Engelss Fridrihs

Par autoritati (1873)

Fridrihs Engelss

Par autoritāti  (1873)

Daži sociālisti pēdējā laikā uzsākuši sistemātisku krusta karu pret to, ko viņi sauc par autoritātes principu. Pietiek viņiem pateikt, ka tas vai cits akts ir autoritārs, lai to nosodītu. Šo vienkāršoto paņēmienu sākuši lietot nevietā tik plašā mērā, ka ir nepieciešams noskaidrot šo jautājumu sīkāk. Autoritāte tajā izpratnē, par kādu šeit ir runa, nozīmē, ka mums uzspiež cita gribu; no otras puses, autoritāte paredz pakļaušanos. Bet, tā kā abi šie izteicieni skan nepatīkami un attiecība, ko tie apzīmē, smagi gulstas uz pakļauto pusi, rodas jautājums, vai nevar iztikt bez šās attiecības, vai mēs nevaram tagadējā sabiedrībā pastāvošajos apstākļos radīt citādu sabiedrisku iekārtu, kurā šai autoritātei nebūs nozīmes un tātad tai būs jāizzūd. Aplūkojot ekonomiskās, rūpnieciskās un lauksaimnieciskās, attiecības, kas ir tagadējās buržuāziskās sabiedrības pamatā, mēs atrodam, ka tām ir tendence cilvēku savrupas rīcības vietā arvien vairāk likt kombinētu darbību. Savrupo ražotāju nelielo darbnīcu vietā ir radusies mūslaiku rūpniecība ar savām milzīgajām fabrikām un rūpnīcām, kur simtiem strādnieku vada komplicētas mašīnas, ko iedarbina tvaiks; dzelzceļu vilcieni ir izstūmuši lielceļu diližansus un ratus, bet tvaikoņi — mazos burukuģus un laivas. Pat zemkopībā arvien vairāk sāk dominēt mašinas un tvaiks, kas lēnām, bet nelokāmi sīko īpašnieku vietā liek lielkapitālistus, kuri ar algotu strādnieku palīdzību apstrādā lielas zemes platības. Tādējādi kombinēta darbība, komplicēti, viens no otra atkarīgi, procesi stājas atsevišķu personu neatkarīgas darbības vietā. Bet kombinēta darbība nozīmē organizāciju, un vai organizācija ir iespējama bez autoritātes?

Iedomāsimies, ka sociālā revolūcija ir nogāzusi kapitālistus, kuru autoritātei šobrīd pakļaujas ražošana un bagātību apgrozība. Iedomāsimies, pilnīgi pieņemot antiautoritaristu viedokli, ka zeme un darba rīki ir kļuvuši par to strādnieku kolektīvu īpašumu, kuri tos lieto. Vai autoritāte izzudīs vai arī tā tikai mainīs savu formu? Palūkosimies.

Ņemsim, piemēram, kokvilnas vērptuvi. Kokvilnai jāiet cauri vismaz sešām viena otrai sekojošām operācijām, iekām tā pārvēršas par diegu, un lielāko tiesu šīs operācijās tiek izdarītas dažādās telpās. Tālāk, lai mašīnas funkcionētu bez pārtraukuma, vajadzīgs inženieris, kas uzrauga tvaika māsiņu, vajadzīgi mechaniķi, kas ik dienas labo bojājumus, un daudz citu strādnieku, kas ražojumus pārnes no vienas telpas otrā, un tā tālāk. Visi šie strādnieki — vīrieši, sievietes un bērni — ir spiesti darbu uzsākt un pabeigt stundās, ko nosaka tvaika autoritāte, kuram nav nekādas daļas gar personīgo autonomiju. Tātad strādniekiem vispirms ir jāvienojas par darba stundām; bet, tiklīdz šīs stundas ir noteiktas, tās jau ir obligātās visiem bez izņēmuma. Vēlāk ikvienā telpā i,k minūtes rodas atsevišķi jautājumi par ražošanas veidu, materiālu sadalīšanu utt., kuri jāatrisina nekavējoties, lai tūdaļ neapstātos visa ražošana. Un, lai kā šos jautājumus atrisinātu, vai ar katru darba nozari vadošās ievēlētās personas lēmumu, vai, ja iespējams, ar balsu vairākumu, vienmēr atsevišķu personu griba ir spiesta pakļauties, bet tas nozīmē, ka jautājumi tiek atrisināti autoritāri. Izrādās, ka lielas fabrikas automātiskais mehanisms ir daudz despotiskāks nekā sīkie kapitālisti, kuriem strādā strādnieki. Vismaz attiecībā uz darba stundām virs šo fabriku vārtiem var uzrakstīt: Lasciate oigni autonomia voi che entrate*. Ja ar zinātni un radošo ģēniju cilvēks ir pakļāvis sev dabas spēkus, tad tie viņam atriebjas, pakļaudami viņu pašu, ciktāl viņš tos lieto, īstam despotismam neatkarīgi no jebkādas sociālās organizācijas. Vēlēties, lai lielrūpniecībā tiktu iznīcināta autoritāte, nozīmē vēlēties, lai tiktu iznīcināta pati rūpniecība — tiktu iznīcināti tvaika vērpjamā mašīna, lai mēs atgrieztos pie ratiņa.

_________________

* Atmetiet katru autonomiju jus, kas šeit ienākat. Red.

Ņemsim citu piemēru — dzelzceļu. Ari te ir absolūti nepieciešama neskaitāmi daudzu personu sadarbība: šai sadarbībai jānotiek precīzi noteiktās stundās, lai izvairītos no nelaimes gadījumiem. Arī šeit pirmais darba nosacījums ir, lai valdītu griba, kas izlemj katru pakārtotu jautājumu, — vienalga, vai nu šo gribu reprezentē viena vēlēta persona vai vesela komiteja, kam uzdots izpildīt ieinteresēto personu vairākuma lēmumus. Kā vienā, tā otrā gadījumā te ir krasi izteikta autoritāte. Vēl vairāk: kas notiktu ar pirmo atejošo vilcienu, ja tiktu iznīcināta dzelzceļa kalpotāju autoritāte attiecībā uz pasažieru kungiem?

Bet vislabāk redzama autoritātes — un turklāt visstiprākās autoritātes — nepieciešamība uz kuģa atklātā jūrā. Tur briesmu brīdī visu dzīvība ir atkarīga no tā, vai visi nekavējoties un bez ierunām pakļaujas viena cilvēka gribai.

Ja šos argumentus es izvirzu pret visdedzīgākajiem anti- autoritaristiem, tad viņi var man dot tikai šādu atbildi: «Jā! tas ir tiesa, tomēr šeit nav runa par autoritāti, ko mēs piešķiram mūsu vēlētām personām, bet gan par zināmu uzdevumu». Šie cilvēiki iedomājas, ka, pārgrozot lietas nosaukumu, viņi ir pārgrozījuši pašu lietu. Šie dziļie domātāji vienkārši smejas par mums.

Tādējādi mēs redzējām, ka, no vienas puses, zināma autoritāte, lai arī kādā veidā tā būtu radīta, un, no otras puses, zināma pakļaušanās — neatkarīgi no jebkādas sabiedriskas organizācijas — mums visiem ir obligātā tāpēc, ka to prasa materiālie apstākļi, kādos notiek produktu ražošana un apgrozība.

No otras puses, mēs redzējām, ka materiālie ražošanas un apgrozības apstākļi līdz ar lielrūpniecības un zemkopības lielsaimniecību attīstību neatvairāmi kļūst komplicētāki un tiecas arvien vairāk paplašināt šās autoritātes sfēru. Tāpēc nejēdzīgi būtu teikt, ka autoritātes princips ir absolūti slikts, bet autonomijas princips — absolūti labs. Autoritāte un autonomija ir relativas lietas, un to lietošanas lauks mainās reizē ar dažādām sabiedriskās attīstības fāzēm. Ja autonomisti būtu gribējuši pateikt tikai to, ka nākotnes sociālā organizācija pieļaus autoritāti vienīgi tajās robežās, ko neatvairāmi diktē ražošanas apstākļi, tad ar viņiem būtu iespējams vienoties, bet viņi negrib redzēt nevienu faktu, kas padara autoritāti nepieciešamu, un dedzīgi cīnās pret vārdu.

Kāpēc antiautoritaristi neaprobežojas ar kliegšanu pret politisko autoritāti, pret valsti? Visi sociālisti ir vienis prātis, ka politiskā valsts un līdz ar to arī politiskā autoritāte izzudīs nākošās sociālās revolūcijas rezultātā, tas ir, ka sabiedriskās funkcijas zaudēs savu politisko raksturu un pārvērtisies par vienkāršām administratīvām funkcijām, kas apsargā sabiedrības patiesās intereses. Bet antiautoritaristi prasa, lai autoritārā politiskā valsts tiktu atcelta nekavējoties, vēl pirms būs atceltas sociālās attiecības, kas to radījušas. Viņi prasa, lai pirmais sociālās revolūcijas akts būtu autoritātes atcelšana. Vai šie cilvēki kādreiz ir redzējuši revolūciju? Revolūcija neapšaubāmi ir visautoritārākā lieta, kāda vien tikai iespējama. Revolūcija ir akts, kur viena daļa iedzīvotāju uzspiež savu gribu otrai daļai ar šauteņu, durkļu un lielgabalu palīdzību, tas ir, ar ļoti autoritāriem līdzekļiem, un, ja uzvarējusī partija negrib pazaudēt savu pūliņu augļus, viņai jānotur savs valdošais stāvoklis ar to baiļu palīdzību, kādas viņas ieroči iedveš reakcionāriem. Ja Parizes Komūna nebūtu balstījusies uz apbruņotas tautas autoritāti pret buržuāziju, vai tad tā būtu noturējusies ilgāk par vienu dienu? Gluži otrādi, vai mums nav tiesības pārmest Komūnai, ka tā pārāk maz izlietoja šo autoritāti?

Tātad viens no diviem: vai nu antiautoritaristi īpaši nezina, ko runā, un tādā gadījumā viņi sēj tikai sajukumu, vai arī viņi to zina, un tādā gadījumā viņi nodod proletariāta kustību. Kā vienā, tā otrā gadījumā viņi kalpo reakcijai.

*

Sarakstījis F. Engelss 1873. g. janvarl un februārī

Iespiests rakslu krājumā «Almanacco Republicano» 1874. gadā

Iespiests pēc rakstu krājuma teksta

Tulkots no itāliešu valodas

***

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

№ 06

Rīga, 2015

darbabalss.eu

http://padomjugramata.ucoz.com/

***

Content

Engelss Fridrihs Par autoritati (1873)