk pakļauj sev ražošanu, līdz beidzot tā ražo savu pašas produktu — periodiskās tirdzniecības krizes.

Bet aplūkojamā attīstības pakāpē jaunajai tirgotāju šķirai nav vēl ne jausmas par tiem lielajiem darbiem, kas tai veicami. Bet tā veidojas un kļūst nepieciešama, un ar to pietiek. Līdz ar to parādās metālā nauda, kaltā monēta, un līdz ar metālā naudu — neražotājas šķiras jauns kundzības līdzeklis pār ražotāju šķiru un tās ražošanu. Bija atrasta preču prece, kas apslēptā veidā ietver sevī visas citas preces, burvju līdzeklis, kas pēc patikas var pārvērsties katrā iekārotā un vēlamā lietā. Kam tā bija, tas valdīja ražošanas pasaulē. Bet kam tā vispirms bija? Tirgotājam. Naudas kults bija viņa drošajās rokās. Viņš rūpējās par to, lai kļūtu skaidrs, ka visām precēm un līdz ar tām arī visiem preču ražotājiem godbijīgi jākrīt ceļos naudas priekšā. Viņš pierādīja praksē, ka visi citi bagātības veidi ir tikai šķietamība, salīdzinot ar šo bagātības kā tādas iemiesojumu. Nekad vēlāk naudas vara nav izpaudusies tik pirmatnēji rupji un tik varmācīgi kā šai savā jaunības periodā. Preču pirkšanai par naudu sekoja naudas aizdošana un līdz ar to — procenti un augļošana. Un neviena vēlāko laiku likumdošana nemet parādnieku tik nesaudzīgi un bez cerības uz glābiņu pie augļotāja-kreditora kājām, kā to dara seno Atēnu un Romas likumdošana, — un abas tās radās spontāni kā ieražu tiesības, vienīgi kā ekonomiskā spiediena rezultāts.

Līdzas preču un vergu bagātībai, līdzās naudas bagātībai tagad nostājās arī zemes bagātība. Atsevišķu personu īpašuma tiesības uz zemes gabaliņiem, ko viņām sākotnēji bija piešķīrusi ģints vai cilts, tagad tiktāl nostiprinājās, ka šie gabaliņi sāka viņām piederot kā mantojams īpašums. Pēc kā viņas pēdējā laikā visvairāk centās, tā bija zemes gabaliņu atbrīvošana no ģints kopienas tiesībām uz to, no tiesībām, kuras viņām bija kļuvušas par važām. Šīs važas nozuda — bet drīz pēc tam nozuda arī jaunais zemesīpašums. Pilnīgs, brīvs zemesīpašums nozīmēja ne tikai iespēju zemi netraucēti un neaprobežoti turēt savā īpašumā, tas nozīmēja ari iespēju to atsavināt. Kamēr zeme bija ģints īpašums, šādas iespējas nebija. Bet, kad jaunais zemesīpašnieks galīgi bija atbrīvojies no ģints un cilts virsīpašuma važām, viņš sarāva arī saiti, kas līdz šim viņu nešķirami bija saistījusi ar zemi. Ko tas nozīmēja, to viņam atklāja vienā laikā ar zemes privātīpašumu izgudrota nauda. Tagad zeme varēja kļūt par preci, ko pārdod un ieķīlā. Tiklīdz bija nodibināts īpašums uz zemi, tūdaļ tika atklāta ari hipotēka (sk. Atēnas). Kā heterisms un prostitūcija uz pēdām seko monogamijai, tā hipotēka no tā laika uz pēdām seko zemesīpašumam. Jūs gribējāt pilnīgu, brīvu, atsavināmu zemesīpašumu, — tad nu saņemiet to, lūk, te jums ir: «Tu tā gribēji, Žorž Danden!»

Tā līdz ar tirdzniecības paplašināšanos, līdz ar naudu un augļošanu ar naudu, līdz ar zemesīpašumu un hipotēku ātri norisinājās bagātību koncentrācijā un centralizācija skaita ziņā nelielas šķiras rokās, un blakus tam pieauga masu nabadzība un nabadzīgo masa. Jaunā bagātības aristokrātija galīgi nobīdīja pie malas veco ģints aristokrātiju (Atēnās, Romā, pie ģermāņiem), ja vien tā no paša sākuma nebija tā pati vecā ģints aristokrātija. Un līdz ar brīvo iedzīvotāju sadalīšanos šķirās pēc viņu mantas stāvokļa milzīgi pieauga, sevišķi Grieķijā, vergu skaits*, un viņu piespiedu darbs bija tas pamats, uz kura pacēlās visas sabiedrības virsbūve.

_____________________

* Par vergu skaitu Atēnās sk. iepriekš, 117. Ipp. Korintas pilsētas ziedu laikos tas sniedzās līdz 460 000, Eginā — līdz 470 000, abos gadījumos desmit reižu vairāk, nekā bija brīvo iedzīvotāju. (Engelsa piezīme.) — Lappusi Engelss norādījis pēc ceturtā izdevuma. Red.

Bet tagad palūkosimies, kas notika ar ģints iekārtu šā sabiedriskā apvērsuma laikā. Izrādījās, ka tā nevarīga stāv pretī jaunajiem elementiem, kas bija izauguši bez tās palīdzības. Tās priekšnosacījums bija tas, ka vienas ģints vai cilts locekļi apmetās vienkopus vienā un tai pašā teritorijā, ko apdzīvoja vienīgi viņi. Šāds stāvoklis jau sen bija beidzies. Visur ģintis un ciltis bija sajauktas, visur starp brīviem pilsoņiem dzīvoja vergi, klienti, svešzemnieki. Barbarisma vidējās pakāpes beigās tikko sasniegto dzīves vietas pastāvību arvien no jauna izjauca dzīves vietas kustīgums un pārmaiņa, ko radīja tirdzniecība, nodarbošanās pārmaiņa un zemesīpašuma atsavināšana. Ģints apvienību locekļi nevarēja vairs sapulcēties, lai izlemtu savas pašu kopīgās lietas; tikai mazsvarīgas lietas, piemēram, reliģiskās svinības, tika vēl kaut kā kārtotas. Līdzās tām vajadzībām un interesēm, kuru nodrošināšanai bija aicinātas un piemērotas ģinšu apvienības, apvērsums ražošanas apstākļos un tā izraisītās pārmaiņas sabiedriskā struktūrā radīja jaunas vajadzības un intereses, kas agrākajai ģints iekārtai bija ne tikai svešas, bet visādā nozīmē tai pretējas. Amatnieku grupu intereses, kas bija radušās darba dalīšanas rezultātā, pilsētu īpašās vajadzības pretstatā laukiem prasīja jaunus orgānus; bet katra no šīm grupām sastāvēja no dažādu ģinšu, fratriju un cilšu cilvēkiem, tajā ietilpa pat svešzemnieki; tāpēc šiem orgāniem vajadzēja rasties ārpus ģints struktūras, blakus tai un tātad arī pret to. — Un katrā ģints apvienībā bija manāma savukārt šī interešu sadursme, kas savu augstāko pakāpi sasniedza tai faktā, ka vienā un tai pašā ģintī un vienā un tai pašā ciltī bija apvienoti bagātie un trūcīgie, augļotāji un parādnieki. — Tam vēl pievienojās jaunu iedzīvotāju masa, kuri bija sveši ģinšu grupām un kuri, kā tas bija Romā, varēja kļūt par spēku zemē, un kuru skaits turklāt bija par lielu, lai tos varētu pamazām uzņemt asinsradnieciskajās ģintīs un ciltīs. Pretim šai masai kā noslēgdas un privileģētas korporācijās stāvēja ģinšu apvienības; pirmatnējā dabiski attīstījusies demokrātijā bija pārvērtusies par nīstamu aristokrātiju. — Beidzot, ģints iekārta bija izaugusi no sabiedrības, kas nepazina nekādu iekšēju antagonismu, un bija piemērota tikai tādai sabiedrībai. Tai nebija nekādu citu piespiešanas līdzekļu kā tikai sabiedriskā doma. Bet te bija radusies sabiedrība, kurai pēc visiem tās dzīves ekonomiskajiem apstākļiem bija jāsašķeļas brīvajos un vergos, ekspluatējošos bagātniekos un ekspluatējamos trūcīgajos, — sabiedrība, kura šos antagonismus ne tikai nespēja samierināt, bet kurai tos arvien vairāk vajadzēja saasināt. Tāda sabiedrība varēja pastāvēt tikai nemitīgā atklātā šo šķiru savstarpējā cīņā vai arī valdot kādam trešajam spēkam, kas, it kā nostādamies pāri šķirām, kuras cmas, ap spiestu atklāto sadursmi un, vislielākais, pieļautu šķiru ciņu tīkai ekonomiskā laukā, tā saucamā likumīgā veidā. Ģints iekārta kija savu laiku nodzīvojusi. To sagrāva darba dalīšana un tās sekas — sabiedrības sadalīšanās šķirās. Tās vietā stājās valsts.

* * *

Iepriekš mēs atsevišķi aplūkojām trīs galvenās formas, kādās valsts paceļas uz ģints iekārtas drupām. Vistīrāko un klasiskāko formu uzrāda Atēnas: šeit valsts izaug tieši un galvenokārt no šķiru antagonismiem, kas attīstās pašā ģints sabiedrībā. Romā ģints sabiedrība pārvēršas par noslēgtu aristokrātiju skaitliski lielā, ārpus tās stāvošā, beztiesiskā, bet pienākumiem apkrautā plebeju masā; plebeju uzvara sagrauj veco ģints iekārtu un uz tās drupām uzceļ valsti, kurā drīz vien pilnīgi pazūd tiklab ģints aristokrātija, kā arī plebeji. Beidzot, pie ģermāņiem, Romas valsts uzvarētājiem, valsts rodas tieši plašu svešu apgabalu iekarošanas rezultātā, kuru pārvaldīšanai ģints iekārta nedod nekādu līdzekļu. Bet, tā kā ar šo iekarošanu nav saistīta nenopietna cīņa pret agrākajiem iedzīvotājiem, ne arī progresīvāka darba dalīšana; tā kā iekaroto tautu un iekarotāju ekonomiskās attīstības līmenis ir gandrīz vienāds un tāpēc sabiedrības ekonomiskais pamats paliek tas pats agrākais, tad ģints iekārta var pastāvēt tālāk gadsimtiem ilgi pārgrozītā, teritoriālā markas iekārtas veidā un uz kādu laiku pat atjaunoties pavājinātā veidā vēlākajās muižnieku un patriciešu ģintīs un pat zemnieku ģintīs, kā, piemēram, Ditmaršenā.*

_____________________

* Pirmais vēsturnieks, kam bija kaut vai aptuvens priekšstats par ģints būtību, bija Niburs, un par to, — bet ari par savām tieši no turienes mantotajām kļūdām, — viņš ir pateicību parādā tam, ka iepazinies ar Ditmaršenas ģinšu kopienām. (Engelsa piezīme.)

Tādējādi valsts nekādā ziņā nav spēks, kas sabiedrībai uzspiests no ārienes. Valsts nav arī «tikumiskās idejas īstenība», «prāta attēls un īstenība», kā apgalvo Hegelis[108]. Valsts ir sabiedrības produkts zināmā sabiedrības attīstības pakāpē; valsts ir atzīšanās, ka šī sabiedrība sapinusies neatrisināmā pretrunā pati ar sevi, saskaldījusies nesamierināmos pretstatos, kurus pārvarēt tā nespēj. Bet, lai šie pretstati — šķiras ar pretrunīgām ekonomiskām interesēm — neaprītu sevi un sabiedrību neauglīgā cīņā, tad kļuva nepieciešama kāda sabiedrībai šķietami pāri stāvoša vara, kas mīkstinātu sadursmi, turētu to «kārtības» robežās. Un šis no sabiedrības izaugušais, bet tai pāri nostājies spēks, kas no sabiedrības arvien vairāk un vairāk atsvešinās, ir valsts.

Salīdzinot ar veco ģints organizāciju, valsts, pirmkārt, atšķiras ar pavalstnieku iedalījumu pēc teritorijas. Vecās, uz asinsradniecības pamata radušās un kopā saturētās ģinšu savienības, kā mēs redzējām, kļuva nepietiekamas pa lielākajai daļai tāpēc, ka viņu priekšnosacījums, ģints locekļu saistīšana pie zināmas teritorijas, jau sen vairs nepastāvēja. Teritorija palika, bet cilvēki bija kļuvuši kustīgi. Tāpēc par sākuma punktu pieņēma teritoriālo iedalījumu un atļāva pilsoņiem realizēt viņu sabiedriskās tiesības un pienākumus tur, kur viņi apmetās, nevērojot ģinti un cilti. Tāda pilsoņu organizācija pēc dzīves vietas ir vispār pieņemta visās valstīs. Tāpēc mums tā šķiet dabiska; bet mēs redzējām, cik neatlaidīgas un ilgstošas cīņas bija vajadzīgas, kamēr tā spēja nostiprināties Romā un Atēnās, aizstājot pēc ģintīm veidoto veco organizāciju.

Otrā atšķirības pazīme ir publiskas varas nodibināšana, kura vairs tieši nesakrīt ar iedzīvotājiem, kas paši organizējušies par bruņotu spēku. Šī īpašā publiskā vara ir vajadzīga tāpēc, ka kopš sabiedrības saskaldīšanās šķirās iedzīvotāju pašdarbīga bruņota organizācija nav vairs iespējama. Arī vergi ietilpst iedzīvotāju sastāvā: 90 000 atēniešu pilsoņu attiecībā pret 365 000 vergu ir tikai privileģēta šķira. Atēnu demokrātijās tautas karaspēks bija aristokrātiska publiska vara pret vergiem un turēja tos padevībā; bet, lai turētu padevībā arī pilsoņus, kļuva nepieciešama žandarmērija, kā tas iepriekš pastāstīts. Šī publiskā vara pastāv katrā valstī. Tajā ietilpst ne tikai apbruņoti cilvēki, bet arī lietiskas piedevas — cietumi un dažāda veida piespiešanas iestādes, ko nepazina ģinšu sabiedrības iekārta. Publiskā vara var būt ļoti niecīga, gandrīz nemanāma sabiedrībās, kur šķiru pretstati nav vēl attīstījušies, un nomaļu apgabalos, kā tas dažkārt šur tur vērojams Amerikas Savienotajās Valstīs. Bet tā pastiprinās līdztekus tam, ka valstī saasinās šķiru pretrunas, un līdztekus tam, ka valstis, kas savstarpēji saskaras, kļūst lielākas un vairāk apdzīvotas. Lai palūkojamies kaut vai uz mūsu tagadējo Eiropu, kur šķiru cīņa un iekarošanas konkurence saskrūvējusi publisko varu tik augstu, ka tā draud aprīt visu sabiedrību un pat valsti.

Lai šo publisko varu uzturētu, ir nepieciešamas pilsoņu iemaksas — nodokļi. Ģints sabiedrībai tie nemaz nebija zināmi. Bet mēs tagad tos pazīstam itin labi. Civilizācijai attīstoties, arī nodokļu vairs nepietiek; valsts izdod vekseļus uz nākotni, taisa parādus, valsts parādus. Arī par to vecā Eiropa var daudz ko pastāstīt.

Apveltīti ar publisko varu un nodokļu piedzīšanas tiesībām, ierēdņi kā sabiedrības orgāni nostājas pāri sabiedrībai. Brīvas, labprātīgas cieņas, kāda tika parādīta ģints sabiedrības orgāniem, tiem jau par maz pat arī tad, ja viņi to spētu iegūt; kā sabiedrībai svešas varas pārstāvjiem viņiem jāiegūst respekts ar izņēmuma likumiem, kas tiem piešķir īpašu svētumu un neaizskaramību. Civilizētas valsts visnožēlojamākam policistam ir vairāk «autoritātes» nekā visiem ģints sabiedrības orgāniem kopā; bet civilizācijās laikmeta visvarenākais valdnieks un vislielākais valstsvīrs vai karavadonis var apskaust visneievērojamāko ģints vecāko par to nepiespiesto un neapstrīdamo cieņu, ko viņam parāda. Pēdējais atrodas pašā sabiedrībā, kamēr pirmie ir spiesti mēģināt sevi nostādīt par kaut ko ārpus tās un pāri tai.

Tā kā valsti ir radijusi vajadzība turēt grožos šķiru pretstatu, tā kā tā līdz ar to ir radusies pašās šo šķiru sadursmēs, tad tā parasti ir pašas varenākās, ekonomiski valdošās šķiras valsts; šī šķira ar valsts palīdzību kļūst arī par politiski valdošo šķiru un tādējādi iegūst jaunus līdzekļus apspiestās šķiras nomākšanai un ekspluatēšanai. Piemēram, antīkā valsts vispirms bija vergturu valsts vergu apspiešanai, feodālā valsts — muižniecības orgāns dzimtcilvēku apspiešanai, un mūslaiku pārstāvniecības valsts ir ierocis, ar ko kapitāls ekspluatē algoto darbu. Ka izņēmums tomēr sastopami laikposmi, kad šķiru, kuras savstarpēji cīnās, speķi ir tādā līdzsvarā, ka valsts vara kā šķietama starpniece uz laiku iegūst zināmu patstāvību attiecībā pret abām šķirām. Tāda bija XVII un XVIII gadsimta absolūta monarhija, kas muižniecību un buržuāziju līdzsvaroja vienu pret otru; tāds bija pirmās un sevišķi otrās franču impērijas bonapartisms, kas rīdīja proletariātu pret buržuāziju un buržuāziju pret proletariātu. Jaunākais sasniegums šai ziņā, kur valdnieks un pārvaldāmie izskatās vienlīdz komiski, ir Bismarka nācijās jaunā Vācijas impērija: šeit kapitālisti un strādnieki līdzsvaroti viens pret otru, un abi vienlīdz tiek piemuļķoti par labu panīkušajiem prūšu provinciālajiem junkuriem.

Turklāt vēsturisko valstu lielākajā daļā pilsoņiem piešķiramās tiesības tiek iedalītas samērā ar viņu mantas stāvokli, un ar to tieši tiek pateikts, ka valsts ir mantīgās šķiras organizācija, lai to aizsargātu pret nemantīgo šķiru. Tā bija jau Atēnās un Romā ar tur pastāvošo iedalījumu kategorijās pēc mantas stāvokļa. Tā bija ari viduslaiku feodālajā valstī, kur politisko stāvokli noteica zemesīpašuma apmēri. Tas izpaužas arī mūslaiku pārstāvniecības valstu vēlēšanu cenzā. Tomēr šī mantas stāvokļa atšķirību politiskā atzīšana nekādā ziņā nav būtiska. Gluži otrādi, tā raksturo valsts attīstības zemāko pakāpi. Augstākā valsts forma, demokrātiskā republika, kas mūsu tagadējos sabiedriskajos apstākļos arvien vairāk un vairāk kļūst par nenovēršamu nepieciešamību un kas ir valsts forma, kurā vienīgi iespējams novest līdz galam pēdējo izšķirošo cīņu starp proletariātu un buržuāziju, — šī demokrātiskā republika oficiāli nekā vairs nezina par mantiskām atšķirībām. Tajā bagātība izlieto savu varu netieši, bet toties drošāk: no vienas puses, tieši uzpērkot ierēdņus (klasisks piemērs ir Amerika), no otras puses, valdības un biržas savienības veidā, kas realizējas toties vieglāk, jo vai rāk pieaug valsts parādi un jo vairāk akciju sabiedrība» koncentrē savās rokās ne tikai transportu, bet ari pašu ražošanu un atrod savu koncentrācijas punktu tai pašā birža. Šeit spilgts piemērs bez Amerikas ir jaunākā Francijas republika, un pat kārtīgā Šveice šai laukā ir devusi savu tiesu. Bet, ka šai valdības un biržas brālīgajai savienībai nebūt nav vajadzīga demokrātiskā republika, to bez Anglijas pierāda jaunā Vācijas impērija, kur nevar pateikt, ko vispārējās vēlēšanu tiesības ir pacēlušas augstāk: Bismarku vai Bleihrederu[109]. Beidzot, mantīgā šķira valda tieši ar vispārējo vēlēšanu tiesību palīdzību. Kamēr apspiestā šķira — šai gadījumā tātad proletariāts — vēl nav nobriedusi sevis atbrīvošanai, tik ilgi tā savā vairumā atzīs pastāvošo sabiedrisko iekārtu par vienīgo iespējamo un politiski vilksies kapitālistu šķiras astē, atradīsies tās galējā kreisajā spārnā. Bet līdztekus tam, ka tā nobriest sevis atbrīvošanai, tā konstituējas pati savā partijā, ievēlē pati savus un nevis kapitālistu pārstāvjus. Vispārējās vēlēšanu tiesības ir strādnieku šķiras brieduma rādītājas. Tagadējā valstī tās vairāk dot nevar un nekad nedos; bet pietiek arī ar to. Tajā dienā, kad vispārējo vēlēšanu tiesību termometrs rādīs, ka strādniekos iestājies vārīšanās punkts, viņi, tāpat kā kapitālisti, zinās, ko darīt.

Valsts tātad nepastāv no mūžīgiem laikiem. Ir bijušas sabiedrības, kas iztikušas bez tās, kam, nav bijis ne jausmas par valsti un valsts varu. Zināmā ekonomiskās attīstības pakāpē, kas nepieciešami bija saistīta ar sabiedrības sašķelšanos šķirās, valsts šās sašķelšanās rezultātā kļuva nepieciešama. Tagad mēs ātriem soļiem tuvojamies tādai ražošanas attīstības pakāpei, kur šo šķiru pastāvēšana ne tikai vairs nav nepieciešama, bet kļūst par tiešu kavēkli ražošanai. Šķiras izzudīs tikpat nenovēršami, cik nenovēršami tās pagātnē radušās. Izzūdot šķirām, nenovēršami izzudīs arī valsts. Sabiedrība, kas ražošanu organizē uz jauniem brīvas un līdztiesīgas ražotāju asociācijas pamatiem, visu valsts mašinu novietos tur, kur tai tad būs īstā vieta: senlietu muzejā blakus vērpjamam ratiņam un bronzas cirvim.

* * *

Tādējādi pēc visa sacītā civilizācijā ir tā sabiedriskās attīstības pakāpe, kur darba dalīšana, no tās izrietošā maiņa starp atsevišķām personām un abus šos procesus apvienojošā preču ražošana sasniedz pilnīgu uzplaukumu un izdara apvērsumu visā iepriekšējā sabiedrībā.

Visās iepriekšējās sabiedriskās attīstības pakāpēs ražošana pēc būtības bija kopīga, un arī patēriņš notika, produktus tieši sadalot lielāku vai mazāku komunistisku kopienu iekšienē. Šī ražošanas kopība realizējās visai šauros ietvaros, bet tās sekas bija ražotāju vara pār viņu ražošanas procesu un viņu ražoto produktu. Viņi zina, kas notiek ar produktu: viņi to patērē, neizlaiž to no rokām, un, kamēr ražošana norisinās uz šā pamata, tā nevar pāraugt ražotājiem pāri galvai, nevar radīt fantastiskus, viņiem svešus spēkus, kā tas parasti un neizbēgami notiek civilizācijās laikmetā.

Bet šai ražošanas procesā pamazām iespiežas darba dalīšana. Tā satricina ražošanas un piesavināšanās kopību, tā padara par valdošo likumu privāto piesavināšanos un līdz ar to rada maiņu starp atsevišķām personām, — kā tas notiek, to izpētījām jau iepriekš. Pakāpeniski preču ražošana kļūst par valdošo formu.

Ar preču ražošanu, kas nenotiek vairs pašu patēriņam, bet maiņai, preces nepieciešami pāriet no rokas rokā. Maiņā ražotājs atdod savu preci; viņš vairs nezina, kas ar to notiks. Bet, kad starp ražotājiem kā starpniece parādās nauda un līdz ar naudu tirgotājs, tad maiņas process kļūst vēl sarežģītāks, ražojumu galīgais liktenis vēl nenoteiktāks. Tirgotāju ir daudz, un neviens no viņiem nezina, ko dara otrs. Preces tagad vairs neiet tikai no rokas rokā, tās ceļo arī no tirgus uz tirgu; ražotāji ir zaudējuši varu pār visu savas pašu dzīves nosacījumu ražošanu, bet šo varu nav ieguvuši arī tirgotāji. Ražojumi un ražošana noklusi nejaušības varā.

Bet nejaušība ir tikai viens savstarpējās sakarības pols, otru tās polu sauc par nepieciešamību. Dabā, kur arī it kā valda nejaušība, mēs jau sen katrā atsevišķā laukā esam konstatējuši iekšēju nepieciešamību un likumsakarību, kas lauž sev ceļu cauri šai nejaušībai. Bet, kas attiecas uz dabu, tas attiecas ari uz sabiedrību. Jo vairāk kāda sabiedriska darbība, vesela sabiedrisko procesu rinda izslīd no cilvēku apzinātas kontroles, no viņu varas, un jo vairāk šī darbība šķiet atstāta tīras nejaušības varā, toties vairāk ar dabisku nepieciešamību šai nejaušībai laužas cauri tai piemītošie iekšējie likumi. Tādi likumi valda ari pār preču ražošanas un preču maiņas nejaušībām: atsevišķam ražotājam un maiņas dalībniekam tie nostājas pretī kā sveši, sākumā pat neapjausti spēki, kuru daba vēl rūpīgi jāizpētī un jāizdibina. Šie preču ražošanas ekonomiskie likumi modificējas šās ražošanas formas dažādās attīstības pakāpēs, bet visā visumā tie valda visā civilizācijās periodā. Arī vel šodien produkts valda pār ražotājiem; ari vēl šodien sabiedrisko ražošanu visumā regulē nevis kopīgi apsvērts plāns, bet akli likumi, kas izpaužas ar stihisku spēku, pēdējā instancē — periodisko tirdzniecības križu negaisos.

Mēs redzējām, kā diezgan agrā ražošanas attīstības pakāpē cilvēka darbaspēks kļūst spējīgs dot ievērojami vairāk produktu, nekā ražotāja eksistencei nepieciešams, un ka šī attīstības pakāpe savos pamatos ir tā pati, kad rodas darba dalīšana un maiņa starp atsevišķām personām. Un tagad vairs nevajadzēja daudz laika, lai atklātu lielo «patiesību», ka ari cilvēks var būt prece, ka cilvēka spēku var mainīt un patērēt, ja cilvēku padara par vergu. Tiklīdz cilvēki bija sākuši mainīt, tie jau arī paši kļuva par maiņas priekšmetiem. Darāmā kārta kļuva par ciešamo kārtu, — vai nu cilvēki to gribēja vai ne.

Līdz ar verdzības rašanos, kas civilizācijās laikmetā sasniedza savu augstāko attīstību, notika pirmā lielā sabiedrības sadalīšanas ekspluatatoru un ekspluatēto šķirās. Šis sadalījums joprojām pastāvēja visā civilizācijās periodā. Verdzība ir pirmā antikai pasaulei piemītošā ekspluatācijas forma; tai seko: dzimtbūšana viduslaikos, algotais darbs jaunajos laikos. Tādas ir verdzināšanas trīs lielās formas, kas raksturīgas trim lielajiem civilizācijās laikmetiem; tām vienmēr blakus iet atklāta un pēdējā laikā maskota verdzība.

Preču ražošanas pakāpi, ar kuru sākas civilizācijā, ekonomiski var raksturot šādi: 1) rodas metālā nauda un līdz ar to arī naudas kapitāls, procenti un augļošana; 2) rodas tirgotāji kā starpnieku šķira starp ražotājiem; 3) rodas zemes privātīpašums un hipotēka, un 4) rodas vergu darbs kā valdošā ražošanas forma. Civilizācijai atbilst un līdz ar to galīgi nostiprina savu kundzību jauna ģimenes forma — monogamija, vīrieša vara pār sievieti, un atsevišķa ģimene kā sabiedrības saimnieciskā vienība. Civilizēto sabiedrību kopā satur valsts, kas visos tipiskos periodos ir vienīgi valdošās šķiras valsts un visos gadījumos būtībā paliek mašina, ar kuras palīdzību tiek apspiesta nomāktā, ekspluatētā šķira. Civilizācijai raksturīgs ir vēl sekojošais: no vienas puses, pilsētas un lauku pretstata nostiprināšanās kā visas sabiedriskās darba dalīšanas pamats: no otras puses, testamentu ieviešana, ar kuru palīdzību īpašnieks arī pēc savas nāves var noteikt par savu īpašumu. Šis institūts, kas ir tieši pretrunā ar seno ģints iekārtu, Atēnās nebija pazīstams līdz pat Solonam; Romā to ieviesa jau agri, bet, kad īsti, mēs nezinām*; pie ģermāņiem to ieviesa priesteri, lai godīgs ģermānis varētu netraucēts novēlēt savu mantu baznīcai.

_______________

* Lasala** «Iegūto tiesību sistēmas» otrā daļa galvenokārt balstās uz atzinumu, ka romiešu testaments esot tikpat vecs kā pati Roma, ka Romas vēsturē nekad «nav bijuši laiki bez testamenta», ka testaments drīzāk radies pirms romiešu laikiem no mirušo kulta. Lasals kā ticīgs vechegelietis atvasina romiešu tiesību normas nevis no romiešu sabiedriskajām attiecībām, bet no gribas «spekulativā jēdziena» un tā nonāk pie minētā, pilnīgi nevēsturiskā apgalvojuma. Nav brīnums, ja to lasām grāmatā, kas, dibinoties uz to pašu spekulatīvo jēdzienu, secina, ka romiešu mantošanas lietās īpašuma novēlējums esot bijis tīrā blakus lieta. Lasals ne tikai tic romiešu juristu, sevišķi agrākā laika juristu ilūzijām, viņš tos vēl pārspēj. (Engelsa piezīme.)

** Lasals (Lassalle), Ferdinands (1825—1864). Red.

Šajā sabiedriskajā iekārtā civilizācijā ir veikusi tādas lietas, līdz kādām senā ģints sabiedrība ne tuvu nebija izaudusi. Bet viņa tās veica, izraisīdama cilvēku viszemākās dziņas un kaisli bas un attīstīdama tās uz visu viņu pārējo dotību rēķina. Zemiska mantkārība ir bijusi civilizācijās galvenais dzinējspēks no tās sākuma līdz šai dienai; bagātība, vēlreiz bagātība un trešo reizi bagātība, nevis sabiedrības bagātība, bet šā atsevišķā nožēlojamā individa bagātība ir bijusi tās vienīgais noteicošais mērķis. Ja pie tam šās sabiedrības klēpī arvien vairāk attīstījās zinātne un atkārtojās mākslas augstākā uzplaukuma laikmeti, tad tikai tāpēc, ka bez tā nebūtu bijuši iespējami visi mūsu laika sasniegumi bagātību uzkrāšanā.

Tā kā civilizācijās pamatā ir tas, ka viena šķira ekspluatē otru šķiru, tad visa tās attīstība norisinās pastāvīgā pretrunā. Katrs solis uz priekšu ražošanā ir līdz ar to solis atpakaļ apspiestās šķiras, t. i., milzīgā vairākuma stāvoklī. Katrs labums, ko iegūst vieni, nepieciešamā kārtā ir ļaunums citiem, katra jauna vienas šķiras atbrīvošana ir jauna citas šķiras apspiešana. Visspilgtākais piemērs tam ir mašinu ieviešana, kuras sekas tagad ir vispār zināmas. Un, ja pie barbariem, kā mēs to redzējām, tikko varēja atšķirt tiesības no pienākumiem, tad civilizācijā pat lielākajam muļķim padara skaidru šo abu atšķirību un pretstatu, piešķirot vienai šķirai gandrīz visas tiesības un uzveļot otrai gandrīz visus pienākumus.

Bet tā tam nav jābūt. Kas ir labs valdošai šķirai, tam jābūt labam arī visai sabiedrībai, ar kuru valdošā šķira sevi identificē. Tāpēc, jo tālāk iet uz priekšu civilizācijā, jo vairāk tā ir spiesta tās neizbēgami radītās negativās parādības aizsegt ar mīlestības plīvuru, tās izpušķot vai melīgi noliegt, — īsi sakot, ieviest praksē konvencionālu liekulību, kuru nepazina ne sabiedrības sākotnējās formas, ne ari pat civilizācijās pirmās pakāpes un kura beidzot sasniedz savu kalngalu apgalvojumā: ekspluatētāja šķira ekspluatē apspiesto šķiru vienīgi pašas ekspluatējamās šķiras interesēs; un, ja pēdējā to nesaprot un pat sāk dumpoties, tad tā ir visnekrietnākā nepateicība saviem labdariem, ekspluatatoriem.*

_______________

* Sākumā biju nodomājis lielisko civilizācijās kritiku, kas sastopama dažādās vietās Šarla Furjē darbos, sniegt blakus Morgana kritikai un manējai. Diemžēl, man nav laika ar to nodarboties. Atzīmēšu tikai, ka jau Furjē uzskata monogamiju un zemesīpašumu par civilizācijās galvenajām atšķirības pazīmēm un ka viņš tās nosauc par bagātnieku karu pret trūcīgajiem. Tāpat atrodam jau pie viņa dziļu izpratni par to, ka visās nepilnīgās, pretstatu plosītās sabiedrībās atsevišķas ģimenes (Ies familles incohérentes) ir saimnieciskas vienības. (Engelsa piezīme.)

Un tagad noslēgumā Morgana spriedums par civilizāciju: «Kopš civilizācijās sākuma bagātības pieaugums ir kļuvis tik milzīgs, tās formas tik dažādas, tās izlietošana praksē tik plaša un tās pārvaldīšana īpašnieku interesēs tik prasmīga, ka šī bagātība ir kļuvusi par neuzveicamu spēku, kas nostājies pret tautu. Cilvēka prāts stāv nevarīgs un apjucis sava paša radījuma priekšā. Un tomēr pienāks laiks, kad cilvēka prāts iegūs spēku valdīt pār bagātību, kad tas noteiks tiklab valsts attiecību pret īpašumu, ko tā sarga, kā arī īpašnieku tiesību robežas. Sabiedrības intereses katrā ziņā ir augstākas par atsevišķu personu interesēm, un starp tām jārada taisnīga un harmoniska attiecība. Vienkārša dzīšanās pēc bagātības nav cilvēces gala uzdevums, ja vien progress joprojām paliks likums nākotnei, kāds tas ir bijis pagātnei. Kopš civilizācijās sākuma pagājušais laiks ir tikai niecīga daļa no cilvēces nodzīvotā laika, niecīga daļa no tā laika, ko cilvēcei vēl nāksies nodzīvot. Vēsturiskajam darba laukam, kura vienīgais galamērķis ir bagātība, kā noslēgums draud sabiedrības, bojā eja, jo šāds darba lauks slēpj sevī savas paša iznīcības elementus. Demokrātijā pārvaldīšanā, brālība sabiedrībā, vienlīdzība tiesībās un vispārējā izglītība svētīs nākošo augstāko sabiedrības pakāpi, kuras labā nemitīgi strādā pieredze, prāts un zinātne. Tā būs seno ģinšu brīvības, vienlīdzības un brālībās atdzimšana, tikai augstākā formā» (Morgans, «Senatnes sabiedrība», 552. lpp.).

***

Sarakstījis F. Engelss 1884. g., no marta līdz jūnijam.

Pirmoreiz iznācis atsevišķā izdevumā Cirihē 1884. gadā.

Ceturtais, papildinātais izdevums iznācis Stutgartē 1892. gadā.

***

Iespiests pēc grāmatas teksta:

K. Markss, F. Engelss. Darbu Izlasa divos sējumos, II sēj., 1950. g. Izd., 158.—306. lpp.

***

Nodota salikšanai 1952. g. 21. novembri. Parakstīta iespiešanai 1953. g. 20. janvarī. Papīra formāts 61X86 1/14, 5,88 papīra 1., 11,16 iespiedl., 10,27 izdevn. 1. Metiens 5000 eks. JT 01319. Izdevn. Nr. 5509 P-180. Tipogr. pasūt. Nr. 2730. Iespiesta LPRRT Paraugtipogrāfijā, Rīgā, Puškina ielā 12.

Maksā 2 rbļ. 35 кар.

ЛАТГОСИЗДАТ – РИГА

***

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

darbabalss.eu

№ 08

Rīga, 2015

*

Примечания

1

Morgans (Morgan), Ljuiss Henrijs (1818—1881) — amerikāņu zinātnieks, pirmatnējās sabiedrības etnografs un vēsturnieks.Red.

2

Runa ir par L. Morgana grāmatas «Senatnes sabiedrība» konspektu, ko sastādījis Markss. Sk. Marksa un Engelsa arhivu, IX sēj., 1945. Red.

3

Tacits, Publijs Kornēlijs (ap 55— 120 m. e.) — Romas vēsturnieks. Red.

4

Frimens (Freeman), Eduards Augusts (1823—1892) — angļu liberāls vēsturnieks. Red.

5

Bahofens (Bachofen), Johans Jakobs (1815—1887) — Šveices jurists un vēsturnieks, romiešu tiesību profesors Bazelē, pirmatnējo tiesību pētnieks. Red.

6

Tylor E. B., Researches into the early history of mankind and the development of civilization, London, 1865. Tailors (Tylor), Eduards Bernets (1832—1917) — angļu antropologs, pirmatnējās kultūras vēsturnieks. Red.

7

Eshils (525—456 pirms m. e.) — sengrieķu dramaturgs. Red.

8

Mak-Lenans (Mac-Lennan), Džons Fergusons (1827—1881) — angļu zinātnieks, pēc profesijas advokāts, viens no pirmajiem ģimenes un laulības vēsturniekiem. Red.

9

Mac-Lennan J. F., Studies in ancient history, comprising a reprint of primitive marriage. London, 1886. Red.

10

Latham R. G., Descriptive ethnology. Vol. I—II, London, 1859. Red.

Latams (Latham), Roberts Gordons (1812—1888) — angļu ārsts, lingvists un etnogrāfs; sarakstījis vairākus darbus par salīdzinošo etnogrāfiju. Red.

11

Morgan L. H., League of the Ho-dē-no-sau-nee or Iroquois. Rochester, 1851. Red.

12

Lubbock The origin of civilization and the primitive condition of man. Mental and sodai condition of savages. London, 1870. Red.

Leboks (Lubbock), Džons (1834— 1913) (no 1899. g. lords Avberijs) — angļu biologs, darvinists, etnologs, archeologs. Red.

13

Morgan L. H., Systems of consanguinity and affinity of the human family. Washington, 1871. Red.

14

Cezars, Gajs Jūlijs (100—44 pirms m. e.). Red.

15

Giraud-Teulon A., Les origines de la famille. Geneve, Paris, 1874. Red.

Žiro-Telons (Giraud-Teulon), Aleksiss (dz. 1839. gadā) — pirmatnējās sabiedrības vēsturnieks, profesors Ženevā, Bahofena skolnieks. Red.

16

Darvins (Darwin), Čarlzs (1809— 1882). Red.

17

Furjē (Fourier), Šarls (1772— 1837). Red.

18

Homērs (ap IX g. s. pirms m. e.) — sengrieķu dzejnieks, kuram piedēvē poēmas «Iliada» un poēmas «Odiseja» sarakstīšanu. Red.

19

Kivjē (Cuvier), Žoržs (1769 — 1832) — franču dabas pētnieks, salīdzinošās anatomijas un paleontoloģijas radītājs. Red.

20

Letourneau Ch., L’evolution du mariage et de la famille. Paris. 1888. Red.

21

Leturno (Letourneau), Šarls (1831— 1902) — franču sociologs un etnogrāfs. Red.

22

Poligāmijā (no grieķu poly — daudz un gamos — laulība) —burtiski: «daudzlaulība». Parasti tā dēvē daudzsievību. Red.

23

Sosirs (Saussure), Anri de (1829—1905) — Šveices dabas pētnieks un cejotājs. Red.

24

Vestermarks (Westermarck), Eduards Aleksandrs (1862—1939) — sociologs un etnogrāfs, Helsinku universitātes profesors. Red.

25

Westertnarck E. A., The history of human marriage. London, 1891. Red.

26

Espinass (Espinas), Alfrēds (1844— 1922) — franču filozofs un sociologs. Red.

27

Espinas A„ Des societes animales. Etude de psychologie comparee. Paris, 1877. Red.

28

Giraud-Teulon A., Les origines du mariage et ёг la famille. Geneve. 1884. Red.

29

Bancroft H. H., The native races of the pacific states of North America. Vol. I—V. New York, 1875.—1876. Red.

Bankrofts (Bancroft), Hubers (1832—1918) — amerikāņu etnogrāfs, Ziemeļamerikas cilšu pētnieks. Red.

30

Herodots (ap 484—425 pirms m. e.) — sengrieķu vēsturnieks. Red.

31

Watson I. F. and Kaye J. W., People of India. Vol. I-VI. London, 1868,—1872.

Vatsons (Watson), Džons Forbs (1827—1892) — sarakstījis vairākus darbus par Indijas jaunāko laiku vēsturi.

Kejs (Kaye), Džons Viljams (1814— 1876) — angļu publicists, sarakstījis vairākus darbus par Indijas jaunāko laiku vēsturi. - Red.

32

Faisons (Fison), Lorimers (1832— 1907) — angļu misionārs Fidži salās un Austrālijā, viens no Austrālijas zinātniskās pētīšanas pionieriem. Red.

33

Havits (Howitt), Alfrēds Viljams (1830—1908) — Austrālijas antropologs un vēsturnieks, pētījis Austrālijas vēsturi. Red.

34

Raits (Wright), Arturs (1803— 1875) — amerikāņu misionārs, etnogrāfs, viens no L. Morgana korespondentiem. Red.

35

Bachofen J. J„ Das Mutterrecht. Stuttgart, 1861. Red.

36

Agasizs (Agassiz), Luijs (1807— 1873) — šveicietis, vairāku darbu autors zooloģijā, ģeoloģijā un paleontoloģijā. Red.

37

Agassiz L., A journey in Brasil. Boston, 1886. Red.

38

Ferdinands V (Katolis) (1452— 1516) — Kastilijas un Aragonijas karalis (1479—1516); ar viņa valdīšanu sākās Spānijas politiskās varenības periods. Red.

39

Sugenheim S., Geschichte der Aufhebung der Leibeigenschaft und Horigkeit in Europa bis an die Mitte des neunzehnten Jahrhunderts. St. Petersburg, 1861.

Zugenheims (Sugenheim), Zamuels (1811—1877) — vācu vēsturnieks. Red.

40

Kovalevsktj M., Tableau des origines et de l’evolution de la famille et de la propriētē, Stockholm, 1890. Red.

Kovaļevskis (Ковалевский), Maksims Maksimovičs (1851—1916) — krievu sociologs, vēsturnieks un jurists; pazīstams ar saviem pētījumiem par pirmatnējām ģints attiecībām. Red.

41

Gajs (II g. s. pirms m. e.) — Romas jurists, sastādījis vienu no pirmajām rokasgrāmatām romiešu tiesībās. Red.

42

Jaroslavs (Gudrais) (978—1054) — Kijevas kņazs (1019—1054). Red.

43

Heusler A., Institutionen des deutschen Rechts. Bd. I—II, Leipzig, 1885,—1886. Red.

Heislers (Heusler), Andreass (1834—1921) — Šveices jurists, sarakstījis vairākus darbus šveiciešu un vācu tiesībās. Red.

44

Nearhs (IV g. s. pirms m. e.) — Maķedonijas Aleksandra cīņas biedrs un tā flotes admirālis, piedalījās karagājienā uz Indiju. Red.

45

Aleksandrs, Maķedonijas (356—323 pirms m. e.). Red.

46

Surita (Zurita), Heronimo (1512— 1580) — spāņu vēsturnieks. Red.

47

Kunovs (Cunov), Heinrihs (1862— 1936) — viens no revizionisma teorētiķiem Vācijas sociāldemokrātijā; etnogrāfs, sarakstījis vairākus darbus par pirmatnējo vēsturi. Red.

48

Anaksandrids — Spartas ķēniņš. Red.

49

Aristons — Spartas ķēniņš. Red.

50

Bismarks (Bismarck), Otto (1815— 1898). Red.

51

Plutarhs (ap 48—120 m. e.) — grieķu rakstnieks, morālists. Red.

52

Šemans (Schomann), Georgs Fridrihs (1793—1879) — vācu filologs, antikās pasaules vēsturnieks. Red.

53

Aristofans (ap 450—385 pirms m. e.) — sengrieķu dramaturgs, rakstījis satiriskas komēdijas par politiskiem tematiem. Red.

54

Vaksmuts (Wachsmuth), Vilhelms (1784—1866) — vācu vēsturnieks, profesors Leipcigā, sarakstījis vairākus darbus par antiko un Eiropas vēsturi. Red.

55

Eiripids (480—406 pirms m. e.) — sengrieķu dramaturgs. Red.

56

Napoleons I (1769—1821). Red.

57

Amians Marcelins (ap 330—400) — grieķis no Antiohijas, Romas impērijas pagrimuma laikmeta vēsturnieks. Red.

58

Prokopijs (VI g. s. m. e.) — Bizantijas vēsturnieks, piedalījies viņa aprakstītos Belizarija karagājienos. Red.

59

Volframs fon Ešenbahs (Wolfram von Eschenbach) (1170—1220) — vācu viduslaiku dzejnieks. Red.

60

Teokrits (III g. s. pirms m. e.) — sengrieķu bukolisks dzejnieks. Red.

61

Moshs (II g. s. pirms m. e.) — sengrieķu bukolisks dzejnieks. Red.

62

Longs (III g. s. sākums m. e.) — grieķu rakstnieks, ganu romānā «Dafnis un Hloja» autors. Red.

63

Anakreons (VI g. s. vidus pirms m. e.) — sengrieķu dzejnieks — liriķis. Red.

64

Meins (Maine), Henrijs (1822— 1888) — angļu vēsturnieks, seno tiesību pētnieks, profesors Kembridžā. Red.

65

Maurers (Maurer), Georgs Ludvigs (1790—1872) — vācu vēsturnieks, pētīja senās un viduslaiku Vācijas sabiedrisko iekārtu. Red.

66

Grots (Grote), Džordžs (1794— 1871) — angļu vēsturnieks. Red.

67

Demostens (ap 384-—322 pirms m. e.) — sengrieķu orators. Red.

68

Dikearhs (IV g. s. pirms m. e.) — sengrieķu vēsturnieks un ģeogrāfs, Aristoteļa skolnieks. Red.

69

Bekers (Becker), Vilhelms Ādolfs (1796—1846) — vācu vēsturnieks, klasiskās archeoloģijas profesors Leipcigā. Red.

70

Niburs (Niebuhr), Bartolds Georgs (1776—1831) — vācu vēsturnieks, senās Romas vēstures pētnieks. Red.

71

Momsens (Mommsen), Teodors (1817—1903) — vācu vēsturnieks; sarakstījis vairākus darbus Romas vēsturē un romiešu tiesību vēsturē, reihstaga loceklis, liberālis. Red.

72

Solons (VI g. s. pirms m. e.) — Atēnu likumdevējs, kas 594. gadā pirms m. e. licis pamatu Atēnu konstitūcijai. Red.

73

Fistels de Kulanžs (Fustel de Coulanges), Nima Denī (1830— 1889) — franču vēsturnieks, kas pētījis antiko vēsturi. Red.

74

Dionisijs, Halikarnasas (I g.s., pirms m. e.) — Romas vēsturnieki, pec izcelšanās grieķis. Red.

75

Schoemann G. F„ Griechische Alterthumer. Bd. 1—11, Berlin, 1855,—1859. Red.

76

Gladstons (Gladstone), Viljams (1809—1898) — ievērojams angļu politisks darbinieks, liberāļu partijas lideris XIX g. s. otrajā pusē. Red.

77

Gladstone W. E., Juventus mundi. The gods and men of the heroic age. London, 1869. Red.

78

Tukidids (ap 460—400 pirms m. e.) — sengrieķu vēsturnieks. Red.

79

Aristotelis (384—322 pirms m. e.) — sengrieķu filozofs. Red.

80

Aristids (ap 540—467 pirms m. e.) — sengrieķu politisks darbinieks, aristokrātiskās partijas piekritējs, izraidīts no Atēnām. Red.

81

Kleistens (VI g. s. beigās pirms m. e.) — sengrieķu valstsvīrs. Red.

82

Peisisirats — (ap 600—527 pirms m. e.) — Atēnu tirāns no 560. g. Red.

83

Augusts (63 pirms m. e. — 14 m. e.) — pirmais Romas ķeizars. Red.

84

Vars, Publijs Kvintilijs (nonāvēts 9. gadā m. e.) — Romas legats Vācijā. Red.

85

Apijs Klaudijs (V g. s. pirms m. e.) — Romas valstsvīrs, pēc leģendas viens no tā saucamo Divpadsmit tabulu likumu sastādītājiem. Red.

86

Mommsen Th., Romische Forschungen, Ausg. 2, Bd. I—II, Berlin, 1864,—1878. Red.

87

Livijs, Tits (ap 59 pirms m. o. — 17 m. e.) — Romas vēsturnieks;, «Anālu» autors. Red.

88

Lange L.. Romisehe Alterthūmer. Bd. I—III, Berlin, 1856.—1871. Red.

Lange (Lange), Ludvigs (1825— 1885) — vācu filologs. Red.

89

Huške (Huschke), Georgs Filips (1801—1886) — vācu tiesību vēsturnieks, sarakstījis darbus romiešu tiesībās un teoloģijā, profesors Breslavā. Red.

90

Tarkvinijs Lepnais — pēdējais Romas ķēniņš, kas pēc nostāstiem valdīja no 534. līdz 510. g. pirms m. e. Red.

91

Servijs Tulijs — Romas ķēniņš, kas pēc nostāstiem dzīvojis VI gadsimtā pirms m. e. Red.

92

Diro de la Mals (Dureau de la Malle), Ādolfs (1777—1857) — franču vēsturnieks, sarakstījis darbus par senās Romas un Ziemeļafrikas ekonomiku. Red.

93

Skots (Scott), Valters (1771— 1832). Red.

94

Beda Cienījamais (ap 672—735) — angļu mūks-benediktinietis, vairāku hroniku un dzīves aprakstu autors. Red.

95

Grimi (Grimtu), brāļi — Jakobs (1785—1863) un Vilhelms (1786— 1859) — vācu filologi, vācu valodas un literatūras pētnieki. Red.

96

Buge (Bugge), Softiss (1833—1907) — profesors Oslo pilsētā, senskandinavu literatūras pieminekļu komentatorš un izdevējs. Red.

Bangs (Bang), Katrinuss (1822— 1898) — skandināvu literatūras vēsturnieks, norvēģis, profesors Hristianijā. Red.

97

Maurer G. L., Geschichte der Städteverfassung in Deutschland. Bd. I—IV. Erlangen, 1869.—1871. Red.

98

Civiliss, Jūlijs (I g. s. m. e.) — ģermāņu batavu cilts vadonis, kura sacēlās pret Romu 68. gadā. Red.

99

Gregors, Turas (ap 540—594) — no 573. g. biskaps Turas pilsētā (Gallija), franku vēsturnieks. Red.

100

Lappusi Engelss noradījis pēc ceturtā izdevuma. Red.

101

Vaics (Waitz), Georgs (1813— 1886) — vācu viduslaiku vēsturnieks. Red.

102

Plinijs Vecākais, Gajs Sekunds (ap 24—79 m. e.) — Romas ģeogrāfs. Red.

103

Odoakrs (in. 493. g.) — ģermāņu karavadonis, ostgotu karalis Itālijā (476—493). Red.

104

Persejs — pēdējais Maķedonijas ķēniņš (179—168 pirms m. e.); cīnījās ar Romu par Maķedonijas neatkarību. Red.

105

Salvians, Marseļas (ap 400—484) — bīskaps Marsēļā (Gallijā), izcils runātājs un vēsturnieks. Red.

106

Kārlis Lielais (742—814) — franku karalis, 800. gadā pasludināts par Vācijas ķeizaru. Red.

107

Irminons (m. ap 825. g.) — franču mūks-benediktinieiis, sastādījis tā saucamo «Poliptiku» — Sen-Žermenas de Pre klostera zemes īpašuma aprakstu IX g. s. Sākumā. Red.

108

Hegelis (Hegel), Georgs Fridrihs Vilhelms (1770—1831). Red.

109

Bleihreders (Bleichroder), Hersons (1822—1893) — Vācijas bankas vadītājs Berlinē, Prūsijas valdības finansu operāciju dalībnieks un Bismarka personīgais baņķieris. Red.

Content

Engelss Fridrihs Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanās. (1884)

PRIEKŠVĀRDS PIRMAJAM IZDEVUMAM 1884. G.

PRIEKŠVĀRDS CETURTAJAM IZDEVUMAM 1891. G.

ĢIMENES, PRIVATĪPAŠUMA UN VALSTS IZCELŠANĀS

I. KULTŪRAS AIZVĒSTURISKĀS PAKĀPES

I. MEŽONĪBA

II. BARBARISMS

II. ĢIMENE

III. IROKEZU ĢINTS

IV. GRIEĶU ĢINTS

V. ATENU VALSTS IZCELŠANĀS

VI. ĢINTS UN VALSTS ROMĀ

VII. ĶELTU UN ĢERMĀŅU ĢINTS

VIII. ĢERMAŅU VALSTS IZVEIDOŠANĀS

IX. BARBARISMS UN CIVILIZĀCIJĀ

Примечания