Engelss Fridrihs

Engelss. Sociālisma attīstība no utopijas par zinātni (1882)

Fridrihs Engelss

Sociālisma attīstība no utopijas par zinātni.

*

NO REDAKCIJAS

Engelsa grāmata „Sociālisma attīstība no utopijas par zinātni“ ir populārs un tai pašā laikā dziļi zinātnisks un vēsturisks ievads zinātniskā sociālismā.

Tā aptver Engelsa lielā polemiskā darba ,,Anti-Dīrings“ trīs nodaļas: ievada pirmo nodaļu un trešā nodalījuma (Sociālisms) pirmo un otro nodaļu. Šīs nodaļas ir sevišķi svarīgas nodaļas Engelsa grāmatā ,,Anti-Dīrings“, kurā, kā Ļeņins norāda, „iztirzāti svarīgākie filozofijas, dabzinātnes un sabiedrisko zinātņu jautājumi"[1].

Engelsa grāmata „Sociālisma attīstība no utopijas par zinātni" sniedz marksisma priekšgājēju ideju dziļi zinātnisku analizi un Kritiku un sakarā ar to zinātniskā komūnisma īsu iztirzājumu.

Grāmatas pirmajā nodaļā Engelss sniedz 18. gadsimta franču apgaismotāju un trīs lielo 19. gadsimta sociālistu-utopistu — Sen-Simona, Furjē un Ouena — ideju lielisku raksturojumu.

Otrā nodaļā Engelss īsumā raksturo dialektiskās domāšanas metodes pamatvilcienus, parāda tās pretējību metafizikai; šai sakarībā viņš īsumā pakavējas pie dialektikas vēstures galvenajiem momentiem, pie dziļajām iekšējām pretrunām starp Hēgeļa filozofijas konservātīvo un revolucionāro pusi — starp viņa ideālistisko sistēmu un dialektisko metodi.

Engelss parāda, ka, no vienas puses, dabzinātnes un pašas filozofijas attīstība un, no otras puses, visas sabiedrības un strādnieku šķiras attīstība sagatavoja likumsakarīgu, neizbēgamu zinātniskā komūnisma, dialektiskā materiālisma rašanos un marksisma uzvaru pār visām utopiskā sociālisma teorijām un visu ideālistisko un buržuāzisko pasaules uzskatu. Šās nodaļas noslēgumā Engelss it īpaši pasvītro, ka par to, ka sociālisms pārvērties no utopijas par zinātni, jāpateicas diviem lieliem Marksa atklājumiem: vēstures materiālistiskam izskaidrojumam un virsvērtības cēloņu atklāšanai, kas deva iespēju atklāt kapitālistiskā ražošanas veida noslēpumu un pierādīt tā bojā ejas neizbēgamību.

Trešajā nodaļā Engelss, dibinādamies uz vēsturiskā materiālisma pamattēzēm, īsumā iztirzā marksistiskās mācības būtību par kapitālisma izcelšanās, attīstības un neizbēgamas bojā ejas likumiem. Viņš raksturo kapitālistiskā ražošanas veida galvenās pretrunas un konfliktus, kas kapitālismu virza pretim bojā ejai, un parāda, kā proletāriskā revolūcija šās pretrunas atrisina, kā proletāriska valsts, organizēdama sociālistisko ražošanu, ražošanu pēc plāna, un likvidēdama šķiras, izvada cilvēci no dzīvnieciskiem eksistences apstākļiem patiesi cilvēciskos apstākļos, no neizbēgamības valstības — brīvības valstībā.

Engelsa grāmata ir marksisma klasisks darbs, кuru aizstāvēja un radoši tālāk attīstīja Ļeņins un Staļins cīņā ar meņševikiem, kas pārvērta marksismu nedzīvā schēmā un dogmā. Engelss uzmanīgi sekoja kapitālisma un strādnieku kustības attīstībai, pētīja kapitālistiskajā ekonomikā notiekošās pārmaiņas. Tā, piemēram, „Sociālisma attīstība no utopijas par zinātni" 4. vācu izdevumam viņš trešās nodaļas beigās pievieno papildinājumu par trestiem kā jaunu ražošanas formu, kas pa šo laiku guvusi svarīgu nozīmi. Engelss norāda, ka trestos brīvā konkurence pārvēršas monopolā un ekspluatācija šajā formā izvēršas tik atklātā laupīšanas formā, ka tai neizbēgami jāsabrūk. „Neviena tauta ilgi nebūtu ar mieru paciest ražošanu trestu vadībā, kur neliela personu banda atklāti ekspluatē visu sabiedrību un pārtiek no kuponu griešanas" (60. Ipp.).

Dibinādamies uz Marksa un Engelsa norādījumiem par ražošanas koncentrāciju un centralizāciju un monopolu pieaugumu kā kapitālistiskās ekonomikas attīstības pamattendenci, V. I. Ļeņins sniedza jaunā laikmeta analizi kapitālisma attīstībā, radīja imperiālisma teoriju, atklāja kapitālisma ekonomiskās un politiskās attīstības nevienmērības likumu imperiālisma laikmetā, pamatoja sociālisma uzvaras iespējamību sākumā vienā, atsevišķā zemē un tā uzvaras neiespējamību vienlaicīgi visās vai galvenajās civilizētajās zemēs.

Sakarā ar to tika ievirzīti jaunā plāksnē sociālistiskās revolūcijas un proletariāta diktatūras teorijas un taktikas jautājumi, Ļeņins un Staļins pacēla marksistisko mācību augstākā pakāpē.

Biedrs Staļins, vispārinādams milzīgo pieredzi daudznacionālās padomju sociālistiskās valsts celtniecībā, kuya atradās kapitālistiskā ielenkumā, — radīja viengabala mācību par sociālistisku valsti.

VK(b)P XVIII kongresā biedrs Staļins plaši analizēja Engelsa tēzi par valsts atmiršanu pēc, proletariāta dīktā turas nodibināšanās un šķiru likvidēšanas un parādīja, ka šī Engelsa teze ir pareiza pie viena no diviem nosacījumiem:

,,a) ja sociālistiskas valsts pētīšana notiek tikai no zemes iekšējās attīstības viedokļa, iepriekš atraujoties no starptautiskā faktora, pētīšanas ērtības labā izolējot zemi un valsti no starptautiskajiem apstākļiem, vai b) ja pieņem, ka sociālisms jau uzvarējis visās zemēs vai zemju vairākumā, kapitālistiskā ielenkuma vietā ir sociālistisks ielenkums, nedraud vairs uzbrukums no ārienes, nav vairs vajadzības stiprināt armiju un valsti“. (Staļins, Ļeņinisma jautājumi, 11. izd., 602. Ipp.)

Staļins parādīja, ka nevar šo vispārīgo Engelsa formulu mehaniski attiecināt uz konkrētu sociālistiskas valsts pastāvēšanas gadījumu, kura atrodas kapitālistiskā ielenkumā. Šādos apstākļos sociālistiskai zemei nepieciešama stipra valsts, lai nosargātu sociālisma iekajojumus pret ārēju uzbrukumu. Vispārinādams visu padomju vaķsts pieredzi, Staļins pamatoja nepieciešamību pie- paturēt un nostiprināt valsti arī komunismā, gadījumā, ja pastāv kapitālistiskais ielenkums[2]. Šis ārkārtīgi svarīgais secinājums padara bagātāku visu marksisma-ļeņinisma teoriju, paceļ to jaunā, augstākā pakāpē; šim secinājumam ir izšķirīga nozīme sociālistiskas valsts celtniecības praksē un pakāpeniskā pārejā no sociālisma uz komunismu.

Markss un Engelss pārvērta sociālismu no fantastiska sapņa par zinātni. Marksisma teoriju tālāk attīstīja Ļeņins un Staļins, tā iemiesota sociālisma uzvarā PSRS. Marksa un Engelsa zinātniskā komunisma idejas, ko Ļeņins un Staļins tālāk attīstījuši un pacēluši uz jaunas, augstākas pakāpes, tāpēc jāizpētī visciešākā sakarā ar sociālistiskās celtniecības praksi PSRS, jo prakse ir marksistiskās teorijas patiesīguma augstākais kritērijs.

Kā pielikumu sayas grāmatas vācu un angļu izdevumam Engelss pievienojis populāru apskatu par mārku, seno ģermāņu lauku kopienu, piešķirdams lielu nozīmi tam, lai noskaidrotu ne vien strādniekiem, bet arī zemniekiem viņu pagātni un viņu uzdevumus tagadnē un tuvākā nākotnē. Apskatā „Marka", ko Engelss sarakstījis 1882. g. decembrī, sniegta zemes kopīpašuma izcelšanās, uzplaukuma un panīkšanas vēsture, īsa vācu zemniecības vēsture. Šo attīstības ceļu visā visumā nostaigājuši arī zemnieki citās zemēs, bet, protams, ar dažām īpatnībām, kas jāievēro kā zinātniskos pētījumos, tā arī proletāriāta revolucionārā taktikā.

Strādādams pie markas vēstures, Engelss izmantojis dažnedažādus materiālus, tai skaitā arī vācu zinātnieka Maurera darbus, nostādīdams buržuāzijas vēstures rakstībai pretim marksistisku markas vēstures apgaismojumu, līdz ar praktiskiem, revolucionāriem secinājumiem no saviem pētījumiem.

Vēstulē Bēbelim 1882. g. 22. decembrī Engelss par šo darbu rakstīja: „Tas ir pirmais auglis maniem darbiem par vācu vēsturi, ar kufu es nodarbojos vairākus gadus, un es esmu ļoti priecīgs, ka varu to sniegt pirmkārt ne pedantiem un citiem „izglītotiem“, bet strādniekiem".

Engelsa grāmata „Sociālisma attīstība no utopijas par zinātni" plaši izplatīta visās pasaules zemēs. Tomēr visplašāk tā, protams, izplatīta PSRS.

Krievu valodā šo grāmatu tulkoja un izdeva vispirms „Darba atbrīvošanas grupa“ 1884. g.

Engelsa grāmatas „Sociālisma attīstība no utopijas par zinātni“ šī izdevuma tulkojums salīdzināts ar ceturto, ar pēdējo, Engelsam vēl dzīvam esot, grāmatas vācu izdevumu (1891. g.).

Grāmatu iespiešanai sagatavojuši J. J. Preiss un M. D. Kammari, V. M. Poznera redakcijā.

Marksa-Engelsa-Ļenina institūts pie VK(b)P CK

PRIEKŠVĀRDS PIRMAJAM VĀCU IZDEVUMAM

Šis sacerējums radies no mana darba „Eižena Dīringa[3] kunga apvērsums zinātnē“ trīs nodaļām, Leipcigā, 1878. g. Paklausīdams sava drauga Pola Lafarga[4] lūgumam, es sakopoju tās tulkošanai franču valodā un papildināju ar dažiem paskaidrojumiem. Franču tulkojums, ko es caurlūkoju, tika iespiests vispirms „Revue Sociāliste" un pēc tam iznāca atsevišķā izdevumā ar nosaukumu „Socialisme utopique et socialisme scientifique“, Paris, 1880. No franču tulkojuma darinātais manas brošūras poļu izdevums nupat iznāca Ženēvā ar nosaukumu: ,,Socyjalizm utopijny a naukowy“. Imprimerie de I' Aurore, Geneve, 1882.

Lafarga tulkojuma negaidītie panākumi zemēs, kur runā franciski, un it īpaši pašā Francijā, izvirzīja man jautājumu, vai nebūtu lietderīgi izdot šās trīs nodaļas atsevišķā brošūrā arī vācu valodā. Tad vēl Cīrihes ,,Sozialdemokrat“[5] redakcija man paziņoja, ka vācu sociāldemokrātiskās partijas rindās vērojams liels pieprasījums pēc jaunām propagandas brošūrām, un pieprasīja man, vai es nebūtu ar mieru dot šim nolūkam šās trīs nodaļas. Zināms, es biju ar to vienisprātis un nodevu savu darbu tās rīcībā.

Bet, lūk, pašā sākumā tā nepavisam nebija rakstīta tiešai propagandai masās. Vai varētu tādam nolūkam noderēt darbs, kas, pirmkārt, ir tīri zinātnisks? Kādi pārgrozījumi vajadzīgi formā un saturā?

Runājot par formu, šaubas varēja sacelt tikai daudzie svešvārdi. Bet jau Lasals[6] savās runās un propagandas rakstos ne visai skopojās ar svešvārdiem, un, cik man zināms, par to nežēlojās. Bet kopš tā laika mūsu strādnieki daudz vairāk un daudz regulārāk lasa avīzes un tāpēc ir vairāk apraduši ar svešvārdiem. Es aprobežojos ar to, ka izmetu visus nevajadzīgos svešvārdus. Tomēr atstājot nepieciešamos, es atteicos tiem pievienot tā saucamos paskaidrojošos tulkojumus. Nepieciešamie svešvārdi, kas lielāko tiesu ir vispārpieņemtie zinātniski tehniskie termini, taču nebūtu nepieciešami, ja tos varētu pārtulkot. Tulkojums tātad sagroza nozīmi; tas nevis izskaidro, bet rada jucekli. Mutvārdu paskaidrojumi tādā gadījumā palīdz daudz vairāk.

Kas attiecas uz saturu, tad iedrošinos apgalvot, ka tas nesagādās vācu strādniekiem lielas grūtības. Grūts ir vispār tikai trešais nodalījums, bet strādniekiem, kufu dzīves apstākļus tas aptver, daudz mazāk grūts nekā „izglītotajiem" buržujiem. Sniedzot daudzus paskaidrojošus papildinājumus, es patiesībā domāju ne tikdaudz par strādniekiem, cik par „izglītotiem" lasītājiem, apmēram tādiem kā deputāts fon Einerna[7] kungs, slepen-padomnieks Heinrihs fon Zībela[8] kungs un citi Treičkes[9], kujus sagrābusi nevaldāma tieksme atkal un atkal no jauna demonstrēt savu neticamo nezināšanu un savu ar to izskaidrojamo pārsteidzošo sociālisma neizpratni. Ja Don-Kihotam patīk doties kaujā pret vējdzirnavām, tad tas pilnīgi saskan ar viņa amatu un viņa lomu; bet Sančo Pansam mēs nevaram atļaut kaut ko tamlīdzīgu.

Tādi lasītāji arī brīnīsies, kad sociālisma attīstības vēstures īsā skicējumā atdursies uz Kanta[10] - Laplasa[11] mācību par pasaules izcelšanos, uz moderno dabzinātni un Darvinu[12], uz klasisko vācu filozofiju un Hēgeli. Bet lieta tā, ka zinātniskais sociālisms nu reiz ir tāds būtiski vācisks produkts un varēja izcelties tikai pie tautas, kupas klasiskā filozofija bija uzturējusi dzīvu apzinātās dialektikas tradiciju, t. i., Vācijā*. Vēstures materiālistiskā izpratne un tās speciālais izlietojums modernajā šķiru cīņā starp proletāriātu un buržuāziju — bija iespējams tikai ar dialektikas palīdzību. Un ja vācu buržuāzijas skolmeistari atmiņu par lielajiem vācu filozofiem un par viņu radīto dialektiku ir noslīcinājuši pliekana eklektisma purvā, tiktāl, ka mēs esam spiesti aicināt moderno dabzinātni par liecinieci tam, ka dialektika eksistē īstenībā, — tad mēs, vācu sociālisti, esam lepni uz to, ka mēs esam cēlušies ne vien no Sen-Simona, Furje un Ouena, bet arī no Kanta, Fihtes un Hēgeļa[13].

Fridrihs Engelss.

Londona, 1882. g. 21. septembri.

__________________

* „Vācijā" ir pārrakstīšanās kļūda. Jāsaka: „pie vāciešiem". Jo, ciktāl pie zinātniskā sociālisma izcelšanās, no vienas puses, bija nepieciešama vācu dialektika, tikpat, no otras puses, nepieciešami pie tās bija Anglijas un Francijas attīstītie ekonomiskie un politiskie apstākļi. Vācijas ekonomiskie un politiskie apstākļi, kas četrdesmito gadu sākumā bija vēl vairāk atpalikuši nekā tagad, varēja labākā gadījumā radīt tikai sociālisma politiskas karikatūras (salīdz. Komūn. Manifestu, III, 1: „Vācu jeb īstenais sociālisms"). Tikai tad, kad ekonomiskā un politiskā situācija, kas bija radusies Anglijā un Francijā, nokļuva vāciski dialektiskās kritikas ugunīs, — bija iespējams gūt patiesus rezultātus. Raugoties no šīs puses, zinātniskais sociālisms tātad nav tikai vācisks, bet gan ir tikpat daudz internacionāls produkts. (F. Engelsa piezīme.)

PRIEKŠVĀRDS CETURTAJAM VĀCU IZDEVUMAM

Mans paredzējums, ka šā raksta saturs mūsu vācu strādniekiem nesagādās daudz grūtību, attaisnojies. Vismaz kopš 1883. gada marta, kad iznāca pirmais izdevums, ir izplatīti trīs izdevumi ar koptirāžu 10.000 eksemplāru, un tas noticis vēl tanī laikā, kad valdīja — tagad jau mirušais — likums pret sociālistiem. Līdz ar to tas ir jauns piemērs tam, cik bezspēcīgi ir policijas aizliegumi pret tādu kustību kā modernā proletariāta kustība.

Kopš pirmā izdevuma ir iznākuši vēl dažādi tulkojumi svešvalodās: Paskvala Martinjeti itāliešu tulkojums: „II Socialismo Utopico ed il Socialismo scientifico“, Benevento, 1883.; krievu: „Razvitije naučnogo sociaļizma", Ženēvā, 1884.; dāņu: „Socialismens Udvikling fra Utopi til Videnskab“, „Socialisk Bibliotek“, I Bind, Kjobenhavn, 1885.; spāniešu: „Socialismo utopico у Socialismo cientifico", Madrid, 1886.; un holandiešu: ,,De Ontwikkeling van het Socialisme van Utopie tot Wetenschap", Haag, 1886.

Šajā izdevumā izdarīti daži sīki grozījumi; svarīgāki papildinājumi izdarīti tikai divās vietās: pirmajā nodaļā par Sen-Simonu, kufš tomēr, salīdzinot ar Furje un Ouenu bija apskatīts pārāk īsi, un trešās nodaļas beigās, par „trestiem", par jaunu ražošanas formu, kas pēdējā laikā kļuvusi svarīga.

Fridrihs Engelss.

Londonā, 1891. g. 12. maijā.

IEVADS ANGĻU IZDEVUMAM

Šī brošūra sakumā bija daļa no plašaka sakopojuma. Ap 1875. g. Dr. E. Dīrings, Berlīnes universitātes privātdocents, pēkšņi un diezgan skaļi paziņoja, ka viņš kļuvis pārliecināts sociālists, un pasniedza vācu publikai ne vien sīki izstrādātu sociālistisku teoriju, bet arī pilnīgu praktisku plānu sabiedrības reorganizācijai. Saprotams, viņš uzbruka saviem priekštečiem; visvairāk viņš pagodināja Marksu[14], pār kuru viņš izgāza savu dusmu pilno kausu.

Tas notika tai laikā, kad tikko bija notikusi Vācijas sociālisliskās partijas divu daļu — eizenahiešu un lasaliešu — savienošanās, un tā partija kļuva nevien neizmērojami stiprāka, bet — kas vēl vairāk no svara — guva iespēju vērst visus savus spēkus pret kopējo ienaidnieku. Sociālistiskā partija Vācijā gatavojās ātri kļūt par spēku. Tomēr, lai padarītu viņu par spēku, pirmais noleikums bija, lai netiktu apdraudēta tikko iegūtā vienotība. Bet Dr. Dīrings atklāti sāka pulcināt ap sevi sēkti, nākamās patstāvīgās partijas kodolu. Tāpēc mēs bijām spiesti gribot vai negribot pacelt mums nomesto cimdu un uzsākt cīņu.

Tā bija ja arī ne pārāk grūta lieta, tad taču visai rūpīgi veicama. Labi zināms, ka mums, vāciešiem, piemīt bīstami smagnējs pamatīgums, pamatīgs dziļdomīgums vai dziļdomīgs pamatīgums. — var saukt to, kā patīk. Tiklīdz kāds no mums sāk izklāstīt kaut ko tādu, ko viņš uzskata par jaunu doktrīnu, viņš uzskata par nepieciešamu vispirms izstrādāt to visaptverošas sistēmas veidā. Viņam vajag pierādīt, ka tiklab pirmie loģikas principi un pasaules celtnes pamatlikumi no pašas mūžības pastāvējuši tikai tāpēc, lai beigu beigās novadītu pie šās jaunatklātās un visu vainagotājas teorijas. Un Dr. Dīrings šinī ziņā bija darināts pilnīgi pēc nacionālās liestes. Ne vairāk, ne mazāk kā pilnīga „Filozofijas sistēma", gara, morāles, dabzinātņu un vēstures filozofija; pilnīga „Polītiskās ekonomijas un sociālisma sistēma", un, beidzot, „Kritiska politiskās ekonomijas vēsture" - trīs lieli oktāvsējumi, smagi tiklab ārēji, kā iekšēji, trīs armijas korpusi argumentu, kas mobilizēti pret visiem iepriekšējiem filozofiem un ekonomistiem vispār un pret Marksu it īpaši, — tas ir tiešām mēģinājums izdarīt pilnīgu „apvērsumu zinātnē” — lūk, ar ko man bija darīšana. Man vajadzēja runāt par visu un par visādiem priekšmetiem: no uzskatiem par laiku un telpu līdz bimetalismam; no matērijas un kustības mūžīguma līdz morālo ideju nepastāvīgai dabai; no Darvina dabiskās izlases līdz jaunatnes audzināšanai nākotnes sabiedrībā. Katrā ziņā mana pretinieka visaptvejošā sistēma deva man iemeslu polemikā ar viņu attīstīt Marksa un manus uzskatus visos šais dažādajos priekšmetos, un turklāt daudz sakarīgākā formā, nekā tas bija darīts agrāk. Un tas bija galvenais cēlonis, kas man lika uzņemties šo citādi tik nepateicīgo uzdevumu.

Mana atbilde tika publicēta vispirms kā rakstu virkne Leipcigas ,,Vorwārts’ā“, sociālistiskās partijas centrālorganā, un vēlāk kā grāmata „Eižena Dīringa kunga apvērsums zinātnē", kuras otrs izdevums iznāca Cīrihē 1886. gadā.

Paklausot mana drauga Pola Lafarga — tagadējā Lilles pārstāvja franču deputātu palātā — neatlaidīgam lūgumam, es trīs šās grāmatas nodaļas sakārtoju brošūrā, ko viņš pārtulkoja un ar nosaukumu „Utopiskais sociālisms un zinātniskais sociālisms" publicēja 1880. gadā. Šis franču teksts kļuva par pamatu poļu un spāniešu izdevumam. 1883. gadā mūsu draugi vācieši izdeva brošūru tai valodā, kupā tā sākumā bija sarakstīta. Vēlāk pēc vācu teksta bija publicēti itāliešu, krievu, dāņu, holandiešu un rumāņu tulkojumi. Tā, ieskaitot arī šo angļu izdevumu, šī brošūra izplatīta desmit valodās. Cik man zināms, neviens cits sociālistisks darbs, neizņemot mūsu „Komūnistisko Manifestu", ko pirmo reizi izdeva 1848. gadā, un Marksa „Kapitālu", nav tulkots tik daudz reižu. Vācijā brošūra piedzīvojusi četrus izdevumus, ar kopīgu tirāžu apmēram 20.000 eksemplāru.

Pielikums „Marka" bija uzrakstīts ar nolūku izplatīt Vācu sociālistiskajā partijā dažas elementāras ziņas par zemes īpašuma izcelšanās un attīstības vēsturi Vācijā. Tai laikā tas bija jo vairāk nepieciešams tāpēc, ka sociāldemokrātiskā partija jau tuvināja pilsētas strādnieku apvienošanas darbu drošam noslēgumam un partijai bija jāķepas pie lauksaimniecības strādnieku un zemnieku organizēšanas. Šis pielikums ietilpināts izdevumā aiz tā apsvēruma, ka pirmatnējās zemes īpašuma formas kopīgas visām teutoņu ciltīm, un to sairšanas vēsture zināma Anglijā pat vēl mazāk nekā Vācijā. Es atstāju tekstu tādu, kāds tas bija oriģinālā, nepieskanoties hipotēzei, kupu nesen izvirzījis Maksims Kovaļevskis[15] un saskaņā ar kupu priekš apamās un pļavu zemes indalīšanas starp markas locekļiem, šo zemi kopīgi apstrādājusi liela patriarhāla kopienas dzimta, kas sevī ietvērusi vairākas paaudzes (to paraugu mēs atrodam vēl pastāvošajās dienvidslāvu zadrugās); turpretim vēlāk, kad kopiena stipri pieaugusi un kļuvusi pārāk neērta kopsaimniekošanai, notikusi kopienas zemes sadalīšana. Kovaļevskim droši vien ir pilnīga taisnība, bet jautājums tomēr vēl atrodas sub judice*.

___________________

* Sub judice (lat.) — apspriešanas, diskusijas stadijā. - Red.

Šai darbā lietotie ekonomiskie termini, ciktāl tie ir jauni, saskan ar Marksa „Kapitāla" angļu izdevumā lietojamo terminoloģiju. Mēs saprotam zem „preču ražošanas" to ekonomiskās attīstības fāzi, kupā priekšmetus ražo ne tikai ražotāju vajadzību apmierināšanai, bet arī maiņas nolūkā, t. i., ražo kā preces, bet ne kā lietojamās vērtības. Šī fāze pastāv kopš tā laika, kad sākas ražošana maiņai, līdz pat mūsu laikiem; savu pilnīgu attīstību tā sasniedz tikai kapitālistiskajā ražošanā, t. i., tais apstākļos, kad kapitālists, ražošanas līdzekļu īpašnieks, nodarbina algas strādniekus, — cilvēkus, kam nolaupīti visi ražošanas līdzekļi, Izņemot viņu pašu darba spēku, — un iebāž sev kabatā ražojumu pārdošanas cenas pārpalikumu virs paša izdevumiem. Mēs iedalām rūpniecības vēsturi kopš viduslaikiem trīs periodos:

1. amatniecība, sīkie amata meistari ar nedaudz zeļļiem un mācekļiem, pie kam katrs strādnieks izgatavo visu priekšmetu;

2. manufaktūra, kur lielāks skaits strādnieku, sakopoti vienā plašā uzņēmumā, izgatavo visu priekšmetu darba dalīšanas kārtibā, t. i., katrs strādnieks izpilda kādu nebūt vienu daļēju operāciju, tā ka ražojums ir gatavs tikai pēc tam, kad pēc kārtas Izgājis caur visu viņu rokām;

3. modernā rūpniecība, kur produktu ražo ar mašīnām, ko iedarbina kāds spēks, un strādnieka loma aprobežojas ar mehanisma darbību uzraudzīšanu un to regulēšanu*.

____________________

* Brošūras „Sociālisma attīstība no utopijas par zinātni" angļu izdevuma Ievada turpmāko daļu Engelss bija publicējis žurnālā „Neue Zeit“ 1892. un 1893. g. ar virsrakstu: „Par vēsturisko materiālismu". Turpmākais tulkojums sniegts pēc šā vācu teksta. - Red.

Es ļoti labi zinu, ka šās brošūras saturs ķersies pie sirds labai daļai britu lasītāju publikas. Bet ja mēs, kontinenta iedzīvotāji, bulu kaut jel cik rēķinājušies ar britu „respektābilitātes", t. i., britu filistrības aizspriedumiem, tad mēs būtu vēl ļaunākā stāvoklī nekā pašlaik. Šī brošūra sarakstīta, lai aizstāvētu to, ko mēs dēvējam par „vēsturisko materiālismu", bet vārds „materiālisms" bojā dzirdi lielumlielam britu lasītāju vairākumam. „Agnosticisms" vēl varētu iet, bet materiālisms — pavisam neiespējams.

Un tomēr, visa modernā materiālisma, sākot ar 17. gadsimteni, pirmdzimtene ir tieši Anglija.

„Materiālisms ir Lielbritānijas iedzimts dēls. Jau angļu sholastiķis Dunss Skots vaicāja sev: vai matērija nevar domāt?

„Lai darītu šo brīnumu, viņš ķērās pie dieva visvarenības, t. i., viņš spieda pašu teoloģiju sludināt materiālismu. Turklāt viņš bija nominālists. Nominālisms ir viens no galvenajiem elementiem pie angļu materiālistiem, un vispār tas arī ir materiālisma pirmā izpausme.

„Angļu materiālisma īstais ciltstēvs ir Bēkons. Dabzinātni viņš uzskatīja par īsto zinātni, bet jutekļu fiziku — par dabzinātnes galveno daļu. Anaksagors ar savām homoiomerijām un Dēmokrits ar saviem atomiem ir viņa autoritātes, uz kupām viņš bieži vien atsaucas. Saskaņā ar viņa mācību, jutekļi neviļ un ir visu zināšanu avots. Katra zinātne ir pieredzes zinātne, un tā izpaužas racionālās metodes izlietošanā pie tā, kas jutekliski jau uztverts. Indukcija, analizē, salīdzinājums, novērojums, eksperiments ir racionālās metodes galvenie nosacījumi. Starp matērijas iedzimtajām īpašībām pirmā un galvenā ir kustība, nevien kā mechaniskā un matāmatiskā kustība, bet jo vairāk kā dziņa, dzīvais gars, spriegums, — lietojot Jakoba Bēmes[16] izteiksmi, — matērijas mokas (Qual**). Matērijas primitīvās formas ir dzīvie, individualizējošie, tai iedzimtie, specifiskas atšķirības radošie būtības spēki.

____________________________

* ,,Qual“, — tā ir filozofiska vārdu spēle. ,,Qual“ nozīmē burtiski ņemot mokas, sāpes, kas mudina uz kādu darbību; tajā pašā laikā mistiķis Bēme papildina vācu vārdu ar kaut ko no latīņu vārda qualitas (īpašība). Viņa ,,Qual“, tas ir — pretstats sāpēm, ko nodara no ārienes, — aktīvais elements, kas ceļas no lietas, attiecības vai tai padotas personības spontānas attīstības, un tāpat savukārt ir par cēloni šai attīstībai". (Engelsa piezīme angļu tekstam.)

„Bekona, sava pirmā radītāja, materiālisms vēl naīvi slēpj sevī vispusīgas attīstības dīgļus. Matērija, poētiski jutekliska aureola apmirdzēta, laipni uzsmaida pilnvērtīgam cilvēkam. Turpretim pati mācība, kas sniegta aforismos, vēl mudžēt mudž no teoloģiskas nekonsekvences.

„Savā turpmākā attīstībā materiālisms kļūst vienpusīgs. Hobss[17] ir bēkoniskā materiālisma sistēmatizētājs. Juteklība zaudē savu lietisko mirdzumu un kļūst par abstraktu ģeometra juteklību.

Fisko kustību upurē mehaniskajai vai matēmatiskajai, ģeometriju proklamē par galveno zinātni. Materiālisms kļūst cilvēkam naidīgs. Lai cilvēkiem naidīgo, bezmiesīgo garu varētu uzveikt viņa paša sfērā, materiālismam vajag nonāvēt pašam savu miesu un kļūt par askētu. Tas uzstājas kā prātīga būte, bet tas attīsta arī nesaudzīgāko prāta konsekvenci.

„Ja mūsu juteklība ir visu zināšanu avots, demonstrē Hobss, nākdams ar Bēkonu, tad uzskati, domas, priekšstati utt. nav liekas cits kā vairāk vai mazāk no savas jutekliskās formas atbrīvoti ķermeniskās pasaules fantomi. Zinātne var tikai nosaukt vmī dos šos fantomus. Vienā un tai pašā vārdā var nosaukt vairākus fantomus. Var pastāvēt pat nosaukumi pašiem nosaukumiem. Bet būtu pretruna, no vienas puses, visu ideju izcelšanos pierakstīt jutekļu pasaulei un, no otras puses, apgalvot, ka vārds r kaut kas vairāk nekā tikai vārds, ka bez tām atsevišķajām butēm, kas attēlojas mūsu priekšstatā, iespējamas vēl kādas Vispārīgas būtes. Neķermeniska substance ir, turpretim, tāda pati pretruna kā neķermenisks ķermenis. Ķermenis, esamība, substance — viss tas ir viena un tā pati reālā ideja. Domāšanu nevar atdalīt no matērijas, kas domā. Matērija ir visu pārgrozību subjekts. Vārds „bezgalīgs" ir bez jēgas, ja tas nenozīmē mūsu gara spējas saskaitīt bezgalīgi. Tā kā tikai materiālais ir pieejams uztverei, atziņai, tad nekas nav zināms par dieva eksistēšanu. Tikai mana paša eksistence ir droša. Katra cilvēciska kaislība ir mechaniska kustība, kam ir sākums un beigas. Dziņu objekti ir tas, ko mēs saucam par labu. Cilvēks ir padots tiem pašiem likumiem kā daba. Vara un brīvība ir identiski.

„Hobss sistēmatizēja Bēkonu, bet tuvāk nepamatoja viņa pamatprincipu, zināšanu un ideju izcelšanos no jutekļu pasaules.

„Loks pamatoja Bēkona un Hobsa principu savā „Mēģinājumā par cilvēka saprāta izcelšanos".

„Kā Hobss iznīcināja bēkoniskā materiālisma teistiskos aizspriedumus, tāpat Kolinzs, Dodvels, Kovards, Hartlejs, Prīstlijs. Uti. iznīcināja Loka[18] sensuālisma pēdējās teoloģiskās robežas. Vismaz materiālismam deisms nav nekas vairāk kā ērts un viegls Veids tikt vaļā no reliģijas"[19].

Tā izteicās Kārlis Markss par modernā materiālisma britisko ļgi elšanos. Un ja patlaban angļi nejūtas sevišķi glaimoti par šo, savu priekšteču nopelnu atzinumu, tad to var tikai nožēlot. Un tomēr nevar noliegt, ka Bekons, Hobss un Loks bija tās spožās franču materiālistu skolas tēvi, kupa, nevērojot visas vāciešu un angļu uzvaras uz sauszemes un jūras pār frančiem, padara 18. gadsimtu lielāko tiesu par franču gadsimtu; un tas notiek ilgi priekš tās gadsimta noslēgumu kronētajās franču revolūcijas, kupas rezultātus mēs, tiklab Anglijā, kā Vācijā, vēl arvien cenšamies aklimatizēt pie sevis.

Tas nu reiz nav noliedzams. Ja ap mūsu gadsimta vidu kāds izglītots ārzemnieks apmetās uz dzīvi Anglijā, tad viņu visvairāk pārsteidza — citādi arī viņš to nevarēja uztvert, — angļu „respektablās“ vidus šķiras reliģiozā liekulība un dumjība. Mēs bijām toreiz materiālisti vai mazākais ļoti radikāli brīvdomātāji, un mums bija nesaprotams tas, ka gandrīz visi izglītoti ļaudis Anglijā ticēja visvisādiem neiespējamiem brīnumiem un ka pat ģeologi, kā Beklends un Mantels[20], sagrozīja savas zinātnes faktus, lai tikai tic pārāk stipri nekaitētu Mozus leģendai par pasaules radīšanas mītiem. Šķita neaptverami tas, ka, lai atrastu cilvēkus, kas iedrošinās ar sava prāta palīdzību spriest par reliģiskām lietām, vajadzēja iet pie neizglītotās masas, pie „netīrā pūļa“, kā toreiz izteicās, pie strādniekiem, sevišķi pie sociālistiem, Ouena piekritējiem.

Bet kopš tā laika Anglija kļuvusi ,,civīlizēta“. 1851. gada izstāde skanēja kā kapa zvans Anglijas salinieciskai noslēgtībai. Anglija pamazām internacionālizējās ēšanā un dzeršanā, paražās, priekšstatos, tā sasniedza šinī ziņā tādas sekmes, ka man aizvien vairāk gribas izteikt vēlēšanos, kaut dažas angļu paražas sastaptu ūz kontinenta tādu pašu vispārīgu uzņemšanu kā dažas kontinenta paražas Anglijā. Droši zināms, ka olīveļļas (līdz 1851. gadam tikai aristokrātijai pazīstamās) izplatīšanos liktenīgi pavadīja kontinentālā skepticisma izplatīšanās reliģijas lietās; un tas ir nogājis tik tālu, ka agnosticisms, lai gan to vēl netur par tikpat cienījamu kā angļu valsts baznīcu, tomēr — respektabilitātes ziņā nostatīts gandrīz vienādā līmenī ar baptistu sēkti un katrā ziņā kādu grādu augstāk nekā „Pestīšanas armija". Un tāpēc es varu iedomāties tikai to, ka daudziem, kas no visas sirds skumst par šo neticības progresu un nolād to, būs apmierinājums zināt, ka šīs jaunceptās idejas nav cēlušās ārzemēs, nav apzīmogotas ar mārku Made in Germany — vācu fabrikāts, kā tik daudz citu ikdienas lietojamo priekšmetu; ka tās cēlušās no vecangļu avotiem un ka to britiskie ciltstēvi priekš divsimt gadiem ir gājuši labu gabalu tālāk nekā viņu tagadējie pēcteči.

Tiešām, kas gan cits ir agnosticisms, kā kaunīgs materiālisms? Agnostiķa uzskats par dabu ir caur un cauri materiālistisks. Visu dabas pasauli pārvalda likumi un absolūti izslēgta jebkura ietekme no ārienes. Bet — agnostiķis uzmanīgi piebilst — mums nav iespējams pierādīt kaut kādas augstākas būtes eksistenci vai neeksistenci ārpus mums pazīstamās pasaules. Šai ierunai bija kāda vērtība tajos laikos, kad Laplass uz Napoleona[21] jautājumu, kāpēc lielā astronoma darbā ,,Mecanique Cēleste“* neesot pat pieminēts pasaules radītājs, deva lepno atbildi: ,,Je n’avais pus besoin de cette hipothēse“*. Šodien mūsu priekšstatā par pasaules visumu, tās attīstību nav vairs absolūti nekādas telpas ne radītājam, ne visu valdītājam. Turpretim, ja gribētu atzīt kādu no visas eksistējošās pasaules izslēgtu augstāku būti, tad tā būtu pretruna sevī pašā un, kā man šķiet, nepelnīta reliģiozo cilvēku jūtu aizskaršana.

______________

* „Debesu mechanika.“ — Red.

** „Man šī hipotēzē nebija vajadzīga." - Red.

Tāpat mūsu agnostiķis pielaiž, ka visas mūsu zināšanas pamatojas uz to uztveri, ko mēs iegūstam ar mūsu jutekļiem. Bet, viņš piebilst, kā mēs zinām, vai mūsu jutekļi mums pareizi attēlo viņu uztveramās lietas? Un tālāk viņš mums paziņo, ka, ja viņš runā par lietām vai to īpašībām, tad domā viņš nevis pašas šīs lietas un to īpašības, par kupām viņš nevar nekā noteikta zināt, bet gan tikai iespaidus, ko tās atstājušas viņa jutekļos. Nav vārdam vietas, tas ir tāds viedoklis, ko šķiet grūti atspēkot tikai argumentācijas ceļā. Bet pirms cilvēki sāka argumentēt, viņi rīkojās. „Iesākumā bija darbs." Un cilvēka darbs bija atrisinājis šīs grūtības jau sen pirms tam, kad cilvēka gudrošana tās atrada. The proof of the pudding is in the eating*. Tajā acumirklī, kad mēs kādu lietu, dibinoties uz mūsu tajā atklātām īpašībām, izlietojam šuvām vajadzībām — mēs tai pašā mirklī nekļūdīgi pārbaudām luiīsu jutekļu uztvērumu pareizību vai nepareizību. Ja šie uztvērumi bijuši nepareizi, tad vajag būt nepareizam arī mūsu spriedumam par tādas lietas izlietojamību, un ikviens mūsu mēģinājums to izlietot cietīs pilnīgu neveiksmi. Bet ja mēs sasniegsim savu mērķi, ja mēs pārliecināsimies, ka lieta atbilst mūsu priekšstatam, ka tā dod to rezultātu, kādu mēs sagaidījām no tās lietošanas, tad mums ir pozitīvs pierādījums, ka šais robežās mūsu uztvere par lietu un tās īpašībām saskan ar ārpus mums pastāvošo tiešamību. Ja mēs, turpretim, atradīsim, ka esam kļūdījušies, tad lielāko tiesu arī drīzā laikā pratīsim atrast kļūdīšanās cēloni; mēs atrodam, ka mūsu mēģinājumam pamatā liktā uztvere bijusi vai nu pati nepilnīga un pavirša, vai savienota ar citas uztveres rezultātiem tādā veidā, kas neattaisno faktisko stāvokli. To mēs saucam par aplamu prāta slēdzienu. Kamēr mēs pareizi attīstām un lietojam savus jutekļus un ieturam savu rīcības veidu pareizi iegūtas un izlietotas uztveres robežās, tik ilgi mēs atradīsim, ka mūsu rīcības sekmes pierāda, ka mūsu uztvere atbilst uztverto lietu lietišķai dabai. Ne vienā vienīgā gadījumā, ciktāl līdz šim zināms, mēs neesam bijuši spiesti atzīt, ka mūsu zinātniski kontrolētās jutekļu uztveres radītu mūsu smadzenēs par ārpasauli tādus priekšstatus, kas pēc savas dabas atšķirtos no tiešamības, vai, ka starp ārpasauli un mūsu jutekļu tās uztvērumiem pastāvētu iedzimta nesaskaņa.

_____________________

* Pudiņu pārbauda to apēdot. - Red.

Bet tad nāk jaunkantianiskais agnostiķis un saka: jā, ir iespējams, ka mēs varam pareizi uztvert kādas lietas īpašības, bet ne ar kādu jutekļu vai domāšanas procesu mēs nevaram uzzināt pašu lietu. Šī lieta sevī ir ārpus mūsu zināšanas. Uz to Hēgelis jau sen atbildēja: ja jūs zināt kādas lietas visas īpašības, tad jūs zināt arī lietu pašu; tad paliek tikai kails fakts, ka minētā lieta eksistē ārpus mums, un tiklīdz jūsu jutekļi jums apmierinoši noskaidrojuši arī šo faktu, jūs esat uzzinājuši šo lietu visā visumā — uzzinājuši slaveno, neuzzināmo Kanta lietu sevī. Šodien mēs varam tam vēl piebilst, ka Kanta laikos mūsu zināšanas par dabas lietām bija pietiekami fragmentāras, lai aiz katras no tām vēl iedomātos kādu sevišķu noslēpumainu lietu sevī. Bet kopš tiem laikiem šīs neizprastās lietas ir cita pēc citas ar zinātnes milzīgā progresa palīdzību izprastas, izanalizētas un, kas vēl vairāk — ai darinātas. Un ko mēs varam taisīt, to mēs, protams, vairs nevaram apzīmēt par neizprotamu. Organiskās vielas bija mūsu gadsimta pirmās puses ķīmijai tādas noslēpumainas lietas. Tagad mums iespējams tās citu pēc citas sastādīt no ķīmiskajiem elementiem un bez organisku procesu palīdzības. Modernā ķīmija māca: tiklīdz ir pazīstams kāda ķermeņa ķīmiskais sastāvs, to var radīt no tā elementiem. Tiesa, tagad mēs esam vēl tālu no augstāko organisko substanču, tā saucamo olbaltumvielu sastāva precīzas zināšanas; tomēr nav nekāda pamata domāt, ka mēs nevarētu, kaut arī pēc gadsimtiem, sasniegt šo zināšanu un ar tās palīdzību izgatavot mākslīgu olbaltumu. Ja mēs to sasniegsim, tad mēs reizē ar to atdarināsim organisku dzīvību, jo dzīvība, sākot ar savām zemākajām un beidzot ar augstākajām formām, nav nekas cits kā olbaltumvielu normālais eksistēšanas veids.

Bet mūsu agnostiķis, celdams savas formālās ierunas, jau runā un rīkojas gluži kā norūdīts materiālists, kas viņš būtībā arī ir. Viņš varbūt sacīs: cik mēs zinām, matēriju un kustību vai, kā tagad saka, enerģiju nevar ne radīt, ne iznīcināt, bet mums nav nekāda pierādījuma, ka abas tās nav tikušas radītas kaut kādā mums nezināmā laikā. Bet tiklīdz jūs kādreiz mēģināsit šo atzīšanos izmantot kādā konkrētā gadījumā pret viņu, — viņš uz vietas piespiedīs jūs apklust. Ja viņš spirituālisma iespējamību pielaiž in abstracto*, tad in concreto** viņš par šo iespējamību negrib neko zināt. Viņš jums sacīs: cik mēs zinām un varam zināt, nav nekāda pasaulsvisuma radītāja vai valdītāja; cik mums tas zināms, matēriju un enerģiju tāpat nevar radīt, ne iznīcināt; mums domāšana ir tikai enerģijas forma, smadzeņu funkcija. Viss, ko mēs zinām, iziet uz to, ka materiālo pasauli valda negrozīgi likumi — utt., utt. Tātad, ciktāl viņš ir zinātnisks cilvēks, ciktāl viņš kaut ko zina, tiktāl viņš ir materiālists; bet ārpus savas zinātnes, novados, kas viņam sveši, viņš savu nezināšanu pārtulko grieķiski un nosauc to par agnosticismu.

_____________

* vispār, abstrakti. - Red.

** konkrētā gadījumā. - Red.

Katrā ziņā viens kas šķiet drošs: pat ja es būtu agnostiķis, es nevarētu šai grāmatiņā skicēto vēsturisko uzskatu apzīmēt par „vēsturisko agnosticismu”. Reliģiozi cilvēki mani izsmietu, un agnostiķi man ar sašutumu jautātu, vai es gribu viņus izsmiet. Un es ceru, ka arī britu ,,respektabilitāte“, ko vāciski sauc par filistrību, pārāk neuztrauksies, ja es angliski, tāpat kā tik daudzās citās valodās, lietošu izteiksmi „vēsturiskais materiālisms”, lai apzīmētu uzskatu par pasaules vēstures norisi, kas visu svarīgo vēsturisko notikumu galīgos cēloņus un izšķirošos dzenuļus redz и sabiedrības ekonomiskajā attīstībā, ražošanas un maiņas veida pārgrozībās, tam sekojošā sabiedrības saskaldījumā dažādās šķirās un šo šķiru savstarpējā cīņā.

Varbūt pret mani izturēsies vēl saudzīgāk, ja es pierādīšu, ka vēsturiskais materiālisms var noderēt pat britu filistra respektabilitātei. Esmu norādījis uz faktu, ka priekš četrdesmit vai piecdesmit gadiem katru izglītotu ārzemnieku, kurš apmetās Anglijā, nepatīkami pārsteidza tas, ko viņš varēja uztvert kā angļu „respektablās" vidusšķiras reliģiozu liekulību vai aprobežotību. Tagad es parādīšu, ka tā laika respektablā angļu vidusšķira tomēr nebija gluži tik dumja, kā tas izlikās izglītotam ārzemniekam. Šās šķiras reliģiozajiem centieniem ir savs izskaidrojums.

Kad Eiropa bija tikko pārdzīvojusi viduslaikus, augšup ejošā pilsētu buržuāzijā bija tās revolucionārais elements. Atzītais stāvoklis, ko tā bija sev iekarojusi viduslaiku feodālajā iekārtā, jau bija kļuvis par šauru viņas ekspansijas spēkam. Buržuāzijas brīva attīstība vairs nesaderējās ar feodālo sistēmu, feodālajai sistēmai vajadzēja krist.

Bet feodālās sistēmas lielais internacionālais centrs bija Romas katoļu baznīca. Neskatoties uz iekšējiem карет, tā apvienoja visu feodālo Vakareiropu vienā lielā politiskā kopībā, kas atradās pretišķībā tiklab ar schizmatiski grieķisko, kā arī ar muliamedānisko pasauli. Tā apvija feodālo iekārtu ar dievišķas svētības mirdzumu. Tā nodibināja savu pašas hierarchiju pēc feodāla parauga, un galu galā tā bija lielākais no visiem feodālajiem īpašniekiem, tāpēc ka tai piederēja ne mazāk kā trešā daļa visu katolisko zemes īpašumu. Pirms uzsākt cīņu ar pasaulīgo feodālismu katrā zemē atsevišķi, vajadzēja salauzt šo viņa centrālo, svēto organizāciju.

Tomēr soli pa solim kopā ar buržuāzijas uzplaukumu notika milzīgs zinātnes pieaugums. Atkal sāka nodarboties ar astronomiju, mehaniku, fiziku, anatomiju un fizioloģiju. Lai attīstītu rūpniecību, buržuāzijai vajadzēja zinātnes, kas pētītu dabas ķermeņu īpašības un dabasspēlcu izpausmes veidus. Līdz tam zinātne bija tikai pazemīga baznīcas kalpone, kam nebija atļauts pārsniegt ticības noliktās robežas — īsi sakot, tā bija viss kas, tikai ne zinātne. Tagad zinātne sacēlās pret baznīcu; buržuāzijai vajadzēja zinātnes, un tā piedalījās šai dumpī.

Es pieskāros tikai diviem punktiem, kuros pieaugošai buržuāzijai vajadzēja nonākt sadursmē ar pastāvošo baznīcu, bet ar to pietiks, lai pierādītu, pirmkārt, ka šķira, kas cīņā pret katoliskās baznīcas pretenzijām visvairāk piedalījās, bija tieši buržuāzijā; otrkārt, ka toreiz katrai cīņai pret feodālismu vajadzēja iegūt reliģiozu nokrāsu, vispirms vērsties pret baznīcu. Bet ja kaujas sauciens izskanēja no universitātēm un pilsētu veikalniekiem, tad tas neizbēgami rada stipru atbalsi laucinieku masās, pie zemniekiem, kufi visur izcīnīja niknu cīņu ar saviem garīgajiem un pasaulīgajiem. feodāļiem un turklāt cīņu par pašu eksistenci.

Eiropas buržuāzijas cīņa pret feodālismu visaugstāko spriegumu sasniedza trīs lielajās izšķīrējās kaujās.

Pirmā bija tā saucamā reformācija Vācijā. Lutera[22] aicinājumam uz dumpi pret baznīcu sekoja divas politiskas sacelšanās: sākumā — zemāko muižnieku, Franča fon Zikingena[23] vadībā 1523. g., pēc tam 1525. g. Lielais zemnieku kaps. Abas apspieda, galvenokārt visvairāk ieinteresētākās partijas, pilsētu buržuāzijas neuzņēmības pēc, neuzņēmības, kupas cēloņus mēs šeit nevaram aplūkot. Kopš šā acumirkļa cīņa izvērtās ķildā starp atsevišķiem firstiem un ķeizarisko centrālo varu, un tās sekas bija tās, ka Vācija tika uz divsimt gadiem izsvītrota no politiski aktīvu Eiropas nāciju skaita. Lutera reformācija tanī tomēr nodibināja jaunu reliģiju — un proti tādu, kādu absolūtajai monarchijai tieši vajadzēja. Nebija paspējuši vēl zemnieki Vācijas ziemeļaustrumos pieņemt luterānismu, kad viņus no brīviem cilvēkiem nospieda dzimtļaudīs.

Bet kur Luteram neizdevās, tur uzvarēja Kalvins[24]. Viņa dogma bija pielāgota visdrosmīgākajai tolaiku buržuāzijas daļai. Viņa mācība par predestināciju (iepriekšnolemtību) bija reliģiska izteiksme tam, ka veikalu un konkurences pasaulē panākumi vai bankrots atkarājas nevis no atsevišķu personu darbības vai veiklības, bet gan no apstākļiem, kas neatkarīgi no viņiem. „Nenosaka vis katra atsevišķa cilvēka griba vai rīcība, bet žēlastība" — visvarenu, bet nepazīstamu ekonomisku spēku žēlastība. Un tas bija jo sevišķi pareizi ekonomiska apvērsuma laikā, kad visus vecos tirdzniecības ceļus un tirdzniecības centrus izspieda jaunie, kad tika atklāta Amerika un Indija un kad kopš senlaikiem godā celtie ekonomiskās ticības simboli — zelta un sudraba vērtības — sagrīļojās un sabruka. Turklāt Kalvina baznīcas satversme bija caurcaurīm demokrātiskā un republikāniska; bet kur jau dieva valstība bija republikānizēta, vai tur varēja šās pasaules valstības palikt uzticīgas karaļiem, bīskapiem un feodāļiem? Ja vācu luterānisms kļuva par paklausīgu rīku vācu sīko firstu rokās, tad kalvinisms nodibināja republiku Holandē un stipras republikāniskas partijas Anglijā un sevišķi Skotijā.

Kalvinismā sev gatavu cīņas teoriju atrada otrā lielā buržuāzijas sacelšanās. Šī sacelšanās notika Anglijā. To ievadīja pillētu buržuāzijā, un lauku distriktu vidējie zemnieki (yeomanry) izcīnīja uzvaru. Oriģināla parādība: visās trijās lielajās buržuāziskajās revolūcijās kaujas armija ir zemnieki. Un zemnieki ir tieši lā šķira, ko pēc izcīnītās uzvaras šīs uzvaras ekonomisko seku rezultātā visvairāk izputina. Simt gadu pēc Kromvela[25] Anglijas jomenri bija tikpat kā izzuduši. Tomēr tikai ar šo jomenru un pilsētu plēbējisko elementu iejaukšanos cīņa tika novesta līdz izšķirošām beigām, un Kārlis I[26] kāpa ešafotā. Lai buržuāzijā varētu Ievākt kaut tos uzvaras augļus, kūpi toreiz bija pilnīgi nogatavojušies pļaujai, bija nepieciešams novadīt revolūciju ievērojami tā- lāk par šo mērķi — gluži tāpat kā 1793. g. Francijā un 1848. g. Vācijā. Šķiet, ka tas tiešam ir viens no buržuāziskās sabiedrības attīstības likumiem.

Šai revolucionārās darbības pārmērībai sekoja neizbēgamā reakcija, kas savukārt tālu pārsniedza savu mērķi. Pēc vairākām svārstībām beidzot jauns smagumcentrs bija sasniegts un pavēra ceļu turpmākai attīstībai. Ievērojamais angļu vēstures periods, ko filistri apzīmē kā „lielo dumpi", un tam sekojošās cīņas noslēdzās ar samērā niecīgo 1689. g. notikumu, ko liberālie vēsturnieki nosauc par „slaveno revolūciju".

Jaunais izejas punkts bija kompromiss starp augšup ejošo buržuāziju un bijušajiem feodālajiem lielajiem zemes īpašniekiem. Pēdējie, lai gan tie toreiz, tāpat kā tagad, skaitījās par aristokrātiju, jau sen bija ceļā uz to, par ko Lui-Filips[27] Francijā kļuva tikai daudz vēlāk: par nācijas pirmajiem buržuā. Par laimi Anglijai, vecie feodālie baroni bija cits citu apkāvuši Sarkanās un Baltās rozes kapos. Viņu pēcnācēji, kaut arī lielāko tiesu to pašu veco dzimtu atvases, tomēr bija cēlušies no tik tālām sānlīnijām, ka tie sastādīja pavisam jaunu korporāciju; viņu paražas un tieksmes bija daudz vairak buržuāziskās nekā feodālas. Tie ļoti labi zināja naudas vērtību un tūlīt sāka pacelt zemes renti, padzenot no zemes simtiem sīku nomnieku un liekot to vietā aitas. Indriķis VIII[28] masveidīgi radīja jaunus lendlordus no buržuāzijas, izdāvādams un par smiekla naudu pārdodams baznīcas muižas; tāds pats rezultāts bija lielo muižu konfiskācijām, kas bez pārtraukuma turpinājās līdz XVII gadsimta beigām; muižas pēc tam izdāvināja iznireļiem un pusiznireļiem. Tāpēc angļu „aristokrātija" kops Indriķa VII[29] laika ne tikai nestrādāja pretī rūpniecības attīstībai, bet gan, gluži otrādi, centās iegūt no tās labumu. Un gluži tāpat vienmēr atradās daļa lielo zemes īpašnieku, kas aiz ekonomiskiem vai politiskiem dzinuļiem bija gatavi sadarboties ar financiālās un industriālās buržuāzijas vadoņiem. Tādējādi viegli varēja notikt 1689. g. kompromiss. Politiskie spolia opima* — amati, sinekūras, lielas algas — palika dižciltīgajām lauku muižnieku dzimtām, ar nosacījumu, ka tās pietiekami ievēros financiālās, rūpnieciskās un tirdznieciskās vidus šķiras intereses. Un šīs ekonomiskās intereses jau toreiz bija diezgan stipras; galu galā tās noteica vispārīgo nācijas politiku. Protams, notika ķildas vienā vai otrā atsevišķā jautājumā, bet aristokrātiskā oligarchija pārāk labi saprata, ka viņas pašas ekonomiskā labklājība saistīta ar rūpnieciskās un tirdznieciskās buržuāzijas uzplaukumu.

______________________

* uzvaras trofējas. - Red.

Kopš tā laika buržuāzijā kļuva pieticīga, bet atzīta Anglijas valdošo šķiru sastāvdaļa. Kopā ar tām viņa bija ieinteresēta kopīgā lautas plašo darba ļaužu masu apspiešanā. Tirgonis vai fabrikants attiecībā pret saviem komijiem, saviem strādniekiem, saviem saimes ļaudīm pats ieņēma maizes devēja, saimnieka vai, kā vēl nesen izteicās Anglijā — „dabiskā priekšnieka" stāvokli. Viņam vajadzēja izspiest no tiem cik iespējams daudz, cik iespējams labāka darba; šai nolūkā viņam vajadzēja audzināt tos pienācīgā padevībā. Viņš pats bija reliģiozs; viņa reliģija bija devusi viņam rokā karogu, ar kupu viņš bija uzvarējis karali un lordus. Drīz vien viņš atklāja arī līdzekļus, ko šī reliģija viņam deva, lai apstrādātu savu dabisko padoto prātus un darītu viņus paklausīgus savu saimnieku pavēlēm, kupus neizdibināmais dieva prāts bija iecēlis pār viņiem. īsi sakot, angļu buržujs tagad bija līdzdalībnieks „zemāko kārtu" — lielās ražotājas tautas masas — turēšanā apspiestībā, un viens no šim nolūkam lietotiem līdzekļiem bija reliģijas ietekme.

Turklāt vēl pievienojās kāds otrs apstāklis, kas stiprināja buržuāzijas reliģiozās tieksmes: materiālisma pieaugums Anglijā. Šī jaunā bezdievīgā mācība ne tikai šausmināja dievbijīgo vidusšķiru, — tā bez tam vēl pasludināja sevi par filozofiju, kas tieši piemērota mācītiem un izglītotiem cilvēkiem, pretstatā reliģijai, kas diezgan laba neizglītotajai lielajai masai, ieskaitot buržuāziju. Kopā ar Hobsu tā uzstājās par karaļa visvarenības aizstāvi un aicināja absolūto monarchiju apspiest šo puer robustus sed malitiosus*, t. i., tautu. Un arī pie Hobsa pēctečiem, Bolingbroka, Šeftsberi[30] utt., materiālisma jaunā, deistiskā forma palika aristokrātiska, ezoteriska** mācība un tāpēc buržuāzijas ienīsta ne tikai savas reliģiskās ķecerības pēc, bet arī dēļ tās antiburžuaziskajiem polītiskajiem sakariem. Lūk, kāpēc, pretstatā aristokrātijas materiālismam un deismam, tieši protestantiskās sektes, kas bija devušas karogu un cīnītājus cīņā pret Stjuartiem[31], izvirzīja arī galvenos progresīvās vidusšķiras kaujas spēkus un arī vēl tagad sastāda „lielās liberālās partijas" mugurkaulu.

_____________

* Brašo, bet ļaunprātīgo puisi. - Red.

** izredzētiem. - Red.

Pa to laiku materiālisms pārnāca no Anglijas uz Franciju, kur tas atrada priekšā otru materiālistisku filozofu skolu, kas bija cēlusies no karteziānisma un ar ko tas arī saplūda. Arī Francijā tas sākumā palika vienīgi aristokrātiska mācība. Bet drīz atklājās tā revolucionārais raksturs. Franču materiālisti neaprobežoja savu kritiku tikai ar reliģijas lietām; viņi kritizēja katru zinātnisku tradiciju, katru sava laika politisku institūtu; lai pierādītu savas teorijas vispārīgu derīgumu, viņi izvēlējās īsāko ceļu: viņi droši izlietoja to visos zināšanu priekšmetos tajā milzu darbā, pēc kupa viņi tika nosaukti, „Enciklopēdijā". Tā nu materiālisms kļuva, vienā vai otrā formā — vai nu kā apgaismotājs materiālisms, vai arī kā deisms, — par visas izglītotās jaunatnes pasauls- uzskatu Francijā. Un tā ietekme bija tik liela, ka lielās revolūcijas laikā mācība, ko bija pasaulē laiduši angļu rojālisti, sagādāja franču republikāņiem un teroristiem teorētisko karogu un deva tekstu „Cilvēka tiesību deklarācijai".

Lielā franču revolūcija bija trešā buržuāzijas sacelšanās, bet pirmā tāda, kas bija pilnīgi nometusi reliģisko ietērpu un tika izcīnīta uz atklāti politiska pamata. Tā arī bija pirmā sacelšanās, kas tiešām tika izcīnīta līdz vienas cīnītājas puses, aristokrātijas, iznīcināšanai un līdz otras, buržuāzijas, pilnīgai uzvarai. Anglijā priekšrevolūcijas un pēcrevolūcijas institūtu nepārtrauktā kontinuitāte un kompromiss starp lielajiem zemes īpašniekiem un kapitālistiem izpaudās tiklab tiesas precedentu piepaturēšanā, kā arī feodālo likumformu godbijīgā saglabāšanā. Francijā, gluži otrādi, revolūcija pilnīgi atmeta pagātnes tradicijas, izmēza beidzamās feodālisma pēdas un ar Code civil* meistariski pielāgoja modernajām kapitālistiskām attiecībām vecās romiešu tiesības — šo gandrīz pilnīgo juridisko attiecību izteiksmi, kas radušās tai ekonomiskās attīstības posmā, ko Markss apzīmēja par „preču ražošanu", un pielāgoja tik meistariski, ka šis revolūcionārais franču likumkodeks vēl šodien visās citās zemēs — Angliju neizņemot -— noder kā paraugs īpašuma tiesību reformām. Šeit tomēr neaizmirsīsim vienu. Ja angļu tiesības turpina kapitālistiskās sabiedrības ekonomiskās attiecības izteikt barbariskā feodālā valodā, kas tikpat daudz atbilst izteicamajam priekšmetam kā angļu ortogrāfijā angļu izrunai, — raksta Londona un izrunā Konstantinopole, kā teica kāds francūzis, — tad tās pašas angļu tiesības arī ir vienīgais, kas gadsimtiem ilgi neizkropļotā veidā saglabājušas un pārnesušas uz Ameriku un kolonijām labāko daļu no tās personīgās brīvības, vietējās pašvaldības un nodrošinātības pret katru citu, izņemot tiesas iejaukšanos, — īsi sakot, tās senģermāniskās brīvības, kas uz kontinenta gandrīz pilnīgi izzudušas pa absolūtas moņarchijas laiku un līdz šim vel nekur nav pilnīgi atkarotas pilnā apjomā.

_______________________________

* „Pilsoniskais kodeks". - Red.

Bet atgriezīsimies pie mūsu britu buržuja. Franču revolūciju deva viņam lielisku izdevību ar kontinentālo monarchiju palīdzību sagraut franču jūras tirdzniecību, anektēt franču kolonijas un iznīcināt pēdējās franču pretenzijas uz sāncensību jūrā. Tas bija viens pamats, kas viņu dzina cīņā pret revolūciju. Otrs bija tas, ka šīs revolūcijas metodes viņam bija ļoti pretīgas, — ne tikai tās „noziedzīgais” terors, bet pat pats tās mēģinājums novadīt līdz galējībai buržuāzijas kundzību. Ko gan pasaulē darītu britu buržujs bez savas aristokrātijas, kas mācīja viņam manieres (manieres, kas sava skolotāja cienīgas) un izgudroja viņam modes, kas piegādāja virsniekus armijai — kārtības uzturētājai pašu mājās, un flotei — jaunu koloniālu piederumu un jaunu tirgu iekapotājai? Tomēr buržuāzijā bija arī progresīvs mazākums, ļaudis, kupu intereses neko daudz neieguva no kompromisa; šis mazākums, sastāvēdams no mazāk pārtikušās buržuāzijas, simpatizēja revolūcijai, bet parlamentā viņš bija bezspēcīgs.

Tātad, jo vairāk materiālisms kļuva par franču revolūcijas ticības simbolu, toties stiprāk turējās dievbijīgais angļu buržujs pie savas reliģijas. Vai tad terora laiks Parīzē nebija pierādījis, kas iznāk no tā, ja tauta pazaudē reliģiju? Jo vairāk materiālisms no Francijas izplatījās uz kaimiņzemēm un ieguva pastiprinājumu no radniecīgām teorētiskām strāvām, it īpaši no vācu filozofijas, jo vairāk materiālisms un vispār brīvdomība kontinentā tiešām kļuva par katra izglītota cilvēka nepieciešamo īpašību, toties neatlaidīgāk turējās angļu vidusšķira pie daudzējādiem reliģiskiem ticības apliecinājumiem. Lai cik ļoti tie cits no cita atšķirtos, tie visi tomēr bija noteikti reliģiski kristīgas ticības apliecinājumi.

Kamēr revolūcija nodrošināja buržuāzijas politisko triumfu Francijā, pa to laiku Anglijā Vats, Arkraits, Kartraits[32] un citi ievadīja industriālu revolūciju, kas pilnīgi pārvietoja ekonomisko spēku smagumcentru. Buržuāzijas bagātība tagad sāka augt nesalīdzināmi ātrāk nekā zemes aristokrātijas bagātība. Buržuāzijā pašā finanču aristokrātija, baņķiepi utt. palika otrā vietā aiz fabrikantiem. 1689. gada kompromiss, pat pēc pamazām notikušajām pārgrozībām buržuāzijas labā, vairs neatbilda šā kompromisa dalībnieku spēku samēram. Šo dalībnieku raksturs arī bija pārgrozījies; 1830. gada buržuāzijā ļoti stipri atšķīrās no iepriekšējā gadsimta buržuāzijas. Aristokrātijai vēl palikusī politiskā vara, kupu tā vērsa pret jaunās industriālās buržuāzijas pretenzijām, kļuva nesavienojama ar jaunajām ekonomiskajām interesēm. Bija nepieciešams atjaunot cīņu pret aristokrātiju, un tā varēja beigties tikai ar jaunās ekonomiskās varas uzvaru. Franču 1830. gada revolūcijas ietekmē, nevērojot visādu pretestību, pirmoreiz tika reālizēta parlamenta reforma. Tas deva buržuāzijai atzītu un spēcīgu stāvokli parlamentā. Tad nāca labības likumu atcelšana, kas reizi par visām reizēm nodibināja buržuāzijas un sevišķi viņas aktīvākās daļas — fabrikantu — pārsvaru pār zemes aristokrātiju. Šī bija buržuāzijas lielākā uzvara, bet arī pēdējā uzvara, ko viņa ieguva vienīgi savas pašas interesēs. Visos viņas vēlākos triumfos viņai bija jādalās ar jauno, sākumā ar viņas sabiedroto, bet pēc tam viņai sāncensīgo sociālo spēku.

Industriālā revolūcija bija radījusi lielkapitālistu — fabrikantu šķiru, bet reizē daudz lielāku, skaita ziņā, fabrikas strādnieku šķiru. Šī šķira nemitīgi auga skaitliski, tādā pašā samērā, kā industriālā revolūcija pārņēma vienu ražošanas nozari pēc otras. Līdz ar viņas skaitliskumu auga arī viņas spēks, un šis spēks parādīja sevi jau 1824. gadā, kad tas piespieda parlamentu, lai gan tas stūrgalvīgi pretojās, atcelt likumus pret koaliciju brīvību. Laikā, kad notika aģitācija par reformu, strādnieki bija reformu partijas radikālais spārns; kad 1832. gada akts liedza viņiem balss tiesības, viņi savas prasības formulēja Tautas chartijā (people’s charter) un, pretstatā stiprajai buržuāziskajai labības likuma pretinieku partijai, organizējās neatkarīgā čartistu partijā. Tā bija mūslaiku pirmā strādnieku partija.

Tad kontinentā iedegās 1848. gada februāra un marta revolūcijas, kupās strādniekiem bija tik ievērojama loma un kufās viņi, vismaz Parīzē, izvirzīja prasības, kas bija noteikti nepieļaujamas no kapitālistiskās sabiedrības viedokļa. Bet tam sekoja vispārīga reakcija. Vispirms čartistu sakāve 1848. gada 10. aprīlī, tad Parīzes strādnieku sacelšanās apspiešana tā paša gada jūnijā, pēc tam 1849. gada neveiksmes Itālijā, Ungārijā, Dienvidvācijā un, beidzot, Lui-Bonaparta[33] uzvara pār Parīzi 1851. gada 2. decembrī. Tā vismaz uz kādu laiku izdevās aizdzīt strādnieku prasību biedēkli, bet par kādu cenu! Ja britu buržujs jau agrāk bija pārliecināts par nepieciešamību turēt „prasto" tautu reliģijas grožos, — cik stiprāk viņam vajadzēja šo nepieciešamību sajust pēc visa pārdzīvotā! Un, nepievērsdams ne vismazāko uzmanību savu kontinentālo biedru izsmieklam, viņš turpināja gadu no gada tērēt tūkstošus un desmittūkstošus zemāko kārtu evaņģelizācijai. Nebūdams apmierināts ar savu paša reliģisko aparātu, viņš griezās pie brāļa Jonatāna[34], toreiz lielākā reliģisko spekulāciju orga- uizātora, un importēja no Amerikas revivālismu, Mudiju un Senkiju[35] un tamlīdzīgus; beidzot viņš bija ar mieru pieņemt pat bīstamās „Pestīšanas armijas" palīdzību, kupa atdzīvina pirmatnējās kristietības propagandas paņēmienus, kupa griežas pie nabagajiem kā pie dieva izredzētajiem, cīnās pret kapitālismu reliģiozā plāksnē un tā audzē dažus pirmkristietiskās šķiru cīņas elementus, kas kādā jaukā dienā var kļūt ļoti liktenīgi bagātajiem ļaudīm, kas tagad tērē šai lietai skaidru naudu.

Šķiet, var atzīt par vēsturiskās attīstības likumu, ka buržuāzijai nevienā Eiropas zemē neizdodas — vismaz uz ilgāku laiku — nodrošināt sev politisko varu tādā pašā izņēmuma veidā, kā to sev nodrošināja feodālā aristokrātija viduslaikos. Pat Francijā, kur feodālisms tika pilnīgi iznīdēts, buržuāzijā kā šķira visā visumā turēja valdības grožus savās rokās tikai īsu laika posmu. Lui-Filipa laikā, no 1830. līdz 1848. gadam, valdīja tikai neliela buržuāzijas daļa; daudz lielākai daļai bija ar augsto cenzu liegtas vēlēšanu tiesības. Otrās republikas laikā, no 1848. līdz 1851. g., visa buržuāzijā kā šķira valdīja viena pati, bet ne vairāk kā trīs gadus; viņas vājums sagatavoja ceļu otrajai impērijai. Tikai tagad, trešās republikas laikā, visa buržuāzijā kā nedalīta divdesmit gadus bija pie stūres, bet jau tūlīt tā uzrāda iepriecinošas pagrimuma pazīmes. Ilgstoša buržuāzijas kundzība bija līdz šim iespējama tikai tādās zemēs kā Amerika, kur feodālisms nekad nav bijis un sabiedrība no paša sākuma uzauga uz buržuāziskā pamata. Un pat Francijā un Amerikā jau stipri klauvē pie durvīm buržuāzijas mantinieki — strādnieki.

Anglijā buržuāzijai nekad nav bijusi nedalīta vara. Pat tās uzvara 1832. gadā atstāja aristokrātijas rokās gandrīz visus augstākos valdības amatus. Padevība, ar kādu bagātā vidusšķira to panesa, palika man neizprotama, līdz kādā dienā lielais liberālais fabrikants V. A. Forstera kungs kādā runā Bredfordas jaunatnei lūdza viņas pašas labklājības interesēs tomēr mācīties franču valodu. Turklāt viņš stāstīja, cik muļķīgi viņš juties, kad viņš, kļūdams par ministru, tūliņ iekļuvis sabiedrībā, kur franču valoda bijusi vismaz tikpat nepieciešama kā angļu. Un tiešām, toreizējie angļu buržuji, caurmērā ņemot, bija pavisam neizglītoti iznireļi, kam gribot negribot vajadzēja atstāt aristokrātijai visus tos augstākos valdības posteņus, kujos tika prasītas citas īpašības nekā salinieku aprobežotība un salinieku uzpūtība, kam piedevās ir veikalnieciska viltība*. Pat vēl tagad bezgalīgie avīžu strīdi par „vidusšķiras audzināšanu" („middleclass education“) rāda, ka angļu vidusšķira vēl vienmēr netur sevi par diezgan sagatavotu, lai saņemtu labāku audzināšanu, bet meklē sev kaut ko vienkāršāku. Tāpēc arī pēc labības likumu atcelšanas šķita pilnīgi dabiski, ka tie cilvēki, kas bija izcīnījuši uzvaru, Kobdeni, Braiti, Forsteri[36] u. c., bija atstumti no katras piedalīšanās oficiālā valdībā, līdz beidzot, divdesmit gadus vēlāk, jauns reformu akts atvēra viņiem ministrijas durvis. Pat līdz šai dienai angļu buržuāzijā ir tik dziļi iespiedusies savas pašas zemākā sabiedriskā stāvokļa sajūta, ka tā uztur uz sava pašas un tautas rēķina dienas zagļu kastu parādēm, kūjai cienīgi jāreprezentē nācija visos svinīgos gadījumos, un buržuji jūtas visai pagodināti, ja kāds no viņiem tiek atrasts par cienīgu pielaišanai šajā noslēgtajā korporācijā, kuju galu galā ir safabricējusi pati buržuāzijā.

_____________________________

* Un pat veikalu lietās nacionāli šovinistiskā uzpūtība ir ļoti slikts padomdevējs. Parastais angļu fabrikants līdz pašam pēdējam laikam uzskatīja kā pazemojumu anglim runāt citā valodā, kā vien savā paša, un bija zināmā mērā lepns uz to, ka ,,nabaga" ārzemnieki apmetas Anglijā un atbrīvo viņu no pūlēm pārdot savus ražojumus uz ārzemēm. Viņš pat nemanīja, ka šie ārzemnieki, pa lielākai daļai vācieši, tādējādi sagrāba savās rokās lielu daļu angļu ārējās tirdzniecības, — ievedumu ne mazāk, kā izvedumu, — un ka angļu tiešā ārējā tirdzniecība pamazām sāka aprobežoties ar kolonijām, Ķīnu, Savienotām Valstīm un Dienvidameriku. Vēl mazāk viņš pamanīja, ka šie vācieši tirgojās ar citiem vāciešiem ārzemēs, kas ar laiku organizēja veselu tirdzniecības koloniju tīklu visā pasaulē. Bet kad apmēram pirms četrdesmit gadiem Vācija nopietni sāka ražot eksportam, tad šīs vācu tirdzniecības kolonijas bija jau gatavs aparāts, kas tai lieliski pakalpoja, pārvēršot to tik īsā laikā no labības eksporta zemes par pirmšķirīgu rūpniecisku zemi. Tad beidzot, priekš kādiem desmit gadiem, angļu fabrikantu pārņēma bailes, un viņš apjautājās saviem sūtņiem un konsuliem, kā tas nākot, ka viņš sākot zaudēt savus klientus. Vienbalsīgā atbilde bija: 1) jūs nemācāties jūsu preču pircēju valodu, bet gan prasāt, lai viņi runā jūsējo, un 2) jūs ne tikai nemēģināt apmierināt jūsu pircēja vajadzības, ieražas un gaumi, bet prasāt, lai viņš pieņem jūsējo, anglisko. (Engelsa piezīme.)

Tātad industriālā un tirdznieciskā vidusšķira vēl nebija paspējusi zemes aristokrātiju pilnīgi padzīt no politiskās varas, kad skatuvē parādījās jaunais konkurents — strādnieku šķira. Reakcija pēc čartistu kustības un kontinentālajām revolūcijām un nepieredzētā angļu rūpniecības izvēršanās plašumā no 1848. līdz 1866. gadam (parasti to izskaidro tikai ar brīvtirdzniecību, bet daudz vairāk tai jāpateicas kolosālajai dzelzceļu, okeānā tvaikoņu un vispār satiksmes līdzekļu attīstībai), bija strādniekus atkal padarījusi atkarīgus no liberālās partijas, kurā viņi, tāpat kā priekš cartistu laikiem, bija radikālais spārns. Tomēr strādnieku prasības pēc balsošanas tiesībām pamazām kļuva neatvairāmas. Kamēr vigi, liberāļu vadītāji, vēl baidījās, Dizraeli[37] parādīja savu pārākumu; viņš izmantoja torijiem labvēlīgo momentu, izdodams pilsētu vēlēšanu iecirkņos likumu, kas nodrošināja balss tiesības katram, kas apdzīvoja atsevišķu namu, (household suffrage) un līdz ar to noteica jaunu vēlēšanu iecirkņu iedalījumu. Drīz pēc tam sekoja aizklātā balsošana (the ballot); tālāk 1884. gadā namsaimnieku vēlēšanu tiesības paplašināja uz visiem vēlēšanu iecirkņiem, tai skaitā arī grāfistēm, un par jaunu pārdalīja vēlēšanu iecirkņus, kas tos padarīja kaut cik vienlīdzīgus savā starpā. Ar visu to strādnieku šķiras spēks vēlēšanās tik ievērojami pieauga, ka pašlaik strādnieki ir vēlētāju vairākums 150 līdz 200 vēlēšanu iecirkņos. Bet tradiciju respektēšanai nav labākas skolas kā parlamentāriskā sistēma. Ja vidusšķira ar cieņu un godbijību noraugās uz grupu, ko lords Džons Mannerss[38] pa jokam nosauca par „mūsu veco muižniecību", tad arī strādnieku masa ar godu un cieņu skatījis uz toreiz tā saukto „labāko šķiru", uz buržuāziju. Un tiešām, britu strādnieks pirms piecpadsmit gadiem bija priekšzīmīgs strādnieks, un viņa respekta pilnā attieksme pret sava darba devēja stāvokli, viņa pašierobežošanās un pazemība prasībās dēļ savām tiesībām lēja balzamu brūcēs, ko mūsu vācu „katedra sociālistiem" bija situši viņu pašmāju vācu strādnieki ar savām neizdziedējamām komunistiskajām un anarhistiskajām tendencēm.

Tomēr angļu buržuji bija labi veikalnieki un tālredzīgāki nekā vācu profesori. Tikai nelabprāt viņi dalījās savā varā ar strādniekiem. Pa čartistu kustības laiku viņi bija mācījušies saprast, uz ko spējīga tauta, šis puer robustus sed malitiosus. Kopš tā laika buržuāzijai gribot negribot bija jāpieņem ievērojama daļa Tautās chartijas prasību, Un tās kļuva par valsts likumu. Vairāk nekā jebkad vajadzēja tagad tautu savaldīt ar morāliem līdzekļiem: bet pirmais un svarīgākais morālais līdzeklis, kas ietekmē masas, palika tā pati reliģija. No turienes cēlies baznīckungu pārsvars skolu pārvaldēs, no turienes — augošā buržuāzijas pašaplikšanās nodevām par labu visiem iespējamiem dievbijīgas demagoģijas veidiem, sākot ar rituālismu un beidzot ar „Pestīšanas armiju".

Un tagad iestājās britu respektablās filistrības triumfs pār kontinentālā buržuja brīvdomību un reliģisko indiferentismu. Francijas un Vācijas strādnieki bija kļuvuši dumpīgi. Viņi bija caur un cauri inficēti ar sociālismu un turklāt aiz ļoti svarīgiem iemesliem maz rūpējās par likumību varas iekarošanas līdzekļu izvēlē. Šis puer robustus (brašais puisis) bija tiešām tur kļuvis ar katru dienu vairāk ,,malitiosus“ (ļaunprātīgs). Kas gan cits atlika franču un vācu buržujam kā pēdējais līdzeklis, ja ne atmest klusiņām savu brīvdomību, gluži kā pārgalvīgs zeņķis, kad viņu arvien vairāk un vairāk pārņem jūras slimība, nemanot nomet degošo cigāru, ar kuru viņš lielīgi pastaigājās pa kuģa bortu. Dieva zaimotāji cits pēc cita pieņēma ārēji dievbijīgu izskatu, ar cieņu runāja par baznīcu, tās mācībām un ceremonijām, un paši sāka tajās piedalīties, ciktāl tas bija neizbēgami. Franču buržuji piektdienās atteicās no gaļas, un vācu buržuji svīda savos baznīckrēslos, klausīdamies bezgalīgos protestantiskos sprediķos. Ar savu materiālismu buržuji bija iekļuvuši ķezā. „Reliģiju vajag paturēt tautai", — tas bija pēdējais un vienīgais līdzeklis sabiedrības glābšanai no pilnīgas bojā ejas. Par nelaimi sev pašiem viņi to atklāja tikai pēc tam, kad paši bija darījuši visu, kas cilvēku spēkos, lai reliģiju sagrautu uz visiem laikiem. Un tad pienāca mirklis, kad britu buržujs savukārt varēja viņus izsmiet un viņiem uzsaukt: „Jūs, nelgas, to es būtu varējis jums pateikt jau pirms divsimt gadiem!"

Tomēr es baidos, ka ne britu buržuja reliģiskais stulbums, ne kontinentālā buržuja post festum* atgriešanās pie dievticības neapturēs pieaugošo proletārisko straumi. Tradicija ir liels kavētājs spēks, tā ir vēstures inerces spēks. Bet tā ir tikai pasīva, un tāpēc tai jākrīt. Arī reliģija nebūs uz ilgu laiku balsts kapitālistiskajai sabiedrībai. Ja mūsu juridiskie, filozofiskie un reliģiskie priekšstati ir zināmajā sabiedrībā valdošo ekonomisko attiecību tuvākās vai tālākās atvases, tad šie priekšstati nevar noturēties ilgu laiku pēc tam, kad ekonomiskās attiecības savos pamatos pārgrozījušās. Vai nu mums jātic pārdabiskai iedvesmai vai jāpiekrīt tam, ka nekādi reliģiski sprediķi nav spējīgi glābt bojā ejošu sabiedrību.

_______________________

* novēlota. - Red.

Un tiešām, arī Anglijā strādnieki no jauna sakustējušies. Bez šaubām, viņus saista dažādas tradicijas, vispirms buržuāziskās tradicijas. Tā, piemēram — plaši izplatīts aizspriedums, ka esot iespējamas tikai divas partijas, konservātīvā un liberālā, un strādnieku šķirai vajagot panākt savu atbrīvošanu ar varenās liberālās partijas palīdzību. Tad vēl strādnieku tradicijas, mantotas no viņu pirmās patstāvīgas uzstāšanās nedrošo mēģinājumu laikiem: tāda tradicija daudzās vecās tredjūnijās ir visu to strādnieku izslēgšana, kūpi nav izgājuši rēgulāru mācekļa laiku; tas nozīmē tikai to, ka katra tāda arodsavienība audzē savus pašas streiklaužus. Bet par spīti visam tam, angļu strādnieku šķira virzās uz priekšu, kā pats profesors Brentano[39] kungs spiests to ar skumjām paziņot saviem katedrsociālistiskajiem brāļiem. Strādnieku šķira virzās — kā viss Anglijā — lēniem, vienmērīgiem soliem; gan vilcinādamās, gan nedroši taustīdamās, pa laikam izdarot neauglīgus mēģinājumus; viņa virzās vietām ar pārāk lielu neuzticību vārdam sociālisms, pamazām pierodot pie tā satura; viņa virzās uz priekšu, un tās kustība aizrauj vienu strādnieku slāni pēc otra. Tagad tā ir pamodinājusi neapmācītos Londonas Īst-Enda strādniekus no viņu nāves miega, un mēs redzējām, cik lielisku ierosmi strādnieku šķirai savukārt deva šie jaunie spēki. Un ja šās kustības gaita nespēj sacensties ar vienu vai otru kritiķu nepacietīgajām prasībām, tad lai šie kritiķi neaizmirst, ka tieši strādnieku šķira ir tā, kas uzglabā sevī angļu nacionālā rakstura labākās īpašības, un kā katrs solis uz priekšu, kas Anglijā vienreiz iekapots, pēc tam nekad vairs nezudīs. Ja veco čartistu dēli aiz jau minētiem iemesliem nebija gluži tādi, kā varēja gaidīt, tad pēc visa spriežot dēlu dēli būs savu vectēvu cienīgi.

Tomēr Eiropas strādnieku šķiras uzvara nav atkarīga no Anglijas vien. Tā var tikt nodrošināta tikai sadarbojoties vismaz Anglijai, Francijai un Vācijai. Abās pēdējās zemēs strādnieku kustība ir labu gabalu priekšā Anglijas strādnieku kustībai. Vācijā pat jau tagad var noteikt tās triumfa iestāšanās laiku. Panākumi, ko strādnieku kustība tur sasniegusi pēdējos divdesmit piecos gados, nav ne ar ko salīdzināmi. Tā iet uz priekšu arvien pieaugošā ātrumā. Ja Vācijā buržuāzijā ir pierādījusi savu nožēlojamo kroplību, politisko spēju, disciplīnas, drosmes, enerģijas trūkumu, tad Vācijas strādnieku šķira ir parādījusi, ka viņai visas šās īpašības piemīt pietiekamā daudzumā. Pirms gandrīz četrsimt gadiem Vācijā sākās Eiropas vidusšķiras pirmā lielā sacelšanās; vai, spriežot pēc tagadējā stāvokļa, būtu neiespējams, ka Vācija kļūst par Eiropas proletariāta pirmās lielās uzvaras skatuvi?

F. Engelss.

1892. g. 20. aprīlī.

SOCIĀLISMĀ ATTĪSTĪBA NO UTOPIJAS PAR ZINĀTNI

I

Modernais sociālisms pec sava satura vispirms ir novērojumu rezultāts, no vienas puses, par tagadējā sabiedrībā valdošajām šķiru pretišķībām starp mantīgiem un nemantīgiem, starp kapitālistīem un algas strādniekiem, bet no otras puses — par ražošanā pastāvošo anarhiju. Bet pēc savas teorētiskās formas tas sākumā parādās tikai kā franču XVIII gadsimta lielo apgaismotāju nodibināto principu tālāks un it kā konsekventāks turpinājums. Kā katrai jaunai teorijai, modernajam sociālismam vajadzēja vispirms iesākt ar priekšā atrasto idejisko materiālu, lai gan ta saknes slepas ļoti dziļi materiālajos ekonomiskajos faktos.

Lielie cilvēki, kas Francijā apskaidroja cilvēku prātus nākamajai revolūcijai, paši uzstājās ārkārtīgi revolucionāri. Viņi neatzina nekādas ārējas autoritātes, lai tās būtu kādas būdamas. Reliģiju, dabas izpratni, sabiedrību, valsts kārtību, — visu to pakļāva visnesaudzīgākajai kritikai; visam bija jāstājas prāta tiesas priekšā un vai nu jāattaisno sava eksistence, vai arī jāatsakās no tās. Domājošo saprātu lietoja kā vienīgo visa pastāvošā mērauklu. Tas bija laiks, kad — kā Hēgelis saka — „pasaule tika nostatīta uz galvas“*, vispirms tai nozīmē, ka cilvēka galva un tās domāšanas ceļā atrastās tezes prasīja, lai tās atzītu kā vienīgo pamatu visai cilvēku rīcībai un sabiedriskajām attiecībām, bet pēc tam arī plašākā nozīmē, ka īstenība, kas runāja šīm tēzēm pretī, tiešām liktu pārveidota no augšas līdz apakšai. Visas līdzšinējās sabiedrības un valsts formas, visus tradicionālos priekšstatus atzina kā nesaprātīgus un aizmeta kā vecas grabažas; līdz šim pasaule vadījās tikai no aizspriedumiem, un visa tās pagātne pelna tikai nožēlošanu un nicināšanu. Tikai tagad pirmo reizi uzlēkusi saule, iestājusies prāta valstība, un no šās dienas māņticībai, netaisnībai, privilēģijām un apspiestībai jādod vieta mūžīgai patiesībai, mūžīgai taisnībai, pašā dabā valdošai vienlīdzībai un neatņemamām cilvēka tiesībām.

________________________

* Lūk, ko Hēgelis saka par franču revolūciju: „Doma, jēdziens par tiesībām uzreiz iekaroja sev atzīšanu, vecie beztiesīguma balsti nespēja izrādīt lai nekādu pretestību. Tiesību ideja tika likta konstitūcijas pamatā, un tagad visam jābūt pamatotam uz tās. Kamēr vien saule spīd pie debesīm un planētas riņķo ap to, vēl nekad nebija redzēts, ka cilvēks nostājas uz galvas, t. i., atbalstās uz domas un saskaņā ar domu veido tiešamību. Anaksa- gors bija pirmais teicis, ka Nūs, -— tas ir prāts, valda pasauli; bet tikai tagad cilvēks ir nonācis pie atziņas, ka domai jāvalda pār garīgo tiešamību. Tas bija lielisks saules lēkts. Visas domājošas būt es priecīgi apsveica šo jauno laikmetu. Pacilāts, līksms gars vdldīja šai laikā, un visu pasauli cauršalkoja gara entuziasms, it kā nu pirmo reizi būtu notikusi dievišķības samierināšanās ar pasauli." (Hegel. „Philosophie der Geschichte". 1840, S. 535.) [Hēgelis. Vēstures filozofija, Rakstu VIII sēj. 413. lpp. Socekizd. M., 1935.]. Vai nebūtu beidzamais laiks pret tādām bīstamām nelaiķa profesora Hēgeļa mācībām, kas gāž pastāvošos pamatus, laist darbā sociālistu likumu? (Engelsa piezīme.)

Tagad mēs zinām, ka šī prāta valstība nebija nekas cits kā idealizēta buržuāzijas valstība, ka mūžīgā taisnība reālizējās buržuāzijas justicijā, ka vienlīdzība izvērtās tikai buržuāziskā vienlīdzībā likuma priekšā, bet par vienu no svarīgākajām cilvēka tiesībām tika proklamētas — buržuāziskās īpašuma tiesības. Prāta valsts, — Ruso[40] „sabiedriskais līgums", — praksē kļuva un varēja kļūt tikai par buržuāziski demokrātisku republiku. 18. gadsimta lielie domātāji, tāpat kā visi viņu priekšteči, nevarēja pārkāpt robežas, ko viņiem bija novilcis viņu pašu laikmets.

Bet blakus pretišķībai starp feodālo muižniecību un buržuāziju, kas uzstājās kā visas pārējās sabiedrības pārstāvis, pastāvēja vispārējā pretišķība starp ekspluatātoriem un ekspluatējamiem, starp bagātiem liekēžiem un strādājošiem nabagajiem. Tieši šis apstāklis deva buržuāzijas pārstāvjiem iespēju nostāties nevis par kādas vienas īpašas šķiras, bet gan visas cietējas cilvēces pārstāvjiem. Vēl vairāk. Jau kopš savas izcelšanās buržuāzijā bija apgrūtināta ar savas pašas pretstatu: kapitālisti nevar pastāvēt bez algas strādniekiem un līdzīgi tam, kā viduslaiku cunftīgais meistars attīstījās par moderno buržuju, tāpat arī cunftīgais zellis un necunftīgais algādzis attīstījās par proletārieti. Un ja arī visā visumā buržuāzijai tās cīņā ar muižniecību bija zināmas tiesības sevi uzskatīt kā dažādo tā laika strādājošo šķiru pārstāvi, tad tomēr katrā lielā buržuāziskā kustībā uzliesmo arī tās šķiras patstāvīgā kustība, kupa bija vairāk vai mazāk attīstīta priekštece modernajam proletariātam. Tāda kustība vācu reformācijas un zemnieku kapa laikā bija anabaptisti un Tomass Mincers[41], lielajā angļu revolūcijā leveleri[42], lielajā franču revolūcijā Babefs[43]. Ar šās, vēl nenobriedušās šķiras revolucionāro bruņoto sacelšanos bija cieši saistītas arī attiecīgas teorētiskas uzstāšanās; tādas ir 16. un 17. gadsimtu utopiski tēlojumi par ideālu sabiedrisku iekārtu un 18. gadsimta* jau tieši komunistiskas teorijas (Morelijs un Mablijs[44]). Vienlīdzības prasību vairs neattiecināja tikai uz politiskajām tiesībām vien, to attiecināja arī uz katras atsevišķas personas sabiedrisko stāvokli; tika pierādīts, ka jātiek atceltām nevien šķiru priekšrocībām, bet gan pašai šķiru atšķirībai. Pirmais jaunās mācības izpausmes veids bija askētiski bargs, spartanisks komunisms, kas aizliedza katru dzīves baudu. Tad sekoja trīs lielie utopisti: Sen-Simons, pie kūra buržuāziskajam virzienam vēl ierādīta zināma vieta blakus proletāriskajam; Furje un Ouens, kurš zemē ar visattīstītāko kapitālistisko ražošanu un tās radīto pretišķību ietekmēts, sistēmas veidā izstrādā ja vairākus projektus jtar šķiru atšķirību novēršanu, tieši pīesliedamies franču materiālismam.

_________________

* Engelss doma utopiska komunisma pārstāvju Tomasa Mora (XVI g. s.) un Kampaneli (XVII g. s.) darbus. - Red.

Visiem trijiem kopīgs ir tas, ka viņi neuzstājas kā ap to laiku jau vēsturiski radītā proletāriāta interešu pārstāvji. Tāpat kā apgaismotam viņi grib atbrīvot nevis vispirms kādu noteiktu šķini, bet uzreiz visu cilvēci. Tāpat kā tie, viņi grib nodibināt prāta un mūžīgās taisnības valstību: bet viņu valstība kā debess no zemes atšķiras no franču apgaismotāju prāta valstības. Arī pēc šo apgaismotāju principiem iekārtotā buržuāziskā pasaule ir neprātīga un netaisna, un tāpēc arī tā izmetama lūžņos, gluži tāpat kāfcodālisms un visas agrākās sabiedrības iekārtas. Ka līdz šim pasaulē nav valdīļis īstais prāts un īsta taisnība, tas nāk tikai no tā. ka tie nav pareizi saprasti. Trūka tieši tā ģeniālā cilvēka, kas tagad ir radies nn atzinis patiesību. Ka viņš tagad radies, ka patiesība atklāta tieši tagad, tas nebūt nav vispārīgās vēsturiskās attīstības gaitas nepieciešams rezultāts, neizbēgams notikums, bet vienkārši laimīga nejaušība. Tikpat labi šis ģeniālais cilvēks būtu varējis piedzimt 500 gadus agrāk un ar to būtu aiztaupījis cilvēcei 500 gadus maldu, cīņu un ciešanu.

Mēs redzējām, ka franču 18. gadsimta filozofi, revolūcijas sagatavotāji, apelēja pie prāta kā pie vienīgā tiesneša pār visu pastāvošo. Viņi prasīja dibināt saprātīgu valsti, saprātīgu sabiedrību, prasīja bez žēlastības atmest visu, kas runāja pretī mūžīgajam prātam. Mēs arī redzējām, ka šis mūžīgais prāts īsteni nebija nekas cits kā vidēja birģeļa idealizētais prāts, tā birģeļa, kas pašlaik izkūņojās par buržuju. Bet kad nu franču revolūcija bija realizējusi šo saprātīgo sabiedrību un šo saprātīgo valsti, lad izrādījās, ka jaunie institūti, lai cik racionāli tie bija, salīdzinot ar agrāko iekārtu, tomēr nekādā ziņā nebija absolūti saprātīgi. Prāta valsts pilnīgi bankrotēja. Ruso sabiedriskais līgums atrada savu piepildījumu terora laikā, no kujra buržuāzijā, sākusi šaubīties par savām pašas politiskajām spējām, meklēja glābiņu vispirms Direktorijas* uzpērkamībā un pēc tam Napoleona despotisma apsardzībā. Apsolītais mūžīgais miers pārvērtās bezgalīgā iekarošanas kapu rindā. Prāta sabiedriskai iekārtai neklājās labāk. Pretišķības starp bagātību un nabadzību nevis izbeidzās vispārīgā labklājībā, bet vēl vairāk saasinājās, atceļot cunftu un citas privilēģijas, kupas bija it kā tilts pār šīm pretišķībām, un iznīcinot baznīcas labdarības iestādes, kupas tas kaut cik mīkstināja. „īpašuma atbrīvošana" no feodālajām važām, kas tagad bija kļuvusi pār īstenību, izrādījās sīkburžujam un sīkzemniekam kā brīvība — pārdot šo lielkapitāla un lielgruntniecības pārmērīgās konkurences nospiesto sīko īpašumu šiem pašiem lielajiem magnātiem; tādējādi šī „brīvība" atbrīvoja sīkburžuju un sīkzemnieku no īpašuma. Rūpniecības straujā attīstība uz kapitālistiskiem pamatiem padarīja strādājošo masu nabadzību un postu par vienu no sabiedrības pastāvēšanas nepieciešamiem nosacījumiem. Samaksa skaidrā naudā kļuva arvien vairāk un vairāk — runājot Karleila[45] vārdiem — par sabiedrības vienīgo saistošo elementu. Noziegumu skaits pieņēmās ar katru gadu. Ja feodālā laikmeta netikumi, ko agrāk piekopa pilnīgi atklāti, bija kaut arī ne iznīcināti, tomēr pagaidām atbīdīti pie malas, — tad lo vietā jo kuplāk uzplauka buržuāziskie netikumi, kuņ līdz tam bija piekopti tikai slepenībā. Tirdzniecībā arvien vairāk un vairāk ieviesās krāpšana. Revolūcionārā „brālības” devīze reālizējās konkurences cīņas radītās blēdībās un skaudībā. Varmācīgās apspiešanas vietā stājās uzpirkšana, un zobena vietā kā galvenais sabiedriskās varas ierocis — nauda. „Pirmās nakts tiesības” pārgāja no feodālā lielkunga uz buržujisko fabrikantu. Prostitūcija izplatījās līdz tam nedzirdētos apmēros, un pat pati laulība palika, kā agrāk, likumīgi atzīta forma, oficiāls prostitūcijas aizsegs, un turklāt bagātīgi papildinājās ar laulības pārkāpumiem. Isi sakot, salīdzinājumā ar apgaismotāju spīdošajiem solījumiem "prāta uzvaras" nodibinātie sabiedriskie un politiskie institūti izrādījās par ļaunu karikatūru, kas sagādāja rūgtu vilšanos. Trūka tikai cilvēku, kas konstatētu šo vilšanos, un šie cilvēki radās gadsimtu maiņā. 1802. gadā iznāca Sen-Simona „Ženēvas vēstules"; 1808. g. iznāca Furjē pirmais darbs, lai gan viņa teorijas pamati bija likti jau kopš 1799. gada. 1800. g. 1. janvārī Roberts Ouens pārņēma Ņu-Lenarkas vadību.

____________________

* Par Direktoriju sauca Francijas valdību, kuļru nodibināja pēc kontrrevolūcionārā apvērsuma 1794. g. jūlijā. Direktorija pastāvēja no 1795. g. līdz 1799. g. un to nogāza Napoleons Bonaparts. - Red.

Bet šajā laikā kapitālistiskā ražošana un līdz ar to pretišķības starp buržuāziju un nroletāriātu bija vēl ļoti vān attīstītas. Lielrūprnīeciba, Anglijā nupat tikko izcēlusies, Francijā vēl nebija pazīstama. Bet tikai lielrūpniecība attīsta, no vienas puses, konfliktus, kuyi neizbēgami spiež izdarīt apvērsumu ražošanas veidā, atcelt tā kapitālistisko raksturu — konfliktus nevien starp lielrūpniecības radītām šķirām, bet arī starp tās radītiem ražošanas spēkiem un maiņas formām; un, no otras puses, šās lielrūpniecības ražošanas spēku varenajā attīstībā rodas arī līdzekļi tās radīto konfliktu atrisinājumam. Tātad, ja ap 1800. gadu konflikti, kas cēlušies no jaunās sabiedriskās kārtības, vēl bija tapšanas procesā, tad vēl jo mazāk attīstīti tanī laikmetā bija līdzekļi to atrisināšanai. Ja Parīzes nemantīgās masas terora laikā uz mirkli ieguva varu un tā varēja panākt buržuāziskās revolūcijas uzvaru pret pašu buržuāziju, tad viņas ar to tikai pierādīja, cik neiespējama bija šo masu ilgstoša valdīšana toreizējos apstākļos. Proletariāts, kas no šīm nemantīgajām masām tikai patlaban atdalījās kā jaunas šķiras dīglis, vēl gluži nespējīgs uz patstāvīgu politisku akcijū bija uzskatams par apspiestu, cietēju kārtu, kurai, ciktal ta nespēja palīdzēt pati sev, varēja — ja daudz — sniegt palīdzību no ārienes — no augšas.

Šis vēsturiskais stāvoklis noteica arī sociālisma dibinātāju uzskatus. Nenobriedušajai карitālistiskai ražošanai, nenobriedušām šķiru attiecībām atbilda nenobriedušas teorijas. Sabiedrisko uzdevumu atrisinājumu, kas vēl bija apslēpts neattīstītajās ekonomiskajās attiecībās — nācās izgudrot, izdomāt no galvas. Sabiedriskajā iekārtā biia redzami tikai trūkumi, to novēršana hiia domājošā prāta uzdevums. Vajadzēja izgudrot jaunu, pilnīgāķn sabiedriskās iekārtas sistēmu un to uzžpieštpastāvošaiai sabiedrībai no ārienes, ar propagandu un kur iespējams ar paraugeksperimentu piemēriem. Šim jaunām sociālām sistēmām jau iepriekš bija lemts kļūt par utopijām, un jo centīgāk tās tika izstrādātas visos sīkumos, toties vairāk tās noklīda tīrās fantāzijas sfērā.

To konstatēdami neuzkavēsimies ne mirkli vairāk pie šī jautājuma tās daļas, kas tagad jau pieder pagātnei. Ļausim literāriskiem bodniekiem pašapmierināti rakņāties pa šīm tagad vairs tikai uzjautrinošām fantāzijām un palepoties ar sava paša domāšanas veida pārākumu par šādām „blēņām". Mūs vairāk iepriecina ģeniālās domas un domu dīgļi, kas uz katra soļa laužas cauri fantastiskajai čaulai un ko neredz aklie filistri.

Sen-Simons bija lielās franču revolūcijas dēls; tai izceļoties, viņš vēl nebija trīsdesmit gadus vecs. Revolūcija bija trešās kārtas, t. i., lielās ražošanā un tirdzniecībā nodarbinātās nācijas vairākuma, uzvara pār privilēģētajām, līdz tam laikam nestrādājošām kārtām — muižniecību un garīdzniecību. Bet drīz vien noskaidrojās, ka trešās kārtas uzvara ir tikai šās kārtas mazas daļas uzvara; šī uzvara nozīmēja, ka politisko varu iekarojis sociāli privilēģēts slānis — mantīgā buržuāzijā. Turklāt šī buržuāzijā strauji attīstījās vēl revolūcijas laikā, spekulējot ar konfiscētiem un pēc tam pārdotiem muižniecības un baznīcas zemes īpašumiem, kā arī tautu krāpjot kapa materiālu piegādātājiem. Tieši šo spekulantu kundzība Direktorijas laikā noveda Franciju un revolūciju bezdibeņa malā un deva Napoleonam iemeslu viņa valsts apvērsumam. Tādējādi Sen-Simona galvā trešās kārtas un privilēģēto kārtu pretišķība ieguva „strādnieku" un „bezdarbju" pretišķības formu. ,,Bezdarbji“, tie bija ne vien veco privilēģēto kārtu pārstāvji, bet arī visi tie, kas, nepiedalīdamies ražošana un tirdznicībā, džīvoja no rentēm. Un „strādnieki", tie bija ne vien algas sfradmeki, bet arī fabrikanti, tirgotāji, baņķieri. Ka bezdarbji bija pazaudējuši garīgās vadības un politiskās valdīšanas spēju, tas bija skaidrs un to galīgi apstiprināja revolūcija. Ka nemantīgajiem šās spējas nebija, tas Sen-Simonam šķita pierādīts ar terora laika pieredzi. Kam nu nāktos vadīt un valdīt? Pēc Sen-Simona domām — zinātnei un rūpniecībaii, abām vienotām ar jaunu reliģisku saiti, ar neatvairāmi mistisku, stinģrt" hierarchisku „jauno kristietību", kas aicināta atjaunot reformā cijas sagrauto reliģiozo uzskatu vienību. Zinātne — tie taču ir mācītie, bet rūpniecība — vispirms aktīvie buržuji, fabrikanti, tirgoņi, baņķieri. Tiesa, šiem buržujiem vajadzēja kļūt par kaut ko līdzīgu valsts ierēdņiem, visas sabiedrības uzticības vīriem, tomēr attiecībā pret strādniekiem paturēt pavēlniecisku un ekonomiski privilēģētu stāvokli. Kas attiecas uz baņķieriem, tad tieši viņi bija aicināti rēgulēt visu sabiedrisko ražošanu, rēgulējot kreditu. Šis uzskats pilnīgi atbilda tam laikmetam, kad Francijā lielrūpniecība un līdz ar to arī pretišķības starp buržuāziju un proletariātu atradās vēl tikai tapšanas stāvoklī. Bet tas, ko Sen-Simons sevišķi uzsver, ir sekojošais: visur un vienmēr viņam vispirms rūp „pašas lielākās un nabagākās šķiras" (la classe la plus nombreuse et la plus pauvre) liktenis.

Sen-Simons jau savās ..Zenēvas vēstulēs" izvirzīja tēzi, ka "visiem cilvēkiem jāstrādā". Tai pašā rakstā viņš jau atzīmē, ka terora vara Francija bijusi nemantīgo masu valdīšana. „Paskatieties", viņš tām uzsauc, — „kas Francijā notika pa to laiku, kad jūsu biedri tur valdīja; viņi radīja bada postu!" Bet uztvert franču revolūciju kā šķiru cīņu, un ne vien starp muižniecību un buržuāziju, bet arī starp muižniecību, buržuāziju un nemantīgajām šķirām — tas 1802. gadā bija augsti ģeniāls atklājums. 1816. gadā Sen-Simons pasludina politiku kā zinātni par ražošanu un pareģo tās pilnīgu pakļaušanos ekonomikai. Ja še atziņa par to, ka ekonomiskais stāvoklis ir politisko iestādījumu bāze, parādās vēl tikai dīglī, tad tomēr še jau skaidri izteikta doma, ka politiskā valdīšana pār cilvēkiem jāpārvērš lietu pārvaldīšanā un ražošanas procesu vadīšanā, t. i., „valsts atcelšanā", par ko pēdējā laikā tik daudz trokšņa celts. Ar tādu pašu pārākumu par saviem „laika biedriem Sen-Simons 1814. gadā tieši pēc sabiedroto ienākšanas Parīzē, un vēl 1815. gadā (simts dienu kapa laikā) — paziņo, ka Francijas savienība ar Angliju un, otrkārt, abu šo valstu savienība ar Vāciju ir vienīgā garantija Eiropas mierīgai attīstībai un uzplaukumam. 1815. gadā frančiem sprediķot aliansi ar Vaterlo uzvarētājiem, tur tiešām vajadzēja daudz vīrišķības un vēsturiskas tālredzības.

Ja pie Sen-Simona sastopam ģeniālu skata plašumu, к tipa dēļ viņa uzskatos atrodam dīglī gandrīz visas vēlāko sociālistu domas, kas nav stingri ekonomiskas, — tad pie Furje sasastopama pastāvošās sabiedriskās iekārtas kritika kurā bea tīri franciskas aspratibas atrodama arī dziļa analīze. Furje ķer pie vārda priekšrevolūcijaš buržuāzijas apgarotos praviešus un tās uzpirktos glaimotājus pēc revolūcijas. Viņš bez žēlastības atsedz buržuāziskās pasaules materiālo un morālo nabadzību un nostata to pretim senāko apgaismotāju vilinošiem solījumiem — par tādas sabiedrības nodibināšanu, kur valdīs tikai prāts, par tādu civilizāciju, kas visus aplaimos, — pret viņu apgalvojumiem par cilvēces neaprobežotajām spējām pilnveidoties; viņš atmasko sava laika buržuāzisko ideologu liekulīgās frāzes bezsaturību, parādīdams, kāda nožēlojama īstenība slēpjas aiz viņu skaļajiem vārdiem, un apveltī ar dzēlīgu sarkasmu šīs frazeoloģijas neglābjamo fiasko. Furjē ir ne vien kritiķis; viņa vienmēr dzīvespriecīgā daba padara viņu par satiriķi, un pat par vienu no lielākajiem visu laiku satiriķiem. Revolūcijas norieta laikā plaukstošo krāpniecisko spekulāciju, kā arī toreizējās franču komerciālās darbības vispārīgo sīkmanību viņš attēlo meistariski un izsmiekla pilniem vārdiem. Vēl meistariskāka ir viņa kritika par buržuāzisko attiecību veidu starp dzimumiem un par sievietes stāvokli buržuāziskajā sabiedrībā. Viņš pirmais pasaka, ka sieviešu emancipācijas pakāpe katrā sabiedrībā ir katras atbrīvošanās dabiskā mēraukla. Bet vislielāks Furjē parādās savā sabiedrības vēstures uztverē. Viņš iedala visu tās līdzšinējo gaitu četrās attīstības pakāpēs: mežonība, barbarismā, patriarhātā un civilizācijā: pēdējā viņam sakrīt ar tagad tā saukto pilsonisko sabiedrību, tātad ar to sabiedrisko kārtību, kas attīstījusies kopš 16. gadsimta, un viņš parāda, „ka šī civilizācija pārvērs par eksistences pamatu un padara sarežģītu, divdomigu, divkosīgu un liekulīgu katru netikumu, ko barbarisms piekopa vienkāršā veidā“. Viņš aizrāda uz nepārvaramo un pastāvīgi no jauna dzimstošo „apburto riņķi", kurā riņķo civilizācija, arvien sasniedzot tieši pretējo tam, ko gribēja vai teicās gribam sasniegt. Tā, piemēram, “civilizācijā nabadzību rada pati pārpilnība“. Kā redzams, Furje prot rīkoties ar dialektu ilkpat meistariski kā viņa laikabiedrs Hēgelis. Ar tādu pašu dialektiku viņš uzsver, pretēji pļāpāšanai par neaprobežoto cilvēcisko pilnveidošanās spēju, ka katrai vēsturiskai fāzei ir sava augšupejošā un lejupslīdošā līnija, un šādu savu uzskatu viņš attīsta tālāk attiecībā uz visas cilvēces nākotni. Kā Kants ietvēra ideju par nākamo zemes bojā eju dabzinātnē, tā Furjē savā vēstures izpratnē ietvēra domu par nākamo cilvēces bojā eju.

Kamēr Francijā zemi izmēza revolūcijas orkāns, Anglijā norisinājās mazāk trokšņains, bet tāpēc ne mazāk varens apvērsums. Tvaiks un jaunā mašīnražošana pārveidoja manufaktūru modernā lielrūpniecībā un ar to revolūcionārizēja visu buržuāziskās sabiedrības pamatu. Manufaktūras laika miegainais attīstības gājiens izvērtās īstā ražošanas vētru un dziņu periodā. Vienmēr augošā ātrumā norisinājās sabiedrības sadalīšanās lielkapitālistos un nemantīgos proletāriešos, un starp viņiem agrāko laiku stabilās vidējās kārtas vietā mēs redzam svārstīgu amatnieku un sīktirgotāju masu ar ļoti nenoteiktu eksistenci — visvairāk plūsmai padotu iedzīvotāju daļu. Jaunais ražošanas veids vēl bija tikai sava pieaugošā attīstības posma sākumā; tas vēl bija normālais, pareizais, toreizējos apstākļos vienīgais iespējamais ražošanas veids. Bet jau toreiz tas bija paspējis radīt lielu sociālu postu: bezdzimtenes iedzīvotāju masu sablīvēšanu lielpilsētu atbaidošos labirintos; visu tradicionālo sakaru, patriarhālās hierarhijas un ģimenes iznīcināšanu; šausmīgu darba dienas izstiepšanu gapumā, sevišķi sieviešu un bērnu darbā; pēkšņi pilnīgi jaunos apstākļos, no laukiem pilsētā, no zemkopības rūpniecībā, no stabiliem diendienā mainīgos, nedrošos dzīves apstākļos iegrūsto strādājošo iedzīvotāju masu demorālizaciju. Un te nu uzstājās kā reformators kāds divdesmitdeviņus gadus vecs fabrikants, cilvēks ar bērnišķu sirds šķīstību un cēlu raksturu un, turklāt, iedzimis vadītājs, kādu nav daudz pasaulē. Roberts Ouens bija iegaumējis materiālistisko apgaismotāju mācību, ka cilvēka raksturs ir, no vienas puses, iedzimtās organizācijas produkts un, no otras puses, to apstākļu produkts, kupos cilvēks atrodas visā savas dzīves laikā, bet it īpaši savā attīstības periodā. Rūpniecības revolūcijā vairums viņa biedru pēc sabiedriskā stāvokļa redzēja tikai jukas un chaosu, kur izdevīgi pa tumsu zvejot un ātri pieraust bagātības. Ouens turpretim redzēja rūpniecības revolūcijā izdevību reālizēt savu iemīļoto ideju un līdz ar to savest šo haosu kārtiba. Viņš to bija jau ar labām sekmēm izmēģinājis Mančesterā, vadīdams fabriku ar 500 strādniekiem; no 1800. līdz 1829. g. viņš vadīja lielu kokvilnas vērptuvi Ņu-Lenarkā (Skotijā) un kā līdzdalībnieks uzņēmumā rīkojās šeit tādā pašā garā, tikai ar lielāku rīcības brīvību un ar tādiem panākumiem, ka kļuva pazīstams visā Eiropā. Ņu-Lenarkas iedzīvotājus, kuru skaits ar laiku pieauga līdz 2500 cilvēkiem un kūri sastāvēja no ļoti sajauktiem un lielāko tiesu stipri demoralizētiem elementiem, viņš pārvērta par īstu paraugkoloniju, kur žūpība, policija, krimināltiesas un prāvas, nabagu apgādība un labdarības vajadzība kļuva nepazīstamas lietas. To viņš sasniedza vienkārši ar to, ka viņš ļaudīm sagādāja cilvēka cienīgus apstākļus un jo sevišķi gādāja par rūpīgu jaunās paaudzes audzināšanu. Ouens izgudroja bērnu dārzus un pirmais tos ieveda Ņu-Lenarkā. Tajos pieņēma bērnus, sākot ar divu gadu vecumu, un bērni tik labi pavadīja laiku, ka bija grūti viņus dabūt uz mājām. Kamēr Ouena konkurenti lika saviem strādniekiem strādāt 13 līdz 14 stundas dienā, Ņu-Lenarkā strādāja tikai 10½ stundas. Kad kokvilnas krize spieda apturēt fabriku uz četriem mēnešiem, nenodarbinātiem strādniekiem turpināja izmaksāt pilnu algu. Un pie visa tā uzņēmums bija savu vērtību vairāk kā dubultojis un līdz pat pēdējam brīdim atmetis saviem īpašniekiem bagātīgu peļņu.

Bet ar visu to Ouens nebija miera. Eksistence, ko viņš bija sagādājis saviem strādniekiem, viņam vēl tālu nelikās cilvēka cienīga; „Šie ļaudis bija mani vergi“, — viņš sacīja; samērā labvēIlgie apstākļi, kādus viņš bija tiem sagādājis Ņu-Lenarkā, atradās vēl tālu no tā, lai nodrošinātu pareizu un vispusīgu rakstura un prāta attīstību, nemaz jau nerunājot par brīvu dzīvi un darbību. „Un tomēr šo 2500 cilvēku strādājošā daļa saražoja sabiedrībai tikpat daudz patiesas bagātības, kuru saražošanai pirms nepilna pusgadsimta būtu vajadzējis 600.000 cilvēku. Es sev jautāju: kur paliek starpība starp 2500 cilvēku patērēto produktu daudzumu un to produktu daudzumu, ko būtu vajadzējis patērēt minētiem 600.000?“ Atbilde bija skaidra. Starpība bija izlietota, lai izmaksātu uzņēmuma īpašniekiem 5% augļu par pamatkapitālu un bez tam vēl vairāk nekā 300.000 mārc. sterliņu (6.000.000 mārku) peļņas. Un tas pats kas par Ņu-Lenarku jāsaka vēl lielākā mērā par visām citām Anglijas fabrikām. „Bez šās jaunās, ar mašīnu palīdzību radītās bagātības nebūtu varēts vest karus par Napoleona gāšanu un aristokrātisko principu atjaunošanu sabiedriskajā iekārtā. Un šis jaunais spēks bija darba šķiras roku darbs*." Tāpēc viņai arī vajadzēja piederēt tās augļiem. Jaunie varenie ražošanas spēki, kas līdz šim kalpoja tikai atsevišķu cilvēku bagātību vairošanai un masu verdzināšanai, Ouenam tēlojās kā pamats sabiedrības pārveidošanai, un to uzdevums bija, kā kopīgam visu īpašumam, strādāt tikai kopīgai visu labklājībai.

________________

* No memoranda ar nosaukumu “The Revolution in Mind and Practice” [„Revolūcija prātos un praksē"], kas adresēts visiem „Eiropas sarkanajiem republikāņiem, komunistiem un sociālistiem", piesūtīts franču 1848. g. pagaidvaldībai un adresēts arī „karalienei Viktorijai un viņas atbildīgajiem padomdevējiem". (Engelsa piezīme.)

Šādā tīri veikaliskā veidā, kā īpaša komerciāla aprēķina auglis, radās Ouena komūnisms. Šo savu praktisko raksturu tas pie- paturēja līdz pat beigām. Tā 1823. g. Ouens izstrādāja projektu komūnistiskām kolonijām, nolūkā novērst Īrijas postu, un pievienoja tam sīkus aprēķinus par nepieciešamajiem kapitāla ieguldījumiem ikgadējiem izdevumiem un paredzamiem ienākumiem. Savā galīgajā nākotnes iekārtas plānā Ouens paredzējis visus sīkumus, ieskaitot rasējumus, perspektīvos plānus un zīmējumus, un viss tas techniski izstrādāts ar tādu lietpratību, ka, ja pieņemtu Ouena sabiedrības pārveidošanas metodi, pret plāna detaļām pat no speciālista viedokļa maz kas būtu iebilstams.

Pāreja uz komūnismu bija pagrieziena punkts Ouena dzīvē. Kamēr viņš uzstājās vienīgi kā filantrops, viņš iemantoja tikai bagātību, piekrišanu, godu un slavu. Viņš bija vispopulārākais cilvēks Eiropā. Ne tikai viņam pēc sabiedriskā stāvokļa līdzīgi cilvēki, ari valstsvīri un kronētie valdnieki labvēlīgi klausījās viņa runās. Bet tikko viņš uzstājās ar savām komūnistiskajām teorijām, lieta ieguva citu virzienu. Trīs lieli šķēršļi pēc viņa domam aizsprostoja cēlu sabiedrības pārveidošanai: privātīpašums, reliģija un pašreizējā laulības forma. Uzsākot cīņu ar šiem šķēršļiem, viņš zināja, ka viņu sagaida izstumšana no oficiālās sabiedrības un sava sabiedriskā stāvokļa zaudēšana. Bet šie apsvērumi nevarēja atturēt Ouenu un nemazināja viņa bezbailīgā uzbrukuma enerģiju. Un notika tieši tas; ko viņš bija paredzējis: izstumts no oficiālās sabiedrības, preses noklusēts, nabadzībā kritis bezsekmīgo komūnistisko mēģinājumu rezultātā Amerikā, kuros viņš pazaudēja visu savu mantu, — viņš griezās tieši pie strādnieku šķiras un tās vidū darbojās vēl trīsdesmit gadmj Visas sabiedriskās kustības, kas norisinājās Anglijā strādnieku šķiras interesēs, un visi to patiesie panākumi saistās ar Ouena vārdu. Tā 1819. g. ar viņa piecu gadu ilgām pūlēm panāca pirmo likumu par sieviešu un bērnu darba aprobežošanu fabrikās. Viņš prezidēja pirmajā kongresā, kur visas Anglijas tredjūnijas savienojās vienā lielā kopīgā arodnieciskā organizācijā. Viņš bija tas, kas organizēja kā pārejas līdzekli uz sabiedrisku iekārtu, kas būtu pilnīgi komūnistiska, no vienas puses — kooperātīvsabiedrības (patērētāju un ražošanas biedrības), kas kopš tiem laikiem vismaz praksē pierādījušas, ka tiklab tirgotājs, kā fabrikants ir personas, bez kūram var ļoti labi iztikt; no otras puses — viņš organizēja strādnieku bazārus, kur produktus apmainīja ar sevišķas darba papīrnaudas palīdzību,, kuras vienība bija darba stunda; šiem bazāriem bija nenovēršami jāiet bojā, bet tie pilnīgi sagatavoja ceļu daudz vēlākai Prudona maiņas bankai, atšķirdamies no pēdējās tieši ar to, ka nenostājās par universālu dziedniecības līdzekli visām sabiedrības likstām, bet tika ieteikti tikai kā pirmais solis radikālākai sabiedrības pārveidošanai.

Utopistu domāšanas veids ilgi valdīja pār 19. gadsimta sociālistiskajiem uzskatiem un pa daļai valda vēl tagad. Pie tā turējās līdz pašam pēdējam laikam visi angļu un franču sociālisti, tāpat arī agrākais vācu komūnisms, Veitlingu[46] ieskaitot. Visiem viņiem sociālisms ir absolūtās patiesības, prāta un taisnības izteiksme, kas tikai jāatklāj, lai tas ar savu paša spēku iekarotu visu pasauli; bet tā kā absolūtā patiesība ir neatkarīga no laika, telpas un cilvēka vēsturiskās attīstības, tad ir pilnīgas nejaušības varā, kad un kur to atklās. Turklāt vēl absolūtā patiesība, prāts un taisnība atkal ir dažādi katram jaunas skolas dibinātājam; un tās vienmēr nosaka prāta subjektīvās īpašības, dzīves apstākļi, zināšanu daudzums un domāšanas veids. Tāpēc šajā dažāda veida absolūto patiesību sadursmē konflikta atrisinājums iespējams vienīgi pretišķību savstarpīgas samierināšanas ceļā. No tā nevarēja iznākt nekas cits kā tāds eklektiska aprobežota sociālisma paveids, kāds tas tiešām līdz šim laikam valda sociālistisko strādnieku lielākās daļas galvās Francijā un Anglijā. Šis eklektiskais sociālisms reprezentē: visai raibu maisījumu, kas pārbagāts visāda veida niansēm un kas sastāv no dažādo sektu dibinātāju mazāk apstrīdamām kritiskām piezīmēm, ekonomiskām teorēmām un priekšstatiem par nākotnes sabiedrību, —maisījumu, kas rodas jo vieglāk, jo ātrāk tā atsevišķās sastāvdaļas strīdu straumē zaudē savas asās šķautnes kā apaļie oļi strautā. Lai sociālismu izveidotu par zinātni, to vajadzēja vispirms nostatīt uz reāla pamata.

II

Pa tam, blakus 18. gadsimta franču filozofijai un pēc tās, bija attīstījusies jaunākā vācu filozofija un atradusi savu noslēgumu Hēgelī. Tās lielākais nopelns bija tas, ka tā atgriezās pie dialektikas kā augstākās domāšanas formas. Senie grieķu filozofi visi bija iedzimuši pirmatnēji dabas dialektiķi, un universālākā galva starp viņiem — Aristotēls[47] — pētīja jau arī dialektiskās domāšanas būtiskākās formas. Turpretim jaunākā filozofija — lai gan arī tanī dialektikai bija spoži pārstāvji (piem., Dekarts un Spinoza[48]) — pakļaujoties angļu filozofijas ietekmei, aizvien vairāk un vairāk iegrima tā sauktajā metafiziskajā domāšanas veidā, kas gandrīz vienīgais pārvaldīja arī 18. gadsimta frančus, vismaz viņu speciāli filozofiskajos darbos. Tomēr ārpus tiešās filozofijas viņi spēja atstāt mums dialektikas augstvērtīgus paraugus: lai atgādināmies tikai Didro[49] „Rāmo brāļadēlu" un Ruso apcerējumu „Par nevienlīdzības izcelšanos starp cilvēkiem".

Paskaidrosim še īsumā abu domāšanas veidu būtisko saturu.

Kad mēs domās vērojam dabu vai cilvēces vēsturi, vai arī mūsu pašu garīgo darbību, tad mums vispirms atklājas bezgalīga sakarību un savstarpīgu ietekmējumu savijumu glezna, kurā nekas nepaliek nekustīgs un nemainīgs, bet gan viss kustas, mainās, top un iznīkst. Tādējādi mēs vispirms redzam kopīgo ainu, kuj-ā atsevišķie sīkumi vēl atpaliek, mēs vairāk ievērojam kustību, pārejas un sakarības, nekā to, kas kustas, pāriet vai atrodas sakarībā. Šis pirmatnējais, naivais, bet savā būtībā pareizais uzskats par pasauli piemita senējai grieķu filozofijai, un pirmoreiz to skaidri izteica Hēraklits[50]: viss pastāv un reizē arī nepastāv, jo viss plūst, viss nerimstoši mainās, viss atrodas pastāvīgā tapšanas un iznīkšanas procesā. Bet šis uzskats, lai cik pareizi tas uztver parādību kopīgās ainas vispārējo raksturu, tas tomēr nav pietiekams, lai izskaidrotu atsevišķus sīkumus, no kuriem sastādās kopīgā aina, un kamēr nepazīstam tos, mēs neesam skaidrībā arī par kopīgo ainu. Lai iepazītos ar šīm atsevišķajām daļām (sīkumiem), mums vajag tos izraut no to dabiskās vai vēsturiskās sakarības un izpētīt katru par sevi to īpašības, to sevišķos cēloņus un sekas utt. Tas vispirms ir dabzinātnes un vēstures pētīšanas uzdevums, t. i., to zinātņu nozaru, kuras aiz visai saprotamiem iemesliem pie klasiskā laikmeta grieķiem ieņēma tikai otru vietu, tāpēc ka grieķiem vajadzēja iepriekš savākt tām nepieciešamos materiālus. Tikai pēc tam, kad dalizinātņu un vēstures materiāls, savākts zināmā daudzumā, varēja stāties pie kritiskas sijāšanas, salīdzināšanas un, atkarībā no tā, iedalīšanas šķirās, pašķirās un sugās. Tāpēc eksaktās dabas pētniecības sākumi vispirms attīstās tikai pie Aleksandrijas perioda* grieķiem un vēlāk, viduslaikos, tos attīsta tālāk arabi. Tomēr īstā dabzinātne sākas tikai no 15. gadsimta otrās puses, un kopš tā laika tā gājusi uz priekšu ar vienmēr augošu ātrumu. Dabas sadalīšana tās sastāvdaļās, dažādo dabas procesu un dabas priekšmetu iedalīšana noteiktās šķirās, organisko ķermeņu iekšējās struktūras izpētīšana pēc viņu daudzējādām anatomiskajām formām — viss tas bija pamatnoteikums milzīgajām sekmēm, ko pēdējie četrisimti gadu mums devuši dabzinātnes attīstībā. Bet tas pats pētīšanas veids mums atstājis paradumu dabas lietas un dabas procesus uztvert viņu savrūpībā, ārpus to lielā kopsakara, un tātad ne viņu kustībā, bet gan viņu mierā, nevis kā būtībā mainīgus, bet gan kā mūžīgi nemainīgus, ne dzīvus, bet mirušus. Kad Bēkons un Loks pārstatīja šo paņēmienu no dabzinātnēm uz filozofiju, šīs izpratnes veids radīja pēdējos gadsimtos specifisku aprobežotību — metafizisko domāšanas veidu.

_______________

* Aleksandrijas periods zinātnes attīstībā attiecas uz laiku no III gadsimta pirms mūsu ēras līdz mūsu ēras VI gadsimtam un ieguvis savu nosaukumu no Ēģiptes pilsētas Aleksandrijas (Vidusjūras piekrastē), kas bija viens no tā laika ievērojamākiem saimnieciskās satiksmes starptautiskajiem centriem. Aleksandrijas periodā plaši attīstījās vairākas zinātnes: matēmatika (Eiklīds un Arhimeds), ģeogrāfijā, astronomija, anatomija, fizioloģija u. c. - Red.

Metafiziķim lietas un to attēli domās — jēdzieni — ir atsevišķi, nemainīgi, sastinguši, reiz uz visiem laikiem noteikti priekšmeti, kas izpētījami cits pēc cita un neatkarīgi cits no cita. Viņš domā vienīgi tiešos pretstatos; viņa valoda ir: „jā— jā; nē — nē“; kas pāri par to, tas ir no ļauna. Viņam lieta vai nu eksistē, vai arī neeksistē, un gluži tāpat lieta nevar reizē būt tā pati un kāda cita. Pozitīvs un negatīvs viens otru absolūti izslēdz; cēlonis un darbība attiecībā viens pret otru arī atrodas sastingušā pretstatā. Šis domāšanas veids mums pirmajā mirklī šķiet visai pārliecinošs tāpēc, ka tas piemīt tā sauktajam cilvēka veselajam prātam. Bet veselais cilvēka prāts, kas visai cienījams pavadonis mājas dzīvē, starp četrām sienām, pārdzīvo visbrīnišķīgākās dēkas, tiklīdz tas iedrošinās doties pētījumu plašumā. Metafiziskais domāšanas veids, lai gan ir pilntiesīgs un pat nepieciešams zināmās nozarēs, raugoties pēc priekšmeta rakstura, vairāk vai mazāk plašā apjomā agrāk vai vēlāk sasniedz tās robežas, aiz kurām tas kļūst vienpusīgs, aprobežots, abstrakts un sapinas neatrisināmās pretrunās, tāpēc ka aiz atsevišķajām lietām tas neredz to sakarību, aiz to esamības — to izcelšanos un izzušanu, aiz to miera aizmirst to kustību, aiz kokiem neredz meža. No ikdienišķas pieredzes mēs, piem., droši varam sacīt, vai kāds dzīvnieks eksistē vai ne, bet, sīkāk pētījot, mēs pārliecināmies, ka dažreiz tā ir visai sarežģīta lieta, kā to ļoti labi zina juristi, kas velti nopūlējušies atklāt racionālu robežu, no kuras sākot bērna nonāvēšana mātes miesās ir slepkavība. Tikpat neiespējami konstatēt miršanas momentu, jo fizioloģija norāda, ka miršana nav pēkšņs, acumirklīgs notikums, bet ļoti ilgs process. Līdzīgi tam katra organiska būte katrā acumirklī ir tā pati un ne tā pati; ik mirkli viņa pārstrādā no ārienes iegūtās vielas un izdala citas vielas, atmirst vienas viņas organisma šūniņas un veidojas jaunas, tā ka pēc zināma laika šā organisma viela pilnīgi atjaunojas, to atvieto cits atomu sastāvs. Lūk, kāpēc katra organiska būte vienmēr ir tā pati un tomēr nav tā pati. Sīkāk izpētījot, mēs arī atrodam, ka abi kāda pretstata poli — pozitīvais un negātīvais — ir tikpat neatdalāmi viens no otra kā pretēji, un ka tie, nevērojot visas to pretišķības, savstarpēji ietekmē viens otru. Tālāk mēs redzam, ka cēlonis un sekas ir priekšstati, kam nozīme kā tādiem likai attiecībā uz šo atsevišķo gadījumu; bet tiklīdz ko mēs aplūkojam šo atsevišķo gadījumu tā kopsakarā ar pasaules visumu, šie priekšstati saplūst kopā un savijas universālā savstarpīgas ie- lekmes priekšstatā, kur cēloņi un sekas pastāvīgi maina savas vietas; tas, kas tagad vai šeit ir sekas, citā vietā vai citā laikā kļūst par cēloni un otrādi.

Visi šie procesi un domāšanas metodes neiederas metafiziskās domāšanas ietvaros. Turpretim dialektikai, kas lielas un to garīgos attēlus uztver galvenokārt to kopsakarā, to savirknējumā, to kustībā, to tapšanā un izzušanā, — tādas parādības, kā augstāk minētās, tieši otrādi, ir tās pašas pētīšanas metodes apstiprinājums. Daba ir dialektikas pārbaudīšanas akmens, un modernā dabzinātne, kas sagādājusi šai pārbaudīšanai ārkārtīgi bagātīgu, diendienā pieaugošu materiālu, ar to pierādījusi, ka dabā galu galā viss norisinās dialektiski un nevis metafiziski, ka tā kustas nevis aizvien atkārtota riņķa mūžīgajā vienmuļībā, bet gan pārdzīvo īstu vēsturi. Te vispirms jāpiemin Darvins, kurš metafiziskajai dabas uztverei deva spēcīgāko triecienu, pierādīdams, ka visa tagadējā organiskā daba, stādi un dzīvnieki un tamlīdz arī cilvēks ir miljoniem gadu ilgstoša attīstības procesa produkts. Bet tā kā dabas pētniekus, kas mācījušies dialektiski domāt, līdz šim var saskaitīt uz pirkstiem, tad šis konflikts starp sasniegtajiem rezultātiem un iesakņojušos domāšanas metodi izskaidro to bezgalīgo jucekli, kas tagad valda teorētiskajā dabzinātnē un iedzen izmisumā tiklab skolotājus, kā skolniekus, tiklab rakstniekus, kā lasītājus.

Eksakts priekšstats par pasaules visumu, šī visuma un cilvēces attīstību, kā arī par šīs attīstības atspoguļojumu cilvēku galvās tātad var tikt iegūts tikai dialektiskā ceļā, arvien ievērojot vispārīgu savstarpīgu ietekmi starp izcelšanos un izzušanu, starp progresīvām un regresīvām pārmaiņām. Un tieši tādā garā arī jau savā sākumā uzstājās jaunākā vācu filozofija. Kants uzsāka savu zinātnisko darbību ar to, ka pārvērta Ņūtona saules sistēmu un tās mūžīgi ilgstošo stāvokli — pēc tam, kad tai bija dots pirmais, slavenais ierosinājums — vēsturiskā procesā: saules un visu planētu izcelšanos no rotējošas miglas masas. Turklāt viņš jau secināja, ka šī saules sistēmas izcelšanās jau iepriekš nosaka arī tās nenovēršamo bojā eju. Pusgadsimtu vēlāk viņa uzskatu matēmatiski pamatoja Laplass, un vēl pusgadsimtu vēlāk spektroskops uzrādīja, ka pasaules telpā eksistē šādas kvēlojošas gāzes masas dažādās blīvuma pakāpēs.

Savu noslēgumu šī jaunākā vācu filozofija atrada Hēgeļa sistēmā, kupa lielais nopelns ir tas, ka viņš pirmo reizi attēloja visu dabas, vēstures un gara pasauli kā procesu, t. i., kā nerimstošu kustību, pārmaiņu, pārveidību un attīstību, un mēģināja atklāt iekšējo sakaru šinī kustībā un attīstībā. No šā viedokļa cilvēces vēsture izskatījās ne vairs kā nejēdzīgu varmācību jūklis, kas pelna, ka tagad nobriedušais filozofiskais soģa prāts tās visas vienlīdz nosoda un aizmirst; tā, gluži otrādi, nostājās kā pašas cilvēces attīstības process, un tagad domāšanas uzdevums bija izsekot šā procesa pamazītnējo pakāpenisko gaitu visos tā maldu ceļos un pierādīt tā iekšējo likumību visās šķietamajās nejaušībās.

Ka Hēgeļa sistēma neatrisināja uzdevumu, ko bija sev stādījusi, tas mums te vienaldzīgi; tās lieliskais nopelns bija šā uzdevuma nostādne. Šis, uzdevums ir taisni tāds, ko atrisināt nekad nespēj atsevišķs cilvēks. Lai gan Hēgelis, līdzās Sen-Simonam, bija sava laika universālākā galva, tomēr arī viņu saistīja, pirmkārt, viņa paša zināšanu nenovēršami aprobežotais apjoms, otrkārt, tāpat gan plašumā, gan dziļumā aprobežotās viņa laikmeta zināšanas un uzskati. Tam klāt nāca vēl trešais apstāklis. Hēgelis bijā ideālists, t. i., viņam mūsu galvas domas bija nevis īsto lietu un procesu vairāk vai mazāk abstrakti attēli, bet gan otrādi, lietas un viņu attīstība Hēgelim bija kaut kādas ,,idejas“ iemiesots attēls, kupa eksistējusi kaut kur jau pirms pasaules izcelšanās. Ar to viss bija nostādīts uz galvas, un pasaules parādību īstā sakarība bija pilnīgi izkropļota. Un tāpēc, lai cik pareizi un ģeniāli Hēgelis arī bija uztvēris dažu atsevišķu parādību sakarību, tomēr daudz kam arī viņa sistēmas detaļās vajadzēja iznākt saspīlētam, mākslotam, sadomātam, īsi sakot, izkropļotam. Hēgeļa sistēma kā tāda bija kolosāls nelaikā dzimis bēras, — bet arī savā ziņā pēdējais. Proti, tā cieta vēl no iekšējas nedziedējamas pretrunas: no vienas puses, tās būtiskais priekšnoteikums bija vēsturiskais uzskats, ka cilvēces vēsture ir attīstības process, kas pēc savas dabas nevar ar kādas tā sauktās absolūtās patiesības atklāšanu rast savu garīgo noslēgumu; bet no otras puses, viņa sistēma grib būt tieši par šās absolūtās patiesības noslēgumu. Visu aptverošā un uz visiem laikiem noslēgtā dabas un vēstures atziņas sistēma atrodas pretrunā ar dialektiskās domāšanas pamatlikumiem, bet tas nebūt neizslēdz, bet tieši otrādi satur sevī uzskatu, ka sistēmatiska visas ārējās pasaules atziņa var no paaudzes uz paaudzi milzīgi progresēt.

Atziņa par līdz šim valdošā vācu ideālisma pilnīgo aplamību nenovēršami noveda pie materiālisma, bet, protams, ne vienkārši pie 18. gadsimta metafiziskā, tīri mehaniskā materiālisma. Pretēji naivi revolūcionārai, vienkāršai visas agrākās vēstures atmešanai, modernais materiālisms vēsturē redz cilvēces attīstības procesu, kura kustības likumu atklāšana ir viņa uzdevums. Ka 18. gadsimta frančiem, tā arī Hēgelim bija nodibinājies priekšstats par dabu kā par kaut ko vienmēr sev līdzīgu veselu, kas pastāvīgi riņķo vienā un tai pašā riņķveidīgā lokā ar mūžīgiem pasaules ķermeņiem, kā to mācīja Ņūtons, un nemainīgām organisko būtņu sugām, kā mācīja Linnejs[51]; modernais materiālisms, pretēji šim priekšstatam par dabu, vispārina dābzinātnes jaunākos sasniegumus, kuri rāda, ka dabai tāpat ir sava vēsture laika ziņā, ka pasaules ķermeņi rodas un iznīkst tāpat kā organismu sugas, kas šos ķermeņus apdzīvo labvēlīgos apstākļos, un ka riņķojumi, ja par tādiem var būt runa, notiek bezgalīgi daudz grandiozākos apmēros. Abos gadījumos modernais materiālisms ir būtībā dialektisks, un tam vairs nevajag nekādas filozofijas, kas stāvētu pāri citām zinātnēm. Tiklīdz no katras atsevišķas zinātnes mēs prasām, lai tā noskaidro savu stāvokli vispārējā kopsakarā, kas aptver lietas un zināšanas par šīm lietām, katra kāda nebūt īpaša zinātne par šo vispārējo kopsakaru ir lieka. Un tad no visas līdzšinējās filozofijas patstāvīga nozīme vēl paliek tikai mācībai par domāšanu un tās likumiem, — formālai loģikai un dialektikai. Viss pārējais ieiet pozitīvajās zinātnēs par dabu un vēsturi.

Bet kamēr uzskatos par dabu minētais apvērsums varēja norisināties tikai tiktāl, ciktāl pētniecība piegādāja attiecīgo pozitīvo alziņas materiālu, — jau daudz agrāk bija norisinājušies vēsturiski notikumi, kas radīja izšķirīgu pagriezienu vēstures izpratnē. 1831. gadā Lionā notika pirmā strādnieku sacelšanās*; no 1838. līdz 1842. g. pirmā nacionālā strādnieku kustība, angļu čartislu kustība** sasniedza savu augstāko pakāpi. Šķiru cīņa starp buržuāziju un proletāriātu nostājās Eiropas attīstītāko zemju vēstures priekšplānā, ciktāl no vienas puses attīstījās lielrūpniecība un, no otras — buržuāzijas nesen iekarotā politiskā kundzība. Fakti aizvien uzskatamāk pierādīja, ka melīgas ir buržuāziskās ekonomijas mācības par kapitāla un darba interešu vienādību, par vispārīgo harmoniju un par vispārīgo tautas labklājību kā brīvās konkurences sekām. Visi šie fakti nebija vairs noliedzami, tāpat kā angļu un franču sociālisms, kas bija to teorētiska, lai gan pavisam nepilnīga izteiksme. Bet vecā, vēl neizzudusī, ideālistiskā vēstures izpratne nepazina nekādas ar materiālām interesēm pamatotas šķiru cīņas, nepazina vispār nekādu materiālo interešu. Ražošanai, tāpat kā visām ekonomiskajām attiecībām, tanī bija tikai blakus nozīme kā „kultūrvēstures“ otrās šķiras elementiem.

______________________

* Lionas strādnieku audēju sacelšanās 1831. g. Francijā bija atbilde uz strādnieku manifestācijas apšaušanu streika laikā, kurš norisinājās par darba algas minimuma noteikšanu. Sacēlušies strādnieki cēla visā pilsētā barikādes, vairākas dienas bija sagrābuši varu pilsētā, un tos salauza vienīgi rēgulārais karaspēks, ko valdība atsūtīja palīgā Lionas buržuāzijai. - Red.

** Čartistu kustība Anglijā aptvēra Anglijas strādnieku šķiras milzīgo vairākumu, un tā bija proletariāta pirmā patstāvīgā politiskā kustība. Savu nosaukumu šī kustība dabūja no parlamentam 1839. g. iesniegtās strādnieku hartijas (angliski — čarter), kurā bija izliktas viņu galvenās prasības: 1) vispārīgās vēlēšanu tiesības, 2) ik gadus pārvēlams parlaments, 3) parlamenta locekļu atalgošana, 4) aizklāta balsošana parlamenta vēlēšanās, 5) vienāda lieluma vēlēšanu iecirkņi, 6) mantas cenza atcelšana ievēlamiem deputātiem. Anglijas strādnieku šķira cīnījās par šīm prasībām vairākus gadus ar petīcijām, streikiem, demonstrācijām un bruņotām sadursmēm ar policiju. - Red.

Jaunie fakti spieda par jaunu pārbaudīt visu līdzšinējo vēsturi, un tad noskaidrojās, ka visa līdzšinējā vēsture, izņemot pirmatnējo stāvokli, bijusi šķiru cīņu vēsture, ka sabiedriskās šķiras, starp kurām norisinājusies pastāvīga savstarpēja cīņa, katrreiz ir ražošanas un maiņas apstākļu produkts, ar vienu vārdu, — sava laikmeta ekonomisko attiecību produkts; tātad noskaidrojās , ka katrreizējā sabiedrības ekonomiskā struktūra veido to reālo pamatu, ar kuru beidzot arī izskaidrojama visu tiesisko un politisko iestādījumu, kā arī katra vēsturiska nerioda reliģisko, filozofisko un pārējo uzskatu virsbūve. Hēgelis atbrīvoja vēstures izpratni no metafizikas, viņš bija padarījis to dialektisku, bet viņa paša uzskati par vēsturi bija būtībā ideālistiski. Tagad ideālisms bija padzīts no sava pēdējā patvēruma, no vēstures izpratnes, tagad vēstures izpratne bija kļuvusi materiālistiska un atrasts ceļš, kā cilvēku apziņu izskaidrot ar viņu esamību un nevis, kā līdz šim, viņu esamību ar viņu apziņu.

Tāpēc sociālisms tagad vairs netiek uzskatīts kā vienas vai otras ģeniālās galvas nejaušs atklājums, bet gan kā divu vēsturiski cēlušos šķiru — proletariāta un buržuazijas — cīņas nenovēršams iznākums. Sociālisma uzdevums vairs nebija konstruēt cik iesnēiams pilnīgu sabiedrības sistēmu, bet gan izpētīt vēsturiski ekonomisko procesu, kura nenovēršamas sekas bija šīs šķiras un viņu savstarpējā cīņa, un šī procesa rādīta ekonomiskajā stāvoklī atrast līdzekļus konflikta atrisināšanai. Bet līdzšīnejāis sociālisms bija ar šo materiālistisko izpratni tikpat maz savienojams, kā franču materiālisma uzskati par dabu ar dialektiku un jaunāko dabzinātni. Līdzšinējais sociālisms gan kritizēja pastāvošo kapitālistisko ražošanas veidu un tā sekāsj bet nevarēja to izskaidrot, tātad nevarēja arī to uzveikt, viņš varēja to vienīgi pasludināt kā nekur nederīgu. Jo vairāk viņš uztraucās par strādnieku šķiras ekspluatāciju, kas nešķirama no kapitālistiskā ražošanas veida, toties mazāk viņš spēja skaidri saprast, kas ir šī ekspluatācija un kā tā ceļas. Bet vajadzēja, pirmkārt, izskaidrot kapitālistiskā ražošanas veida izcelšanos tā vēsturiskajā sakarībā un tā nenovēršamību zināmā laika posmā un tāpēc arī tā bojā ejas nenovēršamību, bet, otrkārt, vajadzēja arī atsegt šā ražošanas veida iekšējo raksturu, kas līdz šim vēl nebija atklāts. Tas notika, atklājot virsvērtību. Tika pierādīts, ka nesamaksātā darba piesavināšana ir kapitālistiskā ražošanās veida un līdz ar to notiekošās strādnieku ekspluatācijas pamatforma; kā kapitālists, pat ja viņš sava strādnieka darba spēku pērk par pilnu vērtību, kāda tam kā precei ir preču tirgū, viņš tomēr no tā izdabū vairāk vērtības, nekā par to samaksājis, un ka šī virsvērtība galu galā līdzinās tai vērtības sumai, no kuras aizvien augošā kapitālu masa uzkrājas mantīgo šķiru rokās. Ar to bija izskaidrota kapitālistiskās ražošanas norise un arī, kā tiek ražots pats kapitāls.

Šie abi lielie atklājumi: vēstures materiālistiskā izpratne un kapitālistiskās ražošanas noslēpuma — virsvērtības atklāšana — ir Marksa nopelns. Ar šiem atklājumiem sociālisms kļuva par zinātni, un tagad vajadzīgs to tālāk izstrādāt visās detaļās un savstarpējos sakaros.

III

Vēstures materiālistiskās izpratnes teze ir tā, ka ražošana un pēc ražošanas tās produktu apmaina ir katras sabiedriskās iekārtas pamats; ka katrā vēsturiskā sabiedrībā produktu sadalīšanu un līdz ar to sabiedrības iedalījumu šķirās vai kārtās nosaka tas, ko un kā šī sabiedrība ražo un kādā veidā apmaina ražoto. No tā secināms, ka sabiedrisko pārgrozību un politisko apvērsumu pamatcēloņi meklējami nevis cilvēku galvās, ne viņu pieaugošajā mūžīgās patiesības un taisnības izpratnē, bet gan ražošanas un maiņas veida pārgrozībās; citiem vārdiem — tie meklējami ne attiecīga laikmeta filozofijā, bet gan ekonomika. Uzaususi apziņa par pastāvošas sabiedriskās iekārtas nesapratigumu un netaisnīgumu, pārliecība par to, ka "gudrība pārvērtusies neprātā un labais — ļaunā“, ir tikai zīme, ka ražošanas metodēs un apmaiņas formās nemanot notikušas tādas pārgrozības, kurām vairs neatbilst sabiedriskā kārtība, kas veidota pēc veco ekonomisko apstākļu parauga. Līdz ar to ir teikts, ka līdzekļiem. ar ko novēršams apzinatalš ļaunums, vairāk vai mazāk attīstītā veidā vajag atrasties pašos pārmainījušos ražošanas apstākļos. Šie līdzeklī nav izdomājami ar prātu, bet tos ar prāta palīdzību vajag atklāt pastāvošajos materiālajos ražošanas faktos.

Tātad, kas nu pēc visa tā sakāms par moderno sociālismu?

Pastāvošā sabiedrības iekārta, kā tas gandrīz no visiem atzīts, ir tagad valdošās šķiras — buržuāzijas radīta. Buržuāzijai īpatnējais ražošanas veids, kufu kopš Marksa sauc par kapitālistisku, bija nesavienojams ar lokālajām un kārtu privilēģijām, kā arī ar feodālās iekārtas savstarpējiem personīgajiem sakariem: buržuāzijā sagrāva feodālo iekārtu un uz tas drupām uzcēla buržuāzisko sabiedrisko iekārtu, brīvās konkurences, pārvietošanās brīvības, preču īpašnieku līdztiesīguma, vārdu sakot, visu buržuāzisko jaukumu valstību. Kapitālistiskais ražošanas veids varēja tagad brīvi attīstīties. Kopš tvaiks un jaunā mašīnražošana pārvērta veco manufaktūru lielrūpniecībā, buržuāzijas vadībā izveidotie ražošanas spēki sāka attīstīties ar vēl nedzirdētu atrumu un vēl nepiedzīvoti plašā mērogā. Bet gluži tāpat, kā savā laikā manufaktūra un tās ietekmē tālāk attīstītā amatniecība sanāca, konflikfā ar feodālajām cunftu važām, tā arī lielrūpniecība savas attīstības augstākā pakāpē sanāk konfliktā ar šaurajiem ietvariem kūros to iežņaudzis kapitālistiskais ražošanas veids. Jaunie ražošanas spēki jau par veselu galvu pārauguši savas izmantošanas buržuāzisko formu. Un šis konflikts starp ražošanas spēkiem nn ražošanas veidu nav tads konflikts, kas būtu cēlies tikai cilvēku galvās, — līdzīgi konfliktam par cilvēku iedzimto grēku ar dievišķo patiesību, — bet gan pastāv īstenībā, objektīvi, ārpus mums, neatkarīgi pat no to cilvēku gribas vai rīcības, kuru rīcībai dēļ tas cēlies. Modernais sociālisms nav nekas cits kā šā faktiskā konflikta reflekss domās, tā garīgāis atspoguļojums vispirms tās šķiras galvās, kura no šā konflikta tieši cieš — stradnieku šķiras galvās.

Kas nu ir šis konflikts ?

Pirms kapitālistiskās ražošanas, t. i., viduslaikos, visur pastāvēja sīkražošana, kam pamatos bija ražotāja privātīpašums uz ražošanas līdzekļiem: laukos vadija sīko, brīvo vai klaušu zemnieku zemkopība, pilsētās — amats. Darba līdzekli — zeme, zemkopības rīki, darbnīcas, amatnieku instrumenti —. bija atsevišķo cilvēku darba līdzekli, aprēķināti tikai personīgai lietošanai, un . tātad katrā ziņā sīki, niecīgi un aprobežoti. Bet tieši tāpēc tie, bez izņēmuma, piederēja pašam ražotājam. Koncentrēt, paplašināt šos sadrumstalotos sīkos ražošanas līdzekļus, pārvērst tos par tagadnes varenajiem ražošanas dzinējiem -— tieši tā bija kapitālistiskā ražošanas veida un tā virzītājas "buržuāzijas vēsturiskālomai Kā buržuāzijā to kopš 15. gadsimta vēsturiski izpildījusi tris ražošanas pakāpēs: vienkāršajā kooperācija, manufaktūrā un lielrūpniecībā. — Markss sīki apraksta „Kapitāla” ceturtajā nodaļā. Bet buržuāzijā, kā Markss turpat noskaidrojis, nevarēja šos aprobežotos ražošanas līdzekļus pārvērst par vareniem ražošanas spēkiem, nepadarot tos no atsevišķu cilvēku ražošanas līdzekļiem par sabiedriskiem ražošanas līdzekļiem, kas lietojami tikai cilvēku masai kopīgi. Vērpjamā ratiņa, rokās steļļu, kalēja vesepa vietā stājās vērpjamā mašīna, mechaniskās stelles un tvaika veseris; mazu darbnīcu vietā — milzīgas fabrikas, kur nepieciešams simtu un tūkstošu strādnieku kopīgs darbs. Tāpat kā ražošanas līdzekļi, arī pati ražošana pārvērtās no atsevišķu aktu virkne, bet produkti — no atsevišķu cilvēku ražojumiem par sabiedriskiem produktiem. Dzijas, audumus, metalpreces, kas tagad nāca no fabrikām un rūpnīcām, bija kopīgi ražojuši daudzi strādnieki, kas noteiktā secībā ieguldīja tajos savas pūles, iekām tie tika gatavi. Neviens atsevišķi nevarēja par tiem teikt: „to esmu es izgatavojis, tas ir mans produkts“.

Bet tur, kur par ražošanas pamatformu kļuvusi primitīva darba dalīšana sabiedrībā, radusies pamazām, bez kāda plāna, tur tā produktiem uzspiež preču veidu, kuru savstarpējā āpmaina, pirkšana un pārdošana dod atsevišķajiem ražotājiem iespēju apmierināt savas dažādās vajadzības. Un tas notika jau viduslaikos. Zemnieks, piem., pārdeva zemkopības produktus amatniekam un pirka par tiem no viņa amatniecības izstrādājumus. Šinī atsevišķo ražotāju, preču ražotaju sabiedrībā nu iespiedās jaunais ražošanas veids. Pirmatnīgajā, neplānveidīgajā darba dajīšanā, kāda valdīja visā sabiedrība, tas ieveda plānveidīgu darba dalīšanu katrā atsevišķā fabrikā: līdzās atsevišķiem sīkiem fāžolājīēm tādās sabiedriskā ražošana. Abēju produktus pārdeva vienos un tais pašos tirgos, tātad par vismaz apmēram līdzīgām cenām. Bet plānveidīgā organizācija bija spēcīgāka par neorganizēto darba dalīšanu; fabrikas ar sabiedrisko darbu izgatavoja savus ražojumus lētāk neka atsevišķie sīkie ražotāji. Atsevišķo ražotāju ražošanu nomāca vienā nozarē pēc otras, sabiedriskā ražošana revolūcionārizēja beidzot visu veco ražošanas veidu. Tomēr sabiedriskās ražošanas revolūcionāro raksturu tik maz apzinājās, ka to, tieši pretēji, ieveda kā līdzekli stiprināt un veicināt preču ražošanu. Tā izcēlās tiešā sakarā ar noteiktiem, jau iepriekš tās pastāvošiem preču ražošanas un preču maiņas dzinuļiem: tirgoņa kapitālu, amatiem un algas darbu. Tā kā tā pati uzstājās kā jauna preču ražošanas forma, tad preču ražošanai īpatnējas piesavināšanās formas palika pilnā spēkā arī tai.

Pastāvot tam preču ražošanas veidam, kāds tas bija attīstījies viduslaikos, nēmaz nevareja rasties jautājums, kam lai piederētu darba ražoiums. Atsevišķais ražotāji bija to pagatavojis, parasti no pašam piederošām, bieži vien paša ražotām izejvielām, paša darba rīkiem, paša vai savas ģimenes rokām. Tādam ražotājam nemaz nevajadzēja piesavināties sava darba produktus: tie viņam piederēja pašā būtībā. Tātad, īpašuma tiesības uz produktiem dibinājās uz paša darbu. Pat tur kur lietoja svešu palīdzību, tai parasti bija tikai blakus loma un par to bieži vien atlīdzināja ne tikai darba algā, bet arī citādā veidā: cunftīgais māceklis un zellis strādāja mazāk uztura un algas dēļ kā savai paša apmācībai un sagatavošanai par meistaru. Tad notika ražošanas līdzekļu koncentrācija lielās darbnīcās un manufaktūrās, to pārvēršana būtībā par sabiedriskiem ražošanas līdzekļiem. Ar šiem sabiedriskajiem ražošanas līdzekļiem un produktiem apgājās tā, it kā tie būtu, tāpat kā agrāk, atsevišķu cilvēku ražošanas līdzekļi un produkti. Ja līdz šim darba rīku īpašnieks piesavinājās produktu tāpēc, ka tas neapšaubāmi bija viņa paša produkts un svešs palīgdarbs bija izņēmums, tad tagad darba līdzekļu īpašnieks turpināja piesavināties produktus laī gan tos vairs neražoja viņš ar savu darbu, bet gan vienīgi ar svešu darbu. Tā sabiedriskā darba produktus sāka piesavināties nevis tie, kuri tiešām iedarbināja ražošanas līdzekļus un tiesām ražoja šos produktus, bet gān kapitālisti. Ražošānas līdzekļi un ražošana kļuva savā būtība šabiedriski. Bet tie padoti tai piesavināšanas formai, кūras priekšnoteikums ir atsevišķu ražotāiu nrivātražošana, kad katrs tātad ir sava produkta īpašnieks un nes to uz tirgu. Jaunais ražošanas veids pakļaujas šai piesavināšanas formai, lai gan pēdējā iznīcina tā priekšnoteikumus*. Šī jaunā pretruna, kas jaunajam ražošanas veidam piešķir tā kapitālistisko raksturu, dīglī jau slēpa sevī visas mūslaiku kolīzijas. Un jo vairak jaunais ražošanas veids visās noteicošajās ražošanas nozarēs un visās ekonomiski noteicošajās zemēs nostiprināja savu varu, tā aizvien vairāk izstumdams individuālās ražošanas paliekas, jo spilgtāk vajadzēja parādīties sabiedriskās ražošanas nesavienojamībai ar kapitālistisko piesavināšanos.

______________________

* Še nevajadzēs paskaidrot, ka, ja arī piesavināšanas veids paliek tas pats, tad tā raksturu augšā attēlotais process revolūcionārizē ne mazāk kā pašas ražošanas raksturu. Vai es piesavinos sava paša darba vai svešā darba produktu, — tie, protams, ir divi ļoti dažādi piesavināšanas veidi. Blakus pieminot, algas darbs, kufā viss kapitālistiskais ražošanas veids slēpjas jau dīglī, pastāv jau no seniem laikiem. Atsevišķā un sporādiskā formā tas gadsimtiem ilgi pastāvēja līdzās verdzībai. Bet par kapitālistisko ražošanas veidu izvērsties šis dīglis varēja tikai tad, kad bija nobrieduši vēsturiskie priekšnoteikumi. (Engelsa piezīme.)

Kā redzējām, pirmie kapitālisti atrada algas darba veidu jau gatavu. Bet algas darbs pašīāvēia kā izņēmums, kā blakusnodarbība, kā palīgdarbs, kā pārejas stāvoklis. Zemkopim, kas pa laikam gāja algādžos, bija savs paša zemes gabaliņš, no kura viņš varēja kā nekā dzīvot. Cunftu noteikumi rūpējās, lai šās dienas zellis rīt kļūtu par meistaru. Bet tiklīdz ražošanas līdzekļi kļuva par sabiedriskiem un tika koncentrēti kāpitālistu rokās, viss māinījās. Sīkā Individuālā ražotāja ražošanas līdzekļi un produkti vienmēr vairāk un vairāk zaudēja savu vērtību, un viņām neatlikā nēkas cits kā iet pie kapitālista algā. Algās darbs, kas senāk pastāvēja tikai izņēmuma un palīgdarba veidā, kļuva par likumu un visas ražošanas pamatformu: no blakusnodarbošānās, kāds tas bija agrāk, tagad lāskluva par strādnieka vienīgo nodarbošanos. Strādnieks, kas strādāja par algu laiku pa laikam, kļuva par algas strādnieku uz visu mūžu. Turklāt mūža algādžu skaits ārkārtīgi palielinājās tāpēc, ka tanī pašā laikā sabruka feodālā kārtība, feodālo kungu pavadonību atlaida, zemniekus padzina no viņu sētām utt. Pilnīgi pārtrūka sakari starp kapitālistu rokās koncentrētajiem ražošanas līdzekļiem vienā pusē un ražotājiem, kas bija pazaudējuši visu, atskaitot savu darba spēku, —- otrā pusē. Pretišķības starp sabiedrisko ražošanu un kapitālistisko piesavmasanu paradas uz āreni kā pretišķības starp proletariātu un buržuaziju.

Mēs redzejam, kā kapitālistiskais ražošanas veids iespiedās sabiedrībā, kas sastāvēja no atsevišķiem preču ražotājiem, kupu sabiedriskie sakari realizējās viņu produktu apmaiņā. Bet katrai sabiedrībai, kas balstās uz preču ražošanu, ir tā īpatnība, ka tajā ražotāji pazaudē varu par savām pašu sabiedriskajām attiecībām. Katrs ražo sev, ar saviem nejauši iegūtiem ražošanas līdzekļiem un savām īpašām apmaiņas vajadzībām. Neviens nezina, cik daudz no viņa ražotām lietām nāks tirgū un cik plašā mērogā viņš varēs atrast pircējus; neviens nezina, Vai ir patiesa vajadzība pēc viņa personīgā darba produkta, vai viņam atmaksāsies ražošanas izdevumi un vai vispār ko varēs pārdot. Sabiedriskajā ražošanā valda anarhija. Bet preču ražošanai ka katrai citai ražošanas formai ir savi īpatnēji, tai piemītoši, no tās neatdalāmi likumi: un šie likumi darbojas, neraugoties uz anarhiju, pašā šajā anarhijā un caur to. Šie likumi izpaužas vienīgajā vēl joprojām pastāvošajā sabiedrisko sakaru forma — maiņā — un sajūtami atsevišķajiem ražotājiem kā konkurences spaidu likumi. Tie sākumā, tātad pat pašiem ražotājiem nepazīstami, un ražotājiem nākas tos atklāt tikai pamazām, ilgas pieredzes ceļā. Tātad tie rodas ārpus ražotājiem un pret ražotāju gribu, darbodamies kā viņu ražošanas veida akli dabiski likumi. Produkts valda pār ražotājiem.

Viduslaiku sabiedrībā, īpaši pirmajos gadsimtos, ražošana bija lielāko tiesu vērsta uz ražotāju pašu patēriņa apmierinājumu. Tā apmierināja vispirms tikai paša ražotāja un viņa ģimenes vajadzības. Bet tur, kur pastāvēja personīgas atkarības apstākļi, kā, piem., uz laukiem, ražošana apmierināja arī feodāļu vajadzības. Tātad šeit nenotika maiņa, un produkti neieguva preču raksturu. Zemnieka ģimene ražoja gandrīz visu, kas viņai bija vajadzīgs: darba rīkus un drēbes, kā arī citus dzīves līdzekļus. Tikai tad, kad viņa sāka ražot vairāk par savām pašas vajadzībām un feodālajam kungam maksājamām naturālnodevām, viņa sāka ražot arī pārdošanai; šis pārpalikums, laists sabiedriskā apmaiņā, nolemts pārdošanai, kļuva par preci. Pilsētu amatniekiem, protams, jau no paša sākuma vajadzēja ražot maiņai. Bet arī viņi lielāko tiesu savu pašu vajadzībām izgatavoja priekšmetus patstāvīgi; viņiem bija dārzi un nelieli lauki, viņi ganīja savus lopus kopīgajā mežā, kas viņiem bez tam sagādāja būvmateriālu un kurināmo; sievietes vērpa linus, vilnu utt. Ražošana maiņai, preču ražošana patlaban tikai sākās. Tāpēc arī bija aprobežota maiņa, aprobežots tirgus, stabils ražošanas veids, lokāla noslēgšanās uz ārieni, lokāla apvienošanās iekšienē; marka* uz laukiem, cunftes pilsētās.

___________

* Sk. pielikumu beigās. (Engelsa piezīme.)

Bet preču ražošanai paplašinoties un it īpaši iestājoties kapitālistiskajam ražošanas veidam, arī līdz šim snaudošie preču ražošanas likumi sāka iedarboties atklātāk un spēcīgāk. Vecie sakari bija satricināti, vecie noslēgtības šķēršļi salauzti, un ražotāji aizvien vairāk un vairāk pārvērtās atsevišķos neatkarīgos preču ražotājos. Sabiedriskās ražošanas anarhija kļuva gaiši saskatāma un saasinājās aizvien vairāk. Tai pašā laikā galvenais ierocis, ar ko kapitālisms kāpināja šo anarhiju sabiedriskajā ražošanā, bija tiešs anarhijas pretstats: tā bija aizvien vairāk pieaugošā ražošanas organizācija, kā sabiedriskās ražošanas organizācija katra atsevišķā ražošanas uzņēmumā. Ar šo sviru kapitālistiskais ražošanas veids darīja galu vecajai mierīgajai stabilitātēi. Iēspreždāmies jebkura rūpniecības nozarē, tas padzina no turienēs, ražošanas vecās metodes. Sagrābis savā varā amatniecību, tas iznīcināja vecos amatus. Darba lauks kļuva par kaujas lauku. Lielie ģeogrāfiskie atklājumi* un tiem sekojošās kolonizācijas daudzkārtīgi paplašināja preču pardošanas apjomu un paātrināja amatniecības pārveidošanos manufaktūrā. Cīņa izcēlās vairs ne tikai atsevišķo lokālo ražotāju starpā; lokālās cīņas savukārt izauga par nacionālām, par 17. un 18. gadsimta tirdzniecības kariem**. Beidzot lielrūpniecība un vispasaules tirgus izveidošanās šo cīņu padarīja universālu un reizē piešķīra tai nedzirdētu spriegumu. Kā starp atsevišķiem kapitālistiem, tā arī starp veselām rūpniecības nozarēm un zemēm eksistences jautājumu izšķir dabisko vai mākslīgi radīto ražošanas nosacījumu labvēlība. Uzvarētos nesaudzīgi nobīda pie malas. Tā ir darvīniskā cīņa par individuālo eksistenci, pārstatīta no dabas uz sabiedrību, bet ar kāpinātu niknumu. Dzīvnieka dabiskais stāvoklis parādās kā cilvēku attīstības augstākā pakāpe. Pretrunas starp sabiedrisko ražošanu un kapitālistisko piesavināšanu izpaužas kā pretišķības starp ražošanas organizāciju atsevīsķas fabrikās un ražošanas anarhiju visā sabiedrībā.

_________________

* Svarīgākie starp tiem — Amerikas atklašana no Hristofora Kolumba 1492. g. un jūras ceļa atklāšana uz Indiju no portugatieša Vasko da Gama 1498. g. - Red.

** Šie каri XVII un XVIII gadsimtos norisinājās starp Portugāli, Spāniju, Holandi, Franciju un Angliju par tirdzniecību ar Indiju un Ameriku un to pārvēršanu par kolonijām. Šais kapos uzvarēja Anglija, kuras rokās XVIII gadsimta beigās nonāca visa pasaules tirdzniecība. - Red.

Kapitālistiskais ražošanas veids bez izejas riņķo šinīs abās pretišķību izpausmes formās, kas piemīt kapitālismam jau no tā izcelšanās, atkārtodams „apburto riņķi“, ko pie tā atklāja jau Furjé. Bet Furjé, zināms, savā laikā vēl nevarēja redzēt, ka šis riņķojums arvien sašaurinās, ka ražošanas kustība notiek drīzāk pa spirāli, un tai jāizbeidzas tāpat kā planētu kustībai, saduroties ar centru. Ražošanas sabiedriskās anarhijas dzinējspēks ir tas, kas cilvēku aizvien pieaugošu vairākumu padara par proletāriešiem, un proletariāts savukārt beidzot darīs galu ražošanas anarhijai. Tas pats sociālās ražošanas anarhijas dzinējspēks ir tas, kas lielrūpniecības mašīnu bezgalīgās pilnveidošanās un attīstības spējas padara par spaidu likumu ikvienam atsevišķam rūpniecības kapitālistam, par likumu, kas spiež viņu aizvien vāirāk un vairāk uzlabot un attīstīt savas mašīnas, lai neietu bojā. Bet, uzlabot un attīstīt mašīnas, tas nozīmē padarīt zināmu daļu cilvēka darba lieku. Ja mašīnu ievešana un pavairošana nozīmē, ka miljonus rokasdarba strādnieku izspiež nedaudzi mašīnu strādnieki, tad mašīnu uzlabošana nozīmē pašu mašīnstrādnieku skaita samazināšanu un beigu beigās rada tik lielu darba roku piedāvājumu, kas pārsniedz kapitāla vidējo pieprasījumu pēc tā. Nenodarbināto strādnieku masa rada īstu rūpniecisku rezerves armiju, kā es to nosaucu jau 1845. gadā*, kas atrodas ražošanas rīcībā tais laikos, kad rūpniecība strādā pilnā sparā, un tiek izmesta uz ielas, tiklīdz iestājas krahs, kas nenovēršami seko katram uzplaukumam. Šī armija vienmēr ir kā svina bumba pie strādnieku šķiras kājām tās eksistences cīņā ar kapitālu un kalpo kā darba algas regulators, noturot to tik zemā līmenī, kāds atbilst kapitāla vajadzībām. Tā notiek, ka mašīna, runājot Marksa vārdiem, kļūst par kapitāla stiprāko ieroci pret strādnieku šķiru, ka darba rīki pastāvīgi atņem darba ļaudīm dzīves līdzekļus un strādnieka paša produktu padara par viņu verdzināšanas rīku. Tas noved pie tā, ka darba līdzekļu ekonomija līdz ar to jau no paša sākuma kļūst arī par darba spēka nesaudzīgāko izšķiešanu un par laupīšanu, salīdzinot ar normāliem darba apstākļiem; ka mašīna, spēcīgākais darblaika saīsināšanas līdzeklis, kļūst par nekļūdīgāko līdzekli, kā visu strādnieka un viņa ģimenes mūžu pārvērst darba laikā, lai palielinātu kapitāla vērtību. Tā iznāk, ka vienas daļas strādnieku pārpūlēšanās kļūst par priekšnoteikumu tās otras daļas pilnīgam bezdarbam, un ka lielrūpniecība, kas visā pasaulē dzenas pēc patērētājiem, savās mājās masu patēriņu aprobežo līdz bada minimumam un līdz ar to grauj pati savu iekšējo tirgu. „Likums, kas relatīvo pārākapdzīvotību vai rūpniecisko rezerves armiju aizvien tur līdzsvarā ar kapitāla uzkrāšanās apjomu un enerģiju, piekaļ strādnieku pie kapitāla ciešāk nekā Hēfesta āmurs Prometeju pie klints. Tas nosaka kapitāla uzkrāšanai atbilstošu posta un trūkuma uzkrāšanos. Tātad bagātību uzkrāšanās vienā polā ir reizē arī nabadzības, darbā moku, verdzības, neizglītības, bezkultūras un morāliskās degradacijas uzkrāšanās pretpolā, t. i. tās sķiras puse, kura savu pašas produktu ražo kā kapitālu" (Marx, Kapital. S. 671)[52]. No kapitālistiskā ražošanas veida gaidīt citādu produktu sadalīšanu, nozīmētu prasīt, lai baterijas elektrodi, palikdami sakarā ar to, atteiktos sadalīt ūdeni un sakopot pie pozitīvā pola skābekli un pie negatīvā ūdeņradi.

____________________

* „Lage der Arbeitenden Klasse in England", 109. Ipp. (Engelsa piezīme.)

[Strādnieku šķiras stāvoklis Anglijā. — Sk. K. Markss un F. Engelss. Raksti, III sēj., 378.—379. Ipp.] - Red.

Mēs redzējām, ka līdz augstākai pakāpei paceltā moderno mašīnu uzlabošanas iespēja ražošanas anarhijas dēļ sabiedrībā kļūst par spaidu likumu, kas spiež atsevišķus rūpniecības kapitālistus nemitīgi pārlabot savas mašīnas un nemitīgi celt to ražošanas spēju. Tāds pats spaidu likums viņiem ir vienkāršā faktiskā iespējamība paplašināt savas ražošanas robežas. Lielrūpniecības milzīgais paplašināšanās spēks, ar ko salīdzinot gāzu izplešanās spēks ir tikai bērna spēle, tagad parādās kā vajadzība kvalitatīvi un kvantitatīvi paplašināt šo rūpniecību, kā vajadzība, kas nerēķinās ne ar kādu pretdarbību. Šī pretdarbība nāk no patēriņa, pārdošanas un lielrūpniecības produktu tirgiem. Bet tirgu ekstensīvo, kā arī intensīvo paplašināšanās iespēju rēgulē pavisam citi likumi, kas iedarbojas ar daudz mazāku enerģiju. Tirgu paplašināšanās nespēj sacensties ar ražošanas paplašināšanos. Sadursme top nenovēršama, un tā kā tā nespēj konfliktu atrisināt tik ilgi, kamēr nesaspridzinās pašu kapitālistisko ražošanas veidu, tad tā kļūst periodiska. Kapitālistiskā ražošana rada jaunu „apburto riņķi".

Tiešām, kopš 1825. gada, kad uznāca pirmā vispārīgā krize, visa rūpnieciskā un tirdznieciskā pasaule, visu civilizēto tautu līdz ar viņu vairāk vai mazāk barbariskajām piedevām, — ražošana un apmaiņa gandrīz ik pa desmit gadiem reizi noiet no sliedēm. Satiksme apstājas, tirgi pārpildīti, tajos guļ ražojumi lielos daudzumos un nerod noņēmējus, skaidrā nauda izzūd no apgrozības, kredits zūd, fabrikas nestrādā, strādniekiem aptrūkst dzīves līdzekļu, jo viņi saražojuši tos pārāk daudz; bankrots seko bankrotam, ūtrupe ūtrupei. Sastrēgums ilgst gadiem, ražošanas spēki un produkti liek masu apmēros izšķērdēti un iznīcināti, kamēr uzkrājušās preču masas beidzot aizplūst vairāk vai mazāk zem vērtības, un kamēr ražošana un apmaiņa pamazām atjauno savu gaitu. Šī gaita aizvien vairāk paātrinās, no soļiem pāriet uz rikšiem, rūpnieciskie rikši pāriet aulekšos un pēc tam pārgalvīgos auļos, īstā skriešanās sacīkstē ar šķēršļiem, kas apņem rūpniecību, tirdzniecību, kreditu un spekulāciju, lai beidzot pēc izmisuma pilnas skriešanās no jauna nogāztos kracha bezdibenī. Un tā vienmēr no jauna. Kopš 1825. gada mēs esam šo riņķošanu piedzīvojuši jau piecas reizes un pašlaik (1877. g.) pārdzīvojam to sesto reizi. Šo križu raksturs tik nepārprotami skaidrs, ka, nosaukdams pirmo krizi par crise pléthorique, par krizi aiz pārpilnības, Furje raksturojis tās visas.

Krizēs pretruna starp sabiedrisko ražošanu un kapitālistisko piesavināšanos nonāk līdz katastrofai. Preču apgrozība ir uz laiku pārtraukta; apgrozības līdzeklis, nauda, kļūst par apgrozības kavēkli; visi preču ražošanas un preču apgrozības likumi nostājas uz galvas. Ekonomiskā kolīzija sasniedz savu augstāko punktu: ražošanas veids saceļas pret maiņas veidu.

Faktu, ka sabiedriskā ražošanas organizācijā fabrikās ir attīstījusies līdz tādam punktam, kur tā kļūst nesavienojama ar tai līdzās un tai pāri stāvošo ražošanas anarhiju sabiedrībā, — šo faktu pašiem kapitālistiem rokām taustāmu padara piespiestā kapitālu koncentrācija, kas notiek križu laikā, izputot daudziem lieliem un vēl vairāk sīkiem kapitālistiem. Viss kapitālistiskā ražošanas veida mechanisms aizlūst zem viņa paša radīto ražošanas spēku spiediena. Tas vairs nevar visu ražošanas līdzekļu masu pārvērst kapitālā; tie stāv dīkā, un tāpēc arī rūpniecības rezerves armijai jāpaliek bez darba. Ražošanas līdzekļu, uztura līdzekļu, kapitāla rīcībā esošo strādnieku, — visu ražošanas un vispārīgās labklājības elementu ir pārpilnām. Bet, kā Furjē saka, šī „pārpilnība kļūst par posta un trūkuma avotu“ tāpēc, ka tieši tā arī aizkavē ražošanas un dzīves līdzekļu pārvēršanu kapitālā. Jo kapitālistiskajā sabiedrībā ražošanas līdzekļi nevar sākt darboties, iekām tie nav jau iepriekš pārvērtušies kapitālā, t. i., cilvēku darba spēka izmantošanas ierocī. Starp strādniekiem vienā pusē un ražošanas un dzīves līdzekļiem otrā pusē kā spoks nostājas nepieciešamība šiem līdzekļiem kļūt par kapitālu. Vienīgi tā aizkavē materiālo un personīgo ražošanas dzinējspēku apvienošanos; vienīgi tā liedz ražošanas līdzekļiem darboties, strādniekiem strādāt un dzīvot. No vienas puses, tātad kapitālistiskais ražošanas veids atklāj savu paša nespēju turpmāk pārvaldīt ražošanas spēkus. No otras, paši ražošanas spēki ar pieaugošu sparu cenšas iznīcināt šo pretrunu, atbrīvoties no savas kapitāla īpašības, panākt, lai faktiski atzītu šo ražošanas spēku sabiedrisko raksturu.

Šī vareni pieaugošo ražošanas spēku pretošanās savam kapitālistiskajam lietošanas veidam, šī pieaugošā nepieciešamība atzīt to sabiedrisko dabu spiež pašu kapitālistu šķiru aizvien biežāk un biežāk apieties ar tiem, — ciktāl tas kapitālistiskās attiecībās vispār iespējams, — kā ar sabiedriskiem ražošanas spēkiem. Tiklab rūpniecības augstsprieguma periodi ar saviem pārspīlēti uzpūstajiem kreditiem, kā arī paši krachi, kas sagrauj lielus kapitālistiskus uzņēmumus, ved pie tādas ražošanas līdzekļu lielāku masu sabiedriskošanas, kādu sastopam dažāda veida akciju sabiedrībās. Daži no šiem ražošanas un satiksmes līdzekļiem, piem., dzelzceļi, jau pēc savas dabas tik kolosāli, ka tiem nav iespējama nekāda cita kapitālistiskās ekspluatācijas forma. Zināmā attīstības pakāpē arī šī forma nav vairs pietiekama: vienas un tās pašas rūpniecības nozares lielražotāji kādā zemē apvienojas vienā ,,trestā“, — savienībā, kuras mērķis ir rēgulēt ražošanu. Tas noteic kopīgo ražojamo preču daudzumu, sadala savā starpā un uzspiež jau iepriekš noteiktu pārdošanas cenu. Bet tā kā šādi tresti lielāko tiesu izjūk, tiklīdz veikaliem rodas grūtības, tad ar to tie rada vēl koncentrētāku sabiedriskošanās procesu: vesela rūpniecības nozare pārvēršas vienā vienīgā lielā akcijsa- biedrībā, iekšzemes konkurences vietā stājas šās vienas sabiedrības iekšzemes monopols. Tā tas notika vēl 1890. g. ar Anglijas alkaliju ražošanu, ko pēc visu 48 lielo fabriku apvienošanās vada viena vienīga sabiedrība ar kopīgu vadības centru un 120 milj. markām kapitāla.

Trestos brīvā konkurence tūliņ pārvēršas monopolā, un kapitālistiskās sabiedrības bezplāna ražošana kapitulē nākamās sociālistiskās sabiedrības plānveidīgās ražošanas priekšā. Tiesa, sākumā tikai kapitālistu labā un viņu interesēs. Bet šādā savā veidā ekspluatācija kļūst tik taustāma, ka tai jāsabrūk. Neviena tauta ilgi neciestu trestu vadītu ražošanu, kur neliela personu banda, atklāti ekspluatējot visu sabiedrību, dzīvo no kuponu griešanas.

Šā vai tā, ar trestiem vai bez tādiem, kapitālistiskās sabiedrības oficiālā pārstāve, valsts, spiesta* uzņemties ražošanas vadību. Vispirms izrādās nepieciešami pārvērst valsts īpašuma lielās satiksmes iestādes: pastu, telegrāfu un dzelzceļus.

_________________

* Es saku „spiesta", jo tikai tai gadījumā, ja ražošanas vai satiksmes līdzekļi tiešām pāraugs akcijsabiedribu vadību, kad to pāriešana valsts rīcībā kļūs ekonomiski neatvairāma, tikai tādā gadījumā tā nozīmēs — ja arī to izdarīs tagadējā valsts — ekonomisku progresu, jaunu soli uz visu ražošanas spēku pārņemšanu pašas sabiedrības īpašumā. Bet pēdējā laikā, kopš Bismarks* licies uz pārņemšanu valsts rīcībā, ir parādījies tāds neīsts sociālisms, kas vietām izvēršas īpašā brīvprātīgu sulaiņu sugā, kas katru ražošanas līdzekļu pārņemšanu valsts rokās, pat ja to izdara Bismarks, bez vārda runas pasludina par sociālistisku. Ja valsts monopols uz tabaku būtu sociālistisks, tad Napoleons un Meternihs* nešaubāmi būtu jāieskaita sociālisma dibinātājos. Ja Beļģijas valdība aiz gluži ikdienišķiem politiskiem un financiāliem iemesliem pati ķērusies pie savu galveno dzelzceļu būves, ja Bismarks bez jebkādas ekonomiskas nepieciešamības pārņēma valsts īpašumā Prūsijas galvenās dzelzceļlīnijas, vienkārši, lai varētu tās labāk ierīkot un izmantot kara gadījumam, lai dzelzceļu ierēdņus izaudzinātu par valdībai paklausīgiem balsošanas lopiņiem un, galvenais, lai sagādātu sev jaunu, no parlamenta neatkarīgu ienākumu avotu, — tad viss tas nekādā ziņā nebija solis uz sociālismu, ne tiešs, ne netiešs, ne apzināts, ne arī neapzināts. Citādi arī karaliskā jūras tirdzniecības sabiedrība, karaliskā porcelāna manufaktūra un pat šūšanas darbnīcas karaspēka daļās būtu jāatzīst par sociālistiskiem iestādījumiem, vai pat Fridriha-Vilhelma III* laikā, trīsdesmitajos gados kāda gudrinieka visā nopietnībā ieteiktais priekšlikums pārņemt valsts rokās ... publiskos namus! (Engelsa piezīme.)

---------------------

* Bismarks, Oto (1815.—1898.) — Prūsijas kanclers (1862,—1871.); Vācijas impērijas kanclers (1871.—1890.); panāca Vācijas apvienošanu Vācijas muižnieku šķiras un lielburžuazijas interesēs; ieveda izņēmuma likumu pret sociālistiem.

Meternihs (1773.—1859.) — Austrijas reakcionārs valstsvīrs.

Fridrihs-Vilhelms III (1770.—1840.) — Prūsijas karālis — Red.

Ja krizes atklāja buržuāzijas nespēju turpmāk pārvaldīt modernos ražošanas spēkus, tad lielo ražošanas un satiksmes līdzekļu pāreja akcijsabiedrību, trestu un valsts rokās rāda, ka buržuāzijā šim pārvaldīšanas nolūkam ir lieka. Visas kapitālistu sabiedriskās funkcijas tagad izpilda algoti kalpotāji. Kapitālistam nav vairs nekādas citas sabiedriskas nodarbības kā vienīgi ienākumu saņemšana, kuponu griešana un biržas spēle, kur dažādi kapitālisti atņem viens otram kapitālus. Kā kapitālistiskais ražošanas veids vispirms izstūma strādniekus, tā tagad tas izstumj pašus kapitālistus, tiesa, gan vēl ne gluži rūpniecības rezerves armijā, bet tikai lieko iedzīvotāju kategorijā.

Bet ražošanas spēku kapitālistisko raksturu neiznīcina ne to pāreja akcijsabiedrību un trestu rokās, nedz pārvēršana valsts īpašumā. Attiecībā uz akcijsabiedrībām un trestiem tas gaiši redzams. Un modernā valsts taču ir tikai organizācija, ko buržuāziskā sabiedrība sev rada kapitālistiskā ražošanas veida vispārīgo ārējo apstākļu pasargāšanai tiklab pret strādnieku, kā arī atsevišķu kapitālistu aizskārumiem. Modernā valsts, lai tās forma būtu kāda būdama, savā būtībā ir kapitālistiska mašīna, — kapitālistu valsts, ideālais apvienotais kapitālists. Jo vairāk ražošanas spēku tā pārņems savā īpašumā, toties pilnīgāka kļūs tās pārvēršanās apvienotā kapitālistā un toties vairāk pilsoņu tā ekspluatēs. Strādnieki paliks algas strādnieki, proletārieši. Kapitālistiskās attiecības netiek likvidētas, bet, gluži otrādi, tās tiek vēl saasinātas līdz galējībām, līdz augstākai pakāpei. Bet augstākajā pakāpē notiek apvērsums. Valsts īpašums uz ražošanas spēkiem nav konflikta atrisinājums, bet tas sevī slēpj tikai formālo līdzekli, tā atrisinājuma iespējamību.

Šis atrisinājums var notikt tikai tad, kad atzīs faktiski moderno ražošanas spēku sabiedrisko dabu, un tātad ražošanas, piesavināšanās un apmaiņas veidu saskaņos ar ražošanas līdzekļu sabiedrisko raksturu. Un tas var notikt tikai tādējādi, ka sabiedrība atklāti un bez aplinkiem ņem savā pārvaldīšanā ražošanas spēkus, kas pārauguši katru citu vadību pār tiem, izņemot sabiedrisko. Līdz ar to ražošanas līdzekļu un produktu sabiedrisko raksturu, kas šobrīd vēršas pret pašiem ražotājiem un periodiski satricina ražošanas un maiņas veidu, varmācīgi un postoši izlauzdamies kā akls dabas likums, — šo sabiedrisko raksturu ražotāji pilnīgi apzinīgi tad izmantos un pārvērtīs no traucējumu un periodisku krahu cēloņa par ražošanas varenāko dzinējspēku.

Sabiedriskie spēki, gluži tāpat kā dabas spēki, darbojas akli, varmācīgi, postoši, kamēr mēs tos nepazīstam un ar tiem nerēķināmies. Bet ja esam tos reiz iepazinuši, ja esam izpratuši to darbību, virzienus un ietekmi, tad atkarājas tikai no mums pašiem tos aizvien vairāk pakļaut mūsu gribai un ar to palīdzību sasniegt mūsu mērķus. Tas it sevišķi sakāms par tagadējiem varenajiem ražošanas spēkiem. Kamēr mēs stūrgalvīgi liedzamies izprast, to dabu un raksturu, — un kapitālistiskais ražošanas veids, kā arī tā aizstāvji tiešām pretojas šai izprašanai, — tik ilgi šie spēki darbojas par spīti mums, pretēji mums, tik ilgi tie valda pār mums, kā to esam jau sīki attēlojuši. Bet līdz ko reiz izprasta to daba, tie var pārvērsties asociēto ražotāju rokās no dēmoniskiem pavēlniekiem par padevīgiem kalpiem. Tā ir tā pati atšķirība, kāda pastāv starp elektrības postošo spēku negaisa zibeņos un savaldīto elektrību telegrāfā aparātā vai loka lampā, tā pati starpība, kas starp ugunsgrēku un uguni cilvēka kalpībā. Kad ar tagadējiem ražošanas spēkiem sāks rīkoties saskaņā ar viņu, beidzot, izprasto dabu, tad sabiedriskās anarhijas vietā ražošanā stāsies sabiedriski plānveidīga ražošanas regulēšana, lai apmierinātu visas sabiedrības un katra atsevišķa sabiedrības locekļa vajadzības. Tad kapitālistiskais piesavināšanas veids, kufā produkts vispirms pakļauj savā kalpībā ražotāju, bet vēlāk arī piesavinātāju, tiks apmainīts ar jaunu piesavināšanas veidu, kas slēpjas pašu moderno ražošanas līdzekļu dabā: no vienas puses ar produktu tiešu sabiedrisku piesavināšanu kā līdzekli ražošanas uzturēšanai un paplašināšanai, bet no otras puses — ar produktu kā dzīves un baudas līdzekļu tiešu individuālu piesavināšanu.

Aizvien vairāk un vairāk pārvērzdams milzīgo iedzīvotāju vairākumu proletāriešos, kapitālistiskais ražošanas veids rada spēku, kas spiests izdarīt šo apvērsumu, ja tas negrib pats iet bojā. Aizvien vairāk un vairāk spiezdams pārvērst par valsts īpašumu lielos sabiedriskos ražošanas līdzekļus, kapitālisms pats rāda ceļu, kādā šis apvērsums izdarāms. Proletāriāts saņem valsts varu un pārvērš ražošanas līdzekļus vispirms valsts īpašumā. Bet līdz ar to viņš iznīcina pats sevi kā proletāriātu, līdz ar to viņš likvidē visas šķiru atšķirības un visas šķiru pretišķības, un līdz ar to arī valsti kā tādu. Līdzšinējai un pastāvošai šķiru pretišķībās dzīvojošai sabiedrībai bija vajadzīga valsts, t i., ekspluatātoru šķiras organizācija, tās ārējo ražošanas nosacījumu uzturēšanai, tātad it īpaši ekspluatējamās šķiras noturēšanai varas līdzekļiem pastāvošā ražošanas veida noteiktajos apspiestības apstākļos (verdzībā, dzimtbūšanā vai feodālā klausībā, algas darbā). Valsts bija visas sabiedrības oficiālā pārstāve, tās koncentrējums redzamā korporācijā, bet tā bija tāda tikai tiktāl, ciktāl tā bija tās šķiras valsts, kufa savā laikā reprezentēja viena pati visu sabiedrību: senatnē — vergu turētāju — valsts pilsoņu valsts, viduslaikos -— feodālās muižniecības, mūsu laikos — buržuāzijas valsts. Kad valsts beidzot kļūs tiešām par visas sabiedrības pārstāvi, tad tā pati kļūs lieka.

Kad nebūs sabiedriskas šķiras, kas jāapspiež, kad nebūs vairs vienas šķiras kundzības pār citām un līdzšinējās ražošanas anarchijas radītās cīņas par eksistenci, kad izzudīs sakarā ar to notiekošās sadursmes un varmācības, tad nebūs vairs ko apspiest un ierobežot, tad nebūs vairs vajadzīga valsts vara, kas tagad izpilda šo funkciju. Pirmais akts, kurā valsts tiešām uzstāsies kā visas sabiedrības pārstāve — t. i., ražošanas līdzekļu pārņemšana visas sabiedrības īpašumā, — reizē ar to būs tās kā valsts pēdējais patstāvīgais akts. Valsts varas iejaukšanās sabiedriskās attiecībās kļūs maz pamazām lieka un pati no sevis izbeigsies. Valdīšanas pār personām vietā stāsies valdīšana pār lietām un ražošanas procesu vadība. Valsts netiks „atcelta", tā atmirs. No šāda viedokļa jānovērtē arī frāze par „brīvo tautas valsti", frāze, kujra uz laiku attaisnojama kā aģitācijas līdzeklis, bet gala rezultātā nav zinātniski pamatota[53]. No šāda viedokļa jānovērtē arī tā saucamo anarchistu prasība, ka valsts atceļama tūliņ, šodien vai rīt[54].

Kopš vēstures skatuvē parādījusies kapitālistiskā ražošana, visu ražošanas līdzekļu pārņemšana sabiedrības īpašumā ir bieži tēlojusies gan atsevišķiem cilvēkiem, gan veselām sektēm kā vairāk vai mazāk neskaidrs nākotnes ideāls. Bet tā kļuva iespējama, kļuva par vēsturisku nepieciešamību tikai tad, kad bija radušies faktiskie nosacījumi tās realizēšanai. Tāpat kā katrs cits vēsturisks process, tā kļūst reālizējama ne tikai apzinoties, ka šķiru eksistence runā pretī taisnībai, vienlīdzībai utt., ne tikai ar vienkāršu vēlēšanos atcelt šķiras, bet gan rodoties zināmiem jauniem ekonomiskiem nosacījumiem. Sabiedrības sadalīšanās šķirās — ekspluatētājā un ekspluatējamā, valdošā un apspiestā — bija agrākās ražošanas nepilnīgas attīstības neizbēgamas sekas. Kamēr sabiedriskā darba produkcijas kopsuma tikko pārsniedz visu sabiedrības locekļu eksistences līdzekļu minimumu, kamēr darbs aizņem sabiedrības locekļu lielākās daļas visu vai gandrīz visu laiku, tikmēr šī sabiedrība neizbēgami dalās šķirās. Līdzās lielajam vairākumam, kas aizņemts piespiedu darbā, izveidojas šķira, kas atbrīvota no tiešā ražošanas darba un pārzina tādas sabiedrības kopīgās lietas kā darba vadību, valstslietas, tieslietas, zinātnes, mākslas utt. Tātad sabiedrības iedalījums šķirās pamatojas uz darba dalīšanas likumu. Bet tas nebūt nekavēja šķiru rašanās periodā lietot varu un laupīšanas, viltu un krāpšanu, nekavēja valdošai šķirai, kas sagrābusi varu, nostiprināt savu stāvokli uz strādājošo šķiru rēķina un sabiedrības vadību pārvērst aizvien pastiprinātā masu ekspluatācijā.

Tāpēc, ja šādai sadalīšanai šķirās ir zināms vēsturisks attaisnojums, tad tomēr tāds ir tikai noteiktu laiku un noteiktos sabiedriskos apstākļos. Tā dibinās uz ražošanas nepilnību, un to iznīcinās moderno ražošanas spēku pilnīga attīstība. Un tiešām, sabiedrisko šķiru likvidācijas priekšnosacījums ir tādas vēsturiskas attīstības pakāpes sasniegšana, kur par anachronismu kļuvusi un savu laiku pārdzīvojusi ne tikai vienas vai otras noteiktas valdošās šķiras pastāvēšana, bet jebkuras valdošas šķiras pastāvēšana vispār un tātad arī pati dalīšanās šķirās. Tātad šķiru iznīcināšanas priekšnosacījums ir tāds ražošanas augsts attīstības līmenis, kurā ražošanas līdzekļu un produktu piesavināšana no īpašas šķiras, — un līdz ar to politiskās kundzības, kā arī izglītības un garīgās vadības monopola piesavināšana, — ir kļuvusi nevien lieka, bet arī par traucēkli ekonomiskai, politiskai un intelektuālai attīstībai. Šis līmenis tagad ir sasniegts. Buržuāzijas politiskais un garīgais bankrots šķiet nebūs nekāds noslēpums pat viņai pašai, bet viņas ekonomiskais bankrots atkārtojas rēgulāri ik pa desmit gadiem. Katrā krizē sabiedrība smok nost zem savu pašas ražošanas spēku un produktu sloga, kurus tā nevar izlietot un ir bezspēcīga novērst šo absurdo pretrunu, kad ražotāji nevar patērēt, tāpēc ka trūkst patērētāju. Ražošanas līdzekļu ekspansijas spēja sarauj važas, ko tai uzlicis kapitālistiskais ražošanas veids. Ražošanas līdzekļu atbrīvošanās no šīm važām ir vienīgais priekšnosacījums nepārtrauktai, pastāvīgai un aizvien straujākai ražošanas spēku attīstībai un līdz ar to — arī praktiski neierobežotam pašas ražošanas pieaugumam. Bet ar to vien nepietiek. Ražošanas līdzekļu pārvēršana sabiedriskā īpašumā novērš ne tikai tagadējās ražošanas mākslīgos kavēkļus, bet arī ražošanas spēku un produktu faktisko izšķiešanu un postīšanu, kas tagad nenovēršami pavada ražošanu un kulminācijas punktu sasniedz krizēs. Bez tam šī ražošanas līdzekļu pārvēršana sabiedrības īpašumā ietaupa sabiedrībai lielu daudzumu ražošanas līdzekļu un produktu, novēršot tagad valdošo šķiru un viņu politisko reprezentantu bezprātīgo izšķērdību greznībā. Iespēja ar sabiedriskās ražošanas palīdzību nodrošināt visiem sabiedrības locekļiem tādu eksistenci, kas nevien materiālā ziņā pilnīgi apmierina un diendienā uzlabo viņu stāvokli, bet kas viņiem nodrošina arī pilnīgu brīvu aitīstību un viņu fizisko un garīgo spēju izlietošanu, — šī iespēja tagad radusies pirmo reizi, bet viņa tiešām ir sasniegta*.

_______________

* Daži dati var dot aptuvenu priekšstatu par moderno ražošanas līdzekļu ārkārtīgo ekspansijas spēku pat zem kapitālistiskā sloga. Pēc Gifena* aprēķiniem, Lielbritānijas un Īrijas kopējā bagātība apaļos skaitļos sasniedza:

1814. g. — 2.200 milj. mārc. sterliņu = 44 miljardi mārku,

1865. g. — 6.100 „ „ „ = 122 „ „ „

1875. g. — 8.500 „ „ „ = 170 „ „ „

Kas zīmējas uz ražošanas līdzekļu un produktu iznīcināšanu krizēs, tad vācu rūpnieku 2. kongresā (Berlīnē, 1878. g. 21. febr.) aprēķināts, ka vācu dzelzsrūpnieclbā vien kopīgie zaudējumi beidzamajā krizē sasnieguši 455 milj. mārku. (Engelsa piezīme.)

-----------------

* Gifens, Roberts (1837.—1910.) — angļu statistiķis un ekonomists, darbu autors par naudas apgrozības jautājumiem. - Red.

Sabiedrībai pārņemot ražošanas līdzekļus savā īpašumā, būs likvidēta preču ražošana un līdz ar to produktu vara pār ražotājiem. Sabiedriskajā ražošanā valdošās anarchijas vietā stājas plānveidīga apzināta organizācija. Izbeidzas cīņa par atsevišķo eksistenci. Līdz ar to cilvēks pirmo reizi — zināmā nozīmē galīgi — atdalās no dzīvnieku valsts, no kustoniskiem eksistences apstākļiem, pāriet tiešām cilvēciskos apstākļos. Apstākļi, kādos cilvēks dzīvo un kas līdz šim pār viņu valdīja, tagad tiek pārvaldīti un kontrolēti no cilvēkiem, kas pirmo reizi kļūst par īstiem un apzinīgiem dabas pavēlniekiem, tāpēc, ka viņi kļūst par savas sabiedriskās dzīves kungiem. Savas pašu sabiedriskās darbības likumus, kas līdz šim nostājas pret cilvēkiem kā sveši pār viņiem valdoši dabas likumi, cilvēki izlietos pilnīgi lietpratīgi, tātad dabas likumi pakļausies cilvēku varai. Cilvēku pašu sabiedriskā esamība, kas līdz šim nostājās pret viņiem, kā dabas un vēstures uzspiesta, kļūst par viņu pašu lietu. Cilvēks sāk kontrolēt tos objektīvos, svešos spēkus, kas līdz šim valdīja pār vēsturi. Un tikai sākot ar šo brīdi, cilvēki sāks pilnīgi apzinīgi darināt paši savu vēsturi, tikai tad viņu iedarbinātajiem sabiedriskajiem cēloņiem būs arī ievērojamā un aizvien pieaugošā mērā tās sekas, kādas viņi vēlas. Tas ir cilvēces lēciens no nepieciešamības valstības brīvības valstībā.

Beidzot dažus īsus secinājumus no mūsu iztirzātās attīstības gaitas:

I. Viduslaiku sabiedrība: Sīka, individuāla ražošana. Ražošanas līdzekļi nolemti individuālai lietošanai, tāpēc tie primitīvi, neparocīgi, sīki, ar niecīgu efektu. Ražošana tiešajam produktu patēriņam, vai nu pašam ražotājam vai arī viņa feodālajam kungam. Tikai tur, kur ir produkcijas pārpalikums virs tiešā patēriņa, šo pārpalikumu pārdod un apmaina: tātad, preču ražošana atrodas tikai tapšanas procesā, bet jau šai laikā tā slēpj sevī sabiedriskās ražošanas anarhijas dīgļus.

II. Kapitālistiskā revolūcija: Apvērsums rūpniecībā, kas vispirms notiek vienkāršas kooperācijas un manufaktūras ceļā. Līdz tam izkliedēto ražošanas līdzekļu koncentrācija lielās darbnīcās, reizē to pārvēršana tādā ceļā no individuāliem ražošanas līdzekļiem sabiedriskos, — pārvēršana, kas apmaiņas formu visā visumā neskaj. Vecās piesavināšanas formas paliek spēkā. Parādās kapitālists; kā ražošanas līdzekļu īpašnieks viņš piesavinās arī produktus un padara tos par precēm. Ražošana kļūst par sabiedrisku aktu; produktu maiņa un līdz ar to piesavināšana paliek individuāli akti, atsevišķu personu akti: sabiedriskā darba produktu piesavina atsevišķs kapitālists. Tā ir pamatpretruna, no kūjas izriet visas tās pretrunas, kūjās virzās tagadējā sabiedrība un kūjas it īpaši skaidri izpaužas lielrūpniecībā.

a) Ražotāja atdalīšana no ražošanas līdzekļiem. Strādnieka notiesāšana algas darbā uz visu mūžu. Pretišķības starp proletariātu un buržuāziju.

b) To likumu nozīmes pieaugums un iedarbības pastiprināšanās, kuri valda pār preču ražošanu. Nevaldāma konkurences cīņa. Pretruna starp sabiedrisko organizāciju katrā atsevišķā fabrikā un sabiedrisko anarchiju ražošanā visumā.

c) No vienas puses — mašīnu uzlabošana, ko konkurence padarījusi par spaidu likumu katram atsevišķam fabrikantam un kas reizē ar to nozīmē pastāvīgi pieaugošu strādnieku izspiešanu no fabrikām: rūpniecības rezerves armijas rašanos. No otras puses — neierobežota ražošanas paplašināšanās, kas arī ir konkurences uzspiests likums katram fabrikantam. No abām pusēm — vēl nepiedzīvota ražošanas spēku attīstība, piedāvājums pārsniedz pieprasījumu, pārprodukcija, tirgu pārpildīšana, krīzes ik pa desmit gadiem, apburtais riņķis: šeit — ražošanas līdzekļu un produktu pārpalikums; tur — strādnieku pārpalikums bez darba un bez eksistences līdzekļiem. Bet šie abi ražošanas un sabiedriskās labklājības dzinējspēki nevar savienoties, tāpēc, ka ražošanas kapitālistiskā forma liedz ražošanas spēkiem darboties un produktiem cirkulēt citādi kā vienīgi ar noteikumu, ka tiem iepriekš jākļūst par kapitālu, bet ko tieši nepieļauj viņu pārpalikums. Šī pretruna ir pieaugusi līdz nejēdzībai: ražošanas veids saceļas pret maiņas formu. Tātad buržuāzijā pieķerta nespējā tālāk vadīt savas pašas sabiedriskos ražošanas spēkus.

d) Paši kapitālisti ir piespiesti pa daļai atzīt ražošanas spēku sabiedrisko raksturu. Lielo ražošanas un satiksmes organismu pārvēršana vispirms akciju sabiedrību, vēlāk trestu, bet pēc tam valsts īpašumā. Buržuāzijā izrādās lieka šķira; visas viņas sabiedriskās funkcijas tagad izpilda algoti kalpotāji.

III. Proletāriskā revolūcija, pretrunu atrisinājums: proletariāts saņem sabiedrisko varu un ar šās varas spēku pārvērš no buržuāzijas rokām izslīdošos sabiedriskos ražošanas līdzekļus visas sabiedrības īpašumā. Ar to viņš atbrīvo ražošanas līdzekļus no to līdzšinējām kapitāla īpašībām un veicina to sabiedriskā rakstura pilnīgi brīvu attīstību. Tātad kļūst iespējama sabiedriska ražošana pēc iepriekš pārdomāta plāna. Ražošanai attīstoties, dažādo sabiedrības šķiru tālāka pastāvēšana kļūst par anahronismu. Tādā pašā mērā, kā izzūd sabiedriskās ražošanas anarhija, atmirst arī valsts politiskā autoritāte. Cilvēki, beidzot kļuvuši par savas pašu sabiedriskās esamības noteicējiem, kļūst līdz ar to arī noteicēji pār dabu, kungi pār sevi pašiem — brīvi.

Veikt šo pasaules atbrīvošanas varoņdarbu — tāds ir modernā proletāriāta vēsturiskais aicinājums. Izpētīt vēsturiskos nosacījumus un līdz ar to šā apvērsuma pašu dabu un tā noskaidrot tagad apspiestai šķirai, kas aicināta šim varoņdarbam, viņas pašas uzdevuma nosacījumus un dabu — tāds ir proletāriskās kustības teorētiskās izteiksmes, zinātniskā sociālisma, uzdevums.

Pielikums. MARKA

Tādā zemē kā Vācija, kur vēl krietna puse iedzīvotāju pārtiek no zemkopības darba, ir nepieciešami, ka sociālistiskie strādnieki un ar viņu palīdzību arī zemnieki iepazīstas, kā izcēlies tagadējais zemes īpašums, tiklab lielais, kā sīkais. Nepieciešami kalpu tagadējam postam un sīkzemnieku tagadējai parādu atkarībai nostatīt pretim seno, visu brīvo vīriešu kopīpašumu, kas ietvēra visu to, kas toreiz tiešām bija viņu ,,tēvija“, mantotais brīvais kopīgais īpašums. Tāpēc es sniedzu sensenās ģermāņu zemes iekārtas īsu vēsturisku aprakstu, no kupas līdz mūsu dienām saglabājušās tikai nožēlojamas atliekas, bet kupa visos viduslaikos ir bijusi kā pamats un paraugs ikvienai sabiedriskai iekārtai un ietekmējusi visu sabiedrisko dzīvi ne tikai Vācijā, bet arī Ziemeļfrancijā, Anglijā un Skandināvijā. Un tomēr tā bija tik pamatīgi aizmirsta, ka tikai beidzamajā laikā G. L. Maureram[55] vajadzēja no jauna atklāt tās īsteno nozīmi.

Ja ne visu, tad gandrīz visu tautu pirmvēsturē kā valdošie sastopami divi stichijas ceļā radušies fakti: tautas iedalījums pēc radniecības un zemes kopīpašums. Tā tas bija arī pie ģermāņiem. Iedalījumu ciltīs, dzimts grupās un dzimtīs viņi paņēma sev līdz no Āzijas; vēl Romas impērijas laikā viņi savus kapa pulkus sagrupēja tā, ka tuvākie radinieki arvien atradās cieši cits pie cita; tāds pats iedalījums valdīja pie viņiem arī ieņemot jaunu apgabalu austrumos no Reinas un ziemeļos no Donavas. Jaunajā dzīves vietā katra cilts apmetās ne pēc patikas vai nejauši, bet gan, kā Cēzars[56] noteikti vēstī, pēc cilts locekļu dzimumradniecības. Katra tuvāk radnieciska lielāka grupa dabūja noteiktu novadu, kupā savukārt apmetās ciemu veidā atsevišķās dzimtis, katrā dzimtī zināms skaits ģimeņu. Vairāki radnieciski ciemi kopā sastādīja simtu (senajā augšģermāņu izloksnē — huntari, bet seno skandināviešu — heradh), vairāki simti — ,,gau“ jeb apgabalu; ,,gau“ kopība sastādīja zināmo tautu. Zeme, uz kupu nebija pretendējis ciems, palika simta rīcībā; kas palika pāri, iedalot simtam, palika apgabalam — ,,gau“; zeme, kas tad vēl bija neaizņemta — lielāko tiesu ļoti liela zemes platība, — bija visas tautas piederums. Tā Zviedrijā mēs sastopam visas šās dažādās kopīpašuma pakāpes citu citai līdzās. Katram ciemam bija ciema kopzeme (bys almänningar), un tai līdzās bija simta kopzeme (härads), gau vai apgabala (lands) kopzeme un, beidzot, visas tautas kopīgā zeme, uz kupu pretendēja karalis kā visas tautas pārstāvis un kuru tāpēc sauca par karaļa: konungs almānningar. Un visa tā bez izšķirības, pat arī karaļa zeme, saucās par almānningar, almendēm, kopzemēm.

Ja veczviedru kopzemes iekārta, kas savā sīkākā iedalījumā katrā ziņā pieder vēlākam attīstības posmam, šinī veidā kādreiz pastāvējusi Vācijā, tad tā ir drīz izzudusi. Straujā iedzīvotāju vairošanās radīja uz katram atsevišķam ciemam piedalītā ļoti plašā zemes gabala, markas, zināmu skaitu jaunu apmetņu, vecā ciema „meitas ciemu“, jaunciemu, kas nu kopā ar savu mātes ciemu izveidoja, kā līdztiesīgi vai mazāktiesīgi, vienu kopīgu ko- pienu-marku. Tāpēc Vācijā, cik tālu atpakaļ sniedzas vēsturiski avoti, visur atrodam lielāku vai mazāku skaitu ciemu apvienotus vienā kopienā-markā. Tomēr pāri šīm savienībām nostājās, vismaz pirmajā laikā, vēl lielākas ,,marku“ savienības, kas aptvēra ,,simtus“ vai apgabalus (,,gau“), un, beidzot, visa tauta sākotnē izveidoja vienu vienīgu lielu kopienu-marku to zemju pārvaldīšanai, kas bija palikušas visas tautas tiešā īpašumā, un virsuzraudzībai pār tai pakļautajām markām.

Šķiet, ka līdz pat tam laikam, kad franku karaliste pakļāva sev Reinas austrumkrasta ģermāņus, kopienas-markas smagumpunkts ir bijis gau (apgabalā), apgabals (gau) ir bijis kopienas-markas galvenais saturs; apgabals īstenībā bijis tā pati kopiena-marka. Jo tikai ar to izskaidrojams, ka pēc karalistes administratīvā iedalījuma no jauna rodas kā tiesas apgabali tik daudzas vecās lielās markas. Bet jau drīz pēc tam sākās veco lielo mārku saskaldīšanās. Tomēr vēl 13. un 14. gadsimta „Impērijas tiesībās" pieņemts, ka parasti viena marka ietver 6 līdz 12 ciemus.

Cēzara laikos vismaz liela daļa ģermāņu, proti svevu cilts, kas nebija vēl apmetusies noteiktā vietā, zemi apstrādāja kopīgi; tas notika, spriežot pēc analoģijas ar citām tautām, tādā veidā: atsevišķās dzimtis, kufās ietilpa zināms skaits radniecisku ģimeņu, kopīgi apstrādāja viņām piešķirto zemi, kas gadu pēc gada tika apmainīta, bet produktus sadalīja starp ģimenēm. Bet kad arī svevi ap mūsu laika skaitīšanas sākumu bija cieši apmetušies jaunajās vietās, tāda kārtība drīz izbeidzās. Vismaz Tacits[57] (150 gadu pēc Cēzara) vairs zina tikai to, ka zemi apstrādā atsevišķas ģimenes. Bet arī viņām zemi apstrādāšanai piešķīra tikai uz vienu gadu: katru gadu to no jauna pārdalīja un apmainīja.

Kā tas notika, to mēs varam vēl tagad redzēt pie Mozeles un Piereinas mežainos apvidos, tā saucamajās sētu kopienās (Gehöferschaften). Šajos apvidos — gan vairs ne ik gadus, bet tomēr vēl reizi katros 3, 6, 9 un 12 gados — visu apstrādāto zemi, tīrumus un pļavas, visā tās kopīgā masā sadala, atkarībā no atrašanās vietas un augsnas labuma, zināmā skaitā ,,konu“ (,,Gewanne“). Katru konu savukārt dala tik daudz vienlīdzīgās daļās, garās, šaurās strēmelēs, cik pilntiesīgu locekļu ir kopienā; šīs daļas viņi savā starpā sadala pēc lozes, tā ka katrs kona loceklis sākumā saņēma līdzīgu daļu katrā konā, t. i., zemi dažādās vietās un dažāda labuma. Tagad zemes gabali ir ar mantošanu, pārdošanu utt. kļuvuši nevienādi, bet vecais pilnais gabals vēl vienmēr ir vienība, pēc кuras noteic pusgabalu, ceturtdaļu, astotdaļu utt. Neapstrādātā zeme, mežs un ganības paliek kopīgā īpašumā kopīgai lietošanai.

Tā pati pirmatnējā iekārta saglabājusies līdz mūsu XIX gadsimta sākumam tā saucamajos lozējamajos gabalos (Loosgüttern) Bavārijas Pfalcē, kūpi tīrumu zeme pēc tam pārgājusi atsevišķo kopienas locekļu privātīpašumā. Arī sētu kopienas (Gehöferschaften) aizvien vairāk un vairāk atrod par sev izdevīgāku pārtraukt pārdalīšanas un pārvērst no cita citās rokās pārejošo īpašumu privātīpašumā. Tādējādi to lielākā daļa un vietām arī visas tās beidzamajos četrdesmit gados atmira un pārvērtās parastajos zemnieku īpašnieku ciemos ar zemniekiem iedalītiem zemes gabaliem un kopīgu meža un ganību lietošanu.

Pirmais zemes gabals, kas pārgāja atsevišķas personas privātīpašumā, bija māju zeme. Dzīvokļa neaizskafamība, šis katras personīgas brīvības pamats, pārgāja no klejotāju kulbas uz noteiktā vietā apmetušos zemnieka koka bluķu māju un pamazām pārvērtās pilnīgās īpašumtiesībās uz mājām. Tas notika jau Tacita laikos. Brīvā ģermāņa mājas, jādomā, jau tolaik bija izslēgtas no markas un tātad kļuvušas nepieejamas markas amatpersonām, bija drošs patvērums bēgļiem, kā mēs to atrodam aprakstītu vēlākajos mārku statūtos un pa daļai jau 5.-8. gadsimta „tautas tiesībās". Jo dzīvokļa svētums bija nevis sekas, bet gan cēlonis dzīvokļa pārvēršanai par privātīpašumu.

Četrus piecus gadsimtus pēc Tacita mēs sastopam „tautas tiesībās" arī apstrādāto zemi kā mantojamu, ja arī ne kā atsevišķu zemnieku īpašumu, kufiem tiesība ar to pilnīgi brīvi rīkoties, pārdodot vai citādi atsavinot. Šās pārvērtības cēloņu izskaidrošanai mēs varam atbalstīties uz diviem punktiem.

Pirmkārt, no paša sākuma pašā Vācijā, līdzās jau attēlotajiem noslēgtajiem ciemiem, bez izdalīšanās, ar pilnīgi kopīgiem laukiem, bija arī ciemi, kuļ-os no kopienas-markas bija izdalītas ne- vien mājas, bet arī lauki, un nodoti atsevišķiem zemniekiem mantojamā lietošanā. Bet tas bija tikai tur, kur to, tā sakot, uzspieda apvidus īpatnības: šaurās ielejās kā Bergas apgabalā* vai šaurās, līdzenās augstieņu mugurās starp purviem kā Vestfālē. Vēlāk tā bija arī Odenvaldē un gandrīz visās Alpu ielejās. Te ciems sastāvēja, tāpat kā vēl tagad, no izsvaidītām viensētām ar tai piederošiem laukiem tuvākā apkārtnē. Pārdalīšana te vairs nebija viegli iespējama, un tā markai palika tikai apkārtējā neapstrādātā zeme. Kad nu vēlāk liela nozīme bija tiesībām rīkoties ar zemnieku mājām, atsavinot tās trešām personām, tad tādi māju īpašnieki atradās privilēģētā stāvoklī. Cenšanās panākt tādas pašas priekšrocības varēja dažos ciemos ar lauku kopīpašumu novest pie tā, ka parastās pārdalīšanas izbeidzās un tāpēc atsevišķas kopienas locekļu gabalus varēja nodot mantojumā un atsavināt.

______________

* Reinas Prūsija. - Red

Otrkārt, iekarojumi novadīja ģermāņus Romas teritorijā, kur zeme jau kopš gadsimtiem bija privātīpašums (turklāt romisks, neaprobežots) un kur nelielajam iekarotāju skaitam nebija iespējams pilnīgi iznīcināt tik dziļi iesakņojušos īpašuma veidu. Par mantojamā tīrumu un pļavu privātā īpašuma sakaru ar romiešu tiesībām, — vismaz kādreizējā romiešu teritorijā, — runā arī tas fakts, ka līdz mūsu laikam saglabājušās aramo zemju kopīpašuma atliekas atrodamas tieši Reinas kreisajā krastā, t. ī., arī iekarotā, bet pilnīgi ģermānizētā apgabalā. Kad franki te apmetās piektajā gadsimtā, pie viņiem vēl vajadzēja pastāvēt kopīgām tiesībām uz tīruma zemi, — citādi mēs tur tagad neatrastu sētu kopienas un lozējamos gabalus. Bet arī še drīz neatvairāmi iespiedās privātīpašums; sestā gadsimta ripuariešu tiesībās — ir runa tikai par tāda veida īpašumu, ciktāl iet runa par apstrādāto zemi. Un arī Vācijas iekšienē, kā jau teikts, apstrādātā zeme ātri pārgāja privātīpašumā.

Bet ja ģermāņu iekarotāji pārgāja uz tīrumu un pļavu privātīpašumu, t. i., pirmajā zemes sadalīšanā vai drīz pēc tam atteicās no jaunām pārdalīšanām (vienīgi tā saprotama pāreja), tad, no otras puses, viņi visur ieveda savu ģermāņu mārku ar meža un ganību kopīpašumu un markas virsvaldību arī pār sadalīto zemi. Tā rīkojās ne tikai franki Ziemeļfrancijā un anglosakši Anglijā, bet arī burgundieši Austrumfrancijā, vestgoti Dienvidfrancijā un Spānijā un ostgoti un langobardi Itālijā. Šinīs pēdēji minētajās zemēs tomēr, cik zināms, markas pastāvēšanas pēdas līdz mūsdienām uzglabājušās gandrīz tikai augsto kalnu apvidos.

Iekārta, kādu marka ieguva, atsakoties no apstrādātās zemes jaunas pārdalīšanas, nu ir tāda, kādu to sastopam ne tikai vecajās 5.—8. gadsimta „tautas tiesībās”, bet arī angļu un skandināviešu viduslaiku likumgrāmatās, daudzos ģermāņu mārku paradumu tiesību ierakstos (tā saucamajos Weistümer) no 13. līdz 17. gadsimtam un Ziemeļfrancijas paradumu tiesībās (coutumes).

Kopiena-marka, atsacīdamās no tiesībām tīrumus un pļavas periodiski pārdalīt starp atsevišķiem saviem locekļiem, neatkāpās ne no vienas no savām pārējām tiesībām uz šīm zemēm. Bet šīs tiesības bija ļoti ievērojamas. Kopiena atdeva savus laukus atsevišķām personām tikai, lai tos izmantotu kā tīrumus un pļavas, un nekādam citam nolūkam. Ārpus šām robežām privātajam īpašniekam nebija nekādas tiesības. Zemē atrasta apslēpta manta, ja tā gulējusi dziļāk, nekā sniedz arkla lemesis, tātad sākotnē piederēja ne viņam, bet kopienai; tas pats ar tiesībām rakt rūdu utt. Visas šās tiesības vēlāk sagrāba savās rokās zemesīpašnieki un firsti un izmantoja savās interesēs.

Bet arī tīrumu un pļavu lietošana bija pakļauta kopienas kontrolei un regulēšanai, ko izdarīja šādā veidā. Tur, kur valdīja trijlauku saimniecība — un tā bija gandrīz visur — visu ciema apstrādājamo zemi iedalīja trīs vienlīdzīgos lielos laukos; katru no tiem pārmaiņus lietoja vienu gadu ziemāju sējai, otru gadu vasarāja sējai, trešo gadu atstāja papuvē. Ciemam tātad katru gadu bija savs ziemāju, vasarāju un papuves lauks. Sadalot zemi, rūpējās par to, lai katrs kopienas loceklis saņemtu vienmērīgu daļu visos trīs laukos tā, ka katrs bez grūtībām un zaudējumiem varēja pielāgoties kopienas sējas kārtībai, saskaņā ar kufu viņš ziemājus varēja sēt tikai savā ziemāju lauku gabalā utt.

Katrreizējais papuves lauks uz visu laiku, kamēr tas atradās papuvē, nāca no jauna kopienas pārvaldīšanā un kalpoja visai kopienai kā ganības. Un tiklīdz abos pārējos laukos bija novākta raža, tie tāpat līdz sējas laikam nāca atkal atpakaļ kopienas pārvaldīšanā un tika lietoti kā kopganības. Tas pats notika ar pļavām pēc atāla nopļaušanas. Visos laukos, kuj’us lietoja kopganībām, to īpašniekam vajadzēja novākt žogus. Šī, tā sauktā, obligāto kopīgo ganību kārtība prasīja, lai sējas un tāpat pļaujas laiku nenoteiktu katra persona pēc sava prāta, bet lai tas bfllu visiem kopīgs un kopienas vai paraduma noteikts.

Visa pārējā zeme, t. i., visa tā, kas neietilpa māju saimniecībā vai iedalītā apstrādājamā zemes gabalā, palika, tāpat kā vecos laikos, kopīpašums kopīgai lietošanai: mežs, pļavas, krūmāji, purvi, upes, dīķi, ezeri, ceļi un taki, medība un zveja. Tāpat kā katra kopienas locekļa daļa sadalītajos markas laukos sākumā bija visiem vienlīdzīga, tāpat vienlīdzīga bija viņa daļa „kopīgās markas" lietošanā. Šās lietošanas veidu noteica visa kopiena; tā arī noteica sadalīšanas veidu, kad līdz šim apstrādātās aramās zemes vairs nepietika un apstrādāšanai atgrieza kādu gabalu no kopīgās markas. Visvairāk kopīgo mārku lietoja lopu ganīšanai un cūku barošanai ar ozolzīlēm; bez tam mežos cirta būvkokus un malku, ieguva pakaišus lopiem, ogas un sēnes, no purviem, ja tādi bija, ieguva kūdru. Noteikumi par ganībām, par kurināmā lietošanu utt. ir galvenais saturs daudzos no dažādiem laikmetiem saglabājušos mārku paraduma tiesību ierakstos (Markweistümer). Tie ierakstīti tajā laikā, kad vecās nerakstītās paradumu tiesības sāka apstrīdēt. Vēl līdz šim laikam sastopamie kopienu meži ir šo veco nesadalīto mārku nožēlojamas atliekas. Kāda cita atlieka, vismaz Vācijas rietumu un dienvidu daļā, ir tautas apziņā dziļi iesakņojies ieskats, ka mežs ir kopmanta, kupā katrs var lasīt puķes, ogas, sēnes, skābaržu zīles utt. un vispār, kamēr tas neko neposta, var darīt un rīkoties, kā grib. Bet arī te Bismarks izmanījās ar savu slaveno ogošanas likumu nodibināt rietumu provincēs vecprūsisko junkuru kārtību.

Līdzās vienādiem zemes gabaliem un vienādām lietošanas tiesībām uz kopienas mantu, kopienas locekļi sākumā arī vienādi piedalījās likumdošanā, pārvaldē un tiesas spriešanā markas robežās. Noteiktos laikos — un ja vajadzīgs arī biežāk — kopienas locekļi, sapulcējās zem klajas debess, lai apspriestu kopienas-markas jautājumus, tiesātu markas likumpārkāpējus un izlemtu strīdus lietas. Tā bija — tikai mazākā mērogā — sensenā ģermāņu tautas sapulce, kas sākumā arī bija tikai liela markas sapulce. Izdeva likumus, — tiesa, tikai retos nepieciešamības gadījumos, — ievēlēja amatpersonas, kontrolēja viņu dienesta darbību; bet lielāko tiesu sprieda tiesu. Priekšsēdētājam vajadzēja tikai formulēt jautājumus, spriedumu taisīja visi klātesošie kopīgi.

Markas iekārta bija pirmlaikos gandrīz vienīgā to ģermāņu cilšu iekārta, kupām nebija karaļu. Vecie dzimtmuižnieki, kas panīka tautu staigāšanas laikā vai drīz pēc tam, viegli iekļāvās mārkā, tāpat kā viss kopā ar šo iekārtu dabiskā veidā izaugušais; tā, ķeltu klanu muižniecība vēl 17. gadsimtā iekļāvās īru zemes kopienā. Un marka ir visā ģermāņu dzīvē laidusi tik dziļas saknes, ka mēs tās pēdas ik uz soļa atrodam visā vācu tautas attīstības vēsturē. Senlaikos visa publiskā vara miera laikos bija tikai tiesas vara, un tā atradās simtu, apgabalu (gau) vai rūsas cilts tautas sapulces rokās. Bet tautas tiesa bija tikai markas tautas tiesa, ko lieLoja gadījumos, kad bija jāizspriež ne tikai markas jautājumi, bet arī tādi, kas piederēja publiskās varas kompetencei. Pal tad, kad, izstrādājot apgabalu pārvaldi, valsts apgabala tiesas tika atdalītas no parastajām markas tiesām, — vienās, kā otrās tiesas vara palika tautas rokās. Tikai tad, kad tautas vecās brīvības jau bija stipri panīkušas un tiesas dienests līdzās karadienestam kļuva par smagu nastu nabadzībā nonākušajiem brīvļaudīm, — tikai tad Kārlis Lielais[58] varēja lielākajā daļā apvidu apmainīt tautas tiesu ar šefenu tiesu*. Bet markas tiesas tas nemaz neskāra. Tieši pretēji, tās pat vēl palika kā paraugs viduslaiku lēņu tiesu kūrijām: arī pēdējās lēņu kungs uzdeva tikai jautājumus, bet spriedumu pieņēma vasaļi paši. Ciema iekārta ir tikai markas iekārta, patstāvīga ciema un kopienas iekārta. Tā kļūst par pilsētas iekārtu, tiklīdz ciems pārvēršas pilsētā, t. i., nocietinās ar grāvjiem un mūļiem. No šās sākotnējās pilsētas markas iekārtas ir izaugušas visas vēlākās pilsētu politiskās iekārtas. Un beidzot, pēc markas iekārtas parauga darināti viduslaiku neskaitāmo brīvo biedrību statūti, — it īpaši brīvo cunftu statūti, kupu pamatā nebija zemes kopīpašums. Ar cunftei piešķirtajām izņēmuma tiesībām — piekopt kādu noteiktu amatu — rīkojās gluži tāpat kā ar kopienas-markas tiesībām. Ar tādu pašu centību, bieži tādiem pašiem līdzekļiem kā tur, arī cunftēs rūpējas par to, lai katra locekļa dalība kopīgā ienākumu avotā būtu pilnīgi vai kaut iespējami vienāda.

__________________

* Nav sajaucamas ar Bismarka un Leonharda šefenu tiesām, kur spriedumu pieņem kopā šefeni un juristi. Vecajā šefenu tiesā juristu nemaz nebija. Priekšsēdētājam vai tiesnesim nemaz nebija balsstiesības, un šefeni spriedumu pieņēma patstāvīgi. (Engelsa piezīme.)

Tādu pašu gandrīz apbrīnojamo piemērošanās spēju, ko marka šeit attīstījusi visdažādākās sabiedriskās dzīves nozarēs attiecībā pret visdažādākā veida prasībām, viņa parāda arī zemkopības attīstības turpmākajā gaitā un tāpat cīņā ar augošo lielo zemes īpašumu. Marka radās reizē ar vāciešu apmešanos Vācijā, — tātad tādā laikā, kad lopkopība bija galvenais iztikas avots un no Āzijas līdz paņemtā, bet pa pusei aizmirstā zemkopība tikko sāka rasties. Marka saglabājās cauri visiem viduslaikiem, grūtā, nemitīgā cīņā ar zemes īpašnieku aristokrātiju. Bet marka vel arvien bija tik nepieciešama, ka visur tur, kur aristokrāti bija piesavinājušies zemnieku zemi, pakļautie ciemi saglabāja savu iekārtu kā markas iekārtu, lai gan stipri apcirptu ar zemes īpašnieku pieša viņā jumiem. Turpmāk iepazīsimies ar tā piemēru. Tā pielāgojās vismainīgākajām apstrādājamās zemes īpašumattiecī- bām visu laiku, kamēr vien pastāvēja kopīgie piederumi, un tāpat prata pielāgoties visdažādākajām īpašumtiesībām uz kopīgo mārku, tiklīdz tā vairs nebija kopienas brīvs īpašums. Marka gāja bojā tad, kad muižnieki un garīdznieki ar firstu piepalīdzību nolaupīja gandrīz visu zemnieku zemi, tiklab sadalīto, kā nesadalīto. Bet tā kļuva ekonomiski novecojusi, nespējīga pastāvēt kā zemkopības ražošanas forma tikai kopš tā laika, kad varenais lauksaimniecības progress pēdējos simt gados padarīja zemkopību par zinātni un radīja pavisam jaunas ražošanas formas.

Kopsaimniecības iekārtas pamatu graušana sākās jau drīz pēc tautu staigāšanas. Kā tautas pārstāvji, franku karaļi ieguva savā īpašumā milzīgās, visai tautai piederošās zemes platības, it īpaši mežus, lai tos izšķiestu dāvinājumos savai galma saimei, kapa- kungiem, bīskapiem un abatiem. Ar to viņi lika pamatus vēlākajam lielajam muižniecības un baznīcas zemes īpašumam. Pēdējai jau ilgi priekš Kārļa Lielā piederēja krietna trešā daļa visas Francijas zemes; neapšaubāmi, ka šis samērs viduslaikos bija apmēram tāds pats visai katoliskajai Rietumeiropai.

Pastāvīgie iekšējie un ārējie kari, kuru sekas allaž bija zemes konfiskācijas, izputināja lielu skaitu zemnieku, tā ka jau Merovingu laikā bija ļoti daudz brīvu ļaužu bez zemes. Nemitīgie Kārļa Lielā кар salauza galvenos brīvās zemniecības spēkus. Sākumā katram brīvajam zemes īpašniekam bija jāpilda dienests, un viņam vajadzēja nevien pašam sev sagādāt apbruņojumu, bet arī 6 mēnešus ilgi sagādāt sev kara dienestā uzturu. Nekāds brīnums, ka jau Kārļa Lielā laikos varēja tiešām pildīt kapi dienestu tikko ik piektais cilvēks. Viņa pēcteču postošās valdīšanas laikā ar zemnieku brīvību gāja vēl straujāk uz leju. No vienas puses, nor- maņu iebrukumu posts, karaļu mūžīgie kapi un augstmaņu savstarpējā plēšanās spieda brīvos zemniekus citu pēc cita meklēt sev augstu aizstāvi. No otras puses, to pašu augstmaņu un baznīcas rijība paātrināja šo procesu; ar viltu, solījumiem, draudiem un varu viņi pakļāva savai varai vēl vairāk zemnieku un zemnieku zemes. Kā vienā, tā otrā gadījumā zemnieku zeme pārvērtās kungu zemē, un, labākā gadījumā, to atdeva zemniekiem lietošanā pret nomas naudu un klaušu pildīšanu. Turpretim zemnieks no brīva zemesīpašnieka pārvērtās atkarīgā, nomas maksātājā un klaušu pildītājā vai pat dzimtcilvēkā. Rietumfranku karalistē rietumos no Reinas tā bija vispārīga kārtība. Austrumos no Reinas turpretim vēl saglabājās lielāks skaits brīvo zemnieku, lielāko tiesu izkliedus, retāk — vienkopus veselos brīvos ciemos. Tomēr arī te 10.—12. gadsimtā muižnieku un baznīcas visvarenība uzspieda dzimtbūšanu aizvien lielākam skaitam zemnieku.

Kad feodāls muižnieks — garīgais vai pasaulīgais — ieguva zemnieka īpašumu, tad viņš ar to ieguva arī šim īpašumam piederošās tiesības mārkā. Tā jaunie muižnieki kļuva par markas locekļiem, sākumā tikai līdztiesīgi pārējiem brīvajiem un atkarīgajiem kopienas locekļiem, pat saviem pašu dzimtļaudīm. Bet drīz viņi, nevērojot zemnieku sīkstu pretošanos, daudzās vietās ieguva priekšrocības markā un reizēm pat prata to pakļaut savai kundziskai varai. Un tomēr vecā kopiena-marka turpināja pastāvēt, kaut arī kunga virsaizbildnībā.

Cik nepieciešama toreiz bija kopsaimniecības iekārta zemkopībai, pat lielajam zemes īpašumam, to vispārliecinošāk pierāda Brandenburgas un Silezijas kolonizācija, nometinot tur frīžu, nīderlandiešu, sakšu un Reinas franku ieceļotājus. Sākot ar 12. gadsimtu, tos nometināja veseliem ciemiem uz kunga zemes — un tieši pēc ģermāņu tiesībām, t. i., pēc senajām markas tiesībām, ciktāl tās bija saglabājušās kungu piederumos. Katrs dabūja mājas, dabūja visiem vienādu, pēc veca paraduma ar lozi noteiktu daļu aramas zemes sādžas laukos un tiesību lietot mežu un ganības, lielāko tiesu kunga mežā, retāk — īpašā mārkā. Tās bija mantojamas tiesības. Zemes īpašums piederēja kungam. Kolonistiem bija jāmaksā viņam no paaudzes uz paaudzi noteikta noma un jāpilda noteiktas klaušas. Bet šie pienākumi bija tik mēreni, ka zemnieku stāvoklis te bija labāks nekā jebkur citur Vācijā. Tāpēc viņi arī palika mierīgi, kad izcēlās zemnieku karš. Par šo atkrišanu no savas pašu lietas viņi tad arī saņēma bargu mācību.

Vispār ap 13. gadsimta vidu iestājās noteikts pagrieziens zemnieku labā; to sagatavoja krusta кар. Daudzi karā aizejošie muižnieki tieši atlaida savus zemniekus brīvā. Citi nomira, gāja bojā; simtiem muižnieku dzimtu pazuda, un viņu zemniekiem arī bieži izdevās iegūt brīvību. Pēc tam, pieaugot muižnieku vajadzībām, pēdējiem daudz svarīgākas bija tiesības rīkoties ar zemnieku klausībām nekā ar viņu personām. Agro viduslaiku dzimtbūšana, kurā vēl bija daudz no senās verdzības, deva muižniekam tiesības, kas aizvien vairāk un vairāk zaudēja savu vērtību; pamazām dzimtbūšanas nozīme sāka mazināties un dzimtļaužu stāvoklis tuvojās vienkāršam atkarības stāvoklim. Tā kā zemes apstrādāšanas veids palika pilnīgi nemainīgs, tad muižnieku ienākumu pavairošana bija panākama tikai ar līdumu līšanu, jaunu ciemu ierīkošanu. Bet tas bija sasniedzams tikai labprātīgi vienojoties ar kolonistiem, vienalga, vai tie piederēja pie muižas vai arī bija sveši. Tāpēc mēs ap šo laiku visur sastopam cieši noteiktas, lielāko tiesu mērenas zemnieku klausības un labu izturēšanos attiecībā pret zemniekiem, sevišķi garīdzniecības muižās. Un beidzot, ataicināto kolonistu labvēlīgais stāvoklis savukārt ietekmēja kaimiņos dzīvojošo atkarīgo zemnieku apstākļus, tā ka arī šie zemnieki visā Ziemeļvācijā, turpinot pildīt savas klausības muižu īpašniekiem, tomēr ieguva savu personīgo brīvību, lūkai slavu un lietuvju-prūšu zemnieki palika nebrīvi. Tomēr tas viss nevarēja ilgi turpināties.

14. un 15. gadsimtā pilsētas strauji pieauga un kļuva bagātas. To mākslas rūpniecība un greznība uzplauka sevišķi Dienvidvācijā un pie Reinas. Pilsētas patriciešu greznā dzīve nedeva mieru lauku muižniecībai, kas pārtika no rupjas barības, tērpās rupjā apģērbā, lietoja neglītas istablietas. Bet kur ņemt skaistas lietas? Lielceļu laupīšana kļuva aizvien bīstamāka un nesekmīgāka. Bet pirkšanai vajadzēja naudas. Un to varēja dot tikai zemnieks. Tāpēc atjaunojās spiediens uz zemniekiem, palielinājās noma un klaušas; atjaunojas un aizvien pastiprinās centieni padarīt brīvos zemniekus par atkarīgiem, atkarīgos par dzimtļaudīm un pārvērst kopīgo markas zemi par kunga zemi. Firstiem un muižniekiem tur palīdzēja romiešu juristi, kas ar savu romiešu tiesību iztulkojumu attiecībā uz ģermāņu — lielāko tiesu viņiem nesaprotamām — attiecībām prata radīt bezgalīgu jucekli, bet tomēr to radīt tā, ka kungs allaž no tā ieguva un zemnieks allaž zaudēja. Garīgie valdnieki rīkojās vienkāršāk: viņi fabricēja viltotus dokumentus, kuros zemnieku tiesības tika apcirptas un viņu pienākumi palielināti. Pret šām firstu, muižnieku un baznīckungu laupīšanām zemnieki 15. gadsimta beigās sāka bieži rīkot atsevišķas sacelšanās, līdz beidzot 1525. gada Lielais zemnieku karš vēlās pār Švābiju, Bavāriju, Frankoniju, izplatīdamies arī Elzasā, Pfalcē, Reinas apgabalā un Tīringā. Pēc sīvām cīņām zemniekus uzveica. No tā laika par jaunu sākās vispārīgs dzimtbūtnieciskās atkarības pārsvars starp vācu zemniekiem. Apvidos, kur bija plosījies kaps, tagad nekautrīgi samīdīja visas vēl atlikušās zemnieku tiesības: kop zemi pārvērta par kunga zemi, pašas zemniekus — par dzimtļaudīm. Un pateicība labāk dzīvojošiem ziemeļģermāņu zemniekiem, ka viņi bija palikuši mierīgi, bija tā, ka viņi, lai gan drusku vēlāk, nokļuva tai pašā apspiestībā. Dzimtbūšana vācu zemniekiem nostiprinājās Austrumprūsijā, Pomerānijā, Brandenburgā ar 16. gadsimta vidu, Šlezvigā- Holšteinā ar šā gadsimta beigām, un to uzspieda zemniekiem aizvien plašāk.

Šai jaunajai vardarbībai turklāt bija arī ekonomisks pamats. No reformācijas laika cīņām vienīgi tikai vācu valdošie firsti bija ieguvuši, paplašinādami savu varu. Muižnieku cildenajam laupīšanas amatam nu bija beigas. Ja muižnieki negribēja iet bojā, viņiem vajadzēja izspiest vairāk ienākumu no savas muižas. Vienīgais ceļš te bija — pēc lielo īpašnieku un sevišķi klosteru priekšzīmes — vismaz daļā sava īpašuma ierīkot paša saimniecību. Kas līdz šim bija izņēmums, tagad kļuva par nepieciešamību. Bet šim jaunajam saimniekošanas veidam ceļā stāvēja tas, ka zeme gandrīz visur bija izdota zemniekiem nomā. Padarot brīvos vai atkarīgos nomas zemniekus par pilnīgiem dzimtcilvēkiem, lielkungs ieguva brīvas rokas. Daļa zemnieku tika „izvietota" — (,,gelegt“)*, lietojot tehnisku apzīmējumu, — t. i., vai nu padzīta, vai arī padarīta par bezzemniekiem, kam bija tikai būda un nedaudz dārza zemes. Viņu saimniecību zeme tika apvienota kopā par lielu kunga saimniecību, un to apstrādāja jaunie bezzemnieki un vēl pāri palikušie zemnieki klaušu kārtībā. Tādā veidā ne tikai vienkārši padzina daudzus zemniekus, kam vēl bija savi zemes gabali, bet arī vēl palikušo klaušas ievērojami un aizvien vairāk un vairāk palielināja. Kapitālistiskais periods uz laukiem sevi iezvanīja kā uz dzimtcilvēku klaušu darba pamatotas lauksaimnieciskas lielražošanas laikmets.

______________

* Wird ,,gelegt“. Bauernlegen -— technisks termins zemnieku padzīšanai un ekspropriācijai Vācijas vēsturē. Sk. „Ļeņina krājums" XIX, Ļeņina piezīme, 295. Ipp. - Red.

Šī pārvērtība norisinājās sākumā tomēr vēl diezgan gausi. Tad nāca Trīsdesmitgadu kaps. Veselas paaudzes laikā Vāciju krustām un šķērsām pārstaigāja visneapvaldītākā soldateska, kādu vien zina vēsture. Visur dedzināja, laupīja, postīja, izvaroja, slepkavoja. Visvairāk cieta zemnieks tur, kur savrup no lielajiem karapulkiem uz savu roku un savā labā rīkojās mazas neatkarīgas nodaļas vai, pareizāk sakot, marodieri. Postījumi un iedzīvotāju izzušana bija bezgalīga. Kad iestājās miers, Vācija gulēja pie zemes nevarīga, samīta, saplosīta, noasiņojusi; bet vislielākā postā, izrādījās, atkal bija zemnieks.

Muižnieki, kam piederēja zeme, nu kļuva par vienīgiem valdniekiem laukos. Firsti, kas tieši šajā laikā bija iznīcinājuši kārtu sapulcēs viņu politiskās tiesības, atstāja viņiem par to brīvas rokas pret zemniekiem. Zemnieku pēdējos spēkus salauza kaps. Tā muižnieki varēja visus lauku apstākļus iekārtot tādējādi, kā tas bija visnoderīgāk viņu izputināto finanču restaurēšanai. Nevien pamestās zemnieku mājas uz ātru roku pievienoja kungu muižām; zemnieku izlikšana no mājām (Bauernlegen) tieši tagad sākās plašā mērogā un sistēmatiski. Jo lielāka bija kunga saimniecība, toties lielākas, protams, bija zemnieku klaušas. Atkal iestājās „neaprobežoto klaušu" laiks: lielkungs varēja piespiest strādāt sev zemnieku, viņa ģimeni, viņa lopus, cik bieži un cik ilgi tam patika; dzimtbūšana tagad kļuva vispārīga; brīvs zemnieks tagad bija tāds pats retums kā balts krauklis. Un lai lielkungs jau pašā dīglī varētu nospiest katru, pat mazāko zemnieka pretestību, viņš no valdošā firsta ieguva tiesības nodibināt muižas tiesu, t. i., viņu iecēla par vienīgo tiesnesi visos zemnieku sīkajos pārkāpumos un strīdos, pat tad, kad zemnieks tiesājās ar viņu, ar savu kungu; kungs tātad bija tiesnesis savā paša lietā! No tā laika zemē valdīja runga un pātaga. Vācu zemnieks, tāpat kā visa Vācija, bija pazemots viszemākā pakāpē. Tāpat kā visa Vācija, arī zemnieks bija kļuvis tik bezspēcīgs, ka zuda katra iespēja sev palīdzēties, un glābiņš varēja nākt tikai no ārienes.

Un tas nāca. Ar franču revolūciju arī Vācijai un vācu zemniekam ausa labāka laika ausma. Tikko revolucionārais karaspēks ieņēma Reinas kreiso krastu, kad tur kā pēc burvja mājiena izzuda visas vecās grabažas — klaušas, noma, visādas nomaksas lielkungam un arī pats lielkungs. Reinas kreisā krasta zemnieks nu bija saimnieks uz sava zemesgabala un turklāt ieguva — revolūcijas laikā sagatavoto un Napoleona tikai saķēzīto — civīlkodeku (Code civil), likumu grāmatu, kas atbilda viņa jaunajam stāvoklim un ko viņš varēja ne tikai saprast, bet arī ērti nēsāt kabatā.

Bet Reinas labā krasta zemniekam vajadzēja vēl ilgi gaidīt uz brīvību. Prūsijā gan, pēc pilnīgi pelnītās sakāves pie Jenas, atcēla dažas visapkaunojošākās muižnieku tiesības un ar likumu padarīja iespējamu tā saukto izpirkšanos no pārējām zemnieku klaušām. Bet šī iespēja lielāko tiesu un ilgu laiku bija tikai uz papīra. Vācijas pārējās valstīs arī tā nebija. Vajadzēja otras franču revolūcijas 1830. gadā, lai vismaz Bādenē un dažās citās mazās valstīs kaimiņos Francijai ievadītu zemnieku atbrīvošanos. Un pat tad, kad 1848. gada trešā franču revolūcija beidzot aizrāva sev līdzi arī Vāciju, tad Prūsijā atbrīvošana vēl tālu nebija pabeigta un Bavārijā tā vēl pat nebija sākusies. Bet nu gan lieta virzījās straujāk; klaušas, ko pildīja zemnieki, kas kļuva aizvien dumpīgāki, bija pazaudējušas katru vērtību.

Un ko tad nozīmēja šī atbrīvošana? Par to, ka lielkungs paņēma no zemnieka noteiktu sumu naudas vai gabalu viņa zemes, lielkungs apsolījās vēl palikušo zemnieka zemi turpmāk atzīt par tā brīvu, nekādām klaušām neapgrūtinātu īpašumu. — lai gan visas lielkungam piederošās zemes bija jau agrāk nozagtas tiem pašiem zemniekiem! Vēl vairāk! Robežas nospraužot, šim uzdevumam sūtītie ierēdņi, protams, gandrīz visur nostājās lielkunga pusē, pie kura viņi dzīvoja un dzīpoja, tā ka zemniekus nežēlīgi apkrāpa, pārkāpjot pat likuma burtu.

Un tā nu mēs beidzot, pēc trim franču revolūcijām un vienas vācu revolūcijas, esam nonākuši tiktāl, ka mums atkal ir brīvi zemnieki. Bet cik ļoti tālu stāv mūsu tagadējais brīvais zemnieks no veclaiku brīvā markas locekļa! Viņa zemesgabals lielāko tiesu ir mazāks, bet nesadalītā marka izbeigusies, izņemot nedaudzus, |oti sīkus un nolaistus kopīgus meža gabalus. Bet bez kopīgu piederumu izmantošanas zemnieks nevar uzturēt lopus; bez lopiem nav mēslu, bez mēsliem nav iespējama racionāla zemkopība. Nodokļu piedzinējs un aiz viņa draudošais liesu izpildītājs, kupus mūsdienu zemnieks pārāk labi pazīst, bija senējam markas loceklim nepazīstamas figūras, tāpat kā hipotēku augļotājs, kupa nagos cita pēc citas krīt zemnieku mājas. Un pats zīmīgākais te tas, ka šie jaunie brīvie zemnieki, kupu zemes gabali stipri apcirpti un kupu spārni aizlauzti, Vācijā, kur viss notiek pārāk vēlu, radīti tādā laikā, kad nevien zinātniskā lauksaimniecība, bet pat jaunizgudrotās lauksaimniecības mašīnas padara sīko zemnieku saimniecību aizvien vairāk un vairāk par novecojušu, vairs dzīves nespējīgu ražošanas veidu. Līdzīgi tam, kā mechaniskās vērptuves un austuves izspieda vērpjamo ratiņu un rokas stelles, šīm jaunajām lauksaimniecības ražošanas metodēm bez žēlastības jāiznīcina lauku sīksaimniecība, liekot tās vietā zemes liel- īpašumu, protams, tai gadījumā, ja tam tiks dots vajadzīgais laiks.

Lieta tā, ka visu Eiropas zemkopību, — kādā stāvoklī tā pašlaik atrodas, — apdraud ļoti varens sāņcensis: labības ražošana masu apmēros Amerikā. Ar turienes auglīgo un ilgiem gadiem pašas dabas pietiekami mēsloto augšņu, ko tur iegūst par smiekla naudu, nevar sacensties ne mūsējie parādiem apkrautie sīkzemnieki, ne arī mūsu tikpat dziļi parādos iestigušie lielie zemes īpašnieki. Visu Eiropas lauksaimniecisko ražošanas veidu uzveic Amerikas konkurence. Zemkopība Eiropā būs iespējama tikai tad, ja to vadīs sabiedriski un visas sabiedrības labā.

Tādas ir nākotnes izredzes mūsu zemniekiem. Panīkušās, tomēr brīvās zemnieku šķiras atjaunošanai ir tā labā puse, ka zemnieks tagad atrodas tādā stāvoklī, kur viņš — ar savu dabisko sabiedroto, strādnieku, palīdzību — var pats sev palīdzēt, ja tikai viņš gribēs saprast, kā to darīt*.

___________________________

* Engelsa darba „Marka" atsevišķā izdevumā, ko viņš publicējis ar nosaukumu „Vācu zemnieks. Kas viņš bijāt Kas viņš irt Kas viņš varētu būt?“ ir šāds papildinājums: „Bet kā? Ar markas atdzimšanu, bet ne tās vecajā, pārdzīvotajā, bet gan atjaimotā veidā: tādā veidā atjaunojot zemes kopīpašumu, ka pēdējais nodrošina sīkzemniekiem — kopzemes dalībniekiem ne vien visas lielsaimniecības priekšrocības un lauksaimniecības mašīnu lietošanu, bet dos viņiem arī līdzekļus ar tvaika vai ūdens palīdzību blakus zemkopībai organizēt arī lielrūpniecību, turklāt bez kapitālistiem, bet pašas kopienas spēkiem.

Lielas lauksaimniecības un lauksaimniecības mašīnu lietošana — tas nozīmē citiem vārdiem: darīt lieku lielākās daļas to sīkzemnieku lauksaimniecisko darbu, kūpi tagad paši apstrādā savu zemi. Bet lai šie no lauksaimniecības izspiestie ļaudis nepaliktu bez darba vai nesakrātos pilsētās, vajadzīga rūpnieciska nodarbošanās pašos laukos, un to var viņiem vēlamā veidā organizēt lielumā, ar tvaika vai ūdens spēku.

Kā to iekārtot? Apdomājiet to labi, vācu zemnieki. Palīdzēt jums var vienīgi — sociāldemokrāti". - Red.

***

*

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

darbabalss.eu

№ 09

Rīga, 2015

*

Примечания

1

Ļeņins. Raksti, I sēj., 414. Ipp.

2

Sk, Staļins. Pārskata ziņojums partijas XVIII kongresā par VK(b)P CK darbu, 50.—58. Ipp. Valsts politizdevniecība, 1939.

3

Dīrings, Eižens (1833.—1921.) — vulgārs, mehanisks materiālists un pozilīvists, aplūkoja sabiedrības vēsturi no ideālistiskā viedokļa, reakcionārās „vardarbības teorijas" viedokļa, izvirzīja pret marksismu reakcionāro „izlīdzinošā sociālisma" ideju

4

Lafargs, Pols (1842.—1911.) — marksisma izcils popularizētājs Francijā, franču sociālistiskās partijas dibinātājs, Marksa un Engelsa draugs

5

,,Sozialdemokrat“ („Sociāldemokrāts“) — vācu sociāldemokrātijas

centrālorgans, ko no 1879. līdz 1888. g. izdeva Šveicē, Cīrihē, bet pēdējos divos gados (1889.—1890.) — Londonā. Pret sociālistiem vērstā izņēmuma likuma laikā (1878.—1890.) sociāldemokrātiski izdevumi Vācijā bija aizliegti.

6

Lasals, Ferdinands (1825.—1864.) — redzams vācu strādnieku kustības darbinieks laikā no 1862. līdz 1864. g., licis pamatus reformistiskajam virzienam (lasalianismam), kas 1875. g. ieplūda vācu sociāldemokrātijā. 1927. g. atrastā Lasala sarakstīšanās ar Bismarku apstiprināja Marksa un Engelsa aizdomas par Lasala sakariem ar prūšu reakciju

7

Einerns, E. — Brēmenes fabrikants, autors brošūrai, kas vērsta pret sociāldemokrātiju.

8

Zibels, Heinrihs (1817.—1895.) — vācu reakcionārs buržuāzisks vēsturnieks, uzstājās pret marksismu un revolucionāro strādnieku kustību

9

Treičke, Heinrihs (1834.—1896.) — vācu buržuāzisks reakcionārs vēsturnieks, šovinists, antisemīts.

10

Kants, Imanuels (1724.—1804.) — vācu klasiskās ideālistiskās buržuāziskās filozofijas ciltstēvs, hipotēzēs autors, pēc kuras saules sistēma cēlusies no t. s. pirmatnējiem miglājiem

11

Laplass, Pjers-Simоns (1749.—1827.) — franču matemātiķis un astronoms, pamatojis Kanta hipotēzi par saules sistēmas izcelšanos

12

Darvins, Čarlzs (1809.—1882.) — lielais angļu dabas pētnieks, jaunlaiku mācības nodibinātājs par sugu izcelšanos un attīstību pie augiem un dzīvniekiem (darvinisms).

13

Sen-Simons, Anri (1760.—1825.) — lielais franču utopiskais sociālists.

Furje, Saris (1772.—1837.) — lielais franču utopiskais sociālists.

Ouens, Roberts (1771.—1858.) — lielais angļu utopiskais komunists.

Fihte, Johans Gotlibs (1762.—1814.) — redzams vācu filozofs, subjektīvais ideālists, dialektiķis, vācu klasiskās filozofijas pārstāvis.

Hēgelis, Georgs-Fridrihs-Vilhelms (1770—1831.) — lielais vācu filozofs, dialektiķis; objektīvā absolūtā ideālisma sistēmas nodibinātājs.

14

Markss, Kārlis (1818,—1883.)

15

Kovaļevskis, Maksims Maksimovičs (1851.—1916.) — krievu sociologs, vēsturnieks un jurists, liberālās buržuāzijas ideologs; pazīstams kā pirmatnējo dzimts attiecību pētītājs.

16

Dunss Skots, Ioans (1265. vai 1274.—1308.) — franciskāņu mūks, viduslaiku filozofs, seholastiķis, nominālists, angļu materiālisma priekštecis.

Bēkons, Frensis (1561.—1626.) — angļu filozofs, angļu materiālisma un jaunlaiku eksperimentālo zinātņu ciltstēvs, politisks darbinieks un vēsturnieks.

Anaksagors (500.—428. pirms mūsu ēras) — sengrieķu filozofs, materiālists, kas uzskatīja kā pasaules pamalu bezgalīgu daudzumu pirmatnējas, pēc savām īpašībām dažādas, vissīkākās matērijas daļiņas — homoiomerijas (kā tās nosauca Aristotels), no kurām mehaniski sastādās lietas.

Dēmokrits (ap 460.—370. pirms m. ē.) — lielais grieķu filozofs materiālists, atomu teorijas nodibinātājs

Bēme, Jакоvs (1575.—1624.) — vācu filozofs mistiķis

17

Hobss, Tomass (1588.—1679.) — angļu filozofs, mehaniskā materiālisma piekritējs, ateists; sabiedrības izpratnē — ideālists, kas uzskata valsti kā apzinīgas vienošanās rezultātu starp cilvēkiem, lai izkļūtu no mežonīgā pirmatnējā stāvokļa, kufā pēc llobsa uzskatiem „cilvēks cilvēkam zvērs".

18

Kolinzs, Džons (1676.—1729.) — angļu deisma un brīvdomības izcils pārstāvis, Loka materiālisma piekritējs.

Dodvels, Henrijs (miris 1784. g.) — angļu filozofs deists, Loka materiālisma sekotājs, ,,Christianity not Founded on Argument" autors (1742.).

Kovards, Viljams (1657.—1725.) — angļu filozofs, materiālists, Loka sensuālisma sekotājs, ārsts.

Hartlijs, Dāvids (1704.—1757.) — angļu filozofs, ārsts, materiālistisks Loka mācības sekotājs, deists.

Prīstlijs, Džozefs (1733.—1804.) — izcils angļu ķīmiķis, filozofs materiālists, Loka sensuālisma sekotājs.

Loks, Džons (1632.—1704.) — angļu filozofs sensuālists, ļoti stipri ietekmējis franču XVIII gs. Materiālistus.

19

K. Markss un F. Engelss. „Die heilige Familie" Frankfurt а. M., 1845., p. 201— 204. (Engelsa piezīme.) — [Sk. Markss un Engelss. Raksti, III sēj. 157.-158. lpp.]

20

Beklends, Viljams (1784.—1856.) — angļu ģeologs, autors darbam: „Piezīmes par organiskām atliekām, kas saglabājušās alās, kā arī par citām ģeoloģiskām parādībām, kas norāda uz vispasaules ūdensplūdu faktiem" (1823.).

Mantels, Hedeons (1790,—1852.) — angļu ģeologs

21

Napoleons I Bonaparts (1769.—1821.) — Francijas imperators (1804.—1814.)

22

Luters, Mārtiņš (1483.—1546.) — protestantisma ideologs Vācijā, luterāņu baznīcas nodibinātājs

23

Zikingens, Francis fon (1481.—1523.) — vācu bruņinieks, pievienojās reformācijai, sīkās muižniecības vadītājs pret lielajiem firstiem Vācijā

24

Kalvins, Žans (1509.—1564.) — reformācijas ideologs Šveicē. Protestantisma paveida — kalvinisma nodibinātājs

25

Kromvels, Оlivers (1599.—1658.) — angļu buržuāziskās revolūcijas vadonis 1640.—1648. g.; kopš 1653. g. — lords-protektors Anglijā

26

Kārlis I (1600.—1649.) — Anglijas karalis (1625.—1649.) no Stjuartu dinastijas, buržuāziskās revolūcijas laikā (1649. g. 30. janvārī) Anglijā sodīts ar nāvi

27

Lui-Filips (1773,—1850.) — „karalis buržujs" Francijā (1830,—1848.), lielburžuazijas ieliktenis; gāzts 1848. g. revolūcijā

28

Indriķis VIII (1491.—1547.) — kopš 1509. g. Anglijas karalis no Tjudoru dinastijas

29

Indriķis VII (1457,—1509.) — kopš 1485. g. Anglijas karalis no Tjudoru dinastijas

30

Bolingbroks, Henrijs Sent-Džоns (1678.—1751.) — angļu valstsvīrs, konservatīvais, filozofijā materiālists deists. Galvenais darbs „Vēstules par vēstures pētīšanu un derīgumu" (1738.).

Šeftsberi, Antоnijs-Ešlijs-Kupers (1671.—1713.), grāfs — angļu filozofs, deists, morālists, Loka piekritējs

31

Stjuarti — karaliska dinastija, Skotijā (no 1370. g.), Anglijā (no 1603. g.)

32

Vats, Džems (1736.—1819.) — angļu fiziķis; inženieris izgudrotājs; viens no visizcilākiem modernās tvaika mašīnas radītājiem.

Arkraits, Ričards (1732.—1792.) — pazīstams kā tērpjamās mašīnas izgudrotājs, jaunībā bijis bārddzinis; kļuva par paša "dibinātās vērptuves īpašnieku.

Kartraits, Edmunds (1743.—1823) — angļu mehaniķis, pirmo mehanisko aužamo steļļu (1785.) un linu vērpjamās mašīnas izgudrotājs (1790.)

33

Bonaparts, Lui (1808. —1873.), viņš arī Napoleons III, — Francijas imperators (1852.—1870.)

34

„Brālis Jonatāns" personificē Ziemeļamerikas Savienotās valstis (tāpat kā „Džons Bulls“ — Angliju). Šīs palamas vietā vēlāk lietoja „onkulis Sems“

35

Revivālisms — pagājušā gadsimta reliģiska kustība, kas centās nostiprināt reliģijas slīdošo ietekmi. Mudijs un Senkijs — amerikāņu sprediķotāji starp šās kustības organizatoriem

36

Kobdens, Ričards (1804.—1865.) — Anglijas politisks darbinieks, liberālis, Mančesteras fabrikants, brīvtirdzniecības aizstāvis, „Līgas pret labības likumiem" dibinātājs.

Braits, Džons (1811.—1889.) — kokvilnas fabrikants Anglijā; abi ar Kobdenu aizstāvēja tirdzniecības brīvību; bija „Līgas cīņai pret labības likumiem" vadītājs 1868.—1880. g.; ieņēma vairākus ministru amatus.

Forsters, Viljams (1818.—1886.) — angļu liberālis; kopš 1861. g. parlamenta loceklis; 1865.—1866. g. koloniju ministra biedrs, 1880.—1882. g. sekretārs Īrijas lietās, homrula — Īrijas pašvaldības — pretinieks, par kuru cīņa sākās XIX gadsimta 70-os gados.

37

Dizraēli, Benjamiņš, grāfs Bīkonsfilds (1804.—1881.) — Anglijas valstsvīrs, konservātīvais, finanču ministrs, premjērministrs

38

Maners, Džons (1818.—1906.) — lords — Anglijas valstsvīrs, apakšpalātas loceklis; grupas „Jaunā Anglija" biedrs, konservatīvais

39

Brentano, Luio (1844.—1931.) — buržuāzisks vācu profesors nacionālajā ekonomijā, „katedras sociālists", nikni uzbruka Marksam orgānā „Vācu fabrikantu savienība"

40

Ruso, Žans-Žакs (1712.—1778.) — lielais franču apgaismotājs, revolūcionārās buržuāziskās demokrātijās ideologs; viņa tautas suverenitātes un vienlīdzības idejām, absolūtisma kritikai utt. piekrita liela loma franču buržuāziskās revolūcijas sagatavošanā XVIII gadsimtā

41

Mincers, Tomass (1490.—1525.) — Lielā zemnieku kara vadonis Vācijā 1525. g., sākotnējā utopiskā un izlīdzinošā komunisma pārstāvis

42

Leveleri (tulkojumā: vienlīdzības piekritēji) — tā sauca tos pilsētas un lauku plebejisko elementu pārstāvjus, kas 1648. g. revolūcijas laikā Anglijā izvirzīja visradikālākās demokrātiskās prasības.

43

Babefs, Fransua-Noels, iesaukts par Grakhu (1700.—1797.) — franču utopiskais komunists, izvirzījis sociālās vienlīdzības ideju un centies savas idejas realizēt sacelšanās ceļā pret Direktoriju — Francijas kontrrevolūcionārās buržuāzijas valdību

44

Moreli — utopiskā un izlīdzinošā komunisma pārstāvis Francijā XVIII gadsimtā, „Dabas likumu kodeka" autors, kupā uzlūko privātīpašumu kā cilvēces visu ļaunumu un posta sakni, atzīstot, kā „cilvēka dabai" atbilstošu, kā „īstu dabas likumu" tikai sabiedrisku īpašumu.

Mabli, Gabriels-Bоnо (1709.—1785.) — abats — franču utopiskais komunists apgaismotājs, izvirzījis sociālās vienlīdzības ideju

45

Karleils, Tomass (1795.—1881.) — rakstnieks, vēsturnieks, „feodālā sociālisma" pārstāvis Anglijā

46

Veitlings, Vilhelms (1808,—1871.) — izcils vācu utopiskais komunists; atradās furjērisma ietekmē; aizstāvēja izlīdzināšanas idejas; uzskatos atšķīrās no Marksa un Engelsa, neatlaidīgi aizstāvēdams savus utopiskos uzskatus

47

Aristotēls (384.—322. pirms m. ē.) — lielais grieķu filozofs, pēc Marksa izteiciena „vecās pasaules Hēgelis", zinātnieks-enciklopēdists, kas devis daudz jauna visās zinātņu nozarēs — mācībā par dabu, loģiku, ekonomiku, politiku un mākslu; savā metafizikā attīstīja ideālistisko mācību, pēc kiņas nemateriālā forma un mērķis ir lietu pamats un cēlonis, bet stihiski viņš svērās uz materiālisma pusi un izvirzīja daudzus materiālisma un dialektikas pamatprincipus.

48

Dekarts, Renē (1596.—1650.) — lielais franču domātājs, matēmatiķis; filozofijā duālists, fizikā materiālists.

Spinoza, Benedikts (1632.—1677.) — lielais holandiešu filozofs, materiālists un ateists; viņa mācība, kupā slēpās dialektikas elementi, tomēr vēl izpaudās teoloģiskā formā

49

Didro, Denīs (1713.—1784.) — lielais franču apgaismotājs materiālists, „Enciklopēdijas" dibinātājs un redaktors, rakstnieks un dzejnieks, revolūcionārās buržuāzijas ideologs XVIII g. s.

50

Hēraklits (ap 535.—475. pirms m. ē.) — lielais sengrieķu filozofs, antīka materiālisma un dialektikas pārstāvis; mācīja, ka „viss tek, viss mainās”

51

Ņūtons, Īsāks (1643.—1727.) — slavenais angļu fiziķis un matēmatiķis, klasiskās mehanikas nodibinātājs.

Linejs, Kārlis (1707.—1778.) — pazīstams zviedru dabas pētnieks, izstrādājis augu un dzīvnieku klasifikācijas sistēmu

52

Sk. Markss, Kapitāls, I sēj., 515. Ipp. 1935. g. izd.

53

„Par brīvo tautas valsti" sk. K. Markss „Gotas programas kritika" un J. Staļins „Ļeņinisma jautājumi", 11. azd. 250.—251. lpp.

54

Anarhisti noliedz katru valsti un ir proletariāta diktatūras pretinieki. Viņu prasība tūlīt iznīcināt katru valsti patiesībā vērsta pret proletārisko valsti un tāpēc ir kontrrevolūcionāra.

55

Maurers, Georgs-Ludvigs (1790.—1872.) — vācu vēsturnieks, ģermāņu cilšu sabiedriskās iekārtas izcils pētītājs, pierādījis zemnieku kopienas pastāvēšanu Vācijā

56

Cēzars, Кajs Jūlijs (100.—44. pirms m. ē.) — slavenais romiešu valstsvīrs, karavadonis un rakstnieks

57

Tacits, Publijs Kornēlijs (ap 55.—120. pēc mūsu ēras) — romiešu vēsturnieks

58

Kārlis Lielais (742.-—814.) — franku karalis kopš 768. g., imperators kopš 800. g. Nodibinājis impēriju, kas ietvēra Vācijas, Francijas un Itālijas teritoriju

Content

Engelss Fridrihs Engelss. Sociālisma attīstība no utopijas par zinātni (1882)

Fridrihs Engelss Sociālisma attīstība no utopijas par zinātni.

NO REDAKCIJAS

PRIEKŠVĀRDS PIRMAJAM VĀCU IZDEVUMAM

PRIEKŠVĀRDS CETURTAJAM VĀCU IZDEVUMAM

IEVADS ANGĻU IZDEVUMAM

SOCIĀLISMĀ ATTĪSTĪBA NO UTOPIJAS PAR ZINĀTNI

I

II

III

Pielikums. MARKA

Примечания