Engelss Fridrihs

Par vēsturisko materiālismu (1892)

Fridrihs Engelss

Par vēsturisko materiālismu

...Es ļoti labi zinu, ka šis brošūras saturs stipri aizskars labu daļu britu lasītāju publikas. Bet ja mēs, kontinenta iedzīvotāji, būtu kaut cik ņēmuši vērā britu „respektabilitātes", t. i. britu filistru aizspriedumus, tad lieta būtu vēl ļaunāka. Šī brošūra ir uzrakstīta, lai aizstāvētu to, ko mes saucam par "vēsturisko materiālismu", bet vārds „materiālisms" britu lasītāju milzu vairākumam skan griezīgi. "Agnosticisms"* — tas nu vēl kaut kā, bet materiālisms — tā ir pilnīgi nepieļaujama lieta.

* Agnosticisms — no grieķu vārdiem а — nē, gnosis — zināšana. Agnostiķis saka: es nezinu, vai pastāv objektīva īstenība, ko attēlo, atspoguļo mūsu jutekļi, — tas nozīmē, ka viņš izvairās atklāti atzīt materiālismu. Pilsoniskiem zinātniekiem agnosticisms ir daļēja materiālisma atzīšana. - Red.

Un tomēr visa modernā materiālisma, sākot ar 17. gadsimtu, pirmdzimtene ir tieši Anglija.

"Materiālisms ir Lielbritānijas miesīgais dēls. Jau angļu scholastiķis Duns Skots (Duns Scotus) jautāja sev: vai matērija nevarētu domāt?

"Lai reālizētu šo brīnumu, viņš aicināja talkā dieva visvarenību, tas ir, viņš lika pašai teoloģijai sludināt materiālismu. Turklāt viņš bija nominālists*. Nominālisms ir viens no galvenajiem elementiem angļu materiālistiem, un tas vispār ir materiālisma pirmā izpausme.

________________

* Nominālisms — no latīņu vārda nomen — nosaukums — vidus laiku filozofijas virziens, kura piekritēji apgalvoja, ka jēdzieni esot tikai pašu lietu nosaukumi, ka idejām, jēdzieniem neesot patstāvīgas eksistences.

Pretstatā nominālismam ir otrs virziens — reālisms, kas aizstāv uzskatu, ka jēdzieni paši par sevi ir reāli. Ar to šis otrs virziens pauž ideālisma uzskatu. - Red.

"Angļu materiālisma īstais ciltstēvs ir Bēkons. Dabas zinātni viņš uzskatīja par patieso .zinātni un fiziku, kas pamatojas uz jutekļu pieredzi, par dabas zinātnes svarīgāko daļu. Viņš atsaucās kā uz autoritātēm uz Anaksagoru ar viņa homoijomērijām un Demokritu ar viņa atomiem. Pēc viņa mācības jutekļi ir nemaldīgi un visu zināšanu avots. Ikviena zinātne ir pieredzes zinātne un ta jutekliski dotajam piemēro racionālu metodi. Indukcija, analizē, salīdzināšana, novērošana, eksperimentēšana ir racionālās metodes galvenie noteikumi. Starp matērijas iedzimtām īpašībām pirmā un ievērojamākā uir kustība, ne tikai kā mechaniska un matēmatiska kustība, bet vēl vairāk kā dziņa, dzīvības gars, sasprindzinājums, vārdu sakot, lietojot Jakoba Bēmes izteicienu, kā matērijas mokas (Qual)*. Matērijas primitīvās formas ir dzīvi, tai iedzimti, indivīduā- lizējoši, visas specifiskās atšķirības radītāji spēki, kas piemīt tās būtībai.

______________

* ,,Qual" (mokas) — ir filozofiska vārdu spēle: ,,Qual" burtiski nozīmē mokas, sāpes, kas pamudina uz kaut kādu darbību. Bet līdz ar to mistiķis Bēme šai vācu vārdā ienes kaut ko no latīņu vārda qualitas (kvalitāte). Viņa ,,Qual“ pretēji no ārienes radītām sāpēm ir aktīvs princips, kas rodas no lietas, attieksmju vai personibas spontānas attīstības, kas šim principam ir padota un tāpat savukārt ir par cēloni šai attīstībai. (Engelsa piezīme angļu tekstam.)

"Bēkona, materiālisma pirmā radītāja, materiālisms vēl slēpj sevī naīvā formā vispusīgas attīstības dīgļus. Poētiski — jutekliska oreola apstarotā matērija uzsmaida harmoniskam cilvēkam. Trupretim pati aforisma veida formulētā mācība vēl pilna teoloģiskām inkonsekvencēm.

"Savā tālākā attīstībā materiālisms kļūst vienpusīgs. Hobss ir Bēkona materiālisma sistēmatizētājs. Juteklība zaudē savu poētisko spožumu un kļūst par ģeometra abstrakto juteklību. Fiziskā kustība tiek upurēta mechaniskai vai matēmatiskai, ģeometrija tiek proklamēta par galveno zinātni. Materiālisms kļūst naidīgs cilvēkam. Lai pārvarētu cilvēkam naidīgo bezmiesas garu viņa paša sfērā, materiālismam pašam jānomērde sava .mieisa un jā- kļūsf par askētu. Tas uzstājas kā saprātīga būte, bet toties tas arī nesaudzīgi konsekventi attīsta visus saprāta rezumējumus.

"Ja mūsu jutekļi ir visu mūsu zināšanu avots, spriež Hobss, iesākot no Bēkona, tad vērojumsl, doma, priekšstats utt. nav nekas cits, kā no savas jutekliskās formas vairāk vai mazāk atbrīvoti ķermeņu pasaules fantomi. Zinātne var tikai šiem fantomiem dot nosaukumus. Ar vienu nosaukumu var apzīmēt vairākus fantomus. Var pat būt pašu nosaukumu nosaukumi. Būtu tomēr pretruna, ja no vienas puses visu ideju pirmsākumu pierakstītu jutekliskai pasaulei, bet no otras puses apgalvotu, ka vārds ir vairāk nekā tikai vārds, ka bez mūsu priekšstatos atspoguļotām, atsevišķām butēm iespējamas vēl kaut kādas vispārējas būtes. Gluži otrādi, bezķermeņu substance ir tāda pati pretruna kā bezķermeņa ķermenis. Ķermenis, esamība, substance ir viena un tā pati reālā ideja. Domāšanu nevar atšķirt no matērijas, kas domā. Matērija ir visu pārmaiņu subjekts. Vārdam „bezgalīgs" nav jēgas, ja tas nenozīmē mūsu gara spēju — bez gala saskaitīt. Tā kā uztverams un uzzināms ir tikai materiālais, tad par dieva esamību nekas nav zināms. Neapšaubāma ir tikai manis paša esamība. Katra cilvēku kaislība ir mechaniska kustība, kam ir sākums un gals. Tieksmju objekti, lūk, kas ir labais. Cilvēks ir pakļauts tiem pašiem likumiem kā daba. Varenība un brīvība ir identiskas.

"Hobss sistēmatizē Bēkonu, bet tā pamatprincipu — zināšanu un ideju izcelšanos no jutekliskās pasaules, viņš nav sīkāk pamatojis.

"Loks pamatoja Bēkona un Hobsa principu savā darbā: „Pieredze par cilvēka prāta izcelšanos".

"Kā Hobss iznīcināja Bēkona materiālisma teistiskos* aizspriedumus, tā Kollinzs, Dodvels, Kovards, Hartlijs, Prīstlijs utt. iznīcināja Loka sensuālisma pēdējo teoloģisko robežu. Vismaz materiālistam deisms** ir tikai ērts un viegls veids, kā tikt vaļā no reliģijas"***.

____________________________

* Teistisks — t. i., teismam piemītošs, teoloģijas mācībai, kas atzīst personiskā dieva — visas pasaules radītāja — pastāvēšanu. - Red.

** Deisms — filozofisks virziens, kas ir naidīgs atklātām reliģijām un to personiska dieva kultam; tas tomēr pilnīgi neatsakās no dievības idejas, bet atstāj dievību par visu lietu pirmcēloni, par varu, kas dod pirmo ierosmi. Deisti nesarauj galīgi savas saites ar dievības ideju, kā to dara konsekventi materiālisti (tas ir ateisti un bezdievji). Deistu dievu, kas pēc viņu pārliecības ir dabu radījis, arī ierobežo dabas likumi; viņš nevar rīkoties kā viņam patīk, darīt brīnumus, kas runā pretim šiem likumiem. Tādējādi deisms deva iespēju apslēptā, nekonsekventā veidā atzīt materiālisma secinājumus. - Red.

*** K. Markss un F. Engelss. Die heilige Familie. Frankfurt a. ML, 1845. g. ,201.—204. lpp. (Engelsa piezīme.) [Skat. K. Markss un F. Engelss. Raksti, III sēj., 157.—158. lpp.] - Red.

Tā rakstīja Kārlis Markss par modernā materiālisma britisko izcelšanos. Un ja mūsu dienās angļi nejūtas sevišķi glaimoti par šo viņu senču nopelnu atzīšanu, tad to mēs varam tikai nožēlot. Tomēr nevar noliegt, ka Bēkons, Hobss un Loks bija tās spožās franču materiālistu skolas tēvi, kūpi 18. gadsimtu padara pārsvarā par francisku gadsimtu, par spīti visām uzvarām, ko vācieši un angļi bija guvuši pār frančiem uz sauszemes un jūras. Un tas notika ilgi pirms tās gadsimta beigas vainagojošās franču revolūcijas, kupas rezultātus daži no mums — kā Anglijā, tā Vācijā — vēl arviein cenšas aklimatizēt.

To nu nekādi nevar noliegt. Ja kāds izglītots ārzemnieks ap mūsu gadsimta vidu apmetās uz dzīvi Anglijā, viņu visvairāk pārsteidza viena lieta, un tā bija — citādi viņš to arī nevarēja uztvert — "cienījamās" angļu vidusšķiras reliģiozā svētulība un trulums. Mes visi toreiz bijām materiālisti vai vismaz ļoti radikāli brīvdomātāji; mums bija nesaprotami, ka Anglijā gandrīz visi izglītotie ļaudis ticēja visādiem neiespējamiem brīnumiem ,un ka pat ģeologi, kā Bēklends un Mantels, sagrozīja savas zinātnes faktus, lai tikai tie; pārāk nekaitētu Mozus pasaules radīšanas leģendas mītiem. Neizprotams likās tas, ka, lai atrastu cilvēkus, kas reliģiskās lietās iedrošinājās atbalstīties uz savu prātu, vajadzēja iet pie neizglītotās masas, pie „nemazgātā pūļa", kā toreiz teica, — pie strādniekiem, sevišķi pie overiistiskiem sociālistiem.

Bet kopš tā laika Anglija "civilizējusies". 1851. g. izstāde iezvanīja kapu zvanu Anglijas salinieciskai noslēgtībai. Gan ēdienos un dzērienos, gan paražās un priekšstatos Anglija pamazām ir infernacionālizējusies un guvusi šai ziņā tādas sekmes, ka man arvien vairāk gribētos, lai kontinentā dažas angļu paražas ieviestos tikpat vispārīgi, kā Anglijā ieviesušās dažas kontinenta paražas. Neapšaubāms ir tas: provansu eļļas izplatīšanos (līdz 1851. g. to pazina tikai aristokrātija) pavadīja kontinentālā skepticisma liktenīgā izplatīšanās ticības jautājumos; lietas nonākušas tik tālu, ka, lai gan agnosticismu vēl neuzskata par tikpat dižciltīgu kā angļu valsts baznīcu, tomēr tas cieņas ziņā atrodas gandrīz uz vienas pakāpes ar baptistu sēkti un katrā ziņā vienu rangu augstāk par "Pestīšanas armiju". Un es nevaru atbrīvoties no domas, ka daudzi, kas no visas sirds skumst par šo neticības progresu uii nolād to, ar apmierinājumu uzzinās, ka šīs jaunizceptās idejas nav vis ārzemēs cēlušās, ka to tirdzniecības zīme nav vis: Made in Germany — vācu fabrikāts, kā tik daudzām ikdienas patēriņa precēm, bet ka tās, gluži otrādi, cēlušās no senangļiem un ka to angliskie ciltstēvi pirms 200 gadiem aizgājuši krietnu gabalu tālāk par saviem pēctečiem mūsu dienās.

Tiešām, kas gan ir agnosticisms, ja ne kaunīgs materiālisms? Agnostiķa uzskati par dabu caurcaurēm ir materiālistiski. Visu dabisko pasauli pārvalda likumi, un jebkāda iedarbība no ārienes absolūti izslēgta. Bet, — piesardzīgi piemetina agnostiķis, — mēs nespējam pierādīt kādas augstākas būtes esamību vai neesamību ārpus mums pazīstamās pasaules. Šai ierunai varēja būt sava nozīme tais laikos, kad Laplass uz Napoleona jautājumu, kāpēc šī lielā astronoma darbā "Mēcanique Cēleste"* nav pat minēts pasaules radītāja vārds, Laplass lepni atbildēja: "Je n’avais pas besoin de cette hypothēse"**. Bet šodien mūsu priekšstats par pasauli un tās attīstību nepavisam neatstāj vietas ne radītājam, ne valdītājam. Bet ja gribētu atzīt kādu no visas esošās pasaules izslēgtu, augstāku būti, tā pati par sevi būtu pretruna un, ka man liekas, ticīgo ļaužu reliģisko jūtu nepelnīta apvainošana.

______________________

* Debesu mechanika. - Red.

** "Man šī hipotēzē nebija vajadzīga." , - Red.

Mūsu agnostiķis tāpat atzīst, ka visas mūsu zināšanas dibinās uz tām ziņām, ko mēs iegūstam ar saviem jutekļiem. Bet no kurienes mēs zinām — piemetina viņš, — vai mūsu jutekļi sniedz mums uztverto priekšmetu pareizos attēlus? Un tālāk viņš mums stāsta: ja viņš runājot pat priekšmetiem vai to īpašībām, tad viņš īstenībā nedomājot pašus šos priekšmetus vai to īpašības, par kuriem viņš nēkā īstena nevarot zināt, bet gan tikai to atstātos iespaidus uz viņa jutekļiem. Nav vārdam vietas, tie ir tādi uzskati, kurus acīm redzot grūti atspēkot tīrās argumentācijas ceļā. Bet pirms cilvēki sāka argumentēt, viņi darbojās. “Sākumā bij darbs." Un cilvēka darbība bij atrisinājusi šīs grūtības jau ilgi pirms tam, kad cilvēka gudrošana tās bija izdomājusi. Tbe proof of fhe pudding is in the eating*. Tanī brīdī, kad mēs kādu priekšmetu — saskaņā ar tām īpašībām, ko mēs uztveram — izlietojam mūsu pašu vajadzībām, — tai pašā brīdī mēs nemaldīgi pārbaudām savu jutekļu uztveres īstenumu vai maldīgumu. Ja šie uztvērumi bijuši nepareizi, tad arī mūsu spriedums par šāda priekšmeta lietošanas iespēju būs nepareizs, un ikviens mēģinājums to izlietot nenovēršami cietīs neveiksmi. Bet ja mēs savu mērķi sasniegsim, ja atradīsim, ka priekšmets atbilst mūsu priekšstatam par to, ka tas dod to rezultātu, kādu mēs no tā lietošanas gaidījām, tad tas ir pozitīvs pierādījums tam, ka šajās robežās mūsu uztvere par priekšmetu un viņa īpašībām saskan ar ārpus mums esošo īstenību. Ja turpretim mēs atrodam, ka esam kļūdījušies, tad lielāko tiesu drīz vien mēs protam atrast kļūdīšanās iemeslu: mēs atrodam, ka mūsu mēģinājumam par pamatu liktais uztvērums vai nu pats ir bijis nepilnīgs un paviršs, vai arī saistīts ar citu uztvērumu rezultātiem tādā veidā, kādā to neattaisno lietu stāvoklis. To mēs saucam par aplamu spriedumu. Kamēr mēs savus jutekļus pareizi attīstām un lietojam un kamēr mēs darbojamies pareizi iegūto un izmantoto uztvērumu nospraustās robežās, tikmēr mēs arvien atradīsim, ka mūsu rīcības panākumi pierāda mūsu uztvērumu saskaņu ar uztveramo lietu priekšmetīgo dabu. Cik mums līdz šim zināms — nav neviena gadījuma, kad mēs būtu spiesti secināt, ka mūsu zinātniski kontrolētie jutekļu uztvērumi mūsu smadzenēs rada tādus priekšstatus par ārpasauli, kas pēc savas dabas atšķiras no īstenības, vai ka starp ārpasauli un mūsu jutekļu uztvērumiem par to pastāv iedzimta nesaskaņotība.

_______________________

* Pudiņa pārbaude ir ta apēšana. - Red.

Bet te nāk jaunkantiešu agnostiķis un saka: jā, var jau būt, ka mēs varam pareizi uztvert kādas lietas īpašības, bet ne ar kādu jutekļu vai domu procesu mēs pašu lietu uztvert nevaram. Šī lieta sevī atrodas ārpus mūsu atziņas. Uz to jau sen atbildējis Hēgelis: Ja jūs pazīstat visas lietas īpašības, jūs pazīstat arī pašu lietu; paliek tikai kails fakts, ka minētā lieta eksistē ārpus mums, un, tikko jūsu jutekļi apstiprinājuši arī šo faktu, jūs esat apjēguši visu lietu bez pārpalikuma — apjēguši Kanta slaveno neizzināmo lietu sevī. Šodien mēs varam vēl tikai piebilst, ka Kanta laikā mūsu zināšanas par .dabiskam lietām bija tik fragmentāras, ka vēl varēja pieļaut, ka aiz katras no tām eksistē sevišķa noslēpumaina lieta sevī. Bet kopš tā laika zinātnes milzu progresa rezultātā šīs neizprotamās lietas viena pēc otras ir izprastas, analizētas un — pat vēl vairāk — reproducētas. Bet ko mēs paši spējam darināt, to mēs, protams, vairs .nevaram nosaukt par neizzināmu. Mūsu gadsimta pirmās puses ķīmijai tādas noslēpumainas lietas bija organiskās vielas. Tagad mums izdodas tās vienu pēc otras sastādīt no ķīmiskiem elementiem un bez organisku procesu palīdzības. Modernā ķīmija apgalvo: tiklīdz ir zināms kāda ķermeņa ķīmiskais sastāvs, šo ķermeni var sastādīt no viņa elementiem. Taisnība, mēs vel esam ļoti tālu no precīzām zināšanām par augstāko organisko vielu, t. s. olbaltuma ķermeņu sastāvu, bet nav nekāda pamata domāt, ka mēs — kaut arī pēc gadu simteņiem — nevarētu sasniegt šīs zināšanas un ar to palīdzību izgatavot mākslīgu olbaltumu. Bet ja mēs to sasniegsim, tad mēs reizē ar to būsim reproducējuši organisko dzīvību, jo dzīvība no tās zemākās līdz pat augstākām formām nav nekas cits, kā tikai olbaltuma ķermeņu normālais eksistences veids.

Bet mūsu agnostiķis, izteicis savus formālos iebildumus, runā un rīkojas jau pavisam kā vecu vecais materiālists, kas viņš īstenībā arī ir. Viņš varbūt sacīs: cik mums zināms, tad matēriju un kustību jeb, Jkā tagad saka, enerģiju nevar ne radīt, ne iznīcināt, bet mums nav nevieņa pierādījuma, ka viena un otra nav radītas kaut kādā mums nezināmā brīdī. Bet tikko jūs mēģināsit šo atziņu kādā noteiktā gadījumā izmantot pret viņu pašu, viņš tūliņ piespiedīs jūs klusēt. Ja viņš atzīst spiritisma iespējamību in abstracto*, tad viņš par to in concreto** negrib ne dzirdēt. Viņš jums pateiks: cik mums zināms un cik varam zināt, nav nekāda pasaules radītāja vai valdītāja; cik mums zināms, matēriju un enerģiju arī nevar ne radīt, ne iznīcināt; mums domāšļana ir tikai enerģijas forma, smadzeņu funkcija. Viss, ko mēs zinām, noved pie tā, ka materiālo pasauli pārvalda nemainīgi likumi utt. utt. lādē jādi, cik tālu viņš ir zinātnes vīrs, cik tālu viņš kaut ko zina, tik tālu viņš,ir materiālists; bet ārpus savas zinātnes, tajās nozarēs, kas viņam svešas, viņš savu nezināšanu pārtulko grieķu valodā, dēvējot to par agnosticismu.

_________________

* Vispārīgi, abstrakti. - Red.

** Konkrētā gadījumā. - Red.

Katrā ziņā viens ir skaidrs: pat ja es būtu agnostiķis, es nevarētu šinī grāmatiņā formulēto uzskatu par vēsturi nosaukt par "vēsturisko agnosticismu". Ticīgie smietos par imani, bet agnostiķi sašutuši jautātu, vai es gribu viņus iizzobot? Un es ceru, ka arī britu "respektabilitāte" — ko vācu valodā sauc par filistrību — nebūs pārāk sašutusi, ja es angļu valodā tāpat kā daudzās citās valodās lietošu izteicienu "vēsturiskais materiālisms", lai apzīmētu to uzskatu par pasaules vēstures norisi, kujrš ,visu svarīgo vēsturisko notikumu pamatcēloni un izšķirošo dzinējspēku saskata sabiedrības ekonomiskā attīstībā, ražošanas un maiņas veida pārmaiņās, no tā izrietošā sabiedrības sadalījumā dažādās šķirās un šo šķiru savstarpējā cīņā.

Varbūt pret mani izturēsies vēl laipnāk, ja es pierādīšu, ka vēsturiskais materiālisms var noderēt pat cienījamam britu filistram. Es jau aizrādīju uz to faktu, ka pirms 40 vai 50 gadiem katru izglītotu ārzemnieku, kas apmetās uz dzīvi Anglijā, nepatīkami pārsteidza,tas, kas viņam vajadzēja likties par angļu "respektablās" vidusšķiras reliģisko liekulību un aprobežotību. Es tūliņ pierādīšu, ka tā laika cienījamā angļu vidusšķira nebūt nebija tik muļķīga, kā tas izlikās inteliģentam ārzemniekam. Šās šķiras īreliģisikām tendencēm ir savs izskaidrojums.

Kad Eiropa bija pārdzīvojusi .viduslaikus, tas revolucionārais elements bija augšupejošā pilsētu buržuāzijā. Atzītais stāvoklis, ko viņa bija sev iekarojusi viduslaiku feodālā iekārtā, jau bija kļuvis par daudz šaurs viņas izplešanās spējām. Buržuāzijas brīva attīstība vairs .nebij savienojama ar feodālo sistēmu, feodālajai sistēmai bija jākrīt.

Bet feodālās sistēmas liels internacionāls centrs bija Romas-katoļu baznīca. Visi iekšējie kari to nekavēja apvienot visu feodālo Rietumeiropu vienā lielā ipolītiskā veselā, kas bija pretrunā tiklab schismatiski-grieķiskai, kā arī muhamedāņu pasaulei. Viņa apvija feodālo iekārtu ar dievišķo svētuma oreolu. Savu pašas hierarchiju viņa bija iekārtojusi pēc feodālā parauga, un galu galā vēl viņa bija lielākais feodālis, jo viņai piederēja vismaz viena trešdaļa visu katoļu zemes īpašumu. īekām uzsākt cīņu ar laicīgo feodālismu katrā zemē atsevišķi, bija jāiznīcina šī viņā centrālā, svētā organizācija.

Bet līdz ar buržuāzijas celšanos uz augšu soli pa solim notika milzīga zinātnes attīstība. Tika atjaunota nodarbošanās ar astronomiju, mechaniku, fiziku, anatomiju, fizioloģiju. Lai attīstītu savu rūpniecību, buržuāzijai bij vajadzīga zinātne, kas pētītu fizisko ķermeņu īpašības un dabas speķu, izpausmes veidus. Līdz tam zinātne bija bijusi tikai baznīcas padevīgā kalpone, kurai neatļāva Sziet no ticības noteiktiem ietvariem — vārdu sakot, tā bija viss ko gribat, tikai ne zinātne. Tagad zinātne sacēlās pret baznīcu; buržuāzijai vajadzēja zinātni, un viņa pier dalījās šajā sacelšanās akcijā.

Es te pieskāros tikai diviem punktiem, kuros augošai buržuāzijai bija jāsaduras ar pastāvošo baznīcu. Bet ar to pietiks, lai pierādītu, ķa, pirmkārt, cīņā pret katoļu baznīcas pretenzijām visaktīvāk piedalījās tieši šī — buržuāzijas šķira un, otrkārt, ka toreiz katrai cīņai pret feodālismu bija jādod reliģisks ietērps, bija jāvēršas pirmkārt pret baznīcu. Bet ja kaujas sauciens atskanēja no universitātēm un pilsētu praktiskiem ļaudīm, tad tas nenovēršami atrada spēcīgu atbalsi lauku iedzīvotāju masās, zemniekos, kas visur nikni cīnījās pret saviem garīgiem un laicīgiem feodāļiem, — pie tam cīnījās par pašu eksistenci.

Eiropas buržuāzijas lielā cīņa pret feodālismu nonāca līdz vislielākajam spraigumam trijās lielās, izšķirošās kaujās.

Pirmā bija tā saucamā reformācija Vācijā. Lutera aicinājumam sadumpoties pret baznīcu atbildēja divas politiskas sacelšanās: vispirms 1523. gadā zemāko muižnieku dumpis Franča fon Sikingena vadībā, tad lielais zemnieku karš 1525. gadā. Abas tika apspiestas, lielāko tiesu visvairāk ieinteresētās partijas — pilsētas buržuāzijas nenoteiktības dēļ, nenoteiktības, kuņas cēloņus šeit nevaram apskatīt. No šā mirkļa cīņa izvirta ķildās starp atsevišķiem firstiem un impērijas centrālo varu, un tā sekas bija, ka Vācija uz diviem gadsimtiem tika izsvītrota no Eiropas politiski aktīvo nāciju skaita. Luteriskā reformācija nodibināja jaunu reliģiju — proti, tieši tādu, kāda bija vajadzīga absolūtai monarchijai. Nepaspēja vēl zemnieki Vācijas ziemeļaustrumos pieņemt luterticību, kad viņi no brīviem cilvēkiem bij atkal degradēti līdz dzimtcilvēku stāvoklim.

Bet kur Luters cieta neveiksmi, tur uzvarēja Kalvins. Viņa dogma atbilda toreizējās buržuāzijas pašas drošsirdīgākās daļas prasībām. Viņa mācība par likteni reliģiski izteica to faktu, ka tirdzniecības un konkurences pasaulē panākumi vai bankrots nav atkarīgi no atsevišķu personu darbības vai prasmes, bet tos nosaka no viņiem neatkarīgi apstākļi. "Noteic nevis kāda atsevišķa cilvēka griba vai darbība", bet gan varenu, bet nezināmu ekonomisko spēku "žēlastība". Un tas bija sevišķi pareizi ekonomiskā apvērsuma laikā, kad vecos tirdzniecības ceļus un centrus izspieda jaunie, kad atrada Ameriku un Indiju un kad pat no senseniem laikiem atzītais ekonomiskais ticības simbols — zelta un sudraba vērtība, sagrīļojās un cieta avāriju. Turklāt Kalvina baznīcas satversme bija viscaur demokrātiskā un republikāniska, bet kur jau arī dieva valstība bija republikānizēta, vai tad tur zemes valstības varēja palikt par uzticīgiem pavalstniekiem karaļiem, bīskapiem un feodāļiem? Ja luterisms kļuva par paklausīgu ieroci Vācijas sīko firstu rokāsL tad kalvinisms Holandē nodibināja republiku un spēcīgas republikāniskās partijas Anglijā un sevišķi Skotijā.

Kalvinismā atrada sev gatavu cīņas teoriju otra lielā buržuāzijas sacelšanās. Šī sacelšanās notika Anglijā. To ievadīja pilsētu buržuāzijā, bet uzvaru izcīnīja lauķu novadu vidējie zemnieki (yeomаnry). Oriģināla parādība: visās trijās lielās buržuāziskās revolūcijas kaujas armijas bija zemnieki, un tieši zemnieki ir tā šķira, ko pēc iekarotās uzvaras neizbēgami izpostīja šīs uzvaras eķonomisķās sekas. Simt gadu pēc Kromvela Anglijas jomenrija bija tikpat kā izzūdttsi. Bet tomēr vienīgi šī jomenrijas un pilsētu plēbējiskā elementa iejaukšanās dēļ panāca to, ka cīņa tika novadīta līdz pēdējām izšķirošām beigām, un Kārlis I nokļuva uz ešafota. Lai buržuāzijā varētu ievākt kaut vai tikai tos uzvaras augļus, kas toreiz bija pilnīgi nobrieduši, nepieciešami bij revolūciju virzīt daudz tālāk par šo mērķi. Gluži tāpat tas bij 1793. g. Francijā un 1848. g. Vācijā. Acīm redzot tāds patiesi ir viens no buržuāziskās sabiedrības attīstības likumiem.

Šai revolucionārās darbības pārpilnībai sekoja nenovēršama reakcija, kas savukārt arī aizgāja tālāk par mērķi. Pēc veselas rindas svārstību beidzot radās jauns smaguma centrs, kas noderēja par sākuma punktu tālākai attīstībai. Lieliskais angļu vēstures posms, ko filistri nosauca par "lielo dumpi", un tam sekojošās cīņas nobeidzās ar samērā sīciņu 1689. gada notikumu, ko liberālie vēsturnieki dēvē par "slaveno revolūciju".

Jaunais sākuma punkts bija kompromiss starp augošo buržuāziju un bijušiem lieliem feodāliem zemes īpašniekiem. Pēdejie, ko toreiz tāpat kā šodien uzskatīja par aristokrātiju, jau sen gatavojās kļūt par to, par ko Luijs Filips Francijā kļuva tikai daudz vēlāk: par nācijas pirmajiem buržua. Anglijai par laimi vecie feodālie baroni bija apkāvuši viens otru Sārtās un Baltās rozes karos. Viņu pēcteči, lai gan parasti šo pašu seno ģimeņu atvases, tomēr nāca no tik attālām sānlīnijām, ka viņi radīja pilnīgi jaunu korporāciju. Viņu ieradumi un tieksmes bija daudz vairāk buržuāziskās nekā feodālas. Viņi ļoti labi pazina naudas vērtību un nekavējoties sāka paaugstināt zemes renti, padzenot no zemes simtiem sīku rentnieku un liekot to vietā aitas. Indriķis VIII masu apmēros radīja jaunus lendlordus no buržuāzijas, izdāvādams un par lētu cenu pārdodams baznīcas muižas. Tāds pats rezultāts radās no nepārtrauktām lielo muižu konfiskācijām, kas turpinājās līdz XVII gs. beigām un kuras pēc tam atdeva parvenijiem vai pusparvenijiem. Tādēļ angļu "aristokrātija" kopš Indriķa VII ne tikai neuzstājās pret rūpniecības attīstību, bet gan otrādi — centās gūt no tās labumus. Un tāpat arvien atradās kāda daļa lielo zemes īpašnieku, kuri ekonomisku vai ārpolitisku motīvu dēļ bija ar mieru sadarboties ar financiālās un rūpnieciskās buržuāzijas vadoņiem. Tādējādi viegli varēja izdoties 1669. gada kompromiss. Politiskās spolia opima* — amatus, sinekuras**, lielās algas — piešķīra izcilām muižnieku ģimenēm ar noteikumu, ka viņas pietiekoši ievēros financiālās, rūpniecības un tirgotāju vidusšķiras ekonomiskās intereses. Šīs ekonomiskās intereses jau toreiz bija diezgan spēcīgas; tās galu galā noteica nācijas vispārējo politiku. Protams, atsevišķos jautājumos notika strīdi, tomēr aristokrātiskā oligarchija pārak labi saprata, ka viņas pašas ekonomiskā labklājība nešķirami saistīta ar rūpnieciskās un komerciālās buržuāzijas uzplaukumu.

__________________________

* Uzvaras trofejas.

** Amats, kas neprasa rūpes, bet dod lielus ienākumus. - Red.

Kopš tā laika buržuāzijā kļuva Anglijas valdošo šķiru pieticīga, bet atzīta sastāvdaļa. Kopā ar tām viņa bija ieinteresēta apspiest tautas milzīgās darbļaužu masas. Tirgotājs vai fabrikants attieksmē pret saviem «komijiem, strādniekiem, kalpotājiem pats bija maizes devējs, saimnieks, jeb, kā vēl nesen Anglijā izteicās, viņš bija "dabiskais priekšnieks". Viņam vajadzēja no tiem izspiest iespējami lielāku daudzumu un iespējami labākas kvalitātes darbu; šim nolūkam tie viņam bija jāaudzina pienācīgā padevībā. Viņš pats bija ticīgs, viņa reliģija viņam bija devusi karogu, zem kuņa viņš bija uzvarējis karali un lordus. Drīz vien viņš reliģijā atrada arī līdzekli, lai ietekmētu savu dabiski padoto prātus un padarītu tos paklausīgus maizes kungu pavēlēm, kurus tiem iecēlusi neizdibināmā dieva gādība. īsi sakot, angļu buržua no šī laika bij kļuvis par līdzdalībnieku "zemāko kārtu", tautas lielās ražojošās masas apspiešanā, un viens no šim nolūkam lietotiem līdzekļiem bija reliģijas ietekme.

Bet te pievienojās vēl viens apstāklis, kas stiprināja buržuāzijas reliģiskās tieksmes: materiālisma uzplaukums Anglijā. Šī jaunā bezdievīgā mācība ne tikai iedvesa šausmas dievbijīgai vidusšķirai, tā galu galā pasludināja sevi par filozofiju, kā vienīgi noderīgo zinātniekiem un izglītotiem cilvēkiem, pretstatā reliģijai, kas ir pietiekoši laba lielai neizglītotai masai, ieskaitot buržuāziju. Kopā ar Hobsu tā aizstāvēja karaļa visvarenību un aicināja absolūto monarchiju savaldīt tautu, šo puer robustus sed malitiosus*. Tāpat arī Hobsa pēctečiem — Bolingbrokam, Šeftsberijam u. c. materiālisma jaunā deisfiskā forma palika kā aristokrātiska un esotēriska** mācība, ,un tādēļ buržuāzijā ienīda materiālismu nevien tā reliģiskās ķecerības, bet arī tā antiburžuazisko politisko sakaru dēļ. Lūk, kāpēc pretstatā aristokrātijas materiālismam un deismam taisni protestantiskās sektes, kas cīņā pret Stjuartiem*** deva karogu un kareivjus, arī tagad izvirzīja progresīvās vidusšķiras galvenos kaujas spēkus un vel šodien ir "lielās liberālās partijas" mugurkauls.

_______________

* Brašu, bet ļaunprātīgu puisī. - Red.

** Izredzētiem. - Red.

*** Angļu karaļnams XVII gs. buržuāziskās revolūcijas laikmetā. - Red.

Pa to laiku materiālisms pārcēlās no Anglijas uz Franciju, kur tas atrada priekšā otru materiālistisku filozofisku skolu — kas bija cēlusies no karteziānisma filozofijas — un ar kuru tas arī sakusa. Arī Francijā tas sākumā palika tīri aristokrātiska mācība. Bet drīz vien parādījās tās revolucionārais raksturs. Franču materiālisti savu kritiku neierobežoja tikai ar reliģiskam lietām; viņi kritizēja katru zinātnisku tradiciju, ikkatru sava laikmeta politisko iekārtojumu. Lai pierādītu savas teorijas vispārējo piemērojamību, viņi izvēlējās īsāko ceļu: viņi droši piemēroja to visiem zināšanu objektiem taja milzu darbā, no kā viņi ieguva savu vardu "Enciklopēdija". Tādējādi materiālisms vienā vai otrā veida — ka atklāts materiālisms vai kā deisms — kļuva par visas izglītotās jaunatnes pasaules uzskatu Francijā. Та ietekme bija tik liela, ka lielās revolūcijas laikā šī angļu rojalistu pasaule laistā mācība franču republikāņiem un teroristiem deva teorētisko karogu un tekstu "Cilvēku tiesību deklarācijai".

Lielā franču revolūcija bija buržuāzijas trešā sacelšanās, bet pirmā, kas pilnīgi bija nometusi reliģisko mēteli un kuņā cīņu izcīnīja uz atklāta politiska pamata. Bet tā arī bija pirmā sacelšanās, kur cīņā tiešām tika pilnīgi iznīcināta viena cīnītāju puse, proti — aristokrātija, un pilnīgu uzvaru ieguva otra, proti — buržuāzijā. Anglijā pirms un pēc revolūcijas pastāvošo institūtu nepārtrauktā kontinuitāte un kompromiss starp lieliem zemes īpašniekiem un kapitālistiem izpaudās juridisko precedentu kontinuitātē, tāpat arī feodālo tiesību formu respekta pilnā saglabāšanā. Francijā turpretī revolūcija pilnīgi atravās no pagatnes tradīcijām, iznicināja feodālisma pēdējas pēdas un savā "Code civil”* meistariski piemēroja modernām kapitālistiskām attiecībām senās romiešu tiesības, šo gandrīz pilnīgo izpausmi juridiskām attiecībām, kas izriet no tās ekonomiskās attīstības pakāpes, ko Markss dēvē par "preču ražošanu", un piemēroja tik meistariski, ka arī vēl šodien šis revolucionārais franču likumu kodeks visās zemēs, neizņemot arī Angliju, noder tpar paraugu īpašuma tiesību reformām. Bet tomēr neaizmirsīsim vienu. Ja ari angļu tiesības turpina izteikt kapitālistiskās sabiedrības ekonomiskās attieksmes barbariski feodālā dialektā, kas izteicamai lietai atbilst tāpat kā angļu ortogrāfijā angļu izrunai — raksta Londona un izrunā Konstantinopole, kāda francūža vārdiem runājot — tad tomēr šīs pašas angļu tiesības arī ir vienīgās, kas gadsimtos nesakropļotā veidā uzglabājušas un pārnesušas uz Ameriku un kolonijām labāko daļu no personas brīvības, vietējās pašvaldības un nodrošinājuma pret katru svešu iejaukšanos, izņemot tiesas, vārdu sakot — no tām senģermāņu brīvībām, kas kontinentā absolūtās monarhijas varas laikā pilnīgi izzuda un kas līdz šim vel nekur nav atkal iekarotas pilnos apmēros.

________________

* "Civīlkodeks". - Red.

Bet atgriezīsimies pie mūsu britu buržua. Franču revolūcija deva viņam lielisku izdevību ar kontinenta monarhiju palīdzību sagraut franču jūras tirdzniecību, anektēt franču kolonijas un iznīcināt pēdējās franču pretenzijas pec sacensības uz jūras. Tas bija viens iemesls, kas viņu dzina uz cīņu pret revolūciju. Otrs iemesls bija, ka viņam ļoti nepatika šīs revolūcijas metodes — ne tikai tās "noziedzīgais" terors, bet jau pat tas mēģinājums konsekventi līdz galam nodibināt buržuāzijas kundzību. Un ko gan varētu iesākt britu buržua bez savas aristokrātijas, kas viņam ir manieres mācīja (īstas skolotājam atbilstošas manieres), ir modes viņam izdomāja, ir deva tam virsniekus armijai, šai kārtības uzturētājai mājās, un flotei — jaunu koloniju un jaunu tirgu iekarotājai? — Buržuāzijas aprindās gan bija arī progresīvs mazākums, kuru intereses no kompromisa neko sevišķu neieguva. Šis mazākums, kurā galvenokārt ietilpa vidusšķiras nemantīgākie slāņi, simpatizēja revolūcijai, bet parlamentā tam nebija nekādas varas.

Tādējādi, jo vairāk materiālisms kļuva par franču revolūcijas ticības simbolu, jo ciešāk dievbijīgais angļu buržua furējās pie savas reliģijas. Vai tad terora laiks Parīzē nepierādīja, kas notiek tad, kad tauta zaudē reliģiju? Jo vairāk materiālisms no Francijas izplatījās kaimiņu zemēs un saņēma pastiprinājumus no radniecīgām teorētiskām strāvām, sevišķi no vācu filozofijas, jo vairāk materiālisms un brīvdomība vispār kontinentā tiešām kļuva par izglītota cilvēka nepieciešamu pazīmi, jo sīkstāk angļu vidusšķira turējās pie savām dažāda veida reliģiskām konfesijām. Lai kā tās arī atšķīrās viena no otras, visas tās tomēr bija spilgti izpaustas reliģiozas, kristīgas konfesijas.

Kamēr Francijā revolūcija nodrošināja buržuāzijas politisko uzvaru. Uats, Arkraits, Karfraits un citi Anglijā deva pirmo stimulu rūpnieciskai revolūcijai, kas pilnīgi pārvietoja ekonomisko spēku smaguma centru. Buržuāzijas bagātība tagad auga nesalīdzināmi ātrāk nekā zemes aristokrātijas bagātība. Pašas buržuāzijas aprindās finanšu aristokrātija, baņķieri utf. arvien vairāk atkāpās fabrikantu priekšā. 1689. gada kompromiss pat pēc pakāpeniski buržuāzijas labā izdarītiem grozījumiem vairs neatbilda šīs vienošanās dalībnieku spēku samēram. Šo dalībnieku raksturs arī bija mainījies: 1830. g. buržuāzijā stipri atšķīrās no iepriekšējā gadsimta buržuāzijas. Aristokrātijas rokās palikusī politiskā vara, ko tā vērsa pret jaunās rūpniecības buržuāzijas pretenzijām, kļuva nesavienojama ar jaunām ekonomiskām interesēm. Nepieciešami bij jāatjauno cīņa pret aristokrātiju; un šī cīņa varēja beigties tikai ar jaunā ekonomiskā spēka uzvaru. Franču revolūcijas ietekmē par spīti visai pretestībai 1830. g. pirmoreiz tika izdarīta parlamentārā reforma. Tas buržuāzijai deva atzītu un varenu stāvokli parlamentā. Tad sekoja labības likumā* atcelšana, kas reizi par visām reizēm nodibināja buržuāzijas un sevišķi tās aktīvākās daļas — fabrikantu — pārsvaru pār zemes aristokrātiju. Tā bija buržuāzijas lielākā uzvara, bet līdz ar to arī pēdējā, ko tā guva vienīgi pati savās interesēs. Visi viņas velākie triumfi viņai bija jādala ar jaunu sociālo varu, kas sākumā bija viņas sabiedrotā, bet vēlāk viņas sāncense.

__________________________

* Labības ievedmuitas atcelšana Anglijā. 1842. g. labībās muitas pazemināja. 1846. g. tika atcelts labības ieveduma ierobežojums, 1849. g. labības ievedmuitas atcēla pavisam. - Red.

Rūpnieciskā revolūcija radīja lielkapitālistu — fabrikantu šķiru, bet reizē ar to arī skaita ziņā daudz lielāku fabrikas strādnieku šķiru. Jo vairāk rūpnieciskā revolūcija sagrāba vienu ražošanas nozari pēc otras, jo vairāk šī šķira nepārtraukti auga skaita ziņā. Līdz ar viņas skaitu pieauga arī tās spēks, un šis spēks parādījās jau 1824. gadā, kad tas piespieda parlamentu, kas pretojās, atcelt likumus pret koaliciju brīvību. Aģitācijas laikā par reformu strādnieki bija reformas partijas radikālais spārns. Kad ar 1832. g. aktu viņiem atņēma balsošanas tiesības, viņi izteica savas prasības Tautas hartijā (People’s charter) un pretstatā spēcīgai buržuāzijas Līgai pret labības likumiem noorganizējās neatkarīgā čartistu partijā. Tā bija mūsu laika pirmā strādnieku partija.

Pēc tam 1848. g. februārī un martā uzliesmoja revolūcijas kontinentā, kur strādniekiem bija tik svarīga loma un kur viņi, vismaz Parīzē, uzstājās ar prasībām, kas no kapitālistiskās sabiedrības viedokļa bija pilnīgi nepieļaujamas. Bet tam sekoja vispārēja reakcija. Vispirms čartistu sakāve 1848. g. 10. aprīlī, tad tā paša gada jūnijā Parīzes strādnieku sacelšanās apspiešana, tālāk 1849. g. neveiksmes Itālijā, Ungārijā, Dienvidvācijā, beidzot 1851. g. 2. decembrī Lui Bonaparta uzvara pār Parīzi. Tā vismaz uz kādu laiku izdevās padzīt strādnieku prasību biedēkli, bet ko tas maksāja? Ja britu buržua jau agrāk bija pārliecināts, ka nepieciešami turēt vienkāršo tautu reliģijas grožos, tad cik gan stiprāk viņam šī nepieciešamība bija jāsajūt pēc visa pārdzīvotā! Un, nepievērsdams ne mazākās uzmanības savu kontinentālo brāļu izsmieklam, viņš turpināja ik gadus izdot tūkstošus un desmit tūkstošus evaņģēlija propagandai zemākām kartām. Neapmierinoties ar savu reliģisko aparātu, viņš griezās pie "Brāļa Jonatāna"*, tā laika lielākā reliģisko spe-kulāciju organizāfora, un importēja no Amerikas Mūdī, Senkī** un tamlīdzīgu revivalismu; beidzot viņš pat bij ar mieru pieņemt "Pestīšanas armijas" bīstamo atbalstu, kura atdzīvina senā kristiānisma propagandas paņēmienus, kas griežas pie nabagiem kā pie dieva izraudzītiem, cīnās pret kapitālismu ar saviem reliģiskiem paņēmieniem un tādējādi attīsta senās krisfiāniskās šķiru cīņas elementus, kas kādu dienu var kļūt gaužām liktenīgi pārtikušiem ļaudīm, kas šodien šim nolūkam patērē skaidru naudu.

_______________

* "Brālis Jonatāns" it Ziemeļamerikas Savienoto Valstu palama (tāpat kā "Džons Buls" Anglijai). Vēlāk šo palamu aizstāja "Tēvocis Sems". - Red.

** Revivalisms — pagājušā gadsimta reliģiska kustība, kas mēģināja pacelt reliģijas mazinošos ietekmi, padziļināt un stiprināt tās iedarbību uz masām. Mūdī (1837—1899) un Senkī (1840—1908) — amerikāņu misionāri, kūpi bija starp šīs kustības organizētājiem. - Red.

Acīm redzot, var pieņemt par vēsturiskās attīstības likumu, ka buržuāzijā nevienā Eiropas zemē — vismaz uz ilgāku laiku — nespēj iekarot sev tādu pašu politiskās varas monopolu, kāds feodālai aristokrātijai bija viduslaikos. Pat Francijā, kur feodālisms bija izrauts ar visām saknēm, buržuāzijai kā šķirai kopumā izdevās iegūt pilnīgu valsts varu tikai uz īsu laiku. Luija Filipa laikā. 1830-—1848. g., valdīja tikai neliela buržuāzijas dala; daudz lielākai daļai augsta cenza dēļ nebij vēlēšanu tiesību. Otras republikas laikā, 1848.—1851. g., valdīja visa buržuāzijā kopumā, bet tikai trīs gadus: tās nevarība pašķīra ceļu Otrai impērijai. Tikai tagad, Trešās republikas laikā, buržuāzijā kā viens vesels noturējusies oie valdības stūres jau 20 gadu, bet iau tagad tā atklāj iepriecinošas pagrimuma pazīmes. Ilggadīga buržuāzijas kundzība līdz šim bija iespējama tikai tādās zemēs kā Amerika, kur feodālisms nekad nav pastāvēiis un sabiedrība no paša sākuma tika radīta uz buržuāziskā pamata. Un pat Francijā un Amerikā jau skali klauvē pie durvīm buržuāzijas mantinieki — strādnieki.

Anglijā buržuāzijai nekad nav piederējusi nedalīta vara. Pat viņas 1832. g. uzvara visus augstos valdības amatus atstāja gandrīz vienīgi aristokrātijas rokās. Tā padevība, ar kādu bagātā angļu vidusšķira to pacieta, man bija nesaprotama līdz tai dienai, kad liberālais lielfabrikants W. A. Forsters savā runā Bredfordas jauniešiem lūgšus lūdza tos, lai viņi sava labuma pēc tomēr mācoties franču valodu. Turklāt viņš stāstīja, cik muļķīgi viņš juties, kad kļuvis par ministru; viņš tūliņ nokļuvis tādā sabiedrībā, kur franču valoda bija vismaz tikpat nepieciešama kā angļu. Un patiešām toreizējie angļu buržuji parasti bija galīgi neizglītoti iznireļi, kam gribot negribot bija jāpiešķif aristokrātijai visi tie augstākie valdības posteņi, kas prasīja citas īpašības nekā saliniecisku aprobežotību un Salintecisku uzpūtību, kas piparota ar veikalniecisku viltību.* Vēl šodien bezgala garās avīžu diskusijas par "middleclass education“** rāda, ka angļu vidusšķira arvien vēl uzskata sevi par nepietiekoši , sagatavotu labākai audzināšanai, bet meklē sev kaut ko vienkāršāku. Tāpēc, arī pēc labības likuma atcelšanas likās pilnīgi dabiski, ka ļaudis, kas bija pratuši izcīnīt šo uzvaru — šie Kobdeni, Braiti, Forsteri u. c. — palika atstumti no katras līdzdalības valsts valdībā, kamēr beidzot pēc 20 gadiem jauns reformu akts atvēra viņiem ministriju durvis. Pat līdz šai dienai angļu buržuāzijā tik dziļi apzinās savu zemāko sabiedrisko stāvokli, ka tā uz sava un tautas rēķina uztur slaistu parādes kastu, kam ,visos svinīgos gadījumos cienīgi jāreprezentē nācija, turklāt buržua ieskata par visaugstāko godu, ja kāds no viņiem tiek atzīts par cienīgu iekļūt šajā galu galā pašas buržuāzijas fabricētā noslēgtā korporācijā.

______________________

* Un pat veikala lietās nacionāli šovinistiska uzpūtība ir slikts padomdevējs. Līdz paf pēdējam laikam vienkāršais angļu fabrikants uzskatīja par pazemojumu anglim runāt citā valodā nekā sava paša valodā un zināmā mērā lepojās ar to, ka "nabaga" ārzemnieki apmetas uz dzīvi Anglijā un atbrīvo viņu no pūlēm pārdot savus ražojumus ārzemēs. Viņš paf nemanīja, ka šie ārzemnieki — parasti vācieši — tāpēc sagrāba savās rokās ievērojamu daļu angļu ārējās tirdzniecības — importa ne mazāk kā eksporta — un ka angļu tiešā tirdzniecība ar ārzemēm pakāpeniski sāka aprobežoties tikai ar kolonijām, Ķīnu, Savienotām Valstīm un Dienvidameriku. Vēl mazāk viņš pamanīja, ka šie vācieši tirgojās ar citiem vāciešiem ārzemēs, kas ar laiku tā noorganiz'ēja veselu tirdzniecības koloniju tīklu visā pasaulē. Un kad pirms četrdesmit gadiem Vācija nopietni iesāka ražot eksportam, tad šīs vācu tirdzniecības kolonijas tai izdarīja lielisku pakalpojumu, lai viņa tik īsā laikā no labības eksporta zemes pārvērstos par pirmšķirīgu rūpniecisku zemi. Tad beidzot, pirms kādiem desmit gadiem, angļu fabrikants kļuva nemierīgs, un viņš apvaicājās saviem sūtņiem un konsuliem, kā tas noticis, ka viņš vairs nespējot noturēt savus pastāvīgos klientus. Vienbalsīga atbilde bija: pirmkārt, jūs nemācāties sava pircēja valodu, bet prasāt, lai viņš runā jūsu valodā, un, otrkārt, jūs pat nemēģināt apmierināt savu pircēju vajadzības, gaumi un paradumus, bet prasāt, Jai viņš pieņem jūsējās, angļu. (Engelsa piezīme.)

** "Par vidusšķiras audzināšanu", t. i., buržuāzijas. - Red.

Tādējādi rūpnieku un komersantu vidusšķira vēl nebija paspējusi pilnīgi padzīt zemes īpašnieku aristokrātiju no politiskās varas, kad vēstures arēnā iznāca jaunais konkurents — strādnieku šķira. Čartistu kustībai un kontinentālām revolūcijām sekojošā reakcija, kopā ar vēl neredzētu angļu rūpniecības uzplaukumu 1848.—1866. gados (šo uzplaukumu parasti izskaidro tikai par brīvās tirdzniecības nopelnu, bet tam par savu rāšanos daudz vairāk jāpateicas dzelzceļu, okeānā tvaikoņu un vispār satiksmes līdzekļu kolosālai attīstībai), atkal padarīja strādniekus atkarīgus no liberālās partijas, kufā viņi tāpat kā pirms čartistu kustības sastādīja radikālo spārnu. Tomēr pamazām strādnieku prasība pēc balss tiesībām kļuva neatvairāma. Kamēr vigi, liberāļu vadoņi, vēl baiļojās, Dizraeli pierādīja savu pārākumu: izmantodams torijiem izdevīgu brīdī, viņš pilsētu vēlēšanu apgabalos izdeva likumu par balss tiesībām ikvienam, kas dzīvoja atsevišķā mājā (houshold suffrage), un līdz ar to pārgrozīja vēlēšanu apgabalus. Tam drīz sekoja aizklātā balsošanas (fhe ballot) noteikšana; 1884. gadā mājīpašnieku balss tiesības tika attiecinātas uz visiem apgabaliem, arī grāfistu vēlēšanu apgabaliem, un tika izdarīta jauna vēlēšanu apgabalu sadale, kas tos savstarpēji kaut cik nolīdzināja. Viss tas tā pavairoja strādnieku šķiras spēku vēlēšanās, ka tā tagad sastāda vēlētāju vairākumu 150—200 vēlēšanu apgabalos. Bet nav labākas skolas, kas māca cienīt tradīcijas, kā parlamentārā sistēma. Ja vidusšķira dziļā svētsvinībā un godbijībā raudzījās uz to grupu, ko lords Džons Menners jokodams dēvēja par "mūsu veco muižniecību", tad toreiz arī strādnieku masa ar cieņu un godbijību skatījās uz toreiz tā saukto "labāko šķiru" — buržuāziju. Un tiešām angļu strādnieks pirms piecpadsmit gadiem bija paraugsfrādnieks; viņa cieņas pilnā attieksme pret sava darba devēja stāvokli, viņa pašierobežošanās un pazemība tais gadījumos, kad tas prasīja sev tiesības, bija kā dziedinošs balzams retām, ko mūsu vācu katedras sociālistiem cirta viņu tautiešu, vācu strādnieku nelabojami komunistiskās un revolucionārās tieksmes.

Tomēr angļu buržua bija labi veikalnieki un redzēja tālāk par vācu profesoriem. Tikai apstākļu spiesti, viņi dalīja savu varu ar strādniekiem. Čartistu kustības laikā viņi mācījās saprast, ko spēj tauta, šis puer robustus sed malitiosus*. Kopš tā laika buržuazijai gribot negribot vajadzēja pieņemt Tautas chartijas prasību lielāko daļu, un tā kļuva par valsts likumu. Tagad vairāk nekā jebkad vajadzēja savaldīt tautu, turēt iemauktos morāliem līdzekļiem. Pirmais un svarīgākais morāliskais līdzeklis, kas iedarbojās uz masām, palika tā pati reliģija. Te iemesls mācītāju virskundzībai skolu valdēs, te iemesls arī buržuāzijas augošai pašaplikšanai par labu visādiem dievbijīgās demagoģijas paņēmieniem, sākot ar rituālismu, beidzot ar "Pestīšanas armiju".

____________________

* Brašais, bet ļaunprātīgais puisis. - Red.

Un tagad sākās angļu respektablo filistru triumfs pār kontinenta buržuāzijas brīvdomātāju uzskatiem un reliģisko indeferentismu. Francijas un Vācijas strādnieki bija kļuvuši dumpīgi. Viņi bija galīgi saindējušies ar sociālismu, turklāt ļoti svarīgu apsvērumu pēc viņi sevišķi nerūpējās, lai ievērotu likumību, izraugot līdzekļus varas iekarošanai. Šis puer robustus [brašais puisis] tur tiešām ik dienas kļuva arvien malitiosus [ļaunprātīgāks]. Kāds gan cits glābiņš atlika franču un vācu buržua, ka paklusām atteikties no saviem brīvdomīgiem uzskatiem, līdzīgi tam, kā pārdrošs puika, sajūtot, ka to arvien vairāk pārvar juras slimība, nemanot nosviež aizdedzināto cigāru, ar ko tas lepojās kuģa klājā. Šie zaimotāji viens pec otra sāka izlikties dievbijīgi, ar cienību runāt par baznīcu, tās mācībām un ieražām un sāka tās ieverot paši, ciktāl no tām nevarēja izvairīties. Franču buržua atteicās piektdienās no gaļas un vācu buržua sēdēja līdz dullumam savos baznīcas krēslos, klausoties bezgala gapos protestantu sprediķus. Ar savu materiālismu buržua bij iekūlušies nelaimē. "Reliģija saglabājama tautai" — tas bija pēdējais un vienīgais līdzeklis, lai glābtu sabiedrību no galīgas bojā ejas. Par nelaimi sev pašiem viņi to atklāja tikai pēc tam, kad bija darījuši visu iespējamo, lai reliģiju uz visiem laikieiti iznīcinātu. Un tad iestājās brīdis, kad britu buržua savukārt varēja par viņiem pazoboties un saukt: "Jūs muļķi, to es jums varēju pateikt jau pirms divsimt gadiem!"

Es baidos tomēr, ka nedz angļu buržua reliģiskā aprobežotība, nedz kontinenta buržua post iestum* notikusi atgriešanās ticībā nespēs aizturēt arvien pieaugošo proletārisko straumi. Tradīcija ir liela bremze, tas ir inerces spēks vēsturē. Bet tā ir tikai pasīva un tāpēc tai jāiet bojā. Arī reliģija ilgi nespēs būt par kapitālistiskās sabiedrības aizsargu. Ja mūsu juridiskie, filozofiskie un reliģiskie priekšstati ir dotā sabiedrībā valdošo ekonomisko attieksmju tuvākās vai tālākās atvases, tad pēc tam, kad ekonomiskās attiecības pašos pamatos mainījušās, šie priekšstati ilgi nevar pastāvēt. Vai nu mums jātic pārdabiskai būtnei, vai jāatzīst, ka nekādi reliģiski sprediķi nespej glābt bojā ejošo sabiedrību.

_________________

* Burtiski — pēc svētkiem, ar nokavēšanos. - Red.

Un tiešām arī Anglijas strādnieki atkal sākuši kusteties. Bez šaubām viņus saista visāda veida tradicijas, pirmkārt, buržuāziskās tradicijas — piemēram, ļoti izplatīts aizspriedums, ka ir iespējamas tikai .divas partijas, konservatīvā un liberālā, un it kā strādnieku šķirai sava atbrīvošana jāpanāk ar lielās liberālās partijas palīdzību. Tad vēl strādnieku tradicijas — to laiku mantojums, kad strādnieku šķira darīja pirmos nedrošos patstāvīgas uzstāšanās mēģinājumus, tāda tradicija, piemēram, ir tā, ka daudzas vecās tredjunijās neuzņem strādniekus, kam trūkst rēgulāru mācekļu gadu; tas nozīmē tikai to, ka katra šāda arodbiedrība audzina pati savus streiklaužus. Bet, nevērojot visu to, angļu strādnieku šķira iet uz priekšu, kā tas pašam profesoram Brentano kungam ar skumjām bija jāziņo saviem brāļiem — katedras sociālistiem. Strādnieku šķira kustas tāpat kā viss Anglijā, tā kustas lēniem, nosvērtiem soļiem; te svārstīdamās, taustīdamās, izdarot dažreiz ari nesekmīgus mēģinājumus. Viņa kustas, dažreiz ar pārāk lieilū neuzticību pret sociālisma vārdu, pakāpeniski uzņemot sevī viņa būtību. Tā kustas, un tās kustība aptver vienu strādnieku slāni pēc otra. Tagad tā atmodinājusi no nāves miega Londonas Ištenda neapmācītos strādniekus, un mes redzējām, kādu lielisku impulsu deva strādnieku šķirai šie jaunie spēki. Un ja kustības temps neapmierina tādu vai citādu kritiķu nepacietīgās prasības, tad lai šie, kritiķi neaizmirst, ka tieši_ strādnieku šķira ir tā, kas saglabā sevī angļu nacionālā rakstura labākās īpašības, un ka Anglijā katrs solis uz priekšu, ja tas jau iekarots, nekad vairs nezudīs. Ja veco čartistu dēli iepriekš minēto iemeslu pēc nebija gluži tādi, kā to varēja gaidīt, tad, spriežot pēc visa, dēlu dēli būs savu vectēvu cienīgi.

Eiropas strādnieku šķiras uzvara tomēr nav atkarīga vienīgi tikai no Anglijas. To var nodrošināt tikai vismaz Anglijas, Francijas un Vācijas vienotās pūles. Pēdējās divās zemēs strādnieku kustība tikusi krietnu gabalu tālāk par angļu strādnieku kustību. Vācijā var jau pat nosacīt viņas triumfa iestāšanās laiku. Nav nekā līdzīga strādnieku kustības sasniegumiem pēdējo 25 gadu laikā tur. Tā iet uz priekšu arvien augošā ātrumā. Ja vācu buržuāzijā parādīja savu nožēlojamo nabadzību un pilnīgu politisko spēju trūkumu, disciplīnas, noteiktības, enerģijas trūkumu, tad vācu strādnieku šķira ir parādījusi, ka tai visas šīs īpašības ir pietiekamos apmēros. Pirms gandrīz 400 gadiem Vācija bija Eiropas buržuāzijas pirmās lielās pacelšanās sākuma punkts; vai, spriežot pēc patreizējā stāvokļa, būtu neiespējami, ka Vācija kļūs arī par Eiropas proletariāta pirmās lielās uzvaras arēnu?

1892. g. 20. aprīlī

F. Engelsa uzrakstīts angļu valodā.

Pirmoreiz iespiests 1892. g. Londonā "Sociālisma attīstība no utopijas par zinātni" ievadā. Tai pat gadā autora vāciskā tulkojumā publicēts iekš "Neue Zeit" Jg. XI, Bd. I, Heft 1 u. 2.

Markss un Engelss, Pāksti, XVI sēj. 2. d., tulkots no vācu valodas.

*

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

darbabalss.eu

№ 10

Riga, 2015

Content

Engelss Fridrihs Par vēsturisko materiālismu (1892)