Gorkijs Maksims

Gorkijs. Manas universitātes.

Maksims Gorkijs

Manas universitātes (1923 g.)

Par Maksima Gorkija stāstu.

Darbs pirmoreiz iespiests tieši Kopotos rakstos — Собрание сочинений, XVI sējumā, ko 1923. gadā laida klajā izdevniecība «Книга» Berlīnē. Tai pašā gadā to izdeva turpat ari atsevišķā grāmatā. Tā ir M. Gorkija lielo autobiogrāfisko stāstu — «Bērnība» un «Ļaudīs» — trešā daļa, kuras viela tad ari saistās ar šīm pirmajām daļām.

Stāsta «Manas universitātes» materiāli iespiesti arī žurnālā «Красная Новь» 1923. gadā no 1.—6. numuram ar kopēju virsrakstu «Autobiogrāfiski stāsti». Sākumā autors darbam gribējis dot nosaukumu «Dzīve Kazaņā», tad — «Inteliģences vidū» un tikai pēdīgi izvēlējies tam nosaukumu «Manas universitātes».

Pirmoreiz Gorkijs šo darbu min M. F. Andrejevai 1922. g. 28. februārī rakstītajā vēstulē, tad G. D. Velsam 1922. g. 16. aprīlī jau izsakās, ka, Švarcvaldē dzīvodams, viņš triju mēnešu laikā (janvāris—marts) uzrakstījis autobiogrāfijas trešo dalu, t. i., «Manas universitātes».

Stāsts aptver Gorkija dzīves posmu no 1884. gada vasaras līdz 1889. gada vasarai, kad viņš atkal atgriezās Ņižņijā. Kazaņā pavadītais laiks viņam pagājis smagā darbā, tā ka, pārāk nomocījies, viņš 1887. gadā gribējis pat nonāvēties. Uz Kazaņu posdamies, Gorkijs bija cerējis iestāties tur kādā skolā, bet no tā nekas nav iznācis; vienīgais ieguvums, ka Kazaņā viņš daudz ko mācījies, iepazīdamies ar progresivo inteliģenci, kas, organizējusies pulciņos, interesējās par marksismu, progresivo zinātni un literatūra, lasīja Lavrovu, Černiševski, A. Smitu, Marksa «Kapitālu» u. c. Tādā sakarā atmiņās tad ari tiek minēti citi tā laika izplatītākie sacerējumi, piemēram, «Sociālo zinātņu ābece» — «Азбука социальных наук», «Gudrā mehanika» — «Хитрая механика», «Karalis Bads» — «Царь-Голод» u. c. Kazaņā tolaik darbojās pazīstami «narodņiki» un marksisma pārstāvji — N. F. Aņņenskis, N. Fedosejevs, M. Grigorjevs u. c. 1888. gadā M. Gorkijs aizbrauca uz Krasnovidovas ciemu, bet drīz vien atkal pārradās Kazaņā, kur strādāja dažādus gadījuma darbus, lai nopelnītu sev uzturu.

Gorkija vēstulēs un literārajās apcerēs atrodamas vērtīgas atmiņas par politiskiem pulciņiem, kuros rakstnieks piedalījies, Tā, piemēram, vēstulē А. A. Belozerovam 1927. g. 24. aprīlī Gorkijs, raksturodams 80. gadu dažādo nelegālo pulciņu vadītājus, par N. J. Fedosejeva pulciņu izsakās: «Sergejs Grigor[jevičs] Somovs — bijušais izsūtītais — jalutorietis, eklektiskā revolucionārā pulciņa organizētājs Kazaņā, Karoņina-Petropavlovska draugs; P. F. Kudrjavcevs bija narodņiciskā Popova pulciņa loceklis. Kazaņā tolaik pastāvēja tīri marksistiskais Fedosejeva pulciņš.»

N. J. Fedosejeva loma marksisma propagandā, viņa ciņa pret narodņicismu raksturota V, I. Ļeņina apcerējumā «Daži vārdi par N. J. Fedosejevu». «N. J. Fedosejevs bija viens no pirmajiem,» saka Ļeņins, «kas sāka deklarēt savu piederību pie marksistiskā virziena. Atceros, ka uz ša pamata sakas viņa polemika ar N. K. Mihailovski, kas žurnālā «Русское Богатство» atbildēja viņam uz vienu no viņa nelegālajam vēstulēm.» Un tālāk: «Man atmiņa sevišķi iespiedies, ka Fedosejevam neparasti simpatizēja visi, kas viņu pazina, jo viņš bija veco laiku revolucionārā tips, kurš pilnīgi nodevies savām darbam un varbūt pasliktinājis savu stāvokli ar tādiem vai citādiem izteicieniem vai neapdomīgu rīcību attiecībā uz žandarmiem.»

«Manas universitātes» bija Ļeņinam viens no iemīļotākajiem Gorkija darbiem. Pastāstīdama par Vladimira Iļjiča Ļeņina dzīves pēdējām dienām, N. K. Krupskaja 1924. g. 28. janvarī M. Gorkijam raksta: «Pa vakariem es lasīju viņam priekšā grāmatas, kādas viņš atlasīja no saiņiem, kas bija atvesti no pilsētas. Viņš paņēma arī jūsu grāmatu «Manas universitātes». Vispirms viņš palūdza izlasīt par Koroļenko un tad — «Manas universitātes.»

Apcerējumā «Kas Iļjičam patika no daiļliteratūras» N. K. Krupskaja atzīmē: «Iļjiča mūža pēdējie mēneši. Pēc viņa norādījuma es lasīju viņam beletristiku, parasti pie vakara. Lasīju Ščedrinu, lasīju «Manas universitātes».» To pašu viņa atkārto ari rakstā «Ļeņins un Gorkijs».

Latviski «Manas universitātes» Elzas Egles tulkojumā pirmoreiz iznāca tikai padomju laikā — 1941. gadā lielā tirāžā.

MANAS UNIVERSITĀTES

Tātad — es braucu mācīties uz Kazaņas universitāti, — un nekur citur.

Domu par universitāti man ierosināja ģimnāzists N. Jevreinovs, tīkams jauneklis, skaistulis ar laipnām sievietes acīm. Viņš dzīvoja bēniņos tai pašā namā, kur es, bieži redzēja mani ar grāmatu rokā, tas viņu ieinteresēja, mēs iepazināmies, un drīz vien Jevreinovs sāka mani pārliecināt, ka man esot «ārkārtīgas spējas zinībās».

— Daba jūs radījusi, lai kalpotu zinātnei, — viņš mēdza teikt, skaisti paskurinādams savu garo matu krēpes.

Toreiz es vēl nezināju, ka zinātnei var kalpot arī par izmēģinājumu trusīti, bet Jevreinovs tik lieliski prata pierādīt, ka universitātēm vajadzīgi tieši tādi zeņķi kā es. Protams, pieminējām Mihailu Lomonosovu. Jevreinovs teica, ka Kazaņā es varēšot dzīvot pie viņa, rudenī un ziemā izmācīšoties ģimnāzijās kursu, izturēšot «šādus tādus» eksāmenus — tieši tā viņš teica: «šādus tādus» — universitāte man došot valsts stipendiju un pēc gadiem pieciem es jau būšot «zinātnieks». Viss likās ļoti vienkārši, jo Jevreinovam bija deviņpadsmit gadu un laba sirds.

Izturējis savus eksāmenus, viņš aizbrauca, un pēc pāris nedējām arī es sekoju viņam.

Mani pavadīdama, vecmāmiņa mācīja:

— Neskaisties uz cilvēkiem, — tu vienmēr esi tāds dusmīgs, kļuvis neiecietīgs un uzpūtīgs! Tas tev no vectēva, bet ko tad viņš panāca? Dzīvoja, dzīvoja bēdulis večuks, bet tā i palika muļķos. Vienu tu liec vērā: nevis dievs tiesā cilvēkus, tas — tikai velnam sagādā prieku! Nu, sveiks...

Un, slaucīdama no rudajiem, ļenganajiem vaigiem skopās asaru lāses, piebilda:

— Vairs jau neredzēsimies; aizdzīsies tu, nerimša, tālu prom, bet es — nomiršu ...

Pēdējā laikā es biju atsvešinājies no mīļās vecītes un tikai retumis ar viņu tikos, bet te pēkšņi sāpīgi sajutu, ka nu vairs nekad neredzēšos ar cilvēku, kas man tik cieši,. tik sirsnīgi tuvs.

Stāvēju tvaikoņa pakaļgalā un skatījos, kā viņa tur, piestātnes malā, ar vienu roku met krustus, bet ar otru vecas seģenes stūrī slauka seju un tumšās acis, kurās mirdz neiznīdējama mīla uz cilvēkiem.

Un lūk, es atrodos pustatariskā pilsētā, mazā vienstāva mājas dzīvoklītī. Mājiņa vientuļi kvernēja piekalnē šauras, nabadzīgas ielas galā; vienā pusē mājiņai atradās nezālēm biezi noaugusi ugunsgrēka postaža; vērmeļu, dadžu, zirgskābeņu sazēlumā un pliederu krūmos rēgojās ķieģeļu ēkas drupas, zem drupām — plašs pagrabs; tur mita un nobeidzās klaiņojoši suņi. Ļoti labi atceros šo pagrabu, kas bija viena no manām universitātēm.

Jevreinovi — māte un divi dēli — pārtika no trūcīgas pensijas. Jau pašās pirmajās dienās es vēroju, ar kādām traģiskām skumjām maziņā, pelēkā atraitne, pārnākusi no tirgus un novietojusi iepirkumus virtuvē uz galda, lūkoja atrisināt grūto uzdevumu: kā no nelieliem sliktas gaļas gabaliņiem pagatavot pietiekamu daudzumu laba ēdiena trim veselīgiem puišiem, neieskaitot sevi pašu.

Viņa bija mazrunīga; viņas pelēkajās acīs bija sastingusi darbā nomocīta zirga bezcerīgā, lēnīgā stūrgalvība; — velk zirdziņš vezumu kalnā un zina — neuzvilkšu, bet tomēr velk!

Dienas trīs pēc manas atbraukšanas, no rīta, kad bērni vēl gulēja, bet es virtuvē viņai palīdzēju tīrīt saknes, viņa klusi un uzmanīgi ievaicājās:

— Kāpēc jūs braucāt šurp?

— Mācīties universitātē.

Viņas uzacis līdz ar dzelteno ādu pavilkās uz augšu, viņa iegrieza ar nazi pirkstā un, asinis sūkdama, atslīga krēslā, bet tūdaļ uztrūkās kājās, iesaukdamās:

— Ā velns ...

Aptinusi ievainoto pirkstu ar kabatas lakatiņu, viņa mani uzlielīja:

— Jūs ļoti labi protat mizot kartupeļus.

Nu, kā gan lai neprastu! Un es viņai pastāstīju, ka esmu strādājis uz tvaikoņa. Viņa jautāja:

— Vai jūs domājat, ka ar to pietiek, lai iestātos universitātē?

Tolaik es humoru vēl lāgā nesapratu. Viņas jautājumu es uzņēmu nopietni un pastāstīju viņai, kā esam nodomājuši rīkoties, lai manā priekšā atvērtos zinātnes tempļa durvis.

Viņa nopūtās:

— Ai Nikolaj, Nikolaj...

Šai mirkli viņš ienāca virtuvē mazgāties, samiegojies, izspūris un kā vienmēr jautrs.

— Māt, būtu jauki, ja pagatavotu pelmeņus!

— Jā, jauki, — piekrita māte.

Gribēdams palepoties ar zināšanām kulinārajā mākslā, es teicu, ka pelmeņiem gaļa par sliktu un tās arī pārāk maz.

Varvara Ivanovna sadusmojās un pateica man dažus tik spēcīgus vārdus, ka man ausis pieplūda ar asinīm un sāka it kā stiepties uz augšu. Nosviedusi uz galda burkānu saišķīti, viņa izgāja no virtuves, bet Nikolajs, pametis man ar acīm, izskaidroja viņas uzvešanos:

— Nelāgā omā ...

Viņš atsēdās uz sola un pavēstīja man, ka sievietes vispār nervozākas par vīriešiem, tas tā esot viņu dabā, to neapšaubāmi pierādījis kāds ievērojams zinātnieks, laikam šveicietis. Džons Stjuarts Mills, anglis, arī esot par to kaut ko teicis.

Nikolajam ļoti patika mani mācīt, un viņš izmantoja katru izdevīgu gadījumu, lai iekaltu manās smadzenēs kaut ko nepieciešamu, bez kā nav iespējams dzīvot. Es kāri viņā klausījos, pēc tam Fuko, Larošfuko, Larošžaklēns man saplūda vienā personā, un es nespēju atcerēties, kurš kuram nocirtis galvu: Lavuazjē — Dimurjē vai otrādi. Jaukais jauneklis no sirds vēlējās «pataisīt mani par cilvēku», viņš pārliecināti to man apsolīja, bet viņam trūka laika un visa pārējā nepieciešamā, lai ar mani nopietni nodarbotos. Egoisms un jaunības vieglprātība viņam neļāva pamanīt, ar kādu spēka piepūli, ar kādu izmaņu saimniekoja māte, vēl mazāk to nojauta viņa brālis, lempīgs, mazrunīgs ģimnāzists. Bet es jau sen visos sīkumos biju iepazinies ar virtuves sarežģītajiem ķīmijas trikiem un ekonomijas paņēmieniem, es skaidri redzēju, cik attapīga ir sieviete, kura spiesta ik dienas apmānīt savu bērnu vēderus un barot pieklīdušu, neglītu, neuzvedīgu puisi. Protams, ka katrs maizes kumoss, ko es apēdu, uzgula manai sirdij kā akmens. Sāku meklēt kaut kādu darbu. No paša rīta izgāju no mājām, lai nebutu jaed pusdienas, bet sliktā laikā nosēdēju postažā — pagraba. Tur beigtu kaķu un suņu smirdoņā, klausoties lietus šalkoņā un vēja vaidos, es drīz vien atjautu, ka universitāte ir tukša fantazija un ka es būtu rīkojies prātīgāk, aizbraukdams uz Persiju. Bet garā es sevi jau skatīju kā burvi ar sirmu bārdu, kurš izgudrojis līdzekli, kā izaudzēt labības graudus ābola lielumā, pudu smagu kartupeli, un vispār biju paspējis izdomāt ne mazumu labdarības zemei, pa kuru tik velnišķi grūti staigāt ne tikai man vienam vien.

Biju jau iemācījies sapņot par neparastām dēkām un lieliem varoņdarbiem. Tas man ļoti līdzēja nebaltās dienās, bet, tā kā šādu dienu bija daudz, es aizvien vairāk; nodevos sapņiem. Es negaidīju palīdzību no ārienes un necerēju uz laimīgu gadījumu, bet manī pamazām attīstījās spītīga griba, un, jo nelabvēlīgāki kļuva dzīves apstākļi, jo stiprāks un pat gudrāks jutos. Es ļoti agri izpratu, ka cilvēku veido viņa pretestība apkārtējai videi.

Lai nebūtu jābadojas, es gāju uz Volgu, uz piestātnēm, kur viegli varēja nopelnīt piecpadsmit, divdesmit kapeikas. Tur starp krāvējiem, baskājiem, blēžiem es jutos kā dzelzs gabals, kas iebāzts kvēlojošās oglēs, — katra diena piesātināja mani ar daudziem skaudriem, asiem iespaidiem. Šeit manā priekšā virmoja kaili, rijīgi ļaudis, rupju instinktu cilvēki, man patika viņu niknums pret dzīvi, patika ņirdzīgi naidīgā nostāja pret visu pasaulē un bezrūpība pašiem pret sevi. Visi mani tiešie pārdzīvojumi mani vilkšus vilka pie šiem ļaudīm, radot vēlēšanos ienirt viņu nīgrajā vidē. Brets Harts un milzīgsdaudzums «lubu» romānu, ko biju lasījis, vel vairāk ierosināja manas simpātijās pret šo vidi.

Profesionālais zaglis Baškins, bijušais skolotāju institūta audzēknis, nežēlīgi dauzīts, diloņslims cilvēks, daiļrunīgi mani mācīja:

— Ko tu tā bozies kā skuķe, vai nevainību baidies zaudēt, vai? Skuķim nevainība — vienīgā viņa bagātība, bet tev — tikai sakas. Viegli būt godīgam, ja nav kārdinājuma!

Rudmatains, pastāvīgi gludi skuvies kā aktieris, maza auguma, ar veiklām un maigām kustībām, Baškins atgādināja kaķēnu. Viņš izturējās pret mani pamācoši, aizbildnīgi, un es redzēju, ka viņš no sirds novēl man veiksmi, laimi. Viņš bija ļoti gudrs, lasījis daudz labu grāmatu, visvairāk viņam patika «Grafs Montē Kristo».

— Šai grāmatā gan mērķis, gan sirds, — viņš mēdza teikt..

Viņš mīlēja sievietes un runāja par viņām, garšīgi čāpstinādams, ar sajūsmu, ar savādām trīsām kroplajā ķermenī; šais trīsās bija kaut kas slimīgs, tās modināja manī riebumu, bet viņa runās es klausījos uzmanīgi, izjuzdams to skaistumu.

— Sieviete, sieviete! — viņš skandināja, un viņa dzeltenajā sejā iedegās sārtums, tumšās acis iemirdzējās sajūsmā. — Sievietes dēļ esmu gatavs uz visu. Viņas dēļ tāpat kā velna dēļ — nav grēka. Dzīvo iemīlējies, labāks par to nekas nav izdomāts!

Viņš bija apdāvināts stāstītājs un ielu staigulēm viegli sacerēja aizkustinošas dziesmiņas par nelaimīgas mīlas skumjām;, tās dziedāja visās Volgas pilsētās, un, starp citu, viņš sacerējis arī plaši izplatīto dziesmu:

Neesmu es skaistule,

Rotu man nekādu,

Kas gan mani precētu,

Meitenīti tādu ...

Labs pret mani bija Trusovs, šaubīgs vīrs, taču cienīga izskata, švītīgi ģērbies, tieviem mūziķa pirkstiem. Admiralitātes priekšpilsētā viņam bija veikaliņš ar izkārtni «Pulksteņu meistars», bet patiesībā viņš nodarbojās ar zagtu mantu pārdošanu.

— Tev, Maksimovič, nevajag mesties uz. zagļu niķiem! — viņš man teica, cienīgi savu iesirmo bārdu glaudīdams, viltīgās un nekaunīgās acis piemiedzis. — Es redzu: tev cits ceļš, tu esi sirds cilvēks.

— Ko tas nozīmē — sirds cilvēks?

— Nu, tāds, kam ne uz ko nav skaudības, tikai ziņkāre . . .

Tas par mani nebija pareizi teikts, es apskaudu daudzus

un par daudz ko; starp citu, manī aizvien modināja skaudību Baškina spējas runāt vienmēr īpatnējā, gandrīz dzejiski saistītā valodā ar negaidītiem salīdzinājumiem un izteiksmīgiem vārdiem. Atceros sākumu viņa stāstam par kādu mīlas dēku:

— Blāvā naktī nabadzīgā pilsētā Svijažskā es sēžu viesnīcā kā apogs dobumā, bet ir rudens, oktobris, kūtri lietutiņš līņā, vējš elso, it kā kad aizvainots tatars gari savu dziesmu vilktu; dziesmai nav gala: o-o-o-u-u-u .. .

... Un te atnāk viņa, viegla, sārta, kā mākonis saules lēktā, bet acīs mānīga sirds skaidrība. «Mīļais,» viņa saka godīgā balsi, «neesmu grēkojusi pret tevi.» Zinu — melo, bet ticu, ka taisnība! Ar prātu skaidri zinu, bet sirds netic un netic.

Stāstīdams viņš ritmiski šūpojās, miedza acis un bieži ar maigu kustību pieskārās pie krūtīm, kur sirds.

Balss viņam bija dobja, neskanīga, bet vārdi spilgti un kaut kā atgādināja lakstīgalas pogošanu.

Es apskaudu Trusovu — šis cilvēks apbrīnojami interesanti stāstīja par Sibiriju, Hivu, Buharu, jocīgi un ar lielu niknumu par archiereju dzīvi, bet reiz noslēpumaini pateica par caru Aleksandru III:

— Šis cars savā ziņā īsts meistars!

Trusovs man likās viens no tiem «ļaundariem», kuri, lasītājam pilnīgi negaidot, romānā beigās pārvēršas par augstsirdīgiem varoņiem.

Reizēm tveicīgās naktīs šie cilvēki pārcēlās pāri Kazaņas upei, apmetās pļavās, krūmos un tur dzēra, ēda, tērzēdami par savām lietām, bet visbiežāk par sarežģīto dzīvi, par dīvaino jucekli cilvēku attiecībās, sevišķi daudz par sievietēm. Par viņām runāja ar dusmām, ar skumjām, reizēm aizkustinoši, bet gandrīz vienmēr ar tādām jūtām, it kā raudzītos baigu pārsteigumu pilnā tumsā. Es nodzīvoju ar viņiem divas trīs naktis zem tumšas debess ar nespodrām zvaigznēm, kārklu krūmiem pieaugušās gravas tvanīgā siltumā. Tumsā, kas bija mikla no tuvīnās Volgas, kā zelta zirnekļi uz visām pusēm slīdēja mastu lukturu ugunis, melnā, kalnainā krasta gūzma izraibota ugunīgām pikām un svītrām — tur spīd bagātā Uslonas ciema traktieru un māju logi. Dobji šļakstina ūdeni tvaikoņa dzenratu lāpstas, drūmi kā vilki gaudo matroži liellaivu karavanā, kaut kur ar veseri dauza dzelzi, skumīgi stiepjas dziesma, — lēnītēm izplēn kādam dvēsele, — no dziesmas sirdij uzgulst skumjas kā pelni.

Un vēl skumjāk ir klausīties klusi aizplūstošajās cilvēku runās — cilvēki sākuši prātot par dzīvi un katrs runā savu, gandrīz neklausīdamies viens otrā. Sēdēdami vai gulēdami zem krūmiem, viņi smēķē papirosus, retumis gausi iedzer pa malkam degvīna vai alus un pa atmiņu taku atgriežas kaut kur pagātnē.

— Bet man reiz bija tāds gadījums, — saka kāds, kuru nakts tumsa piespiedusi pie zemes.

Noklausījušies viņa stāstā, ļaudis piekrīt:

— Gadās arī tā — visādi var gadīties ...

«Bija», «gadās», «gadījās» — es dzirdu, un man liekas, ka šonakt cilvēki nonākuši savas dzīves pēdējā stundā, — viss jau bijis, un vairs nekas nav gaidāms!

Tas mani atrāva no Baškina un Trusova, bet tomēr viņi man patika, un, spriežot pēc manas pieredzes loģikas, būtu pilnīgi dabiski, ja es ietu kopā ar viņiem. Aizvainotā cerība tikt uz augšu, sākt mācīties — ari tā dzina mani pie viņiem. Bada, dusmu un skumju brīžos es jutos pilnīgi spējīgs izdarīt noziegumu ne tikai pret «svēto īpašuma institūtu». Tomēr jaunības romantika mani pasargāja nogriezties no ceļa, kas man bija nolemts. Bez humānā Breta-Harta un bulvāru romāniem biju jau lasījis ne mazumu nopietnu grāmatu; tās manī modināja dziņu pēc kaut kā neskaidra, bet daudz svarīgāka nekā viss tas, ko es biju redzējis.

Un tai pašā laikā man radās jaunas pazīšanās, jauni iespaidi. Postažā blakus Jevreinova dzīvoklim mēdza sanākt ģimnāzisti spēlēt gorodki, un mani apbūra viens no tiem — Gūrijs Pļetņevs. Viņš bija melnīgsnējs, zilganiem matiem kā japanim, seja ar melniem, sīkiem raibumiem, it kā būtu ieberzēta ar pulveri, pastāvīgi jautrs, veikls spēlēs, asprātīgs sarunās, pilns dažādu talantu dīgļiem. Un tāpat kā gandrīz vai visi apdāvinātie krievu ļaudis viņš iztika ar dabas dotībām, necenzdamies tās pastiprināt un attīstīt. Viņam bija laba dzirde un lieliska mūzikas izjūta; viņš mīlēja muziķu, virtuozi spēlēja kokli, balalaiku, harmoniku, netīkodams pāriet uz dižciltīgāku un grūtāku instrumentu. Viņš bija nabags, slikti ģērbies, bet viņa brašu- mam, stiegrainā auguma straujajām kustībām, plašajiem žestiem visai labi piestāvēja saburzīts, noplīsis krekls, ielāpainas bikses un cauri, nošķiebti zābaki.

Viņš izskatījās pēc cilvēka, kas pēc garas un grūtas slimības tikko piecēlies kājās, vai arī pēc cietumnieka, kas vakar izlaists no cietuma, — viss dzīvē viņam šķita jauns, patīkams, viss to skaļi ielīksmoja — viņš griezās pa zemi kā vilciņš.

Uzzinājis, cik grūti man klājas un ar kādām briesmām man jācīnās, viņš mani aicināja pāriet dzīvot pie viņa un gatavoties tautskolotāja darbam. Un tā es sāku dzīvot dīvainā, jautrā nomalē — «Marusovkā», kas droši vien pazīstama ne vienai vien Kazaņas studentu paaudzei. Tā bija liela, pussagruvusi māja Ribnorjadas ielā, it kā īpašniekiem to būtu atkarojuši izbadējušies studenti, ielas staigules un dažādas panīkušu cilvēku ēnas. Pļetņevs mitinājās gaitenī zem bēniņu kāpnēm; tur stāvēja viņa gulta, bet gaiteņa galā pie loga — galds, krēsls, un tas bija viss. Trīs durvis uz gaiteni, aiz divām dzīvoja prostitūtas, aiz trešajām — diloņslims matematiķis-seminarists, garš, izkāmējis, gandrīz briesmīgs cilvēks, apaudžis ar asu, rūsganu spalvu, ko tik tikko apklāja netīras skrandas; pa skrandu caurumiem baismīgi spīdēja zilgana āda un skeleta ribas.

Viņš laikam pārtika tikai no saviem paša nagiem, apgrauzdams tos līdz asinīm, dienām un naktīm kaut ko zīmēja, aprēķināja un nepārtraukti klepoja dobji dunošā balsī. Staigules no viņa baidījās, turēdamas to par ārprātīgu, bet aiz līdzjūtības mēdza nolikt pie viņa durvīm maizi, tēju un cukuru; viņš pacēla vīstokjus no grīdas un nesa tos savā istabā, sēkdams kā aizkusis zirgs. Bet, ja viņas aizmāršības vai cita iemesla dēļ nebija varējušas atnest savas dāvanas, tas, durvis atvēris, gārdza gaitenī:

— Maizi!

Viņa acīs, kas bija dziļi iegrimušas tumšos dobuļos, kvēloja tāda maniaka lepnums, kas laimīgs sava dižuma apziņā. Retumis pie viņa ieradās sīks, kuprains kroplis ar izgrieztu kāju, ar stiprām brillēm uz sapampušā deguna, sirmiem matiem, viltīgu smīnu dzeltenajā skopca sejā. Viņi cieši aiztaisīja durvis un stundām ilgi sēdēja, nebilzdami ne vārda, dīvainā klusumā. Tikai reiz vēlā naktī mani uzmodināja aizsmacis, nikns matemātiķa kliedziens:

— Bet es saku — cietums! Ģeometrija — sprosts, jā! Peļu slazds, jā! Cietums!

Kuprainais kroplis spiedzoši ķiķināja, vairākas reizes atkārtodams kādu dīvainu vārdu, bet matemātiķis pēkšņi ierēcās:

— Pie joda! Arā!

Kad viņa viesis šņākdams, iespiegdamies, platā apmetnī tīstīdamies, izripoja gaitenī, matemātiķis, uz durvju sliekšņa stāvēdams, garš, šausmīgs, ar pirkstiem savos izspūrušajos matos ieķēries, gārdza:

— Eiklids — muļķis! Muļ-ķis... Es pierādīšu, ka dievs gudrāks par grieķi!

Un aizcirta durvis tik spēcīgi, ka viņa istabā kaut kas nokrita dārdēdams.

Drīz pēc tam es uzzināju, ka šis cilvēks, dibinoties uz matemātiku, grib pierādīt dieva esamību, bet viņš nomira, pirms bija paspējis to izdarīt.

Pļetņevs strādāja spiestuvē par laikraksta nakts korektoru, pelnīdams vienpadsmit kapeikas naktī, un, ja es nepaspēju neko nopelnīt, mēs kaut kā iztikām, dienā apēzdami četras mārciņas maizes, tēju par divām kapeikām un cukuru par trim. Bet darbam man neatlika laika — vajadzēja mācīties. Es apguvu mācības ar vislielākajām, pūlēm; sevišķi mani mocīja gramatika ar savām kroplaini šaurajām, sastingušajām formām, es nekādi nepratu iespiest šais formās dzīvo, grūto un untumaini lokano krievu valodu. Bet drīz vien man par prieku izrādījās, ka esmu sācis mācīties «pārāk agri» un ka, pat tautskolotāja pārbaudījumus izturējis, es nedabūšu vietu nepilngadības dēļ.

Mēs abi ar Pļetņevu gulējām vienā gultā — es naktī, viņš dienā. Viņš pārradās agrā rītā, bezmiega nakts nomocīts, ar vēl tumšāku seju un iekaisušām acīm; es tūdaļ skrēju uz traktieri pēc vārīta ūdens, jo patvāra mums, protams, nebija. Pēc tam, sēdēdami pie loga, mēs dzērām tēju, piekozdami maizi. Gūrijs atstāstīja man laikraksta jaunākās ziņas, skaitīja alkoholiķa feļetonista «Sarkanais domino» jocīgās vārsmas un pastāvīgi modināja manī izbrīnu ar savu nostāju — visu viņš ņēma pa jokam, un man likās, ka viņš pret dzīvi izturas tāpat kā pret vecu sieviešu drēbju pārdevēju un savedēju tuklvaidzi Galkinu.

No šī sievišķa viņš īrēja kaktu zem kāpnēm, bet viņam nebija ko samaksāt par «dzīvokli», un viņš maksāja ar jautriem jokiem, harmonikas spēli, aizkustinošām dziesmām; kad viņš tās dziedāja savā augstajā tenorā, viņa acīs dzirkstīja smīns. Vecā Galkina jaunībā bijusi koriste operā, par dziesmām viņai bija sava jēga, un nereti no viņas bezkaunīgajām acīm pār uzpūstajiem, zilganajiem dzērājas un rīmas vaigiem straumēm ritēja sīkas asariņas, viņa ar saviem resnajiem pirkstiem norausa tās no vaigiem un pēc tam rūpīgi slaucīja pirkstus netīrā lakatiņā.

— Ai Gūročka, — viņa teica nopūzdamās, — jūs esat īsts mākslinieks! Un, ja jūs būtu mazdrusciņ skaistāks, tad nu gan es jums dzīvē palīdzētu! Cik jaunekļu jau es esmu iekārtojusi pie sievietēm, kurām sirds skumst vientuļajā dzīvē!

Viens no šādiem «jaunekļiem» dzīvoja tepat virs mums. Tas bija kāds students, ādmiņa dēls, vidēja auguma puisis ar platām krūtīm un kroplīgi šauriem gurniem; viņš izskatījās pēc trīsstūra ar smailo leņķi uz leju, šis leņķis mazliet aplauzts — kājas studentam mazas kā sievietei. Un viņa galva, dziļi plecos iespiesta, arī maza, izrotāta sarainiem, sarkaniem matiem, bet bālajā sejā drūmi bolījās izspiestas zaļganas acis.

Ar lielām pūlēm, badodamies kā noklīdis suns, viņš pret tēva gribu bija pratis izkulties, pabeidzis ģimnāziju un iestājies universitātē, bet izrādījās, ka viņam zems, maigs bass, un jauneklim iegribējās mācīties dziedāt.

Galkina ar to viņu noķēra savos slazdos, iekārtoja pie bagātas, gadu četrdesmit vecas tirgotājas, kuras dēls bija jau trešā kursa students, meita — beidza ģimnāziju. Tirgotāja bija kalsna sieviete, plakana, taisna kā zaldāts, sausu mūķenes-asketes seju, lielām, pelēkām, tumšos dobulos paslēptām acīm, ģērbusies melnās drēbēs, vecmodīgā zīda aubē; ausīs dreb auskari ar akmeņiem indīgi zaļā krāsā.

Dažreiz vakaros vai rītos agri viņa ieradās pie sava studenta, un ne vienreiz vien man nācās novērot, kā šī sieviete, vienā lēcienā iemetusies pa vārtiem, drošiem soļiem nāca pa pagalmu. Seja viņai likās briesmīga, lūpas sakniebtas tik cieši, ka gandrīz nav redzamas, acis, plaši atvērtas, kā uz nāvi notiesātai skumji raugās uz priekšu, bet šķiet, ka viņa ir akla. Nevarēja teikt, ka viņa būtu neglīta, bet viņā klaji varēja manīt sasprindzinājumu, kas viņu kropļoja, it kā izstiepjot viņas augumu un līdz sāpēm savelkot seju.

— Skaties, — Pļetņevs teica, — taisni kā traka!

Students neieredzēja šo sievieti, slēpās no viņas, bet viņa to vajāja kā nežēlīgs kreditors vai spiegs.

— Beigts cilvēks es esmu, — viņš iedzēris žēlojās. — Un kāpēc man jādzied? Ar tādu purnu un augumu mani nelaidīs uz skatuves, nelaidīs!

— Izbeidz šo jezgu! — Pļetņevs ieteica.

— Jā. Bet man viņas žēl! Nevaru viņu ciest, bet — žēl! Ja jūs zinātu, kā viņa — eh .. .

Mēs zinājām, jo bijām dzirdējuši, kā šī sieviete, kāpnēs stāvēdama, naktī lūdzās dobjā, drebulīgā balsī:

— Dieva dēļ . . . balodīt, nu — dieva dēļ!

Viņa bija lielas rūpnīcas īpašniece, viņai piederēja nami, zirgi, viņa ziedoja tūkstošus vecmāšu kursiem un kā ubadze diedelēja glāstus.

Pēc tējas Pļetņevs likās gulēt, bet es devos meklēt darbu un atgriezos vēlu vakarā, kad Gūrijam vajadzēja doties uz spiestuvi. Ja es atnesu maizi, desu vai vārītas «ķidiņas», mēs ieguvumu dalījām uz pusēm, un viņš savu daļu ņēma līdzi.

Viens palicis, es klaiņāju pa «Marusovkas» gaiteņiem un kaktiem, vērodams, kā dzīvo man nepazīstamie cilvēki. Māja bija bāztin piebāzta un atgādināja skudru pūzni. Tanī nekad neizzuda dažādas skābas, kodīgas smakas un visur kaktos slapstījās blīvas, cilvēkiem naidīgas ēnas. Māja dūca no paša rīta līdz vēlam vakaram: nepārstājot tarkšķēja šuvēju mašinas, operetes koristes vingrināja balsi, basā dūdoja gammas students, skaļi deklamēja nodzēries, pa pusei jucis aktieris, histēriski kliedza iereibušās ielu staigules, un man radās dabisks, bet neatrisināms jautājums:

— Kāpēc gan tas viss?

Izbadojušās jaunatnes vidū bez kādas jēgas mētājās apkārt rudmatains plikpauris, cilvēks ar platiem vaigu kauliem, lielu vēderu un tievām kājām, milzīgu muti un zirga zobiem, — šo zobu dēļ viņš bija iesaukts par «Bēri». Viņš trešo gadu tiesājās ar nezkādiem radiem, Simbirskas tirgotājiem, un paskaidroja visiem un ikvienam:

— Kaut vai līdz nāvei, bet — lupatās viņus izputināšu! Ubagot viņi ies pa pasauli, trīs gadus lūgsies dāvanas, — pēc tam es viņiem atdošu visu, ko tiesas ceļā būšu atņēmis, atdošu un jautāšu: Nu, velni, ko? Redziet nu!

— Vai tāds tavs dzīves mērķis, Bēri? — viņam jautāja.

— Tam es esmu nodevies ar visu sirdi un vairāk nekā nevaru darīt!

Augām dienām viņš kvernēja apgabaltiesā, palatā, pie sava advoķata, bieži vakaros ar ormani pārveda mājās daudz sainīšu, vīstokļu, pudeļu un savā netīrajā istabā ar ieliektiem griestiem un šķību grīdu sarīkoja trokšņainas dzīres, ieaicinādams studentus, šuvējas — visus, kas gribēja labi paēst un mazliet iedzert. Pats «Bēris» dzēra tikai rumu, dzērienu, kas uz galdauta, drēbēm un pat uz grīdas atstāja nenomazgājamus tumšsarkanus traipus. Iedzēris viņš gaudās:

— Mani mīļie putniņi! Mīlu jūs, lāga ļautiņi! Bet es esmu ļauns nelietis un kr-rokodils — gribu iegrūzt postā radus un izdarīšu to! Nudien! Kaut vai līdz nāvei, bet...

«Bēra» acis žēli mirkšķinājās, un nejēdzīgā šķautnainā seja applūda skurbuļa asarām, viņš ar plaukstu rausa tās no vaigiem un triepa sev uz ceļiem — viņa bikses pastāvīgi bija taukainos traipos.

— Kā jūs dzīvojat? — viņš brēca. — Badā, salā, skrandās — vai tas ir likums? Ko tādā dzīvē var mācīties? Eh, ja cars zinājis, kā jūs dzīvojat...

Un, izrāvis no kabatas daudzkrāsainu kreditzimju žūksni, piedāvāja:

— Kam vajag naudas? Ņemiet, brālīši!

Koristes un šuvējas alkatīgi kampa naudu no viņa spalvainās rokas, viņš skaļi smējās, teikdams:

— Nē, tā nav domāta jums! Tā — studentiem.

Bet studenti naudu neņēma.

— Pie velna naudu! — dusmīgi kliedza ādmiņa dēls.

Viņš pats reiz dzērumā atnesa Pļetņevam žūksni desmitrubļu gabalu, saņurcītus cietā pikā, un teica, nosviedis to uz galda:

— Še — vajag? Man pašam nevajag...

Atgulās uz mūsu gultas, ierēcās un sāka raudāt tā, ka mums nācās viņu dzirdīt un aplaistīt ar ūdeni. Kad viņš bija iemidzis, Pļetņevs mēģināja naudu izgludināt, bet tas izrādījās neiespējami — kreditzīmes bija saspiestas tik cieši kopā, ka tās vajadzēja apslapināt ar ūdeni, lai varētu atdalīt citu no citas.

Dūmainā, netīrā istabā ar logiem pret kaimiņmājas akmens mūri ir šauri un smacīgi, trokšņaini un baismīgi. «Bēris» kliedz skaļāk par visiem. Es viņam jautāju:

— Kāpēc jūs dzīvojat šeit, bet ne viesnīcā?

— Mīļais — dvēseles labad! Sirdij tik silti ar jums ...

Ādmiņa dēls apstiprina:

— Pareizi, Bēri! Man tāpat. Citur es būtu pazudis...

«Bēris» lūdz Pļetņevu:

— Uzspēlē! Padziedi ...

Paņēmis kokli klēpī, Gūrijs dzied:

— Nāc jel drīzi, jel nāc, saule zeltainā ...

Balss viņam maiga, aizkustina sirdi.

Istabā iestājas klusums, visi domīgi klausās žēlabainajos vārdos un kokles stīgu klusajās skaņās.

— Velns, kur jauki! — ņurd nelaimīgais tirgotājas iepriecinātājs.

Dīvaino vecās mājas iedzīvotāju vidū Gūrijs Pļetņevs ar savu gudrību, kuras nosaukums — jautrība, bija it kā burvju pasaku labais gars. Viņa dvēsele, jaunības spilgto krāsu apstarota, apgaismoja dzīvi ar lielisku joku, jauku dziesmu, dzēlīgas ironijas ugunīm; viņš izzoboja cilvēku paražas un ieradumus, droši runāja par dzīves rupjo netaisnību. Viņam tikko bija pagājis divdesmitais gads, viņš izskatījās pēc pusaudža, taču visi raudzījās uz viņu kā uz cilvēku, kas grūtā brīdī var sniegt gudru padomu un vienmēr prot kaut kā palīdzēt. Labākie cilvēki viņu mīlēja, sliktākie — baidījās, un pat vecais gorodovojs Ņikiforičs aizvien Gūriju sveicināja ar lapsas smaidu.

«Marusovkas» pagalms bija «caurstaigājams», jo, atrazdamies uzkalnā, tas savienoja divas ielas: Ribnorjadas un Staro-Goršečnas; pēdējās stūrī, netālu no mūsu mājokļa vārtiem, omulīgi stāvēja Ņikiforiča būdiņa.

Ņikiforičs ir vecākais gorodovojs mūsu iecirknī: garš, kārns vecis, medaļām apkāries, seja viņam gudra, smaids laipns, acis viltīgas.

Viņš ļoti uzmanīgi sekoja trokšņainajai nākošo un bijušo cilvēku kolonijai; vairākas reizes dienā viņa kārnais stāvs parādījās pagalmā, viņš gāja nesteigdamies un vēroja dzīvokļu logus, tā kā zooloģiskā dārza uzraugs aplūko zvēru būrus. Ziemā kādā dzīvoklī bija arestēts vienrocis virsnieks Smirnovs un zaldāts Muratovs, Jura krusta kavalieri, Skobeleva Ahal-Tekinas ekspedicijas dalībnieki; arestēja viņus — tāpat Zobņinu, Ovsjankinu, Grigorjevu, Krilovu un vēl vienu — par mēģinājumu ierīkot slepenu tipogrāfiju; Muratovs un Smirnovs svētdienā, dienas laikā, bija ieradušies Kļučņikova tipogrāfijā, drūzmainā pilsētas ielā, lai nozagtu burtus. Tur viņus pieķēra. Bet reiz naktī žandarmi «Marusovkā» bija saķēruši garo, drūmo iemītnieku, kuru es biju iedēvējis par «klejojošo zvanu torni». No rīta Gūrijs, to uzzinājis, satraukts plūkāja savus melnos matus un teica man:

— Klausies, Maksimič, trīsdesmit septiņi velni, joz, brālīt, žiglāk.. .

Paskaidrojis, kurp jāskrien, viņš piebilda:

— Tikai uzmanīgāk! Varbūt tur spiegi...

Slepenais uzdevums mani ārkārtīgi iepriecināja, un es metos uz Admiralitātes priekšpilsētu putna ātrumā. Tur, tumšā ka parkalēja darbnīcā, es ieraudzīju jaunu cilvēku ar cirtainiem matiem un neparasti zilām acīm; viņš patlaban alvoja kastroli, taču neizskatījās pēc strādnieka. Kaktā pie skrūvspīlēm, krānu trīdams, rosījās sīks večuks ar siksniņu ap sirmajiem matiem.

Es jautaju kaparkalejam:

— Vai jums nebūtu darba?

Večuks pikti atbildēja:

— Darbs mums ir, bet ne priekš tevis.

Jaunais, mirkli pavēries manī, atkal nolieca galvu pār kastroli. Es lēnītēm pagrūdu viņa kāju ar savējo — viņš izbrīnā un dusmās ieurbās manī ar savām zilajām acīm, turēdams kastroli aiz roktura, it kā grasīdamies man ar to sviest. Bet, ieraudzījis, ka es viņam mirkšķinu ar acīm, mierīgi teica:

— Ej, ej .. .

Vēlreiz viņam pamirkšķinājis, es izgāju un apstājos uz ielas; sproggalvis staipīdamies arī iznāca laukā un klusēdams blenza manī, aizpīpodams papirosu.

— Jūs esat Tihons?

— Nu jā!

— Pēteris arestēts.

Viņš sadrūma, dusmīgi taustīdams mani ar skatieniem.

— Kas par Pēteri?

— Tāds garš, izskatās pēc diakona.

— Nu?

— Vairak neko.

— Bet kas man daļas gar Pēteri, diakonu un visu pārējo? — ievaicājās kaparkalējs, un viņa jautājuma noskaņa galīgi mani pārliecināja: tas nav strādnieks. Aizskrēju mājās lepns, ka esmu pratis veikt uzdevumu. Tāda bija mana pirmā līdzdalība «konspirativās» lietās.

Gūrijs Pļetņevs nodarbojās ar šīm lietām, bet uz maniem lūgumiem jaut arī man piedalīties šajos noslēpumainajos darbos viņš atbildēja:

— Tev, brālīt, vēl par agru! Tu pārnācies ...

Jevreinovs mani iepazīstināja ar kādu noslēpumainu cilvēku. Šī iepazīšanās notika ļoti sarežģīti un piesardzīgi, tādēļ man likās, ka gaidāms kaut kas ļoti nopietns. Jevreinovs izveda mani ārā no pilsētas Arskas laukā, pa ceļam brīdinādams, ka šī iepazīšanās prasa no manis vislielāko uzmanību, ka tā jāglabā vislielākā slepenībā. Pēc tam, parādījis man tālāk nelielu, pelēku stāvu, kas soļoja pa tuksnešaino lauku, Jevreinovs palūkojās atpakaļ un klusi teica:

— Lūk, viņš! Sekojiet viņam un, kad viņš apstāsies, ejiet viņam klāt un sakiet: esmu iebraucējs.

Noslēpumainais vienmēr tīkams, bet šeit tas man likās smieklīgs: tveicīga, gaiša diena, bet klajā laukā kā pelēka smildziņa kustas vientuļš cilvēciņš, — tas viss. Panācis viņu pie kapsētas vārtiem, ieraudzīju savā priekšā jaunekli ar mazu, vāju sejiņu un dzedru apaļo putna acu skatienu. Viņš bija ģērbies priekā ģimnāzistā mētelī, bet gaišās pogas noārdītas un apmainītas pret melnām kaula pogām, uz apvalkātās cepures pamanāmas skolas iniciāļu pēdas, un vispār viņā bija vērojams kaut kas priekšlaicīgi appiūkāts — it kā viņš steigtos pats sev pierādīt, ka ir pilnīgi pieaudzis vīrs.

Mēs sēdējām starp kapu kopiņām biezu krūmu ēnā. Cilvēks runāja sausi, lietišķi, un man galīgi nepatika. Bargi mani izjautājis, ko es esot lasījis, viņš mani uzaicināja mācīties viņa noorganizētajā pulciņā, es biju ar mieru, un mēs izšķīrāmies — viņš aizgāja pirmais, uzmanīgi lūkodamies apkārt tuksnesīgajā laukā.

Pulciņā, kurā mācījās vēl trīs vai četri jaunekļi, es biju jaunākais no visiem un pilnīgi nesagatavots, lai studētu Dž.-St. Milla grāmatu ar Černiševska komentāriem. Mēs mēdzām sapulcēties skolotāju institūta audzēkņa Milovska dzīvoklī — vēlāk viņš rakstīja stāstus ar pseidonīmu «Jeleonskis» un, sarakstījis kādus piecus sējumus, beidza ar pašnāvību, — cik daudz gan cilvēku, ko esmu sastapis, patvaļīgi aizgājuši no dzīves!

Tas bija kluss cilvēks, kautrīgs domās, uzmanīgs vārdos. Viņš dzīvoja netīras mājas pagrabā un nodarbojās ar galdniecību, lai «uzturētu miesas un dvēseles līdzsvaru». Ar viņu bija garlaicīgi. Milla grāmatas lasīšana mani neaizrāva, drīz ekonomikas pamattēzēs man sāka likties ļoti pazīstamas, es tās biju apguvis tieši, tās bija rakstītas uz manas ādas, un man likās, ka nav bijis vērts rakstīt biezu grāmatu ar grūti saprotamiem vārdiem par to, kas pilnīgi skaidrs ikvienam, kurš šķiež savus spēkus «sveša onkuļa» labklājībai un ērtībām. Ar milzīgu piespiešanos es nosēdēju divas trīs stundas līmes smakas piesātinātā bedrē, vērodams, kā pa netīro sienu rāpo simtkāji.

Kādreiz mūsu pamācītājs bija aizkavējies un neieradās parastajā laikā; mēs, domādami, ka viņš vairs neaināks, nopirkām pudeli degvīna, maizi, gurķus un sarīkojām mazas dzīres. Pēkšņi gar logu pazibēja mūsu skolotāja pelēkās kājas; mēs iikko paspējām paslēpt degvīnu zem galda, kad viņš ieradās mūsu vidū, un sākās Černiševska gudro secinājumu paskaidrojums. Mēs visi sēdējām nekustēdamies, kā statujas, ar šausmām raidīdami, ka kāds ar kāju apgāzīs pudeli. To apgāza skolotajs, apgāza un, paraudzījies zem galda, neteica ne vārda. Ai, labāk jau tad būtu krietni izlamājies!

Viņa klusēšana, bargā seja un aizvainoti piemiegtās acis mani briesmīgi mulsināja. Palūkodamies caur pieri savu biedru kaunā nosarkušajās sejās, es jutos noziedzies pret mūsu skolotāju un no sirds nožēloju, lai gan es nebiju ierosinājis pirkt degvīnu.

Lasīšanas sanāksmes bija garlaicīgas, gribējās aiziet uz Tatāru priekšpilsētu, kur labsirdīgi, laipni ļaudis dzīvo tādu īpašu, godīgu dzīvi; tie runā jocīgā, lauzītā krievu valodā; vakaros no augstiem minaretiem tos aicina mošejās dīvainas muedzinu balsis — man šķita, ka tatāriem visa dzīve iekārtota pavisam citādāk, svešādāk, kas nemaz nav līdzīga tai, kuru es pazīstu un kura mani nebūt neiepriecina.

Mani vilināja Volga, darba dzīves mūzika; šī mūzika līdz pat šai dienai tīksmi skurbina manu sirdi; es labi atceros dienu, kad pirmo reizi tiku izjutis darba heroisko poēziju.

Lejpus Kazaņas kāda liellaiva ar persiešu precēm bija uzskrējusi uz akmens un ielauzusi dibenu; krāyēju artelis pieņēma mani pārkraut liellaivu. Bija septembris, vējš pūta no Volgas augšteces, palsajā upē nikni lēkāja viļņi, vējš trakodams plosīja viļņu muguras un rasināja aukstu lietu pār upi. Artelis, cilvēku piecdesmit, drūmi nostājās tukšās liellaivas klājā, vīstīdamies mašās un brezentā; laivu vilka mazs velkonītis — sēkdams, sviezdams lietū sarkanus dzirksteļu kūļus.

Metās krēsla. Svina pelēkā, slapjā debess tumsdama nolaidās pār upi. Krāvēji ņurdēja un lamājās, lādēja lietu, vēju, dzīvi, slinki slāja pa klāju, mēģinādami paglābties no sala un drēgnuma. Man šķita, ka šie samiegojušies cilvēki nav spējīgi strādāt, ka viņi neglābs bojā ejošo kravu.

Ap pusnakti bijām aizbraukuši līdz sēklim un piestājām ar tukšo liellaivu cieši blakus tai, kas bija uzsēdusies uz akmeņiem. Arteļa vecākais, nikns večuks, bakurētains viltnieks un nešpetnis ar ērgļa acīm un degunu, norāvis no kailā pakauša slapjo naģeni, iesaucās augstā sievietes balsī;

— Skaitiet pātarus, zēni!

Uz liellaivas klāja krāvēji tumsā drūzmējās melnā gūzma un rūca kā lāči, bet vecākais, pirmais beidzis lūgšanu, iespiedzās;

— Lukturus! Nu, zēni, parādiet darbu! Ar godu, bērniņi! Ar dieva palīgu — sāk!

Un smagie, kūtrie, samirkušie cilvēki sāka «rādīt darbu». Viņi metās uz iegrimušās liellaivas klāja un kravas telpām ka kaujā — skaļi kliegdami, rēkdami, jokodami. Man visapkārt ka viegli dūnu spilveni lidoja rīsa maisi, roziņu, ādu, karakula saiņi; skraidelēja plecīgi stāvi, uzmundrinādami cits citu ar kliedzieniem, svilpieniem, sulīgām lamām. Likās tīri neticami, ka tik jautri, viegli un naski strādā tie paši smagie, drūmie cilvēki, kas tikko bija īgni žēlojušies par dzīvi, lietu un aukstumu. Lietus kļuva spēcīgāks, saltāks, vējš pieauga, rāva kreklus nost, svieda strēbeles pār galvām, atsedzot kailus vēderus. Miklā tumsā, vājā sešu lukturu gaismā, šaudījās melni cilvēki, ar kājām dobji rībinādami liellaivu klājus. Strādāja tā, it kā būtu jau gana alkuši darba, it kā sen būtu gaidījuši šo prieku sviest no vienām rokām otrās četri pudi smagus maisus, skriešus drāzties ar smagiem saiņiem uz muguras. Strādāja rotaļādamies, ar jautru bērnu aizrautību, ar to skurbo prieku kaut ko darīt, par kuru saldāki ir tikai sievietes apkampieni.

Liels, bārdains vīrs, kamzolī, izmircis un glums — laikam kravas īpašnieks vai tā pilnvarotais — pēkšņi uzmudinoši iesaucās:

— Ļautiņi, lieku spainīti galdā! Razbainieciņi — lai iet divi! Sarauj!

No visām tumsas malām vairākas balsis reizē dobji iebļāvās:

— Trīs spaiņus!

— Lai iet trīs! Tik sarauj!

Un darba trauksme vēl palielinājās.

Es arī kampu maisus, stiepu, sviedu, atkal skrēju un kampu, un man likās, ka es pats un viss man visapkārt virpuļo viesuļ- dejā, ka šie cilvēki spēj tik traki un jautri strādāt nenogurdami, sevi netaupīdami — mēnešiem, gadiem, ka viņi, pieķērušies pilsētas baznīctorņiem un minaretiem, spēj tos aizvilkt, kurp vien vēlas.

Šai naktī es dzīvoju vēl neizjustā priekā, dvēseli apstaroja vēlēšanās visu dzīvi nodzīvot šai pusneprātīgajā darba jūsmā. Aiz borta dejoja viļņi, klājus kapāja lietus, pār upi svilpoja vējš, ausmas pelēkajā miglā strauji un nerimstoši skraidelēja puskaili, samirkuši cilvēki un kliedza, smējās, priecādamies par savu spēku, savu darbu. Bet pēkšņi vējš pārplēsa smago mākoņu blīvu, un zilajā, spodrajā debess plankumā iemirdzējās sārts saules stars — to ar draudzīgu rēcienu apsveica līksmie zvēri, savu jauko purnu slapjās spalvas paskurinādami. Apskaut un skūpstīt gribējās šos divkājainos zvērus, kas darbā bija tik gudri, tik pašaizliedzīgi aizrautīgi un veikli.

Likās, ka tādam priecīgi satracināta spēka spriegumam nekas nespēj turēties pretī, tas var veikt brīnumus zemes virsū, vienā naktī var pārklāt visu zemi ar brīnišķīgām pilīm un pilsētām, kā to pauž viedās pasakas. Nolūkojies cilvēku darbā minūti, divas, saulstars neuzveica smago mākoņu gūzmu un noslīka tanī kā bērns jūrā, bet lietus sāka gāzt kā ar spaiņiem.

— Atpūtu! — kāds iekliedzās, bet viņam nikni atbildēja:

— Es tev gan pūtīšos!

Un līdz diviem dienā, kamēr bija pārkrautas visas preces, puskailie cilvēki strādāja bez atpūtas — lietus gāzē un skarbā vējā, likdami man godbijīgi pārliecināties, ar kādiem vareniem spēkiem bagāta cilvēka zeme.

Pēc tam visi pārgāja tvaikonī un tur aizmiga kā piedzēruši, bet, atbraukuši Kazaņā, kā pelēka dubļu straume izlija piekrastes smiltīs un aizgāja uz traktieri izdzert trīs spaiņus degvīna.

Tur man pienāca klāt zaglis Baškins, aplūkoja mani un ievaicājās:

— Ko viņi darīja ar tevi?

Es sajūsmināts pastāstīju viņam par darbu, viņš mani noklausījās un nopūties nicīgi noteica:

— Muļķis. Un — vēl ļaunāk — idiots!

Svilpodams, locīdams savu augumu kā zivs, viņš aizpeldēja starp cieši sabīdītiem galdiem; pie tiem trokšņaini dzīroja krāvēji, bet kaktā kāds tenorā uzsāka bezkaunīgu dziesmu:

— Eh, tumšā nakti, naksniņā tas bija, —

Lielmāte iet dārzā pastaigāt — ei!

Kāds desmits balsu skaļi ierēcās līdzi, plaukstām pa galdu sizdami, vīri dziedāja:

— Naktssargs sarga pilsētu,

Redz tur — dāmu gulošu ...

Skaļi smiekli, svilpieni, dārd vārdi, kuriem šausmīgā cinisma ziņā droši vien nav līdzīgu visā pasaulē.

Kāds mani iepazīstināja ar Andreju Derenkovu, mazas pārtikas preču pārdotavas īpašnieku; pārdotava slēpās nabadzīgas, šauras ieliņas galā mēsliem piegāztas gravas malā.

Derenkovam, cilvēkam ar nokaltušu roku, gaišu bārdiņu apaugušu, labsirdīgu seju un gudrām acīm, piederēja labākā bibliotekā visā pilsētā, ar aizliegtām an retām grāmatām, — tās lasīja daudzo Kazaņas mācību iestāžu studenti un dažādi revolucionāri noskaņoti cilvēki.

Derenkova pārdotava atradās skopca-augļotāja nama zemajā piebūvē. No veikala veda durvis uz lielu istabu; to vāji apgaismoja logs uz pagalmu; aiz šīs istabas atradās šaura virtuve, aiz virtuves, tumšā priekšnamā starp piebūvi un māju. kaktā paslēpies pieliekamais kambarītis, kur glabājās ķecerīgā bibliotēka. Daļa šo grāmatu bija pārrakstītas ar roku biezās burtnīcās — tādas bija Lavrova «Vēstules par vēsturi», Černiševska «Ko darīt?», daži Pisareva raksti, «Karalis Bads», «Viltīgā mehanika», — visas šīs burtnīcas bija ļoti daudz lasītas, apbružātas.

Kad es pirmoreiz iegāju veikalā, Derenkovs, apkalpodams pircējus, pamāja man ar galvu uz istabas durvju pusi; es ieeju un redzu: krēslainās istabas kaktā, ceļos nometies, sirsnīgā lūgšanā nogrimis mazs večuks, atgādinādams Sarovas Serafima portretu. Raugoties večukā, man radās nelāga, pretrunīga sajūta.

Par Derenkovu man bija stāstīts kā par «narodņiku»; narodņiku es iedomājos kā revolucionāru, bet revolucionārs nedrīkst ticēt dievam; dievticīgais večuks šai mājā man šķita lieks.

Beidzis lūgšanu, viņš rūpīgi saglauda savus baltos matus un bārdu, pavērās manī un teica:

— Andreja tēvs. Bet jūs kas būsiet? — Lūk, kā! Bet es domāju, ka pārģērbies students.

— Kāpēc tad studentiem jāpārģērbjas? — es ieprasījos.

— Nu jā, — sirmgalvis klusi atsaucās, — lai kā tu pārģērbtos — dievs pazīs!

Viņš izgāja virtuvē, bet es, sēdēdams pie loga, nogrimu domās un pēkšņi izdzirdu kādu iesaucamies:

— Palūk, kāds viņš!

Pie virtuves durvju stenderes stāvēja baltās drānās ģērbusies meitene; viņas gaišie mati bija īsi apgriezti, bālajā, tuklajā sejā smaidīdamas mirdzēja zilas acis. Viņa ļoti atgādināja eņģeli, kā tie tēloti lētās chromolitografijās.

— No kā jūs satrūkāties? Vai tad es esmu tik briesmīga? — viņa sacīja augstā, drebošā balsī un uzmanīgi, lēnītēm virzījās uz manu pusi, turēdamās gar sienu, it kā ietu nevis pa cietu grīdu, bet līganu, gaisā izstieptu virvi. Šī nevarīgā gaita padarīja viņu vēl līdzīgāku citas pasaules būtnei. Viņa drebēja, it kā kājās tai durtos adatas, bet siena svilinātu viņas bērnišķīgi tuklās rokas. Un roku pirksti bija savādi nekustīgi.

Es viņas priekšā stāvēju klusēdams, izjuzdams dīvainu mulsumu un asu žēlumu. Viss tik neparasts šai tumšajā istabā!

Meitene atsēdās krēslā tik uzmanīgi, it kā baidītos, ka krēsls varētu aizlidot. Vienkārši, kā neviens to nemēdz darīt, viņa man pastāstīja, ka sākusi staigāt tikai kopš piecām dienām, bet līdz tam gandrīz trīs mēnešus nogulējusi gultā — viņai bijušas paralizētas kājas un rokas.

— Tā — tāda nervu kaite, — viņa teica smaidīdama.

Atceros, man gribējās, lai viņas stāvoklim būtu citādāks izskaidrojums: nervu kaite — tas pārāk vienkārši tādai meitenei un tādā dīvainā istabā, kur visas lietas bikli spiežas pie sienām, bet kaktā, svētbildes priekšā, pārāk spoži deg eļļas lampiņas liesma un pa lielā ēdamgalda balto galdautu dīvaini slīd tās vara važiņu ēna.

— Man daudz par jums stāstījuši, un nu man iegribējās paskatīties, kāds jus esat, — es dzirdēju bērnišķīgi sīku balstiņu.

Šī jaunava pētīja mani ar savādu, nepanesamu skatienu, zilajās acīs es ieraudzīju kaut ko caururbjošu. Ar tādu jaunavu es nevarēju, nepratu runāt. Un klusēju, aplūkodams Hercena, Darvina, Garibaldija portretus.

No veikala izdrāzās pusaudzis manā vecumā, baltmatis ar nekaunīgām acīm; viņš pazuda virtuvē, iesaukdamies lūstošā balsī:

— Ko tu līdi laukā, Marja?

— Tas mans jaunākais brālis Aleksejs, — jaunava teica. — Bet es mācos vecmāšu kursos, tikai, palūk, saslimu. Ko jūs klusējat? Vai jūs esat tik kautrīgs?

Ienāca Andrejs Derenkovs, savu nokaltušo roku dziļi azotē paslēpis; klusēdams noglāstīja savai māsai mīkstos matus, izbužināja tos un apvaicājās, kādu darbu es meklējot.

Tad ieradās rudcirtaina, slaida jaunava zaļganām acīm, bargi manī paraudzījās un, paņēmusi balto meiteni zem rokas, aizveda to, teikdama:

— Pietiks, Marja!

Vārds jaunavai nepiedienēja, bija viņai par rupju.

Es arī aizgāju, savādi uztraukts, bet trešajā dienā, vakarā, atkal_ sēdēju tai pašā istabā, cenzdamies izprast, kā dzīvo un pārtiek tās iemītnieki. Dzīvoja dīvaini.

Jaukais, lēnīgais vecītis Stepans Ivanovičs, balts un it kā caurspīdīgs, sēdēja kaktiņā un no turienes lūkojās, kustinādams tumšās lūpas, klusi smaidīdams, it kā lūgdamies:

— Neaiztieciet mani!

Viņam piemita zaķa biklums, tramīga nelaimes nojauta — tas man bija skaidrs.

Sausrocis Andrejs, ģērbies pelēkā kamzolī, kas virs krūtīm notriepts ar sviestu un miltiem, bija ciets kā koka miza. Viņš staigāja pa istabu kaut kā sāniski, vainīgi smaidīdams kā bērns, kuram tikko piedots par kādu nedarbu. Tirgotavā viņam palīdzēja Aleksejs, slinks, rupjš puisis. Trešais brālis — Ivans mācījās skolotāju institūtā un, dzīvodams tur internātā, mājās ieradās tikai svētkos; tas bija mazs, tīrīgi ģērbies, gludi sasukājies cilvēks, kas izskatījās pēc veca ierēdņa. Slimā Marja dzīvoja kaut kur bēniņos un retumis nokāpa lejā, bet, kad viņa ieradās, es jutos neveikli, kā neredzamiem valgiem sasaistīts.

Derenkovu saimniecību vadīja namsaimnieka-skopca piedzīvotāja, gara, kalsnēja sieviete ar koka lelles seju un bargām ļaunas mūķenes acīm. Turpat rosījās viņas meita — rudmatainā Nastja; kad viņa ar savām zaļganajām acīm raudzījās vīriešos, tās smailā deguna nāsis raustījās.

Bet īstie saimnieki Derenkovu dzīvokli bija universitātes, garīgās akadēmijas un veterinarinstituta studenti — trokšņains bars cilvēku, kuri dzīvoja noraizējušies par krievu tautu, vienās bažās par Krievijas nākotni. Avīžu rakstu, tikko izlasīto grāmatu secinājumu, pilsētas dzīves un universitātes notikumu pastāvīgi satraukti, viņi vakaros no visām Kazaņas ielām saskrēja Derenkova veikaliņā, lai nodotos dedzīgām debatēm un klusi sačukstētos pa kaktiem. Viņi atnesa līdz biezas grāmatas un, ar pirkstiem bakstīdami to lapās, kliedza cits caur citu, pierādīdami patiesības, kāda nu kuram patikas.

Protams, es šos strīdus lāgā nesapratu, patiesības man izgaisa vārdu plūdos kā tauku actiņas šķidrajā nabagu zupā. Daži studenti izskatījās pēc Pievolgas sektantu večiem-bībelniekiem, bet es sapratu, ka redzu cilvēkus, kas cenšas pārveidot dzīvi labāku, un, lai gan brāzmainā vārdu plūsma šļāca pāri viņu sirsnībai, taču gluži tā nenoslīka. Uzdevumi, kādus viņi centās atrisināt, man bija skaidri, un es jutos ieinteresēts jautājumu laimīgā atrisinājumā. Bieži man likās, ka studentu vārdos izskan manas neizteiktās domas, un es izturējos pret šiem cilvēkiem gandrīz ar sajūsmu, kā gūsteknis, kuram sola brīvību.

Bet viņi mani vērtēja ka galdnieks koka gabalu, no kura var pagatavot neikdienišķu lietu.

— Iedzimts talants! — viņi cits citam mani ieteica ar tādu pašu lepnumu, ar kādu ielas zēni viens otram rāda uz bruģa atrastu vara pieckapeiku gabalu. Man nepatika, ka mani dēvēja par «iedzimtu talantu» un «tautas dēlu», — es jutos dzīves sērdienis un reizēm stipri sajutu to spēka smagmi, kas vadīja manu gara attīstību. Tā, ieraugot grāmatveikala logā grāmatu ar svešādu virsrakstu — «Aforismi un maksimas», manī iedegās vēlēšanās to izlasīt, un es palūdzu garīgās akadēmijas studentu iedot man šo grāmatu.

— Sveiki! — ironiski iesaucās nākošais archierejs, cilvēks ar nēģera galvu, cirtains, biezām lūpām, lieliem zobiem. — Tie, brāl, nieki. Lasi, ko tev dod, bet tev nepienācīgos apcirkņos — nelien!

Skolotāja rupjā izturēšanās mani ļoti aizskāra. Grāmatu es, protams, nopirku, daļu naudas nopelnījis ostā, daļu aizņēmies no Andreja Derenkova. Tā bija pirmā nopietnā grāmata, ko es iegādājos; tā man vēl uzglabājusies līdz šai dienai.

Vispār — ar mani apgājās diezgan stingri: kad es izlasīju «Sociālo zinātņu ābeci», man likās, ka ganu cilšu lomu kulturālās dzīves organizēšanā autors pārspīlējis, bet uzņēmīgiem klaidoņiem, medniekiem, viņš nodarījis pāri. Savas šaubas es pateicu kādam filologam, bet tas, cenzdamies savai sievišķīgajai sejai piešķirt iespaidīgu izteiksmi, veselu stundu man stāstīja par «kritikas tiesībām».

— Lai būtu tiesības kritizēt, vajag ticēt kaut kādai patiesībai, — kam ticat jūs? — viņš man vaicāja.

Viņš lasīja grāmatas pat uz ielas — iet pa trotuāru, seju ar grāmatu aizsedzis, un grūsta cilvēkus. Vārtīdamies savos bēniņos bada tifa drudzī, viņš kliedza:

— Morālei harmoniski jāapvieno sevī brīvības un spaidu elementi — harmoniski, har-har-harm ...

Maigs cilvēks, chroniskas badošanās novājināts, neatlaidīgā nesatricināmas patiesības meklēšanā novārdzis, viņš nepazina citu prieku, vienīgi grāmatu lasīšanu, un, kad viņam šķita, ka ir samierinājis divu lielu garu pretrunas, viņa laipnās, tumšās acis bērnišķīgi laimīgi smaidīja. Gadus desmit pēc maniem Kazaņas laikiem es atkal viņu sastapu Harkovā; viņš bija piecus gadus pavadījis Kemā kā trimdinieks un atkal mācījās universitātē. Viņš man likās dzīvojam pretrunīgu domu skudru pūzni; tuberkulozes sagrauzts, viņš centās samierināt Nicši ar Marksu, spļāva asinis un, aukstiem, lipīgiem pirkstiem manas rokas tvarstīdams, gārdza:

— Bez sintēzēs nav iespējams dzīvot!

Viņš nomira tramvaja vagonā ceļā uz universitāti.

Esmu redzējis ne mazumu šādu gara mocekļu — viņu piemiņa man svēta.

Pāris desmit šādu cilvēku mēdza salasīties Derenkova dzīvoklī; to starpā bija japanis — garīgās akadēmijas students Panteleimons Sato. Reizēm ieradās garš vīrs ar platām krūtīm, biezu, garu bārdu un skūtu galvu kā tataram. Likās, ka viņš būtu cieši iešūts pelēkā kazakinā, ko valkāja aizāķētu līdz pat zodam. Parasti viņš sēdēja kaut kur kaktā, smēķēdams īsu pīpīti un raudzīdamies pārējos pelēkām, rārni vērīgām acīm. Bieži tā skatiens pētīdams kavējās pie manas sejas, es jutu, ka šis nopietnais cilvēks mani novērtē, un nezin kāpēc baidījos tā. Viņa klusēšana radīja manī izbrīnu; visi apkārt trieca skaļi, daudz, droši, un, jo asāk skanēja vārdi, jo vairāk, protams, tie man patika; ilgu laiku es neatjēdzu, cik bieži skaļos vārdos slēpjas nožēlojamas un liekulīgas domas. Par ko gan klusē šis bārdainais milzis?

Visi viņu dēvēja par «Hoholu», un, likās, tikai Andrejs viens pats zināja viņa īsto vārdu. Drīz es dabūju zināt, ka šis cilvēks nesen atgriezies no trimdas, no Jakutskas apgabala, kur nodzīvojis desmit gadu. Tas palielināja manu interesi par viņu, taču nebija drosmes ar viņu iepazīties, lai gan man nepiemita ne biklums, ne kautrība, bet, gluži otrādi, es sirgu ar savādu, trauksmainu ziņkāri, alku zināt visu un pēc iespējas ātrāk. Šī īpašība man visu mūžu traucējusi nopietni nodoties kaut kam vienam.

Kad runāja par tautu, es ar izbrīnu un neuzticību pret sevi pašu jutu, ka par šo jautājumu nevaru domāt tā, kā domā šie cilvēki. Viņiem tauta likās gudrības, dvēseles daiļuma un labsirdības iemiesojums. Gandrīz dievam līdzīga vienbūtība, visa daiļā, taisnīgā, cēlā pirmsākuma iemiesojums. Es tādas tautas nepazinu. Redzēju namdarus, krāvējus, akmeņkaļus, pazinu Jakovu, Osipu, Grigoriju, bet tur runāja taisni par vienbūtīgo tautu un sevi uzskatīja par kaut ko zemāku, atkarīgu no tautas gribas. Bet man šķita, ka taisni šais cilvēkos iemiesots gara skaistums un domu spēks, ka viņos sakopota un deg labā, cilvekmīlas apmirdzēta griba dzīvot, griba brīvi veidot dzīvi pec jauniem cilvēkmīlas likumiem.

Vērodams es tieši cilvēkmīlas neatradu tais ļaudīs, starp kuriem līdz tam biju dzīvojis, bet šeit tā skanēja katrā vārdā, kvēloja katrā skatienā.

Kā spirdzinošs lietus manā sirdī lija tautas pielūdzēju valoda, un ļoti man palīdzēja naivā literatūra par drūmo dzīvi uz laukiem, par lielo mocekli zemnieku. Manī radās nojauta, ka, tikai ļoti spēcīgi, ļoti kaisli mīlot cilvēku, šai mīlā iespējams smelties nepieciešamos spēkus, lai atrastu un izprastu dzīves jēgu. Es par sevi vairs nedomāju un sāku uzmanīgāk izturēties pret cilvēkiem.

Andrejs Derenkovs, man uzticēdamies, pastāstīja, ka nelielie ienākumi no viņa tirdzniecības visi tiekot ziedoti palīdzībai cilvēkiem, kuru pārliecība ir: «tautas laime — pirmajā vietā». Viņš rosījās viņu vidū kā dievbijīgs ķesteris archiereja dievkalpojumā, neslēpdams savu sajūsmu par šo grāmatnieku drosmīgo gudrību; laimīgi smaidīdams, sauso roku azotē iebāzis, ar otru savu mīksto bārdiņu plūkādams, viņš man vaicāja:

— Jauki! Vai ne tā?

Un, kad narodņikiem ķecerīgi oponēja veterinārs Lavrovs, cilvēks ar dīvainu balsi, kas atgādināja zoss gāgāšanu, — Derenkovs, izbailēs aizvēris acis, čukstēja:

— Kāds musinātājs!

Viņam bija apmēram tāds_ pats uzskats par narodņikiem kā man, bet studentu izturēšanās pret Derenkovu man atgādināja kungu parupjo un nevērīgo izturēšanos pret strādnieku vai dzertuves sulaini. Pats viņš to neievēroja. Bieži, viesus izvadījis, viņš paturēja mani pie sevis pa nakti, mēs uzposām istabu un pēc tam, gulēdami uz grīdas, uz voilokiem, ilgi, draudzīgi sačukstēdamies, sarunājāmies tumsā, ko vāji apgaismoja eļļas lampiņas uguntiņa. Ar klusu ticīgā prieku viņš man teica:

— Saradīsies simti, tūkstoši tādu labu cilvēku, ieņems Krievijā visas svarīgākās vietas un uzreiz pārvērtīs visu dzīvi!

Viņš bija gadus desmit vecāks par mani, un es vēroju, ka rudmatainā Nastja viņam ļoti patīk; viņš vairījās skatīties viņas spriganajās acīs, citu klātbūtnē runāja ar viņu strupā saimnieka-pavēlnieka balsī, bet pavadīja viņu ar skumju skatienu; runādamies ar viņu divatā, mulsi un kautri smīnēja, plūkādams bārdiņu.

Viņa mazā māšele ari sekoja vārdu cīņām no sava kaktiņa; viņas bērnišķīgā seja smieklīgi piepūtās uzmanības sasprindzinājumā, acis plaši iepletās, bet, kad atskanēja sevišķi skarbi vārdi, viņa skaļi nopūtās, it kā to būtu apšļākusi ledaina ūdens strūkla. Ap viņu svinīgi kā gailis staigāja rudais mediķis, sarunājās ar viņu noslēpumaini, pusčukstus, zīmīgi saraucis uzacis. Tas viss bija ārkārtīgi interesanti.

Bet iestājās rudens, dzīvot bez pastāvīga darba es vairs nevarēju. Aizrāvies ar visu to, kas norisinājās man visapkārt, es strādāju arvien mazāk un pārtiku no sveša maizes rieciena, bet tas vienmēr spiežas kaklā. Vajadzēja ziemai meklēt «vietu», un es to atradu Vasilija Semjonova kliņģeru ceptuvē.

Šo dzīves posmu esmu notēlojis stāstos «Saimnieks», «Kono- valovs», «Divdesmit seši un viena» — tas bija grūts laiks! Tomēr pamācošs.

Grūti bija fiziski, bet vēl grūtāk morāliski.

Kad es nokāpu ceptuves pagrabā, starp mani un cilvēkiem, kurus satikt un klausīties man tagad bija nepieciešams, izauga «aizmirstības siena». Neviens no viņiem nenāca pie manis maizes ceptuvē, bet es, strādādams četrpadsmit stundas diennaktī, darba dienās nevarēju aiziet pie Derenkova, bet svētku dienās vai nu gulēju, vai paliku kopā ar saviem darba biedriem. No paša sākuma viena daļa darba biedru nolūkojās uz mani kā uz jokdari, daži izturējās ar naiva bērna mīlestību pret cilvēku, kas prot stāstīt interesantas pasaciņas. Sazin jods, ko es stāstīju šiem cilvēkiem, bet, protams, visu, kas varēja iedvest viņiem ticību daudz vieglākas un saprātīgākas dzīves iespējai. Reizēm tas man izdevās, un, redzot, kā uzpampušajās sejās atmirdz cilvēcīgas skumjas, bet acīs iegailējas aizvainojums un dusmas, es jutos pacilāts un ar lepnumu domāju, ka «strādāju tautā», «apgaismoju» tautu.

Bet, protams, biežāk man nācās izjust savu nevarību, zināšanu trūkumu, es nevarēju atbildēt pat uz visvienkāršākajiem dzīves jautājumiem. Tad es jutos iemests tumšā bedrē, kur cilvēki rosās kā akli tārpi, cenzdamies tikai aizmirst īstenību, un šo aizmiršanos viņi atrod dzertuvēs un prostitūtu vēsajās skavās.

Bija pieņemts apmeklēt atklāto namu reizi mēnesī — algas izmaksas dienā; par šo prieku sapņoja skaļi jau veselu nedēļu pirms laimīgās dienas, bet, kad tā bija garām, ilgi cits citam attēloja pārdzīvoto baudu. Šai tērgāšanā ciniski lielījās ar vīrietisko enerģiju, nežēlīgi ņirgājās par sievietēm, runaja par tām, derdzīgi spļaudīdamies,

Bet dīvaini! — aiz visa tā es šķitu saklausam skumjas un kaunu. Biju novērojis, ka «prieka mājās», kur par rubli varēja nopirkt sievieti uz visu nakti, mani biedri izturējās mulsi, it kā juzdamies vainīgi, un tas man iikās dabiski. Bet daži uzvedās pārāk nekautrīgi, bravurīgi — tas man šķita kā ar nolūku, neīsti. Mani šausmīgi interesēja dzimumu attiecības, un es tām sekoju sevišķi vērīgi. Pats es vēl nebiju izbaudījis sievietes glāstus un tāpēc atrados diezgan nepatīkamā stāvoklī: par mani ļauni ņirgājās gan sievietes, gan biedri. Drīz vien mani vairs neuzaicināja apmeklēt «prieka mājas», vaļsirdīgi pateikdami:

— Tu, brāl, nenāc mums līdzi.

— Kāpēc?

— Tā! Ar tevi tā nelādzīgi.

Es sīksti pieķēros šiem vārdiem, jo man šķita, ka tur ir kaut kas svarīgs priekš manis, bet prātīgāka izskaidrojuma nedabūju.

— Redz, kāds tu! Tev saka — nenāc! Ar tevi garlaicīgi...

Un tikai Artems teica smīnēdams:

— Taisni kā ar garīdznieku vai tēvu.

Meičas sākumā ņirgājās par manu atturību, vēlāk apvainotas jautāja:

— Vai riebjas?

Četrdesmit gadus vecā «jaunava», kupla, skaista poliete — Tereze Boruta, «ekonome», vērodama mani ar gudrām sugas suņa acīm, teica:

— Lieciet viņu mierā, mīļās, viņam droši vien ir līgava — vai ne? Tāds spēkavīrs noteikti turas pie savas līgavas. Skaidrs!

Būdama alkoholiķe, viņa laikiem stipri dzēra un piedzērusies bija neaprakstāmi pretīga, bet skaidrā prātā mani pārsteidza tās nopietnā attieksme pret cilvēkiem un mierīgā jēgas meklēšana viņu darbos.

—_ Paši neizprotamākie ļaudis noteikti ir akadēmijas studenti, jā, — viņa stāstīja maniem biedriem. — Ar meičām viņi darās tā: liek notriept grīdu ar ziepēm, noliek kailu meiču četrrāpus, rokas un kājas uz šķīvjiem, un pagrūž viņu no mugurpuses — vai tālu aizbrauks pa grīdu? kā vienu, tā otru. Jā. Kāpēc tā vajag?

— Tu melo! — es teicu.

— Ai, nē! — nemaz neapvainodamās, Tereze iesaucās mierigi, un šai mierīgumā bija kaut kas nomācošs.

— To tu esi izdomājusi.

—- Kā meiča var izdomāt kaut ko tādu? Vai tad es esmu traka? — viņa jautāja, acis iepletusi.

Ļaudis ar alkanu uzmanību klausījās mūsu ķildā, bet Tereze tikai stāstīja par viesu rotaļām vienaldzīga cilvēka! balsī, kas grib tikai vienu: saprast, kāpēc tas vajadzīgs.

Klausītāji derdzīgi spļaudījās, nejauki lamāja studentus, bet es, redzēdams, ka Tereze saceļ naidu pret cilvēkiem, kurus es jau biju iemīlējis, teicu, ka studenti mīl tautu, vēl tai labu.

— Nu, tie ir Voskresenskas ielas studenti, laicīgie, no universitātes, bet es tak runāju par garīgās akadēmijas studentiem no Arskas lauka! Viņi, garīgie, visi bāreņi, bet bārenis noteikti izaug vai nu zaglis, vai palaidnis, nelāgs cilvēks iznāk, viņš, tāds bārenis, taču nevienam nav pieķēries!

Mierīgie «ekonomes» nostāsti un meiču niknuma pilnās sūdzības par studentiem, ierēdņiem un vispār «labāko publiku» modināja manos biedros ne tikai riebumu un naidu, bet gandrīz vai prieku, kas izpaudās vārdos:

— Tātad — izglītotie sliktāki par mums!

Man bija smagi un rūgti, klausoties šādos vārdos. Es redzēju, ka pustumšajās, mazajās istabiņās kā bedrēs saplūst visi pilsētas dubļi, savārās dūmainā ugunī un, ļauna naida piesātināti, atkal plūst pilsētā atpakaļ. Es vēroju, kā šajās alās, kur cilvēkus iedzen instinkts un dzīves garlaicība, no nejēdzīgiem vārdiem rodas aizkustinošas dziesmas par mīlas mokām un nemieru, kā rodas neglītas leģendas par «izglītoto cilvēku» dzīvi, ceļas izsmiekls un naids pret neizprotamo, un redzēju, ka «prieka mājas» ir universitātes, kur mani biedri smeļas visai indīgas zināšanas.

Vēroju, kā pa netīro grīdu slāj «prieka meitas», kājas laiski švīkādamas, cik riebīgi trīc viņu izburbējušās miesas nejaukas harmoniku gaudoņas vai nodauzīta pianino neciešama trokšņa pavadībā, vēroju, un manī radās savādas, neskaidras, bet uztraucošas domas. No visām pusēm dvesa garlaicība, saindējot dvēseli ar nevarīgu vēlēšanos kaut kur aizbēgt.

Kad es ceptuvē sāku stāstīt, ka ir cilvēki, kas pašaizliedzīgi meklē ceļu uz brīvību, uz tautas laimi, mani apstrīdēja.

— Bet, skaties, meičas par viņiem tā nerunā!

Un viņi nežēlīgi, ciniski, ļauni mani zoboja, bet es biju kā ērcīgs kucēns, nejutos dumjāks un bailīgāks par lielajiem suņiem — un ari dusmojos. Kad es sāku saprast, ka domas par dzīvi nav vieglākas nekā pati dzīve, reizēm manā sirdī radās naida uzliesmojumi pret nepanesami tiepīgiem cilvēkiem, ar kuriem es kopā strādāju. Mani sevišķi kaitināja viņu pacietība, lēnprātīgā bezcerība, ar kādu tie padevās piedzērušā saimnieka trakajām ņirgām.

Un! kā par spīti tieši šajās grūtajās dienās man gadījās iepazīties ar gluži jaunu ideju, gan organiski man pilnīgi naidīgu, tomēr tā mani ļoti samulsināja.

Kādā no tām puteņa naktīm, kad šķiet, ka nikni aurojošais vējš saplosījis pelēkās debesis sīkās driskās un tās birst zemē, apbedīdamas to zem ledus putekļu kupenām, un liekas, ka zemes dzīvei beigas, saule nodzēsta, vairs neuzlēks, — tādā naktī meteņu nedēļā es no Derenkoviem atgriezos ceptuvē. Acis aizvēris,_ soļoju pret vēju caur palsā chaosa tumšajiem mutuļiem un pēkšņi paklupu, uzdrāzies virsū kādam cilvēkam, kas gulēja šķērsām pār trotuāru. Abi nolamājāmies, es — krieviski, viņš — franciski:

«Va velns . . .»

Tas radīja manī ziņkāri, es viņu piecēlu kājās — viņš bija maza auguma, viegls. Mani grūstīdams, tas nikni kliedza:

— Mana cepure, velns jūs parāvis! Atdodiet cepuri! Es nosalšu!

Atradis sniegā cepuri, es to nopurināju, uzliku viņam izspūrušajā galvā, bet viņš norāva cepuri un, vicinādams to gaisā, lamājās divās valodās, dzina mani:

— Prom!

Pēkšņi metās uz priekšu un ienira mutuļojošā putrā. Paiedams tālāk, es viņu atkal ieraudzīju — viņš stāvēja, rokām apķēris nodzēstas laternas koka stabu, un pārliecinoši runāja:

— Ļena, es eju bojā ... ai Ļena . ..

Acīm redzot viņš bija iereibis un droši vien būtu nosalis, ja es pamestu viņu uz ielas. Es pavaicāju, kur viņš dzīvo.

— Kas šī par ielu? — viņš iesaucās raudulīgā balsī. — Es nezinu, uz kuru pusi jāiet.

Apliku viņam roku ap vidu un vedu uz priekšu, iztaujādams, kur viņš dzīvo.

— Bulakā! — viņš noņurdēja, reizēm nodrebēdams. — Bulaka ... tur pirtis, māja . . .

Viņš soļoja nedroši, streipuļodams un traucēja man iet; es dzirdēju, kā viņam klab zobi.

— Si tu savais*... — viņš murmināja, mani grūstīdams.

— Ko jūs tur runājat?

Viņš apstājās, pacēla roku un pateica skaidri un, kā man likās, lepni:

— Si tu savais oú je te méne**.

_________________

* Ja tu zinātu.

** Ja tu to zinātu, kurp es tevi vedu.

Tad iebāza pirkstus mutē — grīļodamies, gandrīz vai klupdams. Pietupies es paņēmu viņu sev uz muguras un saku nest, bet viņš, atbalstījis zodu pret manu pakausi, ņurdēja:

— Si tu savais ... Bet esi nosalšu, ak dievs ...

Bulakā man ar mokām izdevās no viņa uzzināt, kurā mājā viņš dzīvo. Beidzot mēs ielīdām mazas sētas mājiņas priekšnamā; mājiņa slēpās pagalma dibenā sniega vērpatās. Viņš sataustīja durvis, piesardzīgi pieklauvēja un iešņācās:

— Šš! Klusu . . .

Durvis atvēra sieviete sarkanā rīta kleitā, aizdegtu sveci rokā; pagriezusi mums ceļu, viņa klusēdama nogāja pie malas un, nezin no kurienes izvilkusi lorneti, sāka mani aplūkot.

Es viņai teicu, ka cilvēkam laikam no aukstuma sastingušas rokas un viņu vajag noģērbt, novietot gultā.

— Jā? -— viņa ievaicājās skanīgā, jaunavīgā balsī.

— Rokas jāliek aukstā ūdenī.

Viņa klusēdama pameta ar lorneti uz kakta pusi, tur uz molberta stāvēja glezna — upe, koki. Es izbrīnā palūkojos sievietes dīvaini stingajā sejā, bet viņa istabas kaktā piegāja pie galda, uz kura dega lampa ar sārtu abažuru, apsēdās tur un, paņēmusi no galda sirds kalpu, sāka to pētīt.

— Vai jums nav degvīns? — es skaļi ievaicājos. Viņa neatbildēja, izlikdama kārtis galdā. Cilvēks, kuru es biju atvedis, sēdēja krēslā, zemu noliecis galvu, sarkanās rokas lejup nokāris. Es noliku viņu uz dīvānā un sāku izģērbt, neko nesaprazdams, kā sapnī. Sienu manā priekšā virs dīvānā no vienas vietas klāja fotogrāfijās, starp tām blāvi mirdzēja zelta vainags ar baltiem lentas pušķiem; lentas galā zelta burtiem bija iespiests:

«Lieliskajai Dzildai».

— Velns pārāvis — lēnāk! — iestenējās cilvēks, kad es sāku berzēt viņa rokas.

Sieviete rūpīgi un klusēdama izlika kārtis. Deguns viņai smails, seja kā putnam, to apstaro lielas, stingas acis. Tagad viņa ar savām pusaudzes rokām uzbužināja savus sirmos matus, kas bija kupli kā parūka, un vaicāja klusā, bet skanīgā balsī:

— Vai satiki Mišu, Žorž?

Žoržs atgrūda mani, pietrūkās sēdus un aši pateica:

— Bet viņš taču aizbrauca uz Kijevu . . .

— Jā, uz Kijevu, — atkārtoja sieviete, acu no kārtīm nenovērsdama, un es ievēroju, ka balss viņai skan vienmuļi, neizteiksmīgi.

— Viņš drīz atgriezīsies ...

— Jā?

— Nu jā, drīz.

— Jā? — sieviete atkārtoja.

Pa pusei izģērbtais Zoržs nolēca uz grīdas un divos lēcienos nometās sievietes priekšā ceļos, franciski viņai kaut ko stāstīdams.

— Es nemaz neuztraucos, — viņa atbildēja krieviski.

— Es apmaldījos, saproti? Sniegputenis, šausmīgs vējš, es domāju — nosalšu, — steidzīgi stāstīja Žoržs, glāstīdams viņas roku, kas gulēja tai klēpī. Viņš varēja būt gadus četrdesmit vecs, ta sarkana seja ar biezam lupām un melnam ūsām likās izbijusies, satraukta, viņš enerģiski bružāja savus sirmos matu sarus uz apaļā galvaskausa un runāja, kļūdams aizvien skaidrāks.

— Rīt mēs braucam uz Kijevu, — sieviete teica, pa pusei jautādama, pa pusei apstiprinādama.

— Jā, rīt! Un tev jāatpūšas. Kāpēc, tu neej gulēt? Ir jau ļoti vēls ...

— Vai viņš šodien vairs neatbrauks, Miša?

— О nē! Tāds putenis ... Iesim, ej gulēt. . .

Paņēmis lampu no galda, viņš aizveda viņu pa mazajām durtiņām aiz grāmatu skapja. Es ilgi sēdēju viens, neko nedomādams, klausīdamies viņa klusajā, mazliet aizsmakušajā balsī. Pinkainas ķetnas skrāpēja logu rūtis. Izkusušā sniega peļķē vāri atspoguļojās sveces liesma. Istaba bija bāztin piebāzta lietām, to pildīja silta, savāda smarža, kas iemidzināja domas.

Te grīļodamies ieradās Žoržs, turēdams rokā lampu, kuras abažurs tricinādamies dauzījās gar cilindru.

— Apgulās.

Viņš novietoja lampu uz galda, domīgs nostājās istabas vidū un sāka runāt, manī nepaskatīdamies:

— Ak jā. Bez tevis es droši vien būtu aizgājis bojā . . . Paldies! Kas tu esi?

Viņš piešķieba galvu, ieklausīdamies čaukstēšanā blakusistabā, brīžiem nodrebēdams.

— Vai tā jūsu sieva? — es klusiņām ievaicājos.

— Sieva. Viss. Mana dzīvība! — saraustīti, paklusā balsī, grīdā blenzdams, teica šis cilvēks un atkal sāka ar plaukstām spēcīgi bružāt galvu.

— Vai neiedzersim tēju, ko?

Viņš izklaidīgi pagājās uz durvju pusi, bet apstājās, atcerējies, ka kalpone pārēdusies zivis un aizvesta uz slimnīcu.

Es ieteicu uzvārīt patvāri, viņš piekrizdams pamāja ar galvu un, acīm redzot aizmirsis, ka ir pa pusei izģērbies, kailajām kājām pa slapjo grīdu šļūkdams, ieveda mani mazā virtuvītē. Tur, pieplacis ar muguru pie krāsns, viņš atkārtoja:

— Bez tevis es būtu nosalis — paldies!

Un pēkšņi nodrebinādamies pavērsa pret mani bailēs ieplestās acis.

— Kas gan tad notiktu ar viņu? Ak dievs . . .

Steidzīgi, čukstēdams, raudzīdamies tumšajā durvju caurumā, viņš teica:

— Tu redzi — viņa ir slima. Viņai Maskavā nošāvās dēls, muzikants, bet viņa pastāvīgi to gaida, nu jau būs gandrīz divi gadi...

Vēlāk, kad dzērām tēju, viņš nesakarīgi, neparastiem vārdiem pastāstīja, ka sieviete esot muižniece, viņš — vēstures skolotājs, bijis viņas dēla mājskolotājs, iemīlējies šai sievietē, lā aizgājusi no vīra — vācieša, barona, dziedājusi operā; viņi dzīvojuši ļoti labi, lai gan viņas pirmais vīrs visādi pūlējies sagandēt viņas dzīvi.

Viņš stāstīja, acis piemiedzis, pustumsā uzmanīgi kaut ko vērodams netīrajā virtuvē ar satrunējušu grīdu pie krāsns. Tēju strēbdams, apdedzinājās, viņa seja viebās, apaļās acis tramīgi mirkšķinājās.

— Kas tu tāds esi? — viņš vēlreiz man noprasīja. — Jā, kliņģeru cepējs, strādnieks. Dīvaini. Nemaz pēc tāda neizskaties. Ko tas nozīmē?

Viņa vardi skanēja nemierīgi, viņš raudzījās mani neuzticīgi, ar vajāta cilvēka skatienu.

Es īsumā pastāstīju par sevi.

— Tiešām? — viņš klusi iesaucās. — Tad redz, kā . . .

Un pēkšņi atdzīvojās, jautādams:

— Vai zini pasaku par neglīto pīlēnu? Esi lasījis?

Seja viņam pārvērtās, viņš sāka runāt nikni, pārsteigdams mani nedabiskiem, gandrīz spiedzošiem aizsmakušās balss augstajiem toņiem.

— Šī pasaka pavedina! Tavā vecumā man arī reizēm, ienāca prātā — vai tikai neesmu gulbis? Un tā ... Vajadzēja iestāties akadēmijā — iestājos universitātē. Tēvs, mācītājs, atteicās no manis. Studēju Parizē cilvēces nelaimju vēsturi — progresa vēsturi. Rakstīju, jā. Ak, kā tas viss...

Viņš salēcās krēslā, ieklausījās un tad teica:

— Progress — tas ir izdomāts pašapmierinājumam! Dzīve ir bezprātīga, bez kādas jēgas. Bez verdzības nav progresa: ja vairākums nepadosies mazākumam — cilvēcē sava gaita apstāsies. Gribēdami atvieglot savu dzīvi, savu darbu, mēs tikai padarām to sarežģītāku, pavairojam darbu. Fabrikas un mašinas noder tikai tam, lai ražotu atkal un atkal jaunas mušiņas, tas ir muļķīgi! Strādnieku rodas arvien vairāk, bet nepieciešams vienīgi zemnieks, maizes ražotājs. Maize — tas ir vienīgais, kas mums ar darbu jāatkaro dabai. Jo mazāk cilvēkam vajadzību, jo viņš laimīgāks, jo vairāk vēlēšanos — jo mazāk brīvības.

Varbūt ne šādos pašos vārdos, bet tieši šīs apstulbinošās domas es dzirdēju pirmoreiz, turklāt izteiktas tik skarbā un kailā veidā. Cilvēks, uztraukumā iespiegdamies, bailīgi pablenza uz durvīm, kas bija atvērtas uz pārējām istabām, brītiņu ieklausījās klusumā un atkal sāka čukstēt gandrīz nikni:

— Saproti — cilvēkam nemaz daudz nav vajadzīgs: gabals maizes un sieviete ...

Sācis runāt par sievieti, — noslēpumaini čukstēdams, ar vārdiem, kādus es nezināju, dzejām, kādas nebiju lasījis, — viņš pēkšņi kļuva līdzīgs zaglim Baškinam.

— Beatriče, Fiameta, Laura, Ninona, — viņš čukstēja man nepazīstamus vārdus un stāstīja par kaut kādiem mīlētājiem karaļiem, dzejniekiem, skandēja franču dzejas, ar savu tievo, līdz elkonim kailo roku ritmu piesizdams.

— Mīla un bads valda pasauli, — es dzirdēju viņa kvēlos čukstus un atcerējos, ka šie vārdi iespiesti zem virsraksta revolucionārajā brošūrā «Karalis Bads»; manās domās tas šiem vārdiem piešķīra sevišķi svarīgu nozīmi.

— Cilvēki meklē aizmirstību, apmierinājumu, bet ne zināšanas!

Šī doma mani galīgi pārsteidza.

Es izgāju no virtuves agrā rītā — mazais pulkstenis pie sienas rādīja seši ar minūtēm. Soļoju palsā miglā pa kupenām, klausījos puteņa gaudošanā un, atcerēdamies satriektā cilvēka niknos ķērcienus, jutu, ka viņa vārdi iespiedušies man kaut kur rīklē un žņaudz. Negribējās iet uz ceptuvi, redzēt cilvēkus, un, uz sava auguma veselu sniega kaudzi nesdams, es klejoju pa Tataru priekšpilsētas ielām, kamēr kļuva gaišs un no sniega viļņiem sāka iznirt pilsētas iedzīvotāju stāvi.

Vairs nekad es neesmu skolotāju saticis un nevēlējos viņu satikt. Bet vēlāk man vairākas reizes gadījās dzirdēt domas par dzīves bezjēdzību un darba veltīgumu — tās izteica analfabēti ceļinieki, bezpajumtes klaidoņi, «tolstojiesi» un augsti kulturāli cilvēki. Tā runāja mūku priesteris, teoloģijas maģistrs, sprāgstvielu pagatavotājs ķīmiķis, biologs-neovitalists un vēl daudzi citi. Bet šīs idejas mani vairs tā nepārsteidza kā tad, kad es uzzināju tās pirmoreiz.

Un tikai pirms pāris gadiem — vairāk nekā trīsdesmit gadu pēc pirmās sarunas par šo tematu — es nejauši izdzirdēju tās pašas domas: gandrīz ar tādiem pašiem vārdiem tās izteica kāds strādnieks, mans sens paziņa.

Reiz mēs abi uzsākām sirsnīgu sarunu, un šis cilvēks — «politikas pīlārs», kā viņš, skumji vīpsnādams, pats sevi dēvēja, — teica man tai beizbailīgajā vaļsirdībā, kāda piemīt laikam līkai krieviem:

— Aleksej Maksimovič, mīļais, nekas man nav vajadzīgs, nav nekādas jēgas ne akadēmijai, ne zinātnēm, ne lidmašinām, tas viss ir lieks! Man vajadzīgs tikai savs mierīgs kaktiņš un — sieviete, lai es varētu viņu skūpstīt, kad gribu, un viņa man atbildētu godīgi — ar dvēseli un miesu, — jā! Jūs jau spriežat ka inteliģents, jūs vairs neesat mūsējais, bet gan saindēts cilvēks, jums ideja augstāka par ļautiņiem, jūs domājat žīdiski: cilvēks — sestdienas dēļ.

— Ebreji tā nedomā ...

— Sazin velns, ka viņi doma, tie tumšie ļautiņi, — viņš atbildēja, iemetis papirosa galu upē un noraudzīdamies tam pakaļ.

Mēs sēdējām Ņevas krastā uz granita sola rudens mēnesnīcā, abus dienā mūs veltīgi bija plosījuši satraukumi, ietiepīga, bet nesekmīga vēlēšanās izdarīt kaut ko labu, derīgu.

— Jūs stāvat mūsu pusē, bet neesat mūsējais, lūk, ko es saku, — viņš turpināja domīgi, klusi. — Inteliģentiem patīk nemiers, tie no seniem laikiem piebiedrojušies dumpjiem. Tāpat kā Kristus bija ideālists un dumpojās par šīs zemes lietām, tāpat arī visa inteliģence dumpojas utopijas labad. Dumpojas ideālists, bet kopā ar viņu niekkalbji nelieši, diedelnieki, un visi — aiz ļaunuma, viņi redz, ka dzīvē tiem vietas nav. Strādnieks saceļas revolūcijas labad, viņam vajag panākt taisnīgu darba rīku un ražojumu sadalīšanu. Vai jūs domājat, ka, galīgi sagrābis varu savās rokās, viņš būs mierā ar valsti? Neparko! Visi izklīdīs, un katrs pats uz savu roku iekārtos sev klusu kaktiņu . . .

Jūs sakāt — tehnika? Bet tā taču vēl ciešāk sažņaudz cilpu ap mūsu kaklu, vēl vairāk mūs sasaista. Nē, vajag atbrīvoties no liekā darba. Cilvēks grib mieru. Fabrikas un zinātne miera nedos. Vienam daudz nevajag. Kam man jāceļ vesela pilsēta, kad pašam pietiek ar mazu mājiņu? Kur baros dzīvo, tur — gan ūdensvadi, gan kanalizacija, gan elektrība. Bet pamēģiniet dzīvot bez visa tā — cik tad būs viegli! Nē, mums pārāk daudz lieka, un tas viss no inteliģences, tāpēc es arī saku: inteliģence ir kaitīga kategorija.

Es teicu, ka neviens neprot tik dziļi un noteikti atņemt dzīvei katru jēgu kā mēs, krievi.

— Garā visbrīvākā tauta, — pavīpsnāja mans sarunu biedrs. — Tikai, jūs neļaunojieties, es spriežu pareizi, tā domā miljoni mūsējo, tikai neprot izteikt... Dzīve jāiekārto vienkāršāk, tad pret cilvēkiem tā būs žēlsirdīgāka .. .

Šis cilvēks nekad nav bijis «tolstojietis», viņam nepiemita tieksmes uz anarehismu — es labi pazīstu viņa garīgās attīstības vēsturi.

Pēc sarunas ar viņu man nejauši ienāca prātā: bet ja nu tiešām miljoni krievu cilvēku tikai tāpēc pacieš smagās revolūcijas mokas, ka sirds dziļumos lolo cerību atbrīvoties no darba? Minimums darba — maksimums baudas, tas ir ļoti vilinoši un aizrauj kā viss nerealizējamais, kā katra utopija.

Un man ienaca prata Henrika Ibsena vārsmās:

Es konservativs? Ticiet, nē!

Es vēl tāds pats, kāds biju visu mūžu.

Man netīk pārbīdīt tik figūras,

Es gribētu, lūk, sajaukt visu spēli.

Tik vienu revolūciju es atceros, —

Tā bija gudrāka par visām vēlākajām,

Bij iespējams tai visu iznīcināt —

Te domāju es, protams, Grēku plūdus.

Bet — arī toreiz sātans muļķots tika!

Jūs zināt — Noass kļuva diktators.

Ak, ja vien iespējams to paveikt godīgāk,

Es neatteikšos, palīdzēšu jums, —

Jūs gādājiet, lai nāktu Grēku plūdi,

Es priecīgs torpēdu zem šķirsta likšu!

Derenkova pārdotava deva niecīgu peļņu, bet cilvēku un «pasākumu» skaits, kuriem bija nepieciešams materiāls atbalsts, aizvien pieauga.

— Būs kaut kas jāizgudro, — noraizējies, bārdiņu plūkādams, Andrejs teica, vainīgi smaidīja un smagi nopūtās.

Man likās, ka šis cilvēks jūtas it kā notiesāts mūža katorgā — palīdzēt citiem cilvēkiem un, lai gan samierinājies ar sodu, tomēr brīžiem tas viņu nospiež.

Ne vienreiz vieln, kā nu kuru reizi to pateikdams, es viņam jautāju:

— Kāpēc jūs to darāt?

Viņš, acīm redzot manus jautājumus nesaprazdams, uz jautājumu — kā labad? — mēdza atbildēt grāmatu valodā un neskaidri par tautas grūto dzīvi, par izglītības un zināšanu nepieciešamību.

— Bet vai cilvēki grib un meklē zināšanas?

— Nu, protams. Kā ne? Jūs taču gribat?

Jā, es gribēju. Bet atcerējos vēstures skolotāja vārdus:

«Cilvēki meklē aizmirstību, apmierinājumu, bet ne zināšanas.»

Tādām asām idejām ir kaitīgi sastapties ar septiņpadsmitgadīgiem jauniešiem, no šādas sastapšanās idejas notrulinās, cilvēki ari neko neiegūst.

Man sāka likties, ka vienmēr esmu novērojis vienu un to pašu: cilvēkiem patīk interesanti nostāsti tikai tāpēc, ka tie ļauj viņiem uz bridi aizmirst smago, taču pierasto dzīvi. Jo vairāk «izdomas» stāstā, jo kārāk to klausās. Visinteresantākā ir tā grāmata, kur visvairāk jaukas «izdomas». īsi sakot — es peldēju tvanainā miglā.

Derenkovs bija izdomājis atvērt maiznīcu. Atceros — bija pilnīgi precizi aprēķināts, ka šim uzņēmumam jāpelna ne mazāk kā trīsdesmit pieci procenti no katra apgrozītā rubļa. Man vajadzēja strādāt par cepēja palīgu un kā «savējam» sekot, lai šis, cepejs nezagtu miltus, olas, sviestu un sacepto preci.

Un tā nu es no lielā, netīrā pagraba pārvietojos mazākā, tīrākā, par kura tīrību rūpēties bija mans pienākums. Četrdesmit cilvēku liela arteļa vietā manā priekšā bija viens pats vīrs. Viņam sirmi deniņi, smaila bārdiņa, sausa, kā izžāvēta seja, tumšas, domīgas acis un dīvaina mute: maza kā asarim, lūpas biezas, uztūkušas un savilktas tā, it kā viņš domās skūpstītos. Un acu dzīlēs lāsmo kaut kas zobgalīgs.

Protams, ka viņš zaga, —- pašā pirmajā darba naktī viņš nolika pie malas kādas desmit olas, kādas trīs mārciņas miltu un palielu sviesta piku.

— Kam tas domāts?

— Tas domāts vienam skuķēnam, — viņš teica draudzīgi un, degunu saraucis, piebilda: — Ja-auks skuķēns!

Es lūkoju viņu pārliecināt, ka zādzība ir noziegums. Bet, vai nu man pietrūka daiļrunības, vai arī es pats nebiju pietiekami stingri pārliecināts par to, ko centos pierādīt, — manai runai nebija panākumu.

Gulēdams uz mīklas muldas un pa logu zvaigznēs lūkodamies, cepējs izbrīnījies nomurmināja:

— Šis mani mācīs! Pirmoreiz redz un sāk pamācīt. Bet pats trīsreiz jaunāks par mani. Jāsmejas ...

Aplūkoja zvaigznes un ievaicājās:

— Tā kā būtu tevi kaut kur redzējis, — pie kā tu strādāji? Pie Semjonova? Tur, kur sadumpojās? Tā. Nu, tad būšu tevi sapnī redzējis...

Pēc dažām dienām es ievēroju, ka šis cilvēks var gulēt vienā gulēšanā un katrā stāvoklī, pat stāvus, atbalstījies pret lizi. Iemigdams viņš uzacis sarāva uz augšu, un viņa seja dīvaini pārvērtās ironiska izbrīna pilnā izteiksmē. Bet viņa mīļākais temats bija nostāsti par apraktu mantu un sapņiem. Viņš pārliecināts stāstīja:

— Zemei es redzu cauri, un tā visa kā pīrāgs bāztin piebāzta ar mantu: visur aprakti naudas podi, tīnes, čuguna katli. Cik reižu nav gadījies: redzu sapnī pazīstamu vietu, teiksim,, pirti, zem tās pakša aprakts šķirsts ar sudraba traukiem. Pamostos un naktī aizeju rakt, izroku aršinas pusotras, skatos — ogles un suņa galvaskauss. Are, rokā gan! ... Te uzreiz — blaukš! — logs druskās, un kāda vecene bļauj nelabā balsī: «Palīgā! Zagļi!» Protams, metos mukt, citādi būtu piekauts. Jāsmej as.

Es bieži dzirdu šo vardu: jāsmejas! — taču Ivans Kozmičs Lutoņins nesmejas, bet, acis piemiedzis, tikai vīpsnā, nāsis ieplētis, sarauc degunu.

Viņa sapņi nav interesanti, tie tikpat garlaicīgi un nejēdzīgi kā dzīves īstenība, un es nesaprotu, kāpēc viņš savus sapņus stāsta ar tādu aizrautību, bet par to, kas ap viņu, nemīl runāt.

Visa pilsēta uztraukusies: no laulībām pārbraukusi, nošāvusies ar varu apprecināta bagāta tējas tirgotāja meita. Aiz viņas zārka gāja pūlis jauniešu, vairāki tūkstoši cilvēku, pie kapa studenti teica runas, policija tos izklīdināja. Mazajā veikaliņā blakus ceptuvei visi kliedza par šo drāmu, istaba aiz veikaliņa bāztin piebāzta studentiem, līdz mums pagrabā atplūst satrauktas balsis, skarbi vārdi:

— Par maz šai meičai bizes plēsuši, — saka Lutoņins un tūlīt pēc tam paziņo:

— Ķeru es dīķī tā kā karūsas, te uzreiz policists: stāvi, kā tu drīksti! Sprukt vairs nekur, metos ūdenī iekšā un — pamodos ...

Bet, lai gan īstenība norisinājās kaut kur aiz viņa uzmanības robežām, viņš drīz vien nojauta, ka maiznīcā notiek kaut kas neparasts: veikalā tirgojās šim darbam nepiemērotas meitenes, kas lasīja grāmatas, — saimnieka māsa un_ viņas draudzene, liela auguma sārtvaidze ar laipnām acīm. Nāk studenti, ilgi sēž istabā aiz veikala, kliedz vai ari par kaut ko sačukstas. Saimnieks ierodas reti, bet es — palīgs — esmu it kā maiznīcas pārzinis.

— Vai tu saimniekam rada? — jautā Lutoņins. — Bet varbūt viņš tevi iecerējis par svaini? Nē? Jāsmejas. Bet ko tie studenti vazājas? Pie jaunkundzēm... Nu ja. Tas jau var gan būt... Kaut: arī jaunkundzes nemaz nav tik kārdinoši skaistas... Studenteļi laikam vairāk ēd kliņģerus nekā noņemas ar jaunkundzēm ...

Gandrīz ik dienas piecos sešos no rīta uz ielas pie ceptuves Inga ierodas strupkājaina meiča, kuras ķermenis veidots no dažādu apmēru puslodēm un izskatās pēc maisa ar arbūziem. Iekāpusi ar basajām kājām bedrē loga priekšā, viņa žāvādamās sauc:

— Vaņa!

Ap galvu viņai raibs lakats,, no tā spraucas laukā cirtaini, gaiši mati, apbārstīdami ar sīkiem gredzentiņiem viņas sarkanos, kā bumbas piepūstos vaigus un zemo pieri, kutinot miegainās acis. Viņa laiski atglauž matus no sejas ar savām mazajām rokām, kuru pirksti jocīgi izplesti kā jaunpiedzimušam bērnam. Interesanti, par ko var runāt ar tādu meiču? Es modinu maizes cepēju, viņš tai jautā:

— Atnāci?

— Kā redzi.

— Gulēji?

— Nu, ko tad citu?

— Ko redzēji sapnī?

— Neatceros ...

Pilsētā klusums. Tomēr — kaut kur švirkst sētnieka slota, čivina tikko pamodušies zvirbuļi. Logu stiklos it kā duras lecošās saules siltie stari. Man ļoti patīk šie domīgie! dienu sākumi. Pa logu spalvaino roku izbāzis, cepējs tausta meičas kājas, viņa padodas izmeklēšanai vienaldzīgi, bez smaida, blisinādama aitas acis.

— Peškov, velc ārā sviesta raušus, laiks!

Es velku laukā no krāsns dzelzs pannas, cepējs pakampj no tām kādus desmit veģus, radziņus, rožmaizītes, ieimet tās meičai sacelto brunču malā, bet viņa, karsto veģi no vienas plaukstas otrā svaidīdama, iecērtas tajā ar saviem dzeltenajiem aitas zobiem, apdedzina lūpas un dusmīgi sten, īd.

Ar viņu tīksminādamies, cepējs saka:

— Nolaid brunču malu, nekauņa . . .

Bet, kad viņa aizgājusi, viņš lielās:

— Vai redzēji? Kā jēriņš, visa vienās sprodziņās. Es, brālīt, esmu tīrīgs, ar sievām nepinos, tikai ar jaunavām. Šitā man trīspadsmitā! Ņikiloriča krustmeita.

Klausīdamies viņa jūsmošanā, es domāju:

— Vai ari man tā būs jādzīvo?

Izvilcis no krāsns baltmaizi, es uz gara dēļa salieku desmit, divpadsmit kukuļu un steidzīgi nesu tos Derenkova veikalā, bet, atgriezies atpakaļ, piekrauju divpudu grozu pilnu ar veģiem un raušiem un steidzos uz garīgo akadēmiju, lai paspētu uz studentu rīta tēju. Tur stāvu pie plašās ēdamistabas durvīm, apgādādams studentus ar veģiem «uz grāmatiņas» vai arī «skaidrā naudā», — stāvu un klausos viņu strīdus par Tolstoju; viens no akadēmijas profesoriem, Gusevs, ir nikns Ļeva Tolstoja pretinieks. Dažreiz man grozā zem veģiem atrodas grāmatas, tās nemanot jāiespiež vienam vai otram studentam rokā, dažreiz studenti paslēpj grāmatas un zīmītes manā grozā.

Reizi nedēļā es skrienu vēl tālāk — uz «Trako māju», kur lekcijas lasīja psihiatrs Behterevs, demonstrēdams slimos. Reiz viņš studentiem rādīja ar lielummāniju saslimušu cilvēku: kad klausītavas durvīs parādījās šis garais cilvēks baltā tērpā, naktscepurē, kas izskatījās pēc zeķes, es neviļus pasmīnēju, bet viņš, mirkli apstādamies man blakus, pavērās man sejā, un es atlēcu atpakaļ, it kā viņš man būtu iedūris sirdī ar sava skatiena melno, bet ugunīgo smaili. Un visu laiku, kamēr Behterevs, sev bārdu plūkādams, godbijīgi sarunājās ar slimo, es klusītiņām glaudīju sev seju, kas bija it kā karstu putekļu apsvilināta.

Slimais runāja dobjā basā, viņš kaut ko pieprasīja, no rīt svārku piedurknes draudīgi stiepdams laukā savu garo roku ar slaidajiem pirkstiem, un man likās, ka viss viņa augums nedabiski stiepjas, bezgalīgi aug, ka viņš, nekustēdamies no vietas, aizsniegs mani ar šo tumšo roku un sagrābs aiz rīkles. No kaulainās sejas tumšajiem acu dobuļiem draudīgi un valdonīgi mirdzēja viņa melno acu caururbjošais skatiens. Pāris desmit studentu aplūko cilvēku nejēdzīgajā naktscepurē, daži smīnēdami, bet vairums pētoši un skumji, viņu acis uzsvērti mierīgas, salīdzinot ar tā kvēlo skatienu. Viņš iedveš šausmas, un viņā ir kaut kas majestātisks, — ir!

Studenti ir klusi kā zivis, un šai klusumā skaidri skan profesora balss, katrs viņa jautājums rada slimā dobjās balss draudīgus izsaucienus, kas atskan it kā no grīdas apakšas, no nedzīvajām, baltajām sienām; ķermeņa kustības slimajam lēnas un svinīgas kā arhierejam.

Naktī es rakstīju dzejas par maniaku, dēvēdams viņu par «visu valdnieku valdnieku, dieva draugu un padomnieku», un ilgi viņa tēls mita kopā ar mani, traucēdams man dzīvot.

Tā kā bija jāstrādā no sešiem vakarā gandrīz līdz pat pusdienai, es dienā gulēju un varēju lasīt tikai darba starpbrīžos, iemīcījis mīklu, gaidīdams, kad uzrūgs otra, un iešāvis maizi krāsnī. Jo vairāk es iedziļinājos amata noslēpumos, jo mazāk strādāja cepējs, viņš mani «mācīja», runādams laipnā izbrīnā:

— Tu esi spējīgs strādnieks, pēc gada, diviem būsi maiznieks. Jasmejas. Jauns tu vel esi, tevi neklausīs, necienīs ...

Pret manu aizraušanos ar grāmatām viņš izturējās neatzinīgi.

— Labak butu gulējis, ne lasījis, — viņš man gādīgi ieteica, bet nekad neapjautājās, kādas grāmatas es lasu.

Sapņi, fantāzijas par apraktu mantu un apaļā, strupā meiča pilnīgi aizņēma viņa uzmanību. Bieži vien meiča mēdza atnākt nakti, un tad viņš vai nu ieveda viņu priekšnamā uz miltu maisiem, vai — ja bija auksts — teica man, degunu saraucis:

— Izej laukā uz pusstundiņu!

Es gāju, domādams, cik ārkārtīgi šī mīla atšķiras no tās, par kuru raksta grāmatās ...

Mazajā istabiņā aiz veikala dzīvoja saimnieka māsa, es viņai iekūru patvārus, bet centos sastapties ar viņu pēc. iespējas retāk — jutos neveikli tas klātbūtne. Viņas bērnišķīgās acis raudzījās manī aizvien ar to pašu nepanesamo skatienu, kā pirmajās reizēs tiekoties, šo acu dzīlēs, man šķita, slēpās smaids, un šis smaids man likās zobgalīgs.

Pārmērīgais spēks mani padarīja neveiklu; meistars, vērodams, kā es veļu un stiepju pieci pudi smagos miltu maisus, ar nožēlu teica:

— Spēka tev — trim pietiktu, bet izveicības nav! Un, lai gan tu esi garš, tomēr — vērsis...

Neraugoties uz to, ka biju jau krietni daudz grāmatu izlasījis, mīlēju lasīt dzejas un pats sāku tās rakstīt — runāju «saviem vārdiem». Jutu, ka tie smagi, skarbi, bet man likās, ka tikai ar šādiem vārdiem varu izteikt savu domu šausmīgo jūkli. Bet reizēm es tīšu prātu runāju rupjības, protestēdams pret kaut ko svešu, kas mani kaitināja.

Kāds no maniem skolotājiem, matemātikas students, man pārmeta:

— Velns viņu sazin, kā jūs runājat. Ne vārdiem, bet svaru bumbām!

Vispār es pats sev nepatiku, kā tas bieži atgadās pusaudža gados; man šķita, ka esmu smieklīgs, rupjš. Seja man šķautnaina kā kalmikam, balss nepaklausīga.

Bet saimnieka māsa kustējās dzīvi, veikli kā bezdelīga gaisā, un man likās, ka tās kustību vieglums nesaskan ar viņas apaļīgo, mīksto augumiņu. Tās žestos un gaitā ir kaut kas neīsts, kaut kas samākslots. Viņas balss skan jautri, ta bieži smejas, un, dzirdot šos skaļos smieklus, es domāju: viņa vēlas, lai es aizmirstu, kāda tā bija, kad es viņu ieraudzīju pirmoreiz. Bet es negribēju to aizmirst, man bija dārgs viss neparastais un vajadzēja zināt, ka tas iespējams, ka tas eksistē.

Reizēm viņa man jautāja:

— Ko jūs lasāt?

Es atbildēju strupi, un man gribējās viņai vaicāt:

— Bet kam jums tas jāzina?

Reiz cepējs, savu strupkājīti glāstīdams, skurbā balsī teica:

— Izej ārā uz brītiņu. Eh, būtu tu gājis pie saimnieka māsas, ko tūļājies? Studenti taču ...

Es piedraudēju ielauzt viņam pauri ar svaru bumbu, ja viņš teiks vēl kaut ko tamlīdzīgu, un izgāju priekšnamā pasēdēt uz maisiem. Pa pavērto durvju spraugu dzirdu Lutoņina balsi:

— Ko es uz viņu dusmošos? Viņš piezīdies grāmatu gudrības un dzīvo kā vājprātīgs ...

Priekšnamā pīkst un grabinās žurkas, ceptuvē īd un sten meiča. Izeju pagalmā, tur laiski, gandrīz bez trokšņa sijā sīks lietutiņš, bet tomēr ir smacīgi, gaiss deguma smakas piēsāti- nāts — deg meži. Pusnakts jau sen pāri. Pretējā namā atvērti logi; vāji apgaismotajās istabās dzied:

Pats svētais Varlamijs,

Kam galva zeltā viz,

Uz viņiem noraugās

Un pasmejas . . .

Cenšos iedomāties Mariju Derenkovu guļam sev klēpī, kā maizes cepēja klēpī guļ viņa meiča, — un ar visu būtni jūtu, ka tas ir neiespējami, pat šausmīgi.

Nakts uz beigām jau iet,

Viņš tik dzer un dzied,

Un vēl . . . ar kaut ko

Nodarbojas . . . ai!

Izaicinoši korī atdalās zemā basā dziedātais «ai». Saliecies, rokām uz ceļgaliem atspiedies, es raugos pa logu: cauri mežģiņū aizkariem redzu kvadrātveida alu, tās pelēkās sienas apgaismo neliela lampa ar gaišzilu abažuru; pie tās ar seju pret logu sež meitene un raksta. Lūk, viņa paceļ galvu un ar sarkano spalvas kātu sakārto matu cirtu pie deniņiem. Acis viņai piemiegtas, sejā srnaids. Viņa lēni saloka vēstuli, aizlīmē aploksni, ar mēli apslapinādama tās malas, un, nosviedusi vēstuli uz galda, draud tai ar pirkstiņu, kas ir sīkāks par manu mazo pirkstu. Bet tad, pieri saraukuši, atkal paņem vēstuli, atplēš aploksni, lasa, ieliek vēstuli citā aploksne, aizlīmē, uzraksta adresi, noliekusies pār galdu, un vicina vēstuli gaisā kā baltu karogu. Apkārt griezdamās, rokas plaukšķinādama, ieiet kaktā, kur stāv viņas gulta, pēc tam iznāk no turienes, jaciņu novilkusi, — pleci viņai apaļi kā veģi — paņem lampu no galda un nozūd kaktā. Kad novēro, kā cilvēks uzvedas vienatnē, viņš liekas traks. Es staigāju pa pagalmu pārdomādams, cik savādi dzīvo šī meitene, kad viņa viena pati savā alā.

Bet, kad pie viņas atnāca rudmatains students un paklusā balsī, gandrīz čukstēdams, tai kaut ko stāstīja, viņa saduga vēl mazaka, raudzījās viņā bikli un slēpa rokas aiz muguras vai zem galda. Man nepatika šis rudais. Ļoti nepatika.

Ļodzīdamas, lakatā vīstīdamās, nāk strupkāje un ņurd:

— Ej ceptuve . . .

Cepējs, mīklu no abras izgāzdams, stāsta man, cik jauka un nenogurdināma ir viņa mīļā, bet es prātoju:

— Kas gan būs ar mani turpmāk?

Un man liekas, ka kaut kur tuvumā, aiz stūra, man uzglūn nelaime.

Maiznīcas veikals ir tik ienesīgs, ka Derenkovs meklē jau citu, lielāku ceptuvi un nolēmis pieņemt vēl otru palīgu. Tas ir labi, man pārāk daudz darba, es nogurstu līdz stulbumam.

— Jaunajā ceptuvē tu būsi vecākais palīgs, — cepējs man apsola. — Teikšu, lai tev maksā desmit rubļus mēnesī. Jā.

Es saprotu, ka viņam izdevīgi, lai es būtu vecākais, jo viņš nemīl strādāt, bet es strādāju labprāt, nogurums man nāk par labu, tas izgaisina dvēseles nemieru, savalda dzimuminstinkta neatlaidīgās prasības, bet — neļauj lasīt.

— Labi, ka tu esi metis pie malas savas grāmatas, — kaut žurkas tās sagrauztu! — saka cepējs. — Bet vai tiešām tev sapņi nerādās? Droši vien rādās, tikai tu esi tāds sevī noslēdzies! Jāsmejas. Sapņu stāstīšana taču visnekaitīgākā lieta, tur nav.ko baidīties...

Viņš pret mani ir ļoti laipns, liekas — pat cienī mani. Vai ari baidās no manis kā no saimnieka rokaspuiša, lai gan tas viņu netraucē regulāri zagt produktus.

Nomira vecmāmiņa. Par viņas nāvi uzzināju septiņas nedēļas pēc bērēm no vēstules, ko bija atsūtījis mans brālēns. īsajā vēstulē — bez pieturas zīmēm — bija teikts, ka vecmāmiņa, lūgdama dāvanas, uz baznīcas kāpnēm kritusi un pārlauzusi kāju. Astotajā dienā «iemetusies gangrēna». Vēlāk es uzzināju, ka abi brāļi un māsa ar bērniem — veseli, jauni cilvēki — sēdējuši vecītei uz kakla, pārtikdami no viņas salasītām ubaga dāvanām. Viņiem nebija ienācis prātā pasaukt ārstu.

Vēstulē bija rakstīts:

«Apbedīja viņu Petropavlovskas kapsētā kur visi mūsejie pavadīja mēs un ubagi viņi vecomāti mīlēja un raudāja. Vecaistēvs arī raudāja mūs aizdzina bet pats palika pie kapa mēs no krūmiem skatījāmies kā viņš raudāja viņš arī drīz mirs.»

Es neraudāju, tikai — atceros — it kā ledains vējš mani apņēma. Nakti, pagalmā uz malkas grēdas sēdēdams, es izjutu neatvairāmu vēlēšanos pastāstīt kādam par vecmāmiņu, par to, cik sirsnīga un gudra viņa bija, kā māte visiem cilvēkiem. Ilgi savā sirdī es nēsāju šo smago vēlēšanos, bet nebija neviena, kam stāstīt, tā tas ari izplēnēja neizteikts.

Šīs dienas es atcerējos pēc daudziem gadiem, kad izlasīju apbrīnojami patieso А. P. Čehova stāstu par ormani, kas sarunājies ar zirgu par sava dēla nāvi. Un nožēloju, ka tajās skaudro skumju dienās manā tuvumā nebija ne zirga, ne suņa un ka man nebija ienācis prātā izstāstīt savas bēdas žurkām, — to ceptuvē bija milzums, un es sadzīvoju ar viņām gluži draudzīgi.

Ap mani kā klijāns sāka lidināties gorodovojs Ņikiforičs. Stalts, spēcīgs, ar sudrabotiem sariem uz galvas, kuplu, rūpīgi apcirptu bārdiņu, viņš, kāri čāpstinādams, raudzījās uz mani kā uz zosi, kas nokauta ziemsvētkiem.

— Man stāstīja, tu mīlot lasīt? — viņš vaicāja. — Kādas lad grāmatas, piemēram? Teiksim — svēto dzīves stāstus vai ari bībeli?

Biju lasījis gan bībeli, gan svēto dzīves stāstus — tas pārsteidza Ņikiforiču, acīm redzot izsita viņu no sliedēm.

— M-jā. Lasīšana — vispār noderīga! Bet grafa Tolstoja darbus nav gadījies lasīt?

Biju lasījis ari Tolstoju, bet, izrādījās, ne tos darbus, kuri interesēja policistu.

— Tie, teiksim tā, ir parastie darbi, kādus raksta visi, bet, stāsta, dažos viņš uzbrūkot popiem — tos, lūk, palasīt!

«Dažus», hektogratētos, es biju arī lasījis, bet tie man likās garlaicīgi, un es zināju, ka par tiem ar policiju spriedelēt nav vajadzīgs.

Pēc dažām sarunām pa ceļam, uz ielas, vecis sāka aicināt mani pie sevis:

— Atnāc pie manis būdā, iedzersim tējiņu.

Es, protams, sapratu, ko viņš grib no manis, taču man gribējās pie viņa aiziet. Aprunājos ar prātīgiem cilvēkiem, un tika nolemts, ka gadījumā, ja es izvairītos no gorodovoja laipnības, varētu pastiprināties viņa aizdomas pret ceptuvi.

Un tā nu es esmu viesos pie Ņikiforiča. Mazās būdiņas trešo daļu aizņem krievu krāsns, otru trešdaļu divvietīga gulta aiz katūna aizkariem, ar daudziem spilveniem kumača pārvelkamos, pārējo telpu grezno trauku skapis, galds, divi krēsli un sols pie loga. Ņikiforiča, mundieri atpogājis, sēž uz sola, ar savu augumu aizsegdams vienīgo mazo lodziņu, man blakus — viņa sieva, gadus divdesmit veca sārtvaidze ar kuplām krūtīm, viltīgām un ļaunām acīm dīvainā zilganpelēkā krāsā; spilgti sārtās lūpas tā kaprizi uzmetusi, balstiņa skarbi pasausa.

— Man zināms, — saka policists, — ka pie jums uz ceptuvi iet mana krustmeita Sekleteja — paklīdis un nekrietns meitietis. Un visi sievišķi ir nekrietni.

— Visi? — jautā viņa sieva.

— Līdz pēdējai! — noteikti apstiprina Ņikiforičs, žvadzinādams medaļas kā zirgs iemauktus. Un, izstrēbis tēju no apakštases, ar labpatiku atkārto:

— Nekrietnas un izvirtušas no pēdīgās ielas staigules... un pat līdz carienei! Sabas ķēniņiene brauca pa tuksnesi veselas divtūkstoš verstis pie ķēniņa Zālamana izvirtības dēļ. Un tāpat cariene Katrīna, kaut ari iesaukta par Lielo ...

Viņš sīki izstāsta notikumu ar kādu kurinātāju, kas pēc vienas nakts, ko pavadījis kopā ar carieni, ieguvis visas pakāpes no seržanta līdz ģenerālim. Gorodovoja sieva, uzmanīgi klausīdamas, aplaiza lūpas un zem galda ar savu kāju biksta manējo. Ņikiforičs runā ļoti tekoši, garšīgiem vārdiem un kaut kā, man nemanot, pāriet uz citu tematu:

— Piemēram: šeit ir tāds pirmā kursa students Pļetņevs.

Viņa dzīvesbiedre nopūzdamās piebilda:

— Nav skaists, bet — labs!

— Kas?

— Pļetņeva kungs.

— Pirmkārt — viņš nav kungs, kungs viņš būs tad, kad izmācīsies, bet pagaidām vienkārši students, kādu mums tūkstošiem. Otrkārt: ko nozīmē — labs?

— Jautrs. Jauns.

— Pirmkārt — klauns balaganā arī ir jautrs ...

— Klauns ir jautrs par naudu.

— Klusu! Otrkārt — arī suns reizēm ir kā kucēns ...

— Klauns — tā kā pērtiķis...

— Klusu, es taču teicu? Dzirdēji?

— Nu un tad? Dzirdēju.

— Nu, redzi nu! ...

Un Ņikiforičs, sievu savaldījis, dod man padomu:

— Āre, iepazīsties ar Pļetņevu — ļoti interesants!

Tā kā viņš, jādomā, ne vienreiz vien bija redzējis mani kopā ar Pļetņevu uz ielas, es saku:

— Mēs esam pazīstami.

— Jā? Tā ...

Viņa vārdos izskan īgnums, viņš strauji sakustas, medaļas žvadz. Bet es kļūstu uzmanīgs: man bija zināms, ka Pļetņevs hektogrāfā kaut kādas lapiņas.

Sieviete, man ar kāju piebikstīdama, šķelmīgi kaitina veci, bet tas, uzpūties kā pāvs, izpleš savas valodas kuplo asti. Viņa sievas nerātnības traucē mani klausīties, un atkal es nepamanu, kad mainījusies viņa balss, kļuvusi klusāka, pārliecinošāka.

— Neredzams pavediens — saproti? — Ņikiforičs vaicā un blenž man sejā, iepletis acis, it kā būtu no kaut kā izbijies.

— Iedomājies kungu un ķeizaru par zirnekli...

— Ai, ko tu runā! — iesaucās sieviete.

— Turi muti! Muļķe, — to es saku skaidrības labad, bet nevis pulgodams, ķēve tāda! Novāc patvāri! ...

Saraucis pieri, acis piemiedzis, viņš saka zīmīgi:

— Neredzams pavediens — kā tāds zirnekļa tīkls stiepjas no viņa ķeizariskās majestātes kunga un ķeizara — un tā tālāk — Aleksandra Trešā sirds, iet cauri ministru kungiem, viņa ekselencei gubernatoram un visām pakāpēm līdz pat manim un pēdējam kareivim. Šis pavediens saista visu, visu apvij, tā neredzamais stiprums tad arī satur ķeizara valstībuuz mūžu mūžiem. Bet polīšus, žīdus un krievus uzpirkusi viltīgā Anglijas karaliene, tie šo pavedienu cenšas pārraut kur vien varēdami, itin ka viņi butu par tautu!

Bargi čukstēdams, pār galdu pie manis pārliecies, viņš noprasa:

— Vai saprati? Tā gan. Kāpēc es tev to saku? Tavs meistars tevi lieli, tu, sak, esot gudrs puisis, godīgs un dzīvojot — viens. Bet pie jums maiznīcā vazājas studenti, sēž pie Derenkovas caurām naktīm. Ja viens pats, tad saprotams. Bet — ja daudz? Ko? Man pret studentiem nekā nav ko iebilst; šodien viņš students, bet rīt — prokurora biedrs. Studenti ir lāga ļaudis, tikai viņi ir naski tēlot lomas, un cara ienaidnieki tos uzkūda. Vai saproti? Un vēl es teikšu . . .

Bet viņš nepaspēja pateikt — durvis plaši atvērās, ienāca sīks večuks ar sarkanu degunu, ar siksnu ap cirtaino galvu, degvīna pudeli rokā un jau iereibis.

— Vai uzspēlēsim dambreti? — viņš jautri ievaicājās un tūdaļ sāka sprēgāt asprātību dzirkstelēs.

— Mans sievastēvs, — sapīcis drūmi noteica Ņikiforičs.

Pēc dažām minūtēm es atsveicinājos un aizgāju; viltīgā sieva,

pievērdama_aiz manis būdas durvis, ieknieba man nn teica;

— Cik sārti mākoņi — kā uguns!

Pie debesīm dila mazs, zeltains mākonītis.

Lai gan negribu darīt pāri saviem skolotājiem, man tomēr jāsaka, ka gorodovojs noteiktāk un uzskatamāk nekā viņi man paskaidroja valsts uzbūves mechanismu. Kaut kur sēž zirneklis, un no viņa stiepjas «neredzams pavediens», sasaistot un sapinot visu dzīvi. Es drīz vien iemācījos visur sajust šā pavediena stiprās cilpas.

Vēlu vakarā, veikalu noslēgusi, saimniece iesauca mani pie sevis un lietišķīgi paziņoja, ka viņai uzdots uzzināt, par ko gorodovojs ar mani runājis.

— Ak tu kungs! — viņa bažīgi iesaucās, noklausījusies sīku ziņojumu, un sāka skraidelēt kā pele no viena istabas kakta otrā, galvu purinādama. — Kā tas ir, vai cepējs jūs reizēm neiztaujā? Viņa mīļākā taču Ņikiforiča radiniece, jā? Viņu vajag padzīt.

Es stāvēju, atslējies pret durvju stenderi, un nolūkojos viņā caur pieri. Viņa kaut kā pārāk vienkārši pateica vārdu «mīļākā» — tas man nepatika. Un nepatika viņas lēmums padzīt cepēju.

— Esiet ļoti uzmanīgs, — viņa teica, un kā vienmēr mani mulsināja viņas acu neatlaidīgais skatiens, likās — tas man vaicā kaut ko tādu, ko es nevaru saprast. Tagad viņa nostājās man pretī, rokas aiz muguras salikusi:

— Kāpēc jūs vienmēr tik drūms?

— Man nesen nomira vecāmāte.

Tas viņai likās jocīgi; smaidīdama viņa ievaicājās:

— Jūs viņu ļoti mīlējāt?

— Jā. Vai jums vairāk nekas nav vajadzīgs?

— Nē.

Es aizgaju un nakti uzrakstīju dzejoli, kur, atceros, bija ietiepīga rinda:

«Jūs neesat tā, par ko gribat izlikties.»

Nolēma, ka studentiem jānāk uz maiznīcu pēc iespējas retāk. Ar viņiem nesatikdamies, es gandrīz biju zaudējis katru iespēju pavaicāt par to, kas man nesaprotams izlasītajās grāmatās, un jautājumus, kas mani interesēja, sāku ierakstīt burtnīcā. Bet reiz noguruma biju aizmidzis pie burtnīcas, un cepējs bija izlasījis manas piezīmes. Pamodinājis mani, viņš jautāja:

— Ko tu tur raksti? «Kāpēc Garibaldijs nepadzina karali?» Kas tas par Garibaldiju? Un vai tad karaļus drīkst padzīt?

Dusmīgi nosvieda burtnīcu uz miltu tīnes, ielīda kuldā un rūca:

— Ko domājies — viņš sāks padzīt karaļus! Jāsmejas. Tu šādus niķus atmet. Lasītājs! Pirms gadiem pieciem Saratovā žandarmi tādus lasītājus tvarstīja kā peles, jā. Par tevi jau tā Ņikiforičs interesējas. Tu to karaļu dzīšanu met pie malas, tie tev nav nekādi baloži.

Viņš runāja, man labu vēlēdams, bet es nevarēju viņam atbildēt tā, kā gribētos, — man bija noliegts sarunāties ar cepēju par «bīstamiem tematiem».

Pilsētā no rokas rokā gāja kāda uztraucoša grāmatiņa, to lasīja un strīdējās. Palūdzu veterināru Lavrovu pagādāt man no grāmatu, bet viņš bezcerīgi noteica:

— Nu nē, mīļais, negaidiet! Starp citu, man šķiet, ka pēc dažām dienām to lasīs vienā vietā, varbūt es aizvedīšu jūs turp...

Marijas debesbraukšanas dienas pusnakti es soļoju pāri Arkas laukam, tumsā sekodams Lavrovam, — viņš iet kādas piecdesmit asis man pa priekšu. Lauks ir tukšs, tomēr es eju «uzmanīdamies» — tā man ieteica Lavrovs — uzsvilpoju, padziedu, tēlodams «amatnieku skurbulī». Pāri man laiski peld tumšas mākoņu strēmeles, tajās kā zelta bumba veļas mēness, ēnas klāj zemi, lāmas mirdz kā sudrabs un tērauds. Aiz muguras dusmīgi dun pilsēta.

Mans ceļvedis apstājas pie kāda dārza žoga aiz garīgās akadēmijas, es steidzīgi viņu panāku. Klusēdami pārrāpjamies pār žogu, ejam pa biezi aizaugušu dārzu, aizķerdami koku zarus, mums virsū krīt lieli ūdens pilieni. Apstājušies pie mājas sienas, klusi pieklauvējam pie cieši aizvērta loga slēģa — logu atver kāds bārdainis, aiz viņa es redzu tumsu un nedzirdu nevienas skaņas.

— Kas tur ir?

— No Jakova.

— Lieniet iekšā!

Pilnīgā tumsā jūtama daudzu cilvēku klātbūtne, dzirdama drēbju un kāju čaboņa, apspiests klepus, čuksti. Uzliesmo sērkociņš, apgaismodams man seju, es ieraugu pie sienas uz grīdas dažus tumšus stāvus.

— Vai visi?

— Jā.

— Aizklājiet logus, lai pa slēģu spraugām nevar redzēt gaismu!

Dusmīga balss skaļi saka:

— Kurš ir tas gudrinieks, kas iedomājies sapulcināt mūs neapdzīvotā mājā?

— Klusu!

Kaktā aizdedza mazu lampiņu. Istaba ir tukša, bez mēbelēm, tikai divas kastes, uz tām uzlikts dēlis, bet uz dēļa kā kovārņi uz žoga sēž pieci cilvēki. Arī lampa stāv uz kastes, kas nolikta stāvus. Uz grīdas pie sienas vēl trīs cilvēki un uz palodzes viens — jauneklis ar gariem matiem, ļoti tievs un bāls. Izņemot viņu un bārdaini, visus citus es pazīstu. Bārdainis zemā basā saka, ka viņš lasīšot brošuru «Mūsu domstarpības», to sarakstījis Georgijs Pļehanovs, «bijušais narodovojecs».

Tumsā uz grīdas kāds ierūcas:

— Zinām!

Stāvokļa noslēpumainība mani tīkami uzbudina; noslēpuma poēzija — visaugstākā poēzija. Jūtos kā ticīgais rīta dievkalpojumā baznīcā, un prātā nāk katakombas, pirmie kristīgie. Istabu pilda padobjš bass, skaidri izrunājot vārdus.

— Blēņas! — kaktā kāds atkal ierūcas.

Tur tumsā noslēpumaini un blāvi spīd kaut kas līdzīgs misiņam, atgādinot romiešu kareivja bruņu cepuri. Atskārstu, ka tā ir krāsns spelte.

Istabā dūc paklusas balsis, tās savijušās tumšā dedzīgu vārdu jūklī, un nav saprotams, ko kurais runā. No palodzes virs manas galvas kāds zobgalīgi un skaļi ievaicājas:

— Vai tad lasīsim vai ne?

To saka bālais jauneklis ar garajiem matiem. Visi apklusuši, dzirdams tikai lasītāja bass. Uzliesmo sērkociņi, gail sarkanās papirosu uguntiņas, apgaismodamas domās nogrimušos cilvēkus, piemiegtās vai plaši ieplestās acis.

Lasīšana turpinās nogurdinoši ilgi, es piekustu klausīdamies, lai gan man patīk asi un dedzīgi vārdi, viegli un vienkārši tie sakļaujas pārliecinošās domās.

Te uzreiz negaidot apraujas lasītāja balss, un tūdaļ istabu piepilda sašutuma saucieni:

— Renegats!

— Skanošs varš! ...

— Tas ir spļāviens asinīs, ko lējuši varoņi.

— Pēc Generalova, Uļjanova nāves soda . . .

Un atkal no palodzes atskan jaunekļa balss:

— Kungi, vai nevarētu lamu vietā sākt iebilst nopietni, pēc būtības?

Man netīk strīdi, neprotu tajos klausīties, man grūti sekot satrauktās domas untumainajiem lēcieniem, un vienmēr kaitina ķildnieku kailā patmīļa.

Jauneklis, noliecies no palodzes, man jautā:

— Vai jūs esat Peškovs, maiznieks? Es esmu Fedosejevs. Mums derētu iepazīties. Taisnību sakot — šeit nav ko darīt, šis troksnis vilksies ilgi, bet labuma tur maz. Varbūt iesim?

Par Fedosejevu biju jau dzirdējis kā par ļoti nopietna jaunatnes pulciņa organizatoru, un man iepatikās viņa bālā, nervozā seja ar dziļajām acīm.

Iedams kopā ar mani pār lauku, viņš jautāja, vai man esot pazīstami strādnieku vidū, prasīja, ko es lasot, vai man esot daudz brīva laika, un starp citu teica:

— Esmu dzirdējis par šo jūsu maiznīcu, — dīvaini, ka jus nodarbojaties ar niekiem. Kam jums tas vajadzīgs?

Kādu laiku jau ari es pats jutu, ka man tas nav vajadzīgs; to ari pateicu viņam. Mani vārdi Fedosejevu iepriecināja; cieši paspiedis man roku, gaiši smaidīdams, viņš teica, ka parīt aizbraucot uz kādām trim nedēļām, bet atgriezies man paziņošot, kā un kur mēs tiksimies.

Maiznīcas veikals uzplauka, bet man pašam klājās aizvien sliktāk. Pārcēlāmies jaunajā ceptuvē, un mani pienākumi vēl pavairojās. Man nācās strādāt ceptuvē, iznēsāt veģus pa dzīvokļiem, uz akadēmiju un «dižciltīgo jaunavu institūtu». Jaunavas, izmeklēdamās manā grozā smalkmaizītes, slepus pabāza man zīmītes, un bieži skaistajās papīra lapiņās es ar izbrīnu lasīju bērnišķīgā rokrakstā rakstītus ciniskus vārdus. Es jutos savādi, kad pulks jautru, tīri ģērbušos, spulgacainu jaunkundžu apstāja manu grozu un, jocīgi vaibstīdamās, ar mazam, sārtām ķepiņām rakņājās veģu kaudzē, — es raudzījos viņās un pūlējos uzminēt, kuras raksta man bezkaunīgās zīmītes, varbūt nesaprazdamas to piedauzīgo saturu. Un, atcerēdamies netīrās «prieka mājas», nodomāju:

— Vai tiešām no šīm mājām ari līdz šejienei stiepjas «neredzamais pavediens»?

Kāda no meičām, tumšmate ar kuplām krūtīm un resnu bizi, gaitenī mani aizturēja, steidzīgi un klusi teikdama:

— Došu tev desmit kapeikas, ja tu šo zīmīti aiznesīsi adresātam.

Viņas tumšās, laipnās acis pieplūda ar asarām, tā raudzījās manī, lūpu zobos iekodusi, bet vaigi un ausis viņai tumši pietvīka. Desmit kapeikas pieņemt es cēli atteicos, bet zīmīti paņēmu un nodevu kāda tiesas palatas locekļa dēlam, gara auguma studentam ar diloņa sārtumu vaigos. Viņš man piedāvāja pusrubli, kiusi un domīgi saskaitījis sīku vara naudu, bet, kad es pateicu, ka tā man nav vajadzīga, viņš bāza naudu savā bikšu kabatā — aizbāza garām, un nauda izbira uz grīdas.

Mulsi raudzīdamies, kā piec- un divkapeiku gabali aizripo uz visām pusēm, viņš berzēja rokas tik spēcīgi, ka knaukšķēja pirkstu locītavas, un, smagi nopūzdamies, murmināja:

— Ko lai tagad iesāk? Nu, sveiks! Man jāpadomā ...

Nezinu, ko viņš izdomāja, bet man jaunkundzes kļuva ļoti

žēl. Drīz vien viņa pazuda no institūta, bet pēc gadiem piecpadsmit es to sastapu kā skolotāju kādā Krimas ģimnāzijā; viņa slimoja ar tuberkulozi un par visu pasaulē sprieda ar nežēlīgu dzīves aizvainota cilvēka niknumu.

Beidzis iznēsāt veģus, es likos gulēt, vakarā strādāju ceptuvē, lai ap pusnakti varētu piegādāt veikalam rožmaizītes, — maiznīca atradās blakus pilsētas teātrim, un pēc izrādes publika iegriezās pie mums iznicināt karstos raušus. Pēc tam es gāju iejaut mīklu baltmaizei un franču maizītēm, bet ar rokām iejaut piecpadsmit, divdesmit pudu — nav joks.

Tad atkal es gulēju stundas divas trīs un atkal gāju iznēsāt veģus.

Un tā katru dienu.

Bet mani bija pārņēmusi nepārvarama dziņa sēt «saprātīgo, labo, mūžīgo». Biju sabiedrisks cilvēks, pratu dzīvi stāstīt, manu iztēli bija satraucis pārdzīvotais un lasītais. Es varēju ļoti viegli parastu notikumu pārvērst interesantā stāstā, kura pamatā untumaini vijās «neredzamais pavediens». Man bija pazīšanās ar Krestovņikova un Alafuzova fabrikas strādniekiem; sevišķi tuvs man bija vecais audējs Ņikita Rubcovs, cilvēks, kas bija strādājis gandrīz visās Krievijas austuvēs, nemierīgs, gudrs vīrs.

— Piecdesmit un septiņus gadus staigāju zemes virsū, Leksej tu mans Maksimič, mans jaunais palaidni, jaunizdrāztā atspolīte, — viņš runāja piesmakušā balsī, smaidīdams ar slimajām, pelēkajām acīm aiz tumšajām brillēm, ko tas bija sasējis ar vara stiepli; no šīs stieples viņam uz deguna un aiz ausīm bija zaļi oksida plankumi. Audēji viņu dēvēja par «Vācieti», jo tas skuva bārdu, atstādams grodas ūsas un biezu šķipsnu sirmu spalvu zem apakšlūpas. Viņš bija vidēja auguma, ar platām krūtīm, vienmēr sērīgi jautrs.

— Man patīk iet uz cirku, — viņš teica, kailo, punaino galvu kreisajam plecam piešķiebdams. — Zirgus — lopus — kā tos izmāca, ko? Taisni prieks skatīties. Raugos uz lopiem ar cienību, domāju: nu, tad jau arī cilvēkus var izmācīt rīkoties ar saprātu. Cirka ļaudis lopu uzpērk ar cukuru, bet mēs, protams, cukuru varam nopirkt veikaliņā. Mums — sirdij cukurs vajadzīgs, bet tas nozīmē glāstus! Tātad, puis, vajag pieiet ar glāstiem, nevis ar rungu, kā tas pieņemts starp mums, — vai nav tiesa?

Pats viņš nebija laipns pret cilvēkiem, runājās ar viņiem gandrīz nicinoši un zobgalīgi, strīdos atbildēja ar vienzilbīgiem izsaucieniem, tīši cenzdamies sarunu biedru aizvainot. Es ar Rubcovu iepazinos dzertuvē, kad viņu grasījās piekaut un jau pāris reižu viņam iesita; es metos to aizstāvēt un aizvedu projām.

— Vai jums stipri iesita? — es jautāju, iedams ar viņu lamsā, kad smidzināja sīks rudens lietus.

— Nu, vai tā vien sit? — viņš vienaldzīgi noteica. — Bet paklau, kāpēc tad tu mani uzrunā ar «jūs»?

Tā sākās mūsu pazīšanās. Sākumā viņš mani asprātīgi un veikli izzoboja, bet, kad es pastāstīju, kāda loma mūsu dzīvē ir «neredzamam pavedienam», viņš domīgi iesaucās:

— Tu nudien neesi muļķis, nē! Skat, kāds!... — Un sāka izturēties pret mani tēvišķīgi laipni, saukdams pat vārdā un tēva vārdā.

— Tavas domas, Leksej tu mans Maksimič, manu mīļo īleniņ, ir pareizas domas, tikai neviens tev neticēs, nav izdevīgi...

— Un jūs — ticat?

— Es esmu klaidonis suns, strupastis, bet tauta sastāv no ķēdes suņiem, katram pie astes pieķēries milzums dadžu: sievas, bērni, garmoškiņas, galošiņas. Un katrs šunelis dievina savu būdu. Neticēs. Pieļ mums — Morozova fabrikā — notika tāpat! Kas iet pa priekšu, tam dod pa pieri, bet piere nav dibens, ilgāk sūrstēs.

Viņš sāka runāt mazliet citādāk, kad iepazinās ar atslēdznieku Šapošņikovu, Krestovņikova fabrikas strādnieku; diloņslimais Jakovs, ģitārās spēlētājs, bībeles pazinējs, pārsteidza viņu ar savu dedzīgo dieva noliegšanu. Uz visām pusēm sapuvušo plaušu asiņainās kraukas spļaudams, Jakovs spēcīgi un dedzīgi centās pierādīt:

— Vispirms: es nemaz neesmu radīts «pēc dieva vaiga un līdzības», — es nekā nezinu, nekā nevaru un turklāt neesmu labs cilvēks, nē, neesmu labs! Otrkārt: dievs nezina, cik man grūti, vai arī zina, bet nav spējīgs palīdzēt, vai arī var gan palīdzēt, bet negrib. Treškārt: dievs nav viszinis, nav visspēcīgs, nav žēlsirdīgs, un — vienkāršāk sakot — viņa nav! Tas ir izdomāts, viss izdomāts, visa dzīve ir izdomāta, bet — mani nepiemānīsi!

Rubcovs gandrīz vai valodu zaudēja aiz pārsteiguma, pēc tam kļuva pelēks aiz niknuma un sāka neganti lamāties, bet Jakovs to atbruņoja ar svinīgu bībeles citātu valodu, piespieda viņu apklust un domīgi sabozties.

Runājot Sapošņikovs kļuva gandrīz vai briesmīgs. Seja viņam bija patumša, smalki veidota, mati cirtaini un melni kā čigānam, aiz zilganajām lūpām mirdzēja vilka zobi. Viņa tumšās acis stingi urbās tieši pretinieka sejā, un grūti nācās panest šo smago, valdonīgo skatienu — tas man atgādināja ar lielummāniju slimojošā cilvēka acis.

Aiziedams no Jakova reizē ar mani, Rubcovs drūmi teica;

— Pret dievu manā priekšā vēl neviens nebija uzstājies.

Tadas lietas es vēl nekad nebiju dzirdējis. Visu ko biju dzirdējis, bet kaut ko tamlīdzīgu — ne. Protams, šis cilvēks nav vairs dzīvotājs zemes virsū. Nu — žēl! Nokaitēts līdz baltai kvēlei.. . Interesanti, brāl, ļoti interesanti.

Rubcovs ātri sadraudzējās ar Jakovu, viss viņš sāka it kā kūsāt, viļņoties, pastāvīgi berzēdams ar pirkstiem savas slimās acis.

— Tā-ā, — viņš smīnēdams teica, — dievu tātad atvaļināt? Hm. Par caru man, nagliņa tu tāda, pašam sava teikšana: cars man ceļā nestāv. Ne caros vaina, bet saimniekos. Es būšu mierā ar kuru katru caru, kauču vai ar Ivanu Bargo: nu, sēdi, valdi, ja tev tīk, tikai — ļauj man tikt gala ar manu saimnieku, — lū-ūk! Ja ļausi — ar zelta važām piekalšu tevi pie troņa, par tevi dievu lūgšu ...

Izlasījis «Karali Badu», viņš teica:

— Viss — patiesi, kā vienmēr.

Pirmoreiz ieraudzījis litografētu brošuru, viņš man jautāja:

— Kas tev to uzrakstīja? Skaidrī raksta. Tu viņam pasaki paldies.

Rubcovam piemita neapmierināma zināšanu kāre. Ar vislielāko uzmanību viņš klausījās Šapošņikova satriecošajā dieva zaimošanā, stundām klausījās manus stāstus par grāmatām un jūsmodams priecīgi smējās, galvu atpakaļ atgāzis, gāmuru uz āru izspiezdams:

— Smalka lietiņa ir cilvēka prātiņš, ai, cik smalka!

Pats viņš lasīja ar pūlēm — neļāva slimās acis, bet viņš. arī daudz zināja un bieži vien ar to mani pārsteidza:

— Vāciešiem ir kāds ārkārtīgi gudrs namdaris — viņa padomus uzklausa pats karalis.

Iztaujājot es noskaidroju, ka viņš runā par Bebeli.

— Kā jūs to zināt?

— Zinu, — viņš īsi atbildēja, ar mazo pirkstiņu savu punaino pauri kasīdams.

Šapošņikovu neinteresēja dzīves smagā kņada, viņš pilnīgi bija nodevies dieva iznīcināšanai, garīdznieku izzobošanai, sevišķi neieredzēdams mūkus.

Reiz Rubcovs viņam miermīlīgi vaicāja:

— Ko tu, Jakov, arvien tikai pret dievu brēc?

Viņš iekaucās vēl niknāk:

— Bet kas gan cits mani traucē, ko? Es tepat divus gadu desmitus ticēju, dzīvoju bijībā viņa priekšā. Pacietu. Pretī runāt — nedrīkst.. Viss nolemts augšā. Dzīvoju kā važās. Ielasījos bībelē, redzu — izdomāts! Izdomāts, Ņikita!

Un, roku vicinādams, it kā saraudams «neredzamo pavedienu», viņš gandrīz vai raudāja:

— Tu redzi — tāpēc jau nelaikā arī nomiršu!

Man bija vēl daži interesanti paziņas, diezgan bieži es mēdzu ieskriet Semjonova ceptuvē pie saviem vecajiem biedriem, tie mani uzņēma priecīgi un labprāt uzklausīja. Bet Rubcovs dzīvoja Admiralitātes un Šapošņikovs — Tataru priekšpilsētā, tālu aiz Kabana, gandrīz piecu verstu atstatumā viens no otra, es varēju ar viņiem tikties ļoti reti. Bet nākt pie manis — neiespējami, nebija kur viesus pieņemt, pie tam vēl jaunais cepējs, atvaļināts kareivis, draudzējās ar žandarmiem; žandarmērijas pārvaldes nama pagalms bija blakus mūsējam, un solidiei «zilie mundieri» rāpās pār žogu pie mums — pēc veģiem pulkvedim Gangartam un pēc maizes sev pašiem. Bez tam vēl man bija ieteikts ne pārāk daudz «līst ļaudīs», lai nepievērstu maiznīcai pārmērīgu uzmanību.

Es redzēju, ka mans darbs zaudē katru jēgu. Aizvien biežāk gadījās, ka cilvēki, nerēķinādamies ar veikala stāvokli, ņēma naudu no kases tik neapdomīgi, ka reizēm nebija ar ko maksāt par miltiem. Derenkovs, bārdiņu plūkādams, skumji smaidīja:

— Bankrotēsim.

Viņam arī nebija viegla dzīve: rudcirtainā Nastja staigāja «ne par tukšu» un šķaudījās kā nikna kaķe, uz visu un visiem raudzīdamās ar zaļganu aizvainota cilvēka skatienu.

Viņa gāja Andrejam tieši virsū, it kā to nemaz neredzēdama; tas, vainīgi smīnēdams, grieza viņai ceļu un nopūtās.

Reizēm viņš man sūdzējās:

— Nekādas nopietnības. Visi rauj, ko var, bez kādas jēgas. Nopirku sev pusduci zeķu — uz vietas pazuda!

Tas bija smieklīgi — par tām zeķēm — bet es nesmējos, redzēdams, kā pūlas pieticīgs, nesavtīgs cilvēks, cenzdamies noorganizēt derīgu pasākumu, bet visi apkārtējie pret šo pasākumu izturas vieglprātīgi un bezrūpīgi, to ārdīdami. Derenkovs necerēja uz to cilvēku pateicību, kuriem kalpoja, taču viņš bija pelnījis, ka pret to izturas ar lielāku uzmanību un draudzību, tomēr šādas attieksmes nesagaidīja. Viņa ģimene strauji saira — tēvs saslima, reliģijas dēļ zaudēdams prātu, jaunākais brālis sāka dzert un pīties ar sieviešiem, māsa izturējās kā svešiniece, un viņai acīm redzot norisinājās bēdīgs romāns ar rudo studentu; es bieži manīju, ka acis tai uzpampušas no asarām, un sāku studentu nīst.

Man likās, ka esmu iemīlējies Marijā Derenkovā. Tāpat biju iemīlējies arī mūsu veikala pārdevējā Nadježdā Ščerbatovā, druknā sārtvaidzē, kuras košajās lūpās vienmēr rotājās laipns smaids. Vispār, es biju iemīlējies. Mans vecums, raksturs un sarežģītā dzīve prasīja sakarus ar sievieti, un tas bija drīzāk par vēlu nekā par agru. Man bija nepieciešami sievietes glāsti, kaut vai draudzīga sievietes uzmanība, vajadzēja vaļsirdīgi izstāstīt par sevi pašu, tikt pie skaidrības nesakarīgo domu jūklī un iespaidu chaosā.

Draugu man nebija. Cilvēki, kas mani uzlūkoja par «neapstrādātu lietas koku», nemodināja manas simpātijās, neierosināja būt vaļsirdīgam. Kad es sāku ar viņiem runāt par to, kas tos neinteresēja, viņi deva man padomu:

— Metiet to pie malas!

Gūriju Pļetņevu arestēja un aizveda uz Pēterburgu «Krestos». Pirmais man to pateica Ņikiforičs, agrā rītā sastapis mani uz ielas. Soļodams man pretī domīgi un svinīgi, ar visām savām medaļām apkāries — it kā atgrieztos no parādes — viņš pielika roku pie cepures un klusēdams pagāja man garām, bet tūlīt pat apstājās un dusmīgā balsī man aiz muguras noteica:

— Gūriju Aleksandroviču šonakt apcietināja ...

Un, atmetis ar roku, piebilda klusāk, apkārt skatīdamies:

— Pagalam puisis!

Man likās, ka viņa viltīgajās acīs mirdz asaras.

Es zināju, ka Pļetņevs gaidīja arestu, viņš pats mani par to bija brīdinājis un ieteicis nesatikties ar viņu ne man, ne Rub- covam, ar kuru viņš bija sadraudzējies tāpat kā es.

Ņikiforičs, raudzīdamies zemē, skumji ievaicājās:

— Ko tu pie manis nemaz neatnāc? ...

Vakarā es aizgāju pie viņa, viņš tikko bija pamodies un, uz gultas sēdēdams, dzēra kvasu; viņa sieva, noliekusies pie loga, lāpīja bikses.

— Jā, tā tas nu ir, — ierunājās gorodovojs, kasīdams krūtis, kas bija apaugušas kā ar jenota spalvu, un mani domīgi uzlūkodams. — Apcietināja. Atrada pie viņa kastroli, tanī viņš bija vārījis krāsu lapiņām pret ķeizaru.

Un, nospļāvies uz grīdas, viņš pikti uzkliedza sievai:

— Padod bikses!

— Tūlīt, — viņa atbildēja, galvu nepaceldama.

— Gaužas, raud, -— teica vecais, ar acīm norādīdams uz sievu. — Man ari žēl. Tomēr — ko gan students var izdarīt pret ķeizaru?

Viņš sāka ģērbties, teikdams:

— Es uz brītiņu iziešu laukā ... Uzliec patvāri, tu!

Viņa sieva stingi raudzījās logā, bet, kad viņš pazuda aiz būdas durvīm, tāL strauji apgriezusies, pastiepa pret durvīm cieši sažņaugtu dūri, ar milzīgu niknumu caur atņirgtiem zobiem izdvesdama:

— Ū vecais maitas gabals!

Seja viņai bija uzpampusi no asarām, kreiso aci gandrīz aizsedza milzīgs zilums. Uzlēca kājās, piegāja pie krāsns un, noliekusies pie patvāra, šņāca:

— Piekrāpšu viņu, tā piekrāpšu, ka viņš gaudos! Gaudos kā vilks. Netici viņam, nevienam vārdam netici! Viņš tevi grib pieķert. Viņš melo — neviena tam nav žēl. Zvejnieks. Viņš visu zina par jums. No tā vien dzīvo. Tā viņa izprieca -— cilvēkus ķert...

Viņa pienāca man cieši klāt un teica kā ubadze:

— Būtu tu mani pamījojis, ko?

Šī sieviete man derdzās, bet viņas acis raudzījās manī ar tik negantām, mokpilnām ilgām, ka es viņu apskāvu un sāku glāstīt tās pacietos, izspūrušos un taukainos matus.

— Kam viņš pašlaik seko?

— Kādam tur Ribnorjadas viesnīcā.

— Vai nezini, kā sauc?

Smaidīdama viņa atbildēja:

— Nu es viņam pateikšu, par ko tu mani izvaicā! Nāk... Gūročku taču viņš izsekoja ...

Un atlēca atpakaļ pie krāsns.

Ņikiforičs atnesa pudeli degvīna, ievārījumu, maizi. Sēdāmies dzert tēju. Marina, man blakus sēdēdama, pacienāja mani pārspīlēti laipni, raudzījās man sejā ar savu veselo aci, bet viņas laulātais draugs centās man ieskaidrot:

— Šis neredzamais pavediens — sirdīs, kaulos, nu pamēģini to iznīcināt, izraut. Cars tautai ir dievs!

Un negaidot jautāja:

— Tu, āre, salasījies grāmatas; vai evaņģēliju esi lasījis? Nu, kā domā, vai tur viss pareizi?

— Nezinu.

— Manuprāt — tur sarakstīts šis tas lieks. Un ne mazums. Piemēram, par nabagiem: svētīgi tie nabagie, — kādā ziņā tad viņi ir svētīgi? Mazliet aplam pasacīts. Un vispār — par nabagiem daudz nesaprotama. Vajag šķirot nabagu no trūkumcietēja. Nabags — tātad slikts! Bet, kas postā kritis, tas varbūt ir nelaimīgs. Tā vajag spriest. Tā ir labāk.

— Kāpēc?

Viņš brītiņu klusēja, pētoši raudzīdamies manī, bet tad sāka runāt noteikti, svarīgi un acīm redzot ļoti pārdomāti.

— Evaņģēlijā daudz līdzcietības, bet līdzcietība ir kaitīga. Tādas manas domas. Līdzcietība prasa milzīgus izdevumus nevajadzīgu un pat kaitīgu cilvēku labad. Nabagmājas, cietumi, vājprātīgo nami. Vajag palīdzēt spēcīgiem, veseliem cilvēkiem, lai viņi spēkus netērētu veltīgi. Bet mēs palīdzam vājiem — vai tad vājo var padarīt spēcīgu? No šādas jezgas stiprie kļūst vājāki, bet vājie tiem sēž uz kakla. Lūk, pie kā vajag ķerties! Daudz kas jāpārdomā. Vajag saprast, ka dzīve sen jau novērsusies no evaņģēlija, tai ir pašai savs ceļš. Nu, vai saproti, kāpēc aizgāja bojā Pļetņevs? Aiz līdzcietības. Ubagiem mēs pasniedzam dāvanas, bet studenti iet bojā. Kur te saprāts, ko?

Es pirmoreiz dzirdēju šīs domas tik krasi pateiktas, lai gan jau agrāk biju ar tām sastapies, — tās iesakņojušās daudz dziļāk un izplatījušās plašāk, nekā to parasti domā. Pēc kādiem septiņiem gadiem, lasīdams par Nīcši, es ļoti spilgti atcerējos Kazaņas gorodovoja filozofiju. Starp citu teikšu: reti kad man gadījies grāmatās atrast domas, kuras jau agrāk nebūtu dzirdējis dzīvē.

Bet vecais «cilvēku ķērājs» runāja un runāja, ar pirkstiem uz paplātes malas taktī bungodams. Viņa sausā seja bija bargi sadrūmusi, taču viņš neraudzījās manī, bet spilgti nospodrinātā patvāra vara spogulī.

— Tev laiks iet, — sieva viņam divas reizes atgādināja, bet viņš tai neatbildēja, vēra vārdu pēc vārda savā domu pavedienā, bet te pēkšņi, man nemanot, viņa domas bija ievirzījušās jaunā gultnē.

— Tu neesi nekāds muļķa zēns. proti lasīt un rakstīt, vai tev piestāv maiznieka amats? Tu ne mazāk nopelnītu, arī savādāk cara valstībai kalpodams.

Viņā klausīdamies, es domāju, kā lai brīdinu nepazīstamos Ribnorjadas ielas ļaudis par to, ka Ņikiforičs viņus uzmana. Tur, viesnīcā, dzīvoja nesen no trimdas — no Jalutorovskas atgriezies Sergejs Somovs, cilvēks, par kuru man bija stāstīts daudz interesanta.

— Gudriem cilvēkiem jādzīvo kopās kā, piemēram, bitēm stropos vai lapsenēm pūļos. Cara valstība ...

— Skaties, pulkstenis jau deviņi, — sieviete teica.

— Velns!

Ņikiforičs piecēlās, mundieri aizpogādams.

— Nu, nekas, aizbraukšu ar ormani. Sveiks, brāl! Pienāc atkal, nekautrējies ...

Aiziedams no būdas, es cieši apņēmos, ka vairs nekad neiešu «viesos» pie Ņikiforiča, — vecais man derdzās, lai gan bija interesants. Viņa vārdi par līdzcietības kaitīgumu mani ļoti satrauca un dziļi iespiedās atmiņā. Tajos es izjutu zināmu patiesību, bet mani kaitināja, ka to atradis — policists.

Strīdi par šo tematu atgadījās diezgan bieži, viens no tiem mani satrauca sevišķi nežēlīgi.

Pilsētā bija ieradies «tolstojietis» — pirmais, ko es sastapu — garš, stiegrains vīrs ar tumšu seju, melnu āža bārdu un biezām nēģera lūpām. Sakumpis viņš blenza zemē, bet reizēm spēji atmeta atpakaļ savu papliko galvu un apdedzināja ar savu tumšo, miklo acu kaislo mirdzumu — kaut kas naidīgs kvēloja viņa skaudrajā skatienā. Tērzējām kāda profesora dzīvoklī, bija daudz jaunatnes un tās vidū — tievs, skaists popiņš, teoloģijas maģistrs, melnā zīda talarā; tas ļoti labi atēnoja viņa bālo, glīto seju, ko apmirdzēja pelēko, dzedro acu aukstais smīns.

Tolstojietis ilgi runāja par mūžam nesatricināmām diženajām evaņģēlija patiesībām; balss viņam skanēja padobji, teicieni īsi, bet vārdi skarbi, tajos varēja jaust neviltotas ticības spēku; katru vārdu viņš pavadīja ar vienmuļu spalvainās kreisās rokas kustību, it kā ar cirvi nocirzdams, bet labo roku turēja kabatā.

— Aktieris, — čukstēja man blakus kaktā.

— Ļoti teatrāls, jā ...

Bet pirms neilga laika es biju lasījis kādu grāmatu — laikam Dreperu — par katolicisma cīņu pret zinātni, un man likās, ka nu runā viens no tiem, kas dedzīgi tic, ka pasauli atpestīs mīlestības spēks, viens no tiem, kas aiz žēlsirdības pret cilvēkiem gatavi tos apkaut un sadedzināt uz sārta.

Viņš bija ģērbies baltā kreklā ar platām piedurknēm un kaut kādos pelēkos, novalkātos svārciņos — arī ar to viņš atšķīrās no pārējiem. Sava sprediķa beigās viņš iesaucās:

— Tātad — vai jūs esat ar Kristu vai ar Darvinu?

Šo jautājumu viņš kā akmeni iesvieda kaktā, kur cieši kopā sēdēja jaunatne un no kurienes ar bijību un sajūsmu viņā raudzījās jaunekļu un jaunavu acis. Tā runa acīm redzot bija visus ļoti pārsteigusi, cilvēki klusēja, domīgi galvas noliekuši. Viņš pārlaida visiem savu kvēlo skatienu un bargi piebilda:

— Tikai varizeji var mēģināt apvienot šos divus nesamierināmos principus un, tos apvienodami, negodīgi melo paši sev un ar meliem samaitā cilvēkus ...

Piecēlās popiņš, rūpīgi sakārtoja sava talara piedurknes un sāka runāt plūstoši, ar indīgu pieklājību un augstprātīgu smīnu:

— Jums acīm redzot ir vulgārais uzskats par varizejiem, un tas ir ne tikai rupjš, bet arī caurcaurēm maldīgs ...

Man par lielu pārsteigumu viņš sāka pierādīt, ka varizeji bijuši īsti un godīgi jūdu tautas bauslības glabātāji un ka tauta vienmēr gājusi kopā ar viņiem pret saviem ienaidniekiem.

— Palasiet, piemēram, Josifu Flaviju ...

Pietrūcies kājās un it kā sacirzdams Flaviju ar plašu, iznīcinošu žestu, tolstojietis iesaucās:

— Tautas arī mūsu laikos iet kopā ar saviem ienaidniekiem pret draugiem; tautas neiet ar labu prātu, viņas dzen ar varu, piespiež. Kas man jūsu Flavijs?

Popiņš un pārējie saplēsa strīda pamattēmu sīkos gabaliņos, un tā pilnīgi izgaisa.

— Patiesība ir mīlestība, — sauca tolstojietis, bet viņa acīs zvēroja naids un nicināšana.

Es jutos vārdu apskurbināts, nespēju uztvert to jēgu, zeme man zem kājām līgojās vārdu virpulī, un bieži es izmisis nodomāju, ka virs zemes nav muļķīgāka un neapdāvinātāka cilvēka par mani.

Bet tolstojietis, slaucīdams sviedrus no tumšsarkanās sejas, mežonīgi kliedza:

— Atmetiet evaņģēliju, aizmirstiet to, lai nebūtu jāmelo! Sitiet Kristu otrreiz krustā, tas būs godīgāk!

Manā priekšā kā siena nostājās jautājums: kā tad tas ir? Ja dzīve ir nepārtraukta cīņa par laimi zemes virsū, tad žēlsirdība un mīlestība var tikai traucēt cīņas panākumus.

Es uzzināju tolstojieša uzvārdu — Klopskis; uzzināju, kur viņš dzīvo, un nākamās dienas vakarā ierados pie tā. Viņš dzīvoja divu muižnieku jaunavu mājā, ar viņām abām tas ari sēdēja dārzā pie galda milzīgas, vecas liepas ēnā. Ģērbies baltās biksēs un tādā pašā kreklā, kas bija atpogāts virs spalvainajām; tumšajām krūtīm, garš, stūrains, kalsnējs — viņš man likās tieši tāds, kādu biju iedomājies bezpajumtes apustuli, patiesības sludinātāju.

Ar sudraba karoti viņš smēla no šķīvja avenes ar pienu, garšīgi rija, čāpstinādams biezās lūpas, un pēc katra malka nopūta baltos pilieniņus no retajām runča ūsām. Viņu apkalpodama, viena jaunava stāvēja pie galda, otra, pret liepas stumbru atslējusies, rokas uz krūtīm sakrustojusi, sapņaini raudzījās putekļainajās, svelmainajās debesīs. Viņas abas bija tērpušās vieglos ceriņkrāsas tērpos un izskatījās tik līdzīgas viena otrai, ka grūti bija atšķirt.

Viņš runāja ar mani laipni un labprāt par mīlestības radošo spēku, par to, ka savā sirdī jāattīsta šīs jūtas, vienīgās, kas spēj «saistīt cilvēku ar pasaules garu» — ar mīlestību, kura izkaisīta pa visu dzīvi.

— Tikai ar to var saistīt cilvēku! Nemīlot nav iespējams saprast dzīvi. Tie, kas saka: dzīves likums — cīņa, tie ir aklas dvēseles, kas nolemtas bojā ejai. Uguns nav apslāpējama ar uguni, tāpat ļaunumu nevar izdeldēt ar ļaunuma spēku!

Bet, kad jaunavas, viena otru apskāvušas, aizgāja uz dārza viņu galu pie mājas, šis cilvēks, piemiegtām acīm viņām pakaļ noraudzīdamies, ievaicājas:

— Bet kas tu tāds?

Un, manī noklausījies, ar pirkstiem pa galdu bungodams, viņš sāka runāt par to, ka cilvēks visur paliek cilvēks un ka jācenšas nevis tīkot pēc pārmaiņām dzīvē, bet audzināt garu mīlestībā uz cilvēkiem.

— Jo zemāk cilvēks stāv, jo tuvāk viņš īstai dzīves patiesībai, svētai dzīves gudrībai...

Es sāku mazliet šaubīties par viņa iedziļināšanos šai «svētajā gudrībā», bet cietu klusu, juzdams, ka viņam ir garlaicīgi ar mani; viņš paraudzījās manī atbaidošu skatienu, nožāvājās, atmeta rokas sev aiz pakauša, izstiepa kājas un, acis gurdi aizvēris, noņurdēja kā snaudā:

— Mīlestības padevība . . . dzīves likums . . .

Nodrebinājies, rokas vēcinādams, gaisā kaut ko tvarstīdams, viņš satrūcies pavērās manī:

— Ko? Esmu noguris, piedod!

Tad atkal aizvēra acis un kā sāpēs cieši sakoda zobus, tos atņirgdams; viņa apakšējā lūpa atkārās, augšējā pacēlās, un šķidro ūsuzilganie sari saslējās..

Es aizgāju ar naidīgām jūtām pret viņu un neskaidram šaubām par viņa vaļsirdību.

Pēc dažām dienām agri no rīta es aiznesu veģus pazīstamam docentam, vecpuisim, žūpam, un vēlreiz ieraudzīju Klopski. Viņš laikam naktī nebija gulējis, seja tam bija rūsgana, acis piesarkušas, aizpampušas — man likās, ka viņš ir piedzeries. Paresnais docents, piesūcies kā mārks, apakšveļā, ar cigāru pirkstos sēdēja uz grīdas kopā sabīdīto mēbeļu, alus pudeļu un nosviesto virsdrēbju jūklī, sēdēja līgodamies un rēca:

— Zēlsir-rdību ...

Klopskis griezīgi un dusmīgi kliedza:

— Nav žēlsirdības! Vai nu mēs aiziesim bojā aiz mīlestības, vai arī mūs samals cīņā par mīlestību, — iznākums viens: bojā eja mums nolemta . ..

Sagrābis mani aiz pleca, ieveda istabā un teica docentam:

— Lūk, paprasi viņam, ko viņš grib? Paprasi: vai viņam vajadzīga mīlestība uz cilvēkiem?

Tas pavērās manī asarainām acīm un iesmējās:

— Tas jau maiznieks! Esmu viņam parādā.

Salīgojās, iebāza roku kabatā, izvilka atslēgu un sniedza to man:

— Še, ņem visu!

Bet tolstojietis, paņēmis atslēgu, atmeta man ar roku.

— Ej! Vēlāk dabūsi.

Un nosvieda no manis paņemtos veģus stūrī uz dīvānā.

Viņš mani nepazina, un tas man patika. Aiziedams es paturēju atmiņā viņa vārdus par bojā eju mīlestības dēļ un sirdī riebumu pret viņu.

Drīz vien man pastāstīja, ka viņš atzinies mīlestībā vienai no jaunavām, pie kurām viņš dzīvoja, un tai pašā dienā — otrai. Māsas uzticējušas viena otrai savu prieku, un tas pārvērties naidā pret iemīlējušos; viņas likušas sētniekam pateikt, lai mīlestības sludinātājs nekavējoties aizvācas no viņu mājas. Viņš pazuda no pilsētas.

Jautājums par mīlestības un žēlsirdības nozīmi cilvēku dzīvē — baigais un sarežģītais jautājums —- radās man agri, sākuma kā nenoteikta, bet skaudra nesaskaņas izjūta manā dvēselē, vēlāk skaidri pasakāmos vārdos:

— Kāda ir mīlestības loma?

Viss, ko es lasīju, bija piesātināts ar kristietības un humānismā idejām, vaimanām pēc līdzjūtības pret cilvēkiem — par to pašu daiļrunīgi un dedzīgi runāja arī labākie ļaudis, kādus es tolaik pazinu.

Viss, ko man nācās novērot tieši, bija gandrīz pilnīgi pretējs līdzjūtībai pret cilvēkiem. Dzīve risinājās manā priekšā kā bezgalīga naida un cietsirdības ķēde, kā nepārtraukta, netīra cīņa, lai iegūtu kaut kādus niekus. Personīgi man bija vajadzīgas tikai grāmatas, visam pārējam manās acīs nebija nozīmes.

Vajadzēja tikai iziet uz ielas un pasēdēt stundu pie vārtiem, lai saprastu, ka visi šie ormaņi, sētnieki, strādnieki, ierēdņi, tirgotāji — dzīvo citādāk nekā es un tie cilvēki, kurus es esmu iemīļojis, negrib to pašu, ko es, necenšas pēc tāda paša mērķa. Bet tie, kurus es cienīju, kuriem ticēju, ir tik dīvaini vientulīgi, sveši un lieki lielajā vairākumā, netīrā un viltus pilnā skudru darbībā, kuras rūpīgi ceļ dzīves pūzni; šāda dzīve man likās caurcaurēm muļķīga, nāvīgi garlaicīga. Un bieži vien es redzēju, ka cilvēki žēlsirdīgi un mīlas pilni tikai vārdos, turpretim īstenībā, sev pašiem nemanot, paķļaujas vispārējai dzīves kārtībai.

Man bija ļoti grūti.

Kādreiz veterinārs Lavrovs, dzeltens un uzpampis no tūskas, slāpdams man teica:

— Cietsirdību vajag pastiprināt tiktāl, lai visi cilvēki pagurtu no tās, lai tā apriebtos visiem un katram tā kā, lūk, šis nolādētais rudens!

Rudens bija agrs, lietains, vēss, ar daudzām slimībām un pašnāvībām. Lavrovs arī noindējās ar ciankaliju, negribēdams gaidīt, kamēr viņu nosmacē tūska.

— Lopus ārstēja — kā lops arī nosprāga! — pavadīja veterinārā līķi viņa dzīvokļa saimnieks drēbnieks Medņikovs, sīciņš, dievbijīgs cilvēciņš, kas prata no galvas visas lūgšanas dievmātei. Savus bērnus — septiņus gadus vecu meiteni un vienpadsmit gadus vecu ģimnāzistu — viņš pēra ar trīsastainu ādas siksnu, bet sievu dauzīja ar bambusa spieķi pa kāju ikriem un gaudās:

— Miertiesnesis mani notiesāja par to, ka es it kā no ķīnieša būtu patapinājis šo sistemiņu, bet es savu mūžu neesmu ķīnieti acīs redzējis, tikai tik daudz, cik izkārtnēs un bildēs.

Kāds viņa strādnieks, drūms vīrs ar līkām kājām, ar palamu «Dunkas vīrs», par savu saimnieku teica:

— Man bail no lēnīgiem cilvēkiem, kas ir dievbijīgi! Trakulīgs cilvēks uzreiz redzams, un vienmēr pietiks laika paslēpties no tāda, bet lēnīgais tev pielien gluži nemanīts, līdzīgi viltīgai čūskai zālē un pēkšņi iedzeļ pašā klajākā dvēseles stūrīti. Man bail no lēnīgiem ...

Šie vārdi, ko teica «Duņkas vīrs» — Medņikova iemīļotais lēnais, viltīgais mēlnesis, bija patiesi.

Reizēm man likās, ka lēnīgie cilvēki, irdinādami dzīves akmeņaino sirdi kā ķērpji, padara to mīkstāku, auglīgāku, bet vēl biežāk, vērojot, cik daudz ir šo lēnīgo, vērojot viņu veiklo piemērošanos zemiskajam, viņu dvēseles nemanāmo svārstīgumu un lunkanību, klausoties, kā viņi sīc kā odi, — es jutos kā zirgs ar sapītām kājām dunduru mākonī.

Par to es domāju arī toreiz, atgriežoties no policista.

Vējš elsoja, drebēja laternu ugunis, bet likās, ka drebētu tumšpelēkās debesis, nosēdamas zemi ar sīku, putekļiem līdzīgu oktobra lietu. Samirkusi prostitūta vilka pa ielu uz priekšu piedzērušos vīrieti, turēdama to zem rokas un grūstīdama; tas šņukstēja, kaut ko murmināja. Sieviete gurdi un dobji teica:

— Tāds tavs liktenis ...

— Jā, — es nodomāju, — arī mani kāds velk, grūsta riebīgos kaktos, rādīdams man visu neķītro, bēdīgo un dīvaini dažādus cilvēkus. Esmu jau noguris no tā.

Varbūt ne gluži tādos vārdos, taču tieši šāda doma uzausa manās smadzenēs, tieši tanī drūmajā vakarā es pirmoreiz izjutu dvēseles pagurumu, kodīgu pelējumu sirdī. No šā brīža es sāku justies sliktāk, sāku vērot sevi it kā no malas, vēsi, ar svešām un naidīgām acīm.

Es redzēju, ka gandrīz katrā cilvēkā neveikli un nesaskanīgi savienotas pretrunas ne tikai starp vārdiem un darbiem, bet ari sajūtām, — to untumainā rotaļa mani nomāca sevišķi smagi. Šo rotaļu es vēroju arī sevī pašā, un tas bija vēl ļaunāk. Mani vilka uz visām pusēm — pie sievietēm un grāmatām, pie strādniekiem un jautrajiem studentiem, bet es nepaguvu nekur un dzīvoju «ne šā, ne tā», griezdamies kā vilciņš, un kāda nemanāma, taču spēcīga roka mani skaudri šauta ar neredzamu pātagu.

Uzzinājis, ka Jakovs Sapošņikovs guļ slimnīcā, aizgāju viņu apraudzīt, bet tur resna sieviete ar greizu muti, brillēm un baltu lakatiņu, no kura apakšas nokārās sarkanas, kā novārītas ausis, sausi pateica:

— Miris.

Un, redzēdama, ka es neeju projām, bet klusēdams stāvu viņas priekšā, saskaitās un uzkliedza:

— Nu? Ko vēl?

Es arī saskaitos un teicu:

— Jūs esat muļķe.

— Nikolaj, dzen viņu prom!

Nikolajs slaucīja ar lupatu kaut kādus vara stieņus, viņš nokrekšķējās un iezvēla man ar stieni pa muguru. Tad es sagrābu viņu ar abām rokām, iznesu laukā uz ielas un iesēdināju ūdens peļķē pie slimnīcas lieveņa. Viņš pret to izturējās mierīgi, brītiņu pasēdēja klusēdams, skatīdamies manī ieplestām acim, tad piecēlās un noteica:

— Ak tu suns!

Es aizgāju uz Deržavina dārzu, apsēdos uz sola pie dzejnieka pieminekļa, sajuzdams skaudru vēlēšanos izdarīt kaut ko ļaunu, nejēdzīgu, lai man mestos virsū vesels ļaužu bars un tā dotu man ieganstu viņus sist. Bet, neraugoties uz svētku dienu, dārzā bija tukšs un dārza apkaimē — nevienas dvēseles, tikai vējš šaudījās, dzenādams sausas lapas un čabinādams atplīsušo plakatu pie laternas staba.

Dārzā sabiezēja dzidri zila, dzestra krēsla. Man priekšā pacēlās milzīgs bronzas elks, es raudzījos tanī un domāju: dzīvoja pasaulē vientuļš cilvēks Jakovs, ar visu savu dvēseles spēku centās iznīcināt dievu un nomira parastā nāvē. Parastā. Tas bija kaut kā smagi, kaut kā ļoti aizvainojoši.

— Bet Nikolajs ir idiots; viņam vajadzēja kauties ar mani vai arī pasaukt policiju un aizvest mani uz iecirkni...

Aizgāju pie Rubcova; viņš sēdēja savā būdā pie galda, mazas lampiņas gaismā svārkus lāpīdams.

— Jakovs miris.

Vecais pacēla roku ar adatu, acīm redzot taisīdamies pārmest krustu, bet tikai atmeta ar roku un, kad diegs aiz kaut kā aizķērās, klusām bezkaunīgi nolamājās.

Tad noņurdēja:

— Starp citu — visi mēs nomirsim, tāds jau mums muļķīgs paradums, — jā, brāl! Viņš, lūk, miris, bet te bija tāds varkalis, to arī izsvītroja no saraksta. Tai svētdienā, ar žandarmiem. Mani ar viņu saveda kopā Gurķa. Gudrs varkalis! Mazliet pinās ar studentiem. Vai esi dzirdējis, studenti dumpojoties — vai tiesa? Ņem nu sašuj man tos svārkus, vairs ne velna nevar saredzēt...

Viņš pasniedza man savas skrandas un adatu ar diegu, bet pats, rokas uz muguras salicis, sāka soļot pa istabu kāsēdams un burkšķēdams:

— Te šur, te tur uzliesmo guntiņa, bet uzpūš nelabais, un — atkal garlaicība! Nelaimīga ir šī pilsēta. Aizbraukšu no šejienes, kamēr vēl iet tvaikoņi.

Apstājās un, galvu kasīdams, ievaicājās:

— Bet — uz kurieni gan lai braucu? Visur esmu bijis. Jā. Visas malas esmu apbraukājis, tikai sevi nobraukājis.

Nospļāvās un piebilda:

— Ir gan dzīve — maita! Dzīvoju, dzīvoju — nekā neiemantoju, ne dvēselei, ne miesai...

Viņš apklusa, stāvēdams kaktā pie durvīm, it kā ko klausītos, tad drošu soli pienāca klāt un apsēdās uz galda malas.

— Teikšu tev, Leksej tu mans Maksimič, — veltīgi Jakovs izšķieda savu lielo sirdi pret dievu. Ne dievs, ne cars nekļūs labāki, ja es no viņiem atteikšos, bet vajag, lai cilvēki paši uz sevi saskaistos, atmestu savu nejēdzīgo dzīvi, — lū-ūk, kasi Ech, vecs jau esmu, nokavējis, drīz būšu pilnīgi akls — bēdīgi, brāl! Aizšuvi? Paldies... Iesim uz traktieri, iedzersim tēju...

Pa ceļam uz traktieri, tumsā klupdams, ķerdamies man pie pleciem, viņš murmināja:

— Piemini manus vārdus: cilvēki necietīs ilgi, saskaitīsies reiz un sāks visu graut —- putekļos saārdīs savus niekus! Necietīs...

Traktierī mēs nenokļuvām, jo ieraudzījām matrožus, kas bija aplenkuši publisko māju, — tās vārtus aizstāvēja Alafuza fabrikas strādnieki.

— Kā svētku diena, tā te kaujas! — Rubcovs teica atzinīgi, noņemdams brilles, un, nama sargātāju vidū ieraudzījis savus biedrus, tūlīt iejaucās kautiņā, kūdīdams un rīdīdams:

— Turies, fabrika! Spied tās vardes! Salaiž tiem grunduļiem! I-ehma-ā!

Savādi un jocīgi likās, redzot, cik. aizrautīgi un veikli rīkojās gudrais vecis, spraukdamies cauri upes matrožu baram, atsizdams viņu dūres, pašus ar pleca grūdieniem nosizdams no kājām. Kāvās bez niknuma, jautri, aiz pārgalvības, aiz spēka pārpilnības; tumša ķermeņu gūzma iezīmējās pie vārtiem, strādniekus pie tiem piespiedusi; brīkšķēja dēļi, skanēja musinoši vārdi:

— Sit plikpauri barvedi!

Divi bija uzrāpušies uz mājas jumta un jautri, saskanīgi dziedāja:

— Ne mēs zagļi, ne mēs blēži, ne mēs laupītāji,

Esam kuģa puikas jautri, zivju zvejotāji!

Atskanēja policista svilpe, tumsā spīguļoja vara pogas, zem kājām šļakstēja dubļi, bet no jumta skanēja:

— Tikai sausos upju krastos tīklus metam mēs,

Tirgotāju mājās, klētīs, mantu nojumēs...

— Stāt! Guļošam nesit...

— Vectētiņ, turi žaunas!

Pēc tam Rubcovu, mani un vēl kādus piecus, naidniekus vai draugus, veda uz iecirkni, un nomierinājusies rudens nakts tumsa mūs pavadīja ar jautru dziesmu:

— Eh, trīsdesmit lieli zuši

Mūsu murdā salīduši!

— Kas par jauku tautu pie Volgas! — sajūsmā teica Rubcovs, vienā laidā šņaukādamies un spļaudams, un pačukstēja man: — Tu — meties prom! Izraugies īsto mirkli un bēdz! Ko tu iecirknī līdīsi?

Es un aiz manis vēl kāds gara auguma matrozis metāmies šķērsieliņā, pārlēcām pār vienu žogu, pār otru, un kopš tās nakts es vairs neesmu saticis mīļo gudrinieku Ņikitu Rubcovu.

Man visapkārt kļuva tukšs. Sākās studentu nemieri — to jēga man bija nesaprotama, motivi neskaidri. Es vēroju jautru kņadu, neapjauzdams tās dramatismu, un domāju, ka par tādu laimi kā iespēju mācīties universitātē var paciest pat spīdzināšanu. Ja man piedāvātu:

— Ej mācies, bet par to svētdienās Nikolaja laukumā mēs tevi sitīsim ar nujam! — es laikam piekristu šadam noteikumam.

Iegājis Semjonova maiznīcā, es dabūju zināt, ka maiznieki taisas iet uz universitāti piekaut studentus:

— Ar svaru bumbām viņus dauzīsim! — tie kliedza dusmīgi, bet jautri.

Es strīdējos pretī, lamājos ar viņiem, bet pēkšņi gandrīz vai ar šausmām jutu, ka es nemaz nevēlos un man trūkst vārdu aizstāvēt studentus.

Atceros, aizgāju no ceptuves pagraba kā salauzts, ar kaut kādām nepārvaramām, līdz nāvei nospiedošām skumjām sirdī.

Naktī sēdēju Kabana ezera krastā, sviezdams akmeņus melnajā ūdenī, un domāju domu trīs vārdos, tos bez gala atkārtodams:

— Ko lai daru?

Aiz bēdām sāku mācīties spēlēt vijoli, čīgāju pa naktīm veikalā, dzīdams izmisumā naktssargu un peles. Muziķu es mīlēju un sāku nodoties tai ar lielu aizrautību, bet mans skolotājs, teatra orķestra vijolnieks, mācību stundas laikā, kamēr biju izgājis no veikala, atvēra kasi, ko nebiju aizslēdzis, un atgriezdamies es atradu viņu pildām savas kabatas ar naudu. Ieraudzījis mani durvīs, viņš izstiepa kaklu, pievērsa man savu .neizteiksmīgo, gludi skūto seju un klusi teica:

— Nu — sit!

Viņam drebēja lūpas, no bezkrāsainajām acīm ritēja neparasti lielas, tādas kā eļļainas asaras.

Man gribējās vijolniekam iesist; lai tas nenotiktu, atsēdos uz grīdas, pabāzis dūres sev apakšā, un pavēlēju viņam atlikt naudu kasē. Viņš iztukšoja kabatas, piegāja pie durvīm, bet apstājās un teica idiotiski augstā un briesmīgā balsī:

— Dod desmit rubļu!

Naudu es viņam iedevu, bet spēlēt vijoli vairs nemācījos.

Decembrī es nolēmu nonāvēties. Sā lēmuma motivus mēģināju izteikt stāstā «Gadījums Makara dzīvē». Tas tomēr man neizdevās — stāsts iznāca neveikls, nepatīkams un bez iekšējas patiesības. Vērtīgākais šai stāstā — kā man šķiet — ir tieši tas, ka tur pilnīgi trūkst šīs patiesības. Fakti ir patiesi, bet to apgaismojums it kā nemaz nebūtu mans un tur nebūtu stāstīts par mani. Ja nerunā par stāsta literāro vērtību, tajā slēpjas kaut kas man patīkams — it kā es būtu pārkāpis pāri rsev pašam.

Nopircis tirgū ar četrām patronām pielādētu bundzinieka revolveri, es iešāvu sev krūtīs, cerēdams trāpīt sirdī, bet sašāvu tikai plaušas, un pēc mēneša, ļoti sakaunējies, juzdamies ārkārtīgi muļķīgi, es atkal strādāju maiznīcā.

Tomēr tikai neilgu laiku. Marta beigās, vakarā, no ceptuves veikalā ienācis, es pārdevējas istabā ieraudzīju Hoholu. Viņš sēdēja uz krēsla pie loga, domīgi kūpinādams resnu papirosu un uzmanīgi vērodams dūmu mākoņus.

— Vai jums ir laiks? — viņš jautāja nesasveicinādamies.

— Kādas divdesmit minūtes.

— Sēdieties, parunāsimies!

Kā vienmēr, viņš bija cieši iešūts «velna ādas» kazakinā, pār tā platajām krūtīm klājās gaiša bārda, virs stūrgalvīgās pieres slējās stāvus aso, īsi apcirpto matu sari, kājās viņam bija smagi zemnieka zābaki, kas stipri oda pēc deguta.

— Nu, lūk, — viņš iesāka mierīgi un paklusi, — vai negribat braukt pie manis? Es dzīvoju Krasnovidovas ciemā, četrdesmit piecas verstis lejup pa Volgu, tur man veikals, jūs man palīdzēsiet tirgoties, tas jums neaizņems daudz laika; man ir labas grāmatas, palīdzēšu jums mācīties — vai esat ar mieru?

— Jā.

— Piektdien atnāciet sešos no rīta Kurbatova ostā, prasiet pēc Krasnovidovas kuģīša, saimnieks — Vasilijs Pankovs. Starp citu — es jau būšu tur un ieraudzīšu jūs. Uz redzēšanos!

Piecēlās, pastiepa man platu plaukstu, bet ar otru roku izvilka no azotes smagu sīpolveida sudraba pulksteni un teica:

— Beidzām sešās minūtēs! Jā, mans vārds — Mjhailo Antonovs, bet uzvārds — Romass. Tā.

Viņš aizgāja neatskatīdamies, vingriem soļiem, viegli nesdams savu smago milzeņa stāvu.

Pēc divi dienām es braucu uz Krasnovidovu.

Volgā ledus tikko bija sācis kustēties, pa duļķainā ūdens virsu līgodamies slīd pelēkie, izkurtējušie ledus gabali, kuģītis tos grūsta, čirkstēdami, no sitieniem smailos kristālā gabalos sadrupdami, tie beržas gar bortu. Pūš «augšgala» vējš, dzīdams viļņus pret krastu, saule žilbina, un zilgani stiklainie ledus gabalu sāni atspoguļo spilgti baltus staru kūļus. Ar mucām, maisiem un kastēm smagi piekrautais kuģītis peld burās — pie stūres jauns zemnieks Pankovs, švītīgi ģērbies ģērētas aitādas svārkos, kas uz krūtīm izšūti ar krāsainām aukliņām.

Seja tam rāma, acis dzedras, viņš ir mazrunīgs un ļoti maz atgādina zemnieku. Kuģa priekšgalā, kājas izpletis, ar ķeksi rokās stāv Pankova kalps Kukuškins, izspūris zemnieks skrandainos, ar auklu sajoztos zemnieka svārkos, saņurcītā priestera cepurē; seja viņam vienos zilumos un skrambās. Ledus gabalus ar garo ķeksi stumdīdams, viņš nicīgi lamājas:

— Griez ceļu ... Kur līdīsi...

Es sēžu blakus Romasam uz kastēm zem buras, viņš man klusi saka:

— Zemnieki mani neieredz, sevišķi — bagātie! To nāksies izbaudīt ari jums.

Kukuškins, nolicis ķeksi šķērsām pār laivu sev zem kājām, sakropļoto seju pret mums pagriezis, sajūsmināts saka:

— Sevišķi pops tevi neieredz, Antonič...

— Tas tiesa, — Pankovs apstiprina.

— Tu viņam, kraupainajam sunim, tikpat kā kauls rīklē!

— Bet man ir arī draugi — būs arī jums, — es dzirdu Hohola balsi.

Auksts. Marta saule silda vēl vāji. Krastā šūpojas kailo koku tumšie zari, vietvietām kalnainā krasta spraugās un zem krūmiem kā samts guļ sniegs. Visapkārt upes ūdeņos kā aitu bars ganībās — ledus gabali. Es jūtos kā sapnī.

Kukuškins, bāzdams pīpē tabaku, filozofē:

— Pieņemsim, sieva popam tu neesi, taču pēc sava amata viņš apņēmies mīlēt katru dzīvu radību, kā stāv rakstīts grāmatās.

— Kas tevi tā piekāva? — Romass jautā smīnēdams.

— Tā, kaut kādi šaubīga amata ļaudis, droši vien banditi, — nicīgi nosaka Kukuškins. Un — lielīgi:

— Jā, bet reiz mani piekāva antikristi — kas tiesa, tas tiesa! Taisni neticami, ka es paliku dzīvs.

— Par ko tad piekāva? — Pankovs jautā.

— Vai vakar? Jeb antileristi?

— Nu — vakar.

— Jā — ej tu sazini, par ko sit! Tauta pie mums taisni kā tāds āzis, tiklīdz kas -— tūlīt badīties. Tura par savu pienākumu — kauties.

— Man šķiet, — saka Romass, — tevi dauza tavas meles deļ, tu runā neapdomīgi...

— Tā jau laikam būs! Esmu ziņkārīgas dabas cilvēks, paradis par visu ko taujāt. Man prieks, kad dzirdu ko jaunu.

Kuģīša priekšgals spēji atsitas pret ledus gabalu, borts draudīgi iebrikšķas. Kukuškins salīgojies satver ķeksi, Pankovs pārmezdams saka:

— Nu, Stepan, uzmani savu darbu!

— Bet tu man neprašņā! — ledus gabalu atstumdams, noņurd Kukuškins. — Es nevaru reizē darīt savu darbu un ar tevi tērzēt...

Viņi ķildojas bez naida, bet Romass man saka:

— Zeme šeit sliktāka nekā pie mums Ukrainā, bet cilvēki — labaki. Ļoti spējīgi ļaudis!

Es uzmanīgi viņā klausos un ticu. Man patīk viņa miers un lēnā valoda, vienkārša, nosvērta. Jūtams, ka šis cilvēks zina daudz un ka viņam pašam sava mēraukla, kā vērtēt cilvēkus. Man sevišķi patīk, ka viņš nevaicā, kāpēc es esmu šāvies. Kurš katrs viņa vietā sen jau būtu apjautājies, bet man tā apnicis šis jautājums. Un — grūti atbildēt. Velns viņu zina, kāpēc es gribēju nogalināties. Chocholam es droši vien atbildētu gari un muļķīgi. Bet man jau vispār negribas to atcerēties — uz Volgas tik jauki, brīvi, gaiši.

Kuģītis slīd gar krastu; pa kreisi upe plaši pārplūdusi, pļavu pusē ielauzdamas smilšainajā krastā. Tu skaties, kā ūdens kāpj aizvien augstāk, apšļākdams un šūpodams piekrastes krūmus, v bet pa gravām un aizām tam pretī brāzmaini veļas pavasara ūdeņu gaišās straumes. Smaida saule, tās staros savu spalvu melno tēraudu mirdzina krauķi ar dzelteniem knābjiem un, vīdami ligzdas, noraizējušies ķērc. Saulgozī vārīgi lien laukā no zemes saulei pretī spilgti zaļi asniņi. Miesa vēl salst, bet dvēsele — kluss prieks un arī sāk dīgt maigie gaišo cerību asni. Pavasarī zemes virsū ir ļoti jauki.

Ap pusdienas laiku mēs bijām atbraukuši līdz Krasnovidovai; augsta kalna plakanajā virsotnē stāv baznīca ar gaišzilu kupolu; no tās gar kalna malu cita aiz citas stāv skaistas, stipri 'būvētas mājiņas, mirdzinādamas gan jumtu dzeltenās lubiņas, gan salmu brokātu. Vienkārši un skaisti.

Cik reižu esmu tīksminājies ar šā ciemata skatu, braukdams garām tvaikonī!

Kad es kopā ar Kukuškinu sāku izkraut kuģīti, Romass, pasniegdams man maisus no borta, teica;

— Jā, spēka jums diezgan!

Un, manī neskatīdamies, ievaicājās:

— Bet vai krūtis nesāp?

— Nemaz.

Mani dziļi aizkustināja viņa smalkjūtība šai jautajuma — man sevišķi negribējās, ka zemniekiem kļūtu zināms mans pašnāvības mēģinājums.

— Spēciņa, tā teikt, vairāk, nekā vajadzīgs, — tergāja Kukuškins. — No kādas guberņas, puisi? Ņižņijnovgorodas? Jus saukā par ūdenstempejiem. Un vel — «gan jau gani noganīs», — tas arī sadomāts par jums.

No kalna pa nobrauktuvi, pa samirkušajiem māliem, starp daudzām sudraboti dzirkstošām tērcēm slīdēdams un līgodamies, platiem soļiem nāca_ garš, kalsnējs zemnieks basām kājām, ģērbies vienīgi kreklā un nātna bikses; viņam bija pinkaina bārda un biezi, iesarkani mati, kas apsedza galvu kā cepure.

Pienācis krastmalā, viņš teica skanīgi un laipni:

— Sveicināti!

Paraudzījās visapkārt, pacēla resnu kārti, tad otru, novietoja to galus uz borta, viegli ielēca kuģītī un izrīkoja:

— Atsperties ar kājām pret kāršu galiem, lai nenoslīd no borta, un ņemt mucas pretī! Puis, panāc šurp, palīdzi!

Viņš bija skaists kā glezna un acīm redzot ļoti stiprs. Viņa sārtajā sejā ar taisnu, lielu degunu mirdzēja nopietnas zilas acis.

— Tu saaukstēsies, Izot, — Romass teica.

— Vai es? Neraizējies!

Krastā izvēla petrolejas mucu. Izots, skatieniem mani mērodams, ievaicājās:

— Veikala pārdevējs?

— Palūko ar viņu lauzties, — Kukuškins viņam ieteica.

— Bet tev jau atkal purnu izķēmojuši.

— Ko ar tādiem iesāksi?

— Ar kādiem tad?

«Nu, ar tiem, kas kaujas...

— Ak tu! — Izots teica nopūzdamies un griezās pie Romasa. — Tūlīt piebrauks lejā ratus. Es jau pamanīju notālēm, — skatos, brauc. Labi atbraucāt. Tu, Antonič, ej, gan es te nokārtošu.

Bija redzams, ka šis cilvēks pret Romasu izturas draudzīgi mi rūpīgi, pat ar zināmu aizbildnību, lai gan Romass par viņu bija gadus desmit vecāks.

Pēc pusstundas es sēdēju tīrā un omulīgā jaunceltas mājas istabā, tās sienas vēl nebija zaudējušas sveķu un pakulu smaržu. Veikla sprigace sieva klāja pusdienu galdu. Hohols no ce|a somas ņēma laukā grāmatas un novietoja tās plauktā pie krāsns.

— Jūsu istaba bēniņos, — viņš teica.

Pa bēniņu logu redzama daļa ciema, iepretī mūsu mājai grava, tajā. starp krūmiem pirtiņu jumti. Aiz gravas — augļu dārzi un melni lauki; vieglos viļņos tie plešas līdz zilajai meža korei pie apvāršņa. Jāteniski pirts jumta čukurā sēdēja zils zemnieks un, vienā rokā cirvi turēdams, bet otru pierei pielicis, raudzījās lejup uz Volgu. Čīkstēja rati, kāda govs māva vienā rnaušanā, urdza tērces. Pa mājas vārtiem iznāca kāda melnās drēbēs ģērbusies vecene un, atgriezusies pret vārtiem, skarbi noteica:

— Kaut jūs nosprāgtu!

Divi puisēni, kas ar akmeņiem un dubļiem lietišķīgi mēģināja aizsprostot tercei ceļu, izdzirduši vecenes balsi, metās prom no viņas, ko kājas nes, bet tā, pacēlusi no zemes kādu skaidu, uzspļāva tai un iesvieda tērcē. Pēc tam ar vīriešu zābakā apauto kāju izārdīja bērnu celto ierīci un aizgāja lejup uz upi.

Kā gan man šeit klāsies?

Sauca pusdienā. Lejā pie galda sēdēja Izots, izstiepis garās kājas ar tumši sarkanām pēdām, un kaut ko runāja, bet, mani ieraudzījis, apklusa.

— Ko tad tu? — sapīcis ievaicājās Romass. — Runā!

— Ko lai vairs saku, visu pateicu. Tātad — nolēmām tā: paši, tā teikt, tiksim galā. Tu nēsā līdzi pistoli vai arī resnāku nūju. Barinova klātbūtnē visu runāt nedrīkst, viņiem abiem ar Kukuškinu sieviešu mēles. Vai tev, puis, patīk zivis zvejot?

— Nē.

Romass ierunājās par zemnieku un sīko dārzkopju organizēšanas nepieciešamību, lai tos izrautu no uzpircēju nagiem. Izots, viņā uzmanīgi noklausījies, teica:

— Tad jau šie pasaules rīmas tevi dzīvu apēdīs.

— Redzēsim.

— Jā, tas nu — kā likts!

Es lūkojos Izotā un nodomāju:

— Droši vien par šādiem zemniekiem Karoņins un Zlatovratskis stāstus rakstījis ...

Vai patiesi man būtu izdevies nonākt pie kaut kā nopietna un nu es strādāšu kopā ar šiem īstā darba cilvēkiem?

Paēdis pusdienu, Izots teica:

— Tu, Mihailo Antonov, nesteidzies, labs nāk ar gaidīšanu. Vajag palēnītēm!

Kad viņš bija aizgājis, Romass domīgi teica:

— Gudrs cilvēks, godīgs. Zēl, ka neizglītots, tikai drusku prot lasīt. Bet — mācās neatlaidīgi. Lūk, — palīdziet viņam šai ziņā!

Līdz pašam vakaram viņš mani iepazīstināja ar preču cenām tirgotavā, stāstīdams:

— Es pārdodu lētāk nekā divi pārējie tirgotāji ciema — protams, tas viņiem nepatīk. Viņi dara man visādas nekrietnības, taisās mani piekaut. Es nedzīvoju šeit tāpēc, ka man patīk vai ir izdevīgs veikals, bet citu iemeslu dēļ. Tas — jusu maiznīcai līdzīgs pasākums...

Teicu, ka tas man jau ienācis prātā.

— Nu jā... Vajag taču cilvēkiem nest gara gaismu, vai ne?

Tirgotava bija slēgta, mēs staigājām pa to ar lampu rokā, un uz ielas arī kāds staigāja, uzmanīgi brizdams pa dubļiem, reizēm smagi pakāpdamies uz lieveņa kāpnēm.

— Jūs dzirdat? — staigā! Tas ir Miguns, vaļinieks, ļauns kustonis, viņš mīl darīt ļaunu tāpat kā skaista meiča koķetēt. Esiet uzmanīgs ar viņu vārdos, un — vispār . . .

Pēc tam istabā, aizsmēķējis pīpi, ar plato muguru pret krāsni atspiedies un acis piemiedzis, viņš pūta dūmu strūkliņas sev bārdā un, lēni vārdus vienkāršā, skaidrā valoda virknēdams, stāstīja, ka sen jau vērojis, cik nelietderīgi es izšķiežot savas jaunības gadus.

— Jūs esat apdāvināts cilvēks, stūrgalvīgas dabas un acīm redzot ar labiem nodomiem. Jums jāmācās, bet tā — lai grāmata neaizsedz cilvēkus. Kāds sektants, vecītis, ļoti pareizi teica: «Katra mācība nāk no cilvēka.» Cilvēki māca sāpīgāk — nežēlīgi viņi māca, bet viņu mācība stiprāk iekožas kaulos.

Viņš runāja man zināmas lietas, par to, ka vispirms jāmodina zemnieku saprāts. Bet arī jau pazīstamos vārdos es uztvēru daudz dziļākas domas, kas man bija jaunas.

— Tur pie jums studenti daudz pļāpā par mīlestību uz tautu, bet es viņiem uz to atbildu: tautu nevar mīlēt. Tie ir tikai vārdi — mīlestība uz tautu ...

Pavīpsnāja bārdā, pētoši paskatījās manī un sāka soļot pa istabu, turpinādams noteikti un iespaidīgi:

— Mīlēt nozīmē: piekrist, pakļauties, samierināties, piedot. Ar to vajag tuvoties sievietei. Bet vai var samierināties ar tautas gara tumsību, piekrist tās prāta maldiem, pakļauties visādām tās neģēlībām, piedot tai zvēriskumu? Nevar.

— Nevar.

— Nu redziet! Pie jums tur lasa un dzied Ņekrasovu, nu, ziniet, ar Ņekrasovu tālu netiks! Zemniekam jāiekaļ paurī: tu, brāl, lai arī pats par sevi neesi slikts cilvēks, dzīvo slikti un neko neproti darīt, lai savu dzīvi atvieglotu, padarītu labāku. Zvērs, jāatzīst, gudrāk rūpējas par sevi nekā tu, zvērs aizstāvas daudz labāk. Bet no tevis, zemnieka, izaudzis viss — muižniecība, garīdzniecība, zinātnieki, cari, visi tie — kādreizējie zemnieki. Tu redzi? Saprati? Nu — mācies dzīvot tā, lai tevi nedauza ...

Nogājis virtuvē, viņš lika virējai uzvārīt patvāri, bet,pēc tam sāka rādīt man savas gramatas — gandrīz visas zinātniska rakstura: Bokls, Laieis, Hartpuls, Leki, Leboks, Teilors, Mills, Spensers, Darvins, bet no krievu autoriem — Pisarevs, Dobroļubovs, Černiševskis, Puškins, Gončarova «Fregate Pallada», Ņekrasovs.

Viņš glāstīja tās ar savu plato plaukstu maigi kā kaķēnus un. ņurdēja gandrīz aizkustināti:

— Labas grāmatas! Bet šī — viena no visretākajām: to sadedzināja cenzūra. Ja vēlaties zināt, kas ir valsts, izlasiet šo grāmatu!

Viņš pasniedza man Hobsa «Leviatanu».

Tā te — arī par valsti, bet vieglāka, jautrāka.

Jautrā grāmata izrādījās Makiavelli «Valdnieks».

Pie tējas galda viņš īsumā pastāstīja par sevi: esot Čerņigovas kalēja dēls, bijis Kijevas stacijā vilcienu ieeļļotājs, tur iepazinies ar revolucionāriem, noorganizējis strādnieku pašmācības pulciņu, viņu arestējuši, divus gadus tas nosēdējis cietumā, bet pēc tam uz desmit gadiem izsūtīts trimdā Jakutskas apgabalā.

— Sākumā dzīvoju ar jakutiem «ulusā», domāju, beigas būs! Ziema tur, velns parāvis, tāda, ziniet, ka cilvēkam sastingst smadzenes. Un prāts tur ari pilnīgi lieks. Pēc tam skatos: te vienā, te otrā vietā parādās pa krievam; diezin cik pulka to nav, bet tomēr ir. Un, lai viņi negarlaikotos, tiem gādīgi pievieno jaunus. Jauki cilvēki. Tur bija students Vladimirs Koroļenko — tagad viņš ari atgriezies. Mēs ar viņu labi satikām, pēc tam — izšķīrāmies. Mēs daudzējādā ziņā izrādījāmies pārāk vienādi, bet vienādība neveicina draudzību. Taču viņš ir nopietns, stūrgalvīgs cilvēks, spējīgs katram darbam. Pat svētbildes gleznojis, un tas man nepatika. Tagad, kā dzirdu, labi rakstot žurnālos.

Ilgi, līdz pat pusnaktij viņš tērzēja, laikam gribēdams tūlīt mani pārvērst par savu uzticamu līdzgaitnieku. Pirmoreiz jutos tik patiesi jauki ar cilvēku. Pēc pašnāvības mēģinājuma es pats savās acīs biju stipri krities, jutos mazvērtīgs, kā noziedzies pret kādu, un man bija kauns dzīvot. Romass laikam to saprata un, cilvēcīgi, vienkārši pavēris man savas dzīves durvis, piecēla mani atkal kājās. Neaizmirstama diena.

Svētdienā mēs atvērām tirgotavu pēc liturģijas, un tūdaļ pie mūsu lieveņa sāka pulcēties zemnieki. Pirmais ieradās Matvejs Barinovs, netīrs, pinkains vīrs ar garām pērtiķa rokām un izklaidīgu skaisto, sievišķīgo acu skatienu.

— Kas dzirdams pilsētā? — viņš ievaicājās sasveicinājies; un, atbildi nenogaidījis, uzsauca Kukuškinam':

— Stepan! Tavi kaķi atkal gaili aprijuši!

Un tūlīt pastāstīja, ka gubernators no Kazaņas aizbraucis uz Pēterburgu pie cara parūpēties, lai visus tatarus izsūta uz Kaukāzu un Turkestanu. Uzlielīja gubernatoru:

— Gudrs! Prot savu lietu ...

— Tu pats esi visu to izdomājis, — mierīgi iebilda Romass.

— Es? Kad tad?

— Nezinu ...

Cik maz gan tu, Antonič, tici cilvēkiem, — Barinovs teica pārmetoši, nožēlā galvu palocīdams. — Bet man tatāru žēl. Pie Kaukaza jāpierod.

Piesardzīgi tuvojās mazs, kalsnējs cilvēciņš skrandainā kamzolī, kas nebija šūdināts viņa augumam; viņa pelēcīgā seja raustījās, savelkot tumšās lūpas slimīgā smaida; dzēlīgā kreisā acs nemitīgi mirkšķinājās, sirmā, rētām izkropļotā uzacs virs tās brīžiem raustījās.

— Gods Migunam! — zobgalīgi teica Barinovs. — Ko šonakt nozagi?

— Tavu naudu, — Miguns atbildēja skanīgā tenorā, Romasa priekšā cepuri noņemdams.

No pagalma iznāca mūsu mājas saimnieks un kaimiņš Pankovs, ģērbies svārkos, sarkanu kaklautu ap kaklu, ar gumijas galošām kājās un garu, grožiem līdzīgu sudraba važiņu pār krūtīm. Viņš nomērīja Migunu ar niknu skatienu:

— Ja tu, vecais velns, līdīsi mana sakņu dārzā, es tev ar mietu pa stilbiem!

— Atkal tā pati valoda, — Miguns mierīgi noteica un nopūzdamies piebilda: — Kas dzīvot ļaus — ja nepiekaus.

Pankovs sāka viņu lamāt, bet tas piemetināja:

— Kāds es vecais? Četrdesmit seši gadi...

— Bet pagājušos ziemsvētkos tev bija piecdesmit trīs, — Barinovs iesaucās. — Pats tu teici — piecdesmit trīs! Ko melo?

Atnāca solids, bārdains vecis — Suslovs* un zvejnieks Izots; tā salasījās kādi desmit cilvēki. Hohols sēdēja lievenī pie tirgotavas durvīm, smēķēja pīpi un klusēdams klausījās zemnieku valodās; viņi bija sasēdušies uz lieveņa kāpnēm un uz šiliņiem abās lieveņa pusēs.

______________

* Labi neatceros zemnieku uzvārdus un droši vien esmu tos sajaucis vai sagrozījis.

Diena bija auksta, daudzkrāsaina, zilajās, ziemas izsaldētajās debesīs strauji peldēja mākoņi, gaismas un ēnas plankumi peldējās tērcēs un lāmās, te ar spilgtu gaismu acis žilbinot, te ar samtainu maigumu glāstot skatienu. Svētku drānās ģērbušās meičas kā pāvi slīdēja lejup pa ielu uz Volgu, pāri peļķēm iedamas, sacēla augšā brunčus, rādīdamas smagos zābakus. Tur skrēja puikas ar gariem makšķeru kātiem pār plecu, gāja solidi zemnieki, greizi uzlūkodami grupu pie mūsu tirgotavas, klusēdami pacēla naģenes un tūbas cepures.

Miguns ar Kukuškinu miermīlīgi iztirzāja sarežģīto jautājumu: kurš sīvāk kaujas — tirgotājs vai muižnieks? Kukuškins apgalvoja — tirgotājs, Miguns aizstāvēja muižnieku, un viņa skanīgais tenoriņš pārspēja Kukuškina juceklīgo valodu.

— Fingerova kunga papiņu Napoleons Bonaparts plūca aiz bārdas. Bet Fingerova kungs — kā sagrābj divus aiz aitādas apkakles, kā papleš savas rociņas un sasit abiem pieres kopā — gatavs! Abi garšļaukus kā beigti.

— Tā jau var ar izstiepties, — piekrita Kukuškins, taču piebilda: — Nu, bet toties tirgotājs ēd vairāk par muižnieku ...

Suslovs, cienīga izskata, sēdēdams uz lieveņa augšējā pakāpiena, sūdzējās:

— Zemnieks vairs tā nepieķeras zemei, Mihailo Antonov! Kungu laikos nebija brīv dzīvot dīkā, katrs bija piesiets darbam ...

— Ņem tu uri iesniedz lūgumu, lai atkal ieved dzimtbūšanu, — Izots viņam atbildēja. Romass klusēdams pavērās viņā un sāka izdauzīt savu pīpi pret lieveņa margām.

Es gaidīju: kad taču viņš sāks runāt. Un, uzmanīgi zemnieku nesakarīgajā tērzēšanā klausīdamies, mēģināju iedomāties — ko gan īsti teiks Hohols? Man likās, ka viņš jau palaidis garām veselu rindu izdevīgu mirkļu iejaukties zemnieku sarunā. Bet viņš vienaldzīgi klusēja un sēdēja nepakustēdamies, kā elks, vērodams, kā vējš krunko ūdeni peļķēs un dzenā mākoņus, sablīvēdams tos tumšpelēkā gūzmā. Uz upes svilpa tvaikonis, no lejas atplūda spiedzoša meiteņu dziesma, skanēja akordeons. Žagodamies un rēkdams, rokām svaidīdamies, lejup pa ielu meimuroja dzērājs, kājas tam nedabiski ļodzījās pa peļķēm. Zemnieki visu laiku runāja lēnām, viņu vārdi skanēja grūtsirdīgi, un arī man pamazām uzmācās skumjas, jo aukstie padebeši draudēja ar lietu, un es atcerējos nerimstošo pilsētas dunoņu, tās dažādās skaņas, cilvēku straujo ziboņu ielās, viņu raito valodu, bagātīgo vārdu plūsmu, kas satrauca prātus.

Vakarā, dzerot tēju, es Hoholam jautāju, kad tad viņš sarunājas ar zemniekiem.

— Par ko?

— Aha, — viņš teica, vērīgi manī noklausījies. — Nu, ziniet, ja es ar viņiem runātu par tādām lietām un vēl uz ielas — mani atkal aizsūtītu pie jakutiem ...

Viņš iebāza pīpē tabaku, aizpīpoja un, mirkli ietinies dūmos, rāmi, zīmīgi sāka runāt par to, ka zemnieks ir piesardzīgs, neuzticīgs cilvēks. Viņš baidās pats no sevis, baidās no kaimiņa, bet sevišķi — no svešiem. Vēl nav pagājuši trīsdesmit gadi, kopš viņam dota brīvība, katrs zemnieks, kam tagad četrdesmit gadu, piedzimis kā vergs un atceras to. Kas ir brīvība — grūti saprast. Vienkārši spriežot, brīvība nozīmē: dzīvoju, kā gribu. Taču visur ir priekšniecība, un visi traucē dzīvot. Cars muižniekiem atņēmis zemniekus, tātad cars tagad vienīgais visas zemniecības kungs. Un atkal: kas tad ir brīvība? Varbūt pēkšņi pienāks diena, kad cars paskaidros, ko tas nozīmē. Zemnieks stipri tic caram, visas zemes un visu bagātību vienīgajam valdniekam. Viņš muižniekiem atņēma zemniekus — var atņemt tvaikoņus un veikalus tirgotājiem. Zemnieks turas pie cara, viņš saprot: daudz kungu — slikti, labāk, ja viens pats. Viņš gaida, ka pienāks diena, kad cars viņam paskaidros brīvības jēgu. Tad — lai katrs kampj, ko var. Šo dienu visi gaida, un katrs — baidās, katrs dzīvo sevī modrs — ka tikai nepalaiž garām izšķirošo vispārējās dalīšanas dienu. Un — baidās pats no sevis: grib daudz, un ir arī ko ņemt, bet — kā ņemsi? Visi trin zobus uz vienu un to pašu. Bez tam visur — neskaitāmi priekšniecību bari, klaji naidīgi pret zemnieku un ari pret caru. Bet — arī bez priekšniecības nevar, visi saplēsīsies, nositīs cits citu.

Vējš nikni šļāca logu rūtīs pavasara lietus straumes. Iela pieplūda ar palsu miglu; man sirdī ari kļuva pelēcīgi un drūmi. Rāma, paklusa balss domīgi runāja:

— Iestāstiet zemniekam, lai viņš pamazām iemācās atņemt, caram varu, pārņemot to savās rokās, sakiet viņam, ka tautai vajadzīgas tiesības ievēlēt priekšniecību no sava vidus — gan policijas priekšnieku, gan gubernatoru, gan caru...

— Tas — uz veseliem simt gadiem!

— Bet jūs domājāt to visu panākt līdz vasarsvētkiem? — Hohols nopietni ievaicājās.

Vakarā viņš kaut kur izgāja, bet ap pulksten vienpadsmitiem es izdzirdu uz ielas šāvienu; tas norībēja kaut kur tuvumā. Izmeties laukā tumsā, lietū, es ieraudzīju Mihailu Antonoviču, lielu un melnu, tuvojamies vārtiem, nesteidzīgi un rūpīgi apejot ūdens straumes.

— Ko jūs šeit? Es pats izšāvu ...

— Uz ko?

— Nu, te daži uzbruka man ar rungām. Es saku: liecieties mierā, šaušu, — neklausa. Nu, tad es izšāvu debesīs — tās neievainosi ...

Viņš stāvēja priekšnamā un izģērbās, ar roku slapjo bārdu izžņaugdams, un sprauslāja kā zirgs.

— Bet sasodītie zābaki, izrādās, nekam neder! Vajadzēs pāraut kājas. Vai protat tīrīt revolveri? Lūdzu, citādi sarūsēs. Iesmērējiet ar petroleju . ..

Mani sajūsmināja viņa nesatricināmais miers, viņa pelēko acu klusā neatlaidība. Istabā, spoguļa priekšā bārdu sukādams, viņš mani brīdināja:

— Ejot pa ciemu, uzmanieties, sevišķi svētku dienās, pa vakariem, jūs droši vien ari mēģinās piekaut. Bet nūju nenēsājiet līdzi, tas kaitina kaušļus, un tiem var rasties aizdomas, ka jūs — baidāties. Bet baidīties nevajag! Viņi paši diezgan bailīgi...

Man sākās ļoti jauka dzīve, katra diena sniedza kaut ko jaunu un svarīgu. Ar lielu kāri es sāku lasīt dabas zinātņu grāmatas. Romass mani pamācīja:

— Ar to, Maksimič, jāiepazīstas vispirms un vispamatīgāk, šai zinātnē ieguldīts cilvēces labākais saprāts.

Vakaros, trīsreiz nedēļā, nāca Izots; es mācīju viņu lasīt un rakstīt. Sākumā viņš izturējās pret mani neuzticīgi, klusībā smīnēja, bet pēc dažām mācības stundām labsirdīgi teica:

— Tu proti labi paskaidrot! Tev, puis, vajadzētu būt par skolotāju ...

Un pēkšņi piedāvāja:

— Tu, stāsta, esot stiprs; nāc palūkosim vilkties ar nūju.

Paņēmām virtuvē nūju, atsēdāmies uz grīdas un, kāju pēdām

viens pret otru atspiedušies, ilgi pūlējāmies pacelt viens otru no grīdas, bet Hohols smaidīdams mūs uzmundrināja:

— А — nu? Hop!

Izots pacēla mani, un tas laikam vēl vairāk pamodināja viņa simpātijās pret mani.

— Nekas, esi dūšīgs! — viņš mani mierināja. — Zēl, ka tev nepatīk zivis zvejot, varētu nākt man līdzi uz Volgu. Nakti uz Volgas — tīrā paradīze!

Viņš mācījās cītīgi, ar diezgan labām sekmēm un ļoti labi prata brīnīties; gadījās, ka stundā viņš pēkšņi pieceļas, paņem no plaukta grāmatu, uzacis augstu saraucis, ar piepūli izlasa divas trīs rindiņas un piesarcis raugās manī, izbrīnījies sacīdams:

— Es taču jau lasu, ak tu sasodīts!

Un atkārto, acis aizvēris:

Tā kā māte pie kapa par mīļoto dēlu,

Klajā laukā vaid sloka tik žēli, tik žēli...

— Redzēji?

Vairākas reizes viņš paklusā balsī, piesardzīgi jautāja:

— Tu, brāl, man paskaidro, kā tas īsteni iznāk? Cilvēks skatās šais zīmēs, tās saveras vārdos, un es tos zinu — dzīvi vārdi, mūsu pašu! Kā es tos zinu? Neviens tos man neiečukst. Būtu tās bildītes, nu, tad lieta saprotama. Bet te — it kā būtu iespiestas pašas domas, — kā tas tā?

Ko es varēju viņam atbildēt? Un mans «nezinu» viņu skumdināja.

— Burvība! — viņš teica nopūzdamies, grāmatas lapas pret gaismu pētīdams.

Viņam piemita patīkama, aizkustinoša naivitate, kaut kas skaidrs, bērnišķīgs; viņš aizvien vairāk man atgādināja krietno zemnieku, par kādiem raksta grāmatās. Tāpat kā gandrīz visi zvejnieki, viņš bija dzejnieks, mīlēja Volgu, klusās naktis, vientulību, mīlēja vērot dzīvi.

Viņš raudzījās zvaigznēs un jautāja:

— Hohols saka — arī tur varbūt esot kādi iemītnieki, līdzīgi mūsējiem, — kā tu domā, vai tas tiesa? Ja viņiem varētu padot kādu zīmi, apvaicāties kā viņi dzīvo. Kas zina — varbūt labāk par mums, jautrāk...

Patiesībā viņš ar savu dzīvi bija apmierināts; viņš bija bārenis, vaļinieks, ne no viena neatkarīgs savā mierīgajā, iemīļotajā zvejnieka darbā. Bet zemniekus neieredzēja un brīdināja mani:

— Tu neskaties uz to, ka viņi laipni, tā ir viltīga tauta, blēdīga, tu viņiem netici! Šodien viņi ar tevi tā, bet rīt — gluži otrādi. Katrs domā tikai par sevi pašu, bet sabiedriska lieta viņiem liekas katorga.

Ar naidu, kas likās neticams cilvēkam ar tādu maigu dvēseli, viņš runāja par «pasaules rīmām».

— Kāpēc viņi bagātāki par citiem? Tāpēc, ka gudrāki. Bet tu, nelieti, neaizmirsti, ja esi gudrs: zemniekiem jādzīvo barā, saticīgi, tad tie ir spēks! Bet viņi saskalda sādžu, saplēš kā bluķi skalos, redz, kas par lietu! Paši sev ienaidnieki. Ļaundaru tauta. Tu redzi, kā Hohols ar viņiem noņemas ...

Viņš bija skaists, spēcīgs, ļoti patika sievietēm, un viņas to pievārēja.

— Protams, šai ziņā esmu izlutināts, — viņš labsirdīgi atzinās. — Vīriem tas — apvainojums, es pats viņu vietā justos aizskarts. Bet sievieti nevar nepažēlot, sieviete ir kaut kas līdzīgs tavai otrai dvēselei. Dzīvo viņa bez svētku dienām, bez glāstiem, strādā kā zirgs, un tā visa viņas dzīve. Vīriem nav laika mīlēt, bet es — brīvs cilvēks. Daudzas jau pirmajā laulības gadā vīri baro ar dūrēm. Jā, šai ziņā — esmu grēcīgs, blēņojos ar viņām. Tikai vienu ko lūdzu: jūs, sievas, tikai nesāciet dusmoties viena uz otru, manis pietiks visām! Neapskaudiet viena otru, jūs visas man vienādas, visas pažēlošu...

Un, mulsi bārdā smīnēdams, viņš stāstīja:

— Reiz es pat tikko nesāku blēņoties ar kādu dāmu — bija atbraukusi no pilsētas te uz vasarnīcu. Skaistule, balta kā piens, bet mati — tīrie lini. Un actiņas zilganas, laipnas. Es viņai pārdevu zivis un vienmēr mēdzu viņā skatīties. «Ko tu tā?» viņa jautā. «Paši zināt,» atbildu. «Nu labi,» viņa saka, «es nakti aiziešu pie tevis, gaidi!» Un — tiešām! — Atnāca. Tikai — viņa baidījās no odiēm, tie viņu sadzēla, nu, un mums ari nekas neiznāca. «Es nevaru,» viņa saka, «briesmīgi kož,» bet pati gandrīz vai raud. Nākamā dienā pie viņas atbrauca vīrs, kaut kāds tiesnesis. Jā, tādas viņas ir, šīs dāmas, — skumji un ar pārmetumu viņš nobeidza savu stāstu. — Odi viņām traucē dzīvot...

Izots ļoti lielīja Kukuškinu:

— Redz, tu noskaties šai zemniekā — lāga dvēsele! Citi viņu nemīl, tas nu —veltīgi! Pļāpa liels, tas tiesa, bet — arī gudrinieks pārskatās.

Kukuškins bija bezzemnieks, apprecējis dzērāju sievu, kalponi, mazu, bet ļoti veiklu, spēcīgu un niknu. Savu māju tas bija atdevis kalējam, bet pats apmeties pirtī un strādāja pie Pankova. Viņš ļoti mīlēja jaunas ziņas, bet, kad tādu pietrūka, pats izdomāja dažādus notikumus, tos vienmēr vērdams vienā pavedienā.

— Mihailo Antonov, — tu esi dzirdējis? Tiņkovas ciema uradņiks iestājas mūku kārtā, atsakās no sava dienesta. Negribu, saka, zemniekiem purnus dauzīt — pietiek!

Hohols saka nopietni:

— Tad jau visa priekšniecība no jums aizbēgs.

Lasīdams laukā no saviem gaišajiem, nesukātajiem matiem

salmiņus, sienu, vistu spalvas, Kukuškins prāto:

— Visi jau nu neaizbēgs, bet tie, kam sirdsapziņa, — tiem, protams, grūti klāsies savās vietās. Es redzu, tu, Antonič, netici sirdsapziņai. Bet bez sirdsapziņas taču pat ar lielu prātu dzīvi nenodzīvosi! Redz, es tev pastāstīšu kādu gadījumu...

Un stāsta par kādu «šausmīgi gudru» muižnieci:

—- Tāda ļaundare bija, ka pat gubernators, neraugoties uz savu augsto stāvokli, atbrauca pie viņas viesos. Cienītā kundze, viņš saka, esiet uzmanīgāka katram gadījumam, baumas, viņš saka, par jūsu briesmīgajām neģēlībām nonākušas pat līdz Pēterburgai! Viņa, protams, pacienāja to ar saldo šņabi, bet pati saka: brauciet dieva vārdā, savu raksturu es nespēju lauzt! Pagāja trīs gadi un viens mēnesis, te pēkšņi viņa liek zemniekiem sanākt kopā: lūk, saka, ņemiet visu manu zemi — un ardievu, un piedodiet man, bet es ...

— Iestāšos klosterī, — Hohols pateica viņam priekšā.

Kukuškins, vērīgi viņā raudzīdamies, apstiprina:

— Pareizi, par klostera priekšnieci! Tātad — ari tu par viņu esi dzirdējis?

— Nekad neesmu dzirdējis.

— Bet kā tad tu zini?

— Es taču tevi pazīstu.

Fantazētājs ņurd, galvu grozīdams:

— Tavu neticīgu cilvēku!

Un tā vienmēr: nelāgie, ļaunie cilvēki viņa stāstos pagurst darīt ļaunu un «pazūd bez vēsts», bet visbiežāk Kukuškins tos aizsilta klosteri kā mēslus «mēslainē».

Viņam rodas negaidītas un dīvainas domas — tas pēkšņi sarauc pieri un paziņo:

— Pilnīgi veltīgi mēs esam uzvarējuši tatarus — viņi ir labāki par mums!

Bet par tatāriem neviens nebija ieminējies, tai brīdī runāja par dārzu īpašnieku arteļa noorganizēšanu.

Romass stāsta par Sibiriju, par turīgo Sibirijas zemnieku, bet Kukuškins pēkšņi domīgi noburkšķ:

— Ja siļķes neķers kādus divus trīs gadus no vietas, to var pieviesties tik daudz, ka jūra izies no krastiem un visi cilvēki apslīks. Ārkārtīgi vaislīga zivs!

Ciemā uz Kukuškinu raugās kā uz niekkalbi, bet viņa nostāsti un dīvainās domas zemniekus kaitina, izraisot lamas un izsmieklu, tomēr viņi Kukuškinā vienmēr klausās ar interesi, uzmanīgi, it kā gribēdami atrast patiesību viņa izdomājumos.

— Balamute, — dēvē viņu cienīgākie ļaudis, un tikai švītīgais Pankovs nopietni saka:

— Stepans — mīklains cilvēks ...

Kukuškins ir ļoti spējīgs strādnieks — viņš ir mucinieks, mūrnieks, dravnieks, māca sievām putnkopību, veikli strādā namdara darbus, un viss viņam padodas, lai gan strādā viņš tūļīgi, nelabprāt. Mīl kaķus, viņam pirtī kādi desmit gabali labi barotu zvēru un zvērēnu, viņš tos baro ar vārnām, kovārņiem un, pieradinādams kaķus ēst putnus, reizē pastiprinājis naidu pret sevi: viņa kaķi ķer cāļus, vistas, bet sievas medī Stepana zvērus un nežēlīgi tos dauza. Pie Kukuškinā pirts bieži dzirdama nelaimīgo saimnieču niknā spiegšana, bet viņu tas neuztrauc:

— Muļķes, kaķis taču medīgs zvērs, viņš veiklāks par suni. Es izmācīšu kaķus medīt putnus, pieaudzēsim simtiem kaķu — pārdosim, būs jums peļņa, muļķes!

Viņš pratis lasīt, bet aizmirsis, taču atkal atkārtot negribēja. Apveltīts ar iedzimtu gudrību, viņš visātrāk uztver pašu galveno Hohola stāstos.

— Tā, tā, — viņš saka, piemiedzis acis kā bērns, kas rij rūgtas zāles, — tātad — Ivans Bargais nemaz nav bijis slikts mazajiem ļaudīm ...

Kukuškins, Izots un Pankovs vakaros atnāk pie mums un nereti nosēž līdz pusnaktij, klausīdamies Hohola stāstos par pasaules iekārtu, par dzīvi svešās zemēs, par tautu revolūcijas drudzi. Pankovam patīk franču revolūcija.

— Lūk, kur īsts dzīves pagrieziens, — viņš nosaka atzinīgi.

Pirms diviem gadiem viņš aizgājis no tēva, bagāta zemnieka

ar milzīgu kāksli un šausmīgi izvelbtām acīm, «aiz mīlestības» apprecējis bārenīti, Izota radinieci, ir pret viņu stingrs, tomēr ģērbj kā pilsētnieci. Tēvs viņu nolādējis tā spītības dēļ un, iedams garām dēla jaunajai mājiņai, nikni nospļaujas uz to. Pret ciema bagātnieku gribu Pankovs izīrējis Romasam savu māju un piebūvējis tai veikalu, tāpēc tie viņu neieredz, bet viņš pret tiem izturas šķietami vienaldzīgi, izsakās par viņiem nievājoši, bet ar pašiem sarunājas rupji un ņirgādamies. Lauku dzīve viņu nomāc:

— Būtu es pratis amatu — dzīvotu pilsētā ...

Stalts, vienmēr tīri ģērbies, viņš ir iznesīgs un ļoti patmīlīgs; domās viņš piesardzīgs, neuzticīgs.

— Vai tu pie šīs lietas ķēries ar sirdi vai aiz aprēķina? — viņš jautā Romasam.

— Nu, kā tu domā?

— Nē — pasaki pats.

— Kā tev šķiet — kā labāk?

— Nezinu! Bet — kā tev?

Hohols ir ietiepīgs un beidzot piespiež zemnieku izteikt savas domas.

— Protams, labāk ar prātu. Prāts bez aprēķina neiztiek, bet, kur labums, tur lieta droša. Sirds mums ir slikts padomnieks. Uz sirdi paļaudamies, es nodarītu tādas lietas, ka — briesmas! Priesterim es noteikti nosvilinātu māju — lai nejaucas, kur nevajag!

Pops, ļauns večuks ar kurmja purniņu, ļoti aizkaitinājis Pankovu, iejaukdamies viņa ķildā ar tēvu.

Sākumā Pankovs pret mani izturējās pavēsi, gandrīz naidīgi, pat uzkliedza man kā pavēlnieks, bet drīz šāda izturēšanās izbeidzas, lai gan, es nojautu, slepena neuzticība pret mani viņa bija palikusi, un ari man Pankovs bija nesimpātisks.

Man dziļi atmiņā palikuši vakari mazā, tīrā istabiņā ar baļķu sienām. Logus cieši aizklāj slēģi, istabas kaktā uz galda deg lampa, tās priekšā cilvēks ar augstu pieri, lielu bārdu un gludi apcirptiem matiem; viņš saka:

— Dzīves jēga — lai cilvēks aizvien vairāk attālinātos no lopa.

Trīs zemnieki klausās uzmanīgi, visiem labsirdīgas acis, gudras sejas. Izots vienmēr sēž nekustēdamies, it kā ausīdamies kādās attālās skaņās, kuras dzird tikai viņš viens pats. Kukuškins grozās, it kā odu dzelts, bet Pankovs, gaišās ūsiņas plūkādams, paklusām prāto:

— Tātad tautai tomēr vajadzēja sašķelties kārtās.

Man ļoti patīk, ka Pankovs nekad nerunā rupji ar Kukuškinu, savu kalpu, un vērīgi klausās sapņotāja jocīgajās izdomās.

Kad beidzas sarunas, es eju savā istabā bēniņos un sēžu tur pie atvērta loga, noraudzīdamies aizmigušajā ciemā un laukos, kur valda nesatricināms klusums. Nakts miglai cauri laužas zvaigžņu mirdzums; jo tuvāk tās zemei, jo tālāk tās no manis. Klusums jūtami sažņaudz sirdi, bet domas izplūst bezgalības plašumos, es redzu tūkstošiem sādžu, kas tikpat klusi piekļāvušās pie plakanās zemes kā mūsu ciems. Mēms klusums, miers.

Miglainais tukšums, silti mani apņēmis, kā tūkstoš neredzamas dēles iezīžas man dvēselē, un miegainais gurdenums kļūst aizvien jūtamāks, mani satrauc mulss nemiers. Mazs un niecīgs es jūtos zemes virsū ...

Ciema dzīve stāv manā priekšā neiepriecinoša. Daudzreiz esmu dzirdējis un lasījis, ka laukos dzīve daudz veselīgāka un sirsnīgāka nekā pilsētā. Bet es redzu zemniekus nepārtrauktā katorgas darbā, starp tiem daudz neveselu, darbā pārpūlējušos, un gandrīz nemaz neredz jautru ļaužu. Pilsētas amatnieki un strādnieki, strādādami ne mazāk, dzīvo jautrāk un tik garlaicīgi, apnicīgi nesūdzas par dzīvi kā šie drūmie ļaudis. Zemnieka dzīve man neliekas vienkārša, tā prasa sasprindzinātu uzmanību pret zemi un daudz modras viltības attiecībās pret cilvēkiem. Un trūkst sirsnības šai garīgi nabadzīgajā dzīvē — vērojams, ka visi ciema ļaudis dzīvo, taustīdamies kā akli, pastāvīgi no kaut kā baidās un neuzticas viens otram; viņos ir kaut kas līdzīgs vilku dabai.

Man grūti saprast, kāpēc viņi tik ietiepīgi nemīl Hoholu, Pankovu un visus «mūsējos» — cilvēkus, kuri vēlas dzīvot saprātīgi.

Es skaidri redzu pilsētas pārākumu, tās slāpes pēc laimes, prāta drosmīgo ziņkāri, tās mērķu un uzdevumu daudzpusību. Un vienmēr tādās naktīs es atceros divus pilsētniekus:

«F. KALUGINS un Z. NEBEJS.»

«Pulksteņtaisītāji, bet pieņem labošanā arī dažādus aparatus, ķirurģiskus instrumentus, šujmašinas, dažādu sistēmu mūzikas kastes u. c.»

Šī izkārtne karājas virs maza veikaliņa šaurajām durvīm. Abpus durvīm apputējuši logi, pie viena sēž F. Kalugins, plikpauris, ar pumpu uz dzeltenīgā galvaskausa un vairojamo stiklu acī; apaļu seju, drukns, viņš gandrīz vienmēr smaida, ar tievām knaiblītēm pulksteņa mechanismu urbinādams, vai arī dungo kādu meldiju, pavēris apaļo muti, kas slēpjas zem ūsu sirmajiem sariem. Pie otra loga — Z. Nebejs, cirtains, melns, ar lielu, līku degunu, ar lielām, plūmēm līdzīgām acīm un smailu bārdiņu; sauss, kalsnējs, viņš atgādina velnu. Viņš arī izjauc un sakārto visādas sīkas lietiņas un reizēm negaidot iekliedzas basā:

— Tra-ta-tam, tam, tam!

Aiz viņu mugurām haotiski sakrautas kastes, mašinas, dažādi riteņi, mūzikas instrumenti, globusi, visur plauktos dažnedažādi metālā priekšmeti, un milzums pulksteņu pie sienām vēcina savus vēzekļus. Es visu dienu varētu skatīties, kā strādā šie cilvēki, bet mans garais augums aizsedz viņiem gaismu, un viņi savelk briesmīgas grimases un vicina rokām — dzen mani projām. Promejot es ar skaudību domāju:

— Kāda laime, ja cilvēks prot darīt visu!

Cienīju šos cilvēkus un ticu, ka viņiem zināmi visi mašinu un instrumentu noslēpumi un viņi var izlabot visu pasaulē. Tie tikai ir cilvēki!

Bet uz laukiem man nepatīk, zemnieki liekas neizprotami. Sievas pārāk bieži sūdzas par slimībām, te viņām «žņaudz pakrūtē», te «aizdusa krūtīs» un pastāvīgi «graizes vēderā», — par to viņas runā visvairāk un ar vislielāko patiku, svētku dienās sēdēdamas pie saviem nameļiem vai Volgas krastā. Visas viņas briesmīgi ātri skaišas, cita citu nikni lamādamas. Sasista māla poda dēļ, kura vērtība bija divpadsmit kapeikas, trīs ģimenes kāvās ar mietiem, pārlauza kādai vecītei roku un kādam puisim pārsita galvu. Tādi kautiņi atkārtojas gandrīz ik nedēļas.

Puiši pret meitām izturas atklāti ciniski un draiskojas ap tām: saķer meitas tīrumā, saceļ viņām brunčus gaisā un to galus sasien ciešā mezglā pār galvu. Tas saucas «pārvērst meitu par puķi». Līdz pat viduklim kailās meitas spiedz, lamājas, bet, liekas, šī rotaļa viņām patīk, vērojams; ka savus brunčus viņas atraisa daudz lēnāk, nekā varētu. Baznīcā vakara dievkalpojumā puiši kniebj meitām gūžās — šķiet, ka tikai tāpēc viņi arī iet baznīcā. Svētdienā pops no kanceles apsauc:

— Lopi! Vai jūs savām nejēdzībām nevarat atrast citu vietu!

— Ukrainā tauta reliģiskā ziņā varbūt daudz dzejiskāka, — Romass stāsta, — bet šeit zem dievticības maskas es vēroju tikai visrupjākos rijības un baiļu instinktus. Tādas, ziniet, īstas ticības dievam, viņa skaistuma un varenības apjūsmošanas šejieniešiem nav. Varbūt tas ir labi: vieglāk atbrīvoties no reliģijas, jo tā, es jums teikšu, ir viskaitīgākais no aizspriedumiem!

Puiši ir lielīgi, bet bailīgi. Jau reizes trīs viņi mēģinājuši mani piekaut, naktī uz ielas sastapdami, tomēr tas viņiem nav izdevies, un tikai reiz man kāds iesita ar nūju pa kāju. Roma- sam es, protams, par šādām sadursmēm nekā neteicu, bet, pamanījis, ka es mazliet kliboju, viņš pats noskārta, kas par lietu.

— Ahā, tomēr saņēmāt dāvanu? Vai es jums neteicu?

Lai gan viņš man neieteica staigāt naktīs, es tomēr reizēm pa sakņu dārziem noeju Volgas krastā un tur, zem baltajiem vītoliem sēdēdams, caur dzidro nakts aizkaru raugos lejup pāri upei uz pļavām. Lieliska ir lēnā Volgas straume, ko bagātīgi zeltī nedzīvā mēness atspulgotie neredzamās saules stari. Man nepatīk mēness, tas slēpj sevī kaut kādus nelaimes draudus, un man kā sunim mostas skumjas, vēlēšanās drūmi gaudot. Biju ļoti priecīgs, uzzinājis, ka mēness neatstaro pats savu gaismu, ka tas ir nedzīvs un uz tā nav un nevar būt dzīvības. Līdz tam laikam es domāju, ka to apdzīvo vara cilvēki, kas, veidoti no trīsstūriem, kustas kā cirkuļi un zvana satriecoši, kā lielajā gavēnī. Tur viss no vara; stādi, dzīvnieki, viss zvana nepārtraukti, dobji un zemei naidīgi, lolo ļaunus nolūkus pret to. Man bija patīkami uzzināt, ka mēness — tukša vieta debesīs, bet tomēr gribējās, lai uz mēness uzkristu liels meteors ar pietiekami lielu sparu un lai tas, no trieciena iekvēlojies, uzliesmotu pār zemi pats savā mirdzumā.

Raugoties, kā Volgas straume šūpo gaismas brokātā sloksni, kas, radusies kaut kur tālu tumsā, izgaist kalnainā krasta melnajā ēnā, es jūtu, ka manas domas kļūst mundrākas un asākas. Viegli domāt par kaut ko vārdos netveramu, svešu visam tam, kas pārdzīvots dienā. Varenā ūdeņu plūsma gandrīz nesadzirdama. Pa tumšo, plašo ceļu kā brīnumputns ar ugunīgām spalvām slīd tvaikonis, tam pakaļ nošalc maigs troksnis kā smagu spārnu vēdas. Lēzenā krasta tuvumā peld uguntiņa, no tās pāri ūdenim stiepjas ass, sarkans stars — tur zvejnieks skala uguns gaismā ķer zivis, bet var nodomāt, ka no debess uz upes nolaidusies viena no vientuļajām zvaigznēm un lido pār ūdeņiem kā ugunīgs zieds.

Grāmatās lasītais izvēršas dīvainās vizi jās, iztēlē nenogurstoši vērpj nesalīdzināmi skaistas ainas, un šķiet, ka maigajā nakts gaisā tu peldi upei līdzi.

Mani atrod Izots, naktī viņš liekas vēl lielāks, vēl patīkamāks.

— Tu atkal te? — viņš jautā un, apsēdies man blakus, ilgi, sasprindzināti klusē, raudzīdamies gan uz upi, gan debesīm, un glāsta savas zeltainās bārdiņas smalko zīdu.

Pēc tam prāto:

— Izmācīšos, salasīšos grāmatas, — sākšu iet gar visām upēm un visu sapratīšu! Mācīšu cilvēkus! Jā. Jauki, brāl, izrunāties ar cilvēku tā no sirds! Pat sievas — dažas — ja ar viņām tā sirsnīgi parunā, — pat tās saprot. Nesen viena sēž pie manis laivā un jautā: kas notiks ar mums, kad nomirsim? Neticu, saka, ne ellei, ne viņpasaulei. Ko tu teiksi? Jā, brāl, arī viņas ...

Neatrazdams vārdus, viņš apklusa un beidzot piebilda:

— Dzīvas dvēseles ...

Izots bija naktsputns. Viņš dzīvi izjuta skaistumu, jauki runāja par to ar klusiem vārdiem kā sapņojošs bērns. Dievam viņš ticēja bez bijības, lai gan pēc baznīcas nolikumiem, iedomādamies dievu kā lielu, cienīgu sirmgalvi, labsirdīgu un gudru zemes saimnieku, kas nespēj uzveikt ļaunumu tikai tāpēc, ka:

— Viņš vienkārši nepaspēj, brīnum daudz cilvēku saradies. Nu, nekas, gan viņš paspēs, tu redzēsi! Bet, lūk. Kristu es nevaru saprast, nekādi nevaru! Viņš man liekas pilnīgi nevajadzīgs. Ir dievs, nu, — un pietiek! Bet te nu — vēl viens! Saka — dēls. Kas par to, ka dēls? Laikam taču dievs nav miris ...

Bet visbiežāk Izots sēž klusēdams, par kaut ko domādams, un tikai reizēm nopūzdamies ierunājas:

— Jā, tad, lūk, kā ...

— Kas?

— To es tāpat par sevi...

Un atkal nopūšas, raudzīdamies dūmakainajā tālē.

— Dzīve taču ir jauka!

Es piekrītu:

— Jā, jauka!

Vareni veļas tumšo ūdeņu samtainā josla, tai pāri līkumoti plešas Piena Ceļa sudrabainā svītra, kā zelta cīruļi zaigo lielās zvaigznes, un sirds klusi dzied savas neprātīgās domas par dzīves noslēpumiem.

Tālu pāri pļavām no iesārtajiem mākoņiem izlaužas saules stari, un — lūk, jau saule debesmalā izpletusi savu pāva asti.

— Ir gan tā saule kas brīnišķīgs! — Izots purpina, laimīgi smaidīdams.

Ābeles zied, ciems grimst sārtās kupenās un rūgtenā smaržā; tā iespiežas visur, izskauzdama deguta un mēslu smaku. Simtiem ziedošu koku, tērpušies rožainā ziedlapiņu atlasa svētku tērpos, taisnās rindās stiepjas no ciema uz tīrumiem. Mēnesnīcas naktīs vieglas vēja vēdas šūpo ziedu taurenīšus, tie tikko dzirdami zuz, un šķiet, ka ciemu applūdina zeltainizilgi, smagi viļņi. Neaprimstoši un kaisli dzied lakstīgalas, bet dienā bramanīgi ķircinās strazdi, un neredzami cīruļi izlej pār zemi savu nebeidzamo, maigo vīterošanu.

Svētku dienu vakaros meitas un jaunās sievas staigāja pa ielu, dziedāja dziesmas, mutes kā putnēni atpletušas, un sapņaini smaidīja skurbus smaidus. Izots arī smaidīja kā apreibis, viņš bija novājējis, acis iegrimušas tumšos dobuļos, sejas vaibsti kļuvuši vēl noteiktāki, skaistāki un — svētāki. Cauru dienu viņš gulēja, parādīdamies ielā tikai pievakarē, noraizējies, klusi domīgs. Kukuškins rupji, bet ļaunu nedomājot, zoboja viņu, bet tas, mulsi vīpsnādams, teica:

— Liecies nu mierā. Ko tur var darīt?

Un jūsmoja:

— Ai, cik saldi ir dzīvot! Un dzīvot taču var tik mīlīgi, kādu vārdu tik nav sirdij! Dažu neaizmirsīsi līdz pat nāvei, augšāmcelšanās dienā atcerēsies pašu pirmo!

— Pielūko, ka tikai vīri tevi nepiekauj, — Hohols viņu brīdināja, arī laipni smaidīdams.

— Ir jau ari pelnīts, — piekrita Izots.

Gandrīz ik naktis dārzos, laukos un upes krastā reizē ar lakstīgalu dziesmām atskanēja Miguna augstā, smeldzošā balss. Viņš apbrīnojami skaisti dziedāja jaukas dziesmas, tādēļ pat zemnieki viņam daudz ko piedeva.

Sestdienas vakaros pie mūsu tirgotavas sapulcējās visvairāk ļaužu — un katrā ziņā vecais Suslovs, Barinovs, kalējs Kro- tovs, Miguns. Sēž un domīgi tērzē. Aiziet vieni, ierodas citi, un tā gandrīz līdz pusnaktij. Reizēm plosās piedzērušie, biežāk nekā citi zaldāts Kostins, vienacis bez diviem kreisās rokas pirkstiem. Piedurknes atrotljis, dūres vicinādams, viņš pienāk pie tirgotavas kauslīga gaiļa soļiem un piesmacis draudīgi brēc:

— Hohol, tu kaitīgā nācijā, turku ticība! Atbildi — kāpēc tu neej baznīcā, ko? Tu ķecerīgā dvēsele! Cilvēku musinātājs! Atbildi — kas tu tāds esi?

Viņu kaitina:

— Miška, kāpēc tu sev nošāvi pirkstus? Vai no turka izbijies?

Ķostins taisās kauties, bet viņu sagrābj ciet un smiedamies, klaigādami nogrūž lejā, gravā. Kā vilciņš viņš veļas lejup pa nogāzi, neciešami spiegdams:

— Palīgā! Slepkavas! ...

Pēc tam izlien laukā, viss vienos putekļos, un lūdz Hoholam naudu kortelītim.

— Par ko?

— Par jokiem, — atbild Kostins. Zemnieki skaļi smejas.

Reiz kādas svētku dienas rītā, kad virēja bija aizkūrusi krāsnī malku un pati izgājusi pagalmā, bet es atrados tirgotavā, virtuvē atskanēja spēcīgs rībiens, tirgotava nodrebēja, no plauktiem nobira konfekšu kārbas, nošķindēja izsistās logu rūtis, norībēja uz grīdas. Es metos virtuvē, pa tās durvīm istabā plūda melni dūmu mākoņi, aiz tiem kaut kas šņāca un brakšķēja, — Hohols satvēra mani aiz pleca:

— Stāviet! ...

Priekšnamā iekaucās virēja.

— Ē muļķe ...

Romass ielīda dūmos, sāka kaut ko rībināt, rupji izlamājās un uzkliedza:

— Rimsties! Ūdeni!

Virtuvē uz grīdas kūpēja malkas pagales, dega skals, mētājās ķieģeļi, melnajā krāsns caurumā bija tukšs kā izslaucīts. Sataustījis dūmos ūdens spaini, es apdzēsu uguni uz grīdas un .sāku sviest pagales atpakaļ krāsnī.

— Uzmanīgāk! — Hohols teica, vezdams virēju pie rokas, un, iestūmis viņu istabā, uzsauca:

— Aizslēdz tirgotavu! Uzmanīgāk, Maksimič, varbūt eksplodēs vēlreiz... —-Un pietupies ņēmās pētītapaļās egles pagales, pēc tam sāka vilkt laukā no krāsns tās, kuras es biju tur iesviedis.

— Ko jūs darāt?

— Redz — še!

Viņš pasniedza man savādi saplaisājušu koka kluci, un es ieraudzīju, ka tā iekšpuse bija izurbta ar svārpstu un savādi apkvēpusi.

— Vai saprotat? Viņi, velni, piebāzuši pagali ar pulveri. Nejēgas! Nu, ko gan var izdarīt ar mārciņu pulvera?

Nolicis pagali sāņus, viņš sāka mazgāt rokas, teikdams:

— Labi, ka Aksiņja bija izgājusi laukā, citādi viņai būtu trāpīts...

Skābenie dūmi izgaisa, tagad bija redzams, ka plauktos sasisti trauki, no loga rāmjiem izspiesti visi stikli, bet krāsns mutē — izrauti ķieģeļi.

Šai brīdī man nepatika Hohola miers — viņš izturējās tā, it kā muļķīgais nedarbs viņu nemaz neuztrauktu. Bet pa ielu skraidelēja zeņķi un skaļi klaigāja:

— Pie Hohola ugunsgrēks! Degam!

Vaimanādama kauca kāda sieva, bet no istabas satraukta sauca Aksiņja:

— Laužas veikalā, Michailo Antonič!

— Nu, nu, klusu! — viņš teica, dvielī slapjo bārdu susinādams.

Pa atvērto istabas logu blenza baiļu un dusmu izķēmotas, spalvainas sejas, pret kodīgajiem dūmiem piemiegtas acis, un kāds kliedza satrauktā, spiedzošā balsī:

— Izdzīt viņus no ciema! Pastāvīgi pie viņiem kāds tracis! Kas tad nu atkal, ak tu kungs!?

Mazs vīrelis ar rudiem matiem, krustus mezdams un lūpas čāpstinādams, pūlējās ielīst pa logu, bet — nevarēja; labajā rokā viņam bija cirvis, bet kreisā, krampjaini tvarstīdama palodzi, slīdēja nost.

Malkas pagali rokā turēdams, Romass viņam jautāja:

— Kur tad tu?

— Uz dzēšanu, mīļais ...

— Bet nekur taču nedeg...

Zemnieks, izbīlī muti atpletis, pazuda, bet Romass izgāja: tirgotavas lieveni un, malkas pagali rādīdams, teica ļaužu pūlim:

— Kāds no jums piepildījis šo pagali ar pulveri un iebāzis mūsu malkā. Bet pulvera izrādījās par maz, un nekādi zaudējumi nav nodarīti...

Es stāvēju aiz Hohola, raudzījos pūlī un dzirdēju, kā zemnieks, kam bija rokā cirvis, tramīgi stāsta:

— Kā viņš atvēzējās pret mani ar malkas pagali...

Bet zaldāts Kostins, jau iedzēries, kliedza:

— Izdzīt viņu, pagānu! Nodot tiesai. ..

Taču vairums klusēja, vērīgi skatīdamies uz Romasu, neuzticīgi klausīdamies viņa vārdos:

— Lai uzspridzinātu māju, vajag daudz pulvera, tepat vai veselu pudu! Nu, ejiet taču ...

Kāds ievaicājās:

— Kur vecākais?

— Vajag pasaukt uradņiku!

Ļaudis izklīda nesteigdamies, negribot, it kā kaut ko nožēlodami.

Mēs sēdāmies dzert tēju; Aksiņja mums ielēja, laipna un laba ka vel nekad, un, līdzjūtīgi palūkodamās uz Romasu, teica:

— Jūs par viņiem nesūdzaties, tāpēc, lūk, dara nedarbus.

— Vai jūs nedusmojaties par to? — es ievaicājos.

— Nav jau laika dusmoties par katru muļķību.

Es nodomāju: kaut visi cilvēki tik mierīgi darītu savu darbu!

Bet Hohols jau runāja par to, ka drīzumā braukšot uz Kazaņu, apvaicādamies, kādas grāmatas lai atved.

Reizēm man likās, ka šim cilvēkam dvēseles vietā — kā pulkstenim — darbojas kāds mechanisms, kas reiz uzvilkts visam mūžam. Es Hoholu mīlēju, ļoti viņu cienīju, bet man gribējās, lai viņš kaut vienreiz saskaistos uz mani vai kādu citu, kliegtu un piecirstu kāju. Bet viņš nevarēja vai arī negribēja dusmoties. Kad to kaitināja ar muļķībām vai neģēlībām, viņš tikai ironiski piemiedza pelēkās acis un īsos, dzestros vārdos pateica kaut ko, kas allaž bija ļoti vienkāršs, nesaudzīgs.

Tā kādreiz viņš Suslovam ievaicājās:

— Kāpēc jūs, vecs vīrs, pastāvīgi izliekaties, ko?

Veča dzeltenie vaigi un piere pamazām piesarka purpura sārtumā, likās, ka pat viņa balta barda pie matu saknēm metas rožaina.

— No tā taču jums nav nekāda labuma, jūs zaudējat tikai cieņu.

Suslovs, galvu noliecis, piekrita:

— Pareizi — nav nekāda labuma.

Un pēc tam teica Izotam:

— Viņš ir īsts dvēseļu pazinējs. Šādus cilvēkus vajadzēja ņemt priekšniecībā ...

... Īsi un lietišķi Romass paskaidro, ko un kā man darīt, kamēr viņš būs projām, un man liekas, ka tas jau aizmirsis mēģinājumu pabaidīt viņu ar sprādzienu, kā aizmirst mušas dzēlienu.

Atnāca Pankovs, aplūkoja krāsni un drūmi vaicāja:

— Vai nesabijāties?

— No kā tad?

— Karš!

— Sēdies, iedzer tēju!

— Sieva gaida.

— Kur biji?

— Pie zvejniekiem. Ar Izotu.

Viņš gāja projām un virtuvē vēlreiz domīgi atkārtoja:

— Karš.

Ar Hoholu viņš allaž mēdza runāt īsi, it kā sen jau būtu pārrunāts viss svarīgais un sarežģītais. Atceros, noklausījies Romasa atstāstīto Ivana Bargā valdīšanas vēsturi, Izots teica:

— Nejauks cars.

— Miesnieks, — piebilda Kukuškins, bet Pankovs pārliecināti pateica:

— Sevišķa gudrība viņā nav redzama. Nu labi — viņš apkāva kņazus, bet toties viņu vietā savairoja sīkos muižnieķeļus. Un vēl svešus saveda, ārzemniekus. Tur nu nav nekāda prāta. Sīks muižnieks ļaunāks par lielu. Muša nav vilks, ar šauteni nenošausi, bet nomoka vairāk par vilku.

Ieradās Kukuškins ar spaini samīcītu mālu un, iemūrēdams ķieģeļus krāsnī, runāja:

— Skat, ko izgudrojuši, velni! Savas utis iznīdēt — to viņi neprot, bet cilvēku nīdēt — cik uziet! Tu, Anton, neved daudz preču uzreiz, labāk mazāk un biežāk, citādi, ko var zināt, ka nenodedzina. Tagad, kad tu būsi ierīkojis šo lietu, — gaidi, nāks nelaime!

«Šī lieta», ļoti nepatīkama ciema bagātniekiem, bija — dārzkopju artelis. Hohols ar Pankova, Suslova un vēl divu trīs prātīgu zemnieku palīdzību bija to gandrīz jau iekārtojis. Vairums saimnieku sāka izturēties pret Romasu labvēlīgāk, tirgotavā jūtami pieauga pircēju skaits, un pat «niekkalbji» zemnieki — Barinovs, Miguns — visādi, kā vien varēdami, centās palīdzēt Hohola pasākumā.

Man ļoti patika Miguns, es mīlēju viņa skaistās, skumjās dziesmas. Dziedot tas aizvēra acis, un tad viņa cietēja seja drudžaini raustījās. Miguns dzīvoja tumšajās naktīs, kad nav mēnesnīcas vai debesis aizklātas ar biezu mākoņu segu. Reizēm viņš pievakarē klusām mani pasauc:

— Atnāc uz Volgu!

Tur, sakārtodams sterletu zvejai aizliegtu tīklu, jāteniski uz savas laiviņas gala sēdēdams, līkās, tumšās kājas tumšajā ūdenī iemērcis, viņš pusbalsī saka:

— Ja kungs par mani ņirgājas — nu labi, varu paciest, rauj viņu suns, viņš — persona, viņam zināms tas, ko es nezinu. Bet, kad paša brālis, zemnieks, sāk mani vajāt, — kā lai ar to samierinos? Kāda tad starpība starp mums? Viņš — skaita rubļiem, es — kapeikām, tas viss!

Miguna seja sāpīgi raustās, uzacis lēkā, veikli kustas roku pirksti, taustot un ar vīli apvīlējot tīkla āķīšus, klusi skan sirsnīgā balss:

— Es skaitos zaglis, pareizi — esmu grēcīgs! Bet taču visi cilvēki pārtiek no laupīšanas, visi cits citu izsūc un ēdas. Jā. Dievs mūs — nemīl, bet velns — lutina!

Melnā upe lēni plūst mums garām, melni mākoņi slīd tai pāri, lēzenais krasts tumsā nav saredzams. Viļņi piesardzīgi šļakst krasta smiltīs un apskalo man kājas, it kā vilinādami sev līdzi bezgalīgi plašajā tumsā, kas it kā kaut kur aizpeld tālē.

— Dzīvot taču vajag? — nopūzdamies jautā Miguns.

Augšā kalnā žēli gaudo suns. Kā pa sapņiem es domāju:

— Bet kāpēc jādzīvo tādiem un tā, kā dzīvo tu?

Uz upes ir ļoti tumšs, un ļoti klusu, un baigi. Un nay gala šai siltajai tumsai.

— Nogalinās Hoholu. Un, pielūko, nogalinās arī tevi, — Miguns murmina, pēc tam negaidīti un klusi sāk dziedat dziesmu:

Mani-i lolo māmuliņa-a, —

Teica viņa:

Ak tu, Jaša, tu mans mīļais.

Dzīvo klusi nu-u ...

Viņš aizver acis, tā balss skan skaļāk un skumjāk, pirksti, šķetinādami tikla auklu, kustas lēnāk.

Nepaklausīju es viņai,

Ai, — neklausīju ...

Man dīvaina sajūta: it kā zemes pamatus būtu izskalojusi tumšās, šķidrās masas smagā straume un zeme gāztos tur iekšā, bet es — noslīdu no zemes tumsā, kurā uz visiem laikiem noslīkusi saule.

Beidzis dziedāt tikpat pēkšņi, kā sācis, Miguns klusēdams ievelk laiviņu ūdenī, iesēžas tajā un gandrīz bez trokšņa pazūd melnajā tumsā. Raugos viņam pakaļ un domāju:

— Kāpēc dzīvo tādi cilvēki?

Man draugos arī Barinovs, aušīgs cilvēks, lielībnieks, sliņķis, tenkotājs un nerimša klaidonis. Viņš dzīvojis Maskavā un runā par to spļaudīdamies:

— Elles pilsēta! Nejēdzība. Baznīcu — četrpadsmit tūkstošu un sešas gabalas, bet tauta — blēdis blēža galā! Un visi — kašķaini kā zirgi, nudien! Kupči, kareivji, pilsoņi — visi no vietas staigā kasīdamies. Protams, tur ir cars-lielgabals, štrumente milzīga! Pēteris Lielais pats to lējis, lai varētu šaut uz dumpiniekiem; kāda sieva, muižniece, sacēlusi dumpi pret viņu aiz mīlestības. Viņš nodzīvojis ar to tieši septiņus gadus diendienā, tad pametis ar trim bērniem. Šī saskaitusies un — taisa dumpi! Tad nu, brālīti mīļo, kā šis sācis no tā lielgabala rībināt dumpim virsū — deviņi tūkstoši trīssimt astoņus cilvēkus uz vietas nolicis! Pat pats satrūcies: nē, teicis Filaretam — metropolitam, — to nelieti vajadzēs aizkniedēt, lai nekārdina! Un aizkniedējuši...

Es viņam saku, ka tas viss blēņas, viņš — dusmojas:

— Ak tu ku-ungs un dievs! Kāda tev nelāga daba! Man šo notikumu sīki atstāstīja mācīts vīrs, bet tu . ..

Viņš bija devies arī «svētceļojumā» uz Kijevu un stāstīja:

— Šī pilsēta ir gandrīz kā mūsu ciems, tāpat stāv kalnā, un — upe, man piemirsies, kā viņu sauc. Pret Volgu — peļķīte! Jezga, ne pilsēta, jāsaka atklāti. Visas ielas līkumainas un lien kalnā. Tauta — hoholi, tikai ne ar tādām asinīm kā Mihailo Antonovs, bet pa pusei poļi, pa pusei tatari. Vāvuļo — ne runā. Pinkaini, netīri ļaudis. Ed vardes — tās viņiem mārciņas desmit smagas. Brauc ar vēršiem un ar tieim pat ar. Vērši viņiem — brīnišķīgi, pats mazākais četrreiz lielāks par mūsējo. Sver astoņdesmit trīs pudus. Mūku tur piecdesmit septiņi tūkstoši un divi simti septiņdesmit trīs arhiereji... Nu, cik tu jokains! Kā tad tu vari strīdēties? Es taču pats visu redzēju, pats savām acīm, bet tu — vai esi tur bijis? Nu tātad! Es, brāl, precizitāti mīlu vairāk par visu ...

Viņš mīlēja skaitļus, ieimācījās pie manis saskaitīt un reizināt, bet nevarēja ciest dalīšanu. Aizrāvies pareizināja lielus skaitļus, pie tam drosmīgi kļūdīdamies, un, uzrakstījis ar nūju smiltīs garu ciparu rindu, pārsteigts, bērnišķīgās acis iepletis, lūkojās tanī, izsaukdalmies:

— Tādu brīnumu jau neviens pat izteikt nevar!

Viņš bija nesamērīgs, pinkains, noskrandis vīrs, bet seja tam gandrīz vai skaista, ar cirtainu, jautru bārdiņu apaugusi, zilās acis bērnišķīgi smaida. Viņam un Kukuškinam abiem ir kaut kas kopējs, un laikam tāpēc viņi viens otra vairās.

Barinovs divi reizes bija braucis uz Kaspijas jūru zvejot un nu murgo:

— Jūra, brālīt mīļo, ne ar ko nav salīdzināma. Tu viņas priekšā — knislis! Tu raugies viņā, un — tevis nemaz nav! Un dzīve tur salda. Tur sarodas visādi ļaudis, bija pat kāds archi- mandrits: nekas — strādāja! Arī viena virēja tur bija, viņa dzīvoja pie prokurora, bija tā mīļākā — nu, kā vēl šai vajag? Tomēr — neizturēja: es tevi, prokuror, ļoti mīlu, taču — paliec sveiks! Jo — kas. jūru redzējis kaut vienu vienīgu reizi, tas atkal ilgojas pēc tās. Tur plašums. Tāpat kā debesīs — ne mazākās drūzmas! Es arī došos turp uz visiem laikiem. Nemīlu cilvēkus, luk, kas! Man vajadzētu dzīvot vientulim, vientuļā klosterītī, bet — es nezinu neviena kārtīga klostera ...

Viņš slaistījās pa ciemu kā klaidonis suns, viņu nicināja, bet viņa stāstos klausījās ar tādu pašu labpatiku kā Miguna dziesmās.

— Veikli melo! Interesanti!

Viņa murgojumi reizēm sagrozīja galvu pat tādiem noteiktiem cilvēkiem, kāds ir Pankovs; reiz šis neuzticīgais zemnieks Hoholam teica:

Barinovs pierāda, ka par Bargo grāmatās viss neesot uzrakstīts, daudz kas esot noklusēts. Viņš, Bargais, it kā esot bijis vilkacis, esot pārvērties par ērgli, — kopš viņa laikiem tad arī naudas gabalos iekaļot ērgļus — viņam par godu.

Biju ievērojis — jau kuru reizi? — ka viss neparastais, fantastiskais, klaji, bet reizēm ari slikti izdomātais cilvēkiem patīk daudz vairāk nekā nopietnie stāsti par dzīves patiesību.

Bet, kad es par to ieteicos Hoholam, viņš smīnēdams teica:

— Tas pāries! Lai tik cilvēki iemācās domāt, gan tad viņi aizdomās arī līdz patiesībai. Un šos savādniekus — Barinovu, Kukuškinu — tos jums vajag saprast. Tiei, redziet, ir mākslinieki, dzejnieki. Tāds pats savādnieks droši vien būs bijis arī Kristus. Bet — pats piekritīsiet, ka viņš šo to ne visai slikti izdomājis...

Brīnījos par to, ka visi šie cilvēki maz un nelabprāt runāja par dievu, — tikai vecais Suslovs bieži un pārliecināti piebilda:

— Viss nāk no dieva!

Un vienmēr šais vārdos saklausīju kaut ko bezcerīgu. Es ļoti labi sadzīvoju ar šiem cilvēkiem un nakšu sarunās daudz ko no viņiem mācījos. Man likās, ka katrs Romasa ierosinātais jautājums kā varens koks laida savas saknes zemes miesā, un tur, tās dziļumos, šīs saknes savijušas ar tada paša sensena koka saknēm, un ikkatrā viņu zarā spilgti uzzied domas, krāšņi izplaukst skanīgu vārdu lapas. Es vēroju sevi augam, uzmundrinošā grāmatu medus sazīdies, runāju pārliecinātāk, un jau ne vienreiz vien Hohols smaidīdams mani uzlielīja:

— Labi darīts, Maksimič!

Cik es viņam biju pateicīgs par šiem vārdiem!

Pankovs dažreiz mēdza atvest savu sievu, mazu sievieti, ģērbušos «pa pilsētas modei», ar lēnprātīgu seju un gudru zilo acu skatienu. Viņa klusi apsēdās kaktā, kautrīgi lūpas sakniebusi, bet pēc kāda laiciņa viņas mute pavērās izbrīnā un acis bailīgi iepletās. Bet reizēm, izdzirdusi īstā vietā pateiktu vārdu, mulsi smējās, seju rokās slēpdama; tad Pankovs, ar acīm Ro- masam pamirkšķinājis, mēdza teikt:

— Saprot!

Pie Hohola brauca piesardzīgi cilvēki, viņš ar tiem tad uzgāja bēniņos manā istabā un stundām tur nosēdēja.

Tur Aksiņja pasniedza viņiem ēdienu un dzērienu, tur viņi gulēja, un tos neviens nedabūja redzēt, izņemot mani un virēju, kas bija uzticīga Romasam kā suns, gandrīz dievināja viņu. Naktīs Izots un Pankovs šos viesus laivā aizveda pie garāmbraucoša tvaikoņa vai uz ostu Lobiškos. Es no kalna raudzījos, kā pa melno vai mēnesnīcas apsudraboto upi ņirb laiva, niecīga kā lēca, virs tās plīvo laternas uguntiņa, pievērsdama tvaikoņa kapteiņa uzmanību, — raudzījos un jutos lielas, slepenas lietas līdzdalībnieks.

No pilsētas atbrauca Marija Derenkova, bet es viņas skatienā vairs neatradu tā, kas bija mani mulsinājis, — viņas acis man šķita tādas kā jaunavai, kas laimīga, apzinoties savu daiļumu, un priecājas, ka ap viņu lakstojas liels, bārdains vīrietis. Viņš runāja ar to tikpat mierīgi un mazliet zobgalīgi kā ar visiem, tikai biežāk braucīja bārdu, un acis viņam mirdzēja maigāk. Bet viņas smalkā balstiņa skanēja jautri, tā bija ģērbusies gaišzilā tērpā, gaišajos matos bija tāda pati lenta. Viņas bērnišķīgās rokas bija dīvaini nemierīgas — it kā meklētu, kam pieķerties. Viņa gandrīz nepārtraukti kaut ko dungoja, muti nepavērdama, un apvēdīja ar lakatiņu savu iesārto, nosvīdušo seju. Viņā bija kaut kas tāds, kas mani satrauca pavisam citādāk, — nepatīkami un kaitinoši. Es centos ar to sastapties pēc iespēj as retāk.

Jūlija vidū pazuda Izots. Sāka runāt, ka viņš noslīcis, un pēc pāris dienām apstiprinājās: verstis septiņas lejup pie lēzenā krasta atrada viņa laivu ar ielauztu dibenu un sadragātu malu. Nelaimi izskaidroja tā, ka Izots uz upes droši vien bijis aizmidzis un viņa laiva uzskrējusi virsū to triju barku puļķiem, kas stāvēja noenkurotas verstis piecas no ciema.

Kad tas atgadījās, Romass bija Kazaņā. Vakarā pie manis tirgotavā ieradās Kukuškins, noskumis atsēdās uz maisiem, laiciņu klusēja, lūkodamies sev uz kājām, tad uzsmēķēdams ievaicājās:

— Kad atgriezīsies Hohols?

— Nezinu.

Viņš sāka ar delnu spēcīgi berzēt savu saskrambāto seju, klusi lamājās visnepieklājīgākiem vārdiem, rūkdams, it kā būtu aizrijies ar kaulu.

— Kas tev noticis?

Viņš pablenza manī, lūpas košļādams. Acis tam sasarka, žoklis drebēja. Redzēdams, ka viņš nevar parunāt, es nemierīgi gaidīju kādu bēdīgu vēsti. Beidzot, palūkojies uz ielas, viņš ar mokām, stostīdamies izrunāja:

— Mēs aizbraucām abi ar Migunu. Apskatījām Izota laivu. Dibens taču pārcirsts ar cirvi — saproti? Tātad — Izotiņš nogalināts. Citādi tas nevar būt...

Galvu skurinādams, viņš sāka virknēt vienu nepieklājīgāku lamu vārdu pēc otra, iešņukstējās sausiem, kvēliem šņukstiem, bet tad apklusis sāka mest krustus. Bija nepanesami raudzīties, kā šis zemnieks grib raudāt un — nevar, neprot, viss dreb, gandrīz vai noslāpdams aiz niknuma un skumjām. Uzlēca kājās un aizgāja, galvu purinādams.

Nākamā dienā, pievakarē, zēni peldēdamies ieraudzīja Izota līķi zem salauztas liellaivas, kas kaltējās krastā upes augšgalā netālu no ciema. Puse liellaivas dibena atradās uz krasta akmeņiem, otra puse ūdenī, un zem tās pakaļgalā, aiz salauztās stūres šķembām aizķēries, izstiepies uz mutes gulēja garais Izota ķermenis ar pārsistu, tukšu galvas kausu — ūdens bija izskalojis smadzenes. Zvejniekam bija uzbrukuši no mugurpuses, viņa pakausis bija kā ar cirvi aptēsts. Straume šūpoja Izotu, pasviezdama kājas pret krastu, kustinādama zvejnieka rokas; likās, ka viņš sasprindzina spēkus, cenzdamies izrausties krastā.

Drūmi, sevī saduguši, krastā stāvēja pāris desmit bagātāko zemnieku, nabagie vēl nebija atgriezušies no tīruma. Nūjeli vicinādams, rosījās zaglīgais, bailīgais sādžas vecākais, šņaukādamies un degunu sārtā krekla piedurknē slaucīdams. Plaši kājas izpletis, vēderu izgāzis, stāvēja plecīgais tirgotājs Kuz- mins, pēc kārtas te manī, te Kukuškinā skatīdamies. Viņš bija nikni saraucis uzacis, bet tā bezkrāsainās acis asaroja un bakurētainā seja izlikās nožēlojama.

— Ai neģēlība! — vaimanāja vecākais, tipinādams ar savam līkajām kājām, — ai ļautiņi, nelāga lieta!

Drukna jaunuve, viņa vedekla, sēdēdama uz akmens, stulbi lūkojās ūdenī un ar drebošu roku meta krustus, lūpas tai kustējās, bet apakšējā, biezā, sarkanā, bija neglīti atķērusies kā sunim, atsegdama dzeltenus aitas zobus. No kalna kā krāsainas pikas vēlās meičas, bērni, steidzīgi soļoja apputējuši zemnieki. Pūlis dūca piesardzīgi un paklusi:

— Kašķīgs cilvēks bija.

— Kā tā?

— Kukuškins, tas, lūk, ir kašķīgs ...

— Ne par ko cilvēku nobeiguši...

— Izots taču dzīvoja mierīgi...

— Mierīgi-i? — iekaucās Kukuškins, mezdamies zemniekiem virsū. — Bet par ko tad jūs viņu noslepkavojāt, ko? Nelieši! Ko?

Pēkšņi kāda sieva sāka histēriski smieties, un histeriķes smiekli šauta pūli kā pātagas cirtiens, — zemnieki sāka bļaustīties un lamādamies, rēkdami līda cits citam virsū, bet Kukuškins pieleca klāt tirgotājam un atvēzējies iecirta viņam pļauku pa grumbaino vaigu:

— Še tev, lops!

Dūres vicinādams, viņš tai pašā mirklī izlēca laukā no drūzmas un uzsauca man gandrīz jautri:

— Ej prom, te sāks kauties!

Viņš jau bija dabūjis dažus belzienus, spļaudīja asinis no pārsistās lūpas, bet seja tam laistījās patikā ...

— Vai redzēji, kā es Kuzminu noliku garšļaukus?

Pie mums pieskrēja Barinovs, bažīgi atskatīdamies uz pūli pie liellaivas; tas bija sablīvējies biezā gūzmā, no turienes skanēja vecākā ķērcošā balss:

— Nē, pierādi, — kam es ļauju vaļu? Pierādi!

— Man jāiet prom no šejienes, — ņurdēja Barinovs, kalnā kāpdams. Vakars bija svelmains, smacīgs karstums žņaudza elpu. Saule purpura sarkanumā nira biezos, zilganos mākoņos, sarkana atspulga mirdzēja krūmu lapotnē; kaut kur ducināja pērkons.

Man priekšā kustējās Izota ķermenis, un uz pārsistās galvas straumes iztaisnotie mati it kā cēlās stāvus. Es atcerējos viņa mazliet dobjo balsi un jaukos vārdus:

— Katrā cilvēkā ir kaut kas bērnišķīgs — uz tā tad arī vajag balstīties, uz šā bērnišķīgā! Ņemsim, piemēram, Hoholu: viņš it kā būtu no dzelzs, bet dvēsele viņam bērnišķīga.

Kukuškins, soļodams man blakus, dusmīgi teica:

— Mūs visus viņi tāpat... Ak kungs, cik nejēdzīgi!

Hohols atbrauca pēc pāris dienām vēlu naktī, acīm redzot ar kaut ko ļoti apmierināts, neparasti laipns. Kad ielaidu to istabā, viņš man uzsita uz pleca:

— Par maz guļat, Maksimič!

— Izots noslepkavots.

— Ko-o?

Vaigu muskuļi viņam uzpampa, bārdiņa ietrīcējās, it kā strūkliņām tecēdama lejup uz krūtīm. Cepuri nenoņēmis, viņš palika stāvot istabas vidu, acis piemiedzis, galvu purinādams.

Tā. Vai nav zināms — kas? Nu jā ...

Hohols lēni piegāja pie loga un apsēdās, kājas izstiepis.

— Es taču viņam daudzreiz teicu... Vai priekšniecība bija?

— Vakar. Stanovojs.

— Nu — un? — viņš ievaicājās un pats sev atbildēja:

— Protams — nekā neuzzināja!

Es viņam pastāstīju, ka stanovojs kā parasti bija apmeties pie'Kuzmina un lika ietupināt Kukuškinu saltajā kambarī par pļauku tirgotājam.

— Tā. Nu, ko tur lai saka?

Es izgāju virtuvē uzvārīt patvāri.

Dzerot tēju, Romass teica:

— Žēl šis tautas — tā noslepkavo labākos no sava vidus! Var domāt, ka baidās to. Tie viņiem «nepiestāv», kā šeit mēdz teikt. Kad mani pa etapu sūtīja uz Sibiriju, kāds katordznieks man pastāstīja: viņš nodevies zādzībām, bijusi viņam vesela piecu vīru banda. Un uzreiz viens sācis runāt: atmetīsim, brālīši, zagšanu, tik un tā tur nav nekādas jēgas, dzīvojam nelādzīgi! Un par to tie viņu nožņauguši, kad tas gulējis iereibis. Stāstītājs ļoti lielīja noslepkavoto: veselus trīs, saka, nomušīju pēc tam — nemaz nav žēl, bet biedra žēl līdz pat šai dienai, labs biedrs bija, gudrs, jautrs, skaidra dvēsele. «Par ko tad jūs viņu noslepkavojāt,» jautāju, «vai baidījāties, ka nodos?» Viņš pat apvainojās. «Nē,» saka, «viņš mūs nenodotu ne par kādu naudu, neparko! Bet — tā, likās kaut kā nejēdzīgi draudzēties ar viņu, mēs visi -— grēcīgi, bet viņš kā kāds svētais. Nelādzīgi.»

Hohols piecēlās un sāka staigāt pa istabu, rokas uz muguras salicis, pīpi zobos turēdams, viss balts, līdz papēžiem garā tataru kreklā. Basās kājas spēcīgi piecirzdams, viņš runāja klusi un domīgi:

— Bieži esmu sastapis šīs bailes no svētā, šo laba cilvēka izstumšanu no dzīves. Pret tādiem cilvēkiem izturas divējādi: vai nu tos iznīcina visādiem līdzekļiem, sākumā krietni nomokot, vai — kā suņi — skatās tiem acīs, lien viņu priekšā uz vēdera. Tas atgadās retāk. Bet mācīties no viņiem dzīvot, sekot viņu priekšzīmei, to viņi nespēj, neprot. Varbūt — negrib?

Paņēmis glāzi atdzisušās tējas, viņš teica:

— Var un negrib! Padomājiet — cilvēki ar lielām pūlēm iekārtojuši sev kaut kādu dzīvi, saraduši ar to, bet te vienam ienāk prātā dumpoties: nedzīvojat tā, kā vajag! Ne tā, kā vajag? Bet mēs taču šai dzīvē esam ielikuši visus savus labākos speķus, velns tevi pārāvis! Un — caps viņu, skolotāju, svētot Netraucē mus! Bet dzīvā patiesība tomēr tiem, kas saka: nedzīvojat tā, kā vajag! Viņiem taisnība. Tie ir viņi, kas virza dzīvi augšup.

Pamājis ar roku uz grāmatu plauktu, viņš piebilda:

— Sevišķi — tās! Ai, ja es varētu sarakstīt grāmatu! Bet — es tādām lietām nederu, — domas man smagas, neveiklas.

Viņš apsēdās pie galda, atbalstījās ar elkoņiem, galvu plaukstās saspiedis, un teica:

— Kā man Izota žēl. ..

Un ilgi klusēja.

— Nu, liksimies gulēt...

Es aizgāju uz savu istabu bēniņos, apsēdos pie loga. Pār laukiem lāgiem uzplaiksnīja rūsa, apgaismodama pusi debess; likās, ka mēness nodreb izbailēs, kad debesis pārplūst ar dzidro, iesārto gaismu. Suņi rēja un gaudoja vienā laidā, un, ja nebūtu šīs gaudoņas, varētu iedomāties, ka dzīvo uz neapdzīvotas salas. Tālumā ducināja pērkons, pa logu ieplūda smacīgā siltuma smagā straume.

Man likās, ka redzu Izota ķermeni — krastā zem kārklu krūmiem. Viņa zilā seja bija pavērsta pret debesīm, bet stiklainās acis stingi vērsās sevī. Zeltainā bārda, kurā slēpās pārsteigumā pavērtā mute, pinkojās asās šķipsnās.

— Galvenais, Maksimič, ir laipnība, glāsts! Es mīlu lieldienas tāpēc, ka tās ir vislaipnākie svētki.

Viņam pie Volgas tīri nomazgātajām, zilganajām kājām bija pielipušas zilas, saules svelmē izžuvušas bikses. Mušas dūca ap zvejnieka seju, no viņa ķermeņa plūda apdullinoša, šķebīga smaka.

Uz kāpnēm atskanēja smagi soļi, durvīs pieliekdamies, ienāca Romass un apsēdās uz manas gultas, bārdu saujā saņēmis.

— Bet es, lūk, precēšos! Jā.

— Sievietei te klāsies grūti...

Viņš vērīgi manī paskatījās, it kā gaidīdams, ko vēl es teikšu. Bet es vairāk nekā nezināju teikt. Rūsas atspulga brīžiem ielauzās istabā, pieliedama to ar spokainu gaismu.

— Precēšu Māšu Derenkovu ...

Es neviļus pasmaidīju: līdz šim pašam mirklim man nebija ienācis prātā, ka šo jaunavu var saukt par Māšu. Jocīgi. Neatceros, ka tēvs vai brāļi būtu viņu tā saukuši — Maša.

— Ko jūs smejaties?

— Tāpat.

— Domājat — es viņai par vecu?

— Ai, nē!

— Viņa man teica, ka jūs bijis viņā iemīlējies.

— Liekas — jā.

— Bet tagad? Tas jau pāri?

— Jā, man šķiet.

Viņš izlaida bārdu no pirkstiem un klusi teica:

— Jūsu gados bieži tā liekas, bet manos — tas jau vairs neliekas, bet vienkārši pārņem visu, un vairs nav iespējams domāt par kaut ko citu, vienkārši nav spēka!

Un stipros zobus smīnā paņirdzis, viņš turpināja:

— Antonijs pie Aktijas zaudēja kauju pret cezaru Oktavianu tāpēc, ka, pametis savu floti un pienākumus, ar savu kuģi aizskrēja pakaļ Kleopatrai, kad tā izbijusies aizbēga no kaujas, — lūk, kā atgadās!

Romass piecēlās, izstiepās taisns un atkārtoja kā tāds, kas rīkojas pats pret savu gribu:

— Jā, lūk, kā — precos!

— Drīz?

— Rudenī. Kad būsim pabeiguši ar āboliem.

Viņš gāja projām, durvīs galvu zemāk noliekdams, nekā tas bija nepieciešams, bet es nolikos gulēt, domādams, ka varbūt būs labāk, ja rudenī no šejienes aiziešu. Kāpēc viņš pieminēja Antoniju? Tas man nepatika.

Jau tuvojās laiks ievākt vasaras ābolu šķirnes. Raža bija bagātīga, zem augļu svara ābeļu zari liecās līdz pat zemei. Asa smarža piepildīja dārzus, tur trokšņoja bērni, lasīdami tārpainos un vēja notriektos dzeltenos un rožainos ābolus.

Augusta sākumā Romass atbrauca no Kazaņas ar precēm piekrautu laivu un otru, piekrautu kārbām augļu iesaiņošanai. Bija darba dienas rīts tā ap astoņiem. Hohols bija tikko pārģērbies, nomazgājies un, gatavodamies dzert tēju, jautri teica:

— Cik jauki naktī braukt pa upi...

Un pēkšņi, gaisu paostīdams, bažīgi ievaicājās:

— Vai neož tā kā pēc deguma?

Tai pašā mirklī pagalmā atskanēja Aksiņjas kliedziens:

— Degam!

Mēs metāmies pagalmā — dega šķūņa siena dārza pusē, šķūnī mums glabājās petroleja, darva, eļļa. Dažas sekundes apstulbuši raudzījāmies, cik cītīgi dzeltenās uguns mēles, kurām spilgtā saule gan laupīja košo krāsu, laiza sienu, vijas augšup uz jumta. Aksiņja atstiepa spaini ūdens, Hohols to uzšļāca liesmojošai sienai, nosvieda spaini un teica:

— Pie velna! Veliet mucas laukā, Maksimic! Aksiņja — uz tirgotavu!

Es steidzīgi izvēlu pagalmā un uz ielas darvas mucu un ķēros pie petrolejas mucas, bet, kad es to pagriezu, ieraudzīju, ka mucai spunde vaļā un petroleja tek zemē. Kamēr es meklēju tapu, uguns negaidīja, pa šķūņa dēļu spraugām jau spraucās cauri tās asie ķīļi, jumts sprakšķēja un dziedāja ņirgādamies. Izvēlis pustukšo mucu, ieraudzīju, ka uz ielas no visām malām saskrien sievas un bērni — kaukdami un spiegdami. Hohols un Aksiņja nes no pārdotavas preces un nolaiž tās gravā, bet ielas vidū stāv melna, sirma vecene un, ar dūri draudēdama, kliedz griezīgā balsī:

— A-a-ā sātani! .. .

Atkal ieskrējis šķūnī, atradu to pilnu bieziem dūmu mutuļiem, dūmos kaut kas gaudoja, sprakšķēja, gar jumta malām plandīja sarkanas lentas, bet siena bija jau pārvērtusies par kvēlojošu sietu. Dūmi mani smacēja un padarīja aklu, man tikko pietika spēka pievelt mucu pie šķūņa durvīm, tā iesprūda tur un tālāk negāja, bet no jumta man virsū bira dzirksteles, dzeldamas ādu. Es iekliedzos pēc palīdzības, pieskrēja Hohols, satvēra mani aiz rokas un izstūma pagalmā.

— Bēdziet prom! Tūlīt būs sprādziens ...

Viņš metās priekšnamā, es aiz viņa — uz bēniņiem, tur man glabājās daudz grāmatu. Izsviedis tās pa logu, es gribēju mest tām pakal arī kasti ar cepurēm; logs izrādījās par šauru, tad ar puspuda smagu svaru bumbu sāku dauzīt loga stenderes, bet dobji nodārdēja, uz jumta skaļi nošļakstēja — es nopratu, ka sprāgusi petrolejas muca, jumts man virs galvas sāka liesmot sprakšķēdams, gar logu, tajā ieskatīdamās, sāka plūst ruda uguns strūkla, un man kļuva neciešami karsti. Metos uz kāpņu pusi — man pretī vēlās biezi dūmu mutuļi, pa pakāpieniem uz augšu līda tumši sarkanas čūskas, bet lejā, priekšnamā, tā sprakšķēja, it kā kāds ar dzelzs zobiem grauztu koku. Es apstulbu. Dūmos slāpdams, gandrīz pilnīgi akls es nekustīgi stāvēju dažas sekundes, kas man šķita bezgalīgi garas. Pa jumta lodziņu virs kāpnēm paglūnēja dzeltens, ar rudu bārdu noaudzis purns, krampjaini saviebās, pazuda, un tūlīt jumtā ieurbās .asiņainie liesmu šķēpi.

Atceros, man likās, ka mati man uz galvas sprakšķ, un, izņemot to, citu skaņu vairs nedzirdēju. Sapratu, ka — man beigas, kājas kļuva smagas, un sāpēja acis, lai gan es tās aizklāju ar rokām.

Gudrais pašaizsardzības instinkts man norādīja vienīgo glābiņa iespēju — es satvēru rokās savu gultas maisu, spilvenu, liepu lūku saišķi, ietinu ‘galvu Romasa aitādas kažokā un izlēcu pa logu.

Atjēdzos es gravas malā; man priekšā tupēja Romass un kliedza:

— Ka-as?

Piecēlos kājās, kā ārprātīgs raudzīdamies, kā kūst mūsu mājiņa, ietīta sarkanu ēveļskaidu mākonī; melno zemi ap to laizīja sarkanas suņu mēles. Logi izelpoja melnus dūmus, uz jumta šūpodamās ziedēja dzeltenas puķes.

— Nu, kas ir? — kliedza Hohols. Viņa seja vienos sviedros, kvēpiem notraipīta, raudāja dubļainas asaras, acis bailīgi mirkšķinājās, slapjajā bārdā bija ieķērušās lūku šķiedras. Mani pāršalca spirdzinoša prieka vilnis — tāda milzīga, varena izjūta! — tad apsvilināja sāpe kreisajā kājā; es atguļos un teicu Romasam:

— Kāja izmežģīta.

Aptaustījis manu kāju, viņš to spēji parāva — man skaudri iesāpējās, bet pēc pāris mirkļiem, apreibis no prieka, klibodams sāku nest paglābtās lietas pie mūsu pirts, bet Romass ar pīpi zobos priecīgi teica:

— Biju pārliecināts, ka jūs sadegsiet, kad sprāga muca un petroleja apšļāca jumtu. Pacēlās vesels ugunsstabs, ļoti augsts, bet pēc tam debesīs izauga milzīga sēne un visa māja uzreiz iegrima liesmās. Nu, domāju, pagalam Māksimies!

Viņš jau atkal bija pilnīgi mierīgs kā aizvien, rūpīgi krāva lietas kaudzē un teica netīrajai, izspūrušajai Aksiņjai:

— Sēdiet šeit, pieskatiet, lai nezog, bet es iešu dzēst...

Dūmos virs gravas lidoja baltas papīra sloksnes.

— Eh, — teica Romass, — žēl grāmatu! Mīļas grāmatiņas bija ...

Dega jau četras majas. Laiks bija rāms, uguns nesteidzās; izplūstot pa labi un pa kreisi, tās lokanie kāši ķērās aiz žogiem un jumtiem it kā negribot. Kvēloša ķemme sukāja jumtu salmus, līki, ugunīgi pirksti taustīja žogus, spēlēdami uz tiem kā uz koklēm, dūmakainajā gaisā, ļaunā priekā gaudodama, skanēja kvēlā liesmu dziesma un klusa, gandrīz maiga degoša koka sprakšķēšana. No dūmu mākoņa uz ielas un pagalmos krita zelta «kovārņi», apjukuši rosījās zemnieki un sievas, katrs rūpēdamies tikai par savu, un nepārtraukti skanēja gaudulīgs kliedziens:

— Udeni-i!

Ūdens atradās tālu, lejā Volgā. Romass steidzīgi sadzina vīrus barā, grābdams viņus aiz pleciem, stumdīdams, tad sadalīja tos divās grupās un lika nojaukt žogus un nojumes abpus ugunsgrēkam. Tie paklausīgi rosījās, un sākās sapratīgāka cīņa ar uguns nelokāmo apņēmību aprīt visu «kartību», visu ielu. Bet tomēr tie strādāja bailīgi un kaut kā bezcerīgi, it kā svešu darbu darīdami.

Es biju priecīgi saviļņots, jutos spēcīgs kā vēl nekad. Ielas galā ieraudzīju bariņu bagāto ar vecāko un Kuzminu priekšgalā; viņi stāvēja dīkā kā skatītāji, kliedza, vicināja rokas un nūjas. No tīruma jāšus auļoja šurp zemnieki, elkoņus līdz pat ausīm gaisā svaidīdami, sievas vaimanāja viņiem pretī, skraidelēja puikas.

Aizdegās vēl vienas saimniecības ēkas, vajadzēja pēc iespējas ātrāk izjaukt kūts sienu, kas bija sapīta no resniem zariem, un to jau greznoja sarkanas liesmu lentas. Zemnieki sāka cirst žoga mietus, tiem virsū bira dzirksteles, ogles, un viņi atlēca nost, ar plaukstām gruzdošos kreklus berzēdami.

— Nebaidās! — kliedza Hohols.

Tas nelīdzēja. Tad viņš kādam norāva cepuri un uzbāza to man galvā:

— Cērtiet no viņa gala, es cirtīšu šeit!

Es nocirtu vienu mietu, otru — siena salīgojās, tad es uzrāpos uz tās, pieķēros pie augšējās malas, bet Hohols pavilka mani aiz kājām uz savu pusi, un žogs apgāzās, apsedzot mani gandrīz līdz galvai. Vīri kopīgiem spēkiem aizvilka žogu uz ielas.

— Apdedzinājāties? — jautāja Romass.

Viņa gādība vairoja manus spēkus un veiklumu. Gribējās parādīt, ko spēju, šim cilvēkam, kas man bija tik dārgs, un es rāvos kā negudrs, lai tikai izpelnītos viņa uzslavu. Bet dūmu mākoņos vēl aizvien kā baloži lidoja mūsu grāmatu lapas.

Labajā pusē izdevās apspiest ugunsgrēka virzīšanos už priekšu, bet kreisajā pusē tas aizvien vēl pletās plašumā, sagrābdams jau desmito sētu. Daļu vīru atstājis sekot sarkano čusku viltībai, Romass lielāko daļu strādnieku aizdzina uz kreiso pusi; skrejot garām bagātajiem zemniekiem, es izdzirdu kādu izsaucamies:

— Pielicis uguni!

Bet tirgotājs teica:

— Vajag paraudzīties viņa pirtī.

Šie vārdi man nepatīkami iespiedās atmiņā.

Zināms, ka saviļņojums, it sevišķi priecīgs, pavairo spēkus; es biju saviļņots, strādāju pašaizliedzīgi un beidzot jutos galīgi nomocījies. Atceros, ka sēdēju zemē, atspiedies ar muguru pret kaut ko karstu. Romass aplaistīja mani ar ūdeni, bet zemnieki, apstājuši mūs no visām pusēm, godbijīgi murmināja:

— Ir gan tam bērnam spēciņš!

— Tas vis tev neuzdos...

Es pieglaudu galvu Romasa kājai un kauna pilnā veidā sāku raudāt, bet viņš glaudīja manu slapjo galvu, teikdams:

— Atpūtieties! Pietiek.

Kukuškins un Barinovs, abi dūmiem apkvēpuši kā velni, aizveda mani uz gravu, mierinādami:

— Nekas, draugs! Nu jau cauri.

— Nobijies?

Es vēl nebiju paspējis atgūt spēkus un atjēgties, kad ieraudzīju, ka gravā pie mūsu pirts nonāk kādi desmit bagātie ar vecāko priekšgalā, bet viņam aiz muguras divi policijas uzraugi ved aiz rokām Romasu. Viņš bija bez cepures, slapjā krekla piedurkne noplēsta, zobos iekniebta pīpe, viņa seja drūmi saraukta un drausmīga. Zaldāts Kostins, nūju vicinādams, bļāva pilnā kaklā:

— Ugunī ķecerīgo dvēseli!

— Slēdz vaļā pirti ...

— Uzlauziet atslēgu — slēdzene pazudusi, — skaļi teica Romass.

Es uzlēcu kājās, pakampu no zemes mietu un nostājos viņam blakus. Uzraugi pagājās nostāk, bet vecākais teica ķērcošā, bailīgā balsī:

— Pareizticīgie, atslēgas uzlauzt nav atļauts!

Uz mani norādīdams, Kuzmins kliedza:

— Lūk, tas ir vēl ... Kas viņš tāds ir?

— Paliec mierīgs, Maksimič, — Romass teica, — viņi domā, ka es pirtī esmu noslēpis preces un pats aizdedzinājis tirgotavu.

— Jūs abi!

— Lauz!

— Pareizticīgie ...

— Mēs uzņemamies atbildību!

— Mūsu atbilde ...

Romass pačukstēja:

— Nostājieties ar savu muguru pret manējo! Lai neiesit nomugurpuses...

Pirts atslēgu atlauza, vairāki cilvēki reizē iespraucās pa durvīm un gandrīz tai pašā mirklī izlīda atpakaļ, bet es pa to laiku iebāzu Romasam rokā mietu un pacēlu no zemes otru.

— Nav nekā ...

— Nekā?

— Ak jūs velni!

Kāds bikli ierunājās:

— Ļautiņi, tā nevajadzēja ...

Viņam atbildēja vairākas balsis — ķildīgi, kā dzērumā:

— Kā nevajadzēja?

— Ugunī!

— Dumpinieki . . .

— Arteļus izgudrojuši!

— Zagļi! Un visa viņu kompānijā — zagļi!

— Mierā! — uzkliedza Romass skaļi. — Tagad taču jūs redzējāt, ka man pirtī preces nav noslēptas,— kā jums vēl vajag?' Viss sadedzis, atlicis — lūk, redziet! Kāds man labums dedzināt paša’m savu mantu?

— Apdrošināta!

Un atkal kādas desmit rīkles sāka nikni kliegt:

— Ko ar tādiem vēl runāt?

— Pietiek! Diezgan esam cietušies ...

Man drebēja kājas, ap acīm metās tumšs. Cauri iesārtai miglai es redzēju negantus purnus, spalvainus mutes caurumus tajos un tikko varēju savaldīt niknu vēlēšanos sist šos cilvēkus. Bet viņi bļaustījās, lēkādami mums apkārt:

— Aha-a, mietus paņēmuši!

— Ar mietiem?!

— Bārdu viņi man noraus, — Hohols teica, un es manīju, ka viņš pasmīn. — Un jūs, Maksimič, arī dabūsiet savu tiesu, — eh! Bet — mierīgi — mierīgi...

— Skat, jaunajam cirvis!

Man aiz bikšu siksnas tiešām bija aizbāzts namdara cirvis, es to biju piemirsis.

— Šķiet — viņi tā kā baidās, — Romass apsvēra. — Tomēr, ar cirvi nerīkojieties, gadījumā, ja ...

Nepazīstams, mazs un klibs vīrelis, smieklīgi lēkādams, spiedza kā traks:

— Ar ķieģeļiem viņus — iztālēm! Svied uz manu atbildību!

Viņš tiešām pakampa ķieģeļa gabalu, atvēzējās un iesvieda

ar to man pa vēderu, bet, pirms es paspēju viņam atbildēt, kā vanags no augšas tam uzklupa Kukuškins, un viņi saķērušies nokūleņoja lejā gravā. Pēc Kukuškina atskrēja Pankovs, Barinovs, kalējs, vēl kādi desmit vīri, un tūdaļ Kuzmins ierunājās cienīgā balsī:

— Tu, Mihailo Antonov, esi prātīgs vīrs, tu zini, ka ugunsgrēks zemniekam atņem prātu ...

— Ejam, Maksimič, uz krastmalu, uz traktieri, — Romass teica un, pīpi no mutes izņēmis, strauji iegrūda to bikšu kabatā. Atbalstīdamies uz mieta, viņš gurdi sāka rausties laukā no gravas, un, kad Kuzmins, iedams viņam blakus, kaut ko teica, Romass, viņā nepaskatīdamies, atteica:

— Vācies prom, muļķi!

Mūsu mājas vietā gruzdēja zeltaina ogļu kaudze, tās vidū stāvēja krāsns, no nebojātā dūmeņa karstajā gaisā plūda zilas dūmu strūkliņas. Rēgojās līdz sarkanumam nokaitušie gultas dzelzs stienīši, kas izskatījās pēc zirnekļa kājām. Pārogļojušies vārtu stabi stāvēja pie ugunskura kā melni sargi, viens stabs ar sarkanu ogļu cepuri un liesmiņām, kas izskatījās pēc gaiļa spalvām.

— Grāmatas sadega, — Hohols teica nopūzdamies. — Žēl gan!

Puikas ar nujam ka sivēnus dzina lielas degošas pagales ielas dubļos, tās čūkstēja un apdzisa, pildīdamas gaisu ar kodīgiem, bālganiem dūmiem. Gadus piecus vecs cilvēks ar baltiem matiem, zilām acīm, siltā, melnā peļķē sēdēdams, dauzīja ar nūju vecu spaini, pilnīgi nodevies baudai, ko tam sagādāja metāliskās skaņas. Drūmi soļoja ugunsgrēkā cietušie, mājsaimniecības piederumus sanesdami kaudzēs. Raudāja un lamājās sievas, ķildodamās apdegušu pagaļu dēļ. Dārzos aiz ugunsgrēka vietas stingi stāvēja koki, daudziem karstumā lapotne bija kļuvusi rūsgana un sārto ābolu bagātība labāk saredzama.

Mēs nogājām lejā pie upes, izpeldējāmies un pēc tam klusēdami dzērām tēju upmalas traktieri.

— Bet ar āboliem asinssūcēji lietu zaudējuši, — Romass teica.

Atnāca Pankovs, domīgs un daudz maigāks nekā parasti.

— Kas ir, brāl? — jautāja Hohols.

Pankovs paraustīja plecus:

— Man māja bija apdrošināta.

Abi brītiņu klusēja, dīvaini, kā svešinieki viens otru ar pētījošu skatienu vērodami.

— Ko tagad domā iesākt, Mihail Antonič?

— Padomāšu.

— Tev no šejienes jāaizbrauc.

—- Redzēs ...

— Man ir plāns, — Pankovs teica, — iziesim laukā, parunāsim.

Viņi izgāja. Durvīs Pankovs apgriezās un teica man:

— Bet tu neesi no bailīgajiem! Tu vari šeit palikt, tevis baidīsies ...

Es arī izgāju krastmalā, atguļos zem krūmiem, raudzīdamies uz upi.

Karsts, lai gan saule jau ieslīdēja rietumu pamalē. Kā plats vīstoklis manā priekšā atritinājās viss šai ciemā pārdzīvotais — it kā ar krāsām būtu uzrakstīts uz upes lentas. Jutos skumji. Bet drīz vien mani uzveica nogurums, un es cieši aizmigu.

— Ei! — dzirdēju pa miegam, juzdams, ka mani kāds purina un kaut kur velk. — Beigts esi, vai? Mosties!

Aiz upes pār pļavām spīdēja purpursarkans mēness, liels kā ritenis. Pār mani bija noliecies Barinovs un kratīja mani.

— Ej, Hohols tevi meklē, uztraucas!

Iedams man aiz muguras, viņš burkšķēja:

— Tu nedrīksti gulēt, kur pagadās! Kāds, pa kalnu iedams, var paklupt — uzlaist tev virsū akmeni. Bet var ari tīšām kādu nogrūst. Pie mums nemēdz jokot. Ļaudis, brālīt mīļo, piemin ļaunu. Ko gan ari citu lai viņi piemin, ja ne ļaunu.

Piekrastes krūmos kāds paklusi rosījās — kustējās zari.

— Vai atradi? — ievaicājās Miguna skanīgā balss.

— Vedu, — Barinovs atbildēja.

Un, pagājis kādus desmit soļus, teica nopūzdamies:

— Taisās zivis zagt. Migunam ari nav viegla dzīve.

Romass mani sagaidīja ar dusmīgu pārmetumu:

— Kur jūs klejojat? Vai gribat, lai jūs piekauj?

Bet, kad bijām palikuši divatā, viņš teica drūmi un klusi:

— Pankovs piedāvā jums palikt šeit. Viņš grib atvērt veikalu. Es jums neieteicu. Bet ziniet ko — es pārdevu viņam visu, kas bija atlicies, aizbraukšu uz Vjatku un pēc kāda laika izsaukšu jūs pie sevis. Vai esat ar mieru?

— Padomāšu.

— Labi.

Viņš atgulās uz grīdas, mazliet pagrozījās un tad apklusa. Sēdēdams pie loga, es raudzījos uz Volgu. Mēness atspulga man atgādināja ugunsgrēka liesmas. Lēzenā krasta pusē ar riteņu lāpstiņām smagi šļakstināja velkonis, trīs mastugunis peldēja tumsā, saskardamās ar zvaigznēm un brīžiem tās aizsegdamas.

— Vai dusmojaties uz zemniekiem? — Romass ievaicājās miegainā balsī. — Nevajag. Viņi vienkārši ir muļķi. Ļaunprātība nav nekas cits kā muļķība.

Viņa vārdi mani neiepriecināja, nespēja mīkstināt sarūgtinājumu un aizvainojuma skarbumu. Man vēl aizvien rādījās zvērīgas, spalvainas rīkles, no kurām skanēja ļauni ķērcieni:

— Ar ķieģeļiem — iztālēm!

Toreiz es vēl nepratu aizmirst to, kas man nebija jāatceras. Jā, es redzēju, ka nevienā no šiem cilvēkiem, atsevišķi ņemot, nebija daudz ļaunprātības, bet bieži vien tās nebija nemaz. Tie patiesībā lāga zvēri — bija viegli ikvienam no tiem likt pasmaidīt bērna smaidu, ikkatrs bērna paļāvībā klausīsies nostāstos par jēgas un laimes meklējumiem, par augstsirdības varoņdarbiem. Šo cilvēku dīvainajai dvēselei dārgs ir viss, kas modina sapņus par vieglas, vienīgi personīgai gribai padotas dzīves iespēju.

Bet, kad ciema sanāksmēs vai upmalas dzertuvē šie ļaudis salasās pelēkā pūlī, tie kaut kur paslēpj visu, kas viņos labs, un kā popi ietērpjas melu un liekulības talaros; viņos pamostas suņa iztapība stipro priekšā, un tad ir pretīgi viņus uzlūkot. Vai arī viņus spēji sagrabj vilka niknums, tie sabožas, atņirdz zobus, mežonīgi gaudo viens pret otru, gatavi kauties — un kaujas — nieku dēļ. Šādos brīžos viņi ir šausmīgi un spējīgi noārdīt baznīcu, kurā vēl vakar gājuši maigi un padevīgi kā aitas kūtī. Viņiem ir dzejnieki un pasaku teicēji — tos neviens nemīl, tie dzīvo ciemam par izsmieklu, bez atbalsta, nicināti.

Neprotu, nespēju dzīvot starp šiem ļaudīm. Un es pateicu Romasam visas savas rūgtās pārdomas tai dienā, kad mēs abi šķīrāmies.

— Pāragrs secinājums, — viņš piebilda pārmezdams.

— Bet ko lai dara, ja tāds radies?

— Nepareizs slēdziens! Nepamatots!

Viņš ilgi ar labiem vārdiem mēģināja mani pārliecināt, ka man nav taisnība, ka es maldos.

— Nesteidzieties nosodīt! Nekas nav vieglāk kā nosodīt, neaizraujieties ar to. Raugieties uz visu mierīgi, neaizmirstiet vienu: viss pāriet, viss mainās uz labu. Lēni? Toties —- uz ilgiem laikiem! Ieskatieties it visur, pētiet visu, esiet bezbailīgs, bet nesteidzieties nosodīt! Uz redzēšanos, mīļais draugs!

Šī redzēšanās notika pēc piecpadsmit gadiem Sedļecā, kad Romass, iejaukts «narodopravcu» lietā, bija otrreiz notiesāts uz desmit gadiem trimdā Jakutskas apgabalā un sodu jau izcietis.

Man uzgulis skumjas, smagas kā svins, kad viņš bija aizbraucis no Krasnovidovas; es šaudījos pa ciemu kā kucēns, kas pazaudējis saimnieku. Staigāju kopa ar Barinovu pa sādžām, strādājām pie bagātiem zemniekiem, kūlām, rakām kartupeļus, ravējām dārzus. Es dzīvoju pie Barinova pirtī.

— Leksej Maksimič, vadoni bez tautas, — kas ir, ko? — kādā lietainā naktī viņš ievaicājās. — Vai nebrauksim rīt uz jūru? Nudien! Kāds mums šeit labums? Tādus kā mēs šeit nemīl. Kad tik viņi kādreiz dzērumā ...

Nebija pirmā reize, kad Barinovs tā runāja. To arī nez kāpēc bija sācis tirdīt nemiers, viņa pērtiķa rokas nevarīgi nošļuka, viņš drūmi blenza apkārt, it kā apmaldījies mežā.

Pirts logā šļācās lietus, tās stūri skaloja ūdens straume, brāzmaini gāzdamās gravā. Nevarīgi plaiksnījās pārgājušā negaisa blāvie zibeņi. Barinovs klusi vaicāja:

— Vai brauksim, ko? Rīt?

Braucām.

. . . Neizsakāmi jauki braukt pa Volgu rudens naktī, sēžot liellaivas galā pie stūres, ko vada pinkains nezvērs ar milzīgu galvu, — vada, ar smagām kājām soļodams pa klāju un dobji sēkdams:

— O-up!... O-rro-u ...

Aiz laivas kā zīds tek un šļakst ūdens, piķa melnumā un neizmērojami plašs. Virs upes mutuļiem veļas melni, rudenīgi mākoņi. Visapkārt jaušama tikai lēna tumsas plūsma; tā izdzēsusi krastus, šķiet, ka visa zeme izkususi tumsā, pārvērsta dūmakainā un šķidrā masā, kas nepārtraukti, bezgalīgi, ar visu savu blīvu tek kaut kur lejup tuksnešainā, mēmā izplatījumā, kur nav ne saules, ne mēness, ne zvaigžņu.

Priekšā miklā tumsā smagi rosās un elso neredzams velkonis, it kā pretodamies spraigajam spēkam, kas to velk atpakaj. Kuģīti pavada trīs uguntiņas — divas virs ūdens un viena augstu virs tām; man tuvāk zem padebešiem kā zelta karūsas peld vēl četras, viena no tām — vējluktura liesma mūsu liellaivas mastā.

Jūtos ieslēgts aukstā, eļļainā burbulī, kas lēni slīd pa slīpu līdzenumu, bet es esmu pieplacināts tam kā knislis. Man šķiet, ka kustība kļūst aizvien lēnāka un tuvojas brīdis, kad tā pilnīgi apstāsies, — velkonis mitēsies sēkt un ar riteņu lāpstiņām šļakstināt biezo ūdeni, visas skaņas aizlidos kā lapas no koka, izdzisīs kā ar krītu rakstīti uzraksti, un mani valdonīgi pārņems stingums, klusums.

Un lielais vīrs ar skrandaino aitādu kažoku un pinkaino jērenīcu, staigādams pie stūres, pēkšņi sastings, apburts uz mūžīgiem laikiem, un vairs nerēks:

— Orr-op! O-urr...

Es viņam pajautāju:

— Kā tevi sauc?

— Bet kam tev tas jāzina? tas dobji atrūca.

Kad mēs ap saulrietu izbraucām no Kazaņas, es ievēroju, ka šim vīram, kas bija neveikls kā lācis, seja spalvaina, bez acīm. Stādamies pie stūres, viņš koka kausā ielēja pudeli degvīna, izdzēra to divos vilcienos kā ūdeni un uzkoda ābolu. Bet, kad velkonis parāva liellaivu, vīrs satvēra stūres sviru, paraudzījās sarkanajā saules ripā un, galvu paskurinājis, teica nopietni:

— Dievs svētī!

Velkonis ved no Ņižņijas, no gadatirgus, uz Astrahaņu četras liellaivas, kas piekrautas ar dzelzi, cukura mucām un kaut kādām smagām kastēm, — tas viss iet uz Persiju. Barinovs piesita kastēm ar kāju, paostīja, padomāja un teica:

— Citādi nav — šautenes no Iževas rūpnīcas ...

Bet stūrmanis iegrūda viņam dunku vēderā un jautāja:

— Kas tev par daļu?

— Es tikai tā domāju ...

— Bet — pa purnu negribi?

Par braucienu pasažieru tvaikonī mums nav ko samaksāt, ines esam uzņemti «aiz žēlastības», un, lai gan arī «stāvam sardzē» kā matroži, visi raugās uz mums kā uz ubagiem.

— Un tu vēl saki — tauta, — Barinovs man pārmet. — Lieta vienkārša: kurš ar kuru jāj ...

Tumsa tik blīva, ka liellaivas nav saskatāmas, redzamas tikai lukturu uguņu apgaismotās mastu smailes uz dūmakainu mākoņu fona. Mākoņi ož pēc naftas.

Mani uzbudina stūrmaņa drūmā klusēšana. Bocmanis mani nolicis «sardzē» pie stūres palīdzēt šim zvēram. Sekodams uguņu virzidnam pagriezienos, viņš man klusām saka:

— Ei, ķeries klāt!

Pielecu kājās un grozu stūres sviru.

— Labi, — viņš noņurd.

Es atkal apsēžos uz klāja. Uzsākt sarunu ar šo cilvēku neizdodas, viņš atbild ar jautājumiem:

— Bet kas tev par daļu?

Par ko viņš domā? Kad braucām gar vietu, kur Kamas dzeltenie ūdeņi ieplūst Volgas tērauda sloksnē, viņš, paraudzījies uz ziemeļiem, noburkšķēja:

— Nelietis!

— Kas?

Neatbildēja.

Kaut kur tālē, tumsas bezdibeņos, gaudo un rej suņi. Tas atgādina kaut kādas dzīvības paliekas, ko tumsa nav vēl paspējusi aprīt. Tas liekas nesasniedzami tālu un nevajadzīgi.

— Suņi šeit ir slikti, — negaidot ierunājās vīrs pie stūres.

— Kur — šeit?

— Visur. Pie mums suns — īsts zvērs .. .

— Tu — no kurienes?

— No Vologdas.

Un kā kartupeļi no pārplēsta maisa sāka birt pelēki, smagi vārdi:

— Tas otrs — kas tev līdzi — tev tēvocis? Man viņš liekas muļķis. Bet man ir gudrs tēvocis. Manīgs. Bagātnieks. Sim- birskā pašam sava piestātne. Traktieris. Krastmala.

Lēni un it kā ar piepūli visu to pateicis, cilvēks ar neredzamām acīm sāka blenzt uz velkoņa lukturi pie masta, vērodams, ka tas kā zelta zirneklis lodā pa tumsas tīkliem.

— Sāc nu . . .Vai proti lasīt? Vai nezini, kas raksta likumus?

Atbildi nenogaidījis, viņš turpina:

— Runā dažādi: vieni, ka cars, citi — metropolits, senāts. Zinājis es pilnīgi droši, kas, es aizietu pie viņa. Teiktu: tu raksti likumus tā, ka es nedrīkstu pat atvēzēties, kur nu vēl iesist! Likumam jābūt kā no dzelzs. Kā atslēgai. Aizslēguši man sirdi, un pietiek! Tad es — atbildu! Bet tā kā tagad: — es ne par ko neatbildu! Nē.

Viņš burkšķēja sevī aizvien klusāk un nesakarīgāk, ar dūri dauzīdams pa sviras koku.

No velkoņa kliedza ruporā, un cilvēka dobjā balss bija tikpat lieka kā suņa rejas un kaukšana, ko melnā nakts jau bija uzsūkusi sevī. Gar kuģīša malām melnajā ūdenī kā dzelteni, eļļaini traipi peld un kūst uguņu atspulgas, pārāk vājas, lai kaut ko apgaismotu. Bet virs mums, šķiet, tek dūņas, tik lipīgi un blīvi ir tumšie, sulīgie mākoņi. Mēs aizvien dziļāk ieslīdam mēmajās tumsas dzīlēs.

Cilvēks drūmi sūdzējās:

— Cik tālu mani noveduši? Sirds vairs neelpo...

Mani pārņēma vienaldzība un salta grūtsirdība. Sāka nākt miegs.

Uzmanīgi, ar mokām cauri mākoņiem spraukdamās, piezagās ausma bez saules, nevarīga un palsa. Nokrāsoja ūdeni svina krāsā, parādīja dzeltenos krūmus krastā, ar rūsu klātās priedes, to zaru tumšās ķetnas, sādžas namiņu rindu, zemnieka stāvu, kas likās izcirsts no akmens. Pār liellaivu pārlaidās kaija, nožvīkstinādama ar līkajiem spārniem.

Mani un stūrmani nomainīja no sardzes, es palīdu zem brezenta un aizmigu, bet drīz vien — tā man likās — mani pamodināja kāju dipoņa un kliedzieni. Pabāzis galvu no brezenta apakšas, es ieraudzīju, ka trīs matroži, stūrmani pie «kantora» sienas piespieduši, kliedz cits caur citu:

— Met šādas domas pie malas, Petrucha!

— Dievs ar tevi — tas nekas!

— Rimsties taču!

Rokas sakrustojis, ar pirkstiem sev plecos ieķēries, viņš stāvēja rāmi, ar kāju piespiedis pie klāja kādu saini, raudzījās visos pēc kārtas un aizsmakušā balsī centās pierunāt:

— Ļaujiet man izbēgt no grēka!

Viņš bija basām kājām, bez cepures, ģērbies vienīgi kreklā un biksēs, tumša nesukāto matu gūzma klāja tā galvu, mati krita viņam pār spītīgo, izliekto pieri, zem tās bija redzamas mazas, asinīm pieplūdušas kurmja acis; cās raudzījās mazoši. satraukti.

— Noslīksi! — viņam teica.

—- Es? Nekad! Laidiet, brālīši! Ja nelaidīsiet — es viņu nogalināšu! Kā iebrauksim Simbirskā, tā...

— Rimsties taču reiz!

— Eh brālīši...

Viņš lēni, plaši izpleta rokas, nometās ceļos un, rokām «kantora» sienai pieskardamies, it kā viņš būtu krusta sists, atkārtoja:

— Ļaujiet aizbēgt no grēka!

Viņa dīvaini dziļajā balsī bija kaut kas satriecošs, izplestās rokas, garas kā airi, plaukstām pret cilvēkiem pagrieztas, drebēja. Drebēja arī viņa lāča; seja ar pinkaino bārdu, aklās kurmja acis bija izvalbītas dobuļos kā tumšas lodītes. Likās, ka kāda neredzama roka sagrābusi viņu aiz rīkles un žņaudz.

Cilvēki klusēdami atgāja viņa priekšā sāņus, viņš neveikli piecēlās kājās, pacēla saini un teica:

— Tā — paldies!

Piegāja pie liellaivas borta un ar negaidītu vieglumu ielēca upē. Es arī pieskrēju pie borta un ieraudzīju, ka Petruha, galvu klanīdams, cepures vietā uzliek uz tās savu saini un aizpeld iešķērsām pret straumi uz smilšainā krasta pusi, kur, viņu gaidīdami, vējā locījās krūmi, kaisīdami ūdenī dzeltenās lapas.

Vīri runāja:

— Taču sevi pārvarēja!

Es ievaicājos:

— Vai viņš — prātu zaudējis?

— Kā tā? Nē, to viņš — savas dvēseles glābšanas labad ...

Petrucha bija jau izpeldējis seklā vietā, piecēlās līdz krūtīm ūdenī un pavicināja saini virs galvas.

Matroži iesaucās:

— Sve-eiks!

Kāds ievaicājās:

— Bet kā tad viņš bez pases?

Rudais, līkkājainais matrozis man labprāt pastāstīja:

Viņam Simbirskā dzīvo tēvocis, kas tam nodarījis daudz ļauna un izputinājis to. Tāpēc viņš arī bija nolēmis tēvoci nogalināt, bet tomēr iežēlojās pats par sevi, aizbēga no grēka. Mežonīgs kā zvērs, bet — lāga vīrs. Viņš ir labs ...

Bet lāga vīrs jau soļoja pa šauro smilts joslu pret upes straumi un — lūk, jau pazuda krūmos.

Matroži izrādījās lāga zēni, visi bija mani novadnieki, īsti voldzinieki; pret vakaru es jutos viņu vidū jau kā savējais. Bet nākamā dienā ievēroju, ka viņi raugās manī drūmi, neuzticīgi. Es tūlīt nojautu, ka Barinovam ieniezējusies mele un šis fantazētājs būs matrožiem kaut ko sastāstījis.

— Vai izpļāpāji?

Ar savām sievietes acīm smaidīdams, mulsi sev aiz auss kasīdams, viņš atzinās:

— Drusciņ jau pastāstīju gan!

— Bet es taču tevi lūdzu klusēt!

— Es jau klusēju arī, bet notikums nāvīgi interesants. Gribējām paspēlēt kārtis, bet stūrmanis tās paķēris līdzi, — garlaicīgi! Es jau tāpat...

Izprašņājot Barinovu, izrādījās, ka viņš aiz gara laika izdomājis ļoti jocīgu notikumu, kura beigās mēs abi ar Hoholu kā senie vikingi kāvušies cirvjiem ar veselu baru zemnieku.

Nebija nozīmes dusmoties — patiesību viņš redzēja tikai ārpus īstenības. Reiz, kad mēs, kopā darbu meklēdami, ceļā apsēdāmies gravas malā klajumā, viņš mani draudzīgi un pārliecināti pamācīja:

— Patiesība jāizvēlas pēc sirds patikas! Lūk, tur aiz gravas ganās lopi, suns skraidelē, gans staigā. Nu, kas no visa tā? Kas tur tiek mūsu abu dvēselēm? Mīļais, tu paraugies pavisam vienkārši: ļauns cilvēks — tā ir patiesība, bet labs — kur tāds ir? Labais cilvēks vēl nav izdomāts, jā-ā!

Simbirskā matroži ļoti nelaipni lika mums nokāpt no liellaivas krastā.

— Jūs abi neesat mums piemēroti cilvēki, — viņi teica.

Aizveda mūs laivā līdz Simbirskas piestātnei, un mēs sēdējām

tur un nīkām; kabatā mums bija trīsdesmit septiņas kapeikas.

Aizgājām traktierī iedzert tēju.

— Ko nu iesāksim?

Barinovs teica pārliecināti:

— Kā — ko? Jābrauc tālāk.

Līdz Samaraj nobraucām kā «zaķi» pasažieru tvaikonī, Samarā nolīgām par strādniekiem uz liellaivas, pēc nedēļas puslīdz laimīgi nokļuvām pie Kaspijas jūras krastiem un tur dabūjām darbu nelielā zvejnieku artelī netīrā kalmiku zvejnieku ciemā Kabankul-Bajā.

***

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

№ 502

Riga, 2015

darbabalss.eu

padomjugramata.ucoz.com

***

Content

Gorkijs Maksims Gorkijs. Manas universitātes.

Par Maksima Gorkija stāstu.

MANAS UNIVERSITĀTES