Jakovļevs Nikolajs

Jakovļevs N. CIP pret PSRS. (1983)

Nikolajs Jakovļevs

CIP pret PSRS.

***

NEPIECIEŠAMAIS PASKAIDROJUMS

Mēģinājums objektīvi analizēt mūsdienu Rietumu speciālo dienestu darbību saduras ar lielām grūtībām. Analizētājs un stāstītājs laužas cauri džungļiem, bieži vien nonāk strupceļā, bet reizēm ierauga īstas vilku bedres. Šīm grūtībām ir konceptuāls raksturs, un tās saistītas ar faktu meklēšanu un atlasi. Lai gan aplūkojamais objekts neapšaubāmi eksistē patstāvīgi un brīžiem tam ir pašam savi virzītājspēki, speciālo dienestu darbs galu galā nav nekas vairāk kā attiecīgo valdību politikas turpināšana ar citiem līdzekļiem. Tomēr daudzos gadijumos šim darbam piemīt tāds raksturs, ka šīs valdības oficiāli un ārēji pārliecinoši kratās no tā vaļā. Jau šī iemesla dēļ vien, nemaz nerunājot par tīri saprotamu slepenību, ir jūtams faktu trūkums, taču tie, kā zināms, analizētājam nepieciešami kā gaiss. Burtiski vai jāsmok nost. Vēl vairāk — jāieelpo saindētas atmosfēras miasmi, jo laikam gan nevienā citā Rietumu valdību darbības sfērā tik bieži neķeras pie dezinformācijas.

Taču ielauzties šajā sfērā ir vitāli nepieciešams. Pilnīgi neiespējami izprast mūsdienu pasauli, atstājot bez ievērības speciālo dienestu, šajā gadījumā ASV Centrālās izlūkošanas pārvaldes darbību, kas skārusi visu cilvēci. Tas nebūt nav pārspīlējums.

Pēdējos gadu desmitos CIP izdarības kļuvušas pārāk labi pazīstamas visā pasaulē. Ne mazums cilvēku tagad pamatoti spriež par Savienotajām Valstīm pēc CIP ticības. Šīs valsts reputācija, atklāti sakot, nav īsti laba. Tādēļ Vašingtona pēdējā laikā neapšaubāmi ir attapusies un veic enerģiskus pasākumus, lai apslēptu savu graujošo darbību pret citām tautām. Un vienlaikus slavina Centrālo izlūkošanas pārvaldi.

... 1982. gada 23. jūnijā CIP štāba mītnē Lenglijā valdīja svētku atmosfēra. Simtiem CIP darbinieku un citu personu bija sapulcējušies ar zāli aizaugušajā pakalnā, lai paklausītos prezidentu Reiganu. Kamēr viņi gaidīja, kara orķestris tos ielīksmināja ar militāru dziesmu melodijām. CIP darbinieki cienāja korespondentus ar punšu. Reigans pa to laiku teica runu izmeklētai auditorijai CIP ēkas zālē, kurā varēja saiet tūkstoš cilvēku. Par ko viņš runāja? CIP vadība atteicās to zinot.

Tūlīt pēc tam starojošais prezidents parādījās pūļa priekšā — publiski parakstīt kongresa pieņemto jauno likumu par CIP. Savu runu viņš iesāka ar jautru atgadījumu.

«Reiz radās nepieciešamība steidzīgi sazināties ar CIP aģentu Īrijā. Priekšniecība Vašingtonā pavēlēja citam aģentam:

— Nekavējoties brauc uz Īriju. Tā aģenta uzvārds ir Merfijs. Tava parole: «Cik jauka diena, bet vakars būs vēl jaukāks!»

Sūtnis ieradās Īrijā, sameklēja krodziņu norādītajā pilsētiņā, tur bija bārs. Viņš apsēdās pie letes, pasūtīja dzeramo un uzrunāja bārmeni.

— Ka lai atrodu Merfiju?

— Ja jums vajadzīgs fermeris Merfijs, viņš dzīvo divas jūdzes no šejienes, mājā pa kreisi. Ja jums vajadzīgs kurpnieks Merfijs, viņš dzīvo pretējās mājas otrajā stāvā. Jā, un mans uzvārds arī ir Merfijs.

Aģents iedzēra malku un sacīja:

— Cik jauka diena, bet vakars būs vēl jaukāks!

— A-ā! — iesaucās bārmenis, — tad jau jums vajadzīgs spiegs Merfijs!»

Prezidentam pamatīgi aplaudēja Viņš brīdi nogaidīja, saīga un ļoti nopietni paziņoja: nekas tāds vairs neatkārtosies. Tad aplēsa: visi CIP darbinieki — «drūmās cīņas krēslas varoņi» — ir šeit kopā, un adresēja viņiem ne mazumu cildinošu vārdu. Un, lai turpmāk netiktu dalīti lauri resora darbiniekiem, Reigans viņu acu priekšā parakstīja likumu — līdz 10 gadiem cietumsoda un līdz 50 tūkstošiem dolāru naudas soda tiem, kas nosauks vārdā CIP «varoni», pat tādā gadījumā, uzsvēra «AVashington Post», «ja šī informācija smelta no publicēta avota»(1).

1982. gada 23. jūnija likums г tikai viens no daudzajiem aizsegiem, kurus ASV valdība nodēiā laikā nolaidusi pār CIP un tās darbību. Sistemātisku dezinformāciju un daļēju noklusēšanu tagad atzīst par nepieliekamiem pasākumiem. Tātad ir ko slēpt!

Amerikāņu graujošās darbības un spiegošanas klasiķis (jā, jā, šī nozare ir tiktāl paplašinājusies, ka tai jau radušies klasiķi) A. Daless enerģiski pabeidza savu mūža darbu «Izlūkošanas māksla»: «Kara draudi kodolraķešu laikmetā ir labi saprotami, un mēs pamatoti tērējam miljardiem dolāru, lai tos atvairītu. Un tā mums jāizturas pret visiem slepena kara aspektiem... Pats pēdējais, ko mēs varam darīt. — iekalt ķēdēs mūsu izlūkdienestu. Tā aizsardzības un informācijas funkcijas ārkārtējo un pastāvīgo briesmu laikmetā ir nepieciešamas.»(2) Šājos spriedūmos ir daudz ievērības cienīga — gan norādījums uz to, cik izmaksā izlūkdienests (ne lētāk kā starpkontinentālās raķetes un kodoltermiskās bumbas), gan ari semantiskā slodze, ko ietver sacītais.

Zinošs cilvēks, bijušais galvenais Pentagona un CIP sakaru virsnieks F. Prautijs ļoti retā atklāsmes bridi septiņdesmito gadu vidū Vjetnamas kara beigās un Votergeitas priekšvakarā sakarā ar A. Dalesa vārdiem paziņoja: «Vecā saimnieka grāmatas nobeiguma rezumējošā tēze ir labākais piemērs tam, kā izlūkošanas asociācija uzskata par vajadzīgu dzīvot kodollaikmetā. Viņi grib, lai mūsu rīcībā būtu visdārgākais un vissazarotākais izlūkdienests, kas spētu automātiski atvairīt visu, ko viņi atzīst par draudiem. Kaut gan Alens Daless to nav teicis savā grāmatā, viņa izlūkošanas koncepcija paredz: 10 procentus parastas izlūkošanas un 90 procentus slepenā graujošā darba. Citiem vārdiem sakot, mums, pēc Dalesa domām, caurām diennaktīm jānoņemas visā pasaulē, pretdarbojoties saskaņā ar... «visiem slepenā kara aspektiem». Ar to viņš domā iejaukšanos citu valstu iekšējās lietās neatkarīgi no tā, vai tās to zina un atjauj. Tieši ar to nodarbojās. Ša vienotās Valstis, sākot iejaukšanos Berlīnes un Irānas lietās četrdesmitajos gados. Šīs izrīcības kulminācijas punkts bija briesmīgā katastrofa Vjetnamā, kur viss sākās ar plašu izlūkošanas spēku operāciju, pēc -tam iestājās slepenas graujošās darbības stadija, kas neizbēgami pārgāja atklāta karā Džonsona ēras laikā.»(3)

Kāpēc pār Prautiju nāca šī apskaidrība, tas ir saprotams. Viņš rakstīja 1973. gadā, kad Savienotajās Valstīs ar sašutumu iēsa, cik izmaksā karš Vjetnamā. Aprēķini bija dažādi. R. Zīgfords, tos izpētījis (savā nepublicētajā disertācijā «Vjetnamas kara retorika: prezidenti Niksons un Džonsons», kuru viņš aizstāvēja Minesotas universitātē F. Prautija grāmatas iznākšanas gadā), secināja: «Lai cik dažādi arī būtu aprēķini, Vjetnamas kara tiešās un netiešās izmaksas Savienotajām Valstīm sastāda aptuveni 350 miljardus dolāru.»(4) Dārgi! Protams, cilvēku, pirmām kārtām vjetnamiešu, dzīvības nav ko ņemt vērā, kā domā superpragmatiskās Savienotās Valstis.

1978. gadā, kad šoks bija pāri, bijušais CIP direktors V. Kolbijs mierīgi paskaidroja: septiņdesmitajos gados izdevumi CIP graujošās darbības īstenošanai «strauji samazinājās. CIP apcirpa savus tēriņus politiskajām un kva» zimilitārajām operācijām tiktāl, ka graujošās darbības izmaksas, kas kā smaga nasta gulās uz CIP budžetu un agrāk paņēma 50 procentus, samazinājās līdz mazāk nekā 5 procentiem.» Kā, vai notikusi izdevumu samazināšana šiem mērķiem? Nebūt ne. Graujošajai darbībai vienkārši sāka izmantot citu resoru līdzekļus. Neviens cits kā pats Koibijs norādīja, kā CIP nonākusi pie tādas dzīves: «Praktiski visu politisko un kvazimilitāro operāciju izdevumus ... uzņēmies Pentagons», bet, kā «finansēt, piemēram, radiostacijas «Brīvā Eiropa», «Brīvība», «Āzijas fonds», lemj Valsts departaments un kongress,»(5) To visu V. Kolbijs paziņojis savā mūža darbā «Goda vīri. Mana dzīve Centrālajā izlūkošanas pārvaldē» — plašos un nelāgi uzrakstītos memuāros.

Virsrakstā Kolbijs atkārtojis R. Helmsa izteicienu. Helmss bija Kolbija priekštecis CIP direktora krēslā un septiņdesmito gadu sākumā tiem, kuri bija sākuši šaubīties par resora labajiem darbiem, publiski apgalvoja: «Jums vajag mums uzticēties. Mēs esam goda viri.» Notika tā, ka ļoti drīz pēc tam Helmsu pieķēra viltus liecības sniegšanā likumdošanas orgānam — kongresam, par ko vienkāršajiem amerikāņiem draud naudas sods un cietums. Taču CIP darboņi nav pakļauti aizokeāna «demokrātijas» likumiem. Kad Helmsu tomēr izsauca uz tiesu, viņš kopā ar advokātu noteikti protestēja pret tiesāšanu, jo «tā atstās retu uz visu mūžu». Tiesa to ievēroja un 1977. gada novembrī piesprieda Helmsam divus tūkstošus dolāru naudas sodu ar apbrīnojamu pamatojumu — «viltus liecības sniegšana» tika aizstāta ar kriminālkodeksā neminētu pārkāpumu: nevēlēšanās dot «pilnīgu, izsmeļošu un precīzu liecību» kongresam.

Kā 1977. gada 19. novembrī indīgi atzīmēja žurnāls «National», Helmsa personā vara aizstāvēja pati sevi, jo bijušais CIP direktors, ja vien viņš gribētu, nenotikušajā prāvā «būtu varējis nodot juridiskā mazgāšanā milzīgu saini netīrās veļas. Vispārējai apskatei būtu izlikti arī pamatīgi notraipītie Henrija Kjsindžera krekli.» Aizgājis no tiesas zāles ar tīri simbolisku, nodarījumam neatbilstošu sodu, turpina žurnāls, «Helmss uzsāka sarunas ar žurnālistiem, un «rēta» brīnumainā kārtā pārvērtās par «goda zīmi» un, kā piebilda viltīgais advokāts, pat par «karogu»»(6). Sekmīgi atsist uzbrukumus, lai no kuras puses tie nāktu, tikt skaidrībā par vadības sistēmas būtību Savienotajās Valstīs Centrālajai Izlūkošanas pārvaldei Ir goda lieta. Šim nolūkam bez visa cita tā arī pastāv. Taču mēs esam novirzījušies no temata.

Būtu kļūdaini iedomāties, ka CIP ir tikai izlūkošanas un pretizlūkošanas orgāns. Lai kādus labojumus Kolbijs arī izdarītu, pareiza ir F. Prautija norādītā proporcija (ar atsauci uz A. Dalesa autoritāti) — izlūkošana vārda tiešā nozīmē droši vien sastāda 10 procentus vai nedaudz vairāk no visa CIP darba apjoma. Ja būtu citādi, tad vispār nebūtu bijis nekādas vajadzības dibināt CIP. Savienotajām Valstīm, kā mēs vēlāk redzēsim, ir pietiekami daudz izlūkošanas orgānu — pēc aptuvenām lēsēm, apmēram desmit. Diplomāts, politiskais domātājs pēc aicinājuma Kenans grāmatā «Draudu mākonis. ASV ārpolitikas pašreizējās reālijas» (1977) pamatoti norāda: «Izlūkošana kā tāda bija normāla vaislu funkcija jau ilgi pirms Padomju Savienības vai Savienoto Valstu rašanās, un visīstākā utopija ir cerēt, ka tā pilnīgi izzudīs. Taču visam ir savas robežas.» Kādas? «Es pats biju liecinieks tam,» raksta Kenans, «kā ASV izlūkošanas varas orgāni reizi no reizes īstenoja vai mēģināja īstenot operācijas, kuras tieši grāva ne vien PSRS un ASV diplomātiskās attiecības, bet arī iespējas panākt divu valdību labāku savstarpējo saprašanos.»7 Teiktais ir tikai vārga ēna no tā, ko vajadzētu darīt zināmu par politiku, kādu Vašingtona realizē ar CIP rokām.

Tā, protams, nav tikai izlūkošana. CIP uzdevums ir īstenot tā saucamo «psiholoģisko karu», kuram ari tiek atvēlēti apmēram 90 procenti no grandiozā resora resursiem. «Psiholoģiskais karš» ASV speciālo dienestu instrukcijās definēts šādi: «Visu to līdzekļu, ieskaitot morālos un fiziskos, koordinēšana un izmantošana (izņemot regulārās armijas militārās operācijas, taču izmantojot to psiholoģiskos rezultātus), ar kuru palīdzību tiek iznīcināta ienaidnieka griba uzvarēt, grautas tā politiskās un ekonomiskās iespējas panākt uzvaru; ienaidnieks zaudē sabiedroto vai neitrālo valstu atbalstu, palīdzību un simpātijas, vai ari tiek aizkavēta tāda atbalsta, palīdzības vai simpātiju saņemšana; tiek radīta, atbalstīta vai pastiprināta mūsu pašu tautas un tās sabiedroto griba uzvarēt; tiek iegūts, uzturēts un palielināts neitrālo valstu atbalsts, palīdzība un simpātijas pret mums.»(8) Jādomā, ka tas ir klasisks definējums, kas nav zaudējis spožumu gadu gaitā.

Minētās «psiholoģiskā kara» metodes ir vienvērtīgas mēģinājumiem graut tās valsts iekārtu, kas izraudzīta par šī kara mērķi, un galu galā gāzt šo iekārtu. Spiegošana ir šī mērķa atvasinājums un tam pakļauta. «Psiholoģiskā kara» smaile tiek vērsta pret Padomju Savienību. Tādēļ ari tika radīta un pastāv CIP — organizācija, kurai nav precedenta visā civilizētas sabiedrības vēsturē.

Plašā nozīmē CIP ir viens no vissvarīgākajiem un droši vien arī asākajiem ASV valdošās elites instrumentiem, ar kuru pārkait pasauli pēc amerikāņu parauga un nodibināt , tajā Vašingtonai vēlamo kārtību.

Neatkarīgi no Aizatlantijas republikas oratoru oficiālās retorikas toņa un niansēm vaidošā amerikāņu politiskā tradīcija ir neiecietība. Tās aizsākumi meklējami tajos laikos, kad tēvi piligrimi, nespēdami iedzīvoties Vecajā pasaulē, devās pāri okeānam veidot valsti saskaņā ar saviem uzskatiem. Jau tad izveidojās aprobežotais pasaules uzskats — vai nu «mēs», vai «viņi». Domājošs novērotājs mūsdienās bez grūtībām tiks skaidrībā: vārdos iestājoties par politisko plurālismu, ASV valsts darbinieki necieš to praksē, uzskatot par vienīgo iespējamo un no visiem viedokļiem vislabāko tikai Savienotajās Valstīs pastāvošo pārvaldīšanas formu. Šo iemeslu dēļ neizbēgams ir permanents Savienoto Valstu konflikts ar visu pasauli. CIP funkcionālā loma — darīt visu, lai atrisinātu šo konfliktu ASV labā.

Neiecietība pret visu gan aiz lieliskās «demokrātijas» zemes robežām, gan ari tās iekšienē. īsti sektantu tikumi. Viss, kas nāk no Baltā nama, gala instancē tiek uztverts kā milzu gudrība. Nav nemaz jārokas dziļi pagātnē, pietiek ar neseniem piemēriem. Lai noteiktu kandidātu piemērotību augstākajiem valsts amatiem, prezidents L. Džonsons ievēroja šādu kritēriju: «Man nav vajadzīga uzticība vispār. Man vajadzīga tāda uzticība, kad gaišā dienas laikā bučo manu dibenu un sauc — smaržo kā roze!»(9) Labi, bet kā tad masu informācijas līdzekļi, bēdīgi slavenā prese? Raksta taču visu ko! Jā, raksta, tikai vislielākais gods amerikāņu žurnālistam — tikt akreditētam prezidenta galmā, bet tur, ar riebumu piemetināja avīžnieks no neizraudzīto vidus, «ak dievs, paskatieties, kā Miarsam (V. Miarss, «Associated Press» pārstāvis) un Semplam (V. Sempls no «New York Times») līdzīgi tipi ložņā uz vēdera un bučo dibenu Ronam Zīgleram (Niksona pārstāvis sakariem ar presi)»(10). Citādi jau nemaz nevar būt, «psiholoģiskais karš» notiek arī valsts iekšienē, lai nostiprinātu galēju konformismu.

Konformisma čempioni, gluži dabiski, ir ASV augstākās amatpersonas. Viņi pastāvīgi rāda priekšzīmi, burtiski noliekdami galvas amerikāņu politiskās izmeklēšanas orgānu priekšā. R. Reigans, piemēram, iepazinās ar savu nākamo dzīvesbiedri, aktrisi Nensiju, dramatiskos apstākļos, 1952. gada rudeni «Washington Post» vēstīja, ka 1951, gadā Nensijas vārds parādījies «kreiso sarakstā», ko publicējusi avīze «Hollywood Season News». Viņa metusies meklēt aizstāvību pie Reigana, kurš toreiz bijis kinoaktieru arodbiedrības prezidents. Viņš arī uzskatīts par šīs problēmas lietpratēju, jo kopa ar kongresa komitejas inkvizito- rieni viņi padzinuši «komunistus» no darba Holivuda. «Pēc daudziem gadiem,» episki vēsta «Washington Post», «Nensijа Reigana atzinās, ka viņas velēšanās personīgi tikties ar Reiganu pārspējusi bailes būt nepatiesi nosauktai par komunisti.»

Reigans, pārbaudījis Nensijas pagātni, atzinis, ka viņa ir pilnīgi uzticama. Bet 1952. gadā viņi, lojālie aktieri, saistījās ar laulības saitēm.(11)

Dž. Fords savos memuāros ar neslēptu lepnumu stāstīja, ka pirms iecelšanas par viceprezidentu 1973. gadā viņš ticis «pakļauts visrūpīgākajai» politisko izmeklēšanas orgānu pārbaudei. Tikai FIB vien atvēlēja šim nolūkam 350 aģentu! Dž. Fords uzskata, ka tas Savienotajām Valstīm ir liels labums. Vispār cildināt CIP, FIB un Ko ASV valdnieku uztverē ir gandrīz vai pilsoniska varonība.(12)

Taču ir zināms, ka Savienotajās Valstīs ir rakstīts un raksta par CIP un ir pat «izmeklēta» resora darbība. Palūkosimies!

Emocionālo sašutuma vilni, kas uzbangoja Savienotajās Valstīs septiņdesmito gadu vidū pēc dažādām speciālo dienestu «izmeklēšanām», mūsu dienās pilnīgi apslāpējuši sazarotie amerikāņu valstiskuma kanāli. Tagad, kad pat šī viļņa radītās putas izzudušas «demokrātijas» bezdibeņa kloākās, var bez grūtībām saskatīt cietās paliekas, ko tas izskalojis no CIP, FIB un Ko administratīvajiem graustiem. Tūlīt pārsteidz fenomens — «izmeklētāji» nedabūja to, ko gribēja, un ari ne to, kas tika slikti glabāts, bet ieguva galvenokārt tikai tos faktus, kurus valsts vadība un speciālie dienesti atzina par iespējamu nodot atklātībai. Tie bija raibi, dažkārt pat šausminoši, taču neizbēgami izlaisti cauri piekasīgās politiskās cenzūras sietam.

Par šo ieguvumu tad arī tika lauzti šķēpi nepieredzētajās sacīkstēs, kuras bija sarīkojuši ne tikai amerikāņu, bet arī Rietumu masu informācijas līdzekli. Tagad amerikāņi pieļaujamos ietvaros zina un ir pietiekami parādījuši savu sašutumu par rūpīgi atlasītajām ziņām, kuras liecina par ASV sodīšanas sistēmu, amerikāņu izlūkdienesta funkcionēšanu, par izmēģinājumiem ar cilvēkiem, lai pakļautu kontrolei viņu rīcību. Tika sacīti pelnīti briesmīgi vārdi necienīgās prakses nosodījumam, taču kāds tad galu galā ir visas šīs kampaņas pamatmērķis? Nebūtu pārspīlēti sacīt, ka pietiekami detalizēts apskats (ar draudīgiem pusvārdiem), teiksim, par pūliņiem pakļaut kontrolei saprātu, ir būtiska tā darba sastāvdaļa, kas tiek veikts, lai nodibinātu šādu kontroli visplašākajā apjomā. Citādi domājošie Savienotajās Valstīs tādejādi vismaz ir brīdināti, kas viņus sagaida. Visas šīs izrādes uzdevums ir iebaidīt pasauli, parādot, kas stāv kapitāla šķiriskās kundzības sardzē. It īpaši ārpus aizokeāna «demokrātijas» robežām.

Amerikāņu žurnāls, kas savam nosaukumam izvēlējies vārdu «Progressive» un tādēļ izsaka šim nosaukumam piedienīgus spriedumus sakarā ar «izmeklēšanu» Kapitolija kalnā, atzīmēja: «Pārskati par to tika pakļauti nežēlīgai cenzūrai. Senāta komiteja bija diezgan vaļsirdīga attiecībā uz likumpārkāpumiem un FIB ekscesiem, taču izteica gandrīz vai glaimojošus vērtējumus Centrālajai izlūkošanas pārvaldei ... «Vislabākais šajā lietā ir tas, ka tā ir aiz muguras,» pavēstīja Tenesijas štata senators H. Beikers par piecpadsmit mēnešus ilgo izmeklēšanu, kad pienāca tās pabeigšanas dižais brīdis. «Mēs izmeklējām un pabeidzām šo izmeklēšanu, nenodarot nekādu ļaunumu, nekādus zaudējumus atbilstošajiem resoriem.»»(13) Kādi tur zaudējumi, drīzāk reklāma! Un ļoti šausminoša pirmām kārtām pašiem amerikāņiem, kuri lieliski zina, kas sagaida tos, kuri nepakļaujas «likumam» un «kārtībai».

Bet vientieši, kuri, «izmeklēšanas» iedvesmoti, centās aizstāvēt kājām mīdītos likumus un savas tiesības? FIB patvarības sešdesmito un septiņdesmito gadu mijā spieda prokuratūru ierosināt lietu pret toreizējo FIB direktoru P. Greju un diviem augstiem resora ierēdņiem M. Feltu un E. Milleru. 1980. gada beigās Grejs tika atbrīvots «pierādījumu trūkuma dēļ». Abi pārējie tomēr stājās tiesas priekšā — noskaidrojās, ka viņi bija devuši norādījumus FIB aģentiem ielauzties amerikāņu mājokļos un sankcionējuši ne mazumu citu nelikumīgu pasākumu. Kaut gan par tādiem nodarījumiem paredzēti ilgstoši cietumsodi, tiesa aprobežojās ar visai mērenu sodu — abiem kopā 8500 dolāru.

Prezidents Reigans to uzskatīja par neciešamu, 1981. gada aprīlī viņš notiesātajiem piedeva, paziņodams; viņiem taču «nebija noziedzīgu nodomu!». Prokurors, kas uzturēja apsūdzību tiesā, bija sarūgtināts: «Tieši to mēa centāmies pierīdīt divus mēnešus ilgās prāvas laikā... Tagad valdība piedod pati sev pilsoņtiesību pārkāpumu.»(14) Vispār Savienotajās Valstīs, kad ir runa par politiskās izmeklēšanas orgānu noziegumiem, likumības nav un ari nevar būt.

Par to pārliecinājās naivais fotostudijas īpašnieks Fērfaksas pilsētā. No «izmeklēšanas» materiāliem 1975. gadā viņš uzzināja, ka CIP aģenti kopā ar policistiem 1971. gadā ielauzušies viņa studijā. Aplēsis zaudējumus 12 miljonu dolāru apjomā, īpašnieks iesniedza sūdzību tiesā. 1977. gadā tiesa noraidīja viņa prasību. Taču brīnišķīgajā demokrātijā vērtīgs katrs cents, tādēļ Fēnaksas varas iestādes pieprasīja atlīdzināt tām tiesas izdevumus, kas radušies, mēģinot atbrīvoties no kaismīgā likummīlētāja, kurš reizē ar CIP apsūdzēja ari policiju. 1982. gada septembrī kongress atlīdzināja pilsētai zaudējumus, asignējot 41 tūkstoti dolāru. Resoru likumība triumfēja, bet aizvainotais prasītājs palika ar garu degunu!(15)

Uz šī fona smieklīgas izskatās bijušā ASV prezidenta R. Niksona vaimanas. 1980. gadā savā grāmatā «Īstais karš» viņš rakstīja: «Tūlīt pēc kongresa sensacionālajām izmeklēšanām mēs demoralizējām CIP un izrāvām tai ilkņus.» Tādā garā bija pierakstītas vēl vairāk nekā divsimt grāmatas lappuses un sekoja piebildes: «Mēs izkastrējām pārvaldi un citus izlūkošanas resorus.»(16)

Tas, kas eksprezidentam bija vienkārši vēlējums, kļūst par rīcību prezidentam R. Reiganam. Jau ar pirmajām vēstīm no Baitā nama par to, ka Reigans gatavojas nostiprināt CIP. avīžnieki atskārta: bez visa cita paplašināsies tās «birokrātijas» funkcijas, kuru lādēja republikāņi, tiekdamies pēc varas 1980. gada prezidenta vēlēšanās. Pusdienās ar avīžu redaktoriem 1981. gada 17. oktobrī Reiganam uzdeva tiešu jautājumu: kā to saskaņot ar solījumiem «noņemt valdības slogu no tautas pleciem». Viņš sarauca pieri: «Vai neredzat, es ēdu,» — un lika atbildēt palīgam E. Mīzam, kas ēda turpat blakus,

Mīzs noslaucīja lūpas, tad atvēra muti: «Parunāsim par CIP, tas ir visvieglāk.» Ātri bērdams vārdus, viņš paskaidroja, ka neviens netaisās «paplašināt» CIP funkcijas. «Tas viss ir salti meli, propaganda, ar kuru nodarbojas daži ierēdņi Kapitolija kalnā. Viņi kādreiz senātā apkalpoja kaunpilno Frenka Cērča komiteju izlūkošanas jautājumos. Tieši Čērčs pirms vairākiem gadiem nodarīja tādus zaudējumus mūsu izlūkošanas orgāniem.»

«Washington Post» korespondents, kas piedalījās šajās pusdienās, savā avīzē izteica dzēlību: «Šķiet, ka ne mazums cilvēku mūsu galvaspilsētā neprot lasīt.» Pēc tam viņš citēja vārdus no Dž. Orvela romāna-antiutopijas «1984. gads», kura attēlota nākotnes absolūtās apspiešanas valsts: «Kas kontrolē pagātni,» sludināja partijas lozungs, «tas kontrolē nākotni, bet, kas kontrolē tagadni, tam ir neierobežota vara pār pagātni... Viss ir vienkārši. Vienīgais, kas nepieciešams, — nebeidzamas uzvaras pār paša atmiņu.»(17)

Žurnālists, jādomā, atzīst, ka šis briesmīgais laiks Savienotajām Valstīm tuvojas pirms termiņa, kas noteikts Orvela futuroloģiskās satīras virsrakstā. C1P daudz darījusi, lai piepildītos visdrūmākie pareģojumi.

***

CIP graujošā darbība, kā redzam, tiek aizvien vairāk maskēta. Reigana administrācijas pūliņi tomēr atgādina strausu, kas slēpj galvu smiltīs. Taču nodari jumus nevar noslēpt, jo CIP vēsture tik viegli nav aizmirstama.

Nenoniecinot nekādus līdzekļus, CIP attiecībā uz PSRS un citām sociālistiskajām valstīm īpaši pūlas ideoloģijas jomā. Izvēle par labu šim «psiholoģiskā kara» aspektam tika izdarīta vairāku iemeslu dēļ, kas daļēji nebija atkarīgi no resora vadības gribas. Kādēļ? Derētu noskaidrot.

Pamēģināsim atklāt tieši šo CIP darbības aspektu. Pilnīgi izraut to no Rietumu speciālo dienestu graujošās darbības kopējās ainas ir absolūti neiespējami, tādēļ neizbēgami tiek skarti arī citi jautājumi.

***

_____________________

Piezīmes:

1. «The Washinglon Post», June 24, 1982.

2. A. Dulles. The Craft of Inteliigence. N. Y., 1963, p. 264.

3. F. Prouty. The Secret Team. The CIA and its Allies in Control of the United States and the World. Englewood Cliffs, 1973, pp. 66—67.

4. R. Sigford. The Rhetoric of the Vietnam War: Presidenls Johnson and Nixon. University of Minnesota, Ph. D., 1973, p. 193.

5. W. Colby and P. Forbath. Honorable Men. My Life in the CIA. N. Y., 1978, pp. 300—301.

6. «The Nation», November 19, 1977, p. 514.

7. G. Kennan. The Cloud of Danger. Current Realities of American Foreign PoIicy. Boston, 1977, pp. 212, 210.

8. «War Report of the Office of Strategic Services». Washington, 1949, p. 99.

9. D. Halberstam. The Best and the Brightest. N. Y., 1973, p. 526.

10. H. Thompson. Fear and Loathing: On Ihe Campaign Trail 72. N. Y., 1973, pp. 403-404.

11. «The Washington Post», September 12, 1982.

12. G. Ford. A Time to Heal. N. Y,, 1980, p. 106.

13. The Intelligence Investigations: Congress Cops Out. — «The Progressive», July, 1976, pp. 16—17.

14. «Newsweek», April 27, 1981, p. 46.

15. «The Washington Post», September 14, 1982.

16. R. Nixon. The Real War. N. Y., 1980, pp. 40, 264.

17. «The Washington Post», November 13, 1981.

***

KARŠ PĒC KARA

1

Nozīmīgais un skarbais 1947. gads mūsu Tēvzemes vēsture. Šājā gada tika sadziedētas pirmās kara brūces Dzimtenes miesā — rudenī rūpniecībā tika sasniegts pirmskara līmenis. Aiz sausajiem un konkrētajiem CSP datiem slēpās gigantisks tautas darbs — vajadzēja atjaunot karā dezorganizēto un izpostīto saimniecību Krievijas rietumos, tieši tur, kur notika milzīgās Lielā Tēvijas kara kaujas.

Uz pilsētu un ciemu, rūpnīcu un fabriku krāsmatām atdzima mierīga dzīve, kuru cēla nesenie karavīri. Par sfiādnieku darba tērpiem kalpoja šineļi, vateņi, formas blūzes, ko gādīgie staršinas bija norakstījuši. Ar pulveri un. Eiropas putekļiem piesūkušos tos tagad novalkāja celtnieku — jaunradītāju armija. Dzīve bija grūta, vajadzēja atrisināt gigantiskas problēmas. Cita ceļa nebija — vienīgi un tikai ar saviem spēkiem jāatjauno un jānostiprina valsts, lai varētu droši raudzīties nākotnē. Ātrāk jāatgūst normāla dzīve tautai — varonei, kas uz saviem pleciem iznesusi vēsturē smagāko karu.

Padomju cilvēki bija pelnījuši, iekarojuši tiesības uz krasu dzīves līmeņa paaugstināšanu, uz atpūtu pēc neizturamajām kara grūtībām. Kaut ari tika veikts viss iespējamais, darba palika bezgala daudz. Kara sekas sevi atgādināja uz katra soļa. Valsts resursi arī pēc uzvaras bija jānovirza militārajām vajadzībām, kuras tagad sauca par aizsardzības vajadzībām. Tās skaļi atgādināja par sevi jau tad, kad vēl nebija apklusuši Sarkanās Armijas lielgabali. Uzliesmojumi, kas spožāki par miljons Saulēm — Hirosimas un Nagasaki atombombardēšana —, bargi brīdināja cilvēci, ш ko spējīgs ar zinātnes jaunākajiem atklājumiem bruņojies imperiālisms. Jau kara beigās vajadzēja atrast un izlietot milzīgus līdzekļus, lai radītu jaunas dārgas apbruņojuma sistēmas, pirmām kārtām — atomieročus. Bet katrs rublis bija svarīgs! Tas nevarēja neatstāt iespaidu uz padomju cilvēku dzīvi, tas ietekmēja visu.

1947. gadā ģenerālpulkvedis J. Smirnovs, kurš kara laikā bija vadījis Bruņoto Spēku medicīnisko dienestu, tāpat kā daudzi citi, nomainīja mundieri pret civilajām drēbēm. Viņam, lieliskam nozīmīgā dienesta organizatoram bruņotās cīņas gados, tagad tika uzticēts PSRS veselības aizsardzības ministra postenis. Viņš ministrijā ienāca ar bagātu pieredzi — nevienā pasaules armijā tik daudz ievainoto karavīru nebija atgriezušies ierindā, vissmagākajos apstākļos valstī nebija izplatījušās infekcijas slimības. Humānās profesijas pārstāvis J. Smirnovs ar viņam raksturīgo enerģiju ķērās pie pēckara veselības aizsardzības organizēšanas. Viņš apbraukāja izpostītos apgabalus un bija satriekts. Donbasa, Makejevkas slimnīca, nebija trauku, ko dot slimniekiem, — bija jāizlīdzas ar konservu bundžām. Sīs bundžas ar atliektiem vākiem bija ministra acu priekšā, kad viņš ziņoja valdībai par veselības aizsardzības svarīgākajām vajadzībām. Nepieciešama nauda. To piešķīra, taču nebūt ne pilnā apmērā. Ministrs vai trakoja, pierādīdams acīm redzamo, tomēr bez lieliem panākumiem. J. Staļins, atzīdams viņa pūliņus, protams, par pamatotiem, norādīja: Smirnovam, kam pēc ieņemamā amata vajadzētu zināt par atomieroču radīšanu, nepieklājas nesaprast, kur iet līdzekļi.

Daudzu jo daudzu asu vajadzību apmierināšana tika atlikta. Bet citas izejas nebija. Padomju tautai, kas bija izglābusi civilizāciju un sevi, atkal draudēja nāvi nesošas briesmas.

2

Tajā laikā pasaulē bija tikai viena vienīga zeme, kurat resursu bija papilnam, — Savienotās Valstis. Kad kaujas laukos izšķīrās cilvēces liktenis, tās necieta, bet, tieši otrādi, uzplauka. Mēs kara laikā bijām vienā ierindā, taču mūsu un amerikāņu ieguldījums, izrādījās, bija atšķirīgs. Uz amerikāņu zemes nesprāga neviens šāviņš, netika sagrauta neviena ēka. Mēs zaudējām 20 miljonus bezgala dārgu dzīvību, amerikāņi — 400 tūkstošus cilvēku. Uz katriem 50 kritušajiem padomju ļaudīm ir viens amerikānis. Savos darbos par otrā pasaules kara vēsturi es daudzkārt esmu izmantojis šo salīdzinājumu. Daži ASV vēsturnieki, kuri nebūt nepieslejas mūsu uzskatiem, tomēr ir spiesti, kaut arī visai negribīgi, atzīt šī salīdzinājuma patiesumu. Amerikāņu vēsturnieks profesors D. Gediss grāmatā «Krievija, Padomju Savienība un Savienotās Valstis. Interpretācijas pieredze» (1978), norādot uz vienu no maniem darbiem, atzīmējis: «Autors, kaut arī pasvītroti, tomēr precīzi minējis, ka uz katru karā nogalināto amerikāni iznāk piecdesmit bojā gājušu krievu.»(1)

Pilnīgi atšķirīgi izrādījās materiālie zaudējumi. Karš iznīcināja trešo daļu no mūsu nacionālās bagātības. Atcerēsimies: tikpat daudz nacionālās bagātības mūsu Dzimtene zaudēja pirmā pasaules kara un tam sekojošā pilsoņu kara rezultātā. Skaitliski izteikti mūsu zudumi 1941.— 1945. gadā ir sekojoši. Karš Padomju Savienībai izmaksāja 485 miljardus dolāru (pēc toreizējā kursa, ņemot vērā nopostītā vērtību). ASV militārie izdevumi otrajā pasaules karā — 330 miljardi dolāru. «Ass» lielvalstu pretiniekiem ASV sniedza palīdzību pēc lendlīzes — iztērējot 43,6 miljardus dolāru. Piegādes pēc lendlīzes Padomju Savienībai sastādīja apmēram 10 miljardus dolāru jeb aptuveni 3,5 procentus no visiem ASV militārajiem izdevumiem otrā pasaules kara laikā. Tieši šo skaitli — 3,5 procentus, kas precīzi atspoguļo Savienoto Valstu ieguldījumu gigantiskajās kaujās galvenajā cīņas frontē pret Vāciju un tās sabiedrotajiem, — vajag vienmēr atcerēties, kad domājam par mūsu zemju militāro sadarbību tajā laikā.

Pirmajos pēckara gados Padomju Savienību apmeklēja rie mazums ietekmīgu vai savā zemē pazīstamu amerikāņu. Viņus silti sagaidīja, atceroties neseno militāro sadarbību. Dažus no tiem pieņēma J. Staļins, vairākiem atbildēja uz jautājumiem. Kad aģentūras «United Press» korespondents H. Beilijs 1946. gada 29. oktobrī pajautāja: «Vai Krievija joprojām ir ieinteresēta saņemt aizdevumu no Savienotajām Valstīm?» — J. Staļins atbildēja: «Ir ieinteresēta.»

H. Beilijs lietišķi pavaicāja: «Cik ilgs laiks būs nepieciešams, lai atjaunotu Rietumkrievijas izpostītos rajonus?» Atbilde: «Seši septiņi gadi, ja ne vairāk.»(2)

Prezidenta Franklina D. Rūzvelta dēls E. Rūzvelts, intervējot J. Staļinu 1946. gada 21. decembrī, jautājumu izteica savādāk: «Ja starp Savienotajām Valstīm un Padomju Savienību tiks panākta vienošanās par aizdevumu vai kredītu sistēmu, vai šādas vienošanās dos ilgstošu labumu arī Savienoto Valstu ekonomikai?» — uz ko saņēma atbildi: «Tādu kredītu sistēma neapstrīdami ir savstarpējs izdevīga gan Savienotajām Valstīm, gan Padomju Savienībai.»(3)

Ne sevišķi jaunās un tātad saprātīgās nelaiķa prezidenta atvases loģika bija apbrīnojama: ko vēl bagātību sarausušās Savienotās Valstis varētu iegūt no karā savainotās Padomju Savienības! It kā nebūtu pieticis ar to, ka nesenajā karā padomju ļaudis ar savām krūtīm sargāja arī Ameriku!

Bet tajā laikā tiešām tika gaidīts, ka ASV sniegs palīdzīgu roku kara gadu sabiedrotajam ne vien mūsu Dzimtenes, bet arī Apvienoto Nāciju aizstāvēšanā. Tas viss palika sarunu stadijā, jo ASV varas augšslāņos tika pieņemti pretēji lēmumi. Divus gadu desmitus pēc aprakstītajiem notikumiem Dž. Kenans (toreiz padomnieks ASV vēstniecībā Maskavā) savu 1967. gadā iznākušo memuāru pirmajā sējumā rakstīja:

«Toreizējās amerikāņu administrācijas — gan F. Rūzvelta, gan Trumena kunga — vēlāk bieži tika kritizētas par to, ka 1945. gada vasarā pēkšņi tika pārtraukta palīdzība Padomju Savienībai pēc lendiīzes, ka mēs nepiedāvājām Padomju Savienībai prāvu aizņēmumu, kaut arī, kā daži uzskata, padomju līderiem likām saprast, ka viņi var ar to rēķināties... Esmu spiests atzīt: ja ASV valdība pelnījusi kritiku par stingro līniju šajās lietās, tad es esmu pelnījis daudz lielāku kritiku par to, ka ieņēmu vel stingrāku pozīciju, turklāt agrāk nekā valdība, ka uzkurināju un iedvesmoju Vašingtonu uz stingrību ... Lūk, manu uzskatu raksturīgs piemērs — savu viedokli tajā laikā izklāstīju vēstniekam un Valsts departamentam: «Nav nekāda pamata, ne ekonomiska, ne politiska, lai turpinātu sniegt palīdzību Krievijai pēc lendiīzes vai lai piekristu tam, ka Krievija, kura neizdara iemaksas UNRRA*, saņem cik necik nozīmīgu palīdzību no UNRRA vai lai ASV valdība piešķirtu aizdevumu Krievijai bez ekvivalentu politisku piekāpšanos iegūšanas»... Nerodu nekāda pamata, lai nožēlotu izdarīto.»

_____________________

* UNRRA — «United Nations Relief and Rehabilitation Administration» (Apvienoto Nāciju administrācija palīdzības un atjaunošanas jautājumos). Izveidota 1943. gadā ar mērķi, kāds redzams no tās nosaukuma. UNRRA padome nolēma, ka dalībniekvalstis, kuru teritorija nav bijusi okupēta, izdara iemaksas tās fondā 2 procentu apmērā no valsts nacionāla ienākuma 1943. gadā. Citi organizācijas dalībnieki tika uzaicināti izdarīt iemaksas atbilstoši iespējām. Patiesībā ASV pārstāvji UNRRA palīdzību izmantoja Vašingtonai izdevīgu mērķu sasniegšanai. Organizācija tika izformēta 1947. gadā.

No kurienes tāds niknums pret Savienoto Valstu sabiedroto? Vai Kenans nebūtu izpratis mūsu zemi un mūsu tautu, kaut visu mūžu veltījis mūsu pētīšanai un tajā laikā skaitījās viens no lielākajiem ekspertiem Padomju Savienības jautājumos? Viņa memuāros atrodamas pamācošas epizodes — tās parāda, kā domāja tie, kas palīdzēja veidot amerikāņu politiku. «Manus uzskatus par iespējamo ekonomisko palīdzību Padomju Savienībai,» viņš raksta, «ietekmēja ceļojuma iespaidi pa Padomju Savienību drīz pēc kara beigām Eiropā.» ASV vēstniecības padomnieks apmeklēja Novosibirsku, Kuzņecku, un visur viņu sirsnīgi sagaidīja. Man «nācās izturēt labvēlīgo, taču nogurdinošo krievu viesmīlības rituālu: «Kāpēc jūs neko neēdat? Pagaršojiet šo te!»» Laipnie saimnieki nespēja apjēgt, ka Kenana uzdevums, kā viņš atzīmē memuāros, bija «nokļūt Kuzneckā, kur jau vairākus gadus, cik izdevās noskaidrot, nebija ieskatījies neviens ārzemnieks no Rietumiem.. bet es vēl nekad nebiju redzējis lielās padomju rūpnīcas».

Tas, pēc Kenana domām, bija reti veiksmīgs brauciens, viņš redzējis visu, ko vēlējies. Izbraukājis rajonus, kur nesenā kara gados tikusi kaldināta Padomju zemes militārā varenība. Droši vien viņš ari pārliecinājās par to. Vairākus gadu desmitus vēlāk viņš idilliski apraksta atmiņā iespiedušās dienas, kad krieviski brīvi runājošo amerikāni neviens nav noturējis par ārzemnieku.

«Man radās izjūta, ka es esmu nevis svešinieks, bet vienkāršs padomju cilvēks! Vismaz mani ceļabiedri lidmašīnā mani neturēja ne par ko citu. Omskas lidostā, tveicē, sēdēdams zālē lidmašīnas spārna ēnā, es pēc viņu lūguma skaļi lasīju savu nejauši līdzpaņemto Alekseja Tolstoja grāmatu «Pēteris Pirmais».

Vakaros mazajās lidostu viesnīcās es biju kopā ar viņiem, it kā būtu tāds pats kā viņi, parasts cilvēks. Ar viņiem bija vienkārši, es jutos brīvi.»

Taču pienākums augstāk par visu! Vaļsirdīgie krievi nespēja pat nojaust, par ko domāja un ko risināja šis kāds — vienkāršajā, apnēsātajā uzvalkā un neuzkrītošajā žokejcepurē.

«Kad zem lidmašīnas spārna lēni peldēja plašie līdzenumi Volgas rietumu krastā, skatīdamies uz saviem mīļajiem ceļabiedriem, es sāku domāt par problēmām, kas saistītas ar amerikāņu palīdzību Krievijai. Krievi, kā vēlreiz pierādījās manā braucienā, ir liela un pievilcīga tauta. Pavisam nesen viņi pārdzīvojuši neiedomājamas ciešanas, daļēji arī par mums. Protams, gribētos palīdzēt, bet vai tas bija iespējams? Ja tautu kontrolē spēcīgs autoritārs režīms, kas īpaši naidīgi noskaņots pret ASV, tad, manuprāt, amerikāņi gandrīz nemaz nespēj tai palīdzēt, vienlaikus nepalīdzot ari režīmam... Tauta un režīms, citiem vārdiem sakot, ir dialektiski savstarpeji saistīti, tāpēc nevar palīdzēt tautai, nepalīdzot režīmam, un nevar kaitēt režīmam, nekaitējot tautai. Tāpēc labāk nemēģināt ne palīdzēt, ne kaitēt, bet atstāt visu, kā ir. Galu galā tas ir viņu smagais stāvoklis, nevis mūsējais.»

Augsti, gandrīz filozofiski, bet būtībā nekrietni spriedelējumi! Sēdēdams piecu pie pleca ar mūsu ļaudīm, Kenans domaja tikai pēc prctpadomju stereotipiem. Kāds reālisms! Ar dzeļošām, aukstām acīm «eksperts» Padomju Savienības jautājumos vēroja tos, kuri kara gados bija «cietuši» ari par ASV, vēroja šo «viņu smago stāvokli», uzsvērdams tekstā «viņu». Labi, tas ir personisks iespaids, bet kā tad paliek ar bēdīgi slaveno «naidīgo noskaņojumu» pret ASV? Nesteidzīgi risinādams stāstījuma pavedienu, Kenans apraksta, kā 1945. gada rudenī amerikāņu kongresmeņu grupa izlūgusies pieņemšanu pie J. Staļina. Par ko tad amerikāņu tautas izredzētie tai dienā runājuši ar Staļinu? «Neatceros kongresmeņu un Staļina sarunas saturu (Vašingtonas arhīvos, protams, ir tās pieraksts),» atzīmē Kenans, «manā atmiņā iespiedusies tikai mūsu nostāja šajā gadījumā.»(4)

Ar «nostāju» mēs jau iepazināmies, bet, kas attiecas uz sarunas saturu, nav vajadzības rakņāties arhīvos, jo valodīgie kongresmeņi, atgriezušies no PSRS, uzreiz visiem stāstīja, kāpēc braukuši uz Kremli. Tie bija kongresa pēckara ekonomiskās politikas un plānošanas komitejas locekļi ar tās priekšsēdētāju V. Kolmeru priekšgalā. Savācis un izanalizējis viņu toreizējos izteikumus pēc atgriešanās no ASV, Dž. Gediss grāmatā «ASV un «aukstā kara» rašanās 1941—1947» (1972) jautājumu izklāstīja šādi:

«1945. gada 14. septembrī delegācijai, kuru vadīja komitejas priekšsēdētājs Viljams M. Kolmers no Misisipi štata, tika parādīts gods: to pieņēma Staļins. Kolmers padomju līderim paziņoja, ka viņa komiteja informēta par Krievijas vēlēšanos saņemt aizdevumu no ASV. Kā, viņš gribētu zināt, Padomes izmantos līdzekļus, kā tos atdos un ko par to Vašingtona varētu gaidīt pretī? ... Delegācija... atskaitījās valsts sekretāram D. Bimsam, bet pēc tam apspriedās ar Trumenu.-Kolmera grupa abās sarunās uzsvēra, ka nepieciešama «stingrāka pieeja mūsu attiecībās ar Padomju Republiku». Kolmera komiteja bija gatava piekrist amerikāņu aizdevuma piešķiršanai Padomju Savienībai ar noteikumu, ka krievi uzņemsies noteiktas saistības. Viņiem jāpaziņo, kāda viņu ražošanas daļa kalpo bruņošanās nolūkiem. Viņiem jāpaziņo svarīgākie dati par padomju ekonomiku un jādod iespēja pārbaudīt šo ziņu precizitāti. Padomju Savienība nedrīkst sniegt palīdzību Austrumeiropai politiskos nolūkos, tai jāinformē par saviem tirdzniecības līgumiem sr šīm zemēm. Kā Padomju Savienībā, tā Austrumeiropas zemēs, kas atrodas tās kontrolē, Kremlim pilnībā jāgarantē amerikāņu īpašuma aizsardzība, tiesības izplatīt amerikāņu grāmatas, žurnālus, avīzes un kinofilmas. Visbeidzot, Savienotajām Valstīm iāpieprasa, lai «krievi politiskās prasības izpildītu uz tādiem pašiem noteikumiem kā citas valdības. Sie noteikumi paredz arī izvest padomju okupācijas karaspēku atbilstoši Potsda- mas nolīgumam un Jaltas konferencei.» īsāk sakot, Kol- mers un viņa kolēģi pieprasīja, lai Padomju Savienība par amerikāņu aizdevumu atlīdzinātu ar pārkārtojumiem savā pārvaldes sistēmā un atteiktos no savas ietekmes sfēras Austrumeiropā.»(5)

Kā redzam, tika izteiktas tādas lietas, ka nepalika ne mazāko šaubu par to, kas un pret ko noskaņots «naidīgi». Tāpēc ari pieredzējušais diplomāts Dž. Kenans tās «aizmirsa» un ziņkārīgajiem ieteica iet uz arhīviem. Tomēr amerikāņu kongresmeņu bezprecedenta iebrukumu Maskavā viņš rezumējis manāmi saērcināts:

«Pati par sevi nenozīmīgā epizode bija viena no tām (bet tādu manā diplomātiskajā dienestā bija ne mazums), kas pakāpeniski manī radīja dziļu skepticismu par personisko kontaktu absolūto nozīmīgumu attiecību uzlabošanā starp valstīm. Bez tam jāpiezīmē, ka mūsu kongresa sūtņi ievērojami atšķīrās viens no otra pēc personīgā izdevīguma, kuru viņi guva šādos braucienos.»(6)

Pēdējā piezīme, ko profesionālais diplomāts atstājis apzināti miglainu, izskaidro to ASV oficiālo personu rīcību, kuras bariem vien tolaik devās uz Maskavu. 1946. gada vasarā mūsu galvaspilsētā ieradās, piemēram, delegācija reparāciju jautājumos ar lielrūpnieku E. Pouliju priekšgalā; delegācijas galvenais uzdevums bija iepazīstināt padomju orgānus ar «pirmā aizņēmuma» principu, konkrēti, kā to savā grāmatā «Satricinātā pasaule» (1977) izskaidro amerikāņu vēsturnieks D. Erdžins, «reparācijas no kārtējās produkcijas, tas ir, no Vācijas ekonomikas produkcijas, tiek samazinātas līdz minimumam. Otrkārt, šīs produkcijas eksports vispirms paredzēts no Rietumiem ievedamo preču atlīdzināšanai, bet tikai pēc tam reparācijas piegādēm uz Austrumiem. Vācija iesaistās daudzpusīgajā, amerikāņu kontrolētajā pasaules ekonomiskajā kārtībā — kamēr tā nebūs samaksājusi reparācijas (būtībā, palīdzību) padomju sabiedrotajiem... Daži amerikāņu delegācijas locekļi neslēpa savu naidīgumu, uzskatot pat šīs direktīvas par pārlieku maigām, citi nespēja iegrožot iedzīvošanās kāri. Vairāki Poulija delegācijas locekļi Maskavā pārdeva savus uzvalkus par spekulatīvu cenu — 250 dolāru par uzvalku.»(7)

Sikie spekulanti. Viņiem izdevās gan iedzīvoties, gan panākt reparācijas maksājumu pārtraukšanu Padomju Savienībai, kaut gan tai laikā jau bija noskaidrots — 'Vācijas ekonomiskais potenciāls 1945. gadā, neskatoties uz postījumiem, bija augstāks nekā 1939. gadā (8). Ne no Kenana tipa «teorētiķiem», ne no tādiem praktiķiem kā Kolmens, Poulijs un Ko neko labu gaidīt nevarējām. Tā vienkāršā iemesla dēļ, ka Padomju Savienību Vašingtonā uzskatīja par ienaidnieku un atbilstoši tam arī rīkojās.

3

Lūk, kā viņi mūs iedomājās toreiz un iedomājas vēl šobaltdien. F. Čērča senāta komisija 1975.—1976. gadā pētīja ASV izlūkošanas biedrības darbību. Tās daudzsējumu oficiālās atskaites toni nosaka ievadnodaļa. Tajā teikts: «Otrais pasaules karš iezīmēja viena tipa totalitārisma sagrāvi. Bet drīz meta izaicinājumu cits totalitārisms. Padomju Savienība, galvenā ASV sabiedrotā karā, kļuva par galveno ASV pretinieku miera laikā. Nacisma varenība bija drupās, bet komunisma varenība mobilizējās ... Amerikāņu militārās izlūkošanas virsnieki vieni no pirmajiem ievēroja apstākļu maiņu. Gandrīz tūlīt pēc tam, kad Sarkanā Armija bija ieņēmusi Berlīni, amerikāņu izlūkdienests mēģināja noteikt Padomju mērķus. Izlūkošanas virsnieks Harijs Rozickis, vēlākais CIP vadītājs PSRS jautājumos, «džipā» tika komandēts uz Berlīni ... Viņš savus iespaidus attēloja, sniedzot liecību komisijai (1975. gada 31. oktobrī): «Mēs iebraucām Berlīnes priekšpilsētās un saucām: «Amerikāņi!» — krievi mūs suti sveicināja. Uz autostrādes (es labi zināju Vāciju iau pirms kara) mēs ievērojām vāciešu kolonnu — vecumā līdz 16 un virs 60 šādiem — viņus dzina uz austruniiem mongoloīdi zaldāti, 140—150 centimetru gari, āvušies vīzēs... Mēs spraucāmies starp Berlīnes drupām, kustība galvenokārt bija vienvirziena, un mēģinājām noteikt pēc uzplečiem katra pretī nākošā karavīra ieroču šķiru... Papilnam nolūkojušies, kaut visi trīs juti nervozējām, drāzāmies no Berlīnes tieši uz angju zonu. Kad bijām tur nokļuvuši, kļuvam priecīgi, jutāmies atvieglināti, jo veselas 36 stundas bijām pavadījuši citā pasaulē. Pirmais, kas man toreiz ienāca prātā, — Krievija iet uz rietumiem.»(9)

Nav tiesa, padomju karavīri nedzina puišeļus un sirmgalvjus uz austrumiem un nevarēja ieņemt fašistisko zvēru midzeni — Berlīni pundurīši, turklāt vēl «vīzēs», uz frontes uzplečiem neapzīmēja daļu numurus un negāja Krievija uz rietumiem. Draņķis amerikāņu izlūkošanas virsnieka mundieri visu sameloja savai priekšniecībai, bet pēc trīsdesmit gadiem — senatoriem. Pusotras diennakts ilgo uzturēšanos Berlīnē viņš notēloja kā nez kādu «varoņdarbu». Bet viņu un vēl divus, droši vien tādus pašus neliešus, sirsnīgi sveica padomju kareivji. Kā sabiedrotos, uzvaras priekos neaptverot, ka pie viņiem atbraukusi riebīga pastulbu spiegu kompānija.*

____________

* Tas, kas apmierināja senatorus, amerikāņu izdevniecībai «Riders Dfgest Press» laikam izrādījās pārspīlēts. Atšķirībā no sirmajiem likumdevējiem, kas noticēja Rozicka izdomātajām blēņām, jo tās atbilst viņu domāšanas stereotipam, redaktori visu neņēma nopietni. 1977. gadā, divus gadus pēc Rozicka liecības senāta komisijai, iznāca viņa grāmata «CIP slepenās operācijas», kurā šai epizodei bija noņemtas visas kolorītās detaļas: «Toreiz neviens nezināja, ko krievi dara Berlīnē, un trīs no mums (viens rumānis, kas runāja krieviski) pieteicās iekļūt krievu zonā un paskatīties. Saspringti un piesardzīgi mēs iztērējām piecas stundas, kamēr tikām pāri zonas robežai, un sešas stundas pavadījām Berlīnē. Redzētais iespiedies atmiņā līdz šodienai. Vācu zēnu un sirmgalvju bari, kurus pa Berlīnes apvedceļu dzina uz austrurniem» utt. «Vīzes» un pārējās detaļas pazudušas, jādomā, redaktors izsvītrojis, arī «36 stundas», kas pavadītas padomju zonā. Taču gars saglabājies: «Krievija iet uz rietumiem,» — man iešāvās prātā, «Eiropā nepaliks pa vecam!» (Ievads minētajai grāmatai, XXV-XXVI lpp.)

Ko var prasīt no jaunā, kaut arī cerības modinošā, bezgoža H. Rozicka? Bet ģenerālim D. Patonam, izdaudzinātajam ASV varonim karā, — viņam gan, šķiet, vajadzētu būt nopietnākam. Bet kur nu! Viņš atklājis, ka krievi ir «mežonīgo mongoļu deģenerējusies rase», katrs no mums un mēs visi kopā esam «suņa bērni, barbari un nodzērušies plenči»(10). Tieši tā un ne citādi.

Kas attiecas uz amerikāņu bruņoto spēku virspavēlniecību, tad tā uzskatīja Padomju Savienību par potenciālu «ienaidnieku» jau ilgi pirms otrā pasaules kara beigām. Lieliskā secinājuma pamala sākumā nebūt nebija teorētiski apsvērumi, bet gan skaitliski aprēķināmi faktori — kura valsts bez ASV izrādīsies visspēcīgākā pēckara pasaulē. Tā varēja būt un arī bija vienīgi un tikai Padomju Savienība, tātad — rau, «ienaidnieks»! Ienaidnieka parametri tika noteikti nevis pēc tā nodomiem, bet gan pēc dižās lielvalsts — Padomju Savienības — fiziskajām iespējām piedalīties karā. Piezemētais profesionālisms (no politiskā redzes viedokļa acīm redzams kretīnisms) nevarēja būtiski nenostiprināt antikomunismu kā ideoloģiju, nepadarot to vismaz par taustāmu realitāti oficiālās Vašingtonas acīs.

Tas viss gāja rokrokā ar amerikāņu štābos izstrādāto militāro doktrīnu, kuras pamatkontūras kļuva skaidras diezgan ātri. Jau 1943. gadā, apspriežot pēckara problēmas, jūras kara ministra vietnieks D. Forestols publiski mācīja: «Jēdziens «drošība» vairs nepastāv, un izsvītrosim šo vārdu no mūsu leksikona. Skolas mācību grāmatās ierakstīsim aksiomu — varenība ir kā bagātība: vai nu to izmanto, vai nu zaudē.»(11) Tad tika pētīts spēku samērs starp ASV un PSRS. Padomju Bruņoto Spēku uzvaru ietekmēta, ASV štābu priekšnieku komiteja nonāca pie reālistiskiem secinājumiem par sekām, kādas izraisītu bruņots konflikts starp mūsu zemēm. Tie tika formulēti rekomendācijās, kuras komiteja deva valdībai, sākot ar 1943. gada otro pusi, tas ir, pēc Staļingradas un Kurskas kaujām. Iespējams, ka vispamācošākās bija rekomendācijas, kuras 1944. gada 3. augustā saņēma valsts sekretārs K. Hels. Tās nepārprotami brīdināja ASV valdību nolidināties politiskajā stratosfērā, neņemot vērā ASV reālās iespējas:

«Sekmīgs kara iznākams pret mūsu pašreizējiem ienaidniekiem izraisīs tādas dziļas pārmaiņas militārajā spēku samērā pasaulē, kuras pēdējos 1500 gados varētu salīdzināt vienīgi ar Romas krišanu. Tam ir kardināla nozīme turpmākajās sarunās par starptautisko noregulējumu, visas attiecīgajās sarunās. Šis pārmaiņas ievērojami veicināja ne vien Vācijas un Japānas iziešana no militāro lielvalstu skaita, bet arī pārmaiņas galveno lielvalstu ekonomisko spēku samērā, tehniskie un materiālie faktori. Starp tiem: aviācijas attīstība, bruņotās cīņas vispārējā mehanizācija un lielvalstu militārā potenciāla prāvs kāpums.

Pēc Japānas sakāves pirmšķirīgas militāras lielvalstis palikušas tikai Savienotās Valstis un Padomju Savienība. Katrā gadījumā to izskaidro šo valstu ģeogrāfiskais stāvoklis, platība un milzīgais militārais potenciāls.

Kaut ari ASV spēj pārsviest savu karaspēku uz daudziem attāliem pasaules rajoniem, tomēr šo abu lielvalstu relatīvā varenība un ģeogrāfiskais stāvoklis izslēdz iespējamību, ka viena no tām karā spētu sakaut otru, pat ja vienu no pusēm atbalstītu Britu impērija.»(12) Amerikāņu augstākajos štābos laikus saprata un novērtēja tolaik notiekošo: Padomju Savienības milzīgās uzvaras bija radījušas militāru līdzsvaru spēku samērā starp PSRS un ASV, bet plašā mērogā — starp sociālismu un kapitālismu. Lielais Oktobris bija kapitālisma ķēdes pārrāvums, bet PSRS uzvara Lielajā Tēvijas karā radīja līdzsvaru spēku samērā starp sociālismu un kapitālismu. Pavērst atpakaļ, likvidēt padomju uzvaru rezultātā izveidojušos spēku samēru — tā savu ģenerālo uzdevumu izprata Vašingtona.

Amerikāņu militārpersonas, pieradušas domāt viņiem pierastās atklāta spēka kategorijās, sāka meklēt atbilstošus līdzekļus, lai dotu triecienu «ienaidniekam», tas ir, Padomju Savienībai. Risinot šo it kā neatrisināmo problēmu, 1943.—1944. gada rekomendācijās tika atrasts filozofu akmens — atomieroči. Jau pirms to izmēģināšanas un izmantošanas augstākajās Vašingtonas apspriedēs vienojās, ka atombumbas (tā tika šifrēta ar kodu S-1) draudi piespiedīs Padomju Savienību «liberalizēt» savu iekārtu un atteikties no uzvaras augļiem Eiropā. Kara ministram H. Stimsonam katrā ziņā radās tāds iespaids pēc sarunas ar F. Rūzveltu. Pēc tikšanās ar Rūzveltu Stimsons izdarījis šādu pierakstu: «Nepieciešams Krieviju organiski iekļaut kristīgās civilizācijas klēpī... Iespējams izmantot S-1 šī mērķa sasniegšanai...»(13) Ņemot vērā, ka viss ar atombumbu saistītais bija īpaši slepens, Stimsons bija spiests piezīmes rakstīt īsi, lietot daudzpunkti un saīsinājumus.

Pēc Hirosimas un Nagasaki nopostīšanas ar atombumbām un jau pirms Japānas kapitulācijas ASV štābu priekšnieku komiteja sāka izstrādāt jauna kara plānus. Tie tika fiksēti direktīvās 1496/2 «Militāras politikas formulēšanas pamati» un 1518 — «ASV bruņoto spēku izmantošanas stratēģiskā koncepcija un plāns», kuras attiecīgi 1945. gada 18. septembri un 9. oktobri apstiprināja štābu priekšnieku komiteja. Toreiz visa šī dokumentācija bija stingri slepena, tagad dažiem amerikāņu pētniekiem tā ir daļēji pieejama.

M. Šērija darbā «Gatavošanās nākamajam karam», kurš nāca klajā 1977. gadā, teikts:

«Mēs neizdarīsim pirmo triecienu,» Eizenhauera kongгess apgalvoja vēlu rudenī (1945, g.}, taču slepenie plāni liecināja par pretējo. Pat publiskos paziņojumos dažas militārpersonas skaidri lika noprast, cik prātīgs britu preventīvs trieciens. Pirmais trieciens ir likumīgs — pirmajos plānos bija tikai mājieni, taču tagad štābu priekšnieku komiteja to atzina bez ierunām ...

Daudzās štābu apspriedēs tika akcentēta uzmanība darbībai preventīvo triecienu gadījumā. Stabu plānotāji pieprasīja direktīvā 1496 pasvītrot norādījumu par «pirmā trieciena» izdarīšanu: «Tam jāpievērš īpaša uzmanība, jo jābūt skaidrībai, — tagad tā ir jaunā politiskā koncepcija, kas atšķirīga no agrākas amerikāņu attieksmes pret karu . . .»

Daži no iespējamā lielā kara mērķiem bija zināmi. Savienotajām Valstīm «jāīsteno mūsu vienīga politika, pie kuras esam turējušies jau trīsdesmit gadus. Mēs labāk karosim, ja tas būs nepieciešams, svešā teritorijā.» Izmantojot modernas bāzes un mobilus bruņotos spēkus, ASV maksimāli jābūt aizsargātai no tieša uzbrukuma... Direktīvas 1518 uzmetumos tika izteiktas šaubas, vai būtu mērķtiecīgi mēģināt pilnīgi iekarot vai iznīcināt tāda tipa galveno ienaidnieku, kāda ir Padomju Savienībā. Taču ģenerālis Linkolns pierādīja, ka mērķis karā pret PSRS ir «nevis aizdzīt to līdz savām robežām, bet iznīcināt tās militāro potenciālu, pretējā gadījumā sekos ilgstošs karš ...».

Štābu priekšnieku komiteja oktobrī (1945. g.) rekomendēja paātrināt atompētījumus un atombumbu ražošanu, saglabājot maksimālu slepenību un «atteikumu izpaust šos noslēpumus jebkurai valstij vai ANO». Lai paātrinātu kustību izraudzītajā virzienā, Kara ministrija vadīja pasākumus, lai nodrošinātu militāru kontroli pār nākamajiem alompētījiuniem ...

Pārliecinātas, ka cila ceja nav, militārpersonas tagad sastādīja plānus onr atombumbas kā galvenā masu aizsardzibas un atreibibas lidzekļa izmantošanu. Tas notikа turēts slepenībā 1945. gada novembrī tika publicēts ģenerāļa Arnolda (GKS virspavēlnieka) pārskats kara ministram, kurā bija teikts, ka Savienotajām Valstīm nepieciešams «norādīt ņotenciāiajam agresoram, ka pēc uzbrukuma Savienotajām Valstīm nekavējoties sekos iznīcinošs atoinpreltrieciens no gaisa». Vēl tālāk nekā Arnolds aizgāja štābu priekšnieku komiteja, kura slepena ziņojumā apsvēra, vai būtu vēlams izdarīt atomtriecienris pret Padomju Savienību gan atriebības nolūkas, gan pirmajiem, Apvienotā izlūkošanas komiteja izraudzījās divdesmit padomju pilsētas, kuras būtu piemērotas atonitombardišanai. Ši komiteja rekomendēja atomuzbrukumu ne tikai gadījumā, ja neizbēgami draudētu trieciens no PSRS, bet ari gadījuma, ja ienaidnieka sasniegumi ekonomikā un zinātnē liecinātu, ka radītas iespējas «galarezultātā uzbrukt Savienotajām Valstīm vai nodrošināt; aizsardzību pret mūsu uzbrukuma». Komiteja ieteica «piešķirt prioritāti stratēģiskajai aviācijai», lai tā vienalgā kādā veidā novērstu Krievijas uzbrukuma iespējnimbu. Komiteja izdarija piebildi, ka parasto bruņoto speķu un transporta sistēmas atombombardešana ir relatīvi mazefektiva, tas ir, atzina, ka atombumba būs derīga tikai pilsētu (iedzivotaju) masveida iznicināšanai.»(14)

Vai šie trakie, uz kuru pleciem bija izbārstītas ģenerāļu an virsnieku zvaigznes un kuri kaldināja kambāliskus plānus un iedarbināja atombruņošanās mašīnu, ticēja padomju «draudiem»? Jau minēto slepeno stabu dokumenta saturs, kuru, atsaucoties uz arhīvu lietam, izpētījis un zināmā mērā izanalizējis M. Šerijs, neatstāj šaubas — neviens neticēja Padomju Savienības «agresivitātei». M. Šērija verdikts beigās ir šāds:

«Padomju Savienība mūs tieši neapdraud, atzina bruņoto spēku pavēlniecība. Tas ekonomiku un cilvēku resursus novājinājis karš .. . Tātad dažos tuvākajos gados PSRS koncentrēs savus spēkus atjaunošanas darbiem... Padomju iespējas neatkarīgi no tā, ko varētu domāt par krievu nodomiem, dod pietiekamu pamatu uzskatīt PSRS par potenciālu ienaidnieku.»(15)

Štābu priekšnieku komitejas direktīva 1406/2 kļuva zināma ārpus militārpersonu aprindām. Ar to iepazīstināja koordinācijas komiteju, kurā ietilpa Valsts departamenta, Kara ministrijas un Jūras kara ministrijas pārstāvji. Slīdama jau šīs komitejas dokuments (SVNKK-282). direktīva tika ieteikta izskatīšanai un novērtējumam Valsts departamenta vadībai. Politiķi, kā viņiem pieklājas, savā 1945. gada 16. novembra dienesta vēstulē «Kā izpildīt štābu priekšnieku komitejas ziņojumu par ASV sfeliro politiku» minēja otršķirīgas iebildes, taču ne vārdu neteica par šausminošo direktīvu 1496/2, kura reproducētā dokumentā SVNKK-282:

«Mēs nevāram pieļaut, ka uzvarētu maldīgā un bīstamā ideja — it kā mis atļausim pirmo triecienu izdarīt pret mums, lai tikai nebūtu jānostājas agresīvās pozlcijās. Tādos apstākļos mūsu valdībai jāpanāk ātrs politisks risinājums, vienlaikus veicot sagatavošanas darbus, lai vajadzības gadījumā paši izdarītu pirmo triecienu.»(16)

Ar ko? Pirmām kārtām ar atombumbām! Līdz pašam pēdējam laikam amerikāņu historiogrāfijā nedalāmi valdīja priekšstats, ka Trumens steidzies nodedzināt Hiro- simu un Nagasaki, jo ASV esot bijušas divas atombumbas. Lai demonstrētu atomieroču spēku, tas nevarēja iztērēt kādā neapdzīvotā vietā — bija nepieciešama uzskatāma mācība, un par to ar savu dzīvību samaksāja simtiem tūkstošu. mierīgo iedzīvotāju. 1978. gadā izdotajā daudzējādā ziņā ievērības cienīgajā V. Mančestera grāmatā «Slava un sapnis», piemēram, teikts: «Ģenerālis Greivss uzskatīja, ka iepriekšēji izmēģinājumi nebūs vajadzīgi. Viņš domāja, ka pirmā bumba būs gatava aptuveni 1945. gada 1. augustā, otrā — 1946. gada 1. janvārī, bet trešā — vēlāk, precīzi nenoteiktā termiņā.» Tā viņš lēsa 1944./45. gadu mijā. 1945. gada vasaras sākumā, pēc V. Mančestera vārdiem, «amerikāņiem nebija bumbu, lai tās izniekotu bez vajadzības. Bez statiskās ierīces, kuru bija paredzēts uzspridzināt, viņiem bija tikai divas bumbas — «Tievā» un «Resnā».»(17)

Tātad priekš Japānas Savienotajām Valstīm bija divas bumbas, 1945. gada beigās, izrādās, amerikāņu arsenālos bija vismaz 196 atombumbas arī... krieviem! Militārās plānošanas apvienotās komitejas 1945. gada 14. decembra direktīvā № 432/d, kura tika pieņemta sakarā ar iepriekšminētajām štābu priekšnieku komitejas direktīvām par 20 padomju pilsētu atombombardēšanu, bija teikts: «Pielikumā A (pie Izlūkošanas apvienotās komitejas 1945. gada 3. novembra dokumenta — N. J.) kartē norādīti 20 svarīgākie Padomju Savienības centri un Transsibīrijas maģistrāle — galvenā padomju komunikāciju līnija. Kartē iezīmētas ari bāzes, no kurām supersmagie bumbvedēji var sasniegt septiņpadsmit no divdesmit norādītajām pilsētām un Transsibīrijas maģistrāli. Pēc mūsu vērtējuma, izmantojot uzrādītās bāzes un visas 196 atombumbas, ASV varētu izdarīt tik graujošu triecienu pret PSRS militārā spēka rūpnieciskajiem avotiem, ka tas galarezultātā varētu būt izšķirošs.»

Minētos «militārā spēka avotus» atomagresijas plānotāji traktēja gauži plaši. Izlūkošanas apvienotās komitejas 1945. gada 3. novembra dokumentā № 329 skaidri redzams viņu domu gājiens: «Viena no galvenajām atomieroču īpatnībām ir to spēja iznīcināt cilvēku masas, un šo īpatnību nepieciešams izmantot kopā ar citām to īpašībām.» Tādēļ:

«I. Pielikumā A uzskaitītas 20 pilsētu teritorijas, kuras tiek rekomendētas ka visatbilstošākie stratēģiskie mērķi triecienam ar atomieročiem. Pilsētas izraudzītas pēc to nozīmības principa, ņemot vērā: 1) ražošanas jaudas, īpaši lidmašīnu un cita bruņojuma ražošanu; 2) valsts un administratīvo iestāžu skaitu; 3) zinātniski pētniecisko iestāžu daudzumu...

Mūsu rīcībā ir tikai nepilnīga informācija par PSRS Zinātņu akadēmijai (ar štāba mītni Maskavā) pakļauto vadošo zinātniski pētniecisko institūtu izvietojumu un funkcijām. Sie institūti, kas, iespējams, strādā kontaktā ar vadošajām universitātēm, ir galvenie pētniecības centri. Jādomā, ka ievērojama daļa šo iestāžu atrodas bombardēšanai izraudzītajos rajonos.»

Tātad sadedzināsim ari zinātniekus! Šajās 20 pilsētās, kuras bija izraudzītas par objektiem pirmajai atombombardēšanai, tolaik dzīvoja pavisam 13 miljonu cilvēku, to skaitā sievietes, bērni, sirmgalvji. Martiroloģiju, ko atklāja Hirosima un Nagasakl, vajadzēja papildināt 20 padomju pilsētām (amerikāņu štābu plānotāju noteiktajā kārtībā): Maskavai, Gorkijai, Kuibiševai, Sverdlovskai, Novosibirskai, Omskai, Saratovai, Kazaņai, Ļeņingradai, Baku, Taškentai, Čeļabinskai, Ņižņijtagilai, Magņitogorskai, Permai, Tbilisi, Novokuzņeckai, Groznijai, Irkutskai, Jaroslavļai. (18)

Un tā 1945. gada septembri—novembri Savienotās Valstis apbruņojās ar «pirmā trieciena» doktrīnu pēkšņai atomagresijai pret PSRS.

Karadarbības uzsākšanas iemesls bija skaidrs: jo ātrāk pēc grūtā kara Padomju Savienība atkopās, jo skaļāki bija kara sludinātāji Vašingtonā. Mēs priecājāmies bez gala par to, ka 1947. gads kļuva par lielu panākumu gadu — Padomju Savienība pēc četriem kara un diviem atjaunošanas gadiem atkal bija nostājusies pozīcijās, kuras sociālistiskās celtniecības gaitā bija iekarojusi 1941. gadā. Atkal pavērās apvāršņi, kurus bija aptumšojis karš.

Zeme, sērojot par kritušajiem nesenajā karā, cildināja mierīgās jauncelsmes varoņus. Mūsu panākumus ievēroja un «atzīmēja» Savienoto Valstu valdošā elite, kura izdarīja atbilstošus praktiskus secinājumus. Sīs elites spriedumi divtik vērti, jo vienlaikus ar padomju tautu, kas varonīgi strādāja pēckara jaunceltnēs, bez atelpas rosījās ari ASV «speciālisti» mušu valsts jautājumos. Viņi precīzi noteica, kas mēs tādi, un izstrādāja rekomendācijas, ko tieši ar mums darīt, kādus ieročus un līdzekļus izmantot.

4

1946. gada 22. februāri ASV pilnvarotais lietvedis Padomju Savienībā Dž. Kenans nosūtīja uz Vašingtonu «garu telegrammu», kuru amerikāņu politiķi un vēsturnieki vienprātīgi līdz šobaltdienai uzskata par stūrakmeni Padomju Savienības novērtējumā. Astoņos tūkstošos asu vārdu, kuru komentāriem kopš tā laika izšķiesti daudzi miljoni vārdu, Kenans atainoja briesmīgos draudus, kas it kā sagaidot Savienotās Valstis, un ierosināja stingra naida stratēģiju attieksmē pret PSRS. «Tātad — mums ir darīšana ar politisku spēku, kas fanātiski pārliecināts, ka ar ASV nevar pastāvēt noturīgs modus vivendi.. . Lūk, izejas punkts, no kura turpmāk jāvadās visai mūsu politiskā ģenerālštāba darbībai.»(19) Pret Padomju Savienību vajag darboties tikai no spēka pozīcijām.

Vašingtonā ap Trumenu salasījušies prātvēderi jau tāpēc vien, ka Kenans tos nosauca par «politisko ģenerālštābu», uzpūtās savas personiskās valstiskās nozīmības apziņā un sāka sacensties ar viņu, sacerot «cēlus» projektus, kā izrēķināties ar padomju tautu. Prezidenta speciālais palīgs K. Klifords pēc Trumena pavēles sarīkoja apspriedi ar augstākajiem ASV vaists vadītājiem un 1946, gada 24. septembri iesniedza prezidentam plašu ziņojumu «Amerikāņu politika attiecībā pret Padomju Savienību». Tāpat kā Kenans, skatīdamies uz Padomju Savienību apokaliptiskā gaismā, Klifords izteicās:

«Spēka adepti saprot tikai spēka valodu. Un Savienotajām Valstīm ir jārunā tādā valodā... Jānorāda Padomju valdībai, ka mūsu rīcībā ir ne tikai pietiekams spēles uzbrukuma atvairīšanai, bet ari ātrai PSRS sagrāvei kara apstākļos... Padomju Savienība nav tik vārīga, jo tās rūpniecība un dabas resursi plaši izkliedēti, tomēr to var pieveikt ar bakterioloģiskajiem, atomieročiem un tāilidojuma bumbvedējiem. Augsti mehanizēta, pāri jūrai un pa gaisu pārsviežama armija, kas spējīga ieņemt un noturēt noteicošus stratēģiskus rajonus, jāatbalsta vareniem jūras un gaisa spēkiem. Karš pret PSRS būs «totāls», pie tam daudz briesmīgāks nekā jebkurš agrākais karš, un tāpēc nepārtraukti jāizstrādā kā dažādi uzbrukuma, tā aizsardzības ieroču veidi...

Visas sarunas par bruņojuma ierobežošanu jārisina lēni un uzmanīgi, pastāvīgi paturot prātā, ka priekšlikumi par atomieroču un tāldarbibas uzbrukuma ieroču lietošanas aizliegšanu ievērojami samazinās Savienoto Valstu varenību ...

Savienotajām Valstīm jāatceras, ka padomju propaganda ir bīstama (īpaši, kad tiek izcelts amerikāņu «imperiālisms.»), un jāizvairās no jebkādas darbības, kas varētu likt noticēt padomju apvainojumu patiesumam . . . Savienotajām Valstīm enerģiski jācenšas panākt, lai ietekmigi padomju iedzīvotāju slāņi labāk saprastu Savienotās Valstis, jādod pretspars antiamerikāniskajai propagandai, ko Kremlis izplata padomju tautas vidu. Visplašākajā mērogā, kādu vien pacietis Padomju valdība, mums jāieved Padomju Savienībā grāmatas, žurnāli, avīzes un kinofilmas, jāorganizē radiopārraides. .. Pašās Savienotajās Valstis komunistu ielavišanās jāatmasko un jālikvidē.»(20)

Pievienojot ziņojumā minētos putrotos spriedumus (kur nu Klifordam mēroties spēkiem ar spožo stilistu Kenanu!) par to, ka «grūtības» attiecībās starp ASV un PSRS rada padomju režīms, bet domstarpību ar padomju tautu jau nu Vašingtonai nav, — iezīmējas ASV valdošās elites stratēģiskās domāšanas kontūras. Galvenā mērķa sasniegšanai — Padomju Savienības iznīcināšanai vai fatālai novājināšanai — ir divi ceji: karš vai (tā priekšvakarā, noteiktos apstākļos tā vietā) graujoša darbība. Vašingtonai jābūt gatavai īstenot abas līnijas. Kura gūs virsroku, rādīs rītdiena, precīzāk — PSRS un ASV spēku samērs. Mierīgā līdzāspastāvēšana, nerunājot nemaz par sadarbību, starp kapitālismu un sociālismu nav iespējama.

Tā sludināja doktrīna, kura bija cieņā amerikāņu sabiedrības virsotnēs. Sī doktrīna atspoguļoja tās vīstošās civilizācijas izmisumu, kura mobilizējusi spēkus, lai noturētos vēstures arēnā.

ASV politika attiecībā pret PSRS pasaulei tika pasniegta kā komunisma «savaldīšanas»(21) politika. Šī izplūdušā un tukšā lozunga ietvari, izrādījās, bija pietiekami plaši, lai iekļautu «Trumena doktrīnu», «Maršala plānu», agresīvo bloku veidošanu un Padomju Savienības aplenkšanu ar amerikāņu karabāzu loku. «Savaldīšanas» labad 1947. gada nogalē tika reorganizēta augstākā ASV valsts vadība, nodibināta Nacionālās drošības padome ar prezidentu priekšgalā — ārkārtējas pārvaldes orgāns, kas dziļā slepenībā risina ASV kara un miera jautājumus. Tiešā pakļautībā Nacionālās drošības padomei tika izveidota Centrālā izlūkošanas pārvalde. Vienlaikus tika nodibināta Aizsardzības ministrija militāro akciju vadīšanai un koordinēšanai. Šāda valsts pārvaldes struktūra tika ieviesta kara vajadzībām un paredzēja iespējami ātrāk izraisīt karu ar PSRS. Tas, ka iniciatīva piederēs Savienotajām Valstīm, Vašingtonā šaubas neradīja. Valsts departamenta politikas plānošanas padome, kuru vadīja Kenans, 1947. gada 7. novembrī iesniedza «Starptautiskā stāvokļa rezumējumu»:

«Kara draudus daudzi stipri pārspīlē. Padomju valdība pārredzamā nākotnē nevēlas un negaida karu ar mums... Ārkārtējās bažas par kara draudiem izriet no padomju nolūku nepareiza novērtējuma. Kremlis negrib jaunu lielu karu un negaida to... Kopumā nav pamata uzskatīt, ka mēs pēkšņi varētu tikt ierauti konfliktā ar PSRS.»(22)

Saņēmuši politikas plānošanas padomes secinājumus un iepazinušies ar tiem, Vašingtonas darboņi, kas gatavoja uzbrukumu Padomju Savienībai, jādomā, bija visnotaļ apmierināti. — gatavotais trieciens būs negaidīts.

5

Štābos plānošana tolaik bija aizgājusi tālu, un aizsardzības ministrs Dž. Forestols 1948. gada 10. jūnijā pieprasīja, lai valdībai tiktu iesniegts vispusīgs vērtējums par nacionālo politiku pret PSRS, jo bez tā «nevar pieņemt loģiskus lēmumus par resursu apmēru kara nolūkiem»(23). Politikas plānošanas padome iesniedza pieprasīto analīzi ar nosaukumu «ASV mērķi attiecībā pret PSRS». Tā tika apstiprināta 1948. gada 18. augustā kā Nacionālās drošības padomes pilnīgi slepena direktīva NDP 20/1. Sis dokuments (33 lappuses cieša teksta) pirmo reizi Savienotajās Valstīs publicēts 1978. gadā krājumā «Savaldīšana. Dokumenti par amerikāņu politiku un stratēģiju 1945.— 1950. g.». Direktīvas NDP 20/1 ievaddaļā paskaidrots: «Pašreizējā politiskā kara interesēs valdība ir spiesta attiecībā pret PSRS jau tagad, miera laikā, nospraust precīzākus un kareivīgākus mērķus, nekā bija nepieciešams attiecībā pret Vāciju un Japānu līdz karadarbības sākumam pret tām... Valsts plānošanā patlaban, līdz kara sākumam, jānosaka mūsu mērķi, kas sasniedzami gan miera laikā, gan arī kara laikā, līdz minimumam samazinot plaisu starp tiem.»

Elegantās frāzēs formulēts:

«Mūsu galvenie mērķi attiecībā pret PSRS būtībā ir divi:

a) reducēt līdz minimumam Maskavas speķus un ietekmi;

b) panākt radikālas pārmaiņas tās ārpolitikas teorijā un praksē, kuru piekopj Krievijā pie varas esošā valdība.»

Pēc augstākajā valsts vadībā izveidojušās prakses, tika paredzēta darbība gan miera, gan kara apstākļos. Miera periodam domātajā direktīvā NDP 20/1 paredzēta PSRS kapitulācija ārējā spiediena rezultātā. Šādas politikas sekas direktīvā NDP 20/1, protams, prognozētas:

«Mušu pūles, lai Maskava atzilu mūsu koncepcijas, ir vienlīdzīgas paziņojumam: mūsu mērķis —gāzt padomju varu. Izejot no šī viedokļa, var pierādīt, ka šie mērķi nav sasniedzami bez kara, un tātad ar to pašu mēs atzīstam: mūsu galamērķis attiecībā pret PSRS — karš un padomju varas gāšana ar spēka palīdzību.

Piekrist šādam domu gājienam būtu kļūdaini.

Pirmkārt, mēs neesam saistīti ar kādu noteiktu termiņu, lai sasniegtu mūsu mērķus miera laikā. Mums nav raksturīga kara un miera periodu strikta mija, kas mums liktu paziņot: mums jāsasniedz mūsu mērķi miera laikā līdz tam un tam datumam vai «jāķeras pie citiem līdzekļiem,..».

Otrkārt, mums nav pamata izjust kaut mazāko vainas apziņu par to, ka cenšamies iznīcināt ar starptautisko mieru un stabilitāti nesavienojamas koncepcijas un tiecamies tās nomainīt ar iecietības un starptautiskās sadarbības koncepcijām (tā tiek dēvēts sociālisms un kapitālisms. — N. J.). Nav mūsu darīšana domāt par iekšējām sekām, kuras pēc šādu koncepciju pieņemšanas var rasties citā zemē, tāpat mums nav jādomā, ka mēs kaut daļēji būtu atbildīgi par šiem notikumiem... Ja padomju līderi nonāks pie slēdziena, ka progresīvāko starptautisko attiecību koncepciju nozīmes pieaugums nav savienojams ar viņu varas saglabāšanos Krievijā, tad tā ir viņu, nevis mūsu darīšana. Mūsu uzdevums — strādāt un panākt to, lai tur īstenotos iekšējie notikumi ... Kā valdība mēs neesam atbildīgi par iekšējiem apstākļiem Krievijā...»

Direktīvā NDP 20/1 graujošā darbība pret Padomju Savienību aukstasinīgi atzīta par valsts politiku, par Vašingtonas vispārējā politiskā kursa neatņemamu elementu. Tādēļ bija nepieciešama prāvu aizokeāna republikas resursu un tradicionālās liekulības totāla mobilizācija. Patiesi, direktīvā NDP 20/1 sofistiski smalki konstatēts: «Gāzt Padomju valdību nav mūsu mērķis miera laikā. Protams, mēs cenšamies radīt tādus apstākļus un situāciju, ar kuru pašreizējie padomju līderi nespēs samierināties un kura tiem neies pie sirds. Iespējams, ka, nonākuši tādā situācijā, viņi nespēs saglabāt savu varu Krievijā. Taču īpaši jāuzsver — tā ir viņu, nevis mūsu darīšana... Ja tiešām radīsies šāda situācija (kuru mēs cenšamies radīt miera laikā un kura būs nepanesama PSRS iekšējās pārvaldes sistēmai), kas Padomju valdību piespiedīs noiet no skatuves, tad mums nav jānožēlo notikušais, turklāt mēs neuzņemsimies atbildību par to, ka centāmies to īstenot vai īstenojām.»

Kas tā ir par «situāciju»? Direktīvā NDP 20/1 vispārīgā formā, taču pietiekami skaidri norādīts:

«Runa pirmām kārtām ir par to, ka Padomju Savienība jāpadara un jātur vāja politiskā, militārā un psiholoģiskā jomā salīdzinājumā ar ārējiem spēkiem, kuri atrodas ārpus tās kontroles ietvariem.»

Galu galā visi šie apsvērumi koncentrējās vienā — ar dažādām graujošām darbībām un dažādām metodēm jāgāž sociālistiskā iekārta mūsu zemē. Šāds galamērķis direktīvā NDP 20/1 izvirzīts miera laikam.

Kara gadījumā viss daudzkārt vienkāršojās, tika paredzēts pavisam brašs darbības veids. Dokumenta sastādītāji neielaidās sīkumos, ka tieši karā tiks sagrauta Padomju Savienība, — tā ir ģenerāļu darīšana, bet ķērās pie nenošauta lāča ādas dalīšanas, tas ir, pīe politikas attiecībā pret mūsu zemi pēc tās sagrāves. Droši vien viņi tomēr bija iemetuši aci kartē un tāpēc ierakstījuši:

«Mums pirmām kārtām jāņem vērā tas, ka mums būs neizdevīgi vai praktiski neiespējami okupēt visu Padomju Savienības teritoriju, tajā nodibinot mūsu militāro administrāciju. Tas ir neiespējami kā plašās teritorijas, tā lielā iedzīvotāju skaita dēļ... Citiem vārdiem sakot, nevajag cerēt, ka īstenosim visas vēlēšanās krievu teritorijā. kā mēs to centāmies izdarīt Vācijā vai Japānā. Mums jāsaprot, ka galīgajam noregulējumam jābūt politiskam.»

Vašingtonas stratēģi izskatīja vairākus šī «noregulējuma» variantus — atkarībā no karadarbības rezultātiem: «Ja aptūkojam sliktāko gadījumu, tas ir, padomju varas saglabāšanos visā vai gandrīz visā pašreizējā padomju teritorijā, tad mums jāpieprasa:

a) izpildīt tīri militārus noteikumus (ieroču nodošana, stratēģisko rajonu evakuācija utt.), lai uz ilgu laiku panāktu militāru nevarību;

b) izpildīt noteikumus, kas nodrošinātu ievērojamu ekonomisko atkarību no ārpasaules.» Noteikumi, kas paredz sadrumstalot mūsu zemi, brīva «ideju Ieplūšana no ārienes» utt. «Visiem noteikumiem jābūt stingriem un klaji pazemojošiem šim komunistiskajam režīmam. Tie varētu atgādināt 1918. gada Brestas mieru, kuru šaja sakarībā vajadzētu ļoti uzmanīgi izpētīt.»

Brīnišķīgi! 1948. gadā ASV Nacionālās drošības padome pasludina sevi par 1918. gada vācu militāristu mantinieci! Direktīvā NDP 20/1, starp citu, izlabota ķeizariskās Vācijas «kļūda» — un konkrēti:

«Mums jābalstās uz neapstrīdamu priekšnoteikumu, ka mēs neslēgsim miera līgumu un neatjaunosim parastās diplomātiskās attiecības ne ar vienu Krievijas režīmu, kurā dominēs kāds no pašreizējiem padomju līderiem vai personas ar viņiem līdzīgu domāšanas veidu. Mēs esam pārāk daudz ko pārcietuši pagājušos piecpadsmit gados, rīkodamies tā, it kā būtu iespējamas normālas attiecības ar šādu režīmu.»

Taču minētie piecpadsmit gadi kopš 1933. gada ir gadi, kad tika atjaunotas diplomātiskas attiecības starp ASV un PSRS un notika mūsu zemju sadarbība karā pret fašistiskās «ass» lielvalstīm. Ne vien mēs, bet visa cilvēce redzēja, ka Padomju Savienība aizstāvēja Apvienoto Nāciju, arī ASV, ideālus, bet tagad — 1948. gadā noskaidrojās, ka Amerika «daudz ko pārcietusi»; «daudz ko pārcietusi» tai laikā, kad padomju kareivis izglāba arī Savienotās Valstis! Taču veltīgi runāt par morāli un elementāru godprātību, atgriezīsimies pie direktīvas NDP 20/1. Tās sastādītāji rūpīgi izanalizēja viņiem daudz pievilcīgāku iznākumu karā pret Padomju Savienību — padomju varas izzušanu:

«Kādus īsti mērķus mums vajadzētu sasniegt attiecībā pret jebkuru nekomunistisku varu, kas varētu rasties visā krievu teritorijā vai kādā tās daļā karadarbības rezultātā? īpaši jāuzsver, ka neatkarīgi no jebkura tāda nekomunistiska režīma ideoloģiskā pamata un neatkarīgi no tā, kādā mērā tas būs gatavs vārdos slavināt demokrātiju un liberālismu, mums jāsasniedz mūsu mērķi, kas izriet no iepriekšminētajiem noteikumiem, Citiem vārdiem sakot, mums jārada automātiskas garantijas, kas nodrošinātu, ka pat nekornunistisks un mums nomināli draudzīgs režīms:

a) būtu bez liela militāra spēka;

b) ekonomiskā ziņā būtu stipri atkarīgs no ārpasaules;

c) tam nebūtu nopietnas varas pār galvenajām mazākumtautībām un

d) tas neradītu neko līdzīgu dzelzs priekškaram.

Gadījumā, ja tāds režīms būs naidīgs pret. komunistiem un draudzīgs pret mums, tad jāparūpējas, lai šie noteikumi netiktu uzspiesti ne apvainojošā, ne pazemojošā kārtā. Taču mūsu pienākums — ja ne ar glāstiem, tad lāstiem tos uzspiest mūsu interešu aizsardzības vārdā.»

Tātad runa bija ne tikai par padomju varas, bet arī krievu valsts likvidēšanu, par mūsu zemes pazušanu no lielvalstu skaita. Bet kas tad, pēc Nacionālās drošības padomes domam, pārvaldīs teritorijas, kuras iepriekš sastāvēja Padomju Savienībā? «Pašlaik,» apgalvots direktīvā NDP 20/1, «pastāv vairāki interesanti un spēcīgi krievu emigrantu grupējumi... jebkurš no tiem... derīgs, no mūsu viedokļa, par Krievijas valdību.» Visus tos, protams, uzturēja amerikāņu speciālie dienesti, no kuriem tika izspiestas aizvien jaunas ubagu dāvanas. Jādomā, ka Vašingtona ar viņiem dabūja pamatīgi nomocīties, tāpēc direktīvā NDP 20/1 tika ietverts plāns, kuram vajadzēja atbrīvot amerikāņu politiķus no daudzām raizēm:

«Varam sagaidīt dažādu grupu enerģisku darbību, mudinot mūs izdarīt tādus pasākumus Krievijas iekšējās lietās, kuri mūs sasaistītu un radītu pamatu tam, ka Krievijā politiskās grupas prasītu mūsu palīdzību. Tādēļ mums jādara viss nepieciešamais, lai izvairīt'oš ilo atbildības par lēmuma pieņemšanu par to, kam tieši jāvalda Krievijā pēc padomju režīma sabrukuma. Vislabākā izeja mums — ļaut atgriezties visiem emigrantiem Krievijā maksimāli ātri un parūpēties, cik tas atkarīgs,no mums, lai viņi iegūtu apmēram vienādas iespējas pretendēt uz varu... Droši vien starp dažādām grupām uzliesmos bruņota cīņa. Pat tādā gadījumā mums nevajag iejaukties, ja vien šī cīņa neaizskars mūsu militārās intereses.»

Atliek risināt jautājumu par politiku attiecībā pret Padomju Savienības Komunistisko partiju: «Ko iesākt ar spēcīgo Padomju Savienības Komunistisko partiju — tas ir īpaši sarežģīts jautājums, uz kuru vienkārši atbildēt nav iespējams.» Pēc dažādiem prātojumiem direktīvas NDP 20/1 sastādītāji nolēma nodot partiju tiem pašiem mūsu zemes «valdītājiem», kurus ASV piegādās no ārzemēm. Tā radīsies iespēja fiziski iznīcināt komunistus, bet ASV varēs mazgāt rokas nevainībā:

«Jebkurā teritorijā, kas atbrīvota no padomju varas, mums izvirzīsies padomju varas aparāta cilvēku palieku (kas par valodu! — N. J.) problēma. Gadījumā, ja padomju karaspēks organizēti atkāpsies, atstājot pašreizējo padomju teritoriju, Komunistiskās partijas vietējais aparāts, jādomā, aizies pagrīdē, kā tas notika vācu okupētajos rajonos nesenajā karā. Pēc tam tas atkal parādīsies partizānu bandu izskatā.

Šājā ziņā problēma, kā tikt ar to galā, ir nosacīti vienkārša: mums pietiks piešķirt ieročus un sniegt militāru palīdzību jebkurai nckoiministiskai varai, kas kontrolētu kādu noteiktu rajonu, un atļaut izrēķināties ar komunistiskajam bandām, izmantojot visas krievu pilsoņu kara tradicionālās metodes. Grūtāku problēmu radīs Komunistiskās partijas ierindas biedri vai darbinieki (no padomju aparāta), kurus atklās, arestēs vai kuri padosies, paļaujoties uz mūsu karaspēka vai jebkuras krievu varas augstsirdību. Ari šajā gadījumā mums nevajag uzņemties atbildību par izrēķināšanos ar šiem cilvēkiem vai dot tiešas pavēles vietējiem varas orgāniem par to, kā apieties ar viņiem. Ar to jānodarbojas jebkuriem krievu varas orgāniem, kuri nomainīs komunistisko režīmu. Varam būt pārliecināti — lada vara spēs labāk noveriet, cik bīstami bijušie komunisti jaunā režīma drošībai, un izrēķināsies ar viņiem la, lai nākotnē tie vairs nenodarītu ļaunumu ... Mums pastāvīgi jāatceras: ārzemnieku represijas neizbēgami rada vietējos mocekļus ... Tātad mums nav jāizvirza sev mērķis, lai mūsu karaspēks no komunisma atbrīvotajā teritorijā īstenotu plašu dekomunizācijas programmu, tas mums jāatvēl jebkuriem vietējiem varas оrganiem, kuri nomainīs padomju varu.»(24)

Ar to beidzas direktīva NDP 20/1 (pasvītrots tāpat, kā dokumentā), kura izraisīja neapvaldītu degsmi Baltajā namā un bija pamatā amerikāņu politikai pret Padomju Savienību. Gauži jo gauži pat numerācijā tā līdzīga direktīvai № 21, kuru apmēram astoņus gadus pirmā tam Hitlers izdeva sakarā ar plānu «Barbarosa»...

Starp citu, jautājums par prioritāti genocīdā pret tiem, kurus uzskata par pretiniekiem, nav tik vienkāršs. Direktīva NDP 20/1 pilnīgi atbilda amerikāņu karošanas tradīcijai, par kuru bija iejūsminājies neviens cits kā Hitlers. Viņa jaunākajā, amerikāņu vēsturnieka Dž. Tolanda sarakstītajā biogrāfijā teikts: «Hitlers apgalvoja, ka savas koncentrācijas nometņu izveidošanas un mērķtiecīgā genocīda idejas viņš smēlies, studējot... ASV vēsturi. Viņš bija aizgrābts par to, ka ... kādreiz Mežonīgajos Rietumos tika izveidotas nometnes indiāņiem. Saviem tuvākajiem līdzgaitniekiem viņš bieži slavinājis amerikāņu lietoto fiziskās iznicināšanas tehniku — badināšanu un cīņas uzspiešanu nevienlīdzīga spēku samēra apstākļos.»(25) Žurnāls «Newsweek» cildināja šo grāmatu kā «pirmo darbu, kurš jāizlasa katram, kas interesējas par Hitleru... Tajā atklāts tik daudz jauna.» Bet autors tika apbalvots ar Pu- licera prēmiju. Ņemsim vērā šo «jauno»!

1948. gadā Savienotās Valstis uzņēma kursu uz agresīva kara izraisīšanu pret PSRS pašā tuvākajā nākotnē. Tieši militārās plānošanas uzdevumi prasīja izklāstīt minēto dokumentu lakoniskā valodā, lai bruņoto spēku pavēlniecība to varētu izmantot kā instrukciju. Šo darbu uzņēmās Nacionālās drošības padomes locekļi: padomes viceprezidents A. Bārklijs, valsts sekretārs D. Māršals, aizsardzības ministrs Dž. Forestols, kara ministrs K. Rojals, jūras kara fiotes ministrs D. Salivans, aviācijas ministrs S. Saimingtons, CIP direktors kontradmirālis R. Hillenkoters, Nacionālo resursu pārvaldes direktors D. Stilmens un padomes izpildsekreiārs admirālis S. Souerss (26).

Iespaidīgo autoru kolektīvs vairākus mēnešus nopūlējās, izstrādājot savu direktīvas NDP 20/1 versiju, rezultātā to saīsinādams tieši četras reizes. Galīgais variants tika iesniegts Trumenam. Viņš to apstiprināja 1948. gada 23. novembrī kā direktīvu NDP 20/4. Tajā atkārtojās iepriekšējās direktīvas pamatnostādnes, tiesa, augstu situētie autori to nedaudz palaboja, lietodami kancelejas stilu. Protams, ne viņiem pašiem, ne viņu palīgiem nebija tāda literāra talanta kā politikas plānošanas padomes locekļiem, kuri bija sacerējuši direktīvu NDP 20/1.

Veiklie ierēdņi direktīvā NDP 20/4 ierakstīja: «Visnopietnākās briesmas ASV drošībai pārredzamā nākotnē draud no PSRS naidīgajiem nodomiem, varenuma un padomju sistēmas rakstura.» Tātad padomju iekārtas pastāvēšana vien ir «nopietnas briesmas» — re, kā. Tālāk perifrāzējot, bet galvenokārt — burtiski atkārtojot, tiek reproducētas direktīvas NDP 20/1 svarīgākās vietas un uzskaitītas mums jau zināmās darbības kā «miera laikā», tā kara laikā. Tomēr salīdzinoši lielāks uzsvars abos gadījumos likts uz graujošo darbību, šajā sakarā izdarīts secinājums: «Ja Savienotās Valstis izmantos psiholoģiskā kara un graujošās darbības potenciālās iespējas, PSRS sadursies ar neapmierinātības un pagrīdes opozīcijas pieaugumu padomju kontrolētajā zonā.»

Bija zināmas atšķirības arī terminoloģijā. Tā, piemēram, direktīvā NDP 20/4 parādījās uz PSRS attiecināts termins «boļševistisks režīms», tas ir saprotami — rakstījuši daudz vecāka gadagājuma cilvēki nekā direktīvas NDP £0/1 sacerētāji. Taču tās bija nebūtiskas atšķirības, kuras drīzāk radīja autoru godkāre, nevis starpība uzskatos.

Tā kā direktīva NDP 20/4 tika nodota izpildītājiem, tajā apgalvots, ka Padomju Savienību karš pārsteigs nesagatavotu:

«Visdažādāko faktoru analīze pierāda varbūtību, ka Padomju Savienība patlaban neplāno nekādu militāru darbību, kas paredzētu iesaistīt konfliktā ASV.»(27) Direktīvas NDP 20/4 nostādnes tika pieņemtas izpildīšanai amerikāņu štābos, tās citēja un ņēma vērā, sastādot operatīvos plānus uzbrukumam Padomju Savienībai (tādu plānu tolaik bija ne mazums). Politiķi norādīja ģenerāliem, kas ir ienaidnieks, bet tiem savukārt vajadzēja atrast militāras metodes un līdzekļus, kā sagraut Padomju Savienību.

6

1948. gadā amerikāņu štābu seifos bija sakrājies ne mazums operatīvu plānu par uzbrukumu Padomju Savienībai. Savu roku tur bija pielikusi gan štābu priekšnieku komiteja, gan konkrētie komandieri. Tā, piemēram, amerikāņu Eiropas karaspēka komandieris D. Eizenhauers mantojumā savam pēctecim šajā amatā atstāja plānu «Totality», kas bija sastādīts jau 1945. gada beigās. Plāni, protams, tika aizvien atjaunoti, tomēr to pamatā bija aprakstītās Nacionālās drošības padomes direktīvas, kas paredzēja visaptverošu gatavošanos drīzam uzbrukumam Padomju Savienībai.

Pēc štābu priekšnieku komitejas pavēles 1948. gada vidū tika sastādīts plāns «Charioteer».

Karam bija jāsākas ar «koncentrētiem uzlidojumiem no rietumu puslodes un Anglijas bāzēm, izmantojot atombumbas, bombardējot valdības, politiskos un administratīvos centrus, rūpniecības pilsētas un noteiktus naftas rūpniecības uzņēmumus».

Pirmajā kara periodā — trīsdesmit dienās — tika paredzēts nomest 133 atombumbas uz 70 padomju pilsētām. No tām 8 atombumbas uz Maskavu, iznīcinot pilsētā apmēram 40 kvadrātjūdzes, un 7 atombumbas uz Ļeņingrada, attiecīgi iznīcinot 35 kvadrātjūdzes. Sekojošos divos kara gados tika plānots nomest vēl 200 atombumbu un 250 tūkstošus tonnu parasto bumbu. Stratēģiskās aviācijas pavēlniecība prognozēja, ka šīs bombardēšanas laikā vai pēc tās Padomju Savienība kapitulēs.(28)

1948. gada 1. septembrī ASV bruņoto spēku vienību štābiem tika izsūtīts plāns «Flitwood» —- instrukcija par to, kā sastādīt attiecīgus operatīvos plānus. Kā «Charioteer» uzmetumos, tā plānā «Flitwood» tika atzīts, ka, sākoties karam, Padomju Savienība varēs ieņemt Eiropu. Tā, piemēram, plānā «Flitwood» par Vidusjūras rajonu atzīmēts: «Karadarbības sestā mēneša beigās Padomes spēs okupēt Vidusjūras ziemeļu piekrasti — nostiprināties no Pirenejiem līdz Sīrijai, masveidīgi bombardēt jūrā ierīkotās komunikāciju līnijas. Bez tam sešus mēnešus pēc kara sākuma PSRS varēs okupēt Spāniju, un artilērija varēs apšaudīt komunikācijas (pāri Gibraltāra šaurumam).»(29)

Apvienotā izlūkošanas komiteja plāna «Flitwood» pielikumā izdara slēdzienu:

«PSRS kaujās ar saviem varbūtējiem pretiniekiem — ASV, Angliju un to sabiedrotajām valstīm — varēs ieņemt stratēģiskos rajonus Eiropā un Āzijā.»(30)

Amerikāņu agresoru perspektīvas izskatījās visai drūmas. Kāpēc tad uzsākt karu, kura pirmajā posmā nepārprotami plānota Rietumeiropas evakuācija? Amerikāņu stratēģiskās aviācijas pavēlniecība piedāvājās kādu laiku uz to pievērt acis. Kamēr Sarkanā Armija virzīšoties uz priekšu Eiropā un Āzijā, ar atombumbām tikšot bombardēta Padomju Savienības teritorija, graujot galveno padomju varenības elementu — politisko elementu. Pēc Apvienotās izlūkošanas komitejas slēdziena plāna «Flitwood» pielikumā, šis elements ietver šādas sastāvdaļas:

«1) padomju iedzīvotāju iedzimta vīrišķība, izturība un patriotisms; 2) Kremļa centralizētās kontroles noregulētais un precīzais mehānisms; 3) teorētiskā komunisma ideoloģiskā pievilcība; 4) praksē pierādītā padomju režīma spēja mobilizēt krievu iedzimto patriotismu padomju militāro pūliņu atbalstam; 5) krievu tautas un valdības spēja karot galējas dezorganizācijas apstākļos, kā tas bija otrā pasaules kara pirmajos gados»(31).

Atombumbas ir stiprākas, apgalvoja amerikāņu GKS ģenerāļi. Bet šajā sakarā — vai stratēģiskie GKS spēs salauzt krievu cīņas sparu — bruņoto spēku virspavēlniecībā izcēlās strīds, kas norisinājās atomtriecienu sagatavošanas darbu beigu posmā. Izpildīdams iepriekšminētās direktīvas, 1948. gada 21. decembri GKS virspavēlnieks atreferēja štābu priekšnieku komitejai operatīvo plānu SAC EWP 1-49;

«2. Karš sāksies līdz 1949. g. 1. aprīlim.

3. Atombumbas tiks izmantotas tādā mērogā, kāds tiks atzīts par mērķtiecīgu ...

32a. Ņemot vērā atombumbu daudzumu, sabiedroto bumbvedēju darbības rādiusu, bumbu mešanas precizitāti, bombardēšanas jaudu, svarīgākie bombardēšanas objekti būs galvenās Padomju Savienības pilsētas. To iznicināšana tik liela mērogā iedragās PSRS rūpniecības un pārvaldes centrus, ka Padomju Bruņoto Spēku uzbrukuma un aizsardzības spējas strauji samazināsies...

c. Objektu plāni un navigācijas kartes operācijām pret pirmajām 70 pilsētām tiks izdalīti daļās līdz 1949. g. 1. februārim. Sastādītās navigācijas kartes mērogā 1:1000000 ir pietiekami precīzas, lai nodrošinātu lidojumu uz jebkuru vajadzīgo punktu PSRS teritorijā.

1, Plānošanas vajadzībām tiek pieņemts, ka pirmajās atombombardēšanās iespējams zaudēt 25% no bumbvedējiem, kuri piedalās operācijā, taču tas nekavēs izmantot visu atombumbu rezervi. Atomuzbrukuma rezultātā padomju PGA pamazām tiks novājināta un bumbvedēju zaudējumi samazināsies ...

22. No visa iepriekš teiktā izriet:

Plānotais spēcīgais stratēģiskais aviouzbrukums pret padomju militārā potenciāla svarīgākajiem elementiem ir īstenojams.»(32)

GKS ģenerāļu optimisms bija bezgalīgs. Viņi nevarēja vien sagaidīt to bridi, kad varēs dot komandu pacelties stratēģiskajai aviācijai. Taču vienu lietu viņi nesaprata. Runa nebija par to, vai izdosies vai neizdosies nodedzināt pilsētas (ģenerāļi domāja, ka izdosies), bet par to, kādas būs morālās sekas un kā tās ietekmēs iedzīvotājus un kara mērķu izpildi kopumā. Citu bruņoto spēku veidu un ieroču šķiru komandieriem viņu štābu pretenzijas likās ne sevišķi reālas. 1949. gada sākumā tika izveidota armijas,flotes un aviācijas augstāko militārpersonu speciāla komiteja ģenerālleitnanta H. Harmona vadībā. Tā mēģināja novērtēt politiskās sekas, kas radīsies pēc plānotā aviācijas atomuzbrukuma Padomju Savienībai. 1949. gada 11. maijā komiteja nodeva sevišķi slepenu ziņojumu «Vērtējums par stratēģiskā aviouzbrukuma iedarbību uz padomju militāro aktivitāti».

«Problēmа: 1. Novērtēt, kāda būs pašreizējos militārajos plānos paredzētā stratēģiskā aviouzbrukuma iedarbība uz PSRS militāro aktivitāti, kā arī novērtēt atombombardēšanas psiholoģisko iedarbību uz Padomju karotgribu ...

3. Stratēģiskā aviouzbrukuma plānā... paredzētas divas atsevišķas fāzes:

a) pirmā fāze: uzbrukumu sērija 70 pilsētām, galvenokārt izmantojot atombumbas (stratēģiskās aviācijas pavēlniecība pašreiz to plāno izpildīt 30 dienās);

b) otrā fāze: aviouzbrukuma turpinājums, izmantojot kā atombumbas, tā parastās bumbas.

Sekas rūpniecībā: 9. Materiālie zaudējumi, cilvēku bojāeja rūpniecības rajonos, citas tiešas un netiešas sekas aviouzbrukuma pirmās fāzes rezultātā izraisīs PSRS rūpniecības potenciāla pazemināšanos par 30— 40%. Šis lielums nebūs pastāvīgs — vai nu tas samazināsies pēc padomju atjaunošanas darbiem, vai nu palielināsies turpmāko spēcīgo uzlidojumu efektivitātes rezultātā ...

Cilvēku zaudējumi: 11. Pēc atomuzbrukuma pirmās fāzes ies bojā 2 700 000 cilvēku, atkarībā no padomju pasīvās aizsardzības sistēmas efektivitātes šis skaits var palielināties vēl par 4 000 000 upuru. Tiks iznīcināts daudz mājokļu, un to iedzīvotāju dzīve, kuri paliks pāri no 28 miljoniem cilvēku (kopējais iedzīvotāju skaits atombombardēšanai paredzētajās pilsētās. — N. /.), būs ļoti apgrūtināta.

Psiholoģiskā iedarbība: 12. Atomuzbrukums pats par sevi neizraisīs kapitulāciju, neiznīcinās komunisma pamatus un fatāli nenovājinās padomju varu pār tautu.

13. Padomju tautas vairākumam atombombardēšana apstiprinās, ka padomju propaganda pret ārzemju lielvalstīm ir pareiza, izraisīs naidu pret Savienotajām Valstīm, apvienos tautu un pavairos cīņas sparu. Mazākuma vidū — tā skaitlisko lielumu nav iespējams noteikt — atombombardēšana stimulēs disidentu* kustību un cerības atbrīvoties no apspiedējiem. Ja disidentiem nepavērsies vēl plašākas iespējas, šie elementi nespēs kaut cik nozīmīgi ietekmēt padomju militāro aktivitāti.

14. Padomju Savienībā radīsies psiholoģiska krīze, ko sabiedrotie varētu izmantot savā labā, — laikus izmantojot bruņotos spēkus un psiholoģiskā kara metodes. Ja mēs to neizdarīsim ātri un efektīvi, izdevība būs palaista garām un sekojošā Padomju psiholoģiskā reakcija nelabvēlīgi ietekmēs sabiedroto mērķu sasniegšanu.

Iedarbība uz Padomju Bruņotajiem Spēkiem: 15. Padomju Bruņoto Spēku iespējas ātri nonākt izvēlētajos Rietumeiropas, Tuvo un Tālo Austrumu rajonos netiks pilnībā likvidētas, tomēr ar laiku šīs iespējas progresīvi samazināsies.»

_______________

* Jēdziens «disidents» amerikāņu dokumentos pirmo reizi parādās tieši šajā sakarā.

Tālāk aplūkoti tehniski aspekti — degvielas trūkums, grūtības transportā utt.

«17. Atombombardēšana atraisīs rokas visiem pretiniekiem — tie izmantos masu iznicināšanas ieročus, tā panākot, ka PSRS maksimāli, ar visiem iespējamiem līdzekļiem, centīsies atriebties.

Vispārīgs secinājums: Atombombardēšana izraisīs noteiktu psiholoģisku reakciju un atriebības pasākumus, kas kaitēs sabiedroto militārajiem mērķiem, bet šīs atriebības radītie postījumi sarežģīs pēckara problēmas. Tomēr atomieroči ir sabiedroto varenības galvenais komponents ikvienā karā pret PSRS. Tas ir vienīgais līdzeklis, kā ātri panākt šoku un nozīmīgus zaudējumus padomju militārā potenciāla svarīgākajos elementos. Kara sākumā izdarītie atomtriecieni ievērojami atvieglinās citu līdzekļu izmantošanu no sabiedroto militāro spēku arsenāla un samazinās sabiedroto zaudējumus. Cik pilnīgi tiks izmantotas šīs priekšrocības, atkarīgs no tā, cik ātri tiks veiktas citas kara operācijas un psiholoģiskā kara pasākumi. No mūsu nacionālo interešu viedokļa visaugstāk vērtējamas priekšrocības, kas pavērsies pēc atomieroču tūlītējas lietošanas pašā kara sākumā. Jāpieliek visas saprātīgās pūles, lai sagatavotu līdzekļus ātrai, efektīvai un maksimālai atombumbu nogādei uz nospraustajiem mērķiem.»

Ģenerāļiem vismaz kara priekšvakarā jādomā par uzvarām, nevis jāspriež par zaudējumiem. Tāpēc arī H. Harmona komitejas ziņojuma optimistiskā noskaņa ir saprotama. Taču pēc. nopietnas analīzes pavisam skaidri jaušamas dziļas raizes sakarā ar neprātīgo nodomu — sakaut Padomju Savienību galvenokārt (bet varbūt tikai) ar atombombardēšanu. Jā, pat tad, ja izdotos, kā sola GKS pavēlniecība, īstenot plānu un pirmajā mēnesī nogalināt 6,7 miljonus padomju pilsoņu, krievu morālais gars tomēr netiktu sagrauts, bet cīņas spars pat pieaugtu. Harmons un viņa kolēģi nelūkojās nākotnē tālāk par pirmo kara mēnesi un, jādomā, apzināti: viņi noteikti baidījās no tā, kas sekos atomprologam. Politiskas problēmas ar ieročiem, īpaši tikai ar atomieročiem, atrisināt nevar. Nu, protams, viņi, kā jau pieklājas karavīriem, aicināja papildināt arsenālus, sevišķi nogādes līdzekļus utt.

H. Harmona komitejas (droši vien bija arī citas tamlīdzīgas komitejas) aprēķini uz laiku apturēja atompiekri- tejus uz liktenīgās robežas, taču draudīgais kurss — karot pret PSRS — netika atmests. 1949. gada aprīlī tika izveidots agresīvais Ziemeļatlantijas pakts. Pie sociālistiskās nometnes robežām tika izveidotas aizvien jaunas karabāzes, ASV iedarbināja militārās ekonomikas mašīnu. Augstākie amerikāņu vadītāji, kuru domāšana aizvien vairāk militarizējās, uzskatīja, ka izdosies iegūt nospiedošu militāru pārākumu pār PSRS un ka šis pārākums iepriekš aprakstītos politiskos faktorus reducēs līdz minimumam. Pavisam vienkārši — iznīcinot itin visus padomju cilvēkus. ASV GKļS pavēlnieks Eiropā ģenerālis K. Limejs domāja tieši tā. Viņš izsmēja tolaik sastādītos plānus karam ar PSRS: tie nav vajadzīgi; Savienotajām Valstīm, lūk, esot līdzekļi, lai vienkārši «attīrītu no cilvēkiem visplašāko planētas teritoriju, atstājot tikai cilvēku materiālās darbības pēdas»(34). Šie Limeja tipa darboņi bija pārliecināti, ka viņiem ir pietiekoši daudz laika. Rietumos uzskatīja, ka paies ne mazums gadu, kamēr PSRS izveidos atomieročus. Bet.. .

1949. gada 3. septembri amerikāņu bumbvedējs B-29, kas pēc plāna bija devies patruļlidojumā uz Klusā okeāna ziemeļu daļu, izpētot kārtējo gaisa paraugu, konstatēja paaugstinātu radioaktivitāti. Drudžaina datu pārbaude, un pēc nedēļas šaubu vairs nebija: Padomju Savienībā izmēģināta atombumba. ASV atomenerģijas komisija, kura apmēram pirms gada bija ieviesusi «tālnovērošanas programmu» — nepārtrauktu dozimetrisku atmosfēras pētīšanu —, triumfēja: nevis armija, it Īpaši GKS, bet gan zinātnieki bija pareizi vērtējuši padomju zinātni...(35) Tā bija padomju zinātnieku un inženieru vēsturiska uzvara, kas pielika punktu amerikāņu atomieroču monopolam. Mūsu materiālie zaudējumi nebija veitīgi — valsti tagad sedza ari atomvairogs.

1949. gada 25. septembri TASS ziņoja: «Padomju Savienība atklāja atomieroču noslēpumu jau 1947. gadā. Kas attiecas uz dažu ārzemju aprindu sacelto trauksmi šajā sakarā, tai nav nekāda pamata. Jānorāda, ka Padomju valdība, kaut arī tai ir atomieroči, ieņem un nākotnē ieņems savu pastāvīgo pozīciju, ka pilnīgi jāaiziiedz atomieroču izmantošаnа.»

Vašingtonas atbilde: nekavējoties tiek izskatīta iespēja uzsākt preventīvu karu.

«Tomēr,» atzīmē amerikāņu zinātnieks A. Brauns, «preventīvais karš netika uzsākts. Nemaz jau nerunājot par visu pārējo, Savienotās Valstis nespēja uzvarēt tādā karā 1949.—1950. g. Stratēģiskā aviācija nespēja tolaik dot Krievijai vienu izšķirošu triecienu.»(36) Arī savā grāmatā ««Dropshot». Amerikāņu atomkara plāns pret Padomju Savienību 1957. g.» (1978) Brauns sīki izpēta tā cēloņus. 1949. gada beigās Savienotajām Valstīm ierindā bija 840 stratēģisko bumbvedēju, rezervē — 1350, kā ari vairāk nekā 300 atombumbu. Tikai no bāzēm Britu salās vien varēja sasniegt Maskavu, Ļeņin- gradu un citus objektus PSRS Eiropas daļā. Plānošanas vajadzībām par kara sākuma datumu tika nosprausts

1950. gada 1. janvāris. No šīs dienas trīs mēnešu laikā bija paredzēts nomest apmēram 300 atombumbu un 20 tūkstošus tonnu parasto bumbu uz objektiem 100 padomju pilsētās. Sim nolūkam bija nepieciešami 6 tūkstoši lidmašīnu izlidojumu. Tam visam tika dots plāna nosaukums «Тгоуаn».

Štābu priekšnieku komiteja pavēlēja ģenerālleitnanta D. Hella grupai štābos pārbaudīt izredzes izvest no ierindas, deviņus stratēģiskos rajonus: Maskava—Ļeņingrada, Urāli, objekti pie Melnās jūras, Kaukāzs, Arhangeļska, Taškenta—Alma-Ata, Baikāls, Vladivostoka. Lūk, kā bija aprēķināta, piemēram, darbība pret objektiem Melnās jūras rajonā — tajā piedalītos 233 bumbvedēji B-29 un B-50 (32 no tiem vestu atombumbas, bet pārējie piedalītos PGA neitralizēšanā un radītu traucējumus lokatoru darbībā). Bija paredzēts, ka uz objektiem tiks nometos 24 atombumbas (trīs atombumbas ies zudumā notriektajās lidmašīnās, divas netiks nomestas, un trīs nometīs garām mērķim). Zaudējumi: 35 lidmašīnas notrieks iznīcinātāji, 2 — zenītartilērijas uguns, 5 izies no ierindas citu iemeslu dēļ, nenoteikts skaits lidaparātu tiks sašauti, un izremontēt tos nebūs iespējams.

Hella grupa rezumēja: mērķa sasniegšanas varbūtība — 70%, tādēļ tiks zaudēti 55 procenti bumbvedēju. Vai pēc šiem zaudējumiem apkalpes spēs izpildīt nākamos uzdevumus? Otrā pasaules kara laikā vissmagākos zaudējumus cieta kāda 97 bumbvedēju liela grupa, kura naktī no 1944. gada 30. uz 31. martu bombardēja Nirnbergu. No uzlidojuma neatgriezās 20 lidmašīnas, tas ir, 20,6 procenti. Lidotāju vidū Anglijas bāzēs sākās rūgšana, kas robežojās ar dumpi. Bet te — 55 procenti! Vairāku tehnisku iemeslu dēļ zibenīgs aviouzbrukums Padomju Savienībai nebija iespējams, Maskavas un Ļeņingradas atombombardēšana tika paredzēta tikai devītajā dienā pēc karadarbības sākuma. Bet visoptimistiskākie aprēķini liecināja, ka bāzes Britu salās tiks izvestas no ierindas, ilgākais, divu mēnešu laikā, PSRS gaisa kara spēkiem izmantojot nu jau ari viņu rīcībā esošās atombumbas. Tas ir droši. Taču iespējams, ka tas notiks ātrāk? Bet kad? Atklājās, ka, nodarījusi briesmīgus zaudējumus PSRS pilsētām, ASV stratēģiskā aviācija izstāsies no spēles — izrādījās, tai nav pietiekoši daudz lidmašīnu un bāzu, bet apgādes un apkalpes sistēmas tiktu pilnīgi dezorganizētas. Padomju armijas šai laikā jau būtu nonākušas līdz Atlantijas un Indijas okeāniem. Amerikāņu plānotāji bija pilnīgi pārliecināti —- jau pirmajos kara mēnešos būs jāzaudē Eiropa, Tuvie un Tālie Austrumi.

ASV GKS štāba operatīvās pārvaldes priekšnieks ģenerālmajors S. Andersons 1950. gada 11. aprīlī ASV aviācijas ministram S. Saimingtonam ziņoja: «ASV GKS nespēj a) pilnībā veikt aviouzbrukmnu tā, kā tas paredzēts plānā «Тгоуаn», b) nodrošināt ASV un Aļaskas teritorijas pretgaisa aizsardzību.»(37)

Jautājums par preventīvo karu pret PSRS 1950. gadā tika svītrots no darba kārtības. Kolīdz bija noskaidrots, ka Savienoto Valstu rīcībā nav pietiekamu spēku, lai sakautu PSRS, agresija tika plānota citā plāksnē — tika uzsākta koalīcijas kara sagatavošana, bet tam bija nepieciešams laiks. Par karadarbības sākuma datumu tika pieņemts 1957. gada 1. janvāris.

Pēc valdības rīkojuma štābu priekšnieku komiteja kopš 1949. gada ķērās pie kara plāna izstrādāšanas. Tā kodētais nosaukums bija «Dropshot» — noslēpuma saglabāšanas interesēs apzināti bezjēdzīgs. Tika paredzēts, ka kopā ar ASV karā piedaifsiesjvisas NATO zemes, bet Īrija, Spānija, Šveice, Zviedrija, Ēģipte, Sīrija, Lībija, Iraka, Sauda Arābija, Jemena, Izraēla, Irāna, Indija un Pakistāna «centīsies palikt neitrālas, taču uzbrukuma vai nopietnu briesmu gadījumā pievienosies sabiedrotajiem». Pats par sevi saprotams, ka daudzas NATO blokā neietilpstošās valstis droši vien pat nenojauta, ka jau ierakstītas «Dropshot» plānā.

Plāna «vispārējā stratēģiskā koncepcija» bija šāda:

«Sadarbībā ar mūsu sabiedrotajiem uzspiest Padomju Savienībai militāros mērķus, iznīcinot padomju pretošanās spējas un gribu ar stratēģisku uzbrukumu Rietumu Eirāzijai un stratēģisku aizsardzību Tālajos Austrumos.

Sākumā: nosargāt rietumu puslodi; uzbrukt no gaisa; izlases veidā uzsākt padomju varenības ierobežošanu apmēram šādās robežās: Ziemeļpols —Grenlandes jūra — Norvēģu jūra — Ziemeļjūra — Reina — Alpi — Adrijas jūra — Krāta — Dienvidtureija — Tigras ieleja — Persij as līcis — Himalaji —Dienvidaustrumu Āzija — Dienvidķīnas jūra — Austrumķinas jūra — Beringa jūra — Beringa šaurums — Ziemeļpols; noturēt un apgādāt svarīgākos stratēģiskos rajonus, bāzes un komunikācijas līnijas; sākt psiholoģisko, ekonomisko un slepeno karu, vienlaikus izdarot nesaudzīgu spiedienu uz padomju citadeli, izmantojot visas metodes, lai maksimāli novājinātu padomju militāros resursus.

Nākamajā periodā: veikt koordinētas uzbrukuma operācijas ar visiem bruņoto spēku veidiem.»(38)

Pirmajā kara periodā tika plānots uz Padomju Savienību nomest vairāk nekā 300 atombumbas un 250 tūkstošus tonnu parasto bumbu, iznīcinot līdz 85 procentiem padomju rūpniecības. Detalizēti bija aprakstīti uzdevumi, kā neitralizēt padomju PGA, kā cīnīties pret padomju sauszemes, jūras un gaisa spēkiem. Otrajā periodā turpinās aviouz- brukumi, darbībai gatavojas NATO sauszemes spēki — 164 divīzijas, 69 no tām — amerikāņu. Tiek kontrolētas jūras un okeāna komunikācijas utt. Trešajā periodā rietumos pāriet uzbrukumā 114 NATO divīzijas un dienvidos (izceļot desantu Melnās jūras Ziemeļrietumu piekrastē) — 50 divīzijas, kurām jāiznīcina Padomju Bruņotie Spēki Centrālajā Eiropā. Sīs akcijas un nepārtraukti turpinātā padomju pilsētu bombardēšana piespiež PSRS un tās sabiedrotos kapitulēt. Karā pret PSRS pavisam iesaistās līdz 250 divīzijām — 6 miljoni 250 tūkstoši cilvēku. Aviācijā, flotē, pretgaisa aizsardzībā utt. — vēl 8 miljoni cilvēku. Kopumā plāna «Dropshot» izpildei paredzēts izmantot 20 miljonu cilvēku lielus bruņotos spēkus.(39)

Pēdējais, ceturtais plāna «Dropshot» periods izklāstīts burtiski ar mīlestību — «lai nodrošinātu mūsu nacionālo mērķu izpildi, sabiedrotajiem jāokupē» Padomju Savienība un citas Eiropas sociālistiskās zemes. Okupācijas karaspēka kopējās vajadzības tika lēstas 38 divīziju, tas ir, aptuveni 1 miljona cilvēku liela sauszemes karaspēka apmērā. 23 no tām jānodrošina Padomju Savienības teritorijas okupācija. Mūsu zemes teritorija iedalīta 4 «atbildības rajonos» jeb okupācijas zonās: PSRS Rietumu daļa, Kaukāzs—Ukraina, Urāli—Rietumsibirija—Turkmēnija, Austrumsibīrija—Aizbaikāls—Piejūra. Zonas sadalītas 22 «atbildības apakšrajonos». Okupācijas karaspēks izvietots sekojošās pilsētās: Maskavā — divas divīzijas, pa vienai divīzijai Ļeņingradā, Minskā, Murmanskā, Gorkijā, Kuibiševā, Kijevā, Harkovā, Odesā, Sevastopoiē, Rostovā, No- vorosijskā, Batumi, Baku, Sverdlovskā, Čeļabinskā, Taškentā, Omskā, Novosibirskā, Habarovskā, Vladivostokā.

No piecām gaisa spēku armijām, kas bija paredzētas visu sociālisma zemju okupācijai, četrām vajadzēja dislocēties Padomju Savienībā. Katrā armijā bija jāietilpst piecām sešām kaujas grupām, vienai transportlidmašīnu grupai un vienai trieciengrupai. Baltijas un Melnajā jūrā paredzēja ievest pa vienai aviobāzes kuģu vienībai. īpaši uzsvērts, ka okupācijas spēku stiprajai piesātinātībai ar aviāciju «jākalpo par uzskatāmu sabiedroto varenības pierādījumu» padomju cilvēku acīs. Atceroties, ka okupantiem nāksies izpildīt sodīšanas funkcijas, plāns «Dropshot» paredzēja nodrošināt karaspēku ar visdažādāko veidu pa- pildtransportu, tā panākot lielu mobilitāti.(40)

Kā iepriekšējos agresijas plānos, tā arī plānā «Dropshot» karam pret Padomju Savienību un okupācijai jr spilgti Izteikts šķirisks raksturs. Kara nepieciešamību noteica

«nopietni draudi ASV drošībai, kurus rada. padomju sistēmas raksturs...

Vēl nekad vēsturē agresora nodomi un stratēģiskie mērķi nav bijuši tik skaidri atklāti. Gadsimtiem ilgi proletariāta uzvara šķiru cīņā pret buržuāziju tika vērtēta kā līdzeklis, ar kura palīdzību komunisms .valdīs pār pasauli.»(41)

«Dropshot» bija lūzuma punkts amerikāņu militārajā plānošanā tajā nozīmē, ka atšķirībā no iepriekšējiem plāniem, kuros tika paredzēta agresija tikai ar militāriem līdzekļiem, šajā karā pret PSRS tika pievērsta uzmanība šķirisko sabiedroto — ienaidnieka aizmugurē esošo «disidentu» — izmantošanai. Šis termins iekļūst militārajos plānos. Protams, štābu plānotājiem nebija nekādu ilūziju par pašu «disidentu» spēku:

«Pret PSRS tautu psiholoģiskā kara metodes būs grūtāk izmantot nekā pret Savienoto Valstu tautu...

Taču psiholoģiskais karš — tas ir īpaši svarīgs ierocis, kā veicināt disidentu kustību un nodevību padomju tautas vidū; tas graus tautas morāli, radīs sajukumu un dezorganizctību ...

Plaša mēroga psiholoģiskais karš ir viens no galvenajiem Savienoto Valstu uzdevumiem. Tā pamatmērķis — panākt, lai PSRS un tās satelītu tautas pārstātu atbalstīt savu pašreizējo pārvaldes sistēmu; radīt PSRS tautu vidū apziņu, ka Politbiroja gāšana ir reāli iespējama...

Efektīvu pretošanos vai sacelšanos var sagaidīt tikai tad, ja Rietumu sabiedrotie disidentiem spēs sniegt materiālu palīdzību, vadīs viņus un apliecinās viņiem, ka atbrīvošana ir tuvu . . .»(42)

Šie spriedumi būtībā ir perifrāze tā laika speciālajiem amerikāņu pētījumiem par to, kāpēc neveiksmīgs bija hitleriskās Vācijas karagājiens pret mūsu zemi. Amerikāņu teorētiķi uzskatīja, ka 1941.—1945. gadā Berlīne nebija ņēmusi vērā jau K. Klauzevica formulētos politiskos aspektus, konkrēti: «Krievija nav tā zeme, kuru reāli var iekarot, tas ir, okupēt... Šādu zemi var uzvarēt tikai iekšēja vājuma, iekšējo nesaskaņu darbības rezultātā.»(43) Tagad amerikāņu stratēģi gatavojās labot reiha vadītāju kļūdas.

Un vēl. Plāna «Dropshot» sastādītāji lajā ierakstīja tēzes no direktīvas NDP-58, kuru 1945. gada 14. septembrī bija apstiprinājis Trumens: «ASV politika attiecībā pret padomju satelītiem Austrumeiropā». Viņi sapņoja par to, ka nacionālistiskās izpausmes «nopietni novājinās padomju bloku. Šis vājums Savienotajām Valstīm jāizmanto... radot asāko ieroci PSRS autoritātes graušanai — antimaskavisku komunistisku valstu dibināšanu.»(44) Kā tas varētu notikt? Militārpersonas, plāna «Dropshot» autori, uz to neņēmās atbildēt. Taču direktīvā NDP-58, kura pat vēl 1978. gadā tika publicēta ar lieliem saīsinājumiem, teikts: «Mūsu galamērķis, protams, ir tādu netotalitāru valdību rašanās Austrumeiropā, kuras censtos sadarboties brīvās pasaules savienībā. Taču nopietni stratēģiski apsvērumi kavē izvirzīt šo mērķi par tuvāko... Mūsu praktiski īstenojamais kurss ir veicināt satelītu atdalīšanās ķecerīgo procesu. Jau pastāv ķecerīgās šķelšanās priekšnoteikumi, lai cik vāji tie arī liktos. Mēs varam sekmēt šīs šķelšanās paplašināšanos, neuzņemoties par to nekādu atbildību. Un, kad notiks saišu saraušana, mēs tieši nebūsim iejaukti PSRS prestiža graušanā, ķildošanās notiks starp Kremli un komunistisko reformāciju.»

Direktīvā NDP-58 īpaši uzsvērts, ka, īstenojot šo politiku, Savienotajām Valstīm visiem spēkiem jāslēpj savas pēdas:

«Mums uzbrukumā jāizmanto ne tikai atklātas, bet arī slepenas operācijas... Kurss uz komunistiskās pasaules šķelšanu jāīsteno piesardzīgi, jo šis kurss ir tikai taktiska nepieciešamība un nekādā gadījumā nevajag aizmirst, ka tas nedrīkst aizēnot mūsu galamērķi — radīt netotalitāras sistēmas Austrumeiropā. Mūsu uzdevums — atvieglot ķecerīgā komunisma izaugsmi, tai pašā laikā daudz nekaitējot mūsu iespējam šo pagaidu totalitārismu nomainīt ar pieņemamiem režīmiem, kuri iekļautos Rietumu pasaulē. Mums visnotaļ jāpalielina visa iespējamā palīdzība un atbalsts līderiem un grupām, kuras orientējas uz Rietumiem.»(45)

Taču... vienmēr jātur mēle aiz zobiem — Dž. Kenans pastāvīgi pamācīja Vašingtonas valdības resoru ierēdņus, protams, aiz slēgtām durvīm. «Mums nav vajadzības dot dāsnas dāvanas padomju propagandai, uzņemoties atbildību par šķelšanās procesu komunistiskajās valstīs.»(46)

Plāna «Dropshot» vispārīgajā stratēģiskajā koncepcijā psiholoģiskajam karam tika ierādīta sekojoša vieta:

«Аnаlīze: Psiholoģiskā, ekonomiskā un slepenā kara uzsākšana vai pastiprināšana gan pret draudzīgajām, gan pret naidīgajām grupām un valstīm stipri palielinās izredzes sekmīgi pabeigt karu, jo palīdzēs nomākt ienaidnieka cīņas gribu, uzturēs ienaidnieka teritorijā esošo draudzīgo grupu morālo spēku, cels draudzīgo zemju noskaņojumu un ietekmēs neitrālo valstu attieksmi pret sabiedrotajiem.

Šo kara veidu var likt lietā arī miera laikā gan pret PSRS, gan pret draudzīgajām zemēm, bet pēc karadarbības sākuma tas enerģiski jāpastiprina, maksimāli izmantojot aviouzbrukuma psiholoģiskās sekas. Tajā būs jāiesaista visi bruņoto spēku veidi, kuriem jāsniedz palīdzība citiem resoriem...

Uzdevums: Sasniegt psiholoģiskā, ekonomiskā un slepenā kara un militāro operāciju integrāciju.»(47)

Plāna «Dropshot» noslēgums raugās nākotnē — pēc PSRS un tās sabiedroto sakāves Eiropā pienāk kārta Tālajiem Austrumiem, kur laikā, kamēr norisinās karš pret Padomju Savienību, ASV ieņēmušas stratēģiskās aizsar dzības pozīcijas. Tātad:

«Mēs vadāmies no tā, ka komunistiskā Ķīna un citi Dienvidaustrumu Āzijas rajoni, kurus kontrolē vietējie komunisti, atšķirībā no Eiropas satelītiem un Korejas nebūs nonākuši pilnīgā atkarībā no PSRS un ātras padomju kapitulācijas gadījumā tie varbūt arī nekapitulēs, Tāpēc sabiedroto okupācijas karaspēka ievešana šajos rajonos līdz PSRS kapitulācijai var izrādīties kā neiespējama, tā arī nevēlama, jo pretošanās apspiešanai būs jāuzsāk' īsts karš. Tamdēļ lēmums par attiecīgo rīcību šajos rajonos tiks pieņemts, ņemot vērā apstākļus, kādi izveidosies pēc PSRS kapitulācijas. Jāņem vērā, ka Savienoto Valstu nacionālo interešu sasniegšanai pēc PSRS kapitulācijas nepieciešams spēcīgs uzbrukums Tālajos Austrumos un Dienvidaustrumu Āzijā.»(48)

Atcerēsimies — plānā «Dropshot» tika iecerēts, ka ASV pusē labprātīgi vai piespiedu kārtā būs ne tikai NATO zemes, bet arī vairākas Āzijas un Tuvo Austrumu valstis, bet Latīņamerika tin Āfrika būs rezerve un izejvielu avots. Sakarā ar minētajām operācijām Tālajos Austrumos un Dienvidaustrumu Āzijā varam izdarīt secinājumu: Vašingtona ar spēka palīdzību grasījās noslaucīt sociālismu no visas zemeslodes. Vienlaikus tas nozīmēja sasniegt amerikāņu oligarhijas senloloto mērķi — nodibināt Savienoto Valstu kundzību visā pasaulē. Ja vajadzīgi oficiāli pierādījumi un avoti, kas nāktu no ASV valdošās elites, tad, lūk, tie ir — plāns «Dropshot»!

Kāpēc tad to atļāva izmantot pētniekiem? A. Brauns, kurš 1978. gadā šo plānu publicējis un komentējis, raksta: «Plānu «Dropshot» pasaules karam pret PSRS štābu priekšnieku komitejas apakškomiteja izstrādāja 1949. gadā pēc prezidenta Harija S. Trumena norādījuma... Kara ģeogrāfija nemainās. Bet parastie ieroči mainās tikai pēc sava iznīcinošā spēka pakāpes. 1947.—1957. g. kaujas lauki droši var kļūt par nākamā kara kaujas laukiem.

Šie apsvērumi rada svarīgu jautājumu: vai tā nebija muļķība, ka plāns «Dropshot» tika izpausts? Es daudz par to domāju un biju spiests izdarīt secinājumu: jā, šī dokumenta izpaušana ir muļķība. To vajadzēja sadedzi- nāt, aprakt vai glabāt visslepenākajā seifā, jo tas Ameriku nebūt nepadara pievilcīgāku Krievijas acīs. «Dropshot» bija ne tikai Krievijas atomizācijas plāns, bet arī paredzēja, ka milzīgo valsti okupēs amerikāņu karaspēks, paredzēja iznīcināt boļševisma saknes. Nav šaubu, ka mūsu kritiskajā laikmetā, kad «aukstais karš» beidzies (kaut arī uz laiku), bet politiskā un ideoloģiskā cīņa plosās ar neatslābstošu spēku, krievi norādīs: «Dropshot» ir piemērs tarn, ka Amerika ir naidīga pret Krieviju, un tāpēc. Krievijai jāpalielina karaspēks.

Kāpēc tad bija iespējams publicēt plānu «Dropshot»? Nav tādu likumu, kas pieprasītu, lai štābu priekšnieku komiteja atceļ tā slepenību... Dokuments un tam pievienotie materiāli kopumā parāda: 1) Savienotās Valstis gandrīz noteikti varēja zaudēt trešajā pasaules karā; 2) Krievija droši vien spētu ieņemt Rietumeiropu 20 dienas; 3) ASV GKS pavēlniecība uzskatīja, ka Krievija 60 dienās spēs izvest no ierindas toreizējo galveno amerikāņu sabiedroto Angliju ar tās bāzēm, kurām bija ļoti liela nozīme atomtrieciena; 4) krievu veiklā aiomboni- bardēšana un komunistiskais partizānu karš Savienotajās Valstīs ievērojami iedragātu Amerikas spējas un gribu turpināt karu; 5) Amerika nespētu nosargāt pati savas pilsētas; 6) Savienotajām Valstīm vajadzētu divus gadus, lai rūpniecība un karaspēks sasniegtu tādu līmeni, kas amerikāņu armijai ļautu atgriezties Eiropā, un 7) ASV grasījās okupēt Krieviju, riskējot ar tur neapsīkstošu partizānu karu ...

Personiski es uzskatu, ka štābu1 priekšnieku komiteja, atceļot «Dropshot» slepenību, nav rīkojusies burtiski ne pēc kādiem motīviem. Viss ir ļoti vienkārši.plāns tiek uzskatīts par novecojušu, ar mūsdienu ieroču veidiem mēs esam pastarās dienas priekšvakarā, un tāpēc tam nav galīgi nekādas nozīmes.»(49)

Daļa patiesības A. Brauna spriedumos ir, bet tikai daļa, turklāt neliela. Šī plāna nn citu līdzīgu dokūmēņtū atklāšanas motīvi, protams, nav viennozīmīgi. Kas aftieēas uz «novecošanos», tad par noziedzīgajiem nodomiem, kādus paredzēja plāns «Dropshot», veselais saprāts sasutīs jau pie domas, ka uz tiem varētu attiecināt noilguma termiņu. Var droši apgalvot, ka publikācija ir sava veida attaisnošanās: ar iepriekšēju datumu tiek minēti svarīgi pierādījumi — Vašingtona nekad nav bijusi «maiga» pret komunismu, bet tā histēriskajiem militāristiem ir dārga tēze, viņi gauži lej asaras par to, ka ASV toreiz neizdarīja atomtriecienu pret PSRS. Panākumi esot bijuši garantēti, Neviens cits kā ģenerālis K. Limejs, kas prezidenta Dž. Kenedija laikā tika iecelts par ASV GKS virspavēlnieku, 1968. gadā izdeva grāmatu «Amerika briesmās», kurā, runājot par četrdesmito un piecdesmito gadu miju, joprojām apgalvoja: «Mēs būtu varējuši noslaucīt Krieviju no zemes virsas, paši negūstot ne mazāko skrarn- biņu.»(50) Tagad pieejamais plāns «Dropshot» pilnīgi devalvē ģenerāļu gudrību.

Un tomēr tie, kas atļāva zinātniekiem un publicistiem izmantot minētos dokumentus, vairāk domāja par nākotni nekā par pagātni. Amerikāņiem saprotami izstāstīts un uzskatami paradīts, kādas postošas sekas būtu bijušas lielam karam ar PSRS pat tajā laikā, kad nebija radīti kodoltermiskie ieroči, bet starpkontinentālās raķetes vēl nestartēja no rasētāju galdiem. Slēpti un dažreiz pat tieši tika norādīts: pastāvot esošajam spēku samēram starp ASV un PSRS, bruņots konflikts ir bīstams arī pašām Savienotajām Valstīm. Bruņošanās desmitgades no nodokļu maksātāju kabatām izsūknējušas fantastiskas summas un tomēr Vašingtonai nav devušas meklēto militāro pārsvaru. Spēku līdzsvaru starp kapitālismu un sociālismu, ko padomju tauta iekaroja 1941.—1945. gadā, nav izdevies izjaukt. Par to mums jāpateicas Lielā Tēvijas kara cīnītājiem, kuri piedalījās briesmīgajās kaujās pret fašistiskās «ass» lielvalstīm, tiem, kuri pierādīja, uz ko spējīga tauta, aizstāvot savu varu.

Te mēs esam pietuvojušies galvenajam — norādījumi par kara bīstamību pret PSRS tiek izmantoti par pierādījumu tam, ka vissaprātīgākais būtu mēģināt mūs sakaut ar citām metodēm, tas ir, nepārkāpjot kodoltermiskā Armagedona slieksni! īsāk runājot, vajadzīga graujoša darbība visplašākajā nozīmē. Armijai bija jāpārzina «Dropshot», bet augstākā amerikāņu valsts vadība uzsāka izskatīt ASV stratēģiju pret PSRS, ņemot vērā, ka mums ir atomieroči, un priekšā stāv kodoltermiskā ēra. 1950. gadā Nacionālās drošības padome izstrādā direktīvu NDP-68, kurai jānomaina direktīva NDP 20/4.

7

Jānomaina.., Liekas, skaļi teikts. Runa bija rie vairāk kā par akcentu pārvietošanu. Jaunajā, ļoti apjomīgajā dokumentā, gandrīz divas reizes lielākā par direktīvu NDP 20/1, pilnīgi tika saglabāti iepriekšējie ASV politikas mērķi. Projektā sastādītāji — tā pati Valsts departamenta politikas plānošanas padome, kuru Dž. Kenana vietā tagad vadīja P. Nice, — plaši citēja direktīvu NDP 20/4, taču radīja dokumentā trauksmes, ja ne panikas noskaņu. Viņi rakstīja: «Padomju draudi ASV drošībai krasi pieauguši. Tiem ir tas pats raksturs, par ko norādīts NDP 20/4, taču tie ir daudz tuvāk, nekā uzskatīja agrāk. Varenības zenītā esošā republika un tās pilsoņi ir milzīgās briesmās. Runa ir ne tikai par republikas, bet par visas civilizācijas bojāeju.»

Direktīva NDP-68 sākas ar plašu apskatu par kardinālajām pārmaiņām, kas notikušas pasaulē 35 gadu laikā, — pazudušas piecas impērijas: Osmaņu, Austroungārijas, Vācijas, Itālijas un Japānas. Tikai vienas paaudzes laikā spēku samērs pilnīgi pārvērties. Palikušas tikai divas su- perlielvalstis — «ASV un PSRS — centri, ap kuriem aizvien vairāk koncentrējas vara». Kaut ne īpaši noteikti, tomēr apstiprinājies, ka pastāv ASV un PSRS militāro spēku līdzsvars, tas ir secinājums, ko 1943.—1944. gadā izdarīja štābu priekšnieku komiteja.

Protams, tas tika uzskatīts par nepieļaujamu. Tika sīki raksturots ASV un PSRS ekonomiskais potenciāls un konstatēts, ka Savienotajām Valstīm vairākkārt jāpalielina militārie izdevumi. Tas, kā zināms, arī tika izdarīts pēc direktīvas NDP-68 pieņemšanas. Prezidenta Trumena valdīšanas beigās ASV militārie izdevumi gadā pārsniedza 50 miljardus dolāru, vairāk nekā trīs reizes pārsniedzot asignējumus četrdesmito gadu beigās. Vai militāro izdevumu kāpināšanai plašā nozīmē ir griesti? Direktīvā NDP-68 noteikts: «Ārkārtējā stāvoklī Savienotās Valstis šiem mērķiem var piešķirt līdz 50% no sava nacionālā kopprodukta, kā tas bija pagājušā kara laikā.» ASV nacionālais kopprodukts 1949. gadā sastādīja 225 miljardus dolāru. Aiz šiem spriedumiem var saskatīt Vašingtonas jaunās rūpes: uzskrūvējot militāros izdevumus, iesaistīt Padomju Savienību bruņošanās sacensībā un, vēl neizraisot karu, izpostīt to.

Padomju Savienība aizvien no jauna pierādījusi savu uzticību miera ideāliem. Tie, kuri uzkurināja kara histēriju, nevarēja nezināt, ka pēc atomieroču radīšanas Maskava atkal noteikti atkārtojusi savu nostāju: atombumba jāaizliedz. Ko darīt? Direktīvā NDP-68 tika konstatēts: «Mums piedāvā paziņot, ka mēs nelietosim atomieročus, izņemot gadījumu, lai atriebtos agresoram, kas pirmais izmantojis šos ieročus... Ja mēs negatavojamies atteikties no mūsu mērķiem, tad nevaram neliekuļoti uzstāties ar tādu paziņojumu, kamēr nebūsim pārliecinājušies, ka sasniegsim mūsu mērķus bez kara vai kara gadījumā bez atomieroču izmantošanas stratēģiskos un taktiskos nolūkos.» Galīgi nekādu cerības stariņu. Atommaniaki palika pie sava, tāpēc detalizēti un rūpīgi pētīja un apsvēra priekšrocības, kādas rastos pēc uzbrukuma Padomju Savienībai.

Taču, lūk, nelaime: «Vienīgi ar atomtrieeiena palīdzību Savienotās Valstis spēj izdarīt efektīvas uzbrukuma operācijas. To var īstenot pret Padomju Savienību, tomēr no visiem novēri ējiuniem izriet, ka šis operācijas nepiespiedīs Kremli kai-i’ulet un Kremlis spēs izmantot savus spēkus, lai patīsi ;и !ioļи daļu birzzijas.» Tiesa, ir vārga cerība: «Ja ASV radīs Kodoltermiskus ieročus atiak par PSRS, tad zināmu bvtu vaii's izdārd aizvien pieaugošu spiedienu uz Padomju Savienību,» liet atkal problēma: «Ja sāksies karš, kāda nozīme tajā būs spēkam? Ja mēs, to lietojot, neparādīsim padomju ļaudīm, ka mūsu pūliņi vērsti pret režīmu un tā agresīvo varu, nevis pret viņu interesēm, tad saliedēsim režīmu un tautu cīņai līdz pēdējai asins lāsei.» Skaidrs, ka ne ar atombumbu, ne ar kodoltermisko bumbu nevarētu to pierādīt, nemaz nerunājot par galveno — karš pret PSRS, kā redzam, Savienotajām Valstīm nesolīja uzvaru.

Direktīva NDP-68 norādīja izeju no minētā strupceļa: no vienas puses, krasi pastiprināt ASV un to sabiedroto gatavošanos karam, no otras —

«sēt iznīcības sēklu padomju sistēmā, lai piespiestu Kremli vismaz mainīt politiku ... Taču bez pretinieku pārspējoša un ātri mobilizējama militārā spēka «savaldīšanas» politika, kas būtībā ir apzinātas un progresējošas piespiešanas politika, nav nekas vairāk kā blefs.»

Tāpēc:

«Mums jāsāk atklāts psiholoģiskais karš, lai izraisītu masveida nodevību attiecībā uz Padomēm un izjauktu citus Kremļa nodomus. Jāpastiprina slepenie pozitīvie un savlaicīgie pasākumi un operācijas ekonomiskā, politiskā un psiholoģiskā kara jomā, lai izraisītu un atbalstītu nemierus un sacelšanās noteiktās stratēģiski nozīmīgās satelītvalstīs.»

Šis darbības galamērķi atbilstoši direktīvai NDP-68 ir sekojoši:

«Brīvās sabiedrības mērķus nosaka tās pamatvērtības un nepieciešamība saglabāt materiālo vidi, kurā tās zeļ...

1. Mums ir jābūt stipriem, iedzīvinot mūsu vērtības mūsu nācijas dzīvē un militārās un ekonomiskās varenības attīstīšanā.

2. Mums jāvada brīvās pasaules sekmīgi funkcionējošās politiskās un ekonomiskās sistēmas celtniecība ...

3. Blakus nnīsu vērtību iedzīvināšanai mums jāīsteno tāda politika un jāveic tāda darbība, kas izraisītu kardinālas pārmaiņas padomju sistēmas raksturā. Izjaukt Kremļa nodomus — tas ir pirmais uti svarīgākais Solis uz šīm pārmainām. Pilnīgi acīm redzams, ka izmaksās lētāk un būs efektīvāk, ja šis pārmaiņas iestāsies galvenokārt padomju sabiedrības iekšējo spēku darbības rezultātā ...

Uzvaru droši vien nodrošinās Kremļa nodomu izjaukšana, pakāpeniski palielinot brīvās pasaules morālo un materiālo spēku un to pārnesot uz padomju pasauli, iai radītu iekšējas pārmaiņas padomju sistēmā.»(50)

1950. gada 7. aprīli direktīva NDP-68 tika iesniegta prezidentam Trumenam. Nekavējoties to sāka īstenot. Trumens oficiāli apstiprināja direktīvu 1950. gada 30. septembrī. Daudzus gadus NDP-68 bija amerikāņu politikas pamats attiecībās pret PSRS, svarīgākajos aspektos direktīva darbojas vēl šobaltdien.

Vašingtonas politiskā domāšana attiecībā pret PSRS iekļāvās šo ideju robežās. Gadījās arī kuriozi: 1952. gadā senators H. Hemfrijs, toreiz vēl iesācējs senātā un droši vien nezinādams visvairāk glabātos valsts noslēpumus, 11. jūlijā nosūtīja Trumenam vēstuli ar jautājumu, kas «cieši saistīts ar Jūsu vitālajām interesēm... Piedodiet, ka iejaucos šajās lielās, taču es vados no apsvērumiem, kam ir liela valstiska nozīme.»(51) Pēc lišķīga ievada Hemfrijs izklāstīja to, kas viņu nodarbināja, — kā labāk organizēt Padomju Savienības okupāciju. Norādījis, ka karš ar PSRS ir «iespējams», viņš prezidentam rakstīja:

«Esmu pārliecināts, ka neiziešu ārpus iespējamo notikumu ietvariem, ierosinot mūsu militārpersonām aktīvi izskatīt dažas alternatīvas, kas mums pavērsies pēc kara un uzvaras. Tas novedīs pie secinājuma, ka jānovērtē mūsu darbības nozīme Vācijā un Japānā pēc kara beigām. Uzskatu, prezidenta kungs, ka Jūs ar savu dziļo interesi par vēsturi īpaši piesaistīs vēsturisks apskats par mūsu okupācijas politiku šajās zemēs. Kultūrvēs- turniekam, manuprāt, nav nekā aizraujošāka kā rūpīgi un objektīvi izanalizēt mūsu pēdējos galvenos pasākumus, ar kuriem enerģiski iedarbojāmies uz citas tautas kultūru, tieši iejaucoties procesos, kuros šī kultūra izpaužas.»(52)

Šis dokuments, kas glabājas H. Trumena arhīvā, augstākās amerikāņu vadības acīs, iespējams, bija lielisks jaunā senatora atestāts. Kādi pasākumi tika veikti sakarā ar Hemfrija vēstuli, nav iespējams pateikt. Taču var izdarīt minējumu: augstākie ierēdni droši vien cits citu apsveica ar to, ka valsts noslēpumi Savienotajās Valstīs tiek sargati teicami. Senators rūpējās, lai notiktu iejaukšanās «kultūrā», kas jau bija, kā redzējām, paredzēta slepenajos militārajos plānos, — sākumā atombumbas, pēc tam Padomju Savienības okupācija. Plānos «kultūra» netika pieminēta, tajos tika gādāts par krievu fizisku iznīcināšanu.

8

Šī nostādne — nepieciešams fiziski iznīcināt visus krievus — kā sarkans pavediens vijas cauri atomagresiju plāniem, sākot ar Trumena laikiem līdz šodienai. «Ak dievs, ja krievi tikai dzirdētu, ko gatavo daži mūsu GKS ģenerāļi!» reiz iesaucies amerikāņu speciālo dienestu atbildīgais darbinieks D. Vansliks. Krievi zina. Jau tāpēc vien, ka laiku pa laikam noplūst ziņas par to, kas teikts un formulēts aiz slēgtām durvīm. Kāpēc noplūst? Kā sacījis ASV GKS izlūkošanas priekšnieks ģenerālis Č. Kabels tam pašam Vanslikam: «Savādāk mēs neiegūsim asignācijas no kongresa.»(53) Par ko ir runa?

1982. gada sākumā vēsturnieks D. Rozenbergs izskatīja divus 1954,—1955. gada dokumentus, kuri bija darīti zināmi atklātībai. Iespējams, tie bija saistīti ar tādiem plānošanas aspektiem, kuros tika attīstītas plāna «Dropshot» tēzes. Sājos dokumentos tika paredzēts negaidīts trieciens pret Padomju Savienību — divās stundās nomest 760 atombumbu, lai novērstu nevajadzīgus ASV GKS zaudējumus. «Divas stundas — un paliks radioaktīvu drupu kaudze.» Ģenerāļa K- Andersona ziņojumā tika uzskaitīti objekti — 118 pilsētas un 645 aerodromi.(54) Šājos jautājumos plānotājiem domstarpību nebija, neatrisināta palika tikai viena lieta — kā Savienotajām Valstīm izliegt: no atbildes trieciena?

Atstāsim neievērotu šo problēmu, kas ir agresoru piedauzības akmens vēl tagad, un palūkosimies, kā mainās amerikāņu stratēģu izraudzītie mērķi PSRS teritorijā.

Kalifornijas universitātes profesors H. Gertners 1981. gada vidū rakstīja:

«Otrajā pasaules karā daudzas malējās republikas labi izpildīja bufera funkciju — vērmahts tās iekaroja pirmās. Atomkarā notiks pretējais. Tūlītēji un koncentrēti postījumi tiks nodarīti Lielkrievijas centrālajiem rajoniem.»

Šai vispārējai tēzei sekoja gari prātojumi par jauno amerikāņu doktrīnu raķešu un atomtriecienu mērķu izvēlē. Kā tieši iznicināt rūpniecības un administratīvos centrus, l-л: noteikt stratēģiskos objektus uti.. Profesors apgalvo, ka pašreiz paredzēts dot triecienu pilnīgi visam, jo vērā tiek ņemti visi faktori. Piemēram:

«Ir svarīgi apsvērumi sakarā ar klimatu. Vējš aiznesis radiācijas produktus līdz visblīvāk apdzīvotajiem Krievijas rajoniem. No novembra līdz martam valdošie dienvidu un rietumu vēji pūtīs tieši uz šiem rajoniem, bet no aprīļa līdz oktobrim ziemeļu un rietumu vēji — atkal uz šiem centriem. Tas palidina stipras radioaktīvās saindēšanās bīstamību, jo vēja virziens to lokalizē, īsāk sakot, vēja virziens visu gadu garantē, ka sākotnējā radiācija (īpaši nāvējošā) izplatīsies visblīvāk apdzīvotajos rajonos.»

Daiļrunīgais autors teikto ilustrējis ar divām kartēm, kas ievietotas viņa rakstā — norādīti vēja virzieni un tamlīdzīgi. Tā sakot, grafiski attēlojis ziņkārīgajiem lasītājiem nākotni, kādu mūsu tautai gatavo aizokeāna stratēģi.(55)

Diemžēl jākonstatē, ka minētie spriedumi nav saulainās Kalifornijas profesoru tukši domu augļi (tur, starp citu, atrodas korporācija «Rand», kas ar teorētiskām idejām apgādā ASV gaisa kara spēkus). Nav ne mazāko šaubu, ka tas viss ir Vašingtonas stratēģiskās doktrīnas loģiska attīstība. Neviens cits kā ģenerālis M. Teilors (viņa vārds pastāvīgi bija redzams avīžu pirmajās lappusēs prezidentu Eizenhauera un Kenedija laikā) apstiprināja, ka tieši šie rajoni jānodedzina atomugunīs.(56)

9

1975. gadā direktīva NDP-68 tika darīta zināma atklātībai(57) neapšaubāmi tādēļ, lai uzceltu stingru tiltu starp pagātni un nākotni, lai pierādītu amerikāņu ārpolitikas lielisko pēctecību un konsekvenci. Paliesām, zibošais laika rats nav nodevis aizmirstībai direktīvas NDP-68 tēzes, un Rietumu valdošā oligarhija joprojām dzīvo un vēl ilgi dzīvos no tā intelektuāla kapitāla procentiem, kura pamatu apmēram pirms trīsdesmit gadiem radījusi ASV Nacionālās drošības padome.

To pietiekami pierādījuši pēdējo trīsdesmit gadu politiskie notikumi, bet politiskās domas sfērā neapstrīdamākie pierādījumi ir speciālās triju pušu pētnieciskās grupas apsvērumi par «triju pušu komisijas» apspriesto un 1978. gadā publicēto pārskatu ar nosaukumu «Fundamentāls apskats par Rietumu un Austrumu attiecībām».

«Attiecības starp Rietumiem un Austrumiem — tas ir vispārpieņemts termins, lai apzīmētu attiecības starp rūpnieciski attīstītajām demokrātiskajām lielvalstīm un galvenajām komunistiskajām lielvalstīm un to sabiedrotajiem. Atceroties, ka attiecībā pret Eiropu un ASV Atlantijas okeāna piekrasti komunistiskās lielvalstis atrodas austrnmos, bet attiecībā pret Japānu un ASV Klusā okeāna piekrasti — rietumos, mēs īsuma labad tomēr izmantosim šo terminu. Un tā mēs varam apgalvot, ka pēdējo 30 gadu laikā attiecībām starp Rietumiem un Austrumiem bija raksturīgs ilglaicīgs konflikts, kaut arī bijuši īsi sadarbības brīži ... Lai gan var rasties kādas jaunas problēmas ..konfliktam starp Rietumiem un Austrumiem, kā mēs domājam, joprojām ir izšķiroša nozīme.»(58)

Kas ir šie «mēs», kuri tik kategoriski un pašpārliecināti izsakās par globāliem jautājumiem? Kas ir šī «triju pušu komisija»? Par to zināms relatīvi maz. Žurnāls «Panthouse» 1977. gada decembri (protams, ar sensacionalitātes piedevu) rakstīja:

«1972. g. Deivids Rokfellers nolēma kļūt par nekomunistiskās pasaules faktisko vadītāju. Šim nolūkam viņa ierocis bija triju pušu komisija... 1973. g. Deivids Rokfellers palūdza Zbigņevu Bžezinski izveidot triju pušu komisiju — multimiljonāru un viņu padomdevēju slēgtu klubu, kas valdītu pār pasauli.»(59)

Tās locekļi burtiski spīd ar savu pragmatismu, kas, viņuprāt, nozīmē: mūsdienu pasaulē «privātās» personas dažreiz var panākt vairāk nekā valdības, kuras sirgst ar birokrātisku sklerozi.

1973. gadā izveidotā «triju pušu komisija» apvieno lielāko ASV, Rietumeiropas un Japānas monopolu vadītājus. Cik zināms, slepenās apspriedēs viņi izstrādā vienotu politiku; iesākumā viņi mēģināja atrisināt kapitālistiskās pasaules galvenās ekonomiskās un valūtas problēmas. Galamērķis, ja ņoticam Bžezinska vārdiem, ir nodibināt «attīstīto lielvalstu savienību» — ASV, Rietumeiropas un Japānas savienību. Kopš 1973. gada komisijas aizgādībā iznāk triju pušu speciālu pētniecisko grupu pārskati. «Fundamentālajam apskatam par Rietumu un Austrumu attiecībām» kārta pienāca 1978. gadā. Tas ir 15. pārskats. Kaut gan atklātībai domātais variants uzrakstīts savādāk nekā direktīvā NDP-68 iekļautās šausminošās rekomendācijas (kas ir pavisam atklātas, kā jau tas pieklājas slepenā dokumentā), tomēr šīs direktīvas gars jaušams arī «triju pušu» kredo izskaidrojumā. Patiešām:

«Stabila pasaules kārtība, par kuru bieži runā Rietumos, ir nereālistisks mērķis... Vēl vairāk, stabilitātes ilūzija ir kaitīga, jo mudina Rietumus uz aizsardzību... Mūsu pamatmērķis ilglaicīgās attiecībās ar komunistiskajām lielvalstīm: Rietumiem nav jāaprobežojas ar savu pamatvērtību aizstāvēšanu un to iemiesošanu tikai savā teritorijā vien. Rietumiem jāsprauž sev mērķis ietekmēt dabiskās pārmaiņas, kas notiek «trešajā pasaulē» un pat komunistiskajā pasaule, sev labvēlīgā virzienā, taču ne nelabvēlīgā virzienā attiecībā pret viņu vērtībām ...

Runājot par mierīgām pārmaiņām, kas iedibinātu mūsu vērtības, mums pēc iespējas ātrāk jācenšas panākt pārmaiņas šo režīmu iekšienē, stimulējot tādu alternatīvu izvēli, kas iespējamas un nepieciešamas viņu iekārtai... Rietumi nespēs panākt efektīvu ietekmi, vienkārši propagandējot savas priekšrocības vai palielinot prasības pret padomju līderiem... Mums jāformulē alternatīvas pretiniekam tā, lai mums izdevīgais kurss tam savās iekšējās lietās liktos izdevīgāks.»

Aiz glumajiem parlamentārajiem formulējumiem slēpjas acīm redzams nodoms — aizvien vairāk jaukties Padomju Savienības lietās, lai grautu sociālistisko iekārtu un tās vietā iedibinātu bēdīgi slavenās kapitālisma «vērtības». Vienlaikus tiek meklēti sabiedrotie pašā Padomju zemē. Sie sabiedrotie, kā vienmēr, ir tie, kurus padomju ļaudis uzskata par nožēlojamiem atkritējiem. ««Demokrātiskajā kustībā» iesaistīto «disidentu» politiskā darbība iedara spiedienu,» konstatēts ziņojumā. Tas jau ir meklētais «iekšējais» spiediens. Žel vienīgi, ka «šis grupas ir tik mazas., un tām nav spēcīgas ietekmes». To nozīmība Rietumu izpratnē ir tā, ka tās aizstāv kapitālisma «vērtības», tas ir, atrodas priekšējās līnijās cīņā pret sodālismu. Piedalās bezkompromisa cīņā, jo, kā uzsvērts ziņojumā:

«attieksme pret cilvēku tiesībām ir viena no kardinālajām atšķirībām starp komunistisko un Rietumu valdību vērtībām. Šī atšķirība ir tāda, ka to diez vai var pārvarēt, pastāvot mierīgai līdzāspastāvēšanai, starp atšķirīgām sistēmām.»

Ja tā, tad, lūk, arī atzīšanās no autoritatīviem avotiem, ka Rietumu kampaņa par «cilvēka tiesībām» ir aprēķināta, nekaunīga provokācija! Taču atgriezīsimies pie pārskata:

«Rietumu valdības... var un tām vajag panākt, lai Austrumu režīmi samierinātos ar to, ka Rietumu masu komunikācijas līdzekļi, ieskaitot ari speciālos raidījumus Austrumiem, izplata informāciju par cilvēka tiesību pārkāpumiem šajās zemēs. Tieši tā ir «ideoloģiskā cīņa»... Rietumu valdības... rīkosies gudri, ja izvairīsies radīt iespaidu, ka tiek veikti atklāti valdību mēģinājumi ar «spēku» pārveidot Austrumu valstu iekšpolitiku. Liela daļa pozitīvo vai negatīvo seku šeit atkarīga no stila un metodes,»(60)

Par šo «stilu un metodēm» esam jau dzirdējuši pietiekami.

10

Unikāls «stilu un metožu» arsenāls, kas, protams, nav saistīts ar «atklātiem valdības mēģinājumiem» graut citu zemju valstisko un sabiedrisko iekārtu, pieder Savienoto Valstu Centrālajai izlūkošanas pārvaldei.

****

_________________

Piezīmes

1. J. Gaddis. Russia, the Soviet Union and the United States, An Interpretive IIistory. N. Y., 1978, pp. 164—155.

2. «Известия», 1946, 29 октября.

3. «Известия», 1947, 24 января.

4. G. Kennan. Memoirs 1925 -1950. Boston, 1967, pp. 266—267.

5. J. Gaddis. The United States and the Origins of the Cold War 1941—1947. N. Y., 1972, pp. 259—260.

6. G. Kennan. Op. cit., p. 277.

7. D. Vergin. Shattered Peace. The Origins of tha Cold War and the National Security State. Boston, 1977, pp 96—98

8. F. R.: 1945, v. 3, p. 1228.

9. «Final Report of the Select Committee to Study Governrnental Operations with Respect to Intelligence Activities». U. S. Senafe. Book I. Washington, 1976, pp. 19—20.

10. «The Patton Papērs». Ed. by M. Blumenson. Boston, 1974, pp. 721, 731-734.

11. N. Sherry. Preparing for the Next War. American Plans for Post-war Defense, 1941—45. Yale Universitv Press, 1977, p. 57.

12. M. Matloff. Strategic Planning for Coalition Warfare 1943—1944. Washington, 1959, pp. 523—524.

13. J. Burns. Roosevelt: the Soldier of Freedom. N. Y., 1970, p. 459.

14. M. Sherry. Op. cit., pp. 201, 205, 212—213.

15. Ibid., pp. 214-215.

16. F. R.: 1946, v. 1, pp. 1160—1165, 1125-1128.

17. W. Manschester. The Glory and the Drearn. N. Y., 1978, pp. 375—376.

18. Cit. пo: «Новое время», 1980, К» 8, с. 28, 29.

19. F. R.: 1946, v. 6, p. 705.

20. «Containment. Documents on American Policy and Strategy 1945—1950». Ed. by T. Etzold and J. Gaddis. N. Y., 1978, pp. 66—68.

21. F. R.: 1946, v. 6, pp. 709, 699.

22. F. R.: 1947, v. 1, pp. 772, 776—777.

23. F. R.: 1948, v. 1, pt 2, p. 580.

24. «Containment. Documents on American Policv and Strategy 1945—1950», pp. 174, 176, 180—181, 190, 189, 196, 197, 201-203.

25. J. Toland. Ādolf Hitler. N. Y., 1981, p. 702.

26. «Drop Shot. The United States Plān for War with the Soviet Union in 1957». Ed. by A. Brown. N. Y., 1978, p. 36.

27. F. R.: 1948, v. 1, pt 2, pp. 666, 665.

28. «Drop Shot...», p. 6.

29. «Containment. Documents...», p. 323.

30. «Drop Shot...», pp. 9—10.

31. Ibid., p. 7.

32. «Containment. Documents ...», pp. 357—360.

33. Ibid., pp. 361—364.

34. «Drop Shot...», p. 5.

35. R. Hewlett and F. Dtmean. Atomic Shield: 1947—52. Pennsylvania State University Press, 1969, pp. 362—359.

36. «Drop Shot...», p. 20.

37. Ibid., p. 28.

38. Ibid., p. 47.

39. Ibid., p. 241.

40. Ibid., pp. 243—245.

41. Ibid., pp. 42, 73.

42. Ibid., pp. 60, 74—75, 62.

43. К. Клаузевиц. О войне. М., 1941, т. 2, с. 365.

44. «Drop Sirot...», р. 20.

45. «Containment. Documents...», pp. 212, 222.

46. J. Gaddis. Strategies of Containment. N. Y., 1982, p. 47.

47. «Drop Shot...», pp, 76, 75, 41.

48. Ibid., pp. 243—244.

49. Ibid., p. 1—2.

50 L. Chester, G. Hodgson, B. Page. The American Melodrama. N. Y., 1969, p. 778.

51. F. R.: 1950, v. I, pp. 237—292.

52. Harry S. Truman Librarv, President’s Secretary’s File.

53 T. Powers. The Man who Kept the Secrets. Richard Helms and the CIA. N. Y., 1981, p. 404.

54. D. Rosenberg. A Smokmg Radiating Ruin at the End of Two Hours. — «International Security», Winter 1981/82, pp. 34—39.

55. Gertner. Strategic Vulnerability of a Multinational State. — «Political Science Quarterly», Summer 1981, pp. 211—219.

56. «The Washington Post», January 14, 1982.

57. «Naval War College Review». Мау-June, 1975, pp. 51—108.

58. «An Overreview of East-West Relations. Report of the TrilateraI Task Force on East-West Relations to the TrilateraI Commission», 1978, p. t.

59. «Penthouse», December, 1977, pp. 160, 89, 166.

60. «An Overreview of East-West Relations...», pp. 46—47, 9—10, 52-54.

***

NO SDP LĪDZ CIP

1

CIP vēstures pirmsākumi Savienotajās Valstīs tīti jauka leģendu miglā, kas cieši jo cieši pārklāj kaismīgo gādību par «nacionālo drošību». «Par savu pastāvēšanu СIР var pilnībā pateikties pēkšņajam uzbrukumam Pirlharborai un pēckara izmeklēšanai par to, kāpēc mūsu bruņotajiem spēkiem neizdevās saņemt savlaicīgu brīdinājumu par gaidāmo Japānas uzbrukumu,»(1) 1955. gadā paziņoja H. Huvēra komisija, kas nodarbojās ar ASV valsts aparāta reorganizēšanu. Pēc turienes kritērijiem tā bija superautorilativa doma, jo komisiju vadīja ASV eksprezidents.

H. Trumens, kura laikā CIP tika nodibināta, pilnīgi solidarizējās ar šo secinājumu. Memuāros, kas pabeigti 1956. gadā, viņš pavēstīja: «Līdz pat šai dienai es bieži domāju: ja tajā laikā informācija, kas pienāca valdībai, tiktu koordinēta, japāņiem būtu bijis daudz grūtāk un diez vai vispār iespējams gūt panākumus pēkšņajā uzbrukumā Pirlharborai. Toreiz taču militārpersonām nebija zināms tas, ko zināja Valsts departamentā, bet diplomāti nevarēja piekļūt armijas un flotes ziņām.»

Pēc otrā pasaules kara prezidenta stāvoklis kļuva pavisam bēdīgs, sūrojās Trumens. «Viņam nepieciešamā informācija nāca no dažādiem resoriem. Kara ministrijai bija sava izlūkošanas pārvalde — G-2, flotei sava — juras kara izlūkošanas pārvalde. No vienas puses, Valsts departaments saņēma informāciju pa diplomātiskiem kanāliem, no otras — Finansu un Lauksaimniecības ministrijām bija savi informācijas avoti dažādās pasaules malās par valūtas, ekonomiskajām un pārtikas problēmām. Kara laikā FIB veica vairākas operācijas ārzemēs, un bez visa tā vēl Stratēģisko dienestu pārvalde (SDP), ko izveidoja prezidents Rūzvelts un kuras vadību nodeva ģenerāļa Viljama D. Donovana rokās, vāca informāciju aiz robežām. Juceklis informācijas iegūšanas metodēs liecināja, manuprāt, par nelāgu organizāciju.»(2)

Un Trumens laboja stāvokli, nodibinādams 1947. gadā reorganizētās augstākās valsts vadības ietvaros Centrālo Izlūkošanas pārvaldi. Tā atradās Nacionālās drošības padomes (NDP) tiešā pakļautībā. CIP oficiālajā vēsturē, kas uzrakstīta 1975. gadā F. Čērča senāta komisijas vajadzībām, teikts:

«Likumā (par CIP nodibināšanu) CIP funkcijas bija ļoti nenoteiktas... Pārvaldei jāveic piecas galvenās funkcijas: 1. Dot rekomendācijas Nacionālās drošības padomei jautājumos, kas skar nacionālo drošību. 2. Iesniegt Nacionālās drošības padomē rekomendācijas par dažādu resoru izlūkošanas darbības koordinēšanu. 3. Korelēt un novērtēt izlūkošanas ziņas un nodrošināt to pienācīgu tālākvirzību. 4. Veikt «funkcijas, kas izraisa vispārēju interesi». 5. «Pēc NDP norādījumiem veikt citas funkcijas un pienākumus, kas skar nacionālo drošību ...» Pirlharboras katastrofas ēna nomāca to politiķu domāšanu, kuriem bija jānosaka centralizētās izlūkošanas mērķi. Viņi domāja, ka likvidē apstākļus, kuros bija iespējama Pirlharbora, — uz militāriem pamatiem pastāvošo izlūkošanu, kas, lietojot mūsdienu terminoloģiju, nevarēja atšķirt «signālus» no «trokšņa», nemaz jau nerunājot par to, ka tā nebija spējīga dot to novērtējumu augstākajām instancēm.»

Gludi sacīts, no virspusējas loģikas viedokļa šaubas neizraisa. Vašingtona gatavojās karot ar Padomju Savienību un, gluži dabiski, bija noraizējusies, kā lai saved kārtībā izlūkošanu. Viss pareizi. Tajā pašā laikā oficiālajā CIP vēsturē uzsvērts:

«Centrālās izlūkošanas pārvaldes ģenēze miera laikā meklējama otrā pasaules kara laika Stratēģisko dienestu pārvaldē. SDP organizatora un pirmā priekšnieka Viljama D. Donovana neatlaidība un mērķtiecīgā apņēmība palīdzēja šai organizācijai kļūt par pirmo ASV izlūkošanas resoru, radot precedentu Centrālajai izlūkošanas pārvaldei organizatoriskajā ziņā. CIP funkcijas, struktūra un īpašās iemaņas lielā mērā bija patapinātas no SDP.»(3)

Arī tiesa. Taču rodas šāds jautājums: ja SDP arī izmantota par formu CIP atveidošanai, tad kādēļ vajadzēja sasist šo formu divus gadus pirms CIP dibināšanas, precīzāk sakot, 1945. gada 20. septembrī, kad SDP tika likvidēta pēc Trumena pavēles? Kādēļ prezidents pats radīja grūtības, kuru pārvarēšanai, runājot viņa vārdiem, vajadzēja radīt CIP? Vai gan šajā ziņā viņš bija akls 1945. gadā un atguva redzi 1947. gadā?

Neizpratnes pilnu jautājumu ir bez gala, un, lai uz tiem atbildētu, koncentrētā veidā jāaplūko SDP atstātais mantojums, kas paredzēts ASV pēckara speciālo dienestu pamācīšanai un pamudināšanai.

2

Lai ko arī apgalvotu amerikāņu «demokrātijas» tīrības veicinātāji, otrajam pasaules karam sākoties, ASV bija papilnam nokomplektētas ar visdažādākajiem spiegošanas un pretspiegošanas dienestiem. Šājā sfērā Vašingtona vienmēr atzinusi par pareizāku pārspīlēt, nerēķinoties ar neizbēgamiem organizatoriskiem zudumiem un materiāliem izdevumiem. Sie dienesti zināja savu vietu un visai labi apmierināja valsts kārtējās vajadzības. Tā Savienotās Valstis droši vien būtu pārlaidušas otrā pasaules kara liesmojošo negaisu, ja pie valsts kuģa stūres rata stāvētu mazāka kalibra cilvēks ar vājāku noslieci uz slepenu politiku nekā Franklins D. Rūzvelts, kurš bija atradis saprotošu partneri slepenajās lietās — Vinstonu S. Čērčilu. Kaut gan dažādu iemeslu deļ (Čērčils — Anglijas ierobežoto resursu dēļ, bet Rūzvelts — aiz apņēmības ievcsl pasauli «Amerikas laikmetā» ar iespējami mazākiem zaudējumiem Savienotajām Valstīm) abi par savas politikas granitcieto pamatu uzskatīja centienus gūt uzvaru pār «ass» lielvalstīm ar savām valstīm minimālu cenu. Šo uzvaru viņi gribēja panākt, bruņotās cīņas gaitā netērējot ne cilvēku, ne materiālos resursus, lai vēlāk noasiņojušajai pasaulei diktētu savu gribu. Paturot prātā Krievijas 1917. gada Oktobri, Rūzvelts un Čērčils saprata, ka pinfia pasaules kara asinsizliešanas atkārtojums Savienotajām Valstīm un Anglijai — bet kara tehnikas attīstība līdz 1939. gadam daudzkārt būtu pārspējusi tā mērogus — varētu izrādīties liktenīgs un novest pie radikālām sociālām pārmaiņām. Galu galā ari šo karu bija izraisījusi tā pati iekārta — kapitālisms.

Visdažādākās slepenās darbības vadzvaiģzne šo valstu dižās stratēģijas ietvaros bija vājināt un iznīcināt «ass» lielvalstis, pirmām kārtām ar citu rokām. Teorētiski ne Vašingtonai, ne Londonai tas grūtības neVāgādāja.— vajadzēja darboties ar tradicionālajām «spēku līdzsvara» politikas metodēm: divi kaujas, trešais priecājas. Taču metodes! Ar tām ir daudz grūtāk ...

Sākoties otrajam pasaules karam, Čērčils karojošajā Anglijā un Rūzvelts nekarojošajās Savienotajās Valstīs sāka meklēt līdzekļus šī mērķa sasniegšanai, Angļu valodā runājošo lielvalstu strauji augošās militārās varenibas aizsegā un tās necaurredzamajā ēnā krietni ātrāk auga potenciāls slepeno operāciju īstenošanai. Daudzus visslepenākos «ass» lielvalstu šifrus atklāja Rietumu sabiedroto kriptogrāfi. Atšifrētie vācu dokumenti tika atreferēti Baltajam namam un Dauningstrītai ar kodētu nosaukumu «Ultra». Bija radīts efektīvs dezinformācijas dienests visaugstākajā līmenī, lai pamudinātu pretinieku uz vēlamu rīcību vai aizkavētu to īstenot Anglijai vai Savienotajām Valstīm bīstamus plānus. Turklāt izdarīt tā, lai ienaidnieks nostātos uz savas bojāejas ceļa, bet tajā pašā laikā domātu, ka tas atbilst viņa labākajām interesēm!

Angļu izlūkdienests «Intelligence Service» dalījās savā neaptveramajā politisko intrigu pieredzē un nostatīja uz kājām amerikāņu speciālo dienestu attiecīgās apakšnodaļas. Tamlīdzīgas apakšnodaļas pakāpeniski radīja un vadīja Riizvella draugs ģenerālis Donovans, kurš pirms kara bija panākumiem bagāts jurists Volstrītā. Tā kā spēcīgākā Vecās pasaules lielvalsts, kas stājās pretī agresoriem, bija Padomju Savienība, mūsu zeme nokļuva Vašingtonas un Londonas uzmanības centrā. Neprasīdamas atļauju, tās centās izrīkoties ar mūsu varenību savās interesēs. Taču šis cerības bija uz smiltīm būvētas, tomēr tas nemazināja, teiksim, Donovnna («mežonīgā Bila») centību.

Padomju Savienības Lielā Tēvijas kara sākums pārtrauca sagatavošanās darbu. Vajadzēja pasteiglies izanalizēt Padomju Savienības preteīņu «ass» Eiropas lielvalstīm, lai Vašingtona varētu izdarīt savlaicīgus secinājumus un ieplānot savu politiku. Jautājuma kompetentajā pētījumā uzsvērts: «Uzbrukums Krievijai dotu viņam (Rūzveltam) politiskas iespējas iecelt Bilu Donovanu par savu informācijas koordinētāju»(4), par ko tika ziņots prezidenta 1941. gada 11. jūlija pavēlē. Sākumā izvēlējās visneskaidrāko nosaukumu «koordinētājs», lai samulsinātu ienaidniekus un atbruņotu skaitliski lielo greizsirdīgo izlūkošanas asociāciju, kas bija saniknota par sāncenša parādīšanos. Neapmierinātību izrādīja astoņi resori: FIB, G-2, jūras kara izlūkdienests, Valsts departamenta izlūkdienests, Tirdzniecības ministrijas muitas dienests, Finansu ministrijas slepenais dienests, Darba ministrijas imigrācijas dienests un federālā sakaru komisija, kas nodarbojās arī ar radioraijdījumu pārtveršanu. .

Viņi nespēja saprast, ka SDP, kas formāli bija pakļauta štābu priekšnieku komitejai, bet patiesībā prezidentam, ir stratēģiskās izlūkošanas, graujošās darbības un «melnās» propagandas orgāns, bet visi minētie resori paliek savā iepriekšējā taktiskās izlūkošanas stāvoklī, tikai katrs savā sfērā. Izlūku daudztūkstošu armijas sašutumam nebija robežu, viņi uzskatīja par zaimiem to, ka ar militārajiem jautājumiem nodarbojas kaut kādi civilie profesori!

Taču vara ir vara, un ar to nevar nerēķināties, Prezidenta pavēle uzdeva Donovana resoram «vākt un analizēt visu veidu informāciju uvi ziņas, kurām varētu būt sakars ar nacionālo drošību». R. Klīns, kas sāka savu karjeru Stratēģisko dienestu pārvaldē un (izkalpojās līdz CIP direktora vietniekam, pēc trīsarpus gadu desmitiem savā grāmatā «Noslēpumi, spiegi un zinātnieki» (1976. g.) rakstijа:

«Tēze, kas apzīmē, «vākt un analizēt visu veidu informāciju», ir daudznozīmīga un, protams, atspoguļo tās izlūkošanas «no visiem avotiem» garu, kas iedvesmoja Douovanu, Alenu Dalošu, SDP un CIP... Pavēlē bija arī izgudrots termins «nacionālā drošība», kas ir dzīvs vēl šodien un ērti attaisno lielu daļu izlūkdarbibas, kā arī vienādā mērā miglaini attaisno gandrīz visu to, ko vēlas prezidents.»(5)

Precīzāk sakot, to, ko vēlas ASV valdošā elite. SDP izveidošana bija svarīgs organizatoriskās noformēšanas posms ceļā uz to, ko šajā valstī dēvē. par «neredžamo valdību» vai establishmenl. Vadošo SDP orgānu sienās pulcējās ne mazums īsto valsts, saimnieku — bagātnieku un superbagātnieku pārstāvju. Pulcējās, protams, nevis tādēļ, lai vienkārši krātu «informāciju», bet gan tādēļ, lai, pamatojoties uz vērtējumu, kādu tai dod speciālisti (pirmām kārtām pirmklasīga SDP profesūra), rīkotos — nodrošinātu savas šķiriskās intereses ar slepenā kara metodēm. Aplūkojot SDP ģenēzi, publicists G. Vilis uzsvēra, ka resora ģenealoģijas koks zināmā mērā meklējams angļu izlūkdienestā:

«Ģenerālis Donovans veidoja jaunu organizāciju pēc angļu speciālo dienestu parauga ... Pirmās SDP apakšvienības izgāja sagatavošanās posmu Kanādā . . . SDP bija «augstdzimušo» sabiedrība. Šeit kara laikā profesori atkal sastapa savus agrākos visspējīgākos (un visbagātākos) studentus. Stratēģisko dienestu pārvaldē kalpoja P. Meions un viņa znots D. Brūss kopā ar Dž. Могgana dēliem, Dipoņu atvasi un D. Dilonu. Dienesta pakāpes piešķīra ar vieglu roku (katrs ceturtais SDP darbinieks bija virsnieks), bet militārā disciplīna tika uzsvērti ignorēta ... Pats galvenais viņiem bija veiksmīga izvirzīšanās. Vēlāk no SDP nāca vismaz divdesmit vēstnieku.»(6)

SDP rindās tiecās iestāties daži krievu emigranti — Ļ. Tolstoja mazdēls Iļja, kņazs S. Obojenskis un citi. Par SDP sakariem ar valdību gādāja F. Rūzvelta dēls Džeimss. Resorā strādāja daudzi juristi, kas apkalpoja lielākās korporācijas. Kad tolaik pazīstamais publicists D. Pīrsons paziņoja, ka SDP «sastāv no Volstrīta baņķieriem», Donovans neprotestēja.

SDP izveidošana parādīja, ka Savienotajās Valstīs radikāli tiek pārkārtota valsts lietu vadīšana visaugstākajā līmenī. Aiz «demokrātijas» fasādes šajos gados veidojās īstas varas struktūra. To visu izraisīja ārkārtējie apstākļi otrajā pasaules karā, kurā piedalījās Padomju Savienība. Amerikāņi! patricieši nevarēja nesaprast, ka sociālistiskas valsts līdzdalība bruņotajā cīņā pret «ass» lielvalstīm neizbēgami novedis pie demokrātijas paplašināšanās visā pasaulē. SDP nodibināšana spilgti apliecināja viņu bažas par nākotni.

Vērīgais amerikāņu vēsturnieks A. Vulfs mēģināja vispārējos vilcienos attēlot Vašingtonas toreizējos mērķus un rūpestus par politikas īstenošanu ar slepenām metodēm (protams, ne tikai ar SDP starpniecību):

«Atmosfēra veicināja permanentas krīzes sajūtas veidošanos. Tā liecināja, ka priekšstati par runas un pašnoteikšanās brīvību ir novecojušies. Kā ne visai veiksmīgi, toties pilnīgi pareizi izteicās senators Fūlbraits, tie kļuva par greznību. Nostatījuši Trocka teorijas no kājām uz galvas, jaunie valsts darboņi nākotnē bija iecerējuši permanento kontrrevolūciju, daudzi no viņiem, paši to nesaprazdami, būtībā kopēja Trocka teorijas. Vislabākais veids, kā izmantot kara priekšrocības, ir gādāt, lai karš risinātos visu laiku, it īpaši, ja iespējams minimāli piedalīties karadarbībā.

Vairākums vēsturnieku ir vienis prātis, ka svarīgākais transformācijas bridis bija 1840. gada 19. jūnijs, kad Rūzvelts uzaicināja savā kabinetā divus patriciešus republikāņus. Viens no viņiem, Henrijs L. Stimsons, kas kļuva par kara ministru, bija vecmodīgu uzskatu cilvēks, taču galvenais bija nevis tas, ko darīja viņš pats, bet gan tas, kādus cilvēkus viņš izraudzījās šim darbam. Ar Stimsona starpniecību valstij sāka kalpot tādi cilvēki kā R. Lovets, H. Bandijs, Dž. Maklojs. Viņi sludināja jaunu morāli, ka pieļaujami jebkuri pasākumi «nacionālās drošības» labā, ja tikai tie ir efektīvi. Bez tiem div- dabīga valsts nevarētu pastāvēt, jo viņu aristokrātisms bija par aizsegu ļaunprātīgai politikai, kas bieži vien nozīmēja slepkavības. Viņu divkosīgā morāle, kā atzīmēja R. Bārnets, «bija tāda, ka viņi, nodarbodamies ar valsts lietām, pilnīgi neievēroja personisko morāles kodeksu».»(7)

Teiktajam ir tiešs sakars ar SDP, jo tieši ar šādu «morāli» izcēlās resors, kas darbojās ciešā kontaktā ar Pentagonu, kur strādāja Vtilfa nosauktie cilvēki. Viņus visus Stratēģisko dienestu pārvaldē un Pentagonā saistīja neredzamas, taču ļoti stabilas, mūžīgas saites. Cenzdamies izpētīt šis saites, pēinieks nostājās uz ļoti nedroša pamata, jo tiek skarti amerikāņu valdošās elites vislielākie noslēpumi. Ar saprātīgiem motivējumiem var apgalvot: rekrūšu atlase augstākajiem valsts amatiem tiek izsludināta daudz agrāk, nekā izraudzītie ieņem kabinetus iestādēs. Saskaņā ar vienu versiju, ko 1977. gadā izvirzīja žurnāls «Esquire», pirmos soļus proti savai karjerai izraudzītie sper jau privileģētajās universitātes. Žurnāls, vērsa uzmanību uz to, ka, piemēram, Jēlas universitātē, kas izauklējusi daudzus topošos SDP un Pentagona darboņus,

«gandrīz pusotra simta gadu pastāv «Nāves galvas un kaulu» biedrība, kura ir visietekmīgākā slepenā biedrība valstī un, iespējams, ari viena no pēdējām... Pajautājiet Avcrelam Harimanam, vai kādas ēkas pagrabā, kas līdzīgs kapenēm, ir sarkofāgs, kurā viņš, jaunais Henrijs Stimsons un jaunais Henrijs Lūiss, gulējis zārkā un stāstījis četrpadsmit citiem biedrības locekļiem savas jaunības noslēpumus... Biedrības loceklis, Rūzvelta laika kara ministrs Stimsons, tipisks amerikāņu valdošās šķiras pārstāvis, kapenēs pavadīto laiku nosauca par pašu svarīgāko savā izglītībā. Taču neviens no viņiem par to visu neko nestāstīs, jo devuši zvērestu klusēt līdz kapa malai.»(8)

Atzīšanās jaunības grēkos un grēciņos, jādomā, ir visnevainīgākā locekļu rituāla daļa šajā biedrībā, kas sevi dēvē par masonu biedrību. No tās locekļiem tiek prasīta pilnīga uzticība citam pret citu, tādēļ jābūt patiesiem līdz galam un, pārvarot dabisko mulsumu, jāatklāj pat dzīves intīmās puses. Jau universitātēs jaunieši apvienojas, tā sakot, domubiedru ordeņa ietvaros un ir uzticīgi šai kopībai visu mūžu. Tēlaini izsakoties, šo iestāžu «kadru daļas» tikai apzīmogo kandidātu piemērotību, kas jau pārbaudīti studenta gados. Pēc šī kritērija Stimsons minētajā gadījumā droši vien izraudzījās arī minētās personas, kurām tika uzticēti atbildīgi amati. Savu korporatīvo garu viņi ieviesa arī valsts dienestā.

Pats Stimsons kara ministra amatā bez oficiāli noteiktajām un plašajām funkcijām vadīja nozari, kurai bija ārkārtīgi svarīga nozīme, lai gūtu panākumus slepenajā karā, — viņa pārziņā bija ienaidnieka kodu atšifrēšanas dienests, kurā bija nodarbināti daudzi tūkstoši cilvēku. Kā tad tā, jautās lasītājs, kas labi zina starptautisko attiecību vēsturi laikposmā starp diviem pasaules kariem, H. Stimsons taču iegājis šajā vēsturē kā «tīrās» diplomātijas aizstāvis. Neviens cits kā viņš, būdams valsts sekretāra amatā H. Hūvera laikā 1929. gadā, likvidēja bēdīgi slaveno «melno kabinetu», kur tika pārtverta un atšifrēta citu valdību sarakste. Šī hrestomātiskā vēsture, kas atkārtojas neskaitāmos amerikāņu darbos, speciālista D. Kāna izklāstā ir šāda:

«Kad Stimsons uzzināja par «melnā kabineta» pastāvēšanu, viņš to visu noteikti nosodīja. Viņš uzskatīja, ka lūrēšana pa atslēgas caurumu netīros nolūkos ir necienīga nodarbošanās, ka tā grauj savstarpējās uzticēšanās principu, uz kura viņš balstīja savas personiskās lietas tin politiku. Tā tas arī ir, un Stimsons noraidīja domu, ka mērķu patriotisms attaisno šos līdzekļus. Viņš bija pārliecināts, ka Savienotajām Valstīm jābūt godprātīgām, kā pats reiz sacīja: «Džentlmeņi nelasa cits cita saraksti.» Tādēļ Stimsons pārtrauca «melnā kabineta» finansēšanu no Valsts departamenta līdzekļiem.»

Pēc šī izklāsta neskaitāmi daudz lojālo autoru vēsta par «naivitātes» zelta laikiem Vašingtonas politikā un par citām tikpat cildenām, cik maz ticamām lietām. Patiesībā pēc Stimsona augstās principialitātes vingrinājumiem, D. Kāns piebilst,

«vajadzēja tikai viņam pārtraukt «melnā kabineta» finansēšanu, lai armijas pavēlniecība nolemtu nostiprināt un paplašināt kodu atšifrēšanas darbu. Tika izveidots Sakaru izlūkdienests.»(9)

Tā tas notika īstenībā. Bet kopš 1940. gada otrās puses H. Stimsons aiz likteņa ironijas kļuva par plašas radio- pārtveršanas un atšifrēšanas sistēmas šefu. Viņam uzticētās apakšnodaļas un analoģiskās iestādes, kas atradās flotes pārziņā, nodeva iegūtos materiālus Baltajam namam, bet pēc SDP izveidošanas tie tika analizēti arī tur. Franklins D. Rūzvelts domāja, ka nu, zinot pretinieka kārtis, varēs zināmā mērā virzīt tā darbību. Daudzās lietās viņš guva panākumus, lai gan cieta fiasko pašā sākumā. Pierādījums tam — Pirlharbora.

3

Tātad ritēja 1941. gads. Padomju Savienība karoja ar Vāciju un tās Eiropas satelītiem. Vašingtonā nevarēja nezināt, ka agresori, pirmām kārtām Japāna, atvēzē roku pret pagaidām nekarojošo Ameriku. Zināja to ari no pārtvertajam un atšifrētajām potenciālo pretinieku zinām. Kādus secinājumus tad F. Rūzvelta valdība izdarīja? Protams, jāatbalsta fašistiskās «ass» pretinieki, kas cīnās arī par Savienoto Valstu nacionālo drošību.

Taču, lūk, ko teicis cilvēks, kas visai labi pārzina slepenās lietas, bijušais CIP darbinieks, multimiljonārs, viens no «jauno labējo» stabilākajiem ideoloģiskajiem pīlāriem, tagad graujošo radiostaciju «Brīvība» un «Brīvā Eiropa» vadītājs V. Baklijs. Vispār saskaņā ar amerikāņu elites kritērijiem viņam ir viss, kas vajadzīgs ASV mūsdienu vadītājam. Šis Baklijs reiz sacīja, kaut gan domāju, ka viņam tas paspruka:

«Stimsona pazīstamā piezīme 1929. gadā par to, ka džentlmeņi neatver citu personu saraksti, būtu bijusi vietā, ja pasaulē būtu izveidojies citāds stāvoklis, taču komunisma draudi neatlaidīgi liek mums pirmām kārtām darīt visu, lai pasaule kļūtu droša pašiem džentlmeņiem.»(10)

Cilvēces vēsturē vissmagākajā karā ASV vadītāji centās iznīcināt savus tiešos pretiniekus — «ass» lielvalstis, taču vienlaikus arī graut varonīgā sabiedrotā — PSRS spēkus. Aiz saprotamiem iemesliem uzdevumu, kas bija otrais pēc tieša militārā nozīmīguma, taču pirmais pēc šķiriskajiem apsvērumiem, mēģināja risināt galvenokārt ar slepenām metodēm.

F. Rūzvelts. vaigu vaigā sastapies ar augošajiem draudiem no rnilitāristiskās Japānas puses, nesaskatīja nekā nosodāma, ja viņš, lai atvairītu satracināto Tokijas militāristu uzbrukumu Savienotajām Valstīm, iekārdinātu tos ar karagājienu pret PSRS. So uzdevumu viņš mēģināja atrisināt sarežģītajās sarunās ar Japānu. Sarunas ilga gandrīz vai visu 1941. gadu. Par šo problēmu kompleksu es stāstīju grāmatā «Pirlharboras mīkla», kas sešdesmitajos gados piedzīvoja divus izdevumus Padomju Savienībā un tika pārtulkota un izdota sociālistiskajās valstis (Ungārijā, piemēram, bijuši četri izdevumi), kā arī Japānā. Pastiprinātā interese par Pirlharboru Savienotajās Valstīs 1981. gadā, tas ir, četrdesmitajā gadskārtā, bija par iemeslu tam, ka tika izdotas daudzas jaunas grāmatas un atcelta neskaitāmu amerikāņu dokumentu slepenība. No pēdējiem redzams, ka uzbrukumu Pirlharborai gatavoja japāņu agresija un ari Baltā nama neveiksmes. Tur tika pieņemti pašpārliecināti lēmumi, ka ASV, bruņojušās ar slepenajiem dienestiem, var noteikt notikumu attīstību.

Patiesībā Savienotajās Valstīs līdz pat šai dienai tiek apspriests jautājums par Japānas 1941. gada 7. decembra pēkšņo uzbrukumu Pirlharborai. Apmēram pusmiljons lappušu no dokumentiem, kuriem tika atcelta slepenība 1981. gadā, dod iespēju izprast IR uzvelta lielo stratēģiju — mēģināt atvadīt no Savienotajām Valstīm japāņu neizbēgamo agresiju. Viņš bija uzsācis ļoti sarežģītu spēli, kura pamatojas uz to, ka ASV it kā pilnīgi zina ienaidnieka nodomus — Baltajā namā taču lasīja Tokijas šifrēto saraksti. Ar aukstu aprēķinu Rūzvelts drosmīgi spēlēja savu spēli, vienlaikus radīdams iespaidu, ka viņa rokas un kijas saista ASV iekšējais stāvoklis. Tokijā tam noticēja. Šo dokumentu vidū japāņu materiāli, kuriem arī atcelta slepenība, «tagad lasāmi vienkārši ar aizrautību», atzīmē angļu vēsturnieks Dž. Kostello. «No tiem redzams, ka R uzvelta miermīlīgo attieksmi (sarunās ar viņiem) japāņi attiecināja uz izolacionistu kampaņas augošo ietekmi.»

Šis priekšstats par kaut kādiem iekšējiem spēkiem, kas it kā ierobežo Rūzvelta iespējas (priekšstats, ko radījis viņš pats!), Tokijā iekustināja tos, kuri kā apsviluši gribēja sākt karu pret, kā viņiem šķita, politiski sašķeltajām Savienotajām Valstīm. Ar savu «miermīlīgumu», kura mērķis bija izskaidrot toreizējai Todzio valdībai, ka tai pavērtas citas daudzsološas perspektīvas, Rūzvelts iegrūda nelaimē Savienotās Valstis. Kara aksioma — dot triecienu vājākajam ienaidniekam. Bet tādas jau sacītā ietekmē Japānas vadītājiem likās Savienotās Valstis, nevis PSRS, kas bija izjaukusi hitlerisko zibenskaru un droši atvairīja vērmahta spiedienu.

Neiedziļinoties detaļās, var pārliecinoši apgalvot, ka To- kija sprieda pēc reālajiem faktiem, nevis vadījās pēc interpretācijas, kuru japāņu politiķiem centās uzspiest Ruzvelts, šim nolūkam ņemdams palīgā Čērčilu. Jau pēc pirmās iepazīšanās ar dokumentiem, kuriem atcelta slepenība 1981. gadā, Kostello secina:

«Prezidents un premjerministrs bija iecerējuši kolosālu spēli, no kuras bija atkarīgs visa Klusā okeāna baseina liktenis. Būdami pārliecināti, ka izlūkošanas materiāli jau laikus pasargās viņus no visām naidīgajām akcijām, viņi domāja, ka varēs turēt Japānu diplomātijas pavadā. Retrospektīvi raugoties, tā bija viena no lielākajām Rietumu sabiedroto stratēģiskajām kļūdām otrā pasaules kara gados.»(11)

Pēc tam noskaidrojās, ka nebūt ne visu japāņi uzticēja šifrētajai radiosarakstel, ne visus kodus 1941. gadā prata atminēt amerikāņu kriptogrāfi utt. Rūzvelts droši vien izdarīja vajadzīgos secinājumus no šī pēdējā notikuma. Vēsturniekiem mantojuma palika nebeidzami strīdi par prezidenta rīcību. Sie strīdi atjaunojās 1982. gadā ar negaidītu atklājumu. Izrādījās, ka 1940. gadā Rūzvelts pierakstījis sarunas Baltajā namā. Mikrofons bija iemontēts lampā uz prezidenta galda, bet tiem laikiem diezgan masīvā eksperimentālā iekārta atradās Baltā nama pagrabā. Profesors D. Butovs publicēja šīs piezīmes, kurās tika skarta ari ASV politika attiecībā uz Japānu. Sekoja neliela vētra amerikāņu presē, tika pieminēts Niksona laika Baltais nams un Votergeita. Žurnāls «Time» par jaunatklājumu piebilda, ka «tas ir vēl viens pierādījums: nav varoņu skaņu ierakstu aparatūras priekšā».(12)

Taču rodas jauni atklājumi, uz kuriem nav atbildes. Butovs pastāv uz to, ka «Rūzvcltam nebūt nav bijuši ļaunprātīgi mērķi. Skanu ierakstu aparatūra nekad nav tikusi izmantota kādam par lamatām.» Un vispār, viņš uzsver, tā darbojās tikai kādas 11 nedēļas.(13) Kādreiz prezidentam Niksonam tuvu stāvošais V. Safairs avīzē «New York Times» rakstā «Rūzvelta tumšie darbi» atriebīgi atgādināja: «Ģenerālis V. Donovans 1942. gadā brīdināja savus darbiniekus (par to man stāstīja viens no viņiem), lai viņi ir atturīgi sarunu laikā prezidenta kabinetā, jo tur «visu pieraksta».»(14) Tātad «11 nedēļas» — meli. Taču galvenais ir kas cits. Aiz personīgiem motīviem niksonietis V. Safairs pavēra noslēpuma aizsegu — SDP, jādomā, bija viens no instrumentiem, ar kura palīdzību Rūzvelts spēlēja bēdīgi slaveno spēli, kas noveda pie Pirlharboras. Izgāzās visi — prezidents un dižie prāti no Donovana resora — SDP.

4

Tuvojoties kara beigām, Stratēģisko dienestu pārvaldē strādāja vairāk nekā 30 tūkstoši cilvēku. Milzīgās resora smadzenes (kas droši vien aizņēma pusi no ķermeņa) — Pētījumu un analīzes galveno pārvaldi (RA) vadīja pazīstamais Hārvarda universitātes vēstures profesors V. Langers. Šī milzīgā SDP apakšnodaļa, kas sākumā izvietojās kongresa bibliotēkā, kā atgādina Donovana biogrāfs K. Fords,

«galu galā kļuva par pasniedzēju un zinātnieku vislielāko sakoncentrējumu, kāds vien vispār kādreiz bijis valsts iestādē. RA nosmēla krējumu no sabiedrisko zinātņu fakultātēm visā valstī, paņemdama visu iespējamo zinātņu nozaru speciālistus. Ģeogrāfi gādāja ziņas par aizrobežu zemēm un klimatu, psihologi pētīja «ass» lielvalstu radiopārraides, meklēdami tajās slēptu nozīmi, ekonomisti apstrādāja presi, aprēķinādami militārās ražošanas apjomus, vēsturnieki skaidroja starptautisko notikumu jēgu un cēloņus. Kara beigās šajā pārvaldē sabiedrisko zinātņu laukā strādāja 1600 zinātnieku tikai no Vašingtonas vien. Tā radās sava veida nacionālā universitāte, kurai nebija precedenta ne agrāk, ne pēc tam... 1964. gadā M. Bandijs grāmatā «Diplomātijas iespējas» rakstīja: «Zinātnes vēsturei ir pamācoši tas, ka pirmais milzīgo komplekso pētījumu centrs Savienotajās Valstīs bija izveidots nevis universitātē, liet gan Stratēģisko dienestu pārvalde Vašingtonā otrā pasaules kara laikā. Lielāko daļu komplekso pētījumu programmu, kas ieviestas ASV universitātēs pēc kara, tika sakomplektētas ar cilvēkiem, kuri bija nākuši no SDP, no šīs lieliskās iestādes, kuras sastāvā puse bija operatīvo darbinieku, puse — zinātnieku. Šobrīd ir taisnība, un es ticu, ka tā būs vienmēr, ka starp ASV universitātēm un valdības izlūkorgāniem pastāv vislielākā mijiedarbība .. . RA bija modelis nacionālo vērtējumu pārvaldei, kuru 1950. gadā Centrālajā izlūkošanas pārvaldē nodibināja profesors Langers.»(15)

Ja gribētu nosaukt amerikāņu zinātnieku vecākās paaudzes pārstāvjus sabiedrisko zinātņu jomā, tas ir, tos, kas atradās šo zinātņu priekšgalā pēc otrā pasaules kara, būtu grūti atklāt tādus, kuri nav strādājuši Stratēģisko dienestu pārvaldē. Lielākā daļa no viņiem šim dienestam veltījuši daudzus gadus. Pie jau minētajiem vārdiem pievienosim vēsturniekus A. Slēzingeru, V. Rostovu, E. Gli- sonu, S. Kentu, filozofu H. Markūzi, ekonomistus E. Masonu, V. Hiču, E. Desprē,' sinologus D. Fērbenksu un M. Vilburu.

Vēsturnieks A. Šlēzingers, atcerēdamies savu darbu Stratēģisko dienestu pārvaldē, ar lepnuma pieskaņu rakstīja: «Tur es sastapu senu draugu no Hārvarda universitātes F. Hortonu, kurš kādreiz uzrakstīja lielisko Harta Kreina biogrāfiju. Trīsdesmitajos gados Hortons bija poēzijas zāles kurators Vīdenera bibliotēkā.»(18) R. Klīna verdikts neapšaubāmi ir pareizs: Donovans «pacēla izlūkošanu no tās necilā statusa militārajā pasaulē, kurā tai bija neliels prestižs un dinamisms, pārvēršot darbu tur par uzņēmīgu, ar plašu redzesloku apveltītu civilpersonu karjeru. Tradīciju atbalstīja C1P, kas sistemātiski savām vajadzībām vervē daļu no visspējīgākajiem ASV universitāšu absolventiem. Viņi apgūst izlūka profesiju, mācīdamies pie SDP veterāniem.»(17)

Varens papildu stimuls zinātnes adeptiem bija iespēja SDP sienās būt (protams, ārēji) vienlīdzīgiem ar ASV visbagātāko un ietekmīgāko ģimeņu atvasēm. Aizokeāna republikas zinātniekiem, kuri neapšaubāmi pazīst varas struktūru, nevarēja neglaimot kontaktēšanās ar Dipoņu, Iviijann, Vanderbiltu, Meloņu, Armoru un Brūšu ģimeņu pārstāvjiem.

Zinātnieku virskundzība Stratēģisko dienestu pārvaldē patīkami pārsteidza kolēģus — augļu speciālo dienestu darbiniekus. Ari tajos zinātnieki bija plaši pārstāvēti. Tas atklājās visdažādāko iemeslu dēļ. Kad 1943.—1944. gada ziemā angļu štābi mēģināja novērtēt iespējamos zaudējumus, ko varētu sagādāt gaidāmā Britu salu apšaudīšana no gaisa, angļu zinātniskās izlūkošanas priekšnieks R. Džonss saņēma pavēli pieņemt amerikāņu inspektoru. «Es biju aizkaitināts,» atceras Džonss, «es zināju, ka mēs strādājam precīzi un nekādas pārbaudes no malas nav vajadzīgas, jo vairāk tādēļ, ka līdz ar to tiks atklātas mūsu izlūkošanas metodes.» Pavēli apstiprināja, un «kaut kad 1944. gada janvārī ieradās amerikāņu inspekcija. Pie mums ienāca mierīgs liela auguma vīrietis, kurš stādījās priekšā kā Prinstonas universitātes lietišķās matemātikas profesors, H. Robertsons. Viņš noklusēja to, ko mēs uzzinājām vēlāk — Robertsons bija viens no vadošajām pasaules autoritātēm relativitātes teorijā un ietilpa SDP RA vadības virsotnē Vašingtonā. Ar tādu cilvēku mums nebija grūti apspriest visu.»(18)

Intelektuāļi un pat tīrās zinātnes kalpi, nokļuvuši starp profesionāliem izlūkiem un veikalniekiem, iegūst negaidītas īpašības. Vismaz viņi nebaidījās no asinīm un ar lielu aizrautību iedziļinājās asinskāro uzņēmumu darbā. SDP laikos Savienotajās Valstīs sākās eksperimenti ar cilvēkiem, mēģinājumi izstrādāt metodes, kā kontrolēt viņu ricību, radīt dažādus līdzekļus nopratināšanas efektivitātes palielināšanai utt. «Zinātniski» pamatota tika senā merikānu speciālo dienestu prakse likvidēt bīstamus ore* i! niekus bez izmeklēšanas un tiesas, bet kara uzdevumu -ikšanā no SDP gaidīja dižus rezultātus.

Kāds vārdā nenosaukts profesors izkala tēzi: pret «ass» lielvalstīm nepieciešams «cīnīties ar teroru pret teroru... Mums jākļūst par briesmoņiem, lai iznīcinātu briesmoni.» Novators, ko raksturoja kā «profesoru, kurš murmina zem deguna», ieviesa izlūkošanā paņēmienu, kas kļuva par DP RA darba praksi. «Tas bija lielisks ierocis, ja to pareizi izmantoja. Tika vāktas vissīkākās detaļas par kādu cilvēku, un tad jūs varējāt viņu aplūkot tā, it kā tas stāvētu jums acu priekšā.» Par pirmo jaunās tehnikas upuri kļuva Heidrihs.(19) Tika sastādīts «psiholoģiskais portrets», nо kura bija skaidrs, ka nacistiskais bende ir visai bīstams. SDP un britu speciālie dienesti sameklēja čehu patriotus, kuri nogalināja Hcidrihu un paši gāja bojā hitleriešu sarīkotajā tvarstīšanā, bet Līdices iedzīvotāji papildināja fašistu, daudzmiljonu upuru martiroloģiju.

Dormvana tuvākais kolēģis, angļu izlūkdienesta vadītājs V. Stefensons vairākus gadus pēc kara izskaidroja SDP un britu speciālo dienestu motīvus šajā lietā: «Vajadzēja morāli sagatavot «Eiropas cietokšņa» iedzīvotājus, mūsu partizānu akcijas bija jāatbalsta iedzīvotāju vairākumam. Vienīgais ceļš, kā nodrošināt tautas atbalstu, bija sarīkot pēc iespējas vairāk dramatisku prelošnnās uu kontrterorisma aktu.»(20) Tas lieliski iekļāvās amerikāņu un angļu stratēģijā karot ar svešām rokām, taču, izņemot Heidriha nogalināšanu, netika dzirdēts par ciliem lieliem «dramatiskiem aktiem», un tas droši vien ir visai labs SDP iespēju kritērijs. Nevis ASV un Anglijas speciālo dienestu intrigas, bet gan padomju tautas nesavtīgā cīņa atmodināja un organizēja Eiropas Pretošanās spēkus. Līdz zobiem apbruņoto fašismu varēja sagraut un sagrāva tikai varenais militārais spēks — Sarkanā Armija.

Plosījās gigantisks karš, bet SDP neredzamie zinātnieki ar patētisko noslieci risināt pasaules problēmas piedāvāja vadībai ārkārtīgi bagātīga sortimenta plānus, kurus bija radījusi izlūkošanas neofītu nepacietīgā iztēle. Volters Langers, kas pēc profesijas bija psihoanalītiķis un kuru uz SDP bija atvedis viņa cienījamais brālis Viljams Langers, uzņēmās veikt Donovana izvirzīto uzdevumu — sastādīt Hitlera «psiholoģisko portretu», kam būšot ārkārtīgi liela nozīme kara likteņos. Šis pētījums, kas tika darīts zināms atklātībai un izdots septiņdesmito gadu sākumā ar nosaukumu «Ādolfa Hitlera iekšējā pasaule», drīzāk gan attēlo SDP vadības un tātad arī CIP «psiholoģisko portretu». Ar to, kas uz 200 lapām uzrakstīts par Hitleru, ir gana, lai pat mūsdienu psihovēsturniekus piespiestu iesaukties: «Pietiek!» Tas ir iespaidīgs kolektīvs ekskurss freidisma sfērā.

1943. gada rudenī pabeigtais pētījums bija uzrakstīts, pamatojoties uz jau tolaik apjomīgo literatūru par Hitleru, uz to cilvēku aptaujām, kuri viņu pazina personiski un kaut kādu iemeslu dēļ bija pieejami amerikāņiem. No preses publikācijām un mutvārdu ziņojumiem uzzināto salīdzināja ar psihiski slimo bēdīgajām aptaujām un izdarīja secinājumu: «Hitlers acīmredzot ir psihopāts uz šizofrēnijas robežas. Tas nenozīmē, ka viņš ir ārprātīgs vispārpieņemtajā nozīmē, bet gan neirastēniķis bez vajadzīgajiem aiztures impulsiem. Turklāt viņš vēl cieš no personības divējādošanās, vārdu sakot, tips, kas pazīstams kā «doktors Džekils un misters Haids».»

Noteikuši fīrera psihiskā stāvokļa diagnozi, SDP psihoanalītiķi pacēlās vispārinājumu augstumos un secināja: «Pret Vāciju karojošajiem... jāapzinās, ka fīrera ārprāts kļuvis par nācijas, ja ne kontinenta (Eiropas) lielākās daļas ārprātu. Runa ir nevis par indivīda rīcību, bet par fīrera un tautas savstarpējām attiecībām, viena cilvēka ārprāts stimulē citu ārprātu un otrādi. Ne tikai ārprātīgais Hitlers radījis vāciešu ārprātu, bet ari vāciešu ārprāts radījis Hitleru... No zinātniskā viedokļa mums jāaplūko fīrers Hitlers nevis kā sātana iemiesojums ar tā riebīgajiem darbiem un filozofiju, bet gan kā cilvēku miljonu prāta ievirze ne tikai Vācijā, bet arī (kaut mazākā mērā) visās civilizētajās valstis. Hitlera novākšana ir tikai pirmais nepieciešamais solis, nevis dziedināšana ... Mums jāatklāj un jāizlabo galvenie fakti, kas izraisījuši šo nevēlamo fenomenu. Mums jāatsedz psiholoģiskie avoti, kas baro šo iznicinošo prāta uzbūvi, lai novirzītu tos uz pareizajiem kanāliem. Tas ļaus tālāk attīstīties mūsu civilizācijai.» No vispārējā uz konkrēto — uz fīrera personību, un tad plaši atvērās SDP radošās laboratorijas durvis, aiz kurām izrādījās krietni nolietotie Freida instrumenti.

Vienā kaudzē bija sagāzts viss — Hitlera mesiānistiskās tieksmes un asaras par mirušo kanārijputniņu, iedarbība uz pūli un tautu vispār. Šeit, pēc SDP ekspertu domām, rodama fīrera runu paralizējošā efektivitāte. Un, protams, visai dokumentētais viņa personiskās dzīves stāsts, sākot ar trīsgadīgā Ādolfa vecāku portretu. Noraidījuši dažādos priekšstatus par fīrera homoseksuālistiskajām tieksmēm, psihoanalītiķi ar baudu vissīkākajās detaļās aprakstīja, kā Hitlers vārtījies pie sieviešu kājām un lūdzis, lai viņu sit... Klīnisks klasiskā mazohisma gadījums, kas lik ļoti satriecis patoloģijā neizglītotās partneres, ka divas no viņām beigušas dzīvi pašnāvībā, bet bēdīgi slavena Eva Brauna piekritusi apmierināt fīrera ekstravagantos lūgumus pēc tam, kad divreiz mēģinājusi izdarīt pašnāvību. Starp citu, viņa, jādomā, pierada un gluži automātiski bunkurā zem impērijas kancelejas 1945. gada aprīlī ietrieca viņam deniņos 6,35 kalibra lodi. Izpildīja fīrera pēdējo vēlēšanos.

Ak dievs! Kam tas viss vajadzīgs? Kam vajadzīgs cildinošais un nekrietnais pēcvārds, kas uzrakstīts septiņdesmito gadu sākumā, balstoties uz pēckara meklējumu rezultātiem. Un kādēļ jāliek lasītājam rāpties augšā pa Hitlera ģenealoģijas koku, lai pārliecinātos, ka fīrera vectēvs bijis ebrejs. Kāds tam sakars ar visnežēlīgāko karu, un kā šo apstākļu atklāšana palīdzēja Vašingtonai? Pētījumu vadītājs V. Langers sava opusa ievadā 1972. gadā paskaidroja:

«Ja tācla Hitlera analīze butu izdarīta dažus gadus agrāk, ar mazāku steigu un ar lielākām iespējām iegūt informāciju no aculieciniekiem, tad nebūtu bijis Minhenes ... nebūtu bijis prezidenta Ngo Din Djema un ASV nebūtu tik dziļi ierautas Vjetnamas karā. Tamlīdzīgi pētījumi nespēj atrisināt starptautiskās problēmas. Tas būtu pārāk daudz no tiem prasīts. Taču tie var palīdzēt izvairīties no virknes nopietnu kļūdu, kuras mēs droši vien pieļāvām, nezinādami daudzus psiholoģiskus faktorus un to līderu raksturu, ar kuriem mums bija darīšana.»

Pēc Langera domām, tas bija pētījums, kas izcēlās ar spožu objektivitāti. Attiecībā uz Hitlera dīvainībām tas ir visai iespējams, taču kopumā Hitlera analīze pārliecina par to, ka disciplīna Stratēģisko dienestu pārvaldē bijusi lieliska un ka uz Balto namu tika nosūtīts vienīgi tas, kas varēja glaimot saņēmēja patmīlībai.

Patiešam, pētījumā sacīts: «Ir visi pierādījumi tam, ka vienīgais cilvēks pasaulē, kas var mest izaicinājumu Hitleram līdera lomā, ir Rūzvelts. Visi informatori, ir vienis pratis: «Hitlers nebaidās ne no Čērčila, ne no Staļina. Hitlers uzskata, ka tie ir tādi paši kā viņš, viņš saprot to psiholoģiju un var uzveikt tos. Rūzvelts fīreram ir mīkla.

Kā var atrasties 130 miljonu tautas priekšgalā un vadit to bez lamām un ļaunprātībām, tas viņam ir noslēpums. Fīrers nevar saprast, kā var būt līderis un reizē džentlmenis. Tādēļ viņš slepus sajūsminās par Rūzveltu neatkarīgi no tā, ko par Rūzveltu runā atklātībā. Acīmredzot Hitlers baidās no viņa tikpat lielā mērā, kā nevar paredzēt viņa rīcību.»(21)

Tā kā Langers un viņa ļoti mācītie kolēģi atstāja bez ievērības fīrera publiskos izteicienus par ASV prezidentu un pievērsās tam, ko viņš «slepus» domāja par Rūzveltu, 1953. gadā izdotās «Hitlera sarunas pie galda» — steno- grāfisks viņa izteicienu pieraksts — ir ārkārtīgi piemērots avots tieši šo Hitlera uzskatu noskaidrošanai.

Galvenais vērtējums, ko viņš devis Rūzveltam, — prezidents ir «garā vājš». Saviem tuvākajiem viņš pastāvīgi atkārtoja: «Abi anglosakši ir viens otra vērti... Čērčils un Rūzvelts, kas par ākstiem!... Rūzvelts kā politikā, tā vispār uzvedas kā izmanīgs un sīks ebrejs..., bet Čērčils ir izklaidīgs baroklis, piedzēries astoņas no divdesmit četrām stundām.» Kas attiecas uz Staļinu, tad viņš «neapšaubāmi pelna cieņu» un ir «savā ziņā lielisks darbinieks».(22) Ribentrops, iepazinies ar V. Šellenberga dienesta iesniegto vērtējumu par Padomju Savienību, viņam sacīja: «Esmu labi izstudējis jūsu speciālos ziņojumus par Krieviju un apdomājis stāvokli. Pēc tam es gāju pie fīrera un atklāti pavēstīju viņam, ka mūsu galvenais un visbīstamākais pretinieks ir Padomju Savienība, bet Staļinam kā stratēģim un valsts darbiniekam ir lielākas spējas nekā Čērčilam un Rūzveltam abiem kopā. Arī fīrers domā tāpat. Viņš piebilda, ka izturas ar pienācīgu cieņu tikai pret Staļinu.»(23)

Mūsdienu amerikāņu speciālo dienestu historiogrāfi droši vien to visu zina, taču nepievērš tam absolūti nekādu uzmanību. Viņi stāv un krīt par mundiera godu un apgalvo, ka SDP izdarītā Hitlera analīze ir nevainojama. Vēl vairāk, pēc Langera «analoģiskus pētījumus» veikusi un veic CIP. R. Klīns, piemēram, šī viedokļa labā atklāti ziedo ne vien savu resora bijušā augsti stāvošā darbinieka augsto profesionālismu, bet arī savas blakus profesijas — ievērojama ASV vēsturnieka autoritāti (viņa spalvai pieder viens no 99 sējumiem par ASV armijas vēsturi otrajā pasaules karā — «Komandpunkts Vašingtonā»), Klīns bez svārstīšanās paziņoja: «V. Langers vadīja augstākā mērā precīzas Hitlera personības analīzes izstrādāšanu. Pēc daudziem gadiem tā tika publicēta grāmatā, kas pa vēra ceļu CIP psihoanalītiķu analoģiskai ārvalstu vaditaju pētīšanai.»(24)

Un atkal gribas iesaukties — ak dievs! Vai gan izcilie vēsturnieki (no amerikāņiem nāk prātā K. Beikers un C Birds) varētu iedomāties, kādu pielietojumu viņu relatīvisma metodoloģiskais princips piedzīvos to zinātnieku rokas, kuri ieņem ierēdņu amatus speciālajos dienestos. Un tas viņu vadītājiem ir ļoti pa prātam. H. Roziekis 1977. gadā noteikti lepojās ar to, ka CIP «rāda vadošo politisko darbinieku psiholoģiskos portretus saskaņā ar SDP publicētas un profesora V. Langera izdarītās Hitlera analīzes tradīcijām».(25) Jau «tradīcijas»!

Ir ļoti iespējams, ka to personu loks, par kurām tiek sastādīti bēdīgi slavenie «portreti», neaprobežojas ar ievērojamiem darbiniekiem. Un vēl vairāk ir iespējams, ka Centrālajā izlūkošanas pārvaldē izveidojusies prakse nodarboties ar tiem cilvēkiem, kuri atzīti par bīstamiem ASV valdošajai iekārtai, un tie var būt ne tikai ārzemnieki, bet arī amerikāņi. Šķiet, ka likumā paredzētā izmeklēšana tiek aizstāta ar pilnīgi patvarīgu procedūru, kad anonīmi speciālisti sastāda slepenu «psiholoģisko portretu». Balstoties uz to, noteikti var tikt izdarīti secinājumi par šo personu tin atkal ārpus likuma robežām. Acīm redzama operativitāte — daudzsējumu izmeklēšanas lietas vietā plāns «psiholoģiskā portreta» dosjē, kas noder par pamatojumu gadījumam, ja nepieciešama nelikumīga izrēķināšanās bez tiesas.

Protams, tā nav tāda lieta, par kurām CIP klaigā uz katra ielas stūra.

Tas notika jau 1971,—1973. gadā. 1971. gada jūnijā «New York Times» sāka publicēt fragmentus no 47 sējumiem par ASV slepenās politikas vēsturi Vjetnamā. Tā lika uzrakstīta 1967.—1968. gadā pēc izmisušā aizsardzības ministra R. Malmamaras pavēles. Redzēdams, ka amerikāņu agresija cieš neveiksmi, viņš uzdeva grupai speciālistu noskaidrot šis neveiksmes cēloņus. Ziņojuma 36 sastādītāji (tā oficiālais nosaukums «Amerikāņu pieņemtie lēmumi par Vjetnamu», bet presē — «Pentagona dokumenti») «zināja», kā teikts publikācijas ievadā, «ka tā, protams, ir nepilnīga vēsture».(26) Taču pietika jau ar atklātibai zināmo. Savāktie dokumenti neatspēkojami liecināja, ka tieši ASV izraisījusi agresīvo karu.

Domu apmaiņā Baltajā namā aizsardzības ministrs M. Leirds apgalvoja, ka vairāk nekā 95 procentiem materiālu var atcelt slepenību, «taču mums darīja raizes jebkurš procents, kaut vai viens procents, kas nedrīkst kļūt zināms atklātībai,» atcerējās R. Niksons.(27) Valdība reaģēja ļoti ātri un centās aizliegt turpmākās publikācijas. Tomēr nesekmīgi. Džordžijas štata gubernators Dž. Kārters aicināja kādu senatoru parūpēties par to, lai «tiktu pieņemta federālā likumdošana, kas paredzētu kriminālatbildību masu informācijas līdzekļiem»(28) utt.

Skandāls! Taču valdībai nebija pilnīgas rīcības brīvības, jo kara turpināšanās Vjetnamā jau bija izraisījusi dziļas nesaskaņas pašā valdošajā virsotnē. Protams, «Pentagona dokumentu» publicēšana neko nemainīja amerikāņu politikā attiecībā uz Dienvidaustrumu Āziju. R. Zigfords, kura nepublicētā disertācija par karu Vjetnamā glabājas L. Džonsona bibliotēkā, secināja: «Pēc teiktā un paveiktā šai izmeklēšanai Vjetnamas karā bija niecīgi rezultāti, ja par tiem vispār var ko teikt.»(29) Vēl vairāk, ātri atklātais «noplūdes» vaininieks D. Elsbergs bez savas sašutušās sirdsapziņas (viņš pavadīja Vjetnamā no 1964. līdz 1966. gadam, būdams Pentagona eksperts — aizlidoja turp kā «vanags», bet atlidoja kā «balodis») varēja uzrādīt būtiskāku ar CIP saistīta cilvēka atestātu. Kas attiecas uz «Pentagona dokumentiem», tad to atlasei, runājot F. Prautija vārdiem, «neapšaubāmi bija mērķis augstākā mērā cildināt CIP kā izlūkošanas organizācijas lomu»(30), taču valdība neņēma vērā resora padomus — un te nu ir rezultāts!

Tas D. Elsbergam radīja īpašu stāvokli. No Niksona vareno pretinieku viedokļa viņš ir spēris slavējamu soli. Elsbergu nodeva tiesai, taču apsūdzība izgāzās. Elsbergs sildījās slavas saulītē, viņa vārds nenozuda no avīžu pirmajām lappusēm. Tā kā Elsbergs bija iekļuvis varenajā plūsmā uz Votergeitu, viņš izrādījās tikpat kā neaizskarams.

1973. gada maijā noskaidrojās, ka pēc «Pentagona dokumentu» nodošanas preses rīcībā Elsbergs kļuvis par CIP draudīgās uzmanības objektu: pārvalde bija saņēmusi norādījumu izrēķināties ar viņu. Un nebūt ne tādēļ, ka Elsbergs no «vanaga» bija pārvērties par «balodi». Publicists V. Laskijs grāmatā «Tas nesākās ar Votergeitu» (1977. g.) pavēstīja, ka H. Kisindžers, kurš pats labi pazina izreklamēto taisnības mīļotāju, prezidentam ziņoja:

«Elsbergs zina svarīgākos kara noslēpumus, ari tādus, kā savaldīšana ar kodoltriecienu.» Runa bija par to, ka sešdesmito gadu vidū Elsbergs bija strādājis aizsardzības ministra Roberta Maknamaras vadībā, izvēloties objektus kodoltriecienam. Sis noslēpumu noslēpums bija ierakstīts ļoti slepenā dokumentā — Galvenajā integrētajā operatīvajā plānā (SIOP). Kisindžers paziņoja Niksonam, ka informācijas noplūde par SIOP radīs nacionālajai drošībai drausmīgas sekas. SIOP paredzēja laiku un paņēmienus amerikāņu kodoluzbruku- mam. Tajā bija konkrētas ziņas par visiem tiem militārajiem objektiem aiz dzelzs un bambusa priekškara, kuri bija izraudzīti par mērķiem, ieskaitot katram mērķim paredzēto kodolgalviņu skaitu un jaudu.»

Kaut gan nebija nekādu pierādījumu, ka Elsbergs gatavojas runāt publiski par augsti vērtējamo plānu, prezidenta pavēle bija vairāk nekā kategoriska: «Man nospļauties par to, kā tas tiks izdarīts, taču jādara viss, lai izbeigtu informācijas noplūdi. Es nevēlos dzirdēt, kādēļ to nevar izdarīt.»(31) Pēc komandas pavēle nonāca Centrālajā izlūkošanas pārvaldē izpildei. Pārvalde veica operāciju ar kodētu nosaukumu «Odesa», kas nozīmēja Elsberga «psiholoģiska portreta» sastādīšanu. Bruņojušies ar CIP speciālo iekārtu, kramplauži pēc resora norādījuma iekļuva dzīvesbiedru Elsbergu mājas ārstu kabinetos, lai ari tur vāktu trūkstošos materiālus.

Ap 1971. gada novembri CIP bija sacerējusi Elsberga «psiholoģisko portretu». Operācijas vadītājs H. Lidijs prezidenta palīgiem atgādināja: «Programmas atklātā daļa — tiesas vajāšana (te domāti avīžnieki. — N. J.) saskaņā ar atbilstošiem federālajiem likumiem. Pārējie ļaundari jāatrod, un ar viņiem jāizrēķinās ne mazāk bargi, tikai ar citām metodēm.»(32) Ļoti daudzu apstākļu sakritības dēļ, bet drīzāk gan to cilvēku ieinteresētības dēļ, kuri gribēja gāzt Niksonu, operācija «Odesa» tika darīta zināma atklātībai. Votergeita sākās!

CIP direktors V. Kolbijs savos memuāros rakstīja: «1973. gada maijā es avīzēs izlasīju par gadījumu, kas radikāli satricināja manu dzīvi un CIP. Tika ziņots, ka laikā, kad Dānieļu Elsbergu tiesāja par «Pentagona dokumentu» atklāšanu, noskaidrojās fakts, ka Elsbergu ārstējošā ārsta Lūisa D. Feldinga kabinetā, izmantojot no CIP saņemtus instrumentus, ielauzies H. Hants. Viņš meklējis materiālus, kurus pēc tam vajadzēja nodot CIP un pēc kuriem Baltā nama vajadzībām bijis jāsastāda Elsberga «psiholoģiskais portrets». Es biju satriekts un nekādi nevarēju saprast, kāpēc es par to neko nezināju, kaut gan man pārvaldē bija uzdots savākt visus materiālus, kas skar Votergeitu.»(33)

81

Kolbija memuārus, protams, raksturo žanra īpatnība — ierobežota ticamība. Tomēr vinš varēja būt nesaprašanā, jo nesaprasanā bija arī tie cilvēki Baltajā namā, kuri deva pavēli veikt operāciju «Odesa», Tur droši vien visai miglaini izprata CIP darba tehniku, nepieļāva domu, ka arī pieredzes bagāts resors var atstāt pēdas. 1973. gada 17. martā starp prezidentu Niksonu un viņa uzticamo palīgu Dinu norisa apbrīnojama saruna:

«Dins: Un tagad šie divi — Hants un Lidijs.. Šie tipi laikam ir idioti, ko mēs diemžēl esam uzzinājuši par vēlu. Viņi ielauzās Elsberga ārsta kabinetā, no galvas līdz kājām apkārušies ar CIP mantību — fotoaparātiem un visu pārējo. Pēc tam viņi nodeva aparātus ar neattīstītām filmiņām pārvaldē. CĪP līdz pat šim brīdim nesaprot, kam vajadzīgi visi šie materiāli...

Prezidents: Ak dievs, kāda velna pēc, kādēļ? . ..

Dins: Viņi mēģināja, un tā bija daļa no operācijas — kaut kādiem nolūkiem iegūt Elsberga psihiatra piezīmes. Nudien, es nesaprotu, kādēļ . . .

Prezidents: (nepublicējamas lamas) ...

Dīns: Tā nu iznāk, ka ir materiāls par Mantu. Ir fotoattēli, kas attīstīti pārvaldē. Uz tiem Gordons Lidija, kā kretīns dižodamies, stāv pie uzraksta «Ieeja ārsta kabinetā», un redzams ārsta uzvārds. Un (nesaprotami) izmeklētājs bez grūtībām visu aptvers un pajautās — bet kādēļ lauzties iekša ārsta kabinetā, — ielaušanās atklāsies un viss aizies kā pa ķēdīti — noskaidros, ka ar to nodarbojies Lidijs, un nodarbosies ar viņu pašu .. .»(34)

Sarunas biedri pilnīgi precīzi paredzēja notikumu tālāko attīstību. Tā arī bija. Ārsta kabineta uzlaušana ieņēma svarīgāko vietu lietā, ko sauca par Votergeitu. Vainīgie nokļuva cietumā, un to Niksons atmiņās, kas iznāca 1978. gadā, nosauca par «traģēdiju», jo «Daniels Elsbergs dzīvo brīvībā».(35)

Taču mēs nenodarbojamies ar Votergeitu, bet sakarā ar to konstatējam — šajos apstākļos bija pilnīgi neiespējami veikt operatīvus pasākumus Elsberga «psiholoģiskā portreta» radīšanā. Šoreiz CIP pūliņi bija veltīgi.

Šis gadījums rāda arī to, ka CIP «zinātne», kas sākusies jau SDP laikā, ir ļoti smalka lieta, kas prasa augstu koordinācijas pakāpi starp augstāko varu un izpildītājiem. Acīmredzot mehānisms, vismaz šajā gadījumā, bija sabojājies. To, protams, nevarēja paredzēt tie, kuri otrā pasaules kara gados veidoja SDP un droši plānoja tamlīdzīgas nodarbības turpināt arī miera laikā. Donovana vadībā SDP ieskaitīja savā kontā daudz jauninājumu, starp kuriem «psiholoģisko portretu» procedūra laikam gan nav visizcilākā.

5

Kaut gan SDP rūpju centrā ļoti saprotamu iemeslu dēļ atradās «ass» lielvalstis, tur nekad neatstāja bez uzmanības sabiedroto — Padomju Savienību. Tas konstatējams amerikāņu speciālajā literatūrā, lai gan tikai vispārējās līnijās un neapšaubāmi ar krietnu dezinformācijas devu.

T. Pauera pētījumā, kas iznāca 1979. gadā un būtībā ir CIP vēsture, ieskicējumu veidā izsekojamas CIP rūpes attiecībā uz PSRS kara gados. Atsaukdamies uz R. Smita darbu «SDP: pirmā centralizētā izlūkošanas resora slepenā vēsture» (1972. g.) un pievienodams pats savus atklājumus, Pauers piebilst: «SDP vēsture, kas ir nesaraujami saistīta ar kara slepeno politisko vēsturi, izceļas ar tikpat cītīgu darbību pret komunistiem, kā ar rūpēm par uzvaru pār Vāciju. Kāda sieviete, kas Alena Dalesa labā strādāja Bernē, uzskata, ka viņa uzmanības centrs (par ko domā, laižoties miegā un rītā pamostoties) sāka pārvietoties no Vācijas uz Krieviju jau Staļingradas laikā. Stratēģisko dienestu pārvaldē, ieskaitot Helmsu, kā faktu uzņēma PSRS un ASV sāncensību visā kara gaitā.»(36) Tās, protams, bija ne tikai operatīvā sastāva, bet arī Stratēģisko dienestu pārvaldē strādājošo zinātnieku rūpes.

PSRS un ASV kara gadu attiecībās var atrast piemērus tam, kā Rietumu sabiedrotie mēģināja dezorientēt mūsu zemi. Tāda, piemēram, ir melīgā informācija par gaidāmajiem vācu triecienu virzieniem 1945. gada pavasarī. Interesi saista ASV un Anglijas pūliņi visaugstākajā līmenī pievērst Berlīnes kauju priekšvakarā PSRS uzmanību himeriskajai «Alpu redutei». Rietumu sabiedroto sazvērestību mēģinājumi (piemēram, Bernē 1945. gadā) ir pārāk labi zināmi un bija par iemeslu asai domu pārmaiņai starp J. Staļinu un F. Rūzveltu.

Taču visumā SDP intrigas pret mūsu valsti otrā pasaules kara gados nevainagojās ar panākumiem. PSRS uzvarēja. Tas divkāršoja SDP centību, plānojot ASV politiku attiecībā uz PSRS pēckara periodā. Profesors Dž. Ge- diss, pārskatījis viņa rīcībā nodoto SDP arhīva daļu, savā grāmatā, kas iznāca 1982. gadā, rakstīja: «Visvairāk un viskonsekventāk kara gados, analizējot PSRS un ASV attiecības, SDP nodarbojās ar jautājumu par to, kādā mērā Rietumu politika varēs noteikt Padomju rīcību. (RA pārskati: Nr. 523 «Politiskā orientācija un morāle Padomju Savienībā», 1943. gada 23. februārī; Nr. 959 «PSRS un Dienvidslāvija», 1943. gada 19. jūnijā; Nr. 1109 «Padomju ārpolitikas pamati», 1943. gada 1. septembrī; Nr. 2073 «Krievijas mērķi Vācijā un trīspusējās sadarbības problēmas», 1944. gada 11. maijā; Nr. 2284 «Amerikāņu drošības intereses Eiropas noregulēšanā», 1944. gada 29. jūnijā; Nr. 2669 «PSRS iespējas un nodomi pēckara periodā», 1945. gada 5. janvārī.)» Gluži dabiski, neatklājot šo pārskatu saturu, Dž. Gediss atzīmē, ka tajos tika pētīts «saskaņošanas» jautājums, konkrēti, kā noteikt samēru starp «burkāniem» un «rungām» Vašingtonas pūliņos «panākt piekāpšanos» no PSRS puses.(37) Vašingtonas vadītāji, spriezdami, piemēram, par to, ko piegādāt Padomju Savienībai pēc lendlīzes, mēģināja noteikt mūsu valsts «patiesās» vajadzības, lai nekas no mums atsūtītā netiktu pēckara periodam. Kā attiecībā uz ienaidnieku, tā attiecībā uz sabiedroto — PSRS amerikāņu un angļu speciālie dienesti apvienoja savus pūliņus, turpināja Donovana biogrāfs.

«RA izdarītais Padomju Savienības varenības novērtējums atšķīrās no angļu secinājumiem, un smalkais krievu vēstures pētnieks Kolumbijas universitātes profesors Robinsons, kurš vēlāk vadīja Krievu institūtu šajā universitātē, devās uz Angliju. Pēc nedēļu ilgas apspriešanās angļu kolēģi atzina: «Jums ir vislabākie zinātnieki, jums ir vairāk informācijas, mēs piekrītam jūsu vērtējumiem.» Profesors Langers pastāv uz to, ka nevienas valdības rīcībā nav bijis resora, kas kaut nedaudz līdzinātos RA.»(38)

Nav nekādu šaubu, ka SDP pūliņi daudzējādā ziņā veicināja Rietumu sabiedroto karaspēka praktiski mierīgu izsēdināšanu Ziemeļāfrikā 1942. gadā. SDP neapšaubāmi bija zināma loma Pretošanās kustības organizēšanā Vācijas okupētajās Eiropas valstīs. SDP, protams, stingri ievēroja šķirisko pieeju, kas kavēja demokrātisko spēku mobilizāciju cīņai pret fašismu. A. Goldbergs, kas kara gados vadīja SDP apakšnodaļas, kuras centās iespiesties Eiropas valstu strādnieku kustībā, 1946. gadā pārmeta: ASV «aiz ignorances un bailēm» nesniedza «demokrātiskajiem Pretošanās kustības spēkiem Eiropā to palīdzību, kādu tie bija pelnījuši... Tas sašaurināja pārvaldes spēku un atbalstu mūsu sabiedrotajiem pagrīdē.» Pārmetums, 1978. gadā rakstīja bijušais amerikāņu speciālo dienestu darbinieks V. Peks, «ir pretrunā ar paša Goldberga pūliņiem, jo tieši viņš sašaurināja SDP spēku un darbības efektivitāti, vienādā mērā nefinansēdams visas Pretošanās grupas, it īpaši komunistus, kuri veidoja kustības vairākumu».(39) Starp citu, no kāda viedokļa raudzīties — SDP vadībai tas arī bija resora panākums, kas deva varenu grūdienu vēlākajai Goldberga pēckara karjerai. Septiņdesmito gadu beigās viņš bija kļuvis par lielu «cilvēktiesību» problēmas zinātāju amerikāņu interpretācijā.

SDP un «īntelligence Service» garā roka pirms ASV un Anglijas karaspēka desanta 1944. gada jūnijā Francijā sasniedza vairākus vācu štābus. Jaunākajā Rietumu literatūrā D. Irvinga grāmata «Pa lapsas pēdām» ir tikai viens piemērs par to. Grāmatā nav apšaubīts, ka psiholoģiskā kara metodes izrādījušās neparasti rezultatīvas vāciešu pretošanās dezorganizēšanā iebrukuma laikā. Sabiedroto karaspēka panākumi Eiropas kontinentā vismaz līdzīgi jāsadala starp D. Eizenhaueru, SDP un citiem speciālajiem dienestiem. Tie, kas to veicināja no vācu puses (ģenerālis H. Špeidels un citi), vēlāk tika atalgoti, piešķirot viņiem augstus komandējošus amatus NATO piecdesmitajos gados.

Līdz šai dienai nav īsti skaidra SDP loma Hitlera opozīcijas organizēšanā Vācijas augstākajās aprindās. Ar to nodarbojās A. Daless, un, kaut gan atentāts pret Hitleru 1944. gada 20. jūlijā bija neveiksmīgs, maz ticams, spriežot pēc A. Dalesa vēlākās darbības, ka Vašingtonā viņu būtu atzinuši par bankrotējušu šajā svarīgajā slepenā kara operācijā. Šīs neveiksmes blakusrezultāts bija Rietumu speciālo dienestu nedzirdētie panākumi: izmantodami maniaka Hitlera aizdomīgumu, tie gādāja, lai nacisti izrēķinātos ar vispopulārāko reiha karavadoni feldmaršalu Rommelu. Uzticamo reiha darbinieku nacisti aizraidīja uz viņpasauli kā «sazvērnieku» pret Hitleru, lai gan Rommels nekad tāds nebija bijis!

Beidzot, ir zināms, ka bez akcijām «augstākajā līmenī» SDP nosūtīja uz okupētajām teritorijām bruņotas grupas, radīja, vismaz Rietumeiropā, biezu aģentūras tīklu. Donovans neapšaubāmi lepojās ar SDP lomu notikumu attīstībā galvenokārt tādēļ, ka SDP bija pratusi nodibināt plašu aģentūru pašos «jutīgākajos» nacistiskās Vācijas resoros.

1982. gada septembri tika atcelta slepenība A. Dalesa liecībām vienā no kongresa komitejām 1947. gadā. Toreiz, lielīdamies ar SDP panākumiem, viņš norādīja: apmēram 10 procenti no hitleriskā izlūkdienesta personālsastāva bija noskaņoti pret Hitleru un sadarbojās ar SDP. Abvēra vadītājam admirālim V. Kanarisam un viņa vietniekam bija tiešs kontakts ar A. Dalesu, kas vadīja SDP rezidentūru Šveicē. Runājot Dalesa vārdiem, viņš bija «guvis zināmus panākumus, iekļūdams vācu izlūkdienestā, Vācijas Iekšlietu ministrijā un dažos citos resoros.»(40) Kā zināms, hitlerieši piesprieda Kanarisam nāvessodu sakarā ar 1944. gada 20. jūlija sazvērestību. Pēc. kara CIP viņa atraitnei nopirka villu Spānijā un maksāja viņai.pensiju no saviem fondiem.

Kad vēlā 1944. gada rudenī Rietumu sabiedroto karaspēks, atstājot aiz sevis Franciju, pārgāja Vācijas robežu, Donovans sāka gādāt par sava resora nākotni. Viņš droši vien tieši šo brīdi bija atzinis par visizdevīgāko. SDP panākumi neapšaubāmi bija atvieglojuši sabiedroto armiju maršu uz reihu, un tiem vajadzēja būt svaigiem ASV augstāko vadītāju atmiņā.

1944. gada 18. novembrī Donovans acīmredzot pēc iepriekšējas mutvārdu vienošanās nodeva Rūzveitam dokumentu, ierosinādams pēc kara nodibināt «centrālo izlūkošanas resoru», kas noteikti būtu pakļauts prezidentam. Resora uzdevums — centralizēt un koordinēt visu izlūkošanas orgānu darbību, jo «tas ir vajadzīgs valdībai nacionālās politikas un stratēģijas plānošanā un īstenošanā». Donovans pievienoja ziņojumam prezidenta direktīvas projektu, kura nākamajam resoram bez jau norādītajiem uzdevumiem tika uzdots «veikt graujošas operācijas aiz robežām» (3. punkts, «e» apakšpunkts), un pat ar prezidenta piekrišanu tā rīcībā paredzēja nodot armijas un jūras kara flotes personālu resora funkciju un pienākumu veikšanai (10. punkts).(41) Tātad Donovana idejas, kas galu galā noteica CiP struktūru un darbību, jau pašā sākumā paredzēja: tā saucamajam «izlūkdienestam» tiek dots uzdevums graut to valstu iekārtu, kuras norādīs valdība.

Rūzvelts vēl nebija paspējis apdomāt Donovana priekšlikumus, kad 1944. gada decembrī sākās vācu uzbrukums Ardēnos. Tas bija pilnīgi negaidīts, Vašingtonā vainoja izlūkdienestu, kas nogulējis hitleriešu triecienu. Vainu uzvēla arī SDP, kaut gan izgāzās pirmām kārtām G-2 utt.

1945. gada 9. februārī uz karstām pēdām «Washington Times Herald» un «Chicago Tribune» drosmīgos rakstos ieminējās par Donovana plānu, ka prezidents it kā gatavojas iekārtot «gestapo» un tas «aizstās visus esošos federālos policijas un izlūkošanas orgānus, ieskaitot G-2, jūras kara izlūkdienestu, FIB, Iekšējo nodokļu dienestu».

Informācijas noplūde bija vienreizīga, bet kas iedrošinājies apgaismot šo lietu laikrakstu lappusēs? K. Fords 1970. gadā bēdājās: «Avots netika atrasts.» R. Klīns

1976. gadā domāja: «Droši vien E. Hūvers paziņoja presei par priekšlikumu.» Tikai 1978. gadā V. Kolbijs autoritatīvi secināja: «Hūvers to (Donovana ziņojumu Rūzveltam) nodeva žurnālistam.»(42) 1978. gadā būt drosmīgam grāmatas lappusēs neko nemaksāja. E. Hūvers jau pirms vairākiem gadiem bija aizgājis uz citu pasauli.

Rūzvelta nāve izsita Donovanam pamatu zem kājām. SDP bija ļoti personiska Rūzvelta iestāde, un viņš aiznesa līdzi kapā nodomus, kas saistīti ar Donovana piedāvāto «izlūkdienestu» pēckara periodam. Trumenani uzklupa visi SDP sāncenši, barvedis bija Hūvers. Viņi norādīja uz acīm redzamo — kara iznākumu noteica daudzmiljonu armijas, bet kur redzams SDP ieguldījums? Labi, SDP darīja daudz, taču Donovana sfēra pletās tikai no Eiropas līdz Birmai. Ģenerālis Makarturs nelaida SDP uz Kluso okeānu un lieliski iztika ar G-2. Palūkojieties uz kara rezultātiem Klusajā okeānā! Latīņamerika visu kara laiku palika FIB redzeslokā. Vai tur sliktāk cīnījās ar «ass» lielvalstu aģentūru? Bet, lūk, vissvaigākais piemērs: SDP leitnantu Džonu Bērēti pēc Japānas kapitulācijas aizsūtīja uz Ķinu ar ļoti vienkāršu misiju: palīdzēt atsvabināt amerikāņu gūstekņus no japāņu nometnes. Tūļa ļāva, lai ķīnieši viņu nošauj!*

_____________

* K. Fords raksta: «Kaut gan Bēres neizcēlās ar krasiem labējiem uzskatiem, pēc vairākiem gadiem šā komunisma mocekļa vārdu ekspropriēja amerikāņu ekstrēmisiiskā labējā sabiedrība.»

Sāncenši uzbruka tieši tam, ar ko Donovans bija spēcīgs, — SDP slepenajām operācijām. Viņi acīmredzot vienkārši nezināja, pa kādām līkloču taciņām F. Rūzvelta valdība bija tuvojusies uzvarām, kuras, no malas raugoties, šķita tikai amerikāņu bruņoto spēku uzvaras, Bet Trumens? Ko nu Trumens! Ieroči, kas bija piemēroti politiskajam smagsvaram F. Rūzveltam, — SDP — nebija pa spēkam cilvēkam, kurš vēl tikai pirms pusgada bija senators. Vēl vajadzēja pievilkt slepenos pavedienus, kas bija kļuvuši vājāki līdz ar Rūzvelta nāvi un ar kara beigām vispār, bet drūmais Hūvers blakus saknieba lūpas, tad nu Trumens arī atlaida SDP, precīzāk sakot, sadalīja to divās daļās: RA tika pieskaitīta Valsts departamentam, bet aģentūras izlūkdienesta apakšnodaļas un pretizlūkošana — pie Kara ministrijas.

Taču jau 1946. gada 22. janvāri Trumens nodibināja Centrālo izlūkošanas grupu, kas atjaunoja dažas SDP funkcijas. 1946. gada vasarā Trumens lika ITūveram saprast, kas ir saimnieks, — kompetence Latīņamerikas lietās Federālajam izmeklēšanas birojam tika atņemta un nodota šai grupai. Tika izdarīts tas, ko Donovans nevarēja panākt Rūzvelta laikā. Pa to laiku, teikts CIP oficiālajā vēsturē, «1946. gada martā armijas, flotes un aviācijas izlūkdienesti saņēma pavēli kopīgi ar Centrālo izlūkošanas grupu maksimāli īsā laikā dot viskvalificētāko vērtējumu par Padomju Savienību. Plaši iecerēto pētījumu iesāka drudžainā steigā. .. Jau pašā sākumā atklājās krasas pretrunas... Ikviens resors tajā bija ieinteresēts tikai no savu interešu viedokļa . . . Iedomātā Centrālās izlūkošanas grupas kā dažādu ministriju saistošā posma nozīme tika reducēta līdz parasta redaktora lomai. Pārskatu pabeidza tikai pēc diviem gadiem, 1948. gada martā.»(43)

Tas tika pabeigts tad, kad jau bija izveidota un funkcionēja CIP.

6

Amerikāņu vēsturnieki, it īpaši tā saucamie «revizio- nisti», desmitiem gadu dedzīgi strīdējās par «aukstā kara» ģenēzi. «Revizionisti» sešdesmito un septiņdesmito gadu mijā pārliecinoši parādīja, ka atbildība par «auksto karu» pilnībā jāuzņemas tikai amerikāņu imperiālismam. Būdami šajā ziņā vienis pratis, viņi nepiekrita cits citam detaļās — kad tieši ASV sākušas «auksto karu». Dažiem šķita, ka tas noticis 1945. gada aprīlī, pirmajās dienās pēc Trumena ieiešanas Baltajā namā, citi norādīja uz 1946. gada martu, uz Cērčila runu Fultonā utt. Strīdas līdz pat šai dienai!

«Ilgās debates par aukstā kara ģenēzi,» raksta T. Pauerss, «SDP veterāni uzskata par muļķošanos. Pēc savas pieredzes viņi zina, ka jau no paša sākuma aukstais karš bija īstā kara turpinājums.» SDP apakšnodaļas ieradās Berlīnē reizē ar amerikāņu okupācijas karaspēku un «sāka nodarboties ar tām pašām lietām attiecībā uz krieviem (ar karaspēka daļu dislokācijas un lieluma noteikšanu), uz politiskās kontroles orgāniem un lietot tās pašas metodes (ar aģentu starpniecību), kā tas pirms dažām nedēļām bija attiecībā uz Vāciju. Neviens vēl nebija nosaucis Krieviju par ienaidnieku, taču pret to izturējās tieši tā.»(44)

Amerikāņu speciālie dienesti nekavējoties savāca tos, kuri bija kalpojuši hitleriešiem okupētajā PSRS teritorijā un paspējuši aizmukt kopā ar atkāpjošos vērmahtu. Par to, kā vispirms SDP, bet pēc tam CIP uzņēma savā paspārnē un izmantoja rūdītos bendes un slepkavas, zināms loti maz. Līdz šai dienai tas ir CIP noslēpums aiz septiņām atslēgām. 1982. gada maijā ASV Tieslietu ministrijas darbinieks Dž. Loftuss sniedza presei šādas ziņas: pēc uzvaras pār Vāciju SDP, vēlāk CIP, slepeni noorganizēja apmēram 300 to hitleriešu rokaspuišu iebraukšanu Savienotajās Valstīs, kuri bija ālējušies Baltkrievijā.

Imigrācijas likumi Savienotajās Valstīs, kā zināms, ir pietiekami bargi. Lielā «demokrātija» dižojas, ka nedos patvērumu «fašistiem», kādi neapšaubāmi bija Loftusa minētie hitlerieši. Sekoja neliels skandāls. Tika pārbaudīti to personu saraksti, kuras iebrauca Savienotajās Valstīs lajos gados, arī saskaņā ar 1948. gada likumu, kas deva prezidentam tiesības ielaist valstī 100 cilvēku pēc saviem ieskatiem, apejot imigrācijas varas iestādes. Par šiem 300 no Baltkrievijas nebija palikušas nekādas pēdas. Tas arī saprotams. Viņi, kā ziņoja «Washington Post», Savienotajās Valstīs «tika izmantoti kā spiegi un propagandisti «aukstajā karā» pret Padomju Savienību».(45) Bet vairākiem no viņiem rokas notraipītas ar daudzu tūkstošu Baltkrievijā nacistiskās okupācijas laikā nogalināto cilvēku asinīm.

Noilguma dēj — tā sakot, daži no viņiem nomiruši, citi pensijā — ar CIP un ieinteresēto resoru kopīgām pūlēm lietu notušēja. Graujošās radiostacijas «Brīvā Eiropa» pārstāvis, kuram norādīja, ka dažas no pieminētajām personām joprojām darbojas šajā radiostacijā, nekaunīgi atbildēja: «Neņemos spriest par to, ko šie cilvēki darījuši pirms 40 gadiem.»(46)

Spiegošana vispārpieņemtajā nozīmē, protams, atradās CIP rūpju lokā kopš pārvaldes pastāvēšanas pirmajām dienām, taču tā bija rutinēta nodarbošanās, kas resora darbiniekos neizraisīja īpašas emocijas. Darbs kā jau darbs. īsto dvēseles pacēlumu tiem, kas ieņēma neskaitāmās vakances strauji augošajā resorā, radīja CIP oficiāli sankcionētā funkcija — «slepenās operācijas», vienkāršāk izsakoties, graujošā darbība. CIP darbinieku lielais vairākums uzskatīja, ka te slēpjas resora izveidošanas jēga un arī pašu dzīves jēga.

Slepeno lietu zinātājs F. Prautijs no daudzgadīgās pieredzes augstumiem norādīja:

«Savu izlūkošanas funkciju CIP izmanto operatīvā darba aizsegam. Vēl vairāk, CIP izmanto savu izlūkdienestu kā savu slepeno operāciju iniciatoru. Tieši tas iepatikās ģenerālim Donovanam, kad prezidents Rūzvelts palaida viņu no ķēdes SDP priekšgalā, un tieši tas Ir CIP kadru darbinieku virzītājspēks kopš tā laika.»(47)

Tās bija saviļņojošas dienas un gadi SDP veterāniem, kad viņi atgriezās pie savām nodarbībām. H. Rozickis raksta:

«1948. gada pavasarī Baltais nams uzskatīja, ka karš ar Padomju Savienību jau ir uz sliekšņa ... CIP speciālo operāciju pārvaldes darbiniekiem šajā ziņā nebija . nekādu šaubu. Ienaidnieks — Padomju Savienība. Mēs profesionāli un emocionāli ziedojamies tikai šim uzdevumam. Mēs uzskatījām sevi par tādiem pašiem dalībniekiem amerikāņu krusta karā pret Staļinu, kā pret Hitleru. Mēs strādājām dienām tin naktīm bez brīvdienām augoša sasprindzinājuma apstākļos. Mūsu operatīvajiem darbiniekiem «aukstais karš» bija «karsts», uz spēles bija likta aģentūras eksistence. Pat tagad, kad par tā laika noskaņojumu var spriest samērā mierīgi, grūti raksturot vispārējo sabiedrisko atmosfēru, kurā mēs sākām savu darbu. Prātā tūlīt iešattjas termini «histērija» un «paranoja». Ja pirmā termina pamatnozīme ir «emocionāls uzbudinājums», bet otrā — «pastāvīga vajāšanas mānija», tad tie ir piemēroti. Taču šiem terminiem ir liela jēdzieniska slodze, tādēļ jāmin mierīgāks definējums — «aukstā kara domāšanas veids».»(48)

Šis noskaņojums ģenerējās ASV valsts piramīdas virsotne, no kurienes izpildītājiem, arī Centrālajai izlūkošanas pārvaldei, tika dotas vajadzīgās direktīvas un instrukcijas. CIP oficiālajā vēsturē īpaši uzsvērts, ka «priekšlikumi par slepeno operāciju sākšanu» nebija vispirms nākuši no izlūkošanas asociācijas, bet gan no valdības, kura jau 1946. gada decembri deva norādījumu par «psiholoģiskā kara» izraisīšanu mierlaika apstākļos.

Sākumā to nolēma uzdot Valsts departamentam, saņēma Trumena piekrišanu, taču drīz vien apdomājās. Valsts sekretārs Dž. Maršals «nikni uzstājās pret to, norādīdams: ja Valsis departamentu pieķers šādā darbībā, tas nokļūs neveiklā stāvoklī un būs diskreditēta arī ASV ārpolitika». Ar Nacionālās drošības padomes 1947. gada 14. decembra direktīvu NDP 4/A «psiholoģiskā kara» vakšana tika uzdota Centrālajai izlūkošanas pārvaldei. Tās oficialajā vēsturē teikts:

«Diplomāti un militārpersonas, protams, gribēja saglabāt kontroli pār slepenajām «psiholoģiskā kara» operācijām, bet negribēja uzņemties atbildību par operatīvo darbu. Ministrijas baidījās, ka liks atklāta to loma šo delikāto operāciju īstenošanā. Visas priekšrocības slepeno operāciju veikšanā bija Centrālajai iziūkoSffilas pārvaldei. Vēl vairāk, 1947. gadā trešā daļa CIP darbinieku bija nākuši no SDP. Ar bijušajiem SDP kadriem, kuriem bija pieredze šādās lietās no kara laika, deva pārvaldei iespējas ātri ieplānot un veikt vajadzīgās akcijas. Turklāt CIP rīcībā bija neuzskaitīti fondi spiegošanai, tātad nevajadzēja lūgt kongresu piešķirt papildu asignējumus. Tā kā ministrijas negribēja uzņemties risku, kas saistīts ar slepenajām operācijām, CIP bija piemērots mehānisms to īstenošanai.»

Saskaņā ar direktīvu NDP 4/A «psiholoģiskā kara» operācijas tika organizētas apmēram šādi:: «Propaganda, izmantojot anonīmas, falsificētas vai slepeni subsidētas publikācijas; politiskas akcijas, iesaistot tajās personas bez pavalstniecības un nodevējus; politisko partiju atbalstīšana; kvazimilitāras metodes, ieskaitot palīdzību sazvērniekiem un sabotāža; ekonomiskās akcijas, kas saistītas ar valūtas operācijām.»(49)

CIP līdz ausim iegrima šajā darbā, dabiski, pirmām kārtām pieejamākā sfērā — kapitālistiskajās valstīs, uzsākot cīņu pret progresīvajiem spēkiem. Mūsdienās labi zināms, ka tieši ar CIP starpniecību ASV centās graut komunistisko partiju autoritāti un ietekmes palielināšanos Rietumeiropā, it īpaši Itālijā un Francijā.

Savienotajās Valstīs publicētās Nacionālās drošības padomes tā laika direktīvas, piemēram, attiecībā uz akcijām Itālijā, ņirbēt ņirb no punktējumiem pēc norādījuma uz nepieciešamību veikt «visus iespējamos pasākumus». R. Klīns piebilst: «Sie trīs četri punkti NDP dokumentos precīzi norāda, kad «visi iespējamie pasākumi» — nepieļaut komunistu uzvaru aprīļa (1948. g.) vēlēšanās — pārauga tādās slepenās akcijās, kādās diplomāti no ASV vēstniecības nevarēja tieši piedalīties.» Labi, lai tas paliek. Taču arī direktīvas NDP 1/2 publicētajā daļā, kas skar Itāliju, teikts: gadījumā, ja parlamenta vēlēšanās uzvar komunistiskā partija, «piegādāt Itālijai bruņojumu un uzkabi ar noteikumu, ka tas nonāks tikai antikomimistisko spēku rokās un netiks pieļauts, ka to iegūst komunisti».(50) CIP organizēja masveida iejaukšanos Itālijas iekšējās lietās, aizbildinoties ar ciņu pret Padomju Savienību!

Tie bija «Māršala plāna» laiki, kad Rietumos norisa apdullinošā propagandas kampaņa, kas visos veidos slavināja amerikāņu «palīdzības» labumus. Pastiprināti tika radīts «nesavtīgās Amerikas» veidols. Kā lai savieno augstā stilā ieturēto retoriku ar nekaunīgo graujošo darbību, kuru Vašingtona, pirmām kārtām ar CIP starpniecību, izvērsa burtiski visā pasaulē. Gandrīz tūlīt pat sākās ari nepatikšanas: gan šur, gan tur uzliesmoja sašutums par ASV speciālo dienestu nekautrīgajām izrīcībām.

Vašingtonā skaidri redzēja, cik bīstamas ir graujošās darbības atmaskošanas sekas. NDP dižie prāti 1948. gada 18. jūnijā CIP vajadzībām sacerēja direktīvu NDP 10/2 par «speciālo operāciju» īstenošanu. Sī direktīva pirmo reizi tika publicēta 1978. gadā, un tai nav precedenta cinisma ziņā. Tajā tika akceptēta CIP graujošā darbība, un šim nolūkam tika nodibināta speciāla pārvalde. Lai CIP vadība precīzi zinātu, ko no tās gaida, direktīvā NDP 10/2 ierakstīja punktu, kas izsmeļoši raksturoja minēto darbību:

«Ar terminu «slepenās operācijas», kas lietots šajā direktīvā, jāsaprot visi darbības veidi (izņemot zemāk atrunātos), kurus ASV valdība veic vai atzīst par pareiziem pret naidīgām ārvalstīm vai grupām, vai arī lai atbalstītu draudzīgas ārvalstis vai grupas. Taču ši darbība tiek plānota un veikta tā, lai ārēji nekādi neatklātos tās avots — ASV valdība, un gadījumā, ja to atmaskotu, ASV valdība var ticami noraidīt visu atbildību par to.

Sīs slepenās operācijas sevī ietver: propagandu; ekonomisko karu; preventīvas tiešas akcijas, ieskaitot sabotāžu, pretdarbību sabotāžai, postīšanu un evakuāciju; graujošu darbu pret ārvalstīm, ieskaitot palīdzību pagrīdes pretošanās kustībai, partizāniem un atbrīvošanās emigrantu grupām — atbalstu antikomunistiskajām grupām brīvās pasaules valstīs, kuras tiek apdraudētas. Tādu akciju skaitā neietilpst bruņots konflikts ar regulāro bruņoto spēku piedalīšanos, spiegošana un pretspie- gošana, aizsegs un apmānīšana militāru operāciju interesēs.»(51)

Tēzes, kas formulētas direktīvā NDP 10/2, galīgi noteica CIP lomu. Tā bija ASV ierocis citu valstu, pirmām kārtām Padomju Savienības valsts iekārtas graušanai. Sī direktīva, kā teikts CIP oficiālajā vēsturē, «pilnvaroja daudzkārt paplašināt slepenās operācijas pret Padomju Savienību, ieskaitot politisko un ekonomisko karu un kvazimilitārās operācijas.» Viens no direktīvas NDP 10/2 iniciatoriem Dž. Ķenans 1975. gadā, dodams Cērča komisijai liecību par pasākumiem tās izpildē, sacīja: «Nonāca tiktāl, ka CIP iekšienē šīs darbības īstenošanai vajadzēja izveidot pārvaldi, kurā iesaistīts ļoti daudz cilvēku. Taču nenotika tā, kā biju iedomājies es un mani kolēģi Valsts departamentā. Mēs domājām, ka šis orgāns darbosies tikai nepieciešamības gadījumā.»

«Nepieciešamība» graut PSRS valsts iekārtu direktīvā tika nosaukta par pastāvīgu funkciju. Atbilstoši izvērsās arī attiecīgās CIP apakšnodaļas, kuras tolaik bija apvienotas politikas koordinēšanas pārvaldes (OPK) ietvaros. OPK aparāts patiešām bija milzīgs, jau 1952. gadā tā nodaļas atradās 47 valstīs.

CIP oficiālajā vēsture episki vēstīts: «OPK politiskajās direktīvās šī darbība tika stimulēta, turklāt nebija paredzēta tās rūpīga pārbaude un kontrole. Amatpersonas visā valdības sastāvā uzskatīja Padomju Savienību par agresoru, un OPK darbība pamatojās uz šo vispārējo pārliecību. NDP direktīvu sērijā, kas apstiprināja slepenās operācijas, tika izvirzīti ļoti plaši mērķi un nekaunīgi izteikta prasība aci pret aci pieņemt padomju izaicinājumu. Pēc pirmās direktīvas 1948. gadā nākamo gadu direktīvas prasīja pastiprināt šīs akcijas, turklāt to kritēriji netika minēti... Šis sistēmas pastāvēšanas laikā izauga divas CIP darbinieku paaudzes.»(52) V. Kolbijs uzsver: «Ar OPK radīšanu beidzās CIP izvēršana . ., un nākamo divu gadu desmitu laikā resors darbojās gandrīz tieši tāpat, kā Dono- vans bija plānojis SDP nākotni.»(53)

Bez tīri operatīviem uzdevumiem direktīva NDP 10/2 oficiālās amerikāņu politikas vajadzībām ieviesa «ticama nolieguma» doktrīnu. Ar Nacionālās drošības padomes lēmumu meli no šī brīža kļuva par valsts politikas instrumentu, par ko oficiāli tika informēti ASV speciālie dienesti. «Ticamā nolieguma» doktrīna, kas sākumā tika pieņemta CIP vajadzību apmierināšanai, noveda Savienotās Valstis ļoti tālu. Kā rakstīja H. Rozickis, «prezidenta Tru- inena laikā slepenās operācijas reti kļuva par sabiedrības uzmanības objektu un ticamajam noliegumam bija nepieciešams nedaudz vairāk kā paziņojums — «nekādu komentāru». Prezidenta Eizenhauera laikā slepenās operācijas sasniedza savu uzplaukumu, bet piecdesmitie gadi bija plašu slepeno programmu desmitgade. Eizenhauers sankcionēja operācijas Irānā, Gvatemalā un pret Kubu, paplašināja slepenās propagandas mehānismu, kas bija radīts prezidenta Trumena laikā, un nemitīgi iejaucās citu valstu iekšējās lietās.»54 Rezultātā «ticamie noliegumi» auga kā sniega pika.

Ja tā, tad kļūst skaidrs, kā izcēlās plaši pazīstamā «uzticības krīze», kas pārsteidza ASV sešdesmito un septiņdesmito gadu mijā. Tuvāk aplūkojot šo krīzi, izrādās, ka tā nav apstākļu sagadīšanās un valsts darbinieku defektu rezultāts, bet gan sekas, kuras izraisīja CIP darbības normu ieviešana Vašingtonas oficiālajā politikā. Par to visu, it īpaši sakarā ar Votergeitu, Savienotajās Valstis tika sacīts ne mazums nepatīkamu vārdu.

Protams, pēc redaktora labojumiem. Bet jau pieminētā amerikāņu pētnieka nepublicētā disertācija par prezidentu Džonsona un Niksona retoriku attiecībā uz karu Vjetnamā beidzas vienkārši un bargi:

«Visbriesmīgākais valdības negodīguma blakusprodukts ir pilnīgs nožēlas trūkums. Ziņojumu, kas atmaskots kā melīgs, Baltais nams pasludina par «nederīgu», apzinātus melus senātam — par «kļūdu». Valdība, kas uzskata, ka ārlietās tā stāv augstāk par likumu, drīz vien ķeras pie nacistu taktikas iekšlietās. Rezultātā «lielie meli» kļuva par amerikāņu valdības sistēmas sastāvdaļu, un parasts pilsonis tagad nav pasargāts no valdības noziedzīgajiem tīkojumiem ... Viena un tā pati retorika tika izmantota, ieraujot valsti karā ar Vjetnamu un izvelkot to no Votergeitas noziedzīgā muklāja. Pikanta ironija par to, ka prezidents Niksons atjaunojis retoriku, kas galu galā izjaukusi Džonsonam sekojošo lielo vairākumu, taču īpaši smieklīgi ir tas, ka primitīvā un pelēkā retorika, kura bezgalīgi riņķo pa vienu un to pašu apli, dod iespēju nemitīgi mānīt tautas vairākumu.»(55)

No tā, ka «ticamā nolieguma» doktrīna bija pārmērīgi izstiepta, tā nekļuva mazāk primitīva un pelēka. Tam ir pamatots iemesls: šis līdzeklis pilnībā atbilst mērķiem, kuru deļ tas tika izgudrots un tiek lietots.

7

V. Kolbijs, runājot par sava darba sākumu Centrālajā izlūkošanas pārvaldē piecdesmito gadu pirmajā pusē, atceras:

«Man tika uzticēts uzdevums nodibināt nepieciešamo slepeno organizāciju dažās Skandināvijas valstīs. Šājā nolūkā CIP centrālās apakšvienības nosūtīja uz Skandināviju amerikāņu aģentus, kuri maskējās par biznesmeņiem un citiem darbiniekiem. Saskaņa ar mūsu praksi amerikāņu varas iestādes, ASV prezidents vai viņa vēstnieks varētu savu lomu «ticami noliegt», ja netiktu pierādīti šo aģentu sakari ar mani, CIP štata darbinieku, kas strādā ASV vēstniecībā. Tas nozīmēja, ka man jāuztur sakari ar šiem aģentiem tikpat slepeni, it kā runa būtu par īstiem spiegiem.»

Kādēļ tāda piesardzība? Kolbijs bija iesaistīts lieliskā pasākumā: saskaņā ar amerikāņu toreizējiem kara plāniem pret Padomju Savienību, kā mēs redzējām, miiitāro akciju pirmajā posmā bija paredzēta atkāpšanās no Rietumeiropas Padomju Bruņoto Spēku priekšā. Karu gaidīja vistuvākajā nākotnē, tāpēc

«ja krieviem izdotos ieņemt visas vai dažas Eiropas kontinenta valstis, OPK. gribēja jau iepriekš nodrošināties ar iespēju uzsākt labi apbruņotu un organizētu kustību pret okupantiem. Atšķirībā no operatīvajām grupām, kuras SDP otrā pasaules kara gados sūtīja palīdzēt, citām Pretošanās kustībām, šoreiz OPK. netiecās pēc okupācijas apbruņot un organizēt šos partizānus, izmantojot tādas bīstamas un nedrošas operācijas kā nakts lidojumi, bruņojuma un uzkabes izsviešana, izpletņlēcēju nomešana. Tagad mēs gatavojāmies radīt apstākļus pretošanās kustībai pirms okupācijas, vēl vairāk, jau pirms militāro akciju sākšanās .. Mēs bijām apņēmības pilni nekavējoties organizēt un apgādāt Pretošanos, kamēr bija laiks un minimāls risks. Tātad OPK veica plašu programmu, lai tajās Eiropas valstīs, kuras šķita potenciāls padomju uzbrukuma mērķis, izveidotu to, ko izlūkdienestu žargonā sauc par «aiz sevis atstātajām ligzdām», — slepenu infrastruktūru, vadītājus, ieročus un uzkabi. Tas viss īstajā brīdī bija jāizmanto sabotāžas un spiegošanas vajadzībām.»

Rietumeiropas valstīs sāka šaudīties amerikāņu aģenti, izvietojot aģentūru ar problemātisku uzdevumu kaut kad karot. Bet pagaidām šī aģentūra tika nodota ASV speciālo dienestu rīcībā. Tika izveidotas slepenas ieroču noliktavas, ierīkoja raidstacijas, izraudzījās vietas diversijām utt. Daļa vietējo iedzīvotāju, kurus bija savervējusi CIP, tika speciāli sagatavota. Lūk, ko Kolbijs raksta par savu darbu Skandināvijā:

«Vietējo iedzīvotāju aģentu tīkls tika izveidots tā, lai viņu valdība neko par to nezinātu. Es nevaru nosaukt valstis, jo tas ne vien būs pretrunā ar manis doto parakstu pārvaldei, bet ari ar vienošanos par toreizējo sadarbību, uz kuras balstās arī jebkura sadarbība nākotnē... Ja visās valstīs, neraugoties uz to ļoti dažādajām politiskajām attiecībām ar ASV un PSRS, darītu atklātībai zināmu, ka CIP «atstājusi aiz sevis ligzdas» padomju okupācijas gadījumam, tas liktu šīm valdībām nekavējoties darīt galu šai programmai.»(56)

Nav šaubu, ka šī CIP akcija bija spilgti izteikta provokatoriska, graujoša darbība pret Padomju Savienību un tajā pašā laikā nekaunīga iejaukšanās Rietumeiropas valstu iekšējās lietās. Nav jābūt apveltītam ar spilgtu iztēli, lai iedomātos, kādu spiedienu ši lielam karam radītā «infrastruktūra» izdara uz attiecīgās valsts progresīvajiem spēkiem.

CIP pasteigusies radīt bruņotu pretpadomju pagrīdi mūsu valstī. Aģentu iesūtīšana Padomju Savienībā guvusi plašu vērienu kopš 1949. gada. Gan pa sauszemi, gan pa jūru tin gaisu dažadas CIP skolās sagatavotie bandīti mēģina iekļūt mūsu valsts teritorijā no Skandināvijas, Rietumvācijas, Grieķijas, Turcijas, Irānas un Japānas. Līdztekus mēģinājumiem radīt bruņotas pagrīdes bandas viņiem uzdots vākt militāra rakstura informāciju. Pilnā sparā šī darbība izvērsās 1949.—1954. gadā. Lidmašīnas, kas pārkāpa padomju gaisa telpas robežas, daļēji piederēja tieši Centrālajai izlūkošanas pārvaldei, bet galvenokārt — devītajai ASV gaisa armijai, kas dislocējās Rietumvācijā.

Par tām dienām, kad Vašingtona gatavojās kuru katru bridi uzbrukt Padomju Savienībai, T. Pauers stāsta:

«Pašā «aukstā kara» karstumā 1948.—1952. gadā Centrālajai izlūkošanas pārvaldei uzdevumus izvirzīja galvenokārt militāristi. Štābu priekšnieku komiteja sastādīja pieteikumus, daži no tiem bija reāli (piemēram, aģentūrai Rietumberlīnē), turpretim citi — nereāli. Kādā jaukā dienā 1950. gadā trīs Gaisa kara spēku sakaru pulkveži ieradās vienā no CIP operatīvajām pārvaldēm. Viņi bija atnesuši pārvaldes priekšniekam F. Lindsejam un viņa vietniekam kārtējo «pieteikumu». Pulkveži apgalvoja, ka tas ir rūpīgi pārdomāts. Jāgatavo diversijas padomju aerodromos.

Lieliski! Ko tad Gaisa kara spēki konkrēti vēlas?

Pulkveži sacīja — dienā, kad jāsākas karam (tā plānošanas nolūkā noteikta 1952. gada 1. jūlijā), katrā aerodromā jābūt CĪP aģentam. Izdarīsim, atbildēja Lindsejs, acīmredzot nospriedis, ka to paveikt salīdzinājumā ar vairākiem citiem uzdevumiem, kuri viņam tika izvirzīti šajā laikā, būs daudz vieglāk. Taču Lindseja vietnieks nebija par to pārliecināts. Viņš pajautāja:

— Cik aerodromu ir pavisam? — Apmēram divi tūkstoši, — atbildēja pulkveži. — Kādi ir šie aerodromi? — turpināja vietnieks. — Daži ar cietu segumu, daži bez tā.

— M-jā, — murmināja Lindseja vietnieks. Bet pie sevis nodomāja: divi tūkstoši aerodromu pa visu Krieviju un Austrumeiropu. Nepilnos divos gados jāsagatavo un jānosūta vismaz divi tūkstoši aģentu. Un dievs vien zina, cik daudz sprāgstvielu dot viņiem līdzi. Lai padarītu nederīgu aerodromu bez cietā seguma, jārīko masveida uzlidojums, un tomēr pēc dažām stundām starta un nolaišanās joslas būs atjaunotas... Tad Lindseja vietnieks pajautāja, kādas metodes paredzēts lietot divērsijas īstenošanai.»(57)

Pulkveži apsolīja par to paziņot vēlāk. Bet Centrālajā izlūkošanas pārvaldē par šo Gaisa kara spēku plānu nekas vairs nebija dzirdams.

Lēmums par ļoti svarīgu aģentu iesūtīšanu reizēm tika pieņemts visaugstākajā līmenī. Vienā gadījumā (prezidenta Eizenhauera laikā) tas izskatījās apmēram šādi. CIP direktors A. Daless ieradās mājās pie brāļa — valsts sekretāra Dž. F. Dalesa un pavēstīja viņam par dižajiem rezultātiem, kādus dos kārtējā slepenā operācija. Valsts sekretārs, neizkustēdamies no vietas, piezvanīja Eizenhauera: «Bos, kā jums šodien veicās golfa spēlē? ... Nu, sešas bedrītes ir labāk nekā nekas... Jā, es runāju ar Alenu. Viņš vēlas dabūt jūsu piekrišanu kādam darbiņam. Viņš domā, ka tas ir svarīgi un uzlabos Frenka (F. Vīzners, OPK vadītājs) puišu garastāvokli. Zināt, kopš Gvatemalas un Korejas laikiem mēs viņus neesam pārāk noslogojuši. Vai jūs ar viņu rīt tiksities? Lieliski. Kā jūtas māte (prezidenta dzīvesbiedre)? Labi, bos, es pateikšu Alenam. Rīt 9.30 no rīta. Paldies, visu labu.»(58) Tik vienkārši. Operācija saskaņota, kungi vienojušies. Bet vairāki CIP savervētie stulbeņi dosies drošā nāvē.

Sākumā, gaidīdama karu ar PSRS, kam drīz jāsākas, CIP, iesūtot aģentus Padomju Savienībā, bija rožaināko cerību pārpilna. Kaut kādā mērā šīs cerības uzturēja tas, ka CIP rīcībā bija nodoti hitlerisko speciālo dienestu materiāli, piemēram, visa viltoto padomju dokumentu izgatavošanas tehnika. Taču ļoti drīz sākotnējais optimisms izgaisa. «Teorētiskie» priekšstati, ka amerikāņu aģentus sociālistiskajās valstīs gaida vēlīga uzņemšana «pagrīdē», sabruka. Nekā tāda nebija. Izņemot atsevišķus gadījumus, CIP aģenti nevarēja atrast sabiedrotos. Sājā ziņā, atturīgi komentē R. Kiīns, «SDP mantojums labākajā gadījumā izrādījās visai apšaubāms, bet reizēm pat izvērtās katastrofā».(59) Tā ir taisnība — iesūtītās amerikāņu aģentūras simtprocentīga likvidācija Centrālajai izlūkošanas pārvaldei bija katastrofa.

Resora vadība piecdesmito gadu vidū iegrima visa? smagās pārdomās. Rozickis, kas vadīja aģentu iesūtīšanu Padomju Savienībā pa gaisu, rezumēja:

«Retrospektīvi raugoties, nav grūti apkopot aģentu iesūtīšanas triecienprogrammas rezultātus: tie nav attaisnojuši izdevumus... Man bija saruna ar jauno CIP direktoru (A. Dalesu). Izanalizējis rezultātus, kas gūti kopš pirmās iesūtīšanas 1949. gadā, viņš domīgi komentēja: «Mēs vismaz gūstam pieredzi, kas nepieciešama nākamajam karam.» Un šis karš, kā domāja viņš un daudzi citi Vašingtonā, bija tuvu. Aģentu un radioraidītāju iesūtīšana pa gaisu praktiski tika pārtraukta 1954. gadā. Runa bija ne tikai par to, ka zaudējumi un izdevumi ir pārāk lieli... Padomju gaisa telpas nelikumīgā pārkāpšana tika uzskatīta par to, kas tā vienmēr arī bijusi, — par tiešu provokāciju.»(60)

Kāpēc CIP pēkšņi atcerējās «likumību», šajā gadījumā — starptautiskās tiesības? Iemeslu bija daudz. Lai kādas vilinošas analoģijas CIP vadība arī izdarītu atbilstoši Vašingtonā toreiz valdošajai teorijai par sociālisma «totalitāro modeli», bēdīgā, tīri empīriskā pieredze — amerikāņu aģentu iekrišana — norādīja uz ko citu: uz padomju sabiedrības morāli politisko vienotību. Aģentu likteņi bija daudz daiļrunīgāki nekā to «sovetologu» pļāpāšana, kuri tolaik sāka vairoties Savienoto Valstu akadēmiskajā vidē. Acīmredzot nevis teorētiskie strīdi, bet gan CIP prakse šajā laikā parādīja, ka «sovetoloģijas» virziens uz sociālisma «totalitārā modeļa» izstrādāšanu ir strupceļš. «Sovetologi» bija spiesti pārkvalificēties, sacerēt citas teorijas.

Galvenais tomēr bija tas, ka 1953. gada augustā Padomju Savienība izstrādāja kodoltermisko Ieroci. Turklāt transportējamais paraugs pie mums parādījās agrāk nekā Savienotajās Valstīs. Tas nevarēja nesatriekt amerikāņu politiķus un stratēģus.

«New York Times» korespondents S. Šulcbergers 1954, gadā tikās ar ASV vēstnieku Anglijā D. Brūšu, SDP, veterāns Brūss uzticējās Šulcbergeram, kurš bija labi pazīstams Centrālajā izlūkošanas pārvaldē. Sarunā ar viņu Brūss atklāja štābu priekšnieku komitejas raizes:

«Radforda (komitejas priekšsēdētāja. — N. J.) koncepcija bija tāda, ka pašreizējais relatīvais ASV pārākums zūd un krievi ar katru gadu iegūst vairāk, saglabājot savas priekšrocības parastā bruņojuma jomā un neatpaliekot jaunu ieroču veidu radīšanā. Tātad, pēc vairāku teorētiķu domām, nepieciešams preventīvais karš.»(61)

Viena lieta ir runas par karu, tā plānošana, taču pavisam kas cits — kodoltermiskais karš! Lūk, ko Nacionālās drošības padomes sēdē 1954. gada 25. martā pierakstījis

R. Niksons:

«Tika apspriesta ASV stratēģija gadījumā, ja sāktos karš ar Padomju Savienību. Stabu priekšnieku komitejā šajā sakarā radās pretrunas. Prezidents izteicās tik kvēli, kā es vēl nekad neesmu dzirdējis viņu runājam. Viņš norādīja, ka tā pirmām kārtām ir virspavēlnieka prerogatīva. Viņš sacīja: vienīgais mūsu darbības veids — jau kara sākumā gūt uzvaru. Nekādos apstākļos mēs nedrīkstam atturēties .no uzbrukumiem tikai tādēļ, ka kāds domā, ka totāla uzvara radīs vairāk problēmu nekā uzvara, kas panākta ar ierobežota kara metodēm. Viņš uzsvēra, ka nevar būt ne runas par ierobežotu karu pret ienaidnieku, kura rīcībā ir tādi bruņojuma veidi. Tās ir bumbas ar fantastisku iznīcinošu spēku. Kara pirmajā dienā ies bojā 7 miljoni, bet otrajā — iespējams, 8 miljoni cilvēku.»

Kongresa līderi, kas bija dzirdējuši par prezidenta drūmajiem pareģojumiem, ierādās pie viņa pēc padoma, vai jau nav pienācis laiks iepazīstināt tautu ar kodoltermiskā kara šausmām. Eizenhaners aicināja nostiprināt civilo aizsardzību, bet tas prasīs laiku. Senators E. Milikins piebilda:

«Ja jau tiešām ir tik traki, tad mums atliek nosmērēt dibenus ar kritu un bēgt kā antilopēm.» Visi klātesošie sāka smieties, taču Eizenhauera smiekli nebija jautri. Kad apspriede atsākās, viņš diezgan atturīgi sacīja: «Mums droši vien nebūs laika smērēt dibenus ar krītu, ja viņi sāks mest bumbas, bet mēs nebūsim tam sagatavojušies.»»(62)

Pastāvot esošajam spēku samēram, CIP galveno rūpju objekts — tiešā graujošā darbība — draudēja Savienotajām Valstīm ar visfatālākajām sekām. Tuvā kara gaidās strādājošā OPK pūliņi acīmredzot bija virzīti uz to, lai pārvērstu tā iespējamību realitātē. Prezidents ģenerālis Eizenhauers pietiekami skaidri paredzēja, ko tas dos pašām Savienotajām Valstīm.

Nācās visu atsaukt. Ne tajā nozīmē, ka ASV būtu atsacījušās no sava kursa attiecībā uz PSRS, bet prioritāšu pārskatīšanā.

CIP dienesta žargonā runājot, PSRS aizvien vairāk tika raksturota kā «cietais mērķis», pret kuru lūza ieroči, kas. kādreiz bija SDP lepnums. CIP vadība nekādi nevarēja saprast, ka OPK metodes ir mēģinājums ar nederīgiem līdzekļiem ekstrapolēt uz tautas valsti to, kas iespējams tautām naidīgu režīmu apstākļos. Graujošā darba neveiksmes tajos gados noteica nevis materiālo resursu trūkums vai tehnisko līdzekļu defekti, bet gan dziļi aplamā politiskā koncepcija, kuru CIP bija izvirzījusi par galveno, kad ķērās pie padomju sabiedriskās un valsts iekārtas graušanas.

Tā kā SDP arsenāla metodes izrādījās nederīgas, CIP vadītāji dvēseliskā izmisumā no tām atteicās. Protams, ne pilnīgi un ne uz visiem laikiem. Līdz pat mūsdienām un arī nākotnē to recidīvi ir un būs. Kā sprieda pārvaldē, uzdevums ir mīkstināt «cieto mērķi» — Padomju Savienību, sākot darboties tās iekšienē. Tas redzams no iepriekš iztirzātajām Nacionālās drošības padomes direktīvām. Pārkārtošanās, izrādījās, bija ilga un mokoša. To visērtāk aplūkot, izanalizējot CIP un Tautas darba savienības (TDS) savstarpējās attiecības. Šim nolūkam nepieciešams izsekot šis organizācijas ģenēzi un dot tās vispārēju raksturojumu.

8

Pasaki, kas ir tavi draugi, es pateikšu, kas esi tu. TDS kā lakmusa papīrs atklāj visnepievilcīgākās CIP darbības puses, kaut gan šī organizācija CIP rašanās brīdī jau bija pastāvējusi gandrīz divdesmit gadus.

Vēsturē ne reizi vien ir gadījies, ka tad, kad uzvar jauni un vareni spēki, zaudētāju dzīve apstājas uz tās robežas, uz kuras tie cietuši sakāvi. Tie turpina vilkt dzīvību, taču gadi skrien kā fantomi, un reāla vērtība ir tikai atmiņām. Dzīvodami pagātnē un tikai no pagātnes, viņi nekādi nevar saprast, kā gan tas viss noticis, un skumīgās pārdomās ne reizi vien no jauna izkaro zaudētās kaujas.

Tādā stāvoklī bija nokļuvuši baltie emigranti pēc Lielās Oktobra revolūcijas un sakāves Krievijas pilsoņu karā. Laizot brūces, emigrantiem aiz saprotama cilvēciska vājuma radās nosliece iztēloties savu bijušo darbību diža uri ļoti varonigā gaismā. Dzima leģenda par žilbinoši tīru, gandrīz vai sterilu «balto lietu». Emigrācija dzīvoja nepiepildītu nodomu iluzorajā pasaulē. To, ka Krievijā uzvarējusi tauta, tā izskaidroja kā sātanisku murgu. Vajag tikai stipri ticēt, pieminēt kritušos — un sātana burvības izzudīs. Bet turpat auga jaunā paaudze — emigrantu bērni. Zaudētās cīņas karotāji saskatīja tieši viņos savu turpinājumu.

Daļā emigrantu jaunatnes tēviem bija izdevies iepotēt briesmīgu naidu pret dzimteni. Ar antisovetisma indi saindētie dēli secināja, ka «baltajai kustībai» trūcis apņēmības.

Jaunie fanātiķi uzskatīja, ka tēvi notriekuši ne tikai Krieviju, bet arī tīri pieklājīgos īpašumus, kuri būtu nodrošinājuši viņiem pārticīgu dzīvi. Jāmetas cīņā par zaudēto! Mērķi ir prozaiski un dziļi saprotami — emigrantu kabatas ir tukšas. Turklāt tā taču bija svēta lieta. Un neviens cits kā metropolīts Antonijs divdesmitajos gados apgalvoja: «Tās varas vārdā, ko man devis dievs, svētīju jebkuru ieroci, kas pacelts pret sarkanā sātana varu, un atlaižu grēkus visiem tiem, kuri atrodas dumpinieku vienībās, kā ari atsevišķiem tautas atriebējiem par kristīgo Krieviju. Pirmām kārtām svētīju jebkuru «Krievu taisnības visas tautas brālības» ieroci un darbu. Šī brālība jau daudzus gadus vārdos un darbos cīnās pret sarkano sātanu dieva un Krievijas vārdā. Lai dieva žēlastība nāk pār ikvienu, kas stājies brālības rindās vai palīdz brālībai.»

Pirmajos emigrācijas gados Padomju valsts nīdēji apvienojās Krievijas vispārēja militārā savienībā (KVMS). Viņi turpināja bruņotu ciņu pret padomju varu bandās, kas pārgāja padomju kordonu, iesūtīja pie mums teroristus un diversantus. Taču nesekmīgi. Iemesli bija apmēram tie paši, kuru dēļ 1949.—1954. gadā neveiksmi piedzīvoja CIP OPK, kas gribēja doties pa takām, kuras pirms gadu desmitiem jau bija ieminušas KVMS bandas. Kāds Čikarlejevs, 1977. gada oktobrī runādams TDS ikgadējā konferencē Frankfurtē pie Maiņas, atgādināja: «KVMS cīnījās ar savām metodēm, taču bija brīdis, kad šīs metodes vairs neatbilda apstākļiem. Un, kad ienaidnieku triecienu rezultātā KVMS sāka zaudēt spēku, uzradās «naczēni» (viņus toreiz tā nokristīja viņu jaunības un nacionālās ievirzes dēļ), šie mūsu vecākie biedri no TDS.» Jādomā, ka viņi atcerējās — runa bija par trīsdesmitajiem gadiem.

Tolaik Dienvidslāvijā bija salasījies liels daudzums emigrantu, Policijas režīms bija bezrūpīgi labvēlīgs labējiem, un cīnītāji pret komunismu bez grūtībām noformēja savu organizāciju. Belgradas pludmalē, slepenās sapulcēs nomāju dzīvokļos, jaunie cilvēki, kuri nekad nebija ostījuši pulveri pilsoņu kara laukos Krievijā, aši izlēma, ka viņiem ir pa spēkam gāzt padomju varu.

Balagāniskajos kongresos 1932. un 1934. gadā tika nodibināta Jaunās paaudzes nacionālā darba savienība (JPNDS), kuru vēlāk pārdēvēja par TDS (Krievu solidā- ristu Tautas darba savienība). Organizācijas pamatlicēji toreiz nolēma: personas, kas dzimušas pirms 1895. gada, netiks tajā uzņemtas.

Teorētiskajās programmatiskajās niansēs viņi pagaidām īpaši neiedziļinājās. Toties bargi nosprieda: galvenā cīņas metode — terors. Štāba mītni Ranka ielā Belgradā iesauca par «Ranka—Pūsta», pēc analoģijas no «Janka— Pūsta», kā sauca to teroristu midzeni, kuri 1934. gadā Marseļā nogalināja Dienvidslāvijas karali Aleksandru un Francijas ārlietu ministru Bārtu. Un darbs sāka kūsāt. Tika sastādīti visneprātīgākie projekti, kuri uz papīra veda jaunos antisovetistus pretī ilgotajam mērķim — tautas varas likvidēšanai mūsu valstī. Taču vārdiem sekoja arī darbi.

V. Poremskis, kas no toreizējā organizācijas izpildbiroja locekļiem vēl vienīgais ir starp dzīvajiem, 1974. gada beigās ar viegli saklausāmām skumjām atcerējās laikus pirms otrā pasaules kara: «Vislielāko sašutumu mums izraisīja politiskie strīdi, kuros tika meklēti katastrofas vaininieki, turklāt ikviens novēla vainu uz kādu citu: monarhisti uz kadetiem, kadeti uz sociālistiem utt. Mēs krasi nodalījāmies no visas šīs emigrantu burzmas ... Jau trīsdesmito gadu beigās sākām sūtīt uz Krieviju savus izlūkus. Viņi turp nedevās ar tūristu vīzām: viņi gāja pāri stingri apsargātai robežai, līda zem dzeloņstieplēm, skrēja naktī pa uzartu joslu, apbārstot pēdas ar pipariem, lai Izvairītos no suņu pakaļdzīšanās. Gāja apbruņojušies. Daži gāja bojā no robežsargu lodēm, citi tika notverti un nošauti Tikai nedaudziem izdevās atgriezties pa to pašu ceļu.»

Pagrīdnieki un teroristi no TDS locekļiem neiznāca. Līdzko vajadzēja rīkoties praktiski, viņiem sāka trīcēt ceļgali. Taču naids pret padomju iekārtu nemazinājās. Tiesa gan, bieži vien viņu cīņas metodes radīja bezspēcība. Sājā ziņā ir autoritatīva JPNDS priekšsēdētāja (1930,—1940. g.) Divniča liecība.

Ziedojis organizācijai vairāk nekā trīsdesmit gadus, būtībā visu sava apzinīgo dzīvi, Divnies ieraudzīja gaismu neilgi pirms nāves un uzrakstīja iespaidīgu atzīšanās grāmatu. Lūkodamies atpakaļ pagātnē (ārzemes, sakari ar hitleriešiem kara gados, darbs Rietumu speciālajos dienestos pēc kara), Divnies rakstīja: «Daudzus gadus es zvēroju naida pret visu, kas bija padomju... Visu pozitīvo, ko dzirdēju par padomju sistēmu, es kā mednis riesta laikā laidu gar ausīm. Manas smadzenes bija noregulētas tā, lai visā meklētu tikai padomju dzīves ēnas puses. Nāk smiekli atceroties, cik ļoti mani bija pārņēmis naids. Es izvirzīju sev likumu un iepotēju to ari saviem domubiedriem: no rīta pieceļoties, plānot, kā es kaitēšu padomju varai, bet vakarā rezumēt, lai «velti» nebūtu nodzīvota diena. Kad diena tomēr neko nebija devusi, es ieteicu sev kaut vai uzspļaut kāda vadoša darbinieka attēlam avīzē... draudēju ar vāju dūriti, biedēju ar peles pīkstienu un rādīju pigu no kabatas ne jau Vara jātniekam, kas, pilnā sparā auļodams, sacēla nemieru, bet gan stihijai, kas iededza atbrīvošanās ugunis miljardu dvēselēs. Kā aklais es taustījos pa tumsu, nenojauzdams, ka pats to esmu radījis.»

Jau trīsdesmitajos gados TDS nodibināja sakarus ar daudziem izlūkdienestiem. Zooloģiskais antisovetisms nodrošināja TDS locekļiem lieliskus akreditēšanās rakstus ārzemju izlūkdienestos. Taču jau tad tumšo darbu profesionāļi atskārta, ka starp TDS pretenzijām un iespējām ir milzīga distance. TDS spriedelējumi par to, Jm tai ir bezgala daudz piekritēju Padomju Savienībā, izrādījās nepatiesi. Tā viņiem neveicas līdz četrdesmito gadu sākumam. «Naczēnu» laimes brīdis atnāca 1941. gada 22. jūnijā. Fašistiskā Vācija uzbruka Padomju Savienībai.

Par to, ko TDS darīja šajā Padomju zemei grūtajā gadā, parasti tik pļāpīgie savienības locekļi uzskata par labāku noklusēt. Taču galus ūdenī nenoslēpt. 3974. gada oktobri kārtējā TDS sabatā izcēlās kārtējais skandāls. 20. oktobrī Frankfurtē uz izdevniecības «Posev» paplašināto sēdi pulcējis TDS aktīvisti. Viņi laipni apsveica cits citu ar to, ka ir komunisma ienaidnieki un mīl Rietumu speciālos dienestus. Tad vārdu ņēma kāds V. Fainbergs, kas Īrija atbraucīs no Izraēlas. Viņš dedzīgi pateicās TDS par skaistajiem nodomiem un no visas sirds novelēja, lai šie nodomi tiktu īstenoti.

Kādos izteicienos Fainbergs ietērpa savas gaišās domas, nav zināms, taču pat «Posev» pārstāstā viņa runa bija apmēram šāda: «No kurienes radusies TDS, nezinu,.. Fakts paliek fakts, ka otrā pasaules kara gados daži TDS locekļi dienēja Vlasova armijā, bet tā kalpoja vācu armijai. Krievu cilvēks zina, ka kara laikā tika zaudēti 20 miljoni, ka vācieši nodarbojās ne tikai ar ebreju genocīdu, bet iznīcināja arī slāvus un citas tautas. Kā jūs viņam paskaidrosit, ka TDS locekļiem un vlasoviešiera bija izvirzīti tālejoši mērķi? ... Krievu cilvēkam to nesaprast. Teikšu atklāti, ari man to nesaprast... Tādēļ es domāju: ja jūs gribat, lai cilvēki jums sekotu, jums jāatsakās no savām vecajām idejām.»

Atbildēt ņēmās vislielākie TDS dūži. TDS priekšsēdētājs A. Artjomovs uzbļāva: «Tādai nesaskaņu un naida sēšanai mēs sekmīgi varam nostatīt pretī tikai uzticības un brālīgas mīlestības granīta klinti. Savās savstarpējās attiecībās mums jāvadās pēc godprātības prezumpcijas.» Bet ko TDS darīja kara laikā? Absolūti neko kriminālu. Artjomovs minēja, pce viņa domām, graujošu argumentu: «Līdz 1946. gadam savienībai nebija programmas» — un tādēļ mūsu rokas, tā sakot, ir tiras. Porernskis tūlīt pat zvērēja: «Programmas mums nebija, bet bija vienīgi tā smteaimis idejiskās tēzes, kuru izklāsts aizņemtu tikai kādas divas trīs lappuses iespiedtekstā.» Tika mobilizēts redakcijas aktīvs, un sāka plūst raksti. Kāds Koržavins sacīja: «Ne jau visiem ir iespēja pašiem atbraukt uz Frankfurti un pārliecināties, ar ko viņiem darīšana. Taču tiem, kam ir šī iespēja, tomēr jāiemācās ticēt savām acīm uri sirdij. Un darbiem — kaut vai ta paša «Posev» darbiem. Jāuzticas cilvēkiem, kuri iedveš uzticību.»

Patiešām, kādēļ lai neuzticas, ja tā lūdz. Tikai ko iesākt ar TDS «nevainīgajiem jēriem», kuriem nebija programmas? Lūk, brošūra, kurai ir 96, nevis divas trīs lappuses. Uz vāka rakstīts: «Jaunās paaudzes nacionālās darba savienības programmas tēzes un statūti.»

Tajā precīzi un skaidri paziņots, ka JPNDS mērķis ir: «1) Komunistu varas gāšana... 8) Privātīpašuma tiesību nodibināšana... 10) Šķiru cīņas izpausmju nepieļaušana.» Šīs tēzes iespiestas ar lieliem, trekniem burtiem brošūras sākumā, lai uzsvērtu stingro apņemšanos. «Naczēni» pasludināja, ka viņi organizēs «nacionālo revolūciju», kas būs «1917. gadā iesāktā revolucionārā laikmeta noslēgums». Domās viņi jau bija uzvarējuši un tādēļ rakstīja: «Visai valsts varai jāpieder Krievijas Valdniekam, kuram ir diktatora pilnvaras, un viņa ieceltajai valdībai.»

«Programmas tēzēs» bija norādījumi, kas sevišķi draudigi izskanēja otrā pasaules kara priekšvakarā, kad fa- īsins gatavojās ieraut karā visu cilvēci: «Vienīgais līdzeklis, kā glābt Krieviju, ir pilnīga un noteikta boļševisma iznīcināšana. Cīņu ar boļševisinu nedrīkst apturēt nekādi apstākļi, pat karš. Gluži otrādi, kara apstākļos ir vieglāk nu ātrāk organizēt tautas masas cīņai pret boļševismu, iesaistīt tās Nacionālajā Revolūcijā.» Tādējādi TDS jau iepriekš pasludināja sevi par jebkura Padomju Savienības ienaidnieka sabiedroto.

Tajā laikā, kad Frankfurtē bija sapulcējusies TDS locekļu siltā kompānija, Ņujorkas avīze «Russkij golos» publicēja TDS kara gadu īsu pārskatu. Avīze rakstīja: «Īzīstais organizācijas «uzplaukums» bija gados, kad hitleriskā Vācija karoja pret PSRS. TDS kļūst par dažādu vācu izlūkošanas un pretizlūkošanas dienestu filiāli, roku rokā darbojas kopā ar tiem okupētajā Padomju zemes daļa».

Kā Okolovičam, Olgskim, Poremskim, Stolipinam, Rēdliham, Raram un citiem vecajiem emigrantiem, tā ari «jaunajiem emigrantiem» (Dzimtenes nodevējiem otrajā pasaules karā) — Artjomovam, Krušelam, Garaņinam, Svetlaņinam un citiem bija vissirsnīgākās attiecības ar gestapo, bet daudzi no viņiem ari aptraipīja rokas ar padomju cilvēku asinīm.

Viens no TDS vadītājiem Okolovičs kara gados, maskēdamies ar dažādiem uzvārdiem, vadīja gestapo provokatoru grupas Smolenskā, Vitebskā, Oršā, Minskā, Borisovā, Bobruiskā. Viņš bieži piedalījās soda akcijās pret partizāniem. Vecie emigranti, TDS locekļi, Olgskis — hitleriskā pretizlūkošanas orgāna «Sonderstab R» rezidents Minskā un Sluckā; Rars — Latvijā sadarbojās ar okupantiem, strādāja «Vlasova komitejas» sekretariātā; Artjomovs — pasniedzējs fašistu propagandistu skolā, bet darbu apvienošanas kārtībā bija arī gestapo ziņu pienesējs, novēroja TDS vadību. Acīmredzot šajos pašos nolūkos gestapo iesaistīja viņu «Vlasova komitejas» sastāvā ...

Līdz pat šai dienai viņi skumst par tiem laikiem, kad fašisms ar ieročiem rokās cīnījās pret padomju tautu. TDS orgāns žurnāls «Posev» pastāvīgi atgādina, ka tas ir visdārgākais mantojums Padomju valsts ienaidniekiem. Rara rakstā «Kas nav dzirdējis par vlasoviešiem?» nodevējiem dota viscildinošākā atestācija. Un tūlīt tiek pārsviests tiltiņš uz mūsdienām: TDS pasludināja par «varoni» Bukovski, kuru padomju tiesa notiesājusi par pretpadomju darbību un kurš patlaban izcieš sodu. «Andreja Vlasova vārds,» klīrējas Rars, «apstiprina V. Bukovska vārdus «Cīnīties var — cīnīties vajag. Visos, pat visnelabvēlīgākajos apstākļos.»» Neko teikt, viss pareizi. Bukovskis mēģināja izšaut munīciju, ko vlasovieŠi nepaspēja izšaut uz padomju tautu.

Avīzes «Russkij golos» pozīcija ir saprotama. Tā atspoguļo tās krievu emigrantu daļas uzskatus, kura pēc 1917, gada nepieskaitīja sevi pie Padomju Savienības ienaidniekiem. Viņi lika pie kaunastaba vērmahta auslrumu karagājiena dalībniekus. Mūsdienu bukovsku rīcībā viņi pamatoti saskata vlasoviešu nodevības turpinājumu un no šī viedokļa neredz nekādu atšķirību starp tiem. TDS populārā leģenda mūsdienās ir apgalvojums, ka TDS un vlasovieŠi kara gados centušies būt par kaut kādu «trešo spēku», it kā viņu izvēlētais ceļš atšķirsies no kalpošanas fašistiskajam reiham. Šī mīta radīšanai iztērēts ne mazums tintes un papīra. Notikumu aculiecinieki, arī tie, kuri neizjūt mīlestību pret komunisma idejām, šos spriedelējumus nekad nav ņēmuši nopietni. Daži vlasovieši un TDS locekļi, baidīdamies no taisnīgas atmaksas par saviem noziegumiem, pēc Vācijas sakāves paslēpās aiz demarkācijas līnijas. Tur viņi stāstīja par savu naidu pret komunismu, apgalvoja, ka ir «trešais spēks», un noskaidroja iespējas kalpot jaunajiem saimniekiem. Sarunas un tikšanās ar amerikāņiem toreiz nebeidzās ar nodevējiem iepriecinošiem rezultātiem.

Vlasova «armijas» pulkvedis A. Aldans (Ņerjaņins), kas kopā ar nodevēju grupu nokļuva amerikāņu zonā, uz savas ādas izbaudīja nicinājumu un naidu, kādu tūlīt pēc kara vienkāršie amerikāņi izjuta pret tiem, kas bija nodevuši Dzimteni. «Jau pirmajās tikšanas reizēs ar KAA (Krievu atbrīvošanas armija) kareivjiem un virsniekiem amerikāņu kareivji, uzzinājuši, ka esam krievi, tūlīt izplūda plata smaida un sita mums uz pleca: «Oh, Russian, Russian,» — spieda rokās cigaretes, cepumus, šokolādi uri vispār izrādīja lielu uzmanību. Taču, tikko līdz, viņu apziņai nonāca, ka šie «Russian», tas ir, krievi, nav tie krievi, kurus viņi domāja, amerikāņu uzvedība krasi mainījās. Viņi demonstratīvi pagrieza muguras, satvēra rokā ieroci un, aizsmēķējuši cigareti, vienaldzīgi nospļāvās pie mūsu kareivja vai virsnieka kājām.»

Apstulbušie nodevēji sākumā izskaidroja šādu attieksmi ar amerikāņu armijas ierindnieku analfabētismu, taču reiz nometnē ieradās vairāki amerikāņu virsnieki. Noklausījušies vlasoviešu kārtējo sirds izkratīšanu, viņi paziņoja:

«Mēs nesaprotam un nesapratīsim, kādēļ jūs, krievi, nostājāties pret savu valsti tajā laikā, kad tā izcīnīja nevienlīdzīgu cīnu pret ārēju ienaidnieku... Jūs nēsājat vācu formu, jums ir vācu ieroči, vācu nauda, jūsu tā saucamās «līgumattiecības» ar vāciešiem ir tukša fikcija, un jns paši to labi zināt... Mēs jūsu rīcību nesaprotam un kategoriski tai nepiekrītam. Vidusmēra amerikāņi, kuriem visus šos kara gadus stāstīts par krieviem, kas plecu pie pleca ar mums cīnījušies pret nacistiem, vispār jūs nekad nesapratīs.»

Šo attieksmi pret nodevējiem veidoja ne tikai nesenā padomju un amerikāņu tautu militārā sadarbība, bet ari skaidra apzināšanās, ka vlasovieši un TDS ir fašistiskas padibenes. Viņi ir vienis prātig ar to ideoloģiju, kuras paudēji radīja nāvīgus draudus visai civilizētajai pasaulei, arī Savienotajām Valstīm, tātad — fašisti. Lai kādu nokrāsu mūsdienās pieņemtu TDS, šo kauna zīmi tā nenomazgās.

Tieši TDS apveltīja ar fašistiskajām idejām stulbos bandītus, kas sekoja Vlasovam, deva tiem «ideoloģiju». Pēc Gebelsa propagandas tradīcijām tika sastādīts manifests, kas 1944. gada oktobrī pasludināja Vlasova «armijas» radīšanu. Manifests sākās ar pārspīlēti svinīgu paziņojumu: «Pašreizējais pasaules karš ir pretēju politisko sistēmu cīņa uz dzīvību un nāvi. Cīņās imperiālisma spēki ar Anglijas un ASV plutokrātiem priekšgalā. Viņu diženums balstās uz citu valstu un tautu apspiešanu un ekspluatāciju ... Cīņās brīvību mīlošās tautas (tā ir fašistiskā Vācija ar satelītiem! — N. J.), kuras grib dzīvot savu dzīvi, ko nosaka viņu pašu vēsturiskā un nacionālā attīstība.» Visi šie paziņojumi nav graša vērti, tie ir parasti militārās propagandas piemēri.

Taisnību sakot, kāpēc tāda neatlaidība? Vai sirdsapziņa būtu ierunājusies? Izskaidrojums ir daudz vienkāršāks. Pēc fašistiskā reiba sakāves TDS sāka kalpot tiem pašiem «plutokrātiem», kurus zākāja kara gados. Kalpo līdz pat Šai dienai — un, protams, ir neērti.

Stāstījums par to, kā TDS salīga darbā pie britu izlūkdienesta, vēl gaida satīriķa spalvu. Juceklī, kas sekoja fašistiskā reiba bojāejai, TDS darboņiem izdevās veikli iepūst miglu acīs augstprātīgajiem slepeno darbu lielmeistariem, par kādiem sevi ar tipisku anglosakšu snobismu uzskatīja «Intelligence Service» vadītāji.

Vēl neatvilkuši elpu pēc bēgšanas no uzbrūkošās Sarkanās Armijas, TDS darboņi aizkustinoši sāka stāstīt, kāda aģentūra viņiem palikusi tur — Padomju Savienībā. Un apveda ap stūri «Intelligence Service»! Angļu izlūki domāja, ka līdz viņiem atbēdzis tikai TDS varenās armijas avangards, bet pārējie tikai gaida, kad varēs ķerties pie «Intelligence Service» norādījumu izpildīšanas. «Intelligence Service» štāba mītnē acīmredzot īsti labi nezināja TDS vēsturi un vienkārši neaptvēra, ka atbēgušajiem cīnītājiem pret komunismu ir naskas kājas un, sajūtot visniecīgākās briesmas, viņi laižas lapās neatskatīdamies. īsi sakot, bija ieradies nevis avangards, bet gan praktiski visa TDS savā visai nelielajā sastāvā.

Blēžiem ļoti paveicās. Par «neskaitāmajiem līdzjutējiem Padomju Savienībā» tika samaksāts pilnvērtīgās sterliņu mārciņās, it īpaši sākumā, līdz angļu valūtas devalvācijai 1949. gadā. Arī Centrālā izlūkošanas pārvalde, uzzinājusi par angļu kolēģu «panākumu», pasteidzās nodibināt kontaktus ar TDS. No šīs organizācijas tika savervēti aģenti, kurus ar CIP un daļēji ar «Intelligence Service» pūlēm iesūtīja Padomju Savienībā. 1951.—1954. gadā valsts drošības orgāni padarīja viņus nekaitīgus. Tie bija Jakuts, Kudrjavcevs, Piščikovs, Remuga, Makovs, Lahno, Novikovs un citi — visi TDS kadri.(63) Nav īsti zināms, kā uz šīm neveiksmēm reaģēja CIP, taču «Intelligence Service» sāka mākt šaubas. Informācija, ko piegādāja TDS, atsaukdamās uz «avotiem» Padomju Savienībā, izrādījās uzpūsta. TDS barvežu izlaidīgais dzīvesveids bija visiem kā uz delnas, un angļu izlūkdienests nevarēja nenonākt pie secinājuma, ka naudu, kas atvēlēta cīņai pret komunismu, TDS darboņi notriec pa krogiem.

1956. gada 28.—29. februārī Londonā notika «Intelligence Service» un CIP pārstāvju apspriede. Tika lemts TDS liktenis. Angļi satikās ar saviem aizokeāna kolēģiem nomāktā garastāvoklī. Un iemesls jau bija: ne visai patīkami apzināties, ka rūdītie blēži daudzus gadus vazājuši viņus aiz deguna. Savu attieksmi pret TDS, protams, parlamentāros izteicienos, «Intelligence Service» speciālisti izklāstīja projektā «Paziņojums TDS vadībai». «Projektā» bija teikts:

«1. Angļu izlūkdienests TDS vadībai vienmēr ziņojis, ka tā un TDS kopīgo operāciju mērķis ir iegūt slepenu informāciju par PSRS. Par šādu informāciju vai iespēju saņemt šo informāciju angļu izlūkdienests bija gatavs izrādīt plašu pretimnākšanu apmācības, apgādes, transporta, operatīvu padomu un visa iespējamā atbalsta veidā..,

2. Slepenās izlūkošanas ziņas var tikt precīzi novērtētas gan kvantitatīvajā, gan kvalitatīvajā ziņā. Tātad no angļu viedokļa, kas izteikts iepriekš, ir bijis skaidrs, ka agri vai veļu TDS darbs, par kuru iztērēts daudz naudas, laika un pieredzes, tiks novērtēts atbilstoši tā rezultātiem ...

4. Angļi uzskata, ka ar septiņiem gadiem pilnīgi pieliek, lai rezumētu darbu un pienācīgi novērtētu ikvienu augļu izlūkdienesta un TDS sadarbības faktoru. Angļi secinājuši, ka šī sadarbība bijusi ļoti neproduktīva, tas ir, iegūtie rezultāti nekādā ziņā nekompensē patērēto laiku un līdzekļus.

5. Tādēļ angļu izlūkdienests nolēmis pārtraukt šo sadarbību visos tās veidos.»

Delikātajā spiegošanas jomā vārdiem ticēt nevar. Diez vai «Intelligence Service» palika uzticīga savam niknumā pieņemtajam lēmumam. Taču tas nav svarīgākais, galvenais, ka TDS savā bilancē ieskaitīja CIP. Ar amerikāņiem piemītošo lietišķumu CIP revidenti izpētīja TDS darbību, neapšaubāmi ievērojot angļu kolēģu bēdīgo pieredzi. Acīmredzot par TDS praktiskajām iespējām viņi secina līdzīgi angļiem. No TDS barvežiem pieprasīja atstrādāt dolārus nevis ar pasaciņām par saviem «panākumiem» Padomju Savienībā, bet gan ar graujošo darbu ideoloģijā. To varēja uzraudzīt uz vietas — TDS ideologi uzturas Frankfurtē pie Maiņas, Vācijas Federatīvajā Republikā.

Dolāru dotācijas nostādīja uz kājām izdevniecību un žurnālu «Posev», TDS radiopropagandu. Vārdu sakot, radīja apstākļus «psiholoģiskā kara» īstenošanai. Taču iespiedmašīna un radiostacija bez materiāliem, bet galvenais, bez idejām ir nedzīvi. Ko un kā iespiest un raidīt ēterā? Neveiklā krievu valoda, kādā uzrakstīti daudzi TDS materiāli, liek domāt, ka palīgos izsaukti Rietumu «sovetologi». Pēc viegli atšķiramām pazīmēm ikvienam izglītotam krievam kļūst skaidrs: materiāli tulkoti no angļu valodas, un ari domāšanas veids noteikti atbilst «sovetoio- gam», kas visu mūžu nodzīvojis Rietumos.

Centrālajā izlūkošanas pārvaldē to laikam saprata. Drīz vien amerikāņu izlūki pielika savienībai nazi pie rīkles:- pacentieties apgādāties ar ideoloģiju. Skaidrs, ka iepriekšējās programmu direktīvas — 1938. gada programma, Prāgas manifests un norādījumi vlasoviešiem — nekādi nebija piemērotas «brīvās pasaules» aizstāvjiem. Patiešām, nedrīkst taču, dzīvojot no dolāriem, zākāt amerikāņu «plutokrātus»! Nesapratīs...

TDS darboņiem sākās grūtas dienas. Viņi klīda norūpējušies un murmināja burvju vārdus: «Programma, kur ņemt programmu?!» Kā lai šiem bezkaunīgajiem amerikāņiem paskaidro, ka visiem TDS centieniem ir viena «ideja»: par komunisma lādēšanu saņemt dolārus. Bēdīgi slavenie aizokeāna pragmatisii tagad prasa ideoloģiskas koncepcijas. Turklāt vēl oriģinālas, nevis plaģiātu no Rietumu «sovetologiem».

Tajos laikos K. Čerezovs, kas vēlāk atgriezās Padomju Savienībā, bija TDS aktīvistu vidū. Viņš dzīvi attēlojis TDS neaprakstāmās mocības un nežēlīgo CiP, kas uzdevusi veikt katorgas darbu — radīt ideoloģiju. «Artjomovs,» rakstīja Čerezovs, «no jauna aktivizē savu darbību Tautas darba savienībā un, lai cik tas būtu dīvaini, kļūst par tās «ideologu». Taisnības labad jāteic, ka teorētiskajos un ideoloģiskajos jautājumos Artjomovs ir pilnīgs profāns. Viņa «teorētiskā» līkumošana novedusi TDS «ideoloģiju» līdz tādiem augstumiem, ka pat «viskompetentākie.» nespēj tikt skaidrībā, kur sākums un kur gals, kur jautājums un kur atbilde, kur ieeja un kur tad galu galā izeja! Kādā no TDS vadošā sastāva slēgtajām sēdēm Poremskis viņu apsūdzēja, ka viņš, Artjomovs, pārāk mīlot dziļu un mīkstu sēdekli un ka, tādā stāvoklī atrazdamies, ne visus loģiskos secinājumus izdara ar galvu.»(64)

Ar ārkārtīgi lielām grūtībām 1958. gadā TDS pieņēma savu programmu, kas ir spēkā lidz pat šai dienai. Tā ir briesmīga abrakadabra, kuru analizēt ir pilnīgi neiespējami. Taču noskaidrot tās vispārējo virzienu ir nepieciešams, lai novērtētu CIP pūliņus ideoloģijas laukā. «Programmas» sacerētāji jau pašā sākumā paskaidro, ka viņu organizācija jāgodā par «(Krievu solidāristu) Tautas darba savienību». Divi vārdi, kas atrodas iekavās, ir TDS ideoloģijas atslēga, kuru viņi uzskata par instrumentu padomju sistēmas graušanai. Ne vairāk. Artjomova kritizētājs Poremskis tā arī izvirza jautājumu par TDS ideoloģiskajiem uzdevumiem: sameklēt Padomju Savienībā «atbilstošu atslegcaurumu un pielāgot tam atbilstošu atslēgu. Kādu atslegcaurumu? Un kādu atslēgu? Tas tad arī ir sociālais izgudrojums».

1943.—1945. gadā, kad TDS uzticīgi kalpoja hitleriešiem, tā praksē nodemonstrēja šī principa īsto būtību.

J. Divničs aizvien no jauna uzsvēra, ka jāskatās nevis uz vārdiem, bet uz darbiem.

«Маn prātā palikusi,» rakstīja Divničs, «nejaušā saruna ar solidāristu V, Poremski 1941. gada ziemā.... Saruna notika Berlīne pie pusdienu galda «Itāļu resto rēnā»... Poremskis toreiz strādāja par vācu radio diktoru. Tur skaitījos arī es. Tajā laikā mani plosīja iekšējas šaubas par manu lomu. Iesākās saruna. Es izteicu savas domas - vai nav pienācis laiks mēģināt izvairīties no tumšā darba: saimnieki prasa, lai mēs aicinām padomju kareivjus padoties gūstā vāciešiem. Nepietiek ar to, ka tas novedīs Krieviju pie sakāves, mēs taču zinām arī vācu gūsta necilvēcīgos apstākļus. Poremskis turpināja mierīgi ēst, krievu patriotam pārāk mierīgi. Tā var ēst cilvēks, kuram sirdsapziņa ir pilnīgā harmonijā ar rīcību.

— Mani tas nemaz nebaida. Es aicinu pilnīgi apzināti. Galvenais — gāzt boļševikus.

— Bet tad taču Vācija sagrābs Krieviju!

— Nieki. Solidārisma ideja viņus izšķīdinās. Kad dzīve būs nostādīta uz solidārisma pamatiem, krievu dvēselē noslīks vāciešu izjustās sagrābšanas ilgas. Krievu šņabis, krievu dziesma, krievu sieviete, krievu viesmīlība pārveidos jebkuru.»(65)

Acīmredzot ļoti piemērots raksturojums «solidārismam» darbībā. Daudz ūdeņu aiztecējis kopš tiem laikiem, taču arī mūsdienās, protams, savējo vidū, TDS barveži neslēpj, ka solidārisms «tikai atgādina zinātnisku frāzi, bet būtība ir šāda: «solidārisms» ir ne tik daudz ideju sistēma, cik mērķu sasniegšanas metode». Tā autoritatīvi 1975. gada beigās saviem domubiedriem skaidroja Rēdlihs. Tādā izpratnē nazis un rakstāmmašīna ir viennozīmīgi «solidārisma» izteikšanā.

Pusanalfabētiskais skribclčjums — TDS «programma» paredzēta dvēseļu ķeršanai ar mazvērtīgiem lētas demago- ģijas paņēmieniem. Tai radniecīgi ir arī TDS statūti. Lai padarītu «dokumentu» respektablāku, to iesāka ar «ievadu», kas pretendēja uz kaut kādu filozofiju. Pirmās rindas apstulbina: «Zemeslodes iedzīvotāji ir pakļauti kodoltermiskā, ķīmiskā un bakterioloģiskā kara draudiem, pārapdzīvotības, bada, gaisa un ūdeņu saindēšanas, mežu iznīcināšanas, katastrofisku klimata izmaiņu briesmām. Sīm briesmām ir pianetārs raksturs, un tās draud visām valstīm neatkarīgi no to sabiedriskās vai politiskās iekārtas...» Nolaidušies no «filozofijas» debesu augstumiem, TDS locekļi sāka iet iemītos antikomunisma ceļus.

Cilvēces glābšanas recepte, kā jau to varēja gaidīt, sastādīta TDS tradicionālajā garā: komunisms ir jāiznīcina, un viss būs labi. Tā arī teikts:- «Krievijas atbrīvošanu savienība uzskata par obligātu noteikumu, lai mierīgā ceļā atrisinātu konfliktus, kas šķir mūsdienu cilvēci,» — un tāpēc, formulēts statūtos, «savienības mērķis ir komunistiskās diktatūras likvidēšana.» Pēc tam saskaņā ar statūtu sastādītāju loģiku klimats uzlabosies, meži vairosies utt.

Poremskis šo revolūcijas «molekulāro» teoriju sacerēja galvenokārt Centrālajai izlūkošanas pārvaldei. Tā bija TDS atbilde uz prasību apgādāties ar «ideoloģiju». TDS iesniedza Centrālajai izlūkošanas pārvaldei steigā pārveidotus vecus krāmus — «molekulāro doktrīnu», ar kuru Poremskis auklējās jau uz četrdesmito un piecdesmito gadu robežas, tas ir, laikā, kad savienībai bija vissirsnīgākās attiecības ar «Intelligence Service». CIP aizsegā Poremskis pārspīlēja tās nozīmi līdz acīm redzamam absurdam: TDS korī slavina Poremska muļķības iekšējai lietošanai. «Doktrīna» savienībai izdevīga ar to, ka uz CIP revidentu prasību, kur ir jūsu domubiedri Padomju Savienībā, var atbildēt ar nekaunīgiem meliem: viņi ir, taču ar neapbruņotu aci tos nevar saskatīt. Jāizmanlo Poremska personiskais mikroskops.

Lūk, kā, piemēram, Rēdlihs slavināja «molekulāro doktrīnu» teorētiskajā referātā, ko viņš nolasīja TDS vadības sēdē 1972. gadā (jādomā, paturot prātā CIP kontrolierus): «Ir pilnīgi acīm redzams, ka, pastāvot pietiekami spēcīgai propagandas straumei, kas nosaka cilvēku centienus un cerības, var noskaņot viņus tā, ka tie koncertēs kā labi saspēlējies orķestris bez diriģenta, ka, iztiekot ar organizatorisko pamatu minimumu, var panākt tā politiskā potenciāla uzkrāšanos, ko Poremskis veiksmīgi salīdzina ar pakāpenisku pārāk atdzesēta šķidruma molekulu aptveršanu ar tā saucamo «priekškristālisko stāvokli» (no tā arī viņa «molekulārās» teorijas vai doktrīnas idejas nosaukums). Sājā «organizācijā bez organizācijas», domubiedru elementārajā solidaritātē, gatavībā meklēt nevis to, kas šķir, bet gan to, kas vieno cilvēkus, ir kopīgās lietas panākumu ķīla.»

Šīs Rietumiem adresētās muļķības, protams, izraisa smieklus TDS vadītājos, kuri savējo vidū ņirgājas: mums uzradusies «viena revolucionāra molekula un tā pati piedzērusi». Viņi jau nu skaidri zina, kas virza Poremska radošo iztēli un kādi ir murgainās «doktrīnas» sacerēšanas mērķi — saņemt žēlastības dāvanas dolāru veidā no amerikāņu nodokļu maksātāja kabatas.

Ja runājam nopietni un pēc būtības, tad aprakstītās «ideoloģijas» pievilkšanas spēks ir tuvs nullei, bet varbūt pat lielums ar mmuszīmi.

Protams, TDS saimnieki — CIP vadītāji to saprot. Viņi mudina savienības darboņus, prasot no tiem atdevi. Tādēļ notiek vienkārši traģikomiski atgadījumi.

1979. gada novembrī «Posev» publicē R. Rēdliha «Sarunu ar draugiem Krievijā», pievienojot tai fotogrāfiju. Ar ko runā, nav zināms, bet, kas runā, ir dokumentāli pierādīts: dzīves krietni paplucinātais Rēdlihs sēž mikrofona priekšā. «Attiecībā uz mūsu darba finansēšanu,» viņš žēlojas, «mēs sitamies kā pliki pa nātrēm, grozāmies kā vāveres ritenī un esam nabagi kā baznīcas žurkas.» Iespējams, ka pēdējos gados Centrālajā izlūkošanas pārvaldē kļuvuši mazliet skopāki un piešķir afēristiem piemērotu racionu — tur viņus pusbadā. Taču ierobežojumi laikam tomēr skar nevis «darba», bet gan personisko patēriņu.

Pārāk lielā pretrunā ar Rēdliha vaimanām par spaidīgajiem materiālajiem apstākļiem ir sludinājumi tajā pašā «Posev», kur izteikti priekšlikumi apgādāt tūristus, kas brauc uz PSRS, «bez maksas» ar dažāda veida pretpa- domju literatūru, turklāt pievienojot sīkas instrukcijas «Kā ievest literatūru Padomju Savienībā». Tā, piemēram, 1980. gada 6. numurā «Posev» raksta: «Līdz 30 grāmatām un žurnāliem, līdz 150 brošūrām var pārvest čemodānā starp lietām. Materiāls jāiesaiņo vienā, apmēram 10 cm biezā paciņā. Čemodānā paciņa jāievieto nevis pašā dibenā un arī ne augšā, ne cieši pie čemodāna sienām, bet vidū, no visām pusēm apsedzot ar lietām. Ja jūs ņemat sev līdzi ne vairāk kā 1—2 grāmatas, dažus laikrakstus un žurnālus, tad vislabāk tos izvietot kabatās. Tādējādi materiāls var tikt pārvests gandrīz (apmēram 98% gadījumu) bez šķēršļiem ... Dabiski, ka deklarēt (muitā) par literatūru nevajag ne mutiski, ne rakstveidā.»

Šo literatūru, ko Rietumos iespiež par TDS, precīzāk sakot, par CIP naudu, tiek rekomendēts izsūtīt uz zināmām adresēm, kā arī «atstāt metro, telefona būdiņās, grāmat- veikalā uz plauktiņa, teātra foajē telpās, stadionā — jebkurā sabiedriskajā vietā». Jādomā, ka tas viss maksā lielu naudu un prasa tādu negodīgu cilvēku pakalpojumus, kuri ir ar mieru izpildīt šos TDS uzdevumus.

1980. gads bija TDS pastāvēšanas piecdesmitais gads. Kā jau varēja gaidīt, organizācijas barveži to atzīmēja, izdodot lielu daudzumu Rietumu speciālajiem dienestiem adresētas makulatūras. Viņi papildināja «molekulāro teoriju» ar tēzi par kaut kādiem «konstruktīvajiem spēkiem», kuri it kā ir TDS rīcībā «padomju sabiedrības augšslānī». Tie esot «uzņēmumu direktori, pulku komandieri, īstie zinātnieki». Rēdlihs paziņoja, ka uz viņiem «mēs ceram... uz viņiem gulstas uzdevums izdarīt valsts apvērsumu». Galīgi samelojušies.

Tas viss aiz izmisuma, kā izspiest no CIP jaunas žēlastības dāvanas dolāru veidā.

9

Lai cik arī nožēlojamas un smieklīgas būtu TDS pretenzijas un to afēristu sacerējumi, kuri stāv TDS revolūcijas «molekulārās teorijas» priekšgalā, dažāda veida idiotiskie projekti (kā jau aprakstītā «konstruktīvo spēku» atklāšana Padomju Savienībā) liecina par viņu grūto dzīvi CIP birokrātu modrajā uzraudzībā.

1982. gada jūnijā nomira amerikāņu admirālis R. Hilenkoters. «New York Times» publicēja nekrologu, kura lielākā daļa bija veltīta tikai trim viņa dienesta gadiem (1947—1950). Hilenkoters bija pirmais CIP direktors. Avīze nekrologā slavināja admirāļa centību graujošo operāciju rīkošanā tajos gados. Hilenkoters, apgalvoja avīze, tās rīkoja arī tad, kad «CIP juriskonsults apstiprināja, ka CIP nav uz to pilnvarota». «New York Times» minēja arī flotes kapelāna vārdus: admirālis «ir piemērs, kādam jābūt amerikānim».(66) Lieliski! Nevis militārais dienests (Ш- lenkoteru ievainoja Pirlharborā), bet gan piedalīšanās vistumšākajās lietās Savienotajās Valstīs tagad ir «patriotisma» un visa cita kritērijs. R. Klīns raksta:

«Vašingtonas entuziasms attiecībā uz visdažādākajām graujošajām akcijām izpaudās jaunu direktīvu sērijā. Ikviena jauna direktīva bija plašāka nekā iepriekšējā. 1955. gadā direktīvā NDP-5412 tika mainīta kontroles procedūra. No šī brīža visus graujošo operāciju plānus oficiāli izskatīja orgāns «5412» vai «speciālā grupa». Tās nosaukums un sastāvs ar gadiem mainījās: «Trīssimt triju komiteja» prezidenta Kenedija laikā, «Četrdesmito komiteja» prezidenta Niksona laikā. Tomēr NDP direktīvās pastāvīgi bija noteikts, ka projektus prezidenta vārdā apstiprina Valsts departamenta un Aizsardzības ministrijas vadošas amatpersonas, štābu priekšnieku komitejas priekšsēdētājs un Baltā nama pārstāvis Nacionālās drošības padomē. Ar gadiem galveno atbildību par šo darbu pakāpeniski sāka uzņemties prezidenta palīgs nacionālās drošības jautājumos — šo amatu sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados cits pēc cita ieņēma M. Bandijs, V. Rostovs, H. Kisindžers.»(67)

Lūk, tāds praktiski ir stāvoklis šajā jomā. Atbildības taisnvirziena līnija Savienoto Valstu valdības hierarhijā pilnīgi atspēko runas par šķietamo CiP neatkarību, ka tā it kā varot darīt darbus, par kuriem ASV valstu augstākajiem vadītājiem nav ne jausmas. Patiešām, grūti iedomāties, ka, teiksim, nelabojamie blēži no TDS atrastos tik augsti stāvošu instanču redzeslokā. Ar veselo saprātu to vienkārši nevar aptvert. Taču tā ir. Leģenda par glumo CIP, kas spējīga uz acīm redzamām ačgārnībām aiz augstākās varas muguras, ļoti nāk par labu tieši pašai šai varai. Tieši to arī domāja CIP štata historiogrāfi, kad resora oficiālajā vēsturē ierakstīja:

«Galu galā liela daļa atbildības par graujošo akciju vērienu un jebkurām ļaunprātībām jāuzliek augstākajiem valsts darbiniekiem. Lēmumu pieņemšanas procedūra Nacionālās drošības padomē radījusi nenoteiktības atmosfēru, un tas ļāva aplūkot attiecīgās akcijas bez individuālās atbildības ierobežojumiem ... Graujošajai darbībai aizvien paplašinoties, politiķi uzskatīja par lietderīgu saglabāt divdomību lēmumu pieņemšanas procesā, lai saglabātu graujošo akciju «ticamā nolieguma» noslēpumu un iespējas. Ne no viena valdībā (un vismazāk no prezidenta) netika prasīts, lai viņi oficiāli parakstītu doto graujošās darbības programmu. Izlūkošanas asociācijas galva (CIP direktors) atbildēja par izpildi, nevis par lēmuma pieņemšanu. Personu grupai Nacionālās drošības padomē bija uzlikta kolektīvā atbildība par politikas mērķu izvirzīšanu. Taču šīs personas pat nemēģināja noteikt kritērijus, kas materiāli vai konstitucionāli ierobežotu darbību šo mērķu sasniegšanai. Analoģiski funkcionēja ari kongress. Kongresā komitejas locekļu saujiņa dabūja cauri CIP budžetu. Daži komitejas locekļi zināja CIP darba galvenos virzienus. , citi uzskatīja par labāku nezināt neko.»(63)

Kaut gan tie, kas uzrakstījuši šīs rindas, noteikti aicināja izraudāties kopā ar viņiem par CIP bēdīgo likteni amerikāņu valstiskuma džungļos, viņu teiktais ir zīmīgs pavisam citā ziņā. Jebkuras CIP operācijas mērķi vienmēr atspoguļo valsts vadības nodomus. Tas, ka mēģinājumos sasniegt šos mērķus gadās kļūmes, kas reizēm nostāda ASV visas pasaules apsmieklam, ir cits jautājums. Kārtējo krahu piedzīvo CIP un visa ASV politika.

****

Piezīmes:

1. Cit. no: Д. Уайз, T. Росс. Невидимое правительство. M, 1965, с. 99.

2. Н. Truman. Memoirš, Years of Trial and Нора. N. Y,, 1965, v. 2, pp. 74, 73.

3. «Final Report of the Select Committee to study Govcrnmental Operations with Respect to Intelligence Activities». U. S. Sena te, Washington, 1976, v. 4, pp. 15, 7, 4.

4. W. Stevenson. A Man Called Intrepid. The Secret War. The au- tlīcntic account of the most dccisive intelligence operations of World \Var II — and the supcrspy who controlled them. N. Y. 1977, p. 279.

5. R. Cline. Sccrets, Spies and Scholars. Wasliington, 1976, pp. 75—76.

6. G. Wills. The C1A frora Begimiing to End. — «The New York Review of Books», January 22, 1976, pp. 23—26.

7. A. Wolfe. The Limits of Legitimacv. N. Y., 1977, pp. 182—183.

8. D. Rosenbaum. A. Elegy for Mumbo Jurnbo. — «Esuuire», Septem- ber, 1977, p. 85.

9. D. Kahn. The Codebreakers. London, 1978, pp. 178, 6.

10. «The New York Review of Books», January 22, 1976, p. 31.

11. J. Costello. Why America was taken by surprise.— «The Sunday Telegraph», November 22, 1981.

12. «Time», January, 1982, p. 31.

13. The FDR Tapes. — «American Heritage», February-March, 1982, p. 15.

14. «The New York Times», January 17, 1982.

15. C. Ford. Donovan of USS. Boston, 1979, pp. 111—149—150.

16. H. Rositzke. CIA’s Secret Operations. N. Y., 1977, p. XIII.

17. R. Cline. Op. cit., p. 76.

18. R. Jones. Most Secret War. London, 1979, p. 480.

19. W. Stevenson. Op. cit., p. 378.

20. Ibid., p. 396.

21. W. Langer. The Mind of Ādolf Hitler. The Secret Wartime Report. N. Y., 1972, pp. 141, 143, 153—155, 189, 192, 246, 26, 166—167.

22. «Hitler’s Secret Conversations 1941—1944». Ed. by H. Trevor-Poper. N. Y., 1953, pp. 442—476.

23. D. Irving. Hitler’s War. London, 1977, p. 610.

24. R. Cline. Op. cit., p. 78.

25. IT. Rositzke. Op. cit., pp. 221—222.

26. «The Pentagon Papērs as Published by the New York Times». N. Y., 1971, p. XIX.

27. The Memoirs of Richard Nixon. N. Y., 1978, p. 509.

28. V. Lasky. It Didn’t Start with Watergate. N. Y„ 1977, pp. 285—286.

29. R. Sigford. The Rhetoric of Vietnam War: Presidents Johnson and Nixon. University of Minnesota, Ph. D., 1973, p. 190.

30. F. Prouty. The Secret Team. The CIA and its Allies in Control of the United States and the World. Englewood Cliff, 1973, p. 58.

31. V. Lasky. Op. cit., p. 282—283.

32. D. Wise. The American Police State. The Government against People. N. Y., 1976, p. 403.

33. W. Colby and P. Forbath. Honorable Men. My Life in the CIA. N. Y., 1978, p. 337.

34. «The Presidential Transcripts. In conjunction with the staff of the Washington Post». N. Y., 1974, pp. 91—92.

35. The Memoirs of Richard Nixon, p. 614.

36. T. Powers. Op. cit., p. 29.

37. J. Gaddis. Strategies of Contaimnent. N. Y,., 1982, pp, 18—20.

38. C. Ford. Op. cit.., p. 152.

39. W. Peck. The AFL-C1A. «Uncloaking the CIA». Ed, by H. Frazier. N. Y., 1978, p. 257.

40. «The Washington Post», September 29, 1982.

41. R. Cline. Op. cit., pp. 83—84.

42. C. Ford. Op. cit., p. 304; R. Ciine. Op, cit., p. 85; W. Coiby. Op. cit., p. 59.

43. «Final Report..v. 4, p. 13.

44. T. Powers. Op. cit., pp. 29—30.

45. «The Washington Post», May 18, 1982.

46. «The Washington Post», May 20, 1982,

47. F. Prouty. Op. cit., p. 61.

48. H. Rositzke. Op. cit., pp. 1, 13.

49. «Finai Report...», v. 4, pp. 28—29, 26.

50. R. Cline. Op. cit., p. 101.

51. «Containment. Documents on American Policy and Strategv 1945—1950». Ed. by F. Etzold and J, Gaddis. N. Y., 1978, pp. 127—128.

52. «Finai Report...», v. 4, pp. 31—33.

53. W. Colby. Op. cit., p. 73.

54. H. Rositzke. Op. cit., p. 154.

55. R. Sigford. The Rhetoric of Vietnam War: Presidents Johnson and Nixon, p. 201.

56. W. Colby, Op. Cit,., pp. 97, 82, 93, 83.

57. T. Povrers, Op. cit., pp. 44—45.

58. F. Prouty. Op. cit., p. 164.

59. R. Cline. Op. cit., p. 76.

60. H. Rositzke. Op. cit., pp. 37—38.

61. C. Sulzberger. A. Long Row of Candles. Toronto, 1969, p. 1023.

62. The Memoirs of Richard Nixon, pp. 377—378.

63. На службе ЦРУ. Разоблачение антисоветской деятельности народно-трудового союза. М., 1977, с. 7.

64. К. Черезов. Маска НТС или НТС без маски. М., 1975, с. 57.

65. Е. И. Дивнич. НТС — нам пора объясниться! Нью-Йорк, 1969, с. 89—90.

66. «The New York Times», June 21, 1982.

67. R. Cline. Op. cit., p. 131.

68. «Finai Report...», v. 4, p. 93.

***

«KUNGU KLUBS» UN ZINĀTNE

1

Četrdesmito un piecdesmito gadu mijā ASV akadēmiskajā kopienā izskanēja aicinājums: «Zinātnieki — uz CIP!» SDP RA veterāni labprāt mobilizējās. Kā nu ne, ir taču visai glaimojoši kalpot «kungu klubā», kā reizēm dēvē CIP. Profesoriem tika apsolītas ne tikai pasakainas algas, bet arī iespējas apmierināt savu godkāri, piedāvāta personiska līdzdalība visdelikātāko ASV politikas aspektu izstrādāšanā. īsāk sakot — darbs jaunradītajā Nacionālo vērtējumu pārvaldē (ONE) — CIP smadzenēs. Tie, kas vadīja pārvaldi no 1950. gada, atnesa sev līdzi ne tikai zem SDP jumta gilto darba pieredzi, bet arī pārdomas par ASV ārpolitiku otrā pasaules kara priekšvakarā un kara gados.

Viņi nebija palaiduši vējā dažus akadēmiskās brīvības gadus, bet uzrakstījuši virkni grāmatu, kas ieņēma savu Vietu oficiālajā amerikāņu historiogrāfijā. V. Langers kopa ar S. Glisonu rakstīja četrus sējumus — ASV ārpasaulē no 1937. līdz 1945. gadam. Acīmredzot atgriešanās pie iepriekšējās nodarbošanās no 1950. gada Centrālajā izlūkošanas pārvaldē sarežģīja darbu. 1952.—1954. gadā dienas gaismu ieraudzīja tikai divi sējumi: «Izaicinājums izo- lacionismam 1937.—1940. gadā» un «Nepieteiktais karš 1940.—1941. gadā», — kuri, kā acīmredzot domāja autori, atainoja kardinālās problēmas, kas pastāvēja šo grāmatu rakstīšanas laikā.

V. Langera un S. Glisona darbs neapšaubāmi kļuva par obligātu avotu, turklāt ne tikai Savienotajās Valstīs vien. So darbu nedrīkst apiet un ne tādēļ, ka tam būtu super- vērtīga interpretācija, jo būtībā tajā atkārtojas Vašingtonas ārpolitikas mērķu oficiālā versija, bet tādēļ, ka vairāk nekā pusotra tūkstoša šo sējumu lappušu uzrakstīts, pamatojoties uz dokumentiem un materiāliem, kas pieejami tikai autoriem. Tā nu iznāca, atzīmē franču zinātnieks A. Geriņš, ka «visi, kas pamatīgi pētīja otrā pasaules kara vēsturi, zina Viljama L. Langera vārdu, bet tikai daži apzinās, ka viņš ir CIP darbinieks».(1)

Ģenerāļi Dž. Māršals un D. Eizenhauers uzņēmās rūpēties par to, lai jau 1946. gadā sāktos armijas vēstures rakstīšana (par otro pasaules karu un 99 sējumos). Eizenhauers pieprasīja, lai rakstītu galvenokārt civilie vēsturnieki, jo, ja šo lietu uzticēs «paveco pulkvežu bandai», rakstīšana ieilgs vismaz uz 25 gadiem. ASV augstākā pavēlniecība bez vilcināšanās centās saņemt 99 sējumus lielo pētījumu, lai iepriekšējā kara pieredzi varētu izmantot nākamajā karā. Izraudzīto vēsturnieku rīcībā nodeva bruņoto spēku arhīvus. R. Klīns guva iespēju izpētīt Amerikas Savienoto Valstu augstākās varas funkcionēšanas mehānismu ārkārtējos apstākļos.

Valdība dega nepacietībā nekavējoties pasakaini iedzīvoties CIP intelektuālajā kapitālā un nežēloja dolārus. V. Langers un citi bija krietni noraizējušies: viņiem lika priekšā sakomplektēt Nacionālo vērtējumu pārvaldei 1000 cilvēku! Zinātnieki paskaidroja, ka kvantitāte zinātnē automātiski nepāriet kvalitātē, un sacīja: vajag apmēram 30 cilvēku. Pēc nelielas stīvēšanās administratori bija ar mieru, un pārvaldē visā tās aptuveni divdesmit gadu ilgajā pastāvēšanas vēsturē nekad nebija nodarbināti vairāk kā simt zinātnieku.(2) Pirmajos gados, kad Vašingtonā gandrīz vai ar pagānisku ticību skaitīja lūgšanas par pārvaldi, Langera autoritāte bija neapstrīdama. Un kā gan citādi! Augsti stāvoši ierēdņi laikam iekšēji bija sevi pārliecinājuši, ka ONE rīcībā ir kāds maģisks kristāls, kurā ielūkojoties zinātnieki norādīs ceļus, kā droši sakaut PSRS.

Šis kristāls izauga līdz pamatīga aisberga lielumam. Virsotne — ONE atdusējās uz tūkstoš izlūkošanas pārvaldes darbiniekiem un vēl diviem tūkstošiem cilvēku, kas bija nodarbināti centrālajā uzziņu dienestā — CIP slepenajā bibliotēkā, kurā atradās skaitļojamā tehnika, un dažādās pētniecības apakšnodaļās.(3) Kad aiz Langera stāvēja CIP direktors, bet aiz tā — Nacionālās drošības padome, tad Langers izturējās vienādi pret visiem neatkarīgi no amatiem, ko tie ieņēma Valsts departamentā vai bruņotajos spēkos. Ar caururbjošu skatienu kā eksaminētājs, kas pratina nevīžīgu studentu, stāstīja aculiecinieki, Langers naidīgi nošņācis: «Nu, ģenerāl, tas viss ir tikai tukši vārdi, bet es gribu nokļūt līdz būtībai, un lai būtu skaidrs» utt.

ONE vadītāji, šķiet, iedomājās sevi par izredzētajiem intelektuāļiem. Bez Langera viņi bija septiņi — četri vēsturnieki (profesori S. Kents, L. Montegjū, D. van Šlīks, R. Zontāgs), ekonomikas profesors K. Hūvers, bijušais amегikāņu karaspēka pavēlnieks. Eiropā ģenerālis K. Hebners un jurists M. Fosters. ONE uzaicināja palīgā tā saucamos «konsultantus no Prinstonas» — Dž. Kenanu, žurnāla «Foreign Affairs» redaktoru K. Armstrongu un atomzinātnieku V. Bušu.(4) Viņu paveiktais ir aizgājušo gadu ieguvums, tādēļ minētie uzvārdi ir pazīstami. Taču tūkstošiem amerikāņu zinātnieku, kas strādājuši Centrālajā izlūkošanas pārvaldē vai. strādā tur vēl šobaltdien, nesteidzas ziņot par saviem sakariem ar resoru. SDP bija «augsti stāvošo» klubs, bet CIP — izredzēto klubs, kas lepojās ar pagātni un savu locekju diplomiem. 1963. gadā A. Daiess rakstīja: «Ir taisnība, ka mums ir daudz valsts austrumu daļas universitāšu absolventu. Tāpat ir taisnība, ka pēc diplomu skaita (daudziem CIP darbiniekiem ir vairāk nekā viens diploms) saraksta augšgalā atrodas Hārvarda, Jēlas, Kolumbijas un Prinstonas universitātes.»(5)

ONE izveidošana un funkcionēšana izvirza sasāpējušo problēmu par CIP iekļūšanu akadēmiskajā pasaulē un ar to saistītajām muļķīgajām baumām. Nevis CIP iespiedās zinātnes pasaulē, bet gan zinātne CIP pirmsākumos nereti noteica šī resora, veidošanu. Vismaz CIP «smadzenes» tika iekārtotas tā, kā to iedomājās profesori.

ONE teorētiskie plāni bija veltīti ļoti plašam jautājumu lokam, lai mēģinātu paredzēt PSRS rīcību, uztaustītu mūsu vājās vietas un dotu atbilstošas rekomendācijas. Līdz pat šai dienai pētniekam ir ierobežota informācija par ONE, tātad arī par CIP konkrētajiem secinājumiem. Jāspriež, protams, pēc darbiem — pēc. amerikāņu politikas pret PSRS. Langeram ar kolēģiem ONE pastāvēšanas pirmajos zelta gados radās iespēja stāties sakaros ar Nacionālās drošības padomi. Diez vai jāšaubās par to, ka dokuments «Psiholoģiskais uzbrukums Padomju Savienībai. Mērķi un uzdevumi», kas glabājas H. Trumena arhīvā, palicis bez CIP analītiķu ievērības, ja vispār viņi paši nav to uzrakstījuši. Sis dokuments bija daleis ar 1951. gada 10. aprīli, un tam tika atceltu slepenība 1970. gadā. Sastādītāji uzsvera:

«Nosakot šos mērķus un uzdevumus, neapšaubāmi jānorāda padomju tautai, ka pastāv esošā režīma alternatīva. Savienoto Valstu uzdevums nav norādīt to konkrēti. Tātad mēs neizvirzīsim ierosinājumus neteiktos jautājumos (kolektivizācija, demokrātiskas vēlēšanas utt.), ja nebūsim saņēmuši īpašus politiskus norādījumus to darīt. Taču no visas mūsu propagandas jāizriet, ka galīgais lēmums ir atjaunot cilvēka tiesības, kas ir krievu tautas mantojums» — un ko mums esot atņēmusi padomju iekārta.

Runa ir par pūliņiem, kas virzīti uz kapitālistiskās iekar- restaurāciju mūsu valstī. Amerikāņu «psiholoģiskā kara» galvenais mērķis šajās interesēs tika izvirzīts, pamatojoties, protams, uz ASV izkropļotajiem priekšstatiem par Padomju Savienību:

«Jāpaplašina plaisa, kas pastāv starp padomju tautu un tās vadītajiem.»

Sekoja bez godīgās spiegu un zinātnieku savienības izstrādātās rekomendācijas, kā tieši to panākt — nekautrīgi apmelojot padomju sabiedrisko un valsts iekārtu. Vienīgais ierobežojums, kas bija jāatceras izpildītājiem:

«B r ī d i n ā j u m s. So uzdevumu ir visvieglāk izpildīt. Taču nepārcentieties. Runa ir par to, lai izraisītu tirānijas sajūtu cilvēkos, kas pie šīs tirānijas pieraduši vai neredz tālāk par savu degunu.»

Tas, protams, ir pareizi: profesionāliem apmelotājiem apmelošana ir pierasta lieta un grūtības nesagādā, taču kas par loģiku! Tauta dzīvo un strādā tautas valstī, bet profesori no CIP grib tai iestāstīt — jūs dzīvojat «tirānijas jūgā». Neticiet tam, ko redzat un zināt, bet vadieties pēc padomju iekārtas novērtējuma, kādu tai dod niknie ienaidnieki. Ja šādi secinājumi tiek likti amerikāņu propagandas pamatā — un tā tas arī ir —, tad kļūst skaidrs, kāpēc milzīgie līdzekļi, ko tai atvēl Vašingtona, izkūp vējā. Jā, tikai tādā intelektuāli un arī citādi izkropļotā pasaulē var ticēt TDS «molekulārās revolūcijas» tipa muļķībām.

Pret sociālisma idejām neatlaidīgi tiek rekomendēts: «Uzdevums nr. 1. Parādīt un attīstīt' padomju tautas, it īpaši krievu, garīgās vērtības, morālās un ētiskās koncepcijas un noteikt šo vērtību identitāti ar brīvās pasaules vērtībām. Ieteicamā tematika:

a) patiesīgums, līdzcietība, dāsnums, mīlestība pret ģimeni, viesmīlība — tās ir dažas no vērtībām, kas dārgas padomju tautai, tas viss radies tas garīgajā dzīvē. Tas ir ieguvums, kas kopīgs ar brīvās pasaules tautām, tsču to ignorē PSRS vadītāji:

b) krievu vēsturiskais ieguldījums brīvās pasaules jaunrades dažādās sfērās: filozofijā, mākslā un zinātnē — vienmēr bijis atzīts un cienīts;

c) krievu klasiskās literatūras, politiskās filozofijas un ētikas pētīšana parāda: Krievija ir atzinusi un ietekmējusies no radošajiem sociālajiem un kultūras spēkiem, kurus attīstījuši Rietumi. Krievu tautas politiskie un ētiskie ideāli pamatā ir tādi paši kā Rietumos, jo tie izriet no vieniem un tiem pašiem garīgajiem avotiem. Tie ir komunistiskās valsts izkropļoti, taču nav miruši. Brīdinājum s. Mēs nedrīkstam pārsālīt, runājot par Rietumu ietekmi, kā ari atstāt augstprātīgu iespaidu;

d) krievu ģimene dibināta uz mīlestību, uzticību, savstarpējo izpalīdzību un cieņu pret citu tiesībām. Tās ir vērtības, kas kopīgas ar brīvo pasauli;

e) tas, par ko padomju cilvēki cīnījās revolūcijas gados, — miers, brīvība un laba dzīve visiem, ir galvenās koncepcijas, kas kopīgas ar brīvo pasauli. Sīs koncepcijas ik dienas tiek īstenotas brīvās pasaules politiskajā dzīvē;

f) iegalvot krievu tautai, ka brīvajai pasaulei nav nekādu citu nodomu pret tautu un pret valsti kā vien panākt tām brīvību un uzplaukumu draudzīgajā un sadarbības pilnajā pasaulē.»

Un kā vēl! «Brīvā pasaule» ASV vadītāju izskatā, kā mēs redzējām, jau nenogurusi gatavojas nomētāt Padomju Savienību ar atombumbām, sākt pret mums bakterioloģisko karu un vispār iznīcināt krievus ar visiem iespējamiem paņēmieniem. Un, lai mazinātu modrību, amerikāņu propagandisti pagaidām adresē mums jau minētās glaimojošās sentences. Lai krievi klausās muti atpletuši!

Ne mazāk pamācoši ir aplūkot «ieteicamo tematiku» — stāstus par neatkārtojamajām Savienotajām Valstīm, lai maldinātu pasauli par Vašingtonas īsto politiku pret Padomju Savienību. Lai radītu patiesu priekšstatu par «psiholoģiskā kara» stratēģu morālo un intelektuālo līmeni, reproducēsim šīs CIP receptes:

«a) ASV mīl mieru, ciena tautu un valstu suverenitāti un neatkarību;

b) amerikāņi uzsver atšķirību starp padomju tautu un tās valdību;

c) ASV nekad nav karojušas ar Krieviju;

d) ASV palīdzēja padomju tautai otrajā pasaules karā jau pirms ASV iestāšanās karā ar Vāciju;

e) ASV turpināja palīdzēt PSRS tautai pat pēc karadarbības izbeigšanās otrajā pasaules karā (palīdzēja arī pēc revolūcijas; ARA);

f) amerikāņi sniedza savas zināšanas un pieredzi rūpniecības celtniecībā Padomju Savienībā;

g) mīlestība uz tehniku un zinātni ikdienas dzīvē PSRS un ASV tautām ir kopīga;

h) mūsu valstis ir lielas, un mēs kaļam drosmīgus plānus;

i) mums ir kopīgs pionieru gars;

j) Savienotajās Valstīs dzīvo daudzi tūkstoši krievu un ukraiņu izcelsmes cilvēku, kuri būtiski ietekmē amerikāņu dzīvi;

k) krievu un ukraiņu tautas mūzika un viņu komponistu (ari padomju) mūzika ļoti bieži tiek atskaņota Savienotajās Valstīs; daudzi no mūsu izcilajiem mūziķiem ir krievu izcelsmes cilvēki;

l) krievu rakstnieku romāni un stāsti ir ļoti populāri Savienotajās Valstīs un brīvajā pasaulē. Visās galvenajās universitātēs studē krievu literatūru. Piezīme. Jārecenzē jaunās krievu rakstnieku biogrāfijas un pētījumi par krievu literatūru, pat ja tajos nav politiska satura;

m) ASV un brīvās pasaules tautas zina par padomju ļaužu vīrišķību, enerģiju un centieniem, daudzi amerikāņi publiski izteikuši sajūsmu par šīm īpašībām;

n) ASV palīdz visām tautām, kur vien var, neatkarīgi no tā, vai tās ir vienisprātis ar ASV politiku vai ne;

o) amerikāņu teātri joprojām studē Staņislavska sistēmu un nekādi nemēģina slēpt tās krievisko izcelsmi;

p) ASV valdība, daudzas privātās organizācijas un atsevišķas personas mēģinājušas nodibināt kultūras, zinātnes un tehnikas apmaiņu ar PSRS;

r) par Amerikas un brīvās pasaules būtību, par galvenajiem ideāliem, kuros mēs esam vienisprātis ar padomju tautu, dod priekšstatu amerikāņu un cita Rietumu literatūra, ko izdod Padomju Savienībā: Steinbeks, Eptons Sinklers, Marks Tvens, Džeks Londons, Dikenss utt. Lai gan dažās no šīm grāmatām ieturēts «sociālā protesta» virziens, tās parāda demokrātisku ticību sociālajam progresam darbībā.»(6)

Ar tādu mūķīzeru komplektu darbojas tie, kuri mēģina uzlauzt dvēseles, piekopt graujošu darbību, sēt mānīgas ilūzijas. Tāda ir dienesta instrukcija, ar ko tika iepazīstināts prezidents un kas ietilpa «psiholoģiskā kara» arsenālā. Tā tika pieņemta, un to daļēji pildīja «psiholoģiskā kara» kalpi, kurus CIP bija noalgojusi darbam graujošajās radiostacijās, kas uzsāka pārraides Padomju Savienībai un citām sociālistiskajām valstīm. CTP rīcībā pirmām kārtām ir divas graujošās radiostacijas — «Brīvība» un «Brīvā Eiropa».

2

Kopš paša radio «Brīvība» funkcionēšanas sākuma šī organizācija neatkarīgi no sava galvenā mērķa — graujošajām pārraidēm CIP vadībā uzsākusi ari plānveidīgu spiegošanas darbu. Padomju pilsonis J. Marins, kas ar Ķ. Ņeastrova vārdu dažus gadus nostrādāja radiostacijā «Brīvība», guva iespēju ne tikai detalizēti iepazīties ar radiostacijas darbību, bet arī nodot kompetentu padomju orgānu rīcībā dokumentālus pierādījumus, kuri vēlreiz apstiprināja analoģiskas liecības par radio «Brīvā Eiropa» darbību. Šīs liecības savukārt bija savākuši radio bijušie darbinieki — poļu izlūks A. Čehovies, čehu izlūks P; Minaržiks un bulgāru izlūks H. Hristovs.(7)

«Brīvības» izlūkdarbībai ir visai daudzveidīgs raksturs. Izmantojot atklātos padomju avotus, pirmām kārtām presi, «Brīvības» darbinieki sastāda CIP vajadzībām Padomju Bruņoto Spēku, aizsardzības rūpniecības, vispārējā ekonomiskā potenciāla, dažādu padomju sabiedrībai raksturīgu socioloģisku un iekšpolitisku tendenču, stāvokļa un attīstības analītiskus apskatus un prognozes. Apveltījuši paši sevi ar «krievu dvēseles un krievu domāšanas veida īsto pazinēju» (Rietumu speciālie dienesti, arī CIP šefi, to nespēj) reputāciju un to izmantodami, «speciālisti» reizēm izdara secinājumus un sniedz rekomendācijas, izlikdamies «svētāki par pāvestu». Ir pilnīgi saprotams, ka nedrīkst pārvērtēt viņu ietekmi amerikāņu politikas veidošanā attiecībā uz Padomju Savienību, taču nedrīkst ari neredzēt, ka šādas «pētnieciskās» darbības rezultāti ir vēl viens arguments, ko amerikāņu politiskie darbinieki labprāt izmanto visnepievilcīgākajiem mērķiem.

Cits «Brīvības» izlūkdarbības aspekts ir tās speciālās nodaļas īstenotā radiopārtveršana. Tā tiek pārtvertas iekšējās padomju bezvadu komunikācijas sistēmas, kā ari atbilstošu centrālo padomju dienestu sarunas ar civilajiem un kara kuģiem, zemūdenēm un lidmašīnām. Tiek noklausītas ari irošās pasaules valstīs akreditēto padomju un ārvalstu vēstniecību un misiju radio un telefona sarunas. Ne mazāk enerģiski tiek veikta spiegošana, izmantojot tikšanās un iepazīšanās ar padomju pilsoņiem, kuri izbrauc uz ārzemēm. Sai nolūkā «Brīvībai» ir savi atbalsta punkti un savi aģenti praktiski visās rietumvalstīs.

Propagandas, graujošā darba un spiegošanas simbioze «Brīvības» paspārnē ir saprotama, kādreiz tās darba virziens tika nosprausts Politikas koordinācijas pārvaldē un Centrālajā izlūkošanas pārvaldē(8) un no tā laika nav mainījies. Tas ari ir viens no «psiholoģiskā kara» piemēriem, ‘.kaujošo radiostaciju raidījumi, atzina R. Klīns, «izdarīja smalku psiholoģisku spiedienu... CIP organizēja šo operāciju pēc oficiālu ASV pārstāvju lūguma, jo valdīja uzskats, ka radiopārraides būs efektīvākas, ja būs slēpti to sakari ar ASV valdību».(9)

Tā praksē tika Īstenota propagandas lomas koncepcija graujošās darbības ietvaros, kas precīzi atbilda formulai, auru kādreiz bija ierosinājis Donovans, Viņš sacīja:

«Propaganda aiz robežām jāizmanto kā kara instruments — meistarisks baumu un maldu sajaukums, tiesa, tā ir tikai ēsma, lai grautu vienotību un radītu sajukumu ... Būtībā propaganda ir pirmās ielaušanās asmens, uzbrukumam izraudzītās teritorijas iedzīvotāju sagatavošana. Tas ir pirmais solis, tad sāk darboties piektā kolonna, pēc tās diversiju desanta daļas vai «comman- dos» un, beidzot, uzbrukuma divīzijas.»(10)

Šim atzinumam, kas formulēts otrā pasaules kara gados, no CIP vadības viedokļa ir pastāvīga vērtība, un tas nekad nav zaudējis savu iedarbigurnu. Īstenot to tālāk vēl pēc noteiktā pirmā etapa kavē nevis CIP nevēlēšanās, bet gan apstākļi, pār kuriem tai nav varas. To arī parādīja kontrrevolucionārais dumpis Ungārijā 1956. gada rudenī.

Šo asiņaino notikumu ģenēze meklējama Rietumu speciālo dienestu graujošajā darbībā, un Ungārijai domātās radiopārraides ir tikai tās ārējā izpausme. Vismaz šīs pārraides iedvesa dumpiniekos trulu pārliecību — vajag tikai sākt un no Rietumiem nāks palīdzība masveida uzbrukuma reidā. Ja nebiilu šo iegalvojumu, koulrrcvolucionāri nekad nebūtu uzdrošinājušies pacelt ieročus.

Neviens cils kā R. Niksons (toreiz ASV viceprezidents), dumpim sākoties, steidzās uz Ungārijas robežvalsti Austriju. Runājot Niksona vārdiem, viņš tur sastapis grupu dumpinieku.

«Es pajautāju: «Kā jūs domājat, vai «Amerikas balss» un radio «Brīvā Eiropa» devuši savu ieguldījumu sacelšanās stimulēšanā?» Viņu sejas pauda izbrīnu, tiklīdz tika pārtulkots šis nediplomātiskais jautājums. Viens no viņiem atbildēja: «Jā!»»(11)

Pat tie, kas vēlāk centās iztēlot dumpi kā stihisku «sacelšanos», bet paši atradās pie dumpiniekiem, atzīmē: lai kur arī pulcētos kārtējais bandītu bars, tur noteikti pilnā rīklē bļāva uz radiostacijas «Brīvā Eiropa» viļņa noskaņots radiouztvērējs. Provokatoriskās pārraides bandītiem iegalvoja: jūs esat uz pareiza ceļa.

Tieši divdesmit gadus pēc kontrrevolucionārā dumpja «New York Times» ar nosaukumu «Stāsts par CIP 1956. gada plānu Austrumeiropā» ievietoja interviju ar D. Engltonu, kurš 1956. gadā pārzināja pretizlūkošanu un graujošās operācijas Centrālajā izlūkošanas pārvaldē. CIP atvaļinālā darbinieka atklātības iemesls bija dumpja kaunpilnā jubileja un autora aizskartā patmīlība — tikko kā bija iznākusi R. Klina grāmata. D. Engltons nepiekrita veselai virknei tajā publicēto otršķirīgo detaļu. Lūk, kā avīze atreferēja Engltona spriedelējumus:

«Piecdesmito gadu vidu «mēs piemērojām esošajiem apstākļiem operatīvās grupas, kuras bija izveidotas pēc pavēles no augšas 1950. gadā,» sacīja Engltons, atsaukdamies uz direktīvu par OPK nodibināšanu. Tās kompetencē ietilpa kvazimilitāru operatīvo grupu izmantošana, lai «nekādā gadījumā nepiekristu padomju hegemonijas slātus quo». Vīznera k-gs, kuru ģenerālis Dž. Maršals (tolaik aizsardzības ministrs. — N. J.) rekomendēja graujošās darbības programmas vadītāja amatam, un Engltona k-gs «uzsāka plašu sagatavošanos»... Ieceļotāji no Austrumeiropas, daļēji pirmskara zemnieku partiju biedri Ungārijā, Polijā, Rumānijā un Čehoslovakijā, izgāja sagatavošanās posmu slepenajos CIP centros Rietumvācijā. Engltona k-gs piebilda, ka šis daļas vadījis «dzimis līderis no Dienvidslāvijas, kurš savā laikā ticis sagatavots Habsburgu Austrumungā- rijā». Tomēr uzliesmojumi Polijā, Ungārijā un Rumānijā notika priekšlaicīgi, tādēļ slepenās operatīvās grupas neizdevās likt lietā.»(12)

Diez vai tas ir īstais iemesls. V. Kolbijs droši vien ir tuvāk patiesībai, savos memuāros aprakstot, kā kraukļu bari no CIP graujošajām apakšnodaļām mirklī salidojuši pie Ungārijas robežām, tiklīdz uzzinājuši pirmās vēstis par dumpi:

«Kopš OPK nodibināšanas laikiem, kad tās priekšgalā stājās Frenks Vīzners, Centrālajai izlūkošanas pārvaldei bija uzdevums — vai arī tā uzskatīja, ka bija, — sniegt militāru atbalstu pretošanās grupām, kuras tiecās gāzt totalitāros komunistiskos režīmus. Ungārijā tādas grupas mēs saucām — cīnītāji par brīvību... Tikko sākās sacelšanās, Vīzners un .augstākie Plānu pārvaldes (tā no 1952. gada sauca OPK, kas saplūda ar citām CIP apakšnodaļām. — N. J.) vadītāji, kuriem bija īpaša saskarsme ar graujošo darbu, pilnībā bija sagatavojušies darboties — doties palīgā cīnītājiem par brīvību, nodrošināt viņus ar ieročiem, sakariem un gaisa transportu. Tieši šādam darbam arī bija paredzētas CIP kvazimilitārās apakšnodaļas. Var pierādīt, ka CIP būtu varējusi to izpildīt, neizraisot pasaules karu starp ASV un PSRS.

Taču prezidents Eizenhauers sprieda citādi. Lai ari kādas šaubas māktu CIP attiecībā uz Vašingtonas politiku šajās lietās, no šī brīža tās izzuda uz visiem laikiem. Reizi par visām reizēm tika noteikts: ASV, kas stingri stāv Padomju savaldīšanas pozīcijās, nemēģinās atbrīvot kādu teritoriju padomju ietekmes sfēras robežās... jo rezultātā varētu izcelties trešais pasaules karš.

Vīzners atlidoja uz Vīni, kad sacelšanās jau tuvojās beigām, tad izbrauca uz Ungārijas robežu, lai ar savām acīm palūkotos uz notikušo... Drīz pēc tam viņš veselības stāvokļa dēļ aizgāja no CIP un viņa vietu ieņēma Ričards Bisels. Vīzners tā ari neatlaba un izdarīja pašnāvību. Tas bija tāds pats «aukstā kara» realitāšu upuris kā aizsardzības ministra Džeimsa Forestola pašnāvība.»(13)

Teroristi, Vīznera uzkūdīti, 1956. gada beigās tiecās kaujā, bet Baltajā namā daudz labāk iztēlojās spēku samēru starp ASV un PSRS liela kara gadījumā. Apmēram šajā laikā Vašingtonai bija iespējas saprast, ka Savienotās Valstis nebūt nav neievainojamas prettriecienā. Ungārijas kontrrevolucionārā dumpja mācība šajā ziņā bija svētīga: kaut gan bruņotā uzliesmojuma pirmcēlonis bija amerikāņu speciālo dienestu graujošā darbība, Eizenhauers nevarēja pieļaut, lai notikumi Ungārijā izraisītu pasaules kodolkaru.

Prezidenta iejaukšanās, protams, dziļi satrieca CIP patriciešus. No viņu viedokļa spriežot, Eizenhauers noteikti nebija piemērots «kungu kluba» locekļa nosaukumam, lai gan bija republikas visaugstākā amatpersona. Katrā ziņā tas pats Vīzners — otrais cilvēks Centrālajā izlūkošanas pārvaldē un milzīga mantojuma īpašnieks (čekus darba algas saņemšanai viņš iesvieda rakstāmgalda atvilktnē un gadiem ilgi tos neaiztika) — droši vien sajuka no viņa priekšstatos izveidojušās situācijas anomālijas. Viņam, multimiljonāram, kas bez maksas kalpoja CIP «idejas» vārdā, rokas saistīja prezidents, kurš iztika no algas! Bija par ko krist izmisumā un ieiaist sev lodi pierē!

R. Bisels, kas stājās Vīznera vietā, arī bija tipisks savas šķiras pārstāvis — multimiljonārs, Jēlas universitātes absolvents. Centrālajā .izlūkošanas pārvaldē viņš vadīja spiegošanas lidmašīnu U-2 radīšanas un izmantošanas programmu. Šī lidmašīna bija tehnisks jaunums.(14) Protams, Bisels pievērsa uzmanību arī graujošajam darbam Ideoloģijā.(15) Ungārijā notikušais, runājot Kolbija vārdiem, «radīja ārkārtīgi lieliskas iespējas propagandai... Sīs iespējas maksimāli izmantoja CIP un tās sabiedrotie.»

1959. gadā ASV kongress pieņem rezolūciju «Par verdzībā pakļautajām valstīm», iesakot amerikāņiem apraudāt to likteni un aicināt uz to «atbrīvošanu». Rezolūcija satrieca pat daudzpieredzējušo Dž. Kenanu. Memuāru otrajā sējumā (1972) Kenans pauda patiesu izmisumu par to, kādos džungļos «psiholoģiskais karš» ievedis ASV: «Mūsu valstī ir trokšņaini un ietekmīgi elementi, kuri ne vien vēlas karu ar Krieviju, bet arī skaidri zina, kādēļ jākaro. Es te domāju bēgļus un imigrantus, it īpaši nesenos, no Padomju Savienības nekrievu apgabaliem un dažām Austrumeiropas valstīm. Viņu ideja, kurai tie kaismīgi, bet reizēm arī nežēlīgi pieķērušies, ir vienkārša — Savienotajām Valstīm šo cilvēku labā jākaro ar krievu tautu, lai sagrautu tradicionālo Krievijas valsti, bet viņi dibinās savus režīmus dažādās «atbrīvotajās» teritorijās...

Šie elementi ar panākumiem apelēja pie reliģiskajām jūtām (Savienotajās Valstīs) un, kas ir vēl svarīgāk, pie Maldošās antikomunistiskās histērijas. Priekšstatu par Iviņu politisko ietekmi dod fakts, ka 1959. gadā viņiem izdevās ar savu draugu rokām izdabūt cauri kongresā tā saucamo rezolūciju par «verdzībā pakļautajām valstīm». Viņu orākuls doktors L. Dobrjanskis (tolaik Džordžtaunas universitātes docents) atzinās, ka uzrakstījis to no pirmā līdz pēdējam vārdam. So dokumentu 'svinīgi pieņēma kongresā kā paziņojumu par amerikāņu politiku. Rezolūcija uzliek par pienākumu Savienotajām iValstīm — kongresam piemērotos ietvaros — «atbrīvot» : divdesmit divas tautas, no kurām divas vispār neeksistē, bet vienas nosaukumu acīmredzot izgudrojusi na- .cīstiskā propagandas mašīna aizgājušā kara laikā... 'Nevar iedomāties neko sliktāku par to, ko mūs gribēja piespiest darīt šie cilvēki, —- politiski un militāri mūs saistīt ne tikai pret padomju režīmu, bet arī pret spēcīgāko un skaitliski lielāko etnisko elementu tradicionālajā Krievijas valstī. Tas būtu tik nedzirdēts neprāts, ka, jau iedomājoties vien par to, kā nenozīmīga epizode nobāl pat mūsu avantūra Vjetnamā ... Man bija kaut kāds priekšstats par mūsu varenības ietvariem, un es zināju? tas, ko no mums prasīja un gaidīja, tālu pārsniedz šos ietvarus.»(16)

Tā. Tikai viens jautājums. Vai tad Kenans nezināja, kas uztur un atbalsta šos noziedzniekus? Diez vai norāde uz viņu atbalsta punktu — CIP — Kenanam bija liels atklājums.

Vārdi nepārvērtās darbos, kas varētu iekustināt neatgriezeniskus procesus, kuri tieši ved uz lielu karu. Izskaidrojums — Vašingtona arvien vairāk apjēdza Padomju Savienības varenību.

3

Ar aģentūras organizēšanu Padomju Savienībā CIP piedzīvoja vienus sarūgtinājumus, kaut gan, protams, tā ne par mata tiesu nemazina un nemazinās savus pūliņus šajā virzienā. Kā zināms, amerikāņu speciālie dienesti šajā jomā cieš vienu neveiksmi pēc otras. Labi, tā ir profesionāļu interešu sfēra. Taču CIP aizvien vairāk mēģina iesaistīt spiegošanā tos, kuriem, šķiet, it kā nav nekāda sakara ar izlūkošanu un pretizlūkošanu. Tas nevar postoši neietekmēt ASV un PSRS attiecības. CIP mobilizē zem saviem karogiem praktiski itin visus amerikāņus, kuri apmeklē PSRS vai uztur kādus kontaktus ar padomju pilsoņiem jebkurā sfērā, it īpaši zinātnē.

Patlaban tā ir noregulēta CIP darba prakse, kad tiek gaidīts, lai jebkurš amerikānis, kas stājies kontaktos ar jebkuru padomju pilsoni, ziņotu par to ASV izlūkošanas orgāniem. Noteikti gadās arī iā, ka amerikāņu pilsoņi pretojas CIP tīkojumiem pārvērst viņus, sacīsim atklāti, par spiegiem. Tas kļūst zināms tikai ļoti retos gadījumos, jo jābūt apveltītam ne vien ar izcilu vīrišķību, bet jakut pārliecinātam ari par savu stāvokli un, ja vēlaties, jā jūt konjunktūra — ko var un ko nevar, lai dotu pretsparu vervētājiem по CIP.

63 gadus vecais godājamais ārsts, kosmiskās medicīnas speciālists ī\. Generalcss bija krietni vien noraizējies. 1972. gada 1. maijā pie viņa ieradās kāda sieviete, kā vēlāk viņš stāstīja, «gadus 20—25 veca, kurai bija vai nu slikti nokrāsoti, vai vienkārši netīri gaiši mali». Vņa stādījusies priekšā kā Š. Bīrsa, CIP darbiniece, un parādījusi darba apliecību. Apmeklētāja uzsākusi tādas runas, kas pamudinājušas doktoru nemanot ieslēgt magnetofonu. Viņa zinājusi, ka Generalesam jābrauc uz kosmiskās medicīnas jautājumiem veltītu starptautisku simpoziju, kuram drīz bija jānotiek Maiami. «Viņa,» stāstīja Generaless, «paziņoja: «Tur būs daudz krievu,» — un gribēja, lai es uzaicinu tos uz kokteiļiem un izdibinu visu iespējamo, ko viņi dara un par ko viņi domā.» Un tas tika likts priekšā zinātniekam ar pasaules slavu, daudzu zinātnisku biedrību loceklim, nesenajam Ņujorkas kardioloģiskās biedrības prezidentam utt. Generaless priekšlikumu noraidīja un, protestēdams pret to (pret СIP!), neaizbrauca uz simpoziju.

1972. gada 2. septembrī Bīrsa no jauna atgādinājusi par sevi. Viņa piezvanījusi pa telefonu un apvaicājusies, vai Generaless gatavojas braukt uz kongresu kosmiskajā medicīnā, kas paredzēts Nicā no 18. līdz 21. septembrim. To pašu iemeslu dēļ, kāpēc zinātnieks neaizbrauca uz Maiami, viņš neaizbrauca arī uz Franciju. Piedevām vēl uzrakstīja niknu vēstuli, kurā starp citu rakstīja: «Paziņoju Jums un Jūsu priekšniecībai Centrālajā izlūkošanas pārvaldē, ka pēdējais priekšlikums, tāpat kā Jūsu lūgums maijā reģistrēt un ziņot Jums par krievu speciālistu privātajām sarunām kosmosa jomā, ir nevietā un, uzdrošinos teikt, augstākā mērā riebīgs. Jau pats fakts, ka spiegošanas resors griežas pie cilvēka, kurš pazīstams ar savu godīgumu, kā, piemēram, es, rada šim cilvēkam nebūt ne glaimojošu reputāciju. Es nolēmu uzrakstīt Jums par to pēc lielām pārdomām un noteikti lūdzu Jūs un Jūsu priekšniecību likt mani mierā.» 1973. gada 5. februārī naktī tika uzlauzts doktora Gencralesa kabinets, noziedznieki bija pārmeklējuši telpu un paņēmuši dažas lietas, arī magnetofonu un lenti, kurā bija ierakstīta saruna ar Biršu.

Generaless, gluži dabiski, ziņoja par to policijai. Nekādu rezultātu. Tad sākās kņada ap Votergeitu un Generaless uzrakstīja vēstuli ģenerālim A. Heigam, kas tolaik prezidenta Niksona laikā bija «štata» priekšnieks. Vēstulē ārsts izklāstīja visu riebīgās vervēšanas gadījumu un lūdza iejaukties. 1973. gada 17. maijā Heigs atbildēja, apliecinādams, ka FIB šo lietu izmeklēs. Taču nekā. Generaless droši vien domāja, ka Heigs ir aizņemts cilvēks — drīzumā viņš tika iecelts par NATO spēku virspavēlnieku Eiropā. Tādēļ šoreiz Generaless griezās tieši pie prezidenta Dž. Forda. 1974. gada 10. septembrī viņš rakstīja:

«Atcerēdamies Jūsu paziņojumu, kad stājāties prezidenta amatā,,, ar aicinājumu pilsoņiem uzturēt ar Jums kontaktus.., gribu personiski pavēstīt par to, kā CIP mēģināja pārvērst mani par nicināmu spiegu.»

Kā tas zinātniekam piedien, viņš sīki izklāstīja lietas būtību, taču atbildi tā arī nesaņēma. Tad viņš aizsūtīja uz Balto namu telegrammu ar atgādinājumu. 1975. gada 15. janvārī doktors tika pagodināts ar atbildi: prezidentam adresētā korespondence ir tik plaša, ka Generalesa vēstule kaut kur noklīdusi. Tikko to atradīs, ar viņu noteikti uzņems sakarus. Tā tas oficiālajās instancēs arī beidzās.(17)

Padzirdējis par šo gadījumu, publicists D. Vaizs intervēja Generalesu un dabūja no viņa arī Bīrsas telefona numuru, kas telefonu grāmatā nebija norādīts. Viņš zvanīja vairākas reizes, taču Bīrsas nekad nebija. Toties pašam Vaizam piezvanīja kāds cilvēks, apvaicājās, vai viņš vēl rakstot grāmatu par CIP, un solījās atnākt un kaut ko pastāstīt par resoru. Taču neatnāca. Pavēstījis par to savā grāmatā, Vaizs melanholiski piebilda, ka iebrucēju ielaušanās mājās un dzīvokļos, kad vainīgie netiek atrasti, Savienotajās Valstīs ir parasta parādība. Ko nu Generaless, kas bija iedomājies panākt taisnību, Votergeitas tauvā velkoties! F. Čērča komisijas locekļi senatori H. Beikers un C. Matiass sūdzējās kompetentiem amerikāņu orgāniem tieši 1975. gada otrajā pusē (kad viņi «izmeklēja» CIP, FIB un tiem līdzīgo darbību, būdami minētās komisijas locekļi), ka nezināmas personas iekļuvušas viņu mājās, kad neviena tur nebija. Nauda un vērtīgas mantas nebija aiztiktas, taču kabinetos viss apgriezts ar kājām gaisā, papīri izvandīti. «Izmeklējamo» resoru pārstāvji ar dziļu sašutumu noraidīja pieņēmumus, ka pusnakts viesošanās senatoru mājās būtu viņu roku darbs. Iebrucējus, protams, neatrada.18 Kļūst skaidri daži iemesli, kāpēc, teiksim, senators H. Beikers juta lielu gandarījumu, ka F. Čērča komisija galu galā pabeigusi savu darbu, par ko tika minēts šīs grāmatas ievaddaļā.

Var nekļūdīgi apgalvot: kad runa ir par jebkuriem amerikāņu kontaktiem ar padomju pilsoņiem, neviens tāds kontakts, ne personisks, ne sarakstīšanās, nepaslīd garām CIP uzmanībai. Visus amerikāņus bez izņēmuma tieši vai netieši izprašņā resora aģenti. Cita lieta — tikai ārkārtējos gadījumos tas kļūst zināms atklātībai. Jābūt apveltītam ar L. Osvalda riebīgo slavu (viņu uzskata par prezidenta Dž. Kenedija slepkavu), lai šī CIP prakse dotajā gadījumā kļūtu zināma. L. Osvalds noteikti bija psihiski nenosvērts cilvēks. 1959.—1962. gadā viņš uzturējās Padomju Savienībā, kur viņam deva iespēju strādāt Minskas radiorūpnīcā. Vajadzēja Osvaldam tikai atgriezties Savienotajās Valstīs, un CIP tūlīt atrada paņēmienus, kā viņu iztaujāt. CIP dienesta dokumentā, kurā bija formulēts uzdevums, norādīts: «Mēs esam īpaši ieinteresēti informācijā, ko Osvalds var sniegt par rūpnīcu, kurā viņš strādāja, par dažiem Minskas rajoniem un... biogrāfiskām ziņām, kādas nepieciešamas, lai iekārtotu dosjē par atsevišķiem cilvēkiem... Taču neskubiniet (viņu) mums vajadzīgās informācijas saņemšanā, viņš ir dīvains cilvēks... (tādēļ) izmantojiet attiecīgos kanālus.» Pēc Dž. Kenedija noslepkavošanas, kad CIP interese par Osvaldu kļuva zināma tiem, kuri izmeklēja prezidenta nāves apstākļus, CIP visu noliedza. Osvalds nekad nav izjautāts, un viss.

Taču grāmatā par Osvaldu, kas iznāca 1978. gadā, autors D. Epšteins paziņoja, ka viņam izdevies parunāt ar kādu vārdā nenosauktu «psihologu», kas dzīvo Vašingtonā un ir specializējies netiešu nopratināšanu īstenošanā CIP un citu valdības resoru uzdevumā. Viens no CIP virsniekiem uzdevis viņam 1962. gadā iztaujāt nesen Savienotajās Valstīs atgriezušos amerikāni. Viņš ticies ar to dārzā uz viesnīcas «Roger Smith» jumta un noklausījies tā stāstījumu par braucienu uz PSRS pirms vairākiem gadiem, par to, kā amerikānis apprecējies ar krievieti un pēc tam nolēmis atgriezties Savienotajās Valstīs. Psihologs uzsvēris šī cilvēka galējo egocentrismu, gandrīz vai lieluma māniju un pretīgo manieri sevi apliecināt. 1963. gada novembrī, kad psihologs ieraudzījis avīzēs Osvalda fotogrāfiju, viņš pazinis cilvēku, kuru netieši nopratinājis CIP uzdevumā. Taču 1977. gadā, kad ar viņu runāja Epšteins, psihologs izteica šaubas, vai tas varēja būt Osvalds. Kopš pratināšanas uz viesnīcas jumta taču bija pagājuši 15 gadi.(19)

Par mācību Čērča komisijai — un tas tika publicēts visu zināšanai — bijušais CIP direktors R. Helmss kā pašu par sevi saprotamu paziņoja, ka CIP nesaskata aprakstītajā gadījumā nekā ārkārtēja. Viņš sacīja, ka

«kopš otrā pasaules kara gadiem, kad amerikānis atgriezās no ārzemju brauciena, viņu iztaujāja militārais izlūkdienests, jūras kara izlūkdienests, Valsts departamenta un citu resoru darbinieki. Pēc CIP nodibināšanas to amerikāņu iztaujāšana, kuri dodas uz ārzemēm, koncentrēta vienā vietā, mūsu resorā ... Piemēram, kādas Ņujorkas tēraudliešaņas sabiedrības prezidents ceļo pa PSRS, tur viņš aplūkojis metalurģiskās rūpnīcas, bet mūs interesē to jauda, tas, ko tajās ražo utt. Pēc viņa atgriešanās CIP darbinieki izprašņā viņu par visu redzēto. Mēs neizdarām spiedienu, nemaksājam naudu un nemēģinām spīdzināt. Mēs vienkārši ļaujam amerikāņiem, kuri bijuši ārzemēs, parādīt savu patriotismu, izstāstot mums visu, ko viņi zina.»(20)

Aina ir skaidra, un diez vai vajadzīgi komentāri. Pēc Helmsa kunga kompetentajām domām, kuras viņš bezkaunīgi izteicis senāta komitejai, Savienotajās Valstīs spiegs un amerikāņu patriots ir viennozīmīgi jēdzieni.

Prezidenta L. Džonsona bibliotēkas arhīvu fondi(21) nedaudz apgaismo šīs prakses universālumu.

Bez informācijas vākšanas amerikāņu pilsoņu izbraukumi uz ārzemēm tiek organizēti «psiholoģiskā kara» interesēs pašās Savienotajās Valstīs. Sīs speciālo dienestu operācijas tiek izstrādātas un apstiprinātas visaugstākajā līmenī. Tā paša L. Džonsona arhīva dokumenti, kuriem slepenība tika atcelta 1979. gadā, atklāj pamācošu piemēru no tiem laikiem, kad Savienotajās Valstīs izvērsās kustība pret karu Vjetnamā.

1965. gada 7. maijā Baltā nama aparāta darbinieks Dž. Valentijs prezidentam L. Džonsonam ziņoja:

«Kopā ar Bandija (palīgs nacionālās drošības jautājumos) aparātu es studentu pilsētās organizēju pretuzbrukumus kustībai «Arā no Vjetnamas». Mēs esam radījuši savus pretspēkus «Vjetnamas amerikāņu draugi», kurus vada «labi» profesori, un finansējam tos no privātiem avotiem.»

Šie «privātie avoti» ir labi zināmi. Runa ir par CIP fondiem. Pēc šī plāna uz Vjetnamu sāka sūtīt izraudzītus studentus, kuri pēc atgriešanās Savienotajās Valstīs aģitēja par agresijas turpināšanu. Par cerībām, kas saistītas ar kārtējo «aģitbrigādi», viens no operācijas tiešajiem organizētājiem K. Kūpers 1965. gada 3. septembrī Velentijam un Bandijam memorandā «Deviņpadsmit no Vjetnamas atgriezušos studentu izmantošana» ziņoja:

«Kā jums zināms, studentu sūtīšanai uz Vjetnamu bija mērķis pārliecināt viņus par mūsu pūliņu (tas ir, kara eskalācijas. — N. J.) nepieciešamību šajā valstī, bet pēc tam turēt viņus gatavībā, lai rudenī, sākoties mācību gadam, studentu pilsētiņās viņi darbotos pretī demonstrācijām (pret karu). Viņu pienācīga apstrādā šana Saigonā norisēja ļoti labi, un tagad viņi visi kļuvuši par dedzīgiem valdības politikas aizstāvjiem visplašākajā nozīmē... Taču, manuprāt, mums jābūt zināmā mērā piesardzīgiem un neuzbāzties viņiem ar prasībām sniegt vajadzīgos pakalpojumus tūlīt pēc atgriešanās Savienotajās Valstīs, Tas ir nepieciešams tādēļ, lai viņi neatskārstu, ka brauciens organizēts tieši ar šādu mērķi, kā daži no viņiem sākumā bija nojautuši.»(22)

Cik nelietīgs CIP darbs slēpjas aiz šo ierēdniecisko dokumentu sausajām rindiņām! Novēroja, pārbaudīja, izraudzījās kandidātus ārzemju braucienam. Detalizēti izstrādāja viņu lomas pēc atgriešanās Savienotajās Valstīs. Taču ne tieši, lai paši pilnvarotie «propagandisti» īsti nesaprastu, ka viņi nav nekas vairāk kā CIP aģentūra. Bet šajā aģentūrā vēl viena «aģentūra» — jo kā lai citādi izskaidro Kūpera lielisko informētību par šīs superpārbaudī- tās studentu grupas noskaņojumu ...

Tāds īstenībā ir amerikāņu nodrāztais teiciens par apmaiņas «brīvību», plašajiem kontaktiem un visu citu, kas ietilpst Vašingtonas oficiālajā retorikā.

Profesionālis M. Koplends, kas nokalpojis Centrālajā izlūkošanas pārvaldē desmitiem gadu, ne mazāk mierīgi kā Helmss savā grāmatā skaidro par mūsdienu amerikāņu spiegošanu:

«Ļoti daudzi amerikāņu pilsoņi lūdz padomju konsulātus izsniegt viņiem tūristu vīzas. Taču tas, kurš ļaunprātīgi (no Helmsa, Koplenda un citu viedokļa. — N. J.) domā, ka varēs slepus no mums iekļūt bloka valstu (tā tiek dēvētas sociālistiskās valstis. — N. J.) diplomātiskajās iestādēs, teiksim, negaidot ierodoties pieņemšanā vai pēc vīzas, maldās. Gandrīz visās Rietumu pilsētās, kur ir bloka valstu diplomātiskās vai konsulārās pārstāvniecības, visas personas, kas tajās ieiet, tiek bargi kontrolētas, un vienmēr var atklāt apmeklētājus, kuriem ir pieejami valsts noslēpumi un kuru nelojalitātei var būt bīstamas sekas. Pēc personības noskaidrošanas tādi apmeklētāji kļūst par intensīvas izmeklēšanas objektiem.»(23)

Lai izdarītu šo izmeklēšanu, kā mēs jau redzējām un vēl redzēsim, CIP neievēro pat nekādus formālās aizokeāna likumības ietvarus.

Un, beidzot, ASV pilsoņu sarakste ar sociālistisko valstu adresātiem. No 1952. gada CIP, kurai pievienojās FIB, kontrolēja bez izņēmuma visus pasta un telegrāfa sūtījumus. Tika atvērtas un lasītas visas vēstules, bet no «interesantākajām» izgatavotas kopijas. Ar korespondences perlustrāciju Centrālā izlūkošanas pārvalde cerēja atrast apstiprinājumu saviem fantastiskajiem izdomājumiem par krievu «iekļūšanu» un citām mīklainām lietām. Par šī pasākuma panākumiem Centrālajā izlūkošanas pārvaldē nešaubījās, jo, kā teikts pētījumā par politiskās izmeklēšanas orgāniem Savienotajās Valstīs,

«1976. gadā CIP pretizlūkošanas vadītājs Džeimss Engl- tons paskaidroja, kāpēc vēstuļu atvēršanai vajadzēja dot derīgu informāciju. Krievi, viņš sacīja, domā, ka mēs ievērojam konstitūciju un neatveram vēstules.»24 Izlasījuši miljoniem vēstuļu, CIP administratīvie spīdekļi neatrada to, ko meklēja, bet sagādāja sev zināmas nepatikšanas.

Kad izmeklēšanas laikā septiņdesmito gadu vidū atklājās, ka tikušas atvērtas, piemēram, senatora F. Čērča, R. Niksona, senatora E. Kenedija, Rokfelleru ģimenes locekļu un citu ievērojamu personu vēstules, notika neliels skandāls. Tieši tad arī D. Engltons bija spiests paskaidrot CIP motīvus, kādēļ tā bāzusi savu degunu privātajā sarakstē. Tā kā izmeklēšana norisēja «likumības» atjaunošanas vārdā, CIP vadība apliecināja, ka resors vairs zaglīgi neielūkosies svešās vēstulēs. Izņemot tos gadījumus, kad pats «likums» to pieprasīs.

1980. gada aprīlī CIP toreizējais direktors admirālis S. Terners ieradās amerikāņu laikrakstu redaktoru biedrības kongresā. Tika uzdoti asi jautājumi par CIP iepriekšējo praksi, par žurnālistu izmantošanu. Acis nepamirkšķinājis, admirālis sacīja: viņš nevarot apsolīt, ka CIP neizmantos žurnālistus saviem mērķiem. Pēc dažām dienām prezidents Dž. Kārters provinciālo avīžu redaktoriem rīkotajā sanāksmē apstiprināja S. Ternera pozīciju.

«Brīvās» preses pārstāvjus acīmredzot apstulbināja administrācijas vaļsirdība, un tādēļ viņi noskaidroja jautājumu nelielā simpozija rakstu sērijā laikrakstu redaktoru biedrības «Biļetena» 1980. gada jūlija—augusta numurā. Viņi izvēlējās iespaidīgu nosaukumu «CIP un žurnālisti» un izteicās tā, ka šaubu vairs nebija: otrās vissenākās profesijas pārstāvji ir gatavi izpildīt jebkuru CIP norādījumu, B. Šūlmanis («Louisville Times») pasteidzās intervēt Terneru, kurš mierīgi apstiprināja: «Žurnālistiem jāpārvar sava atzītā neatkarība un jākalpo valdībai, ja prezidents un kongresa komitejas priekšsēdētājs, kas novēro CIP, atbalstīs tās direktoru. Patriotisms prasa, lai slepenais uzdevums tiktu izpildīts.»

Bet senāta komitejas priekšsēdētājs izlūkošanas jautājumos V. Hadlstouns rezumēja: «Likuma par CIP statūtiem sākotnējā variantā pārvaldei tika aizliegts algot žurnālistus, garīdzniekus un zinātniekus slepeno uzdevumu veikšanai. Pēc prezidenta personiska lūguma šis aizliegums tika atcelts.»

C. Hauzers («Providence Journal and Bulletin») ar 24 gadu novēlojumu pastāstīja kādu epizodi no savām attiecībām ar CIP. 1956. gadā viņš kopā ar kolēģi apmeklējis Maskavu, bet pēc atgriešanās Savienotajās Valstīs publicējis rakstu sēriju par šo braucienu.

«Pēc nedēļas vai divām man piezvanīja CIP darbinieks. Viņš sacīja, ka ir ieinteresējies par maniem materiāliem un vēlas parunāt ar mani par Krievijas apmeklējumu. Jā, starp citu, vai man neesot vēl kādas fotogrāfijas bez jau avīzē publicētajām. Simtiem, es atbildēju ar tāda reportiera lepnumu, kura talants ir pamanīts. Viņš sacīja, ka gribot tās apskatīt, vai es nevarētu iedot negatīvus uz pāris nedēļām.

Mēs satikāmies viesnīcas «Barringer» hallē (neatceros, vai es jautāju, kādēļ mēs nevarējām to izdarīt redakcijā). Runājām kādu stundu, galvenokārt par fotogrāfijām, kuras biju atnesis. Viņš paņēma sev līdzi apavu kārbu, pilnu ar 35 mm negatīviem, kurus atdeva, kā jau bija solījis, pēc divām nedēļām. Viņš nekā nejautāja par manām piezīmju grāmatiņām, bet, ja būtu to darījis, es droši vien atdotu viņam arī tās.

Nodienējis trīs gadus armijā (ieskaitot neilgo kalpošanu artilērijas diviziona izlūkdienesta virsnieka amatā), no saviem kontaktiem ar CIP darbinieku es lieliski sapratu, kā izlūki no neskaitāmām detaļām iegūst derīgu informāciju.

Man nekad nebija radies jautājums, vai man jāsadarbojas ar CIP. Esmu ASV pilsonis, un mana valdība lūdza mani palīdzēt.»

Vienkāršs, bet nesaviļņojošs žurnālista «patriota» stāsts. Kas attiecas uz tiem nedaudzajiem žurnālistiem, kuri sadarbošanos ar CIP atzīst par neētisku, tad «Houston Times» redaktors E. Hanters sākumā paskaidroja: «Nav patīkami atrasties lomā, kuru mani kolēģi nekavējoties raksturos — «CIP apoloģēts».» Pateica gan! Un, elpu neatvilcis, uzsvēra: «Izvēlieties apstākļus un laiku jūsu konfrontācijai ļoti rūpīgi. Ja šie faktori ir nelabvēlīgi, neejiet uz to. Patlaban tas nav tas jautājums un tas laiks, lai to darītu.»(25)

Ar vārdu sakot, tā bija un tā būs. Amerikāņu žurnālistu vienkāršās sentences ir lietderīgi atcerēties, kad sastopies ar viņiem dienesta pienākumu izpildes brīdī.

4

CIP ķērās pie amerikāņu pilsoņu jebkuru kontaktu izmantošanas zināmajos nolūkos ne jau no labas dzīves. Šīs programmas vēriens ir labākais pierādījums tam, cik nesekmīgi ir mēģinājumi izveidot aģentūru sociālistiskajās valstīs, pirmām kārtām Padomju Savienībā.

To, ka šis pasākums nolemts neveiksmei, pierādīja ari CIP slepeno nodomu krahs amerikāņu agresijas laikā pret Vjetnamas tautu. V. Kolbijs, kurš vadīja CIP operācijas Vjetnamā sešdesmitajos gados, diagnosticēja neveiksmju cēloņus, kas ir absolūti identi tiem, kuru dēļ izjuka pret PSRS un Eiropas sociālistiskajām valstīm vērstie CIP pūliņi. Runājot par CIP akcijām pret Vjetnamas Demokrātisko Republiku sešdesmito gadu pirmajā pusē, Kolbijs uzsvēra:

«Grupas, kuras mēs iesūtījām Ziemeļvjetnamā pa gaisu vai jūru, piemeklēja bēdīgs gals. Tās tika notvertas vai ļoti drīz pēc ierašanās pārtrauca sakarus (izņemot vienu divas, kas darbojās acīm redzamā ienaidnieka kontrolē). Mans draugs un vietnieks Roberts D. Maijerss, kurš jau sen nodarbojas ar operācijām Tālajos Austrumos (vēlāk viņš aizgāja no CIP un kļuva par žurnāla «New Republic» redaktoru), enerģiski pieprasīja, lai es pārtraucu turpmāko iesūtīšanu kā acīm redzami bezjēdzīgu pasākumu. Viņš pamatoja savus argumentus ar analoģisku mūsu operāciju izgāšanos... Austrumeiropā iepriekšējos gados. Viņš norādīja, ka no tās un mūsu pieredzes Vjetnamā izriet, ka komunisms pavisam citādi kontrolē iedzīvotājus salīdzinājumā ar vācu un japāņu okupantiem otrā pasaules kara gados (vai tad Centrālajā izlūkošanas pārvaldē būtu salasījušies kretīni? — N. J.) un tādēļ operācijas, ko sekmīgi veica SDP, tagad ir pilnīgi nederīgas. Es piekritu Mai- jersam... Es ziņoju Maknamaram, ka grupu iesūtīšana Ziemeļos ir bezmērķīga un tai nebūs nekādu rezultātu. Viņš vēsi noklausījās mani un noraidīja manu padomu. Uzvarēja vēlēšanās pakļaut ZiemeļVjetnamu spiedienam, un tad amerikāņu karavīri sāka plānošanu un akcijas, kuras galu galā izvērsās plašā uzbrukumā no gaisa. CIP neveiksmes tika aizmirstas, jo vēriena ziņa bija nelielas.»(26)

Kas no visa tā iznāca, ir pārāk labi zināms. Lai kā ari būtu, agresijas kaunpilnā izgāšanās Vjetnamā neizmērojami pastiprināja CIP centienus «psiholoģiskajā karā» meklēt risinājumu sociālisma valstis, tas ir, neatlaidīgi mēģināt atklāt un organizēt tur iekārtas ienaidniekus un ar to rokām cīnīties par šīs iekārtas gāšanu. Galvenais mērķis šajā ziņā bija un ir Padomju Savienība.

Šī mērķa sasniegšanas mēģinājumos svarīgu vārdu saka CIP «zinātne».

Dž. Kartera administrācijas laikā amerikāņu speciālie dienesti tika reorganizēti. Daži jaunieviesumi bija publicēti prezidenta 1978. gada 24. janvāra pavēlē nr. 12036. Kaut gan tos pavadīja apdullinoša retorika par nepieciešamību ievērot «likumību» un tā tālāk, patiesībā reorganizācija reducējās uz CIP un citu izlūkošanas un pretizlūkošanas asociācijas resoru darba efektivitātes palielināšanu. Pavēle apstiprināja Kartera lēmumu, kuru viņš pieņēma drīz pēc nākšanas pie varas: to Baltā nama dažu desmitu pilnvaroto darbinieku skaits, kuriem ir pieejama informācija par CIP slepenajām operācijām, samazināms līdz pieciem cilvēkiem.

Speciālā koordinācijas komiteja ar Z. Bžezinski priekšgalā nomainīja priekšgājēju — «Četrdesmitā komiteju». Jaunās komitejas funkcijās ietilpa CIP graujošā darba vadīšana, turklāt komiteja novēroja ne vien CIP, bet arī FIB pretizlūkošanas akcijas. Tā ir tieša politiska instance, kurai pakļauta CIP.(27) No šī brīža CIP direktors oficiāli kontrolē daudzu izlūkošanas orgānu — armijas, aviācijas, flotes, Finansu ministrijas, Narkotisko vielu kontroles pārvaldes un Aizsardzības ministrijas izlūkdienestu, kā arī FIB pretizlūkošanas budžetu. Amerikāņu speciālo dienestu

reorganizēšanas laikā ar pienācīgām klaigām un sīkiem

skandāliem notika zināma štatu samazināšana, taču tas nebūt nenozīmēja, ka tiek sašaurināts CIP darbības galvenais virziens — graujošā darbība.

F. Eidži un L. Vulfa sastādītajā grāmatā pamatoti konstatēts: «Tie, kas interpretēja Ternera izdarīto tīrīšanu kā graujošā darba mazinātās lomas atspoguļojumu, paziņoja par slepeno aģentu «ēras galu».» Taču epitāfijas ir priekšlaicīgas. Neviens cits kā Terners norādīja: «Mēs nekādā ziņā neesam atteikušies no graujošajām akcijām ... tās turpinās... es noteikti pastāvu uz to, ka mums jāsaglabā spēja rīkot politiskas akcijas nepieciešamības gadījumā, saņemot attiecīgas sankcijas.» Aģentūras izlūkdienests «joprojām ir neapšaubāmi nepieciešama bulta mūsu bultu makstī»(28). Sakarā ar Ternera desmitkāršoto slepenību kaut cik ticamu datu par šo darbu nav.

Komentējot pārmaiņas Centrālajā izlūkošanas pārvaldē,

T. Pauerss uzsvēra: «Bija milzum daudz sarunu, šausminājās par CIP «ekscesiem», tika izvirzīti fantastiski reformu projekti, daudzkārt mainīti nosaukumi — Plānu pārvalde kļuva par Operāciju pārvaldi, taču tās darba būtība ne par matu nemainījās. Tādā pašā garā «Četrdesmitu komiteja», kas apstiprināja slepenās operācijas, kļuva par apspriešanas grupu operāciju jautājumos... Bet, neraugoties uz sacelto troksni, pats mehānisms gandrīz nemaz nemainījās. CIP joprojām apkalpo prezidentu.»

Cenzdamās parādīt pasaulei CIP «jauno veidolu», resora vadība pastiprināti reklamēja tās «zinātniskos» sasniegumus, kuri tūlīt kļuva par masu informācijas līdzekļu ieguvumu. Tomēr runa bija par to, ka ar «akadēmiskās zinātnes» mārku CIP uzstājas kā provokatorisku kampaņu iniciatore. Terneram burtiski trūka vārdu, kā slavēt CIP pūliņus tieši šajā jomā. 1977.—1978. gadu mijā viņš lielījās: «Es ārkārtīgi lepojos ar to, ka mēs pēdējo deviņu mēnešu laikā esam veicinājuši ļoti svarīgu problēmu publisku apspriešanu. Pārskatiet, piemēram, šodienas avīzes. Tajās ievietoti plaši raksti par naftas ieguves problēmām Padomju Savienībā. Mēs ierosinājām šo apspriešanu

1977. gada aprīlī, nododot atklātībai pētījumu par padomju naftu.» Patiesi, CIP arvien biežāk publicē «pētījumus» visdažādākajos jautājumos, pūlēdamās ievirzīt amerikāņu un pasaules sabiedrisko domu Vašingtonai vēlamā gultnē.

CIP vadītāji apgalvo, ka viņi it kā balstoties uz to zinātnieku domām, kuri ļoti vēlas strādāt resorā. Tiek uzsvērts, ka, piemēram, 1976. gadā uz 1100 vakancēm pārvaldē ienākuši 37 tūkstoši iesniegumu. Viens no CIP pārstāvjiem sakariem ar presi D. Bērends paziņoja: «Jebkurā zinātnes nozarē pie mums strādā pietiekami daudz zinātņu doktoru, un mēs varētu ar profesoriem nokomplektēt ikvienu universitāti. Lai ieņemtu amatu vairākās apakšnodaļās, jābūt vismaz zinātņu kandidāta grādam.»(29) Ļoti iespējams.

Mūsdienu CIP šajā ziņā ne tikai ir pilnīgi uzticīga SDP RA tradīcijām, bet arī attīstījusi tās. Protams, ir bēdīgi, ka ne mazums amerikāņu zinātnieku, kuri dažādos forumos, arī starptautiskos, plātās ar akadēmisko «brīvību», amerikāņu «demokrātijas» apstākļos prostituē zinātni CIP dienestā. Diez vai vajag paskaidrot, ka norādītās «brīvības» aizsardzība neietilpst CIP rūpju lokā. Un, ja runājam par jaunieviesumiem, tad viens no jūtamākajiem ir zinātnes un spiegošanas savienības ciniska slavināšana monopolistiskā kapitāla interesēs.

Tiesa gan, te ir acīm redzams morāls paradokss — anonīmo «pētījumu» sacerētāji nebūt neizrāda vēlēšanos nosaukt savus vārdus. Vairāk nekā saprotamu iemeslu dēļ šie zinātnieki nesteidzas apveltīt sevi ar lauru vainagiem, kaut gan izvirza vispārējai apspriešanai savus anonīmos «pētījumus» «psiholoģiskā kara» garā. Var izteikt pietiekami pamatotu un apsvērtu spriedumu — starp tiem, kuri dižojās «zinātnes brīvības» aizstāvju togā un koķetē ar «cilvēka tiesībām» un daudz ko citu, ir ne mazums personu, kuras strādā Centrālajā izlūkošanas pārvaldē un šīs pārvaldes labā. Viņi atklāti parakstās zem pretpadomju paskvilām, bet nesteidzas paziņot, ka tie paši paraksti izdaiļo CIP slepenos izmaksu sarakstus. Sie bēdīgi slavenās «akadēmiskās brīvības» bruņinieki, bet patiesībā speciālo dienestu algotņi pašos pēdējos gados likuši «zinātniskus» pamatus, piemēram, mītam par «padomju militārajiem draudiem», ar kuriem Vašingtonas ekstrēmisti mēģina attaisnot neapvaldīto bruņošanās drudzi.

Tagad vairākos amerikāņu darbos, kuros nomelnota mūsu valsts, spriedumu gaita ir maksimāli standartizēta. To pamatā likts CIP «zinātniskais dežūrsecinājums», no kura kārtējais apmelotājs izvelk virkni vajadzīgu slēdzienu. Tam ir ārkārtīgi daudz piemēru. Minēsim kaut vai to pasu «Washington Post» korespondentu R. Kaizeru. Viņš pavadīja Padomju Savienībā apmēram trīs gadus. Tas ir pietiekami ilgs laiks, lai iepazītu padomju dzīvi savām acīm. Un viņš arī nesēdēja, rokas klēpī salicis, bet bija vairāk nekā «zinātkārs» visos jautājumos. Ja veiklais Kaizers paceļ no dubļiem biļetes, kuras «nosviedis zemē vīlies līdzjutējs pēc tam, kad paziņoti sacensību rezultāti», un kārtīgi saskaita, cik kāds cilvēks zaudējis, lai jau nu paceļ.

Taču ar Kaizeru vispār jābūt uzmanīgam. Ja jūs lasāt dokumentu, kad amerikānis sēž jums pretī, atcerieties — viņš cieši seko rindiņām, kuras var saskatīt, un par to lepni pavēsta, stāstot par savu viesošanos žurnāla «Inostrannaja ļiteratura» redakcijā. Ja jūs atstāsiet Kaizeru kabinetā, tad varat būt drošs, ka viņš pārmeklēs jūsu galdu. Patiešām, lielās Kaizers, «Maskavā gandrīz ik reizi, kad es apmeklēju kādu padomju žurnālistu, viņa kabinetā uz galda parasti atradās uz rotatora iespiestu dokumentu paciņa. Šķita, ka tā ir tāda pati gan «Pravdas», gan «Izvestiju», gan citu laikrakstu un žurnālu redakcijās. Reiz darbiniekam, pie kura biju ieradies, nācās uz īsu brīdi atstāt kabinetu, un man radās iespēja pārlūkot šo paciņu.» Izrādījās, ka tie ir parasti TĀSS materiāli, bet kāda iepazīšanās metode — vajadzēja kabineta saimniekam tikai uz brīdi aizvērt aiz sevis durvis! Vai arī pieņemšanā Kremlī Kaizers nejauši nokļūst tuvumā atbildīgiem padomju darbiniekiem, kuri sarunājas savā starpā. Viņš tūlīt «tuvojas, lai dzirdētu», par ko viņi runā, bet «ak vai», bēdājas Kaizers... «runātājs neatkārtoja» frāzes. Noskatīties, novērot, noklausīties! īsi sakot, viņš ir slīpēts cilvēks. Tā kā Kaizers pārmērīgi lepojas ar savām īpašībām un milzum daudz raksta par tām, tad tāda laikam arī ir amerikāņu profesionālās žurnālistikas ētika.

Šī nepieciešamā plašā atkāpe ved pie galvenās atziņas! Kaizera personiskā pieredze ir nieks salīdzinājumā ar to, ko viņš smeļas no «CIP pētījumiem par Padomju Savienību». Kaizeram tie ir kaut kas līdzīgs evaņģēlijam. Tikko viņš aizsāk sarunu par nopietnām lietām, tūlīt parādās: «novērtējot ražu Padomju Savienībā, amerikāņu izlūkdienesta analītiķi...», CIP direktors V. Kolbijs «1974. gadā kongresa komitejai norādīja, ka Padomju Savienība ...». Taču galvenais, par ko mēs būtībā runājam, ir:

«CIP vadās pēc tā, ka padomju un amerikāņu militārie izdevumi ir apmēram vienādi. Savos aprēķinos CIP neņem vērā padomju statistiku. CIP analītiķi lēš, cik Savienotajās Valstīs pēc tur esošajām cenām izmaksātu Padomju Savienības Bruņoto Spēku personālsastāvs un ieroči ... Man šķiet, ka šī ir saprātīga metode abu valstu militāro izdevumu salīdzināšanai.»(30)

Protams, kaizeriem «saprātīgs» ir viss, kas nāk no CIP!

Tā arī ir bēdīgi slavenā «zinātne» pēc CIP receptēm, kura būtībā nav nekas vairāk kā provokācija centienos ieraut pasauli jaunā bruņošanās sacensības pakāpē. Vārdā nenosaukti CIP zinātnieki ar nopietnu sejas izteiksmi salīdzina nesalīdzināmo: inflācijas drudža kratītās kapitālistiskās ekonomikas cenu līmeni ar to, cik izmaksā aizsardzība plānveidīgajai sociālistiskajai tautas saimniecībai. Vēl vairāk, šajos, atkārtojam, provokatoriskajos nāves fabrikantu peļņas aprēķinos, kuri ietilpst amerikāņu militārās rūpniecības izmaksās, tiek pieskaitīts it kā reāli pastāvošais bruņojums. Rezultātā rodas uzpūsti, fantastiski padomju aizsardzības izdevumu skaitļi, ar kuriem baida amerikāņus.

1978. gada vidū CIP publicēja pētījumu «Padomju aizsardzības izdevumu novērtējums rubļos 1970.—1975. gadā. SR 76 — 1012IV». Ar sev pilnīgi neraksturīgu pazemību CIP atzina, ka tā daudzus gadus ir kļūdījusies padomju aizsardzības izdevumu aprēķinos. Padomju Savienība, lūk, esot tērējusi divas reizes vairāk nekā agrāk. Satriecošo atklājumu Savienotajās Valstīs skaļi apsveica tie, kuri cīnās par bruņošanās sacensības paātrināšanu. «Vanagi», kuri bija sapulcējušies vienā no savām ligzdām — Nacionālajā stratēģiskās informācijas centrā, kas specializējies provokatorisku baumu izplatīšanā par «padomju draudiem», atzina CIP secinājumus par pareiziem. Taču pat viņi izteica izbrīnu par CIP pārsteidzošo grāmatvedību. Kā bija teikts šī centra 1978. gada publikācijā,

«padomju aizsardzības izdevumu vērtējumu divkāršošana ir solis pareizā virzienā. Taču jaunu vērtējumu izvirzīšana rada nopietnus jautājumus, kas skar secinājumu konsekvenci un ticamību.

Pirmkārt, pārskatītie vērtējumi neatbilst CIP izdarītajiem padomju nacionālā kopprodukta vērtējumiem 1970. un 1973. gadā. CIP nav publicējusi ziņas par padomju nacionālo kopproduktu citos gados. Otrkārt, CIP agrāk norādīja, ka tās veiktais rubļa un dolāra kursa samēra pārrēķins manāmi neietekmēs vērtējumus. Tagad CIP divkāršojusi savus vērtējumus un 90% palielinājuma attiecinājusi uz pārmaiņām cenās. Tātad tagad viss jāizskaidro ar atbilstošu valūtu kursu, taču jāizvirza jautājums, kā un kādēļ CIP tik asi un strauji mainījusi savu rubļa un dolāra samēra vērtējumu par 1975. gada aprīli—decembri (nenorādot iepriekšējos aprēķinos uz tādu krasu pārmaiņu iespējamību) un 1976. gada maijā ņēmusi un divkāršojusi savus vērtējumus.» (31)

Taču, kā parasti, lieta bija darīta. Anonīmo CIP zinātnieku jaunie provokatoriskie izdomājumi izrādījās ārkārtīgi noderīgi kārtējai kampaņai par «padomju militārajiem draudiem». Sekoja paziņojumi, ka PSRS gatavojot «pirmo triecienu» utt. Minētās Nacionālā stratēģiskās informācijas centra publikācijas priekšvārdā J. Rostovs rakstīja: «Mūsu pašreizējā potenciālās vai jau esošās stratēģiskās nepilnvērtības stāvoklī vajadzīga bumbvedēju, spārnoto raķešu, uz zemes bāzēto tradicionālo raķešu un no zemūdenēm palaižamo raķešu utt. triecienprogramma.» Kas attiecas uz filozofiju šajā jomā, tad J. Rostovs uzstāja: «Pasivitāte ir tas pats, kas pašnāvība ... (ja) mēs un mūsu sabiedrotie neko nedarīsim, lai apturētu... Mums jāatgriežas pie politikas, ko pirms vienas paaudzes iesāka prezidents Trūmens un valsts sekretārs Ačesons, piemērojot šo politiku mainīgās pasaules briesmām un iespējām.»(32) Atkal skan direktīvas NDP-68 pazīstamā valoda!

Tas, ka CIP uzpūš PSRS aizsardzības izdevumus līdz absurdiem skaitļiem, ir skaidrs amerikāņu speciālistiem, kuri norāda uz to speciālos izdevumos. Ekonomikas profesors F. Holcmanis, iztirzājis CIP statistikas brīnumus, 1980. gadā norādīja, ka resora analītiķu uzdotie indeksi ir vienkārši nepatiesi, vēl vairāk, «Centrālajā izlūkošanas pārvaldē ķeras pie vēl trim metodēm, no kurām katra būtiski pārspīlē padomju militāros izdevumus salīdzinājumā ar amerikāņu izdevumiem: 1) krasi tiek samazināta ASV sarežģītās tehnoloģijas vērtība rubļos; 2) tiek pārspīlēti izdevumi bruņoto spēku personālsastāva vajadzībām kā dolāros, tā rubļos; 3) tiek uzpūsta bruņojuma vērtība Padomju Savienībā kā dolāros, tā arī rubļos». «Nu, un tad?» nobeidz profesors. «Pārspīlējumi sliktākajā gadījumā piespiedīs mūs izkaisīt vējā kādus kārtējos 5—10—20 mljrd. dol.»(33)

Amerikāņu akadēmiskās kopienas daudzpusīgā sadarbība ar CIP ir tikai piemērs (lai arī viens no visnepatīkamākajiem), kā tiek apmierinātas ASV valdošās elites šķi- riskās intereses. Taisnību sakot, tas ir loģisks noslēgums pietiekami garajam ceļam, ko Savienotajās Valstīs pēc otrā pasaules kara nogājusi tā saucamā «liberālā» politiskā doma. Bet kāpēc amerikāņu akadēmiskā kopiena, kas kādreiz koķetēja ar kreisajiem uzskatiem, bet reizēm vismaz tās daļa, kas šos uzskatus uztvēra nopietni, mūsu laikā cītīgi apkalpo ASV valsts orgānus, to skaitā arī CIP? Un parasti uzskata to par īpašu varonību. Galvenais izskaidrojums nav sarežģīts — antikomunisms. Tomēr ir grūti iedomāties, kā primitīva ideoloģija tā spēj pārņemt domājošus prātus.

Nākas doties tālāk, meklējot izskaidrojumus, kuri pragmatiskajā buržuāziskajā sabiedrībā, ko buržuāzija radījusi buržuāzijai, noved pie pamatavota — naudas. Anglis

D. Hodžsons rakstīja:

«Finansēšana no valsts orgānu un privāto organizāciju puses sasniegusi nedzirdētus apmērus. Profesoru darba alga un sociālais statuss strauji auguši... Zinātniekiem, kuru sievas vēl nesen pārrakstīja viņu disertācijas uz virtuves galdiem, bija neizsakāmi patīkami kļūt par pētniecības institūtu direktoriem, zinātnisko darbinieku armiju ģenerāļiem... Drīz vien sociologus, politologus un pat vēsturniekus valsts iesauca dienestā... Tika stimulēti vienīgi tie pētījumi, kuriem bija pastāvīgs raksturs un pirmšķirīga nozīme un kuri atbilda «aukstajam karam»... Piecdesmito gadu pirmajā pusē intelektuāļiem parādīja pātagu — bija bail no tā, ika nevēlamie tiks pakļauti izmeklēšanai, bet vēlāk viņus pievilināja ar pīrāgu — ar cerību uz to, ka viņi būs padomnieki. Valdībai nebija vajadzīgi alternatīvi ierosinājumi. Tā gaidīja ierosinājumus par lēmumiem. Tā cerēja saņemt tos no cilvēkiem, kuros apvienojās zināšanu maksimums ar disidenta minimumu.»

No valsts orgāniem tikai speciālie dienesti piedāvāja zinātniekiem vislabākos nodarbinātības apstākļus un ne tikai naudas ziņā vien. D. Hodžsons secina:

«Valsts dienests, it īpaši Stratēģisko dienestu pārvaldē, CIP priekštecē, elastīgā organizācijā, kas deva priekšroku labāko universitāšu absolventiem, iepotēja veselai intelektuāļu un zinātnieku paaudzei neremdināmu varas kāri un tiekšanos kalpot valstij. «Mēs taču toreiz bijām tikai zaļknābji,» ar maigumu atceras viens no viņiem — Kārlis Klaizens, kurš vēlāk bija M. Bandija vietnieks Baltajā namā, bet patlaban ir Augstāko pētījumu institūta direktors Prinstonā. «Jā, mēs bijām zaļknābji, kapteiņi un majori, un devām pavēles visai pasaulei.» Atgriezušies savos juristu kantoros un auditorijās, viņi ienesa tur Stratēģisko dienestu pārvaldē iegūtos uzskatus un sakarus. Viņiem — Džordžam Bollam, Deividam Brūsam, Alenam Dalesam, Arturam Goldbergam, Džonam Kenetam Helbreitam, Arturam Šlēzingeram, Volteram Rostovam, Polam Nicem un citiem — atkal bija jāsastopas.»(34)

Jāsastopas augstākajos valsts amatos, pirmām kārtām Centrālajā izlūkošanas pārvaldē, kur viņi bija izperinājuši sev līdzīgus, kas tagad izcēlās jau aprakstītajā «zinātnes» laukā. Nosaukt vārdos tagadējos darboņus nav iespējams, tāda jau ir CIP darba specifika. Resora ietvaros viņi ne tikai materiāli kalpo Savienoto Valstu vadošo aprindu šķiriskajām interesēm, bet arī no galvenajām nodarbībām brīvajā laikā, jādomā, labprāt spriež par akadēmisko «neatkarību» un citām intelektuālim patīkamām lietām. Starp citu, arī šie spriedelējumi drīzāk ietilpst viņu dienesta pienākumos. «Psiholoģiskais karš» notiek ar dažādām metodēm.

Tā kā runa ir par zinātniekiem, augstākās inteliģences pārstāvjiem valsts dienestā, nevar nesacīt kaut vai dažus vārdus par lietas morālo pusi. Viņi ir paklausīgi «psiholoģiskā kara» ierindnieki, kas apbruņojuši amerikāņu imperiālismu ar izkropļotās zinātnes jaunākajiem sasniegumiem. Viņi ir sarežģītu mūsdienu bruņošanās sistēmu radītāji. Viņi izstrādā fanātiskas metodes, kā nodibināt kontroli pār cilvēka rīcību. Par pēdējām kļuva zināms kā par CIP programmu «SKultra». Tas ir saīsinājums, kas nozīmē «Smadzeņu kontrole» plus «ultra» (kā mēs jau redzējām, tā otrā pasaules kara gados sauca angļu un amerikāņu speciālo dienestu dešifrēšanas nodaļu). «Salieciet tos kopā, un jūsu rokās būs vislielākais «aukstā kara» noslēpums — izmēģinājumi nolūkā nodibināt kontroli pār cilvēku rīcību,» norāda kompetenti amerikāņu pētnieki.(35)

1982. gada augustā Dž. Andersons avīzē «Washington Post» rakstīja, ka «CIP tiesā bija spiesta atzīt eksperimentu šausminošo vērienu» saskaņā ar programmu «SKultra». Četri bijušie Atlantas federālā cietuma ieslodzītie iesnieguši Centrālajā izlūkošanas pārvaldē prasību atlīdzināt zaudējumus, kas nodarīti viņu veselībai, kad viņi piecdesmitajos un sešdesmitajos gados cietumā bija kļuvuši par CIP «izmēģinājumu» upuriem. Kā noskaidrojās, protams, bez viņu ziņas un piekrišanas. Izmeklēšana velkas daudzus gadus, un tai acīmredzot nebūs gala. No CIP izdevās panākt vienīgi izplūdušu apstiprinājumu tam, ka eksperimenti ir bijuši, un kaut kā iesprucis arī skaitlis — izmēģinājumiem ar cilvēkiem Atlantas cietumā CIP dienesta ārsti iztērējuši 349 445 dolārus un 10 centus. Droši vien precīzi aprēķināts, tikai nav ņemtas vērā cilvēku dzīvības. Žurnālista centieni noskaidrot detaļas pie kāda no mediķiem, kas nodarbojies ar programmu «SKultra», palika bez rezultātiem, jo tas klusēja.

Morāles problēma ir skaidra un nav no jaunajām. Noziedznieki, kā vienmēr, klusē par saviem nodarījumiem. Taču Rietumu inteliģence zina izņēmumu — hitleriskā ministra A. Špēra memuāri, kurus viņš publicēja pēc tam, kad bija izcietis divdesmit gadu cietumsodu, ko viņam piesprieda Starptautiskais kara tribunāls Nirnbergā. Pa šo laiku Špērs bija pārdomājis, kā tas gadījies, ka viņš, cilvēks ar izcilām spējām, ziedojis tās noziedzīgiem mērķiem. A. Špērs nesaudzēja sevi, paziņodams: «Pēc divdesmit pieciem gadiem... man ir svešs tas jaunais cilvēks (Špērām bija 36 gadi, kad viņš 1942. gadā kļuva par ministru. — N. J.). Es toreiz biju morāli saindēts un, baidīdamies ieraudzīt kaut ko tādu, kas varētu mani novirzīt no izvēlētā ceļa, aizvēru acis... Tādēļ es uzrakstīju šo grārņatu ne tikai par pagātni, bet arī kā brīdinājumu nākotnei.»(36) Brīdinājumu: ja morāle tiek mīdīta kājām, katastrofa ir neizbēgama.

Šis brīdinājums, kas, starp citu, ir vecs kā pati pasaule, Rietumos netika ņemts vērā. CIP būtībā ved sev pakļautos zinātniekus pa to pašu ceļu, kuru kādreiz gāja Špērs. Un, kad no ciešajām kolonnām, kuras iet pa kaunpilnu maršrutu, pēc kolonnu vadītāju pavēles vai stimula atskan rēciens par «morāli», — kas tas ir par skatu!

***

__________________

Piezīmes:

1. A. Guerin. Les gēns de la С. I, A, Paris, 1980, p. 9.

2. R. Cline, Secrets, Spics and Scholars, Blueprint of ihe Essential CIA. VVashington, 1976, p, 120.

3. Ibid., p. 144,

4. «Final Report...», v, 4, p. 19.

5. G. Wills. The CIA from Beginining to End. — «The New York Reviev of Books», January 22, 1970, p. 20.

6. «Psychological Offensive vis-a-vis ihe USSR. Objcctives, Tashs and Times», pp, 1, 3—5; Наггу S. Truman, Library, President’s Secretary File.

7. Разведчики разоблачают. M, 1977,

8. «Final Report...». v. 4, p, 86.

9. R. Cline. Op. cit., p. 1.28.

10. C. Ford. Donovan of OSS. Boston, 1970, p. 125.

11. The Memoirs of Richard Nixon. N. Y., 1978, p. 183.

12. «The New York Times», November 30, 1976.

13. W. Colby. Op. cit., pp. 134—135.

14. T. Powers. Op. cit., pp. 67, 117—119.

15. W. Colby. Op. cit., p. 134.

16. G. Kennan. Memoirs 1960—1963, v. 2. Boston, 1972, pp. 97—99.

17. D. Wise. The American Police State. The Government against ihe People. N. Y., 1976, pp. 160—163.

18. Ibid., p. 161.

19. D. Epstein. Legend. N. Y., 1978, pp. 168, 312.

20. D. Wise. Op. cit., p. 189.

21. Lyndon Johnson Library. White House Central Files, Confidenlial Files, Countries, Со 303 (USSR).

22. Ibid., Со 312 (Vietnam).

23. M. Copeland. Without Cloak or Dagger. The Truth about the New Espionage. N. Y., 1974, p. 176.

24. M. Halperin, Y. Berman, R. Borosage, Ch. Marwish. The Lawless State. N. Y., 1976, p. 142.

25. The Bulletin of the American Society of Newspaper Editors. July/August, 1980, pp. 8—11.

26. W. Colby. Op. cit., p. 220.

27. «Time», February 6, 1978, p. 29.

28. «Dirty Work. The CIA in Western Europe». Ed. by Ph. Agee aud L. Wolf. Secaurus, 1978, p. 309.

29. Ibid., d. 311.

30. R. Kaiser. Russia. London, 1977, pp. 84, 234, 223, 165, 314, 321, 327

31. «Arms, Men and Milltary Budgds. Issues for Fiscal Year 1978». N. Y., 1978, pp. 299—300:

32. Ibid., p. XXX- XXXI.

33. F. Holzman. Are the Soviets Really Overspending the U. S. on Defense? — «International Security», Spring 1980, pp. 92, 93, 100.

34. G. Hodgson. America in Our Time. N. Y., 1976; pp. 96—97, 115.

35. A. Scheflin and E. Opton. Mind Manipulators. N. Y., 1978, p. 446

36. A. Speer. Inside the Third Reich. London, 1978, pp. 506—507, 699.

***

CIP: «PSIHOLOĢISKĀ KAIJA» CĪŅU ARĒNĀ

1

Par to, kā zinātnes atklājumi, kas izdarīti uz CIP informācijas pamata, īstenojas tiešā graujošā darbībā, atgādinājusi 1982. gada rudenī Savienotajās Valstīs iznākusī grāmata «Eiropa pēc Staļina. Trīs Eizenhauera 1953. gada 11. martā pieņemtie lēmumi». To uzrakstījis Savienoto Valstu akadēmiskajā pasaulē visai ievērojamais politiskās ekonomijas profesors V. Rostovs. Viņa vārds turienes sabiedriskajās zinātnēs kļuva slavens sešdesmitajos gados — viņš izveidojis pretmarksistisko koncepciju par «attīstības stadijām», uzrakstījis vairākus visai gudrus un biezus traktātus, bet tagad ir Teksasas universitātes profesors Ostinā. Pazīstams sociālisma pretinieks, tomēr, nav vārdam vietas, zinātnieks no galvas līdz kājām.

Minētā grāmata, kuru viņš pasteidzās izlaist tieši 1982. gada beigās, atklāj šī cienīgā Rietumu domātāja otro seju — tas ir ilggadīgs disciplinēts CIP darbinieks, un grāmata noteikti uzrakstīta un izdota pēc viņa mīļotā resora pieprasījuma un tā interesēs. Savu vaļsirdīgo stāstu profesors sāk, slavinādams amerikāņu speciālo dienestu panākumus Padomju Savienības izpētē. Kā jau nopietnam zinātniekam pienākas, viņš atsaucas uz priekšgājējiem. «Aizvien plašākas zināšanas par Padomju Savienību,» uzsver V. Rostovs, «veicināja otrais pasaules karš, jo vairums jauno cilvēku, kuri zināja krievu valodu, dažādu iemeslu dēļ tika ar varu mobilizēti un iesaistīti darbā dažādos valdības resoros, pirmām kārtām SDP Pētniecības un analīzes galvenajā pārvaldē. Šīs apakšvienības vadītājs profesors Robinsons izlūkošanas darbā nepieļāva ne mazāko akadēmisko kritēriju pavājināšanos.»

Mēs jau redzējām, kāda veida darbs norisinājās SDP Pētniecības un analīzes galvenajā pārvaldē, un šī darba tiešs turpinājums izrādījās grāmatas, kuras uzrakstīja pats V. Rostovs, kas noņēmās ar «komunisma» pētīšanu Masačūsetsas tehnoloģiskajā institūtā 1951. gadā nodibinātajā Starptautisko problēma pētniecības centrā. «No valdības mūsu centru finansēja CIP, kas darbojās, lai pildītu NDP norādījumus,» piebilst V.Rostovs. Pētījumu fokusā— kā Savienotajām Valstīm jāiedarbojas uz Padomju Savienību, ja un kad iestātos J. Staļina nāve. Rostova un citu zinātnieku darbs sakrita ar Vašingtonā izstrādājamo «atbrīvošanas» doktrīnu, kas kļuva par D. Eizenhauera administrācijas darba instrumentu. Šīs doktrīnas būtība tika reducēta uz to, lai pirmām kārtām ar «apspiesto tautu» pūlēm tiktu gāzta sociālistiskā iekārta Padomju Savienībā un citās valstīs, kas iet pa mūsu ceļu. Vai, vienkāršāk sakot, kā organizēt graujošo darbību sociālistiskajā nometnē, saistot šo darbību ar amerikāņu oficiālo ārpolitiku.

Pēc ilgstošiem strīdiem «Psiholoģiskā kara» pārvaldē (arī izveidota 1951. gadā) 1953. gada sākumā CIP dienestā esošie zinātnieki nonāca pie «visai paradoksāla secinājuma: šaurākā nozīmē ASV grūtībām nodibināt efektīvus sakarus ar komunistiskās pasaules iedzīvotājiem nebija ierobežoti tehnisks vai psiholoģisks raksturs. Galvenais uzdevums — radīt skaidru, konsekventu priekšstatu par ASV un to politikas mērķiem, tas ir, diendienā apgaismot tās amerikāņu dzīves puses, kurām ir sakars ar citu tautu dzīvi un perspektīvām. No šī secinājuma izrietēja dažas rekomendācijas par jaunām psiholoģiskām viltībām, precīzāk, vispārējs priekšlikums — valdībai jāatrod labākie līdzekļi militāro un nemilitāro pūliņu koordinēšanai ārpasaulē. «Psiholoģiskā kara» mērķi ir atrast vietas, kur sakrīt ASV un citu valstu intereses.»

Šiem ārēji zināmā mērā zinātniskajiem spriedumiem sekoja rekomendācija Vašingtonai: «Tā kā Staļina nāve padomju varenības organizēšanā radīs nopietnu krīzi... un tā kā ASV mērķis ir darboties tā, lai panāktu maksimumu Amerikai labvēlīgu pārmaiņu Padomju Savienībā, ASV nedrīkst uzsākt draudīgu rīcību. Arējs spiediens Padomju vadībā drīzāk radīs stingru vienotību, kas diez vai novedīs pie iekšpolitikas liberalizācijas Padomju Savienībā.» Neievērojot ierēdniecisko stilu, var konstatēt — CIP zinātniskajās apakšvienībās «atbrīvošanas» doktrīnu uzskatīja par pilnīgi reālu un uz tās balstīja savus secinājumus.

Pēc J. Staļina nāves Vašingtonā notika ilgas, sasprindzinātas apspriedes. Pēc NDP direktīvas CIP izklāstīja savas domas, kas jādara attiecībā uz Padomju Savienību. V. Rostovs pirmo reizi publicēja daudzus dokumentus, arī projektus ASV prezidenta aicinājumam padomju tautai tūlīt pēc J. Staļina bērēm. 1953. gada 11. martā Eizenhauers izteicās pret steigu šajā jautājumā, tas Izpaudās arī viņa 1953. gada 16. aprīļa medainajā «miera runā». Pie tās strādāja prezidenta speciālais palīgs «psiholoģiskā kara» jautājumos K. Džeksons, CIP darbinieki un V. Rostovs. Dienā, kad šī runa tika teikta, Džeksons valsts sekretāram D. Dalesam rakstīja: «Ja viņi (krievi) palaidīs nagus, tad mēs piekopsim šādu taktiku: visas pasaules acu priekšā pastiprināsim spiedienu, saistot katru soli ar nākamo, kurš, kā mēs teiksim, jāsper krieviem.»(1) Kā zināms, krievi «nagus nepalaida».

Par visu to, pamatojoties uz materiāliem, kas vairs nav slepeni, V. Rostova grāmatā pastāstīts diezgan sīki. Profesors acīmredzot rakstīja šo grāmatu, lai ar vēsturisko pieredzi nostiprinātu R. Reigana administrācijas tagadējo bezkompromiso kursu pret Padomju Savienību. Saprotamu iemeslu dēļ viņš apgājis (vai aprobežojies tikai ar mājieniem) svarīgu Eizenhauera valdības politikas sastāvdaju — mēģinājumus krasi pastiprināt graujošo darbību Padomju Savienībā.

Tieši piecdesmito gadu vidū un otrā pusē Rietumu speciālie dienesti un pirmām kārtām CIP koncentrēja spēkus, lai pamēģinātu graut padomju sabiedrības idejiskos pamatus. Tas notika tieši tajā laikā, kad pašās Savienotajās Valstīs uzbangoja konformisms, tā saucamais «consensus». Šo procesu rezultāti kļuva acīm redzami septiņdesmito gadu vidū. 1976. gadā dziļdomīgais angļu publicists D. Hodžsons plaši pazīstamajā apjomīgajā grāmatā «Mūsdienu Amerika», no laika distances palūkojies divdesmit gadus atpakaļ, secināja:

«1955. gada septembri, tieši tajā brīdī, kad consensus valdīja amerikāņu politikā, ļoti līdzīgs process notika amerikāņu intelektuālajā dzīvē. Tajā mēnesī apmēram 150 intelektuāļu no daudzām valstīm pulcējās uz konferenci Milānā, lai apspriestu «Brīvības nākotni». Viņi tika uzaicināti, pateicoties organizācijai, kura sevi dēvēja par Kultūras brīvības kongresu; konferences materiālus šīs organizācijas orgānā — Londonas ikmēneša žurnālā «Encounter» — vēlāk publicēja sociologs Edvards Šilss. (Ar laiku noskaidrojās, ka gan Kultūras brīvības kongresu, gan «Encounter» slepeni subsidē CIP.) Redaktors Šilsa rakstam bija uzlicis virsrakstu «Ideoloģijas gals?».

Ideja nebija jauna. «Liberālā civilizācija sākas ar ideoloģijas ēras galu,» nedaudz agrāk tajā pašā gadā rakstā «Aiz ideoloģijas robežām» sprieda Lūiss Feiers. Seimors Lipsets vienai no savas grāmatas «Politiskais cilvēks» (1960) nodaļām devis virsrakstu «Ideoloģijas gals». Tomēr visvairāk šī frāze izrādījās saistīta ar Lipseta tuvu draugu, sociologu un žurnālistu Denjelu Bellu. Iesākumā saistīts ar sociālistiem Ņujorkā, Bells kļuva par žurnāla «Fortune» redaktoru darba jautājumos, kā ari kādu laiku vadīja Kultūras brīvības kongresa starptautiskos seminārus. Bella karjerā kā fokusā atspoguļojās intelektuālais consensus, kas caurstrāvoja viņa politisko veidolu piecdesmitajos gados. Bells skaidri saskatīja šī consensus dubulto pamatu: bailes no komunisma un pieņēmumu par to, ka amerikāņu sabiedrība var pārvarēt savas grūtības bez neatrisināma konflikta. «Politika tagad,» viņš rakstīja, «nav kaut kādu iekšēju šķi- risku atšķirību atspoguļojums — tā veidojas ārēju notikumu iedarbībā. Jebkura ārpolitika, kas ir politikas kvintesence, ir daudzu faktoru iedarbības rezultāts, bet galvenais no šiem faktoriem ir krievu nodomu novērtējums, savaldīšanas nepieciešamība ...»

Šis augstākā mērā zīmīgais citāts ņemts no 1960. gadā publicētās Bella grāmatas, kurai tāpat dots nosaukums «Ideoloģijas gals». Ar visu to Bells pirmām kārtām domāja kreisās ideoloģijas galu. «Ar ideoloģijas galu,» bija spiests atzīt pat viņa draugs Ērvings Kristols — tas pats redaktors, kurš ar tādu pašu nosaukumu publicēja Šilsa rakstu (par to viņš saņēma atalgojumu no СIР. — N. J.), «Bella k-gs droši vien domā sociālistiskā ideāla sabrukumu.»

Bells un visa kompānija pasludināja ideoloģijas nāvi apmēram tā, kā agrāk tika pasludināta karaļu nāve: «Karalis ir miris!» sacīja galminieki. «Lai dzīvo karalis!»(2)

Citiem vārdiem sakot, sociālistiskās ideoloģijas nāve buržuāziskās ideoloģijas nedalītas kundzības vārda! Lūk, pēc kā tiecās daudzie Rietumu skribenti, kas no Bella k-ga (bet, kā tikko paskaidroja Uodžsons, — ari CIP) piespēles fanātiski attīstīja tēzi par neatliekamu nepieciešamību nekavējoties visā pasaulē ieviest «deideoloģizāciju». No šīs galvenās koncepcijas atzarojās «jaunrades brīvības»; «bezpartejiskuma» un citas tamlīdzīgas teorijas, kādas pirmām kārtām nepieciešams īstenot, protams, Padomju Savienībā. Tie, kas mūsu valstī paziņoja, ka viņi «domā citādi», neatkarīgi no personiskajiem nodomiem ķērās pie CIP shēmas realizēšanas.

Ar piecdesmito gadu vidu Padomju Savienībā sākās liels un nopietns sociālistiskās likumības nostiprināšanas darbs. Runa bija par sociālistisko principu nostiprināšanu jaunās sabiedrības celtniecības gaitā, ceļā uz galīgo mērķi — komunismu. Rūpes par sociālistiskās demokrātijas attīstību, personības kulta laiku negatīvo parādību asā kritika, dabiski, atspoguļojās tautas garīgajā dzīvē.

Atradās atsevišķi cilvēki, kuri vairāku, parasti personiska rakstura, iemeslu dēļ izraudzījās sev šādu nodarbošanos — sāka izplatīt baumas, kas ķengāja padomju iekārtu, bet sociālistiskās likumības nostiprināšanu uztvēra kā signālu visatļautībai un sociālistiskās sabiedrības dzīves normu pārkāpšanai. Katrā gadījumā viņi paludi- nāja sevi par «ideoloģiski» brīviem cilvēkiem. Katrs atsevišķi un visi viņi kopā padomju tautas daudzmiljonu masās nebūtu nekas, ja nebūtu Rietumu — pirmām kārtām ASV speciālo dienestu un masu propagandas līdzekļu. Vajadzēja tikai šiem, kā viņus sāka saukāt, «disidentiem» jeb «citādi domājošiem» paziņot (galvenokārt Rietumu mudinātiem) par sevi, lai visās CIP apakšvienībās saceltos milzīgs prieka vilnis. Lūk, tā — ilgi gaidītā padomju iekārtas «opozīcija», «psiholoģiskā kara» triecienvienība pret PSRS! Tas, ka šīs «opozīcijas» rašanās bija viena no operācijām plaši ieplānotajā «psiholoģiskajā karā», šaubu nav.

Tagad, kad no aprakstīto notikumu sākuma mūs šķir vairāk nekā divdesmit gadu, šīs nenozīmīgās grupiņas noskaņojumu paudēji «citādi domāšanas» pirmsākumus Padomju Savienībā attēlo liriskos toņos kā atbrīvošanos no «ideoloģijas». 1978. gadā Siņavskis, kas jau bija izcietis sodu par pretvalstisku darbību un aizbraucis no Padomju Savienības, sāka Parīzē izdot neliela apjoma žurnālu «Sintakse». Pirmo numuru viņš veltīja Ginzburgam, kurš, ja ticam Siņavskim, cietis nevainīgs. Viņš esot radījis «samizdatu» — nelegālas paskvilas, kuras «citādi domājošie» izplatīja savējo vidū. Pēc «Sintakses» domām, viss sākās, negaidīti atklājot «to vienkāršo faktu, ka poēzija, kas pastāv bez atļaujas, var tikt arī bez atļaujas iespiesta». Tā sākās «samizdats», lai gan šis vārds netika lietots. Aleksandra Ginzburga apkopotās dzejoļu grāmatiņas palikušas par pieminekli piecdesmito gadu beigu poētiskajam reibumam... Aleksandrs Ginzburgs — viņa liktenis ir zināms — no poētiskiem krājumiem pārgāja pie «Baltās grāmatas» sastādīšanas un izdošanas. «Samizdats» izauga par «Hroniku». Taču sākumā bija dzejoļi.

Stop. Tomēr jāpaskaidro un jāizdara neliela atkāpe. Krājumi saucās «Sintakse», taču reproducēt to saturu gan tikumisku apsvērumu dēļ, gan arī pornogrāfiski netīrā politiskā satura dēļ (kaut tika apgalvots, ka tajos nav «ideoloģijas») ir pilnīgi neiespējami. Siņavskis apmēram tajos pašos gados, slēpdamies aiz pseidonīma Ābrams Tercs, sāka Rietumos publicēt savas «samizdata» pretpa- domju paskvilas. Pilnīgi dabiski, ka viņam toreiz un vēl joprojām vismīļākās ir Ginzburga vāktās rīmes. Galvenais — «daiļrades brīvība», bet, lūk, Krievijā tās nekad neesot bijis. Ne tagad, ne agrāk. Palūkojieties kaut vai uz Puškinu. Patiesi, skaidroja Ābrams Tercs grāmatā «Pastaigas ar Puškinu», kas Rietumos izdota 1975. gadā, vai gan lielais krievu dzejnieks varēja dot kaut ko ievērojamu salīdzinājumā ar to, ko atbalstīja Ginzburgs un Siņavskis?!

Puškina mantojums — Dzimtenes mīlestība, pilsonis- kums — ir nenovērtējama mūsu tautas bagātība! Ar to Puškins uz visiem laikiem iegājis krievu un pasaules literatūrā. Par to nav ne vārda. Lūk, kāds ir Puškins Ābrama Terca skatījumā: «Ja ... meklējam prototipu Puškinam viņa laika vidē, tad labākais kandidāts izrādīsies Hļesta- kovs, dzejnieka cilvēciskais alier ego. . . Tāpat kā viņš — drūzmējas un francūžo; kā Puškins — mudīgs un pļāpīgs, atraisīts, tukšs»; «Vai vēl kāds tamlīdzīgs «muļķītis» iegājis literatūrā?»; «Puškins uz sieviešu rēķina iedzīvojās bagātībā — viņas to gan uzturēja, gan deva pajumti»; «Dzīvoja jokojot un spēlējot un... nomira, pārāk tālu aizspēlējies»; «Puišelis — un gāja bojā puiciski, skandālu oreola apvīts»; «Sajēgu zaudējis dzejnieks». Romāns «Jevgeņijs Oņegins»? Ābrams Tercs izmet: «Puškins uzrakstījis romānu ne par ko»... un salīdzina Puškina darbu ar adrešu un telefona grāmatu. «Dzīves apskata vietā viņš izdarīja vispārēju uzskaitīšanu.» Bet kāds gan ir Puškina daiļrades mērķis? Ābrams Tercs: «Bez mērķa. Vienkārši tāpat, nomainot vienu motīvu ar citu: kalpošanu sabiedrībai — ar sievietēm, sievietes — ar naudu, cēlas rūpes — ar izpriecām, izpriecas — ar komerciju»; «Lai ko arī izdomāja Puškins, kaunies uz laiku laikiem — viņš visu ko sabāzis mākslā».

Ābrama Terca ņirgāšanās par Puškinu nav pašmērķis, bet gan ceļš uz galveno mērķi: «Ar Puškinu literatūrā sākās progress ... Ak, šī 19. gadsimta mežonīgā, bezmugurkaulainā aprakstošā literatūra ... Sīs nāvīgās alkas iegrāmatot katru aizejošās esamības brīdi... pie tam ar protokolu laikiem raksturīgajiem neizteiksmīgajiem nosaukumiem: «Nabaga ļaudis», «Mirušās dvēseles», «Parasts stāsts», «Garlaicīgs notikums» (ja garlaicīgs, vai tad par to jārunā?) — kamēr pasaulē nav palicis neviens neaprakstīts stūrītis... Uzrakstīja «Karu un mieru» (uzreiz viss karš un viss miers!).» Naskais Ābrams Tercs ar vienu vēzienu tika galā ar visu dižo krievu literatūru, visi ārā metami — Puškins, Dostojevskis, Gogolis, Gončarovs, Čehovs, Tolstojs. Tātad neatbilst «samizdata» augstajiem kritērijiem. Tas izdarīts ne tikai Ābrama Terca lieluma murgu dēļ, jo arī viņš taču pretendē uz augsto «rakstnieka» titulu, bet arī ar acīm redzamu riebīgu nolūku — kā nebūt attīrīt vietu, kurā varētu pacelties kaut kādi literatūras pīlāri, kas brīvi no «ideoloģijas» un noderīgi Centrālajai izlūkošanas pārvaldei un Ābramam Tercām. Ka tikai jaundzimušie «ģēniji» izskatītos reljefāki.

Viens no tiem, kuri tolaik iekrita «citādi domājošo» tīklos, tagad jau mirušais (tāpēc sauksim viņu par N.), cilvēks ar grūtu likteni, neilgi pirms nāves savās atmiņās atgriezās pie to gadu pseidoliterātu pasaules un, nolādējis savu apmātību, atstājis rūgtas, sirdi plosošas piezīmes par «ideoloģiski brīvā samizdata» veidošanos, par to cilvēku parādīšanos, kuri Rietumos tika pasludināti par padomju ļaužu domu un ilgu «patiesajiem paudējiem». Viņš, N., bija apdāvināts cilvēks. Spriediet paši, kā viņš prata rakstīt un kā spēja dedzīgi nīst pats savu pagātni:

«Tagad ieskatīsimies salonos, sešdesmito gadu Maskavas literatūras salonos. Par tādiem «saloniem» tika uzskatīti dažu literāro atraitņu un pusliterāro dāmu dzīvokļi, kur pulcējās «literatūras un mākslas talantīgo pārstāvju izraudzītā sabiedrība».

Par lielu veiksmi tika uzskatīts, ja uz vakaru tādā salonā bija iespējams dabūt vienu, bet vēl labāk — divus vecākās paaudzes kultūras darbiniekus. Tādos gadījumos vakars skaitījās izdevies. Starp citu, daži ievērojami darbinieki ļoti labprāt apmeklēja tāda veida salonus. Tas kļuva moderni — ielūgt uz «literāriem vakariem» jaunus, topošos dzejniekus, rakstniekus, māksliniekus un vienkārši «talantīgus jaunos cilvēkus» kopā ar bohēmiska dzīvesveida meičām, kuras gribētos nosaukt kādā visai neliterārā vārdā. Bet «ievērojamie» kopš kāda laika uzskatīja par savu pienākumu biežāk tikties ar moderno jaunatni. Katram gadījumam: «Kas viņu zina, vai maz kas var notikt ..,» Atmosfēra literārajos vakaros ar ģenerāļu, tas ir, ievērojamu darbinieku piedalīšanos bija piesātināta кош jaka un kafijas smaržām. Jaunie dzejnieki un topošie rakstnieki lasīja savus sacerējumus. Slavenība, iedzēris konjaku, pateica kaut ko labvēlīgu, uzdāvāja divas trīs anekdotes no literārās dzīves, iedzēris vēl, nenoteikti, taču daudznozīmīgi izteicās par liberalizāciju un demokrātiskiem pārveidojumiem. «Izcilie jaunie ļaudis» klusi un neskaidri par kaut ko lamājās, pieminēdami ar ļaunu vārdu «literatūras žandarmus» un Valsts drošības komiteju. Bohēmiskās meičas smēķēja, ieņēma dažādas pozas, noslēpumaini sačukstējās, ķiķinājās un nopūtās. Viņām gribējās apprecēties ar kādu rakstnieku, kam būtu pašam sava volga.

Jūs vaicāsit, kas ir šie «izcilie jaunie ļaudis»? Tā arī jāsaprot: izcilie — kas sevi izceļ. Lūk, piemēram, «izcilais jaunais cilvēks» Aleksandrs Ginzburgs — biežs salonu viesis — izcēla sevi kā dzejnieku un rakstnieku, B. Pasternaka mācekli, lai gan nekad nebija radusies iespēja iepazīties ne ar vienu viņa darbu. Stāstīja, ka viņš kaut kur esot mācījies, taču «cietis par pārliecību» — uz diviem gadiem bijis pazudis. Tad atkal parādījies, bijis aktieris. Tad atkal gandrīz vai cietis, taču laikā visu nožēlojis... Tiesa, daži noziedznieku pasaules «džentlmeņi», kas tuvāk pazina Ginzburgu, apgalvoja, ka uz diviem gadiem viņš pazudis ne jau par savu «pārliecību», bet gan par krāpšanu, taču šie «džentlmeņi» uz saloniem netika aicināti... Tādi paši bija arī pārējie «izcilie jaunie ļaudis», visi šie bukovski, osipovi, haustovi, amalriki, vienkāršāk sakot, nemākuļi, dīkdieņi ar pārāk attīstītu aplombu un pretenzijām, kuri savā nepilnvērtībā vainoja sabiedrību. Bailīgi, slinki un ļauni ļautiņi, kuri salonos sajuta barojošu vidi savas godkāres apmierināšanai.

Nosēdējuši attiecīgo laiku literārās dāmas salonā, noskatījušies uz ievērojamo liberālo onkuli — «večuks parāda labvēlību» —, savām acīm pārliecinājušies, ka šis tēvocis patiesi pārtiek «ne no dienišķās maizes vien», bet arī no konjaka, «izcilie jaunie cilvēki», paķēruši līdzi bohēmiskās meičas, devās uz citu, vienkāršāku salonu, precīzāk sakot, uz kādu no viņu dzīvokļiem, kur, tiesa, konjaka nebija, toties bija degvīns un dzert to var nevis no glāzītēm, bet no lielāka tilpuma traukiem. Tur apreibuši viņi skaļi spriedelēja, cits citu pārliecinādami: ja jau «večuks» saka «liberalizācija», tad mēs arī varam lauzt mēbeles, ja jau pieaugušie slavenie onkuļi saka «šie, kā viņus sauc, jā — demokrātiskie pārveidojumi!», tad jau «nost ar visu! Neko mums nepadarīs! Nav tie laiki! Tagad ir «atkusnis»!»*

____________

* Tieši pirms simt gadiem Krievijā pēc Krimas kara šis vārds bija lielā cieņā. Tie, kas to laida apgrozībā XX gadsimta piecdesmito gadu vidū, nebija pārāk oriģināli. Tad tā nozīme bija cita, kā par slavofilu un «rietumnieku» Maskavu saka padomju rakstnieks S. Sergejevs-Censkis: «Tjutčevs šo nenoteikto laiku nosauca par «atkusni».»

«Atkusnis! Atkusnis!» dažādās balsīs priecīgi tika uzsvērts «salonos». Par «atkusni» tur sāka saukt laika posmu no 1956. gada līdz sešdesmito gadu vidum. Tā arī nosprieda: «Tagad tātad ir atkusnis. Bet «pirms tam» bija sals.» Lūk, tā. Bet, ja jau atkusnis, tad saulītē no zirnekļu tikliem apaugušajiem kaktiem sāka līst ārā dažādi nopelējuši mošķi, kurus jau vairs neviens neuzskatīja par dzīviem, un arī viņi ar aizvainotiem ģīmīšiem, noraizējušies devās uz «saloniem». Tur viņi tika uzņemti. Sasildīti ar konjaciņu. Viņi pievilināja — kā nekā retums! Un pa Maskavas ielām sāka šaudīties viltīgi un nikni Ivani Deņisiči, indīgi izliedami samazgas «uz celiņiem, pa kuriem priekšniecība staigā».

Bet kā gan citādi! Reiz sacīts — «atkusnis», tad suņu sēnes grib pirmās izlīst siltumā.

Šo suņu sēņu vidū sāka ņirbēt raibi mošķi ar dažādu krāsu diplomātiskajām pasēm un vienkārši ar tūristu vīzām. Viņi ļoti ātri apjēdza, ar ko viņiem darīšana un uz kādu ēsmu var noķert dīkdieņus, ievirzot to centienus CIP un citiem Rietumu speciālajiem dienestiem vajadzīgajā gultnē. Patiesi, sprieda «psiholoģiskā kara» stratēģi, vai tad racionāli savu uzņēmību izmanto tas pats toreiz divdesmit četrus gadus vecais Ginzburgs? Sadabūjis strādnieku jaunatnes skolu izlaidumu eksāmenos skricelētos literatūras sacerējumus un raksta, pareizāk sakot, noraksta tos slaistu vietā pēc takses piecdesmit rubļi par pūlēm. Bet vajadzēja arī tā sagadīties: skolā, kur Ginzburgs, maskējies ar citu uzvārdu, eksāmenu laikā no špikera norakstīja sacerējumu, ieradās kinohronika. Blēdis cienīgi pozēja objektīva priekšā, bet pēc tam... kinožurnālu ieraudzīja pazīstami slaisti. Brīnījās. Bet tiesa, kas nebrīnījās ne par ko, piesprieda blēdim pēc nopelniem — divus gadus labošanas darbu nometnē. Tā sešdesmito gadu sākumā bija Ginzburga pirmā sadursme ar likumu, ko Rietumu propaganda vēlāk attēloja kā šausmīgu «taisnības mīlētāja» vajāšanu.

Tas nenotika tūlīt, bet jau toreiz Centrālajā izlūkošanas pārvaldē nolēma: nekādi nedrīkst palaist tik vērtīgu kadru.

Saprotamu iemeslu dēļ nolēma uzturēt sakarus ar Ginzburgu un vadīt viņa darbību «samizdata» laukā nevis tieši, bet ar TDS starpniecību. Viņš saņēma no TDS naudu, klišejas «Maskavas nodaļas» pagrīdes laikraksta «Posev» izdošanai un gatavojās aicināt uz teroru. Jā, bet kā tad ar poēziju? Ginzburgs sev sameklēja līdzdalībnieku J. Galanskovu, kurš rakstīja ne visai nobriedušus, toties reizēm pretpadomju rakstura dzejoļus un sakarā ar to pēc CIP norādījuma tika pasludināts par «dzejnieku». Tālākais ir labi zināms. Par TDS uzdevumā izdarīto noziegumu — pretpadomju aģitāciju un propagandu — 1968. gadā Ginzburgs tika sodīts uz pieciem gadiem labošanas darbu nometnē. Pēc tiesas sprieduma kolonijā nokļuva arī Galanskovs.

Centrālajā izlūkošanas pārvaldē berzēja rokas — pirmais operācijas posms noritējis sekmīgi: Padomju Savienībā parādījušies cilvēki, kas izrāvušies no «ideoloģijas» spaidiem un tiek vajāti par «patiesības» aizstāvēšanu. Vajadzēja vēl kaut vienam no viņiem uzlikt «mocekļa» vainagu. Galanskovs bija ļoti piemērots: nelīdzsvarots cilvēks ar vāju veselību, Ginzburga sakūdīts, viņš sāka stūrgalvīgi atteikties no medicīniskās palīdzības, kaut gan bija nepieciešama kuņģa un zarnu trakta operācija. Kad 1972. gadā iejaucās ārsti, bija jau par vēlu. Centrālajai izlūkošanas pārvaldei paklausīgie masu informācijas līdzekļi Rietumos izspieda no Galanskova nāves visas iedomājamās un neiedomājamās dividendes. Esot gājis bojā «dzejnieks», kas nemaz nebijis iejaukts pretlikumīgās darbībās.

Pagāja pieci gadi. Izmānīdama dolārus no saviem aizbildņiem, TDS vadība atzina: Galanskovs bijis TDS aģents. Tie, kurus kādreiz bija maldinājusi CIP—TDS organizētā kampaņa «dzejnieka» aizstāvēšanai, apstulba — viena lieta ir spriedelēt par ieslodzījumā smokošu «tīru dvēseli», pavisam cita — aizstāvēt algotu aģentu. Tas viss izraisīja zināmu apjukumu tajās Rietumu aprindās, kuras gādā par padomju «disidentiem». Toreiz, 1977. gada

4. maijā, viens no TDS vadītājiem Artjomovs Frankfurtē publiski paziņoja: «Pār mums veļas asas kritikas vilnis, pārmetot, ka publikācijās esam atklājuši J. Galanskova piederību TDS. Daži pat noteikti apgalvo, ka tā neesot taisnība, viņi to droši zinot. Tomēr no Galanskova vēstules TDS centram redzams, ka viņš, dabiski, ne tikai neizpauda savu piederību mums, bet pilnīgi noliedza to, kad tas bija vajadzīgs lietas interesēs.

Citi nenoliedz mūsu attiecības ar Galanskovu, taču apsūdz mūs, ka esam to «izpauduši»: tas it kā apstiprinot apsūdzības slēdzienu viņa lietā, kā arī nostādot «smagā» stāvoklī visus, kas viņu aizstāvējuši — «tātad aizstāvējuši TDS lietu!? .., Miris ieslodzījumā 1972. gada rudenī... Mēs neko nepublicējām līdz tam brīdim, kamēr apstākli mums to ļāva darīt. Taču mēs nevaram mūžīgi noklusēt» Galanskova sakarus ar TDS.

Te tā ir — izdaudzinātā «deideoloģizētā» poēzija plus graujošās darbības proza. Lūk, kā!

2

Laikam gan pietiks par šo «poēzijas» stilu. Bet kā tomēr paliek ar «samizdata» rašanos? Pa kādām takām iet tie, kas nostājušies uz šī ceļa, — profesionāli izglītotiem cilvēkiem šaubu nav. Vlasova «armijas» garīdznieks virs- mācītājs A. Kiseļevs septiņdesmito gadu vidū Savienotajās Valstīs izdeva grāmatu «Ģenerāļa Vlasova tēls». Priekšvārdā viņš rakstīja: «Vai mūsu laikā, kad vēsture tiek viltota, kad cilvēku tēli tiek izkropļoti līdz nepazīšanai, drīkst noklusēt vēsturisko patiesību?» — Un nenoklusēja! «Ir zināms,» liecināja virsmācītājs par vlasoviešu propagandu, «ka daudzi iespiestie materiāli — lapiņas, uzsaukumi, laikraksti — ne tikai cirkulēja Padomju Savienības Eiropas daļā, bet arī nonāca līdz Sibīrijai, līdz tās aus- trumu nomalēm. Gūstekņi pārnesa Smoļenskas uzsaukumu, kas kaut kur Padomju Savienībā pārdrukāts tika izmests no vācu aeroplāniem virs frontes un okupētajiem apgabaliem.» Lūk, kad sākās «samizdats»!

Izskaidrojums vietā! Vismaz no nodevēja teiktā ir pilnīgi acīm redzams, kas jāsaprot ar vārdu «samizdats». Toreiz — netīrās fašistu propagandas lapeles Lielajā Tēvijas karā. Vai gan jāstāsta par to, kas tika rakstīts, piemēram, tajā pašā Smoļenskas uzsaukumā, kuru hitleriešu izlūki sacerēja nicināmā nodevēja Vlasova vārdā, lai gan Vlasovam, starp citu, ar to nebija nekāda sakara, jo viņš tajā laikā neatradās Smoļenskā! Bet hitleriešiem nepavisam nebija vajadzīgi nelieša pakalpojumi. Virsmācītāja atklāsmi ir vērts iegaumēt — «samizdats» Padomju Savienības ienaidnieku rokās ir tāds pats ierocis kā tas, ar kuru fiziski tika nogalināti mūsu cilvēki.

Tas, ko izpļāpāja nelietīgais nodevējs mācītājs, protams, amerikāņu sabiedrības izglītotās daļas pārstāvjiem ir maz pieņemams. Tāda veida sentenču par «samizdata» rašanos respektablajā amerikāņu zinātniskajā literatūrā nav — kaut vai tā iemesla dēļ, ka ir nepieklājīgi skaļi atzīt «samizdata» pretpadomju paskvilu garīgo radniecību ar Gebelsa propagandu. Amerikāņu pētnieki iet dziļumā — tā, piemēram, jau minētais vēsturnieks Dž. Gediss 1978. gadā publicēja atklājumu: izrādās, ka «samizdata» pamatlicējs ir Dž. Kenans, vecākais, — tagadējā Kenana tēvocis. XIX gadsimta beigās tēvocis daudz ceļojis pa Krieviju, īpaši interesēdamies par carisko katorgu un trimdu. Atgriezies Savienotajās Valstīs, viņš «braukāja pa visu valsti, savaldzinādams klausītājus ar savām lekcijām par krievu cietumiem. Šīs lekcijas viņš bieži lasīja, tērpies katordznieka ģērbā un žvadzinādams važas. Viņa daudzie darbi izraisīja sašutumu ne vienā vien zemē, arī Krievijā, kur tie slepeni gāja no rokas rokā — tā bija «samizdata» agrīnā forma.»(3)

Dž. Kenana sarīkoto balagānu — spekulāciju ar to Krievijas labāko cilvēku ciešanām, kuri bija uzsākuši cīņu pret baismīgo patvaldību, — Krievijas revolucionāri uzņēma kā ņirgāšanos par svētu lietu. Ir zināmas lieliskā krievu revolucionāra S. Stepņaka-Kravčinska asi negatīvās atsauksmes par to, ka Dž. Kenans iedzīvojies naudā, izmantojot politisko katordznieku ciešanas.

Taču pietiek vēstures. CIP profesionāļi precīzi norāda «samizdata» pirmsākumus.

R. Klīns: «Bez CIP palīdzības emigrantu grupas no PSRS un Austrumeiropas zemēm nespētu iztulkot un publicēt daudzus dokumentus, kurus viņi saņēmuši no savām valstīm. Sājā skaitā ietilpst vairāki pazīstami «samizdata» darbi.»

H. Rozickis: «Acīmredzot visjūtamākais «psiholoģiskā kara» rezultāts bija kontaktu nodibināšana ar disidentiem Padomju Savienībā. Pirmie sakari ar Maskavas disidentu grupām tika nodibināti Maskavas starptautiskajā jaunatnes festivālā 1957. gadā, kaut kopumā festivālam bija raksturīgs spontāns dialogs starp padomju un Rietumu jaunatni. Divus gadus vēlāk USIA izstādes laikā Maskavā Rietumu pārstāvju rokās nonāca pagrīdes literatūras un studentu nelegālo žurnālu eksemplāri. Tieši tad sākās padomju pagrīdes materiālu publicēšana Rietumos, daudzos gadījumos šos materiālus atved atpakaļ uz Padomju Savienību plašākai izplatīšanai. No Padomju Savienības nākušo rokrakstu vākšana un publicēšana pašreiz kļuvusi par lielu biznesu.»(4)

CIP sienās sapulcējušies kaislīgi «grāmatu mīļotāji». Resors dievina grāmatu izdošanu. Tiesa, nebūt ne tādēļ, lai apmierinātu tos, kuri alkst papildināt savas zināšanas, bet gan tieši pretēju iemeslu dēļ — lai saindētu cilvēku apziņu. Sava veida «SKultras» programmas grāmatu izdošanā. F. Čērča komisija savākusi dažas atsevišķas ziņas par to, kādu iemeslu dēļ CIP iecienījusi grāmatu izdošanu. Komisijas ziņojumā bija minēti vārdi, kurus jau 1961. gadā teicis CIP speciālo (graujošo) operāciju pārvaldes priekšnieks:

«Grāmatas atšķiras no visiem citiem masu propagandas līdzekļiem pirmām kārtām ar to, ka pat viena grāmata var ievērojami mainīt lasītāja attieksmi un rīcību tādā pakāpē, līdz kurai nevar pacelties ne laikraksti, ne radio, ne televīzija vai kino... Tā tas, protams, nav ar visām grāmatām un nav vienmēr, un nav attiecībā uz visiem lasītājiem, taču tas notiek pietiekami bieži. Tāpēc grāmatas ir vissvarīgākais stratēģiskās (ilglaicīgās) propagandas ierocis.»

Pēc šīs kompetentās, taču oficiālos amerikāņu publicējumos neminētās personas vārdiem, CIP izmanto grāmatas kā graujošās darbības līdzekli apmēram šādi:

«a) organizē grāmatu publicēšanu un izplatīšanu ārzemēs, turklāt neatklājot amerikāņu ietekmi un slepeni subsidējot ārzemju izdevējus un grāmatu pārdevējus;

b) publicē grāmatas, kas «nav inficētas» ne ar kādiem sakariem ar ASV valdību, it īpaši ja autora stāvoklis ir «delikāts»;

c) grāmatas publicē operatīvu iemeslu dēļ neatkarīgi no to komerciālās vērtības;

d) izveido nacionālas un starptautiskas organizācijas grāmatu izdošanai un izplatīšanai;

e) stimulē nepazīstamus ārzemju autorus rakstīt politiski nozīmīgas grāmatas, vai nu tieši subsidējot autoru, ja iespējami slepeni kontakti, vai arī netieši —- ar literatūras aģentu vai izdevniecību starpniecību.»(5)

Līdz 1967. gadam CIP aizbildnībā iznācis vairāk nekā 1000 visdažādākā satura grāmatu.

Kas tās ir par grāmatām? Čērča komisija minēja nedaudzus piemērus, atklājot dažus nosaukumus. Starp tiem grāmata «Peņkovska papīri», kas izdota Savienotajās Valstīs 1965. gadā. Iznākot šai netīrajai paskvilai, Savienotajās Valstīs tika sacelts pretīgs troksnis — to esot rakstījis autors, kas pēc padomju tiesas sprieduma nošauts kā CIP un «Intelligence Service» spiegs. Tomēr Čērča komisija savā ziņojumā secināja, ka šo «grāmatu sagatavojuši un uzrakstījuši viltīgi gudrie CIP līdzstrādnieki» un tā iespiesta «operatīvu mērķu» dēļ. Bet pašlaik cenšas aizmirst pat ļoti kompromisos Čērča komisijas secinājumus.

Ziņojot par paskvilas kārtējo izlaišanu masu metienā, «Washington Post» 1982. gada vidū aprobežojās ar šādiem vārdiem: ««Aukstā kara» gados iznākušā strīdīgā bestsellera «Peņkovska papīri» redaktors tagad atzīst, ka viņš galvenos materiālus grāmatai saņēmis no CIP. Tomēr redaktors Frenks Hibnijs apgalvo, ka papīri, kuru autorība tiek pierakstīta Peņkovskim, bijuši pilnīgi neapšaubāmi, un noliedz, ka to publicēšana ietilpusi kādā slepenā CIP plānā vai sazvērestībā.»(6) Tāda veida atspēkojumam un precizējumam nav nekādas vērtības.

Galvenais jautājums — kādas grāmatas iznāk ar neredzamo CIP mārku? 1982. gada oktobra beigās amerikāņu žurnāla «Nation» redaktors B. Navaskijs «New York Times» lappusēs pastāstīja par to, kā viņš mēģinājis dabūt uz šo jautājumu atbildi no CIP:

«1982. gada 4. oktobrī ASV Augstākā tiesa atteicās izskatīt manu prasību pret CIP. Prasību es iesniedzu saskaņā ar likumu par informācijas brīvību, lai saņemtu to «ievērojami vairāk nekā 1000 grāmatu» nosaukumu sarakstu, kuras saskaņā ar senāta komitejas 1976. gada aprīļa ziņojumu par slepenajām operācijām «CIP izdevusi, subsidējusi vai aprobējusi līdz 1967. gada beigām». Kāpēc mana lieta izraisa interesi? Tāpēc, ka tā ilustrē, cik viegli CIP un tiesa pārvelk svītru likumam par informācijas brīvību, liedzot pieeju valsts dokumentiem, kuriem pēc šī likuma it kā jābūt atklātiem.

Man, rakstniekam un pilsonim, bija daudz iemeslu, kāpēc es gribēju palūkoties uz CIP izdoto grāmatu sarakstu. Pirmkārt, dažas no tām tika izdotas Savienotajās Valstīs. Tātad CIP, kura it kā darbojas tikai aiz ASV robežām, pārkāpusi savus statūtus. Otrkārt, neatkarīgi no tā, vai CIP tos pārkāpusi vai ne, tēma «CIP — dzdevēja» mani saistīja kā tēma rakstam. Mani intriģēja .jautājums, kādas gan grāmatas CIP subsidējusi. Kādu procentu sastāda daiļliteratūra, kādu — politiskā literatūra? Cik daudz pārdots, kā tās recenzē? Kuri CIP autori izdod bestsellerus? Kādu līniju CIP prasa ievērot šajās grāmatās? Nekas cits no tā, kas notiek Savienotajās Valstīs, pēc mana uzskata, neapgāž tik nekaunīgā veidā pie mums pastāvošo teoriju, ka patiesība galu galā noskaidrojas, jo pastāv ideju gadatirgus.»

No 1976. gada oktobra līdz 1977. gada martam Navaskijs ar saviem lūgumiem apsēda CIP amatpersonas. Bez rezultātiem. Tad viņš CIP iesūdzēja tiesā.

«Es nepadošos vilinājumam,» Navaskijs turpināja, «un nesākšu sīki stāstīt par tiem izsmalcinātajiem tehniskajiem un juridiskajiem šķēršļiem, kurus man radīja CIP. Pietiek pateikt, ka izgāju trīs tiesu instances, divreiz iesniedzu apelāciju. Tas viss prasīja 6 gadus. Iztērēju gandrīz 1000 dolāru, lai samaksātu mašīnrakstītājām par dokumentu pārrakstīšanu, nemaz neskaitot laiku, kuru zaudēja advokāts. Viņš veda lietu bez atlīdzības. Vai bija vērts to visu darīt?

Domāju, bija vērts — kaut vai tā dēļ, ko mēs šajā laikā atklājām. Biju pārsteigts, uzzinot, ka mans pieņēmums: CIP — izdevējs, nevis subsidējošs resors, — ir pilnīgi pareizs. Pārvalde bija spiesta manā rīcībā nodot 85 dokumentus. Kaut ari tajos izsvītroti grāmatu nosaukumi un autori, CIP aizmirsa likvidēt sava veida anketas datus. Noskaidrojās, ka, tāpat kā īstai izdevniecībai, Pārvaldei ir pastāvīga pārdoto grāmatu uzskaite, katru ceturksni grāmatvedība sastāda atskaites, kurās minēts autors, nosaukums, izdošanas datums un pārdoto eksemplāru skaits. Pie šiem parastajiem datiem CIP pievienojusi vēl savus punktus: «Izdevējs» (kura vārdā iznāk grāmata), «Vienošanās» (kāda CIP pārvalde maksājusi par grāmatu), «Valoda» (kādā valodā grāmata iznākusi pirmajā izdevumā) un tas, kas nosaukts par «Projekta šifru» (ar to acīmredzot domāts grāmatas šifrs).

Tāpat es uzzināju: lai kādas arī būtu citas CIP rūpes, runa nebūt nebija par nelielu izdevniecību. Atteikusies man izsniegt materiālus, CIP paskaidroja, ka pat pie labākās gribas to izdarīt «būtu jāaptver neaptveramais», jo dosjē un materiāli, kas attiecas uz grāmatu finansēšanu vai akceptēšanu ... plauktos aizņem no divām līdz divi simti tekošajām pēdām. Katrā tādā pēdā ir apmēram 2000 lappušu.

No CIP memoranda, kuru saņēmu prasības izskatīšanas gaitā, noskaidrojās: es un CIP saprotamies vienā ziņā — grāmatas ir nozīmīgas ...

Galu galā CIP mani uzvarēja, norādot, ka publicēto grāmatu saraksta atklāšana nozīmētu oficiāli atzīt, ka CIP piedalās slepenā grāmatu izdošanā citās valstīs. Tas izraisītu nopietnus ārpolitiskus sarežģījumus, kuri kaitētu mūsu nacionālajai drošībai.

Visas tiesas instances bija vienisprātis ar CIP, ka šis apgalvojums nav jāpierāda, organizējot slēgtu sēdi. Tad ari nav ko strīdēties.

Līdz šai dienai Savienotajās Valstīs netiek izpausta neviena frāze, ja pret to, atsaukdamās uz nacionālās drošības nodrošināšanu, iebilst CIP.»(7) Lieliska amerikāņu «demokrātijas» tikumu ilustrācija! Balstoties uz pastāvošo likumdošanu, jums ir tiesības doties uz tiesu, taču rezultāti pēc daudzu gadu staigāšanas pa tiesām līdzinās nullei. Navaskijs — liela liberāla, taču, pēc amerikāņu kritērijiem, lojāla žurnāla redaktors nav vienīgais cilvēks Savienotajās Valstīs, kas spējis iekļūt «New York Times» lappusēs un izpaust tajās savu vilšanos. Vērtējot pēc tiem pašiem kritērijiem, tas ir cildens pasākums, kas pierāda «vārda brīvību». Ir izteicies! Bet kas mainījās? CIP turpina savu darbu. Jādomā, ka pēc 1967. gada nekas nav savādāk, iznāk un iznāk grāmatas, īstenojot resora «operatīvos mērķus».

To tūkstošu un tūkstošu autoru vidū, kas kalpo Centrālajai izlūkošanas pārvaldei, līdzās Dzimtenes nodevējam angļu un amerikāņu spiegam Peņkovskim stāv cilvēks ar tādām pašām morālajām īpašībām — Solžeņicins.

3

1957. un 1958. gadā pa Maskavu šaudījās neuzkrītošs cilvēks, ko bija pārņēmusi ļaundabīga kārība kļūt slavenam. Viņš mēģināja uztaustīt, kā pats izteicās, kontaktus ar tiem, kuri varētu nogādāt uz Rietumiem un tur publicēt paskvilas par dzimto zemi. Tā bija visdraņķīgākās kvalitātes prece.

Neviens cits kā amerikāņu vēstnieks Maskavā sešdesmito un septiņdesmito gadu mijā Dž. Bīms, atklādams pārsteidzošu informētību lietās, kas neietilpst tradicionālajā diplomātu kompetencē, atcerējās: «Solžeņicins sagādāja grūtības visiem, kam bija ar viņu darīšana... Viņa rokrakstu pirmie varianti bija apjomīga, daudzvārdīga jēla masa, kuru vajadzēja organizēt saprotamā veselumā... tie bija pārpilni vulgārismiem un nesaprotamām vietām. Tos vajadzēja rediģēt.»(8)

Redaktori un iedvesmotāji atradās, jo pēc visiem parametriem Solžeņicins bija piemērots, lai no viņa izveidotu «rakstnieku», izveidotu atbilstoši pret PSRS vērstās graujošās darbības shēmai. Ir attiecīgā pārliecība un «prece» — rokraksti, kurus pēc zināmām rediģēšanas grūtībām var pārvērst par «grāmatām». Kā šādās reizēs mēdz gadīties, sākumā topošais «rakstnieks» saņēma garīgo barību no CIP filiāles — TDS. Tās kvalitāte, kā mēs redzējām, Solžeņicina darbus apveltīja ar specifisku piegaršu un smaržu. Tāpēc radās vēl citas komiskas sekas vai pat pilnībā bija liegtas iespējas iedarboties uz padomju cilvēku prātiem: arī operāciju «Solžeņicins» CIP balstīja uz pilnīga padomju iekārtas nolieguma, tas ir, noraidot to, kas dārgs visiem padomju cilvēkiem.

Sākumā par TDS—Solžeņicina politisko kredo un to, kā šis kredo izpaužas viņa visdažādākajos darbos.

Komunisma ienaidnieki atkal un atkal slavina N. Berdjajevu. Daudz no viņa smēlies arī Solžeņicins, jo TDS izdod Berdjajeva darbus arī ērtā — konspiratīvā kabatas formātā. Taču vienu vietu Berdjajeva darbos viņš apzināti nav redzējis — pārāk precīzi tur raksturots pats Solžeņicins un viņa «daiļrades» mērķi.

Berdjajevs reiz sacīja, ka Dostojevskis paredzējis smerdjakovismu. «Viņš zināja,» rakstīja Berdjajevs, «ka Krievijā celsies sulainis un brīdī, kad mūsu dzimtenei draudēs lielas briesmas, teiks: «Es visu Krieviju ienīstu», «es ne vien negribu būt kara huzāriņš, bet, gluži otrādi, gribu, lai iznīcina visus zaldātus». Uz jautājumu: «Bet, kad ienaidnieks uznāks, kas tad mūs aizstāvēs?» — dumpīgais sulainis atbildēja: «Divpadsmitajā gadā pret Krieviju rīkoja milzīgu uzbrukumu franču ķeizars Napoleons Pirmais, tagadējā tēvs, un labi būtu, ja toreiz šie paši francūži būtu mūs iekarojuši: gudra nācija iekarotu visai stulbu un pievienotu sev. Būtu pavisam cita kārtība.»»

Solžeņicins pēc sava gara ir radniecīgs šim sulainim. Kad Dzimtenei draudēja lielas briesmas, kara gados, viņš zākā Augstākās Virspavēlniecības rīcību. Par to pēc kara laika likumiem tiek atbrīvots no armijas un sodīts. Attiecībā pret tiem, kuri ar ieročiem rokās nāca iekarot mūsu tautu, nesot līdzi nāvi un postu, viņš palika neiznīdējams līdzdalībnieks šī vārda visnekrietnākajā nozīmē.

Tāpat kā Smerdjakovs, viņš spriedelē par 1812. gadu: «Vienkārša patiesība, taču pašam tā jāpārcieš: svētītas nav vis uzvaras karos, bet zaudējumi tajos!... Mēs tik ļoti esam pieraduši lepoties ar mūsu uzvaru pār Napoleonu, ka nemanām: tieši pateicoties tai, zemnieku atbrīvošana nenotika pusgadsimtu agrāk, tieši pateicoties tai, nostiprinājies tronis sakāva dekabristus (pie tam frančī nespētu okupēt Krieviju).» Atstāsim neievērotu aplamo cēloņu un seku sakarību — ir zināms, piemēram, ka par dekabristiem izveidojās, arī atgriežoties no karagājiena uz Sēņu, — bet pievērsīsim uzmanību kam citam: vai gan te nav saklausāma Smerdjakova sulainiskā balss?

Šis sulainis nekādi nevar nomierināties par to, ka daudzos karagājienos pret Krieviju tika ciestas sakāves. Kāpēc gan vēsture izveidojusies tā un ne citādi, vaicā Solžeņicins: «Tiktāl visi uztvēruši un iegaumējuši: «svarīgs ir rezultāts». No kurienes tas mūsos? Sākumā no mūsu karogu slavas un tā saucamā «mūsu dzimtenes goda». Mēs žņaudzām, cirtām un griezām visus mūsu kaimiņus, paplašinajāmies — un tēvijā tika apgalvots: «svarīgs ir rezultāts».»

Iedziļināsimies šo vārdu jēgā. Krievu tauta daudzu gadsimtu gaitā vairākkārt glābusi cilvēci no tiem, kuri tiecās pēc hegemonijas pār toreizējo civilizēto pasauli. Caur Krievzemi uz Eiropu neizlauzās Cingishana un Batija ordas, Krievija sagrāva Osmaņu impēriju, Krievijā tika sakauts Kārlis XII, Krievijā galu dabūja Napoleona «dižā armija». Vai tad krievi gāja «pie kaimiņiem»? Vai gan ne krievi par milzīgu pūliņu, asiņu uti upuru cenu atsita svešzemju iebrucējus? Viņiem nācās cīnīties par savu brīvību un par citu tautu brīvību. Ja neskaitāmas mūsu senču paaudzes sīksti un vīrišķīgi, ar ieročiem rokās nebūtu sargājušas dzimtās robežas, krievi jau sensenis būtu izzuduši kā tauta.

Solžeņicina stilu noteikti ietekmējusi krievu rakstnieka

S. Sergejeva-Censka valoda un sintakse. Sergejeva-Censka atdarinātājam būtu bijis noderīgi no viņa aizņemties ne tikai izklāsta manieri un vārdkopas, bet arī skatienu uz Krievijas vēsturi. Stāstīdams par Krimas karu, kad «kaimiņi» — francūži un angļi — bija nogājuši tūkstošiem verstu, lai karotu pret Krieviju, Sergejevs-Censkis viņam piemītošajā apcerīgajā manierē raksta: «Vai nu leģendas, vai dziesmas, vai teiksmas, ko vecie zaldāti stāsta jaunajiem un kas pāriet no paaudzes uz paaudzi, iedvesa viņiem ticību savai neuzvaramībai... šo pārliecību zaldāta galvai iedvesa kājas, kas pārgājienos nosoļoja tūkstošiem kilometru garus maršrutus, kamēr zaldāti nonāca pie Krievu zemes robežām. Krievu zaldāti jau paši bija lauku cilvēki, viņi zināja, kas ir zeme, vienalga, ar kādiem ienaidniekiem par šo zemi vajadzēja cīnīties, un arī bez īpašiem rotu komandieru paskaidrojumiem paši saprata, ka tik milzīgi daudz zemes kā Krievijai varējuši iekarot tikai neuzvarami karapulki... Ģeogrāfija bija viņiem mācījusi vēsturi un iedvesusi ticību pašiem uz sevi, un Inkermanas augstienē tie kāpa kā saimnieki — padzīt nelūgtus viesus.»(9)

Visu Solžeņicina grāmatu «Četrpadsmitā gada augusts» caurstrāvoja smerdjakoviskas skumjas, ka «gudrā nācija» (vācu) nav iekarojusi «visai stulbo» nāciju. Tieši no šāda viedokļa arī tiek aprakstīta krievu un vācu karaspēka darbība Austrumprūsijā 1914. gada augustā.

Poļu publicists J. Romanovskis, sīki analizēdams grāmatu, uzsvēra tieši šo Solžeņicina sulainisko izdabāšanu vācu militārismam. Ar lielu sašutumu izteicies par grāmatā slavināto ķeizara it kā vienmēr uzvarām vainagoto kara mašīnu, J. Romanovskis rakstīja: «Nebūt ne viss bija tik gludi, kā apgalvo no sajūsmas sastingušais autors, kas nokritis uz ceļiem vācu militāristu priekšā. Rakstīt šādā pozā ir vairāk kā neērti, un arī skatiena rakurss nav īstais, vismaz aplūkojamais priekšmets tiek izkropļots un pārspīlēts... (jo autoru) apžilbinājis vācu ģenerāļu zā baku spožums.» Bet kas par pozu! Tieši kā sulainim Smerdjakovam radīta.

Poļu publicists, slāvs, sašutumā izsaucas: «Nodevis aizmirstībai vēsturi, autors visu apgriež ar kājām gaisā, bet tas, ko viņš uzrakstījis, precīzi atbilst šovinistiskajām runām, kas slavina Tanenbergas kauju fašistiskās Vācijas laikā .. . Briesmīgi un zaimojoši skan Solžeņicina vārdi. Ja tos dzirdētu poļu un padomju karavīri, kas atdusas šajā zemē un atdevuši dzīvību par to, lai nekad neatdzimtu «Drang nach Osten!»! Savas grāmatas lappusēs Solžeņicins cenšas no jauna izkarot pagājušos karus.»(10)

Smerdjakovisms ir daļa no cariskās Krievijas nolādētās pagātnes, ko aizslaucīja Lielais Oktobris. Tas, ko Solžeņicins pasniedz kā jaunāko atklājumu, kā savu «dziļo» pārdomu augli, patiesībā ir vecu ideju atgremojiims. Viņš atdzīvina to pirmsrevolūcijas Krievijas reakcionāro spēku uzskatus, kuri ilgus gadus centās pakļaut lielo zemi Vācijai.

Ievērojamais pirmā pasaules kara krievu karavadonis A. Brusilovs atceras: «Vācietis, ārējais un iekšējais, pie mums bija visspēcīgs... Pēterburgā bija varena krievu— vācu partija, kas katrā ziņā, par jebkuru pazemojumu cenu prasīja stingru savienību ar Vāciju, kura toreiz demonstratīvi spļāva mums virsū. Kāda gan tādos apstākļos varēja būt tautas prātu sagatavošana šim neizbēgamajam karam, kam vajadzēja izšķirt Krievijas likteni? Acīmredzot nekāda vai drīzāk negatīva.»(11)

Par to zina un atceras visi tie, kas mīl krievu vēsturi un ciešām saitēm saistīti ar krievu tautu. Nav nejaušība, ka plašajā rakstā «Karojošais tumsonis» (par «Četrpadsmitā gada augustu») bulgāru laikrakstā «Otečestven Front» N. Pavlovs īpaši akcentēja to, ka Solžeņicins uzstājas kā vācu militārisma apoloģēts. «Autora nožēlojamā tendence cildināt un slavināt visu, kas attiecas uz ķeizarisko Vāciju,» rakstīja N. Pavlovs, «ir visiem zināma... Atdzīvinājis slāvu nīstās «krievu-vācu partijas» līķi, partijas, kura centās nospiest lielo valsti pie vācu imperiālisma kājām, Solžeņicins ar vislielāko prieku pārstāsta tās argumentāciju.»(12)

Solžeņicins savos slēdzienos nav vientuļš. Lūk, ko saka viens no viņa garīgajiem sabiedrotajiem: «Esmu nācis pie stingras pārliecības, ka krievu tauta savus uzdevumus var atrisināt savienībā un sadarbībā ar vācu tautu. Krievu tautas intereses vienmēr saskanējušas ar vācu tautas interesēm. Augstākie krievu tautas sasniegumi nesaraujami saistīti ar tiem posmiem vēsturē, kad tā saistījusi savu likteni ar Vāciju.» Tā 1943. gadā «Atklātajā vēstulē» ar daiļrunīgu virsrakstu «Kāpēc es uzsāku cīņu pret boļševismu» spriedelēja Vlasovs. Garīgā savienība ar Vlasovu ir likumsakarīga un objektīva gan Tautas darba savienībai (TDS), gan Solžeņicinam. Smerdjakovs cerībā, ka «gudrā» nācija ievedīs Krievijā kārtību, gribēja, lai iznicinātu visus tās zaldātus. Lai neviens ar ieroci rokā neiedrošinātos traucēt «stulbajai» tautai pieņemties prātā. Tāds ir ari Solžeņicina apslēptais sapnis. Pagātne nav iepriecinoša — krievi kāva lupatu lēveros svešzemniekus, kuri nāca ar karu. Tā ir raksturīga krievu vēstures iezīme. Atskatieties pagātnē, vaimanā Solžeņicins, kāpēc jūs, krievi, nepadevāties svešzemju jūgā. Jūs taču nogrēkojāties, jūs neizpratāt, kasj ir patiesa brīviba, «brīvība — tā ir PAŠIER0BEŽ0ŠANĀS! — pašierobežošanās — citu labā!... Pašierobežošanās aspektu — starptautisko, politisko, kultūras, nacionālo, sociālo, partijas — milzums. Kaut mēs, krievi, tiktu galā ar savējiem. Un rādītu plašas dvēseles piemēru.»

Bez ilgas vilcināšanās noskaidrojas arī Solžeņicina dvēseles «plašums» — labprātīgi atteikties būt dižai lielvalstij. Absurds? Protams. Taču Solžeņicins paliek pie sava, kā lietpratējs paskaidrodams: «militāro vajadzību mums desmitkārt mazāk», vajag uz «daudziem gadiem stipri samazināt militāros izdevumus». Atbruņošanās ir perspektīva tikai tad, ja abas puses nostājas uz šī ceļa, tieši to ari nenogurstoši aicina Padomju Savienība. Pašlaik ir vispāratzīts, ka starp PSRS un ASV pastāv stratēģiskā paritāte, kas, nemaz jau nerunājot par visu pārējo, nosaka spēku samēru starptautiskajā arēnā. Bet Solžeņicins ierosina, lai PSRS militārais spēks sastādītu desmit procentus no amerikāņu spēka — un tas tiek saukts par «plašas» dvēseles atklāšanu!

Kas attiecas uz Savienotajām Valstīm, tad tām Solžeņicins piešķir īpašu lomu. 1975. gada 30. jūnijā Vašingtonā, uzrunādams trīstūkstoš cilvēku auditoriju, kas bija sapulcināta ar ADF—RAK vadības pūlēm, viņš sacīja: «Nasta guļ uz Amerikas pleciem. Vēstures gaita, gribat jūs to vai ne, jums uzdevusi vadīt pasauli.» Ieradums pla- ģiēt Solžeņicinam acīmredzot jau iegājis asinīs. Neviens cits kā Trumens, uzsākdams «auksto karu» un bruņošanās sacensību, 1945. gada decembrī amerikāņus pamācīja: «Vai mēs to gribam vai negribam, mums jāatzīst, ka mūsu uzvara uzlikusi amerikāņu tautai atbildības nastu — turpmāk tai jāvada pasaule.»(13)

Citā runā — 1975. gada 9. jūlijā Ņujorkā — Solžeņicins pieprasīja: «Bija laiks, kad Padomju Savienība atombru- ņojuma ziņā nebija ar jums salīdzināma. Pēc tam tuvojās, pielīdzinājās. Pēc tam, tagad jau visi to atzīst, sāka jūs pārspēt. Iespējams, tagad koeficients ir lielāks par vienu. Bet pēc tam būs divi pret vienu ... Savelkas mākoņi, tuvojas negaiss.» Tātad bruņojieties, bruņojieties līdz zobiem!

Tāds ir divsejainais provokators Solžeņicins: viena seja vērsta uz Rietumiem, otra — uz Padomju Savienību. Savienotajām Valstīm, pēc viņa domām, «jāvada» pasaule, nodrošinot sev absolūtu militāro pārsvaru, diktējot visām tautām savus noteikumus. Mums, kas esam iesākuši patieso cilvēces vēsturi, ceļam jauno sabiedrību, jāieņem «pašierobežošanās» pozīcijas, jānoliec galvas un jāloka ceļi imperiālisma priekšā. Tāds ir XX gadsimta otrās puses Smerdjakovs.

Solžeņicina personā CIP ieguvusi uzticamu sulaini. Visa Solžeņicina nabadzīgā ideoloģiskā bagāža apbrīnojami līdzīga visnodrāztākajai Rietumu pretpadomju propagandas klišejai. Neraugoties uz neaptveramajām pretenzijām, viņš ir tikai antikomunistisko doktrīnu popularizētājs, turklāt savā centībā nepūlas pat tās pārstrādāt, bet plaģiē. Solžeņicina galvenais «darbs» — izdaudzinātais «Gulaga arhipelāgs».

Mūsu dienās šī grāmata ietilpst pretpadomju dežūrpro- pagandas obligātajā sortimentā, protams, ar pienācīgiem reveransiem «domātājam» un pārējiem. Tā tiek pasniegta kā patstāvīgu «pārdomu» auglis utt. Protams, plašai audi- torijai Rietumos. Citādi jautājums tiek traktēts Rietumu zinātniskajā literatūrā, kur autora iedvesmas avots norādīts visai precīzi. «Lai gan Solžeņicins ieviesis terminu «gulag»* starptautiskajā vārdnīcā,» norāda amerikāņu vēsturnieks D. Erdžins, «angļu valodā šis vārds tika lietots ievērojami agrāk. Žurnāla «Plain Talk» 1947. gada maija numurā bija raksts «Gulag — verdzība, incorporated» un nozīmīgāko nometņu karte. Solžeņicins droši vien redzēja šo karti jau Krievijā.»(14)

___________________

* ГУЛАГ — Главное управление исправительно-трудовых лагерей (Galvenā labošanas darbu nometņu pārvalde), — Red. piez,

Jādomā, ka, parādoties Solžeņicina grafomāniskajiem biezajiem sējumiem, TOS vadība izjuta likumīgu autora lepnumu, kā ari priecājās par CLP—TDS norādījumu precīzo izpildi. Pretpadomju smērējums parādījās ne tikai nožēlojamā «Poseva» lappusēs, bet arī Rietumu prese to izplatīja savā pasaulē, minēdama arī pārējos «rakstnieka» darbus.

Viņu izvirzītais lozungs «Nedzīvot ar meliem!» izrādījās vienkārši pārfrāzēts TDS lozungs «Pret meliem — patiesību!». Lozungs «Pret meliem — patiesību» bija ietverts jau 1938. gada «Jaunās paaudzes tautas darba savienības» (JPTDS) programmā, vēlāk tas uzbāzīgi tiek atkārtots pie visiem TDS saimniekiem. Turklāt TDS barvežu acīs šai frāzei ir stingri noteikta semantiska slodze — tā ir parole, pēc kuras viņi pazīst «savējos». Pārdodams saimniekiem kārtējos melus, Poremskis 1975. gada beigās spriedelēja: «Visi šie miljoni, kuri «nedzīvo ar meliem», jau iegūst organizācijas veidu — iegūst idejisku mērķtiecīgu kopību, kas izpaužas ja ne kādās darbībās, tad vismaz reaģēšanā uz tām.» Atkārtodams TDS paroli, Solžeņicins iekļāvās to cilvēku skaitā, kas nodarbināti CIP—TDS graujošā darbībā.

1974. gada 16. novembri Solžeņicins Cīrihē organizēja preses konferenci «Par Krievijas nākotni». Sanākušajai raibajai auditorijai viņš centās pierādīt, ka attīsta «savu» programmu: «Programmu, kuru es piedāvāju savai zemei, es saucu par tikumisko revolūciju. So programmu es izklāstīju dokumentā «Nedzīvot ar meliem!».»

Tagad ielūkosimies materiālā «Atbrīvošanās cīņas stratēģiskās problēmas», ko 1971.—1972. gadā izstrādājusi TDS padomes stratēģiskā komisija. Tajā teikts: «TDS vada tās dalībnieku grūto darbu pašiem sevis un savas lautas tikumiskajā pilnveidošanā. Krievijai vajadzīgi ne līkai politiski, bet arī garīgi pārkārtojumi. Tikai dvēseles revolūcija var garantēt sabiedriskās revolūcijas panākumus!»

Solžeņicina ierosinātās «tikumiskās revolūcijas» sākotnējie ceļi, kā redzam, gandrīz precīzi norakstīti no minētā TDS materiāla. Salīdzināsim:

TDS

Vajadzīga «stihiskā sabotāža».

Neiet uz sapulcēm, bet, ja iet, — neuzstāties, neap- laudēt...

Nepiedalīties oficiālos gājienos un demonstrācijās.

Nepiedalīties nekādās vēlēšanās.

Solžeņicins

Vajadzīga «pilsoniskās nepakļaušanās» kampaņa.

Neļaut sevi dzīt uz sapulcēm ...

Neļaut sevi piespiest iet uz demonstrāciju vai mītiņu.

Necelt balsošanā roku ...

Ko gan par visu to vēl sacīt!? Nepārtraukta detalizētu ieteikumu izstrādāšana, kā mums uzvesties, — tas nav nekas jauns Tautas darba savienībā. Savienības barveži ar to nodarbojas daudzus desmitus gadu. Viņu aicinājumi padomju cilvēkos var izraisīt tikai riebumu. Taču TDS tipogrāfijas iespiedmašīna turpina darboties. Šī un citādas instrukcijas Tautas darba savienībai ļoti nepieciešamas, lai atskaitītos Centrālajai izlūkošanas pārvaldei. Tiem, kuri vada graujošo darbību pret Padomju Savienību, šīs instrukcijas rada iespaidu, ka TDS «strādā». Pēc tam seko lūgumi piešķirt ubagdāvanas,

Plaģiators tomēr alka arī teorētiķa laurus. Lūk, Rietumos publicētais pretpadomju krājums «No blāķapakšas» («Из-под глыб»). Ar CIP pūlēm visi materiāli caurstrāvoti ar niknu naidu pret Padomju Savienību, pret komunismu, trešo daļu no tiem rakstījis Solžeņicins.

Pēc viņa domām, vērienīguma ziņā šo krājumu var salīdzināt tikai ar bēdīgi slaveno krājumu «Vehi», par kuru Solžeņicins ir vislabākajās domās: ««Vehi» pēc vairāk nekā 60 gadiem arī šodien ir kā ceļa rādītājs un tiešām norāda, kur mums iet.» Lieliski! Ne soli mūsu «filozofs» nespēj spert bez TDS kruķiem, Labu laiku atpakaļ TDS atkārtoti izdeva krājumu «Vehi» un neatlaidīgi to rekomendēja kā rokasgrāmatu.

Spriedelēt par krājumu «Vehi» viņš ņēmās pēc Berdja- ļjeva atvieglināta, adaptēta pārstāsta, labi vēl, ka TDS no jauna izdeva rakstiņu «Krievu revolūcijas gari». Visa Solžeņicina teorētiskā «gudrība» ietilpa Berdjajeva pamat» secinājumos. Un, protams, tā kā viņam bija svētas visas CIP—TDS rekomendācijas, viņš tās cītīgi izmantoja.

Berdjajevs

Tagad krājumu «Vehi» plašās krievu inteliģences ap rindās vairs neuzņemtu tā kā tūlīt pēc parādīšanās. Tagad krājuma «Vehi» taisnību sāk atzīt pat tie, kas to pulgoja. Taču ceļš uz atdzimšanu iet caur nožēlošanu, caur savu grēku apzināšanos, caur tautas dvēseles attīrīšanu no nelabiem gariem.

Solžeņicins

Krievu pirmsrevolūcijas izglītotā slāņa liktenīgās īpatnības tika pamatīgi aplūkotas krājumā «Vehi» — un ar sašutumu tās noliedza visa inteliģence, visu virzienu partijas ... Prieks par to, ka pēc 60 gadiem, šķiet, Krievijā paplašinās slānis, kas spēj šo grāmatu atbalstīt.

Tikai caur daudzu personu nožēlošanas joslu var tikt attīrīts krievu gaiss, krievu augsne.

Tad, lūk, no kurienes Solžeņicina «nožēlošana»! Plaģiāts no Berdjajeva. Ir vietā atgādināt, ka Berdjajevs, kurš rakstīja drīz pēc Lielā Oktobra, saskatīja «nožēlošanā» filozofu akmeni, ar kuru pagriezt atpakaļ vēstures ratu. Nesagaidīja. Tagad stafeti pārņēmis Solžeņicins.

Un, protams, TDS ar šo krājumu steidzās atskaitīties Centrālajai izlūkošanas pārvaldei. Rūdītais nelietis Rēd- Iihs, kas sadarbojās ar gestapo, pienācīgi atestē krājuma veidotājus: ««No blāķapakšas» autorus mēs uzskatām par brāļiem ne tikai tāpēc, ka izdevniecība «Posev», tiklīdz radās iespējas, no jauna iespieda krājumu «Vehi». To pašu krājumu «Vehi», kuru Solžeņicins nosauca par pravietisku ...» «Attieksme pret pašreizējo politisko režīmu Krievijā mums ar «No blāķapakšas» autoriem ir pilnīgi vienāda,» vēsta Rēdlihs un papildina: «Tūkstoškārt taisnība Solžeņicinam.» Sajūsmināts par to, kā krājuma autori atstāstījuši neskaidrās TDS instrukcijas (jāsaka, bez īpaša literāra spožuma, toties ļoti izvērsti), Rēdlihs, jau iekaisis, izpļāpājas: «Solžeņicins mūs aicina uz tikumisku revolūciju. Un mēs pieņemam viņa aicinājumu. Pareizi, sākt vajag pašam ar sevi (un to saka esesietis! — N. J.). Taču ne sevis dēļ ... Mūsu zemē pēc tikumiskās revolūcijas neizbēgami sekos arī politiskā revolūcija... Te nedrīkst palikt pusceļā, un, ja Krievijai ir nākotne, tad šī nākotne ir pilnīgā un galīgā boļševisma pārvarēšanā, bet mūsu sociālās esamības pašus pamatus var pārveidot ar to, ko visās vārdnīcās sauc par revolūciju.»

Rēdlihs, droši vien atcerējies vissatraucošākos brīžus gestapo dienestā, pieprasīja asinis. Viņš ar bendes tiešumu izskaidroja, ko praksē nozīmē «tikumiskās revolūcijas» teorētiskās koncepcijas. «Man bail, ka «No blāķapakšas» autori ne nu gluži apstājušies pusceļā, bet, norādījuši pareizo ceļu, tomēr piebremzē tos, kuri gatavi pa to iet. Miers — milzīga vērtība. Taču «ne mieru es nācu nest, bet šķēpu», un, lai gan «kas šķēpu pacels, no šķēpa kritīs», tomēr to pacēla arī svētie karotāji... Krievijas garīgo atdzimšanu nevar atraut no tās politiskās atbrīvošanas, tikumisko revolūciju — no valsts apvērsuma.» Liekas, ka Rēdlihs pats salicis visus punktus uz «i».

Šīs atklāsmes attiecas uz 1975. gada martu. Tajā laikā Savienotajās Valstīs spēkā pieņēmās kampaņa CIP darbības izmeklēšanai. Šai kampaņai «tedeesieši» droši vien sekoja ar aizturētu elpu. Cienījamie aizbildņi, bet galvenais — finansētāji, kā viņiem rādījās, bija nokļuvuši grūtā stāvoklī. Nelikās neiespējami, ka sīkstie amerikāņu likumdevēji var ieskatīties CIP grāmatvedībā un nogriezt tādus veltīgus izdevumus kā TDS finansēšana. Protams, tik tālu lieta neaizgāja, taču kas to toreiz varēja zināt!

Lai novērstu briesmīgos draudus, TDS burtiski līda vai no ādas laukā, gribēdama pierādīt savu noderīgumu. Skatieties, mēs izaudzinājām Solžeņicinu un citus, tātad ne jau velti saņemam dolārus. Taču, lai kādi arī būtu šo atklāsmju motīvi, tie ir būtiski rakstnieka «daiļrades» mērķu analīzei.

4

Pret ko nostājies Solžeņicins, ir pilnīgi skaidrs. Bet par ko viņš uzstājas, kāda, ja tā var teikt, ir viņa konstruktīvā programma, ja par tādu vispār var runāt? Tikumiskās revolūcijas attīstīšanai viņš pieprasa nekavējoties atteikties no marksisma «agrāk, nevis vēlāk».

Metodi pasaka priekšā CIP, kas par «ideoloģijas galu» rūpējas pilnīgi tādā pašā garā kā Solžeņicins — atbruņojieties visās līnijās, atsakieties no tā, kas veido jūsu spēku. Taču pravietis arī šeit nav oriģināls. Arī aicinājums atteikties no marksisma ir CIP direktīvu un TDS programmatisko orientāciju atgremojums. Viņš ir nikns sociālisma un visa tā pretinieks, ko kopš 1917. gada Komunistiskās partijas vadībā radījusi padomju tauta.

Kad runa ievirzās par ideālu sabiedrību, redzama Solžeņicina un TDS aizkustinošā uzskatu vienotība. Aizgūtnēm aprakstīdams «jauno» valsti, viņš nežēlo krāsas. Apsolīto zemi apņem debeszilas un rožainas blāzmas. Taču arhitekti no «Poseva», konstruēdami savās lappusēs Krievijas nākotni, neaizmirst turpat pasludināt: «Krievu opozicionāriem un revolucionāriem jau tagad jāpaziņo par režīmu jaunajās Krievijas ieslodzījuma vietās, kuras neapšaubāmi būs.» Sājā ziņā tedeesiešu kompetence un interese par šo jautājumu šaubas neizraisa — viņi bija to cietumsargu vidū, kas darbojās hitleriskajās masu iznīcināšanas nometnēs.

«Vehi» — jaunās pasaules veidotāju galvenā mācību grāmata. «Krājums «Vehi» arī šodien mums šķiet kā no nākotnes sūtīts,» jūsmo Solžeņicins. Ielūkosimies arī mēs šajā mācību grāmatā. Solžeņicins sapņo par to, lai tur — kaut kur miglainā rītdienā — tiktu atjaunota vismaz svētītā, kā viņš saka, kārtība, kāda pastāvēja līdz 1917. gadam. Krājumā «Vehi» teiktais nāk kā no viņa un viņam līdzīgo mutes: «Tādi kā mēs ne tikai nedrīkstam sapņot par saplūšanu ar tautu — baidīties no tās mums vajag vairāk nekā no bargas varas, un mums jādod svētība šai varai, kas ar saviem durkļiem un cietumiem aizvien pasargā mūs no tautas dusmām.» Nav nekādu šaubu par to, pret ko Solžeņicins un viņa domubiedri, balstoties uz krājumu «Vehi», grib vērst šķiriskās represijas.

Taču «Vehi» mācīja arī ko citu — galēju liekulību buržuāzijas mērķu sasniegšanā. Farizejiski tur tika paziņots: «Marksisms un tā mācība par šķiru cīņu un valsti kā šķiru kundzības organizāciju bija, varētu teikt, inteliģences pret- valstiskās atkrišanas noslēgums.» Tādējādi noķengājuši labākos tautas pārstāvjus, kas bija cēlušies cīņai pret patvaldību, krājuma «Vehi» autori ierosināja Krievijas inteliģencei pieņemt par ticības simbolu buržuāzisko ideoloģiju: «Beidzot jāatzīst, ka tieši «buržuāziskā» zinātne ir īstā objektīvā zinātne, turpretim «subjektīva» ir mūsu na- rodņiku zinātne un mūsu marksistu «šķiriskā» zinātne, kuras vairāk līdzinās kādai īpašai ticības formai nekā zinātnei.» Garāmejot piebildīsim, ka veltīgi Rietumos piecdesmito gadu vidū slavināja D. Bellu un Ko kā «deideoloģizācijas» pirmatklājējus. Prioritāte šīs teorijas izveidošanā pieder krājumam «Vehi».

Tautas laimes vārdā Krievijas revolucionāri mira karātavās, devās katorgā. Skaidri redzams, ka krājumā «Vehi» šis ceļš bez vārda runas tika nosodīts, bet krievu inteliģence atzīta par pagrimušu. Zemei, kura atradās uz revolūcijas sliekšņa un kurā šīs revolūcijas vārdā veica leģendārus varoņdarbus, tika pretstatīti sīkpilsoniskie un mietpilsoniskie Rietumi. «Te ir mūsu inteliģences radikālā atšķirība no Rietumu inteliģences,» vēstīja «Vehi», «tur rūpes par personisko labklājību ir sabiedrības norma, kaut kas tāds, kas pats par sevi saprotams... Egoisms, pašapliecināšanās ir liels spēks; tieši tas Rietumu buržuāziju padara par varenu, neapzinātu dieva ieroci zemes virsū.» Piebāzt kabatas, dzīvot uz sava tuvākā sviedru un asiņu rēķina buržuju kungiem, protams, ir svēta lieta. Starp citu, tā saprotama arī miljonāram Solžeņicinam.

Padomju tauta bija diametrāli pretējās domās, kad revolūcijas ugunīs aizmēza šos mošķus no zemes virsas. Tagad tedeesieši un Solžeņicins cer atjaunot viņu «dieva valstību» uz zemes, pigmeji nodomājuši uzrausties plecos milzim — dižas valsts dižai tautai. Un, kaut arī viņi orientējas pēc krājuma «Vehi» vairāk nekā pirms pusgadsimta izliktajām ceļa zīmēm, nevar teikt, ka šie kungi neko nebūtu iemācījušies. Cara laiku cietumi un durkļi, pēc kuriem viņi skumst, izrādījās nestabili. Solidāristi cer uzmest tautas kaklam nevis apaušus, bet cilpu. Par vienīgi derīgo valsts iekārtas struktūru Padomju Savienībai solidāristi uzskata fašismu. Tas nav ne mans izdomājums, ne citāts no fašisma bībeles. Tā kā viņi atrodas CIP apgādībā, tad arī šīm idejām resors, protams, piekrīt un tās atbalsta. Atcerēsimies NDP direktīvu 20/1, kura aplūkoja nākamo Krievijas iekārtu bez padomju varas.

Un Solžeņicins? «Pašlaik vēl vairāk nekā visos pagājušajos gadsimtos,» viņš vēsta, «mums nepieklājas parlamentārajā sistēmā saskatīt vienīgo izeju mūsu valstij... Daudzus gadsimtus dažādas autoritārās varas formas pastāvējušas arī Krievijā, tomēr tā saglabājusi sevi un savu veselību ...»

Lai kādā virzienā arī attīstītos disidentu «radošā» doma, galu galā viņi nonāk pie autoritārisma modeļa. Solžeņicins par Saharovu rakstīja: «Interesanti, ka Saharovs, slavinādams Rietumu demokrātiju... izpļāpājas par pavisam citu sapni: «ļoti inteliģenta... pasaules vadība», «pasaules valdība ...» Tas jau ir pavisam cits princips — AUTORITĀRAS varas princips, kura varētu izrādīties vai nu slikta, vai arī teicama, taču tās radīšanas veidiem, tās uzbūves un funkcionēšanas principiem nevar būt daudz kas kopējs ar mūsdienu demokrātiju.»

Solžeņicins nenogurdināmi propagandē autoritārisma idejas, uzskatīdams tās par universāli noderīgām visai cilvēcei. Solžeņicina murgainās idejas, protams, atbalsta starptautiskā reakcija, jo viņš aicina darīt galu padomju iekārtai. Taču viņš runā ne tikai par to. Fašisma politiskajā leksikonā neizbēgami ietilpst «plutokrātijas» ķengāšana, jo tā neesot spējīga nodibināt fašistiem vēlamo sabiedrisko kārtību. Fašisti ir monopolistiskā kapitāla ķēdes suņi, kas zākā demokrātiju. Hitlers apgalvoja, ka ceļ «trešo reihu» uz Veimāras cūkkūts drupām, jo buržuāziskā demokrātija Vācijā bankrotējusi. Hitlerieši lida vai no ādas ārā, lai pierādītu, ka fašistiskā diktatūra vainago visu cilvēces attīstību un «jaunajai kārtībai» nekad nepienāks gals. Rietumu demokrātijas nievāšanai tika ierādīta nozīmīga vieta bez izņēmuma visu fašistisko režīmu frazeoloģijā.

Solžeņicins stabili pārņēmis fašisma ideologu stafeti. Viņš uzstāj: Rietumu pasaule «ir uz bojāejas robežas. Katastrofiska Rietumu pasaules un visas Rietumu civilizācijas novājināšanās... Tās galvenais cēlonis — vēsturiskā, psiholoģiskā un tikumiskā krīze, kas aptvērusi kultūras un pasaules uzskata sistēmu, kura radās Renesanses laikmetā un uzplaukumu piedzīvoja XVIII gadsimta apgaismotāju uzskatos.»

Visu viņa literāro vingrinājumu maģistrālais mērķis — pierādīt, ka nākotne pieder autoritārismam, fašismam. Sava iecienītā mērķa — autoritārisma — nopamatošanai viņš izmanto «tehnokrātijas» teorijas, skaidrojot tās šķībi un greizi. Un, lai novestu tās līdz masu apziņai, — ietērpj savus spriedelējumus romāna formā.

Bet kādēļ tad Rietumos Solžeņicinam dzied slavas dziesmas, ja viņš pauž idejas, kas svešas lielai daļai valdošo šķiru, teiksim, Savienotajās Valstīs? Vai gan grūti to visu bija saskatīt jau tad, kad Solžeņicins formāli vēl neizgāja no literatūras ietvariem, vēl nerakstīja politiskus rakstus, neuzstājās ar pravietiskām runām? Bulgāru publicists N. Pavlovs vērīgi diagnosticējis šī fenomena būtību jau pirms Solžeņicina atklāsmes krājumā «No blāķapakšas».

«Imperiālistiskā propaganda,» rakstīja N. Pavlovs, «jau sen izveidojusi stereotipu: Solžeņicins — «liberalizācijas» un citu buržuāziski demokrātiskajās valstīs ejošo lozungu aizstāvis. «Četrpadsmitā gada augusta» idejiskais saturs kategoriski apgāž vēligo stereotipu. Politiskās darbības un parlamentārisma noliegšana, tātad sabiedrības atomizēšana; valdzinošās runas par tehnokrātijas noderīgumu vadīšanā — totalitāro, fašistisko režīmu vispārēja iezīme, filozofijas pamats. Visi necilvēcisko fašistisko doktrīnu piekritēji divdesmitajos gados Itālijā un trīsdesmitajos gados Vācijā sāka ar to, ka likvidēja visas partijas, izņemot savējo, bet beidza ar citādi domājošo fizisku iznīcināšanu ...»

Tā gan — tuvāk aplūkojot, izrādās, ka šis neparastais «liberālisma» lāpnesis, kā to zvērēdama apgalvo buržuāziskā propaganda, patiesībā ir parasts un neoriģināls autoritāro ideju paudējs. Dodiet tikai Solžeņicina aprakstītajiem un apdziedātajiem cilvēkiem varu, un sāks plūst asiņu straumes. Autors ir daudz labējāks nekā buržuāziskā demokrātija. Diez vai Rietumos to neredz tie, kas Solžeņicinu ceļ vai debesīs, un, protams, viņš tur nav derīgs izmantošanai. Tāpēc arī pārsteidzoši vienpusīgas Rietumu presē ir recenzijas par grāmatu; šī sacerējuma puse tiek pilnīgi ignorēta. Solžeņicinu neatlaidīgi atbalsta saprotamu iemeslu dēļ — kāpēc gan starptautiskajai buržuāzijai, kas cīņai pret pasaules revolucionāro procesu izmanto diktatoriskos režīmus, nepielikt pie darba arī ideologu, kaut gan viņš sludina totalitārismu! Viņam taču ir lielisks akreditēšanās raksts — viņš dzīvnieciski neieredz Padomju Savienību.(15)

Kad «pravietis» parādījies Rietumos, ASV prezidents Niksons, kā liecina amerikāņu žurnāls «Newsweek», ar zināmu izbrīnu kabineta locekļiem esot teicis:

— Bet Solžeņicins taču ir labējāks par Bāriju Goldvoteru!

Valsts sekretārs Kisindžers, kas pēc profesijas ir vēsturnieks, precizējis:

— Nē, prezidenta kungs. Viņš ir labējāks par cariem.

Ja tā, sprieda Baltajā namā, tad Rietumu profesionālajiem ideologiem Solžeņicina sentences sagādājušas neaprakstāmu sarūgtinājumu. Pamācošu paraugu sniedz tas pats «Newsweek». Cik daudz asaru žurnāls gadiem nebija lējis, apraudādams Solžeņicina likteni Padomju Savienībā, un, še tev, satiekoties ar viņu aci pret aci, rūdītie redaktori apjuka. Nepietiek vārdu, lai aprakstītu viņu neērto stāvokli, tāpēc labāk lai viņi paši pastāsta par savām rūpēm un bažām:

«Aleksandra Solžeņicina ierašanās nostādīs grūtā stāvoklī intelektuāļus... Vairumam Rietumos lieta bija pietiekami skaidra: pēc ideoloģiskajiem uzskatiem un virzības Aleksandrs Solžeņicins bija, tā sakot, viens no viņiem — brīvības un demokrātijas piekritējiem, bet viņa izraidīšana uz Rietumiem būtībā apbalvojums un viņš gaidīts viesīs. Šāda pārliecība ilgi nesaglabājās. Vārdu plūdos atklājās cits Solžeņicins, ne tuvu tik spožs un pieņemams, kā tika uzskatīts agrāk... galēja autoritārisma piekritējs, kas netic demokrātijai...

Solžeņicins mīkstinājis daudzus savus antidemokrātiskos paziņojumus ... tomēr nav skaidrs — kurš variants atspoguļo viņa patiesās jūtas. Vai Rietumi sabozīsies par to, ka viens no to vadošajiem ideoloģiskajiem varoņiem patiesībā izrādījies apolitisks muļķis — svētulis, rādīs nākotne.»(16)

Tāpēc, augstu vērtēdami Solžeņicina antikomunistiskos uzskatus, Rietumu žurnālisti tomēr palūdza viņu izskaidrot savu attieksmi pret Rietumiem. Viņš no sevis izspieda: «Es tikai gribu precizēt, lai nebūtu nepareizu priekšstatu: es vispār neesmu pret demokrātiju ...» Iemācījies. Kā hameleons uz svītrainas seģenes iekrāsojies attiecīgās krāsās.

Šājā virzienā Solžeņicina «izglītība» pavirzījusies uz priekšu gigantiskiem soļiem. Ne jau tāpēc, ka viņš būtu ieraudzījis gaismu tuneļa galā. Drīzāk viņš cieši sadūries ar saimnieku gribu. Pavisam drīz viņš nodemonstrēja, cik ļoti patiess ir senais teiciens — kas maksā, tas pasūta mūziku. Pie šāda secinājuma viņš, protams, mazāk nonāca pats, bet vairāk ar CIP palīdzību, kura ar TDS starpniecību ņēmās Solžeņicinam ieskaidrot gudrību, kā dzīvot Rietumos. TDS pacentās saīsināt Solžeņicina mēles garumu, dabiski, tikai vienā ziņā — lai viņš nekādā veidā neviļus neievainotu svēto «demokrātijas» govi. Lūk, kā tas iznāk; kad vajag, profašistiskie tedeesieši ietērpjas «demokrātijas» togā. Ja jau pavēlēts mainīt apģērba ideoloģisko formu, tad arī Solžeņicins ģērbjas pēc TDS noteiktās modes.

Tas, kas vakar vēl bija sitis sev pie krūtīm, kliedzis par savas pārliecības dzelžaino konsekventumu, pārkārtojās burtiski acu priekšā. 1975. gada 9. jūlija runā Ņujorkā viņš glaimīgi sacīja: «Uz jūsu simtgadīgās valsts vadību, iespējams, uzgulsies smagums, kāds vēl nav bijis visā Amerikas vēsturē. Jūsu vadītājiem jau tuvākajā laikā būs vajadzīga dziļa intuīcija, paredzēšanas spējas, augstas prāta un dvēseles īpašības. Lai dievs dod, ka tajos brīžos jums priekšgalā ir tādi paši diži raksturi kā tie, kas izveidoja jūsu valsti.»

Aplausi, protams. Bet kāpēc gan amerikāņiem — un ne tikai viņiem vien — neatcerēties ar labu vārdu Vašingtonu, Džetersonu un daudzus citus ASV «tēvus pamatlicē jus», sava gadsimta cienīgos cilvēkus? Taču Solžeņicins piesauca dižgarus ne tāpēc, lai viņus pienācīgi novērtētu. «Cilvēki, kas izveidoja jūsu valsti,» pamācoši teica Solžeņicins, protams, smalki zinādams viņu domas, «nekad neizlaida no rokām tikumības kompasu ... Un savu praktisko politiku viņi salīdzināja ar šo tikumības kompasu... Vadītāji, kas radīja jūsu valsti, nekad nesacīja: lai līdzās valda verdzība, lai, bet mēs mēģināsim panākt sasprindzinājuma atslābumu, ka tikai verdzība neizplatītos arī pie mums.»

Laikos, par kuriem viņš runāja, verdzība bija nostiprināta amerikāņu konstitūcijā un tā valdīja nevis «līdzās», bet pašās Savienotajās Valstīs. Vašingtons, Džefersons, Medisons bija bagāti vergturi un nesaskatīja šajā apstāklī neko nosodāmu. Bet uzskatīsim, ka rakstniekam nav pietiekamu zināšanu vēstures jomā. Taču tas nav galvenais. Viņš pūlējās izraut «tēvus pamatlicējus» no sava laika un šķiras ietvariem un pārvērst tos par «aukstā kara» kareivjiem. Ja arī «tēvi pamatlicēji» (pirmām kārtām Vašingtons savā par kanonu kļuvušajā «Atvadu aicinājumā valstij») kaut ko saviem līdzpilsoņiem mācīja, tad tieši to, cik ļoti bīstami ir aizstāt praktisko politiku ar ideoloģiskiem apsvērumiem. Tā arī ir ASV «tēvu pamatlicēju» klasiskā garīgā mantojuma būtība. Cita lieta, kā Savienotajās Valstīs pret to izturas labējie ekstrēmisti, kuriem pieslējies Solžeņicins.

Viņam gribētos uz bēdīgi slavenās «tikumības revolūcijas» un globālā antikomunistiskā karagājiena karogiem uzrakstīt arī Vašingtona un Džclersona vārdus!

5

Pirmo gadadienu kopš izraidīšanas no Padomju Savienības Solžeņicins iezīmēja ar memuāriem «Badījās telēns ar ozolu. Literārās dzīves apraksti», kas iznāca Parīzē. No grāmatas lappusēm atklājas atbaidošs Solžeņicina tēls — liekuļa un svētuļa tēls. Kālab šī pašatmaskošanās? īstenībā tā jāsaprot kā «psiholoģiskā kara» taktika. Jau runājām par neparastajām Rēdliha atklāsmēm 1975. gada pavasari. Tad parādījās arī Solžeņicina «Telēns». Sakritība nav nejauša. Tajā laikā arī CIP steidzās sagatavot jaunu lielu pārskatu par sava literārā darbuzņēmēja paveikto. Lasiet, skatieties, lūk, mūsu panākumi, lūk, kā mēs īstenojam «psiholoģisko karu»!

Bez pārspīlējuma var teikt, ka šī grāmata atspoguļo to, kāda ir padomju īstenība CIP skatījumā. CIP—TDS direktīvajā dokumentā, kurā novērtēts stāvoklis Padomju Savienībā sešdesmito un septiņdesmito gadu mijā, teikts, ka pastāvot «augšējā stāva pagrīde» un «apakšējā stāva pagrīde». «Nabas saite, kas savieno šīs divas «pagrīdes», — grupas un figūras, kas izgājušas virspusē un kļuvušas pazīstamas valstī... tā... «apakšējai pagrīdei» raksturīga Solžeņicina figūra ...» Dižodamies un uzsizdams sev cenu CIP acīs, viņš stāsta, kā mēģinājis izveidot pretpadomju pagrīdi: «Ar kādu pazīšanās, caur to — cita, te — nosacīta frāze vēstulē vai tiekoties, te — segvārds, te — vairāku cilvēku ķēdīte — atmosties kādā rītā: ak tu tētīt, es taču jau sen esmu pagrīdnieks!»

Atskaitoties un pamācot domubiedrus, viņš sīki apraksta savu taktiku mēģinājumos ievazāt pretpadomju paskvilas padomju presē. Ar dziļām skumjām viņš pārliecinājās, ka izmantot Padomju valsts masu informācijas līdzekļus spekulēšanai ar personības kultu neizdosies. Nometņu tēma vairs nebija derīga kā graujošās darbības līdzeklis. Tātad vajadzēja — un nekavējoties — mainīt taktiku. Sacerējumi par šo tēmu jāiespiež Rietumos.

Bija 1968. gada vasara. Pabeigts «Gulaga arhipelāgs», pēc Solžeņicina ieceres — visdraudīgākais ierocis pret Padomju Savienību. Tas nebūt nebija individuālas daiļrades auglis, bet gan ASV valsts resoru, tāpat atsevišķu antikomunistu pūliņu apkopojums. Kā nosaukums, tā arī tematika sagatavota ar attiecīgu palīdzību no malas. No 1946. līdz 1950. gadam Valsts departaments un Amerikas darba federācija sastādīja GULaga karti, ko 1951. gadā izdeva masu metienā. 1954. gada septembrī Valsts departaments izdeva oficiālu pārskatu par «piespiedu darbu» Padomju Savienībā. Solžeņicinam vajadzēja visus šos materiālus tikai apkopot un parakstīt ar savu vārdu, tas ir, personificēt tos CIP īstenotā «psiholoģiskā kara» interesēs.

Uzstādīsim sev jautājumu: ja jau 1968. gadā tika izgatavots šis, pēc Solžeņicina un droši vien arī pēc CIP domām, briesmīgais «ierocis», tad kāpēc gan tas Rietumos tika publicēts tikai pēc vairāk nekā pieciem gadiem? «1968. gada 2. jūnijā «Arhipelāgs» pabeigts,» raksta Solžeņicins, «uzņemts filmā, tā ielikta kapsulā ... Nosūtīšana būs avantūristiska, ļoti riskanta... Neveiksmīgas nejaušības, kas apgrūtina nosūtīšanu... uzzināju par veiksmi. Brīvībai Vieglums! — gandrīz kā humors, kā vasarīgs, milzīgs, taču ne draudīgs mākonis pagāja garām lielais pret mani vērstais «Ļiteraturkas» raksts (26.6.68.). Es ātri to caurskatu, meklēdams jūtamus triecienus — un neatradu nevienu! Neviens nav saskatījis manu vārīgo vietu: pret «apļa» («Pirmajā aplī». — N. J.) iespiešanu es taču neiebildu, neprotestēju — kāpēc?.. Ne tas ir cīkstonis, kas pārspējis, bet tas, kas izlocījies.»

Veltīgi Solžeņicins klīrējas un visus ķengā. Toreiz pret viņu izturējās kā pret topošu, paklupušu — tomēr literātu. Kas gan varēja zināt viņa slepenos darījumus! Ar viņu diskutēja, nepiekrita, taču nepārkāpjot kārtīgu cilvēku normālu savstarpējo attiecību ietvarus. Un grūti zem «cietēja» maskas bija saskatīt cilvēku ar noziedznieka psiholoģiju. Solžeņicins to lieliski saprata un visiem spēkiem centās iespējami ilgāk valkāt šo masku. «Pagrīdes nozīme,» pamāca TDS, «nav tās kvantitatīvajos apmēros, bet gan politiskajā kvalitātē.» No tā izriet, ka «jāatzīst maskēšanās pieļaujamība, bet bieži vien arī nepieciešamība». «Arhipelāga» iznākšana toreiz nozīmētu, ka maska norauta, bet Solžeņicinam bija jauni plaši plāni.

Viens otrs uzskatīja, ka Solžeņicinam mieru nedod nometņu tēma, bet viņš domāja par pavisam ko citu. 1968. gads viņam bija noteikta robežlīnija: «Tieši toreiz es pārkāpu piecdesmit gadu slieksni, un tas sakrita ar pavērsienu manā darbā: es vairs nerakstīju par nometnēm, biju pabeidzis arī visu pārējo, mani gaidīja pavisam jauns milzīgs darbs — romāns par 17. gadu (kā es sākumā domāju — būs jāraksta gadus desmit).» Tas ir «galvenais» darbs, salīdzinājumā ar to viss uzrakstītais — tā, sīkums, popularitātes (kaut ari skandalozas) iegūšanai.

Literāro darbu, lai kādi tie ari būtu, trūkumu CIP un Solžeņicins nolemj kompensēt ar Nobela prēmijas iegūšanu. Grāmatas lappusēs viņš atkārto to, ko toreiz katru dienu skandināja savās aprindās un kas nekavējoties nonāca līdz CIP: «Man šo prēmiju vajag! Kā pakāpienu pozīcijā, kaujā! Un, jo ātrāk saņemšu, jo stiprāks kļūšu, jo spēcīgāk sitīšu!.. Aizsniegties līdz Nobela tribīnei un nodārdēt!» Turklāt bezgalīgās sarunās ar Rietumu labdariem viņš nosaka arī vajadzīgās prēmijas termiņus: «Septiņdesmitais gads bija pēdējais, kad Nobela prēmija man vēl bija vajadzīga, kad tā vēl varēja man palīdzēt. Vēlāk jau es būtu sācis cīņu bez tās.» Kāpēc tieši 1970. gads? Tāpēc, ka 1971. gadā vajadzēja iznākt «Četrpadsmitā gada augustam» — viņa iecerētā romāna pirmajam sējumam. Tātad — publicēties vajadzēja jau Nobela prēmijas laureāta oreolā.

Un kas gan to varēja iedomāties? 1970. gadā Solžeņicins par visiem līdz tam publicētajiem darbiem saņēma Nobela prēmiju. Pārsteidzoši! Brīnumu brīnumi, kas neaptverami cilvēka prātam. Jā, viss ir tieši tā un ne citādāk, paskaidro Solžeņicins, «tikai tagad, nē, tikai šodien es saprotu, cik brīnumaini dievs izpildījis šo uzdevumu». Ja tā, tad kādi gan var būt jautājumi — pretenzijas vienīgi augstākajiem spēkiem, kas padarījuši zviedru kungus par savu ieroci. Atcerēsimies tomēr arī Centrālo izlūkošanas pārvaldi...

Un tā prēmijai uz karstām pēdām «nodārdēja» «Četrpadsmitā gada augusts», kas nebūt nepiepildīja autora cerības. Grāmata atklāja viņa kredo — antipatriotismu, autoritārismu un pārējo. Kad parādījās sašutuma pilnas recenzijas un negatīvas atsauksmes, Solžeņicins bija spiests secināt: «Jau ar «Augustu» sākas manu lasītāju šķelšanās process, piekritēju zaudēšana — un vairāk aiziet nekā paliek ar mani. Pirmajos darbos es maskējos... Ar nākamajiem soļiem man neizbēgami sevi jāatklāj.» Nobela prēmija nespēja maldināt godīgus cilvēkus. Izlēciens ar «Četrpadsmitā gada augustu» izgāzās.

Viņi, sacerētājs un aizbildņi, pārbijās, ka tas mēra sajūtu zaudējušajam antisovetistam varētu izraisīt kādas nevēlamas sekas, tāpēc Maskavā akreditētie «New York Times» korespondents H. Smits un «Washington Post» korespondents R. Kaizers tikās ar Solžeņicinu, lai viņu intervētu. Tikšanos izkārtoja šausminoši konspiratīvā garā — vajadzēja taču visai pasaulei parādīt, ka ārzemniekiem satikties ar sacerētāju — tas ir «varoņdarbs». So idiotisko sastapšanos visprecīzāk varētu attēlot ar slepenās sarunas «varoņa» — R. Kaizera paša vārdiem. Savā grāmatā, kas pirmo reizi Savienotajās Valstīs iznāca 1976. gadā, Kaizers briesmīgā nopietnībā atzinās:

«Tajā laikā darbs bija bīstams un izraisīja ne mazums bažu. Mēs nezinājām, kas mūs sagaida (izsūtīšana likās pilnīgi iespējama) un kas sagaida Solžeņicinu. Lūk, kā es visu to pierakstīju pirms trīs gadiem (tagad nedaudz izrediģēju).

Mums lika paņemt līdzi magnetofonus un fotoaparātus, lai pēcnācējiem ierakstītu interviju un iemūžinātu Solžeņicinu ar ģimeni. Mūs brīdināja: ejot uz tikšanos, nedrīkst piesaistīt sev uzmanību. Magnetofonu un fotoaparātu ietinu vecos «Pravdas» numuros un iebāzu tīklīņā, kādus krievi parasti nēsā kabatā. Uzvilku džinsus un nobružātu sarkanu jaku, kādas parasti valkā Maskavas studenti, un pulksten desmitos no rīta izgāju no dzīvokļa.

Sākumā es devos uz amerikāņu vēstniecību pastāstīt par saviem nodomiem konsulam. Par šiem drošības pasākumiem bijām vienojušies iepriekš. Ja mēs nedosim par sevi ziņu līdz septiņiem vakarā (tā es konsulam uzrakstīju zīmītē un pasniedzu pāri galdam), viņam jāuzraksta oficiāls pieprasījums. Mēs abi atradāmies Maskavā tikai septiņus mēnešus un vēl arvien nebijām pārliecināti par savu statusu. Mēs ievērojām šos piesardzības pasākumus, zinādami, ka nekad sev nepiedotu, ja kaut kas gadītos. Vai tie bija vajadzīgi un noderīgi — paliek atklāts jautājums. No vēstniecības devos uz veikalu, kur nopirku divus baltmaizes klaipiņus. Tad, kā bija norunāts, es braucu, vairākas reizes pārsēzdamies no viena autobusa otrā, lai noskaidrotu, vai man kāds neseko. Nekā aizdomīga.

Es satikos ar Riku (Smitu) uz stūra pie Solžeņicina mājas Gorkija ielā, un mēs devāmies uz parādes durvīm. Tur mēs ieraudzījām milici... Izdrāzāmies no sētas, apgājām kvartālu un pēc piecām minūtēm tuvojāmies mājai no otras puses... Milicis bija aizgājis. Iegājām iekšā, mūsu priekšā Solžeņicina dzīvokļa durvis. Bet pie lifta stāvēja sieviete. Mēs mazliet pagaidījām, kamēr viņa iekāpa liftā. Tad mēs piezvanījām. Noklaudzēja aizbīdnis, mazliet pavērās durvis, palikdamas uz ķēdes. Aiz tās izspūrusi bārda. Viņš uzmanīgi mūs apskatīja un ielaida. Viņš nervozēja ne mazāk kā mēs, tāpēc mums vajadzēja stādīties priekšā divas reizes...

Logiem bija aizvilkti aizkari... Viņš mums pasniedza papīru kaudzīti, kas izrādījās «Intervija ar «New York Times» un «Washington Post»» ... Mēs sapratām, ka viņu neinteresē mūsu jautājumi. Viņš gribēja intervēt pats sevi. Riks sāka nervozēt. Viņš vienmēr bija baidījies, ka mēs nokļūsim lamatās — darīsim to, kas vajadzīgs Solžeņicinam, nevis mums.»

Ar zināmām grūtībām veiklie žurnālisti pārliecināja Solžeņicinu pieņemt viņu spēles noteikumus. Sekoja četru stundu saruna, kuras laikā visi pamatīgi baiļojās. Darbs bija padarīts. Smits un Kaizers aizgāja, iesēdās mašīnā, ko bija piebraukusi un atstājusi Smita vai Kaizera sieva. Drīzāk prom no bīstamās vietas! Taču apgriežoties — ass trieciens — mašīnā iedrāzās taksometrs ...

«Es sadzirdēju Rika uzsaucienu: «Paķer visu un bēdz, bēdz, bēdz!» Par to pašu iedomājos ari es, un, sagrābis mūsu iekārtu un nenovērtējamo vienīgo intervijas eksemplāru, es izmetos no mašīnas, ielēcu trolejbusā — un ķer nu vēju!» — tā Kaizers pabeidz ievērojamās dienas aprakstu. Tomēr drīz vien žurnālisti noskaidroja, ka avārija nebūt nav bijusi iepriekš sagatavota.(17) Tā tika organizēti Solžeņicina kontakti ar «brīvās» pasaules pārstāvjiem, kuri lieliski saprata, ka ļaunprātīgi izmanto savu oficiālo stāvokli un nebūt nenodarbojas ar slavējamām lietām. Bet — katram sava tiesa. Sīkie avīžnieki izpildīja sev piemērotos uzdevumus, bet nopietnie cilvēki Vašingtonā darīja to, kas pa spēkam tikai viņiem.

CIP raida cīņā stratēģiskās rezerves. 1973,—1974. gadu mijā Rietumos iespiež «Arhipelāgu». CIP uzsāk trokšņainu propagandas kampaņu.

Grāmatai nav ne mazākā sakara ar literatūru, tas ir kārtējais gājiens «psiholoģiskajā karā». Solžeņicins pilnīgi nodevās visnekrietnākajai politikai, darbodamies kā pieredzējis provokators. Nobela prēmijas apreibināts, viņš lidinājās mākoņos: «Lūk, nu es varu kā līdzīgs parunāties ar valdību. Nekā nosodāma te nav: esmu ieguvis spēcīgas pozīcijas un runāšu atbilstoši tām. Nekur nepiekāpšos pats, bet ierosināšu piekāpties viņiem.»

Ar neaprakstāmu augstprātību viņš izvirza dažādas prasības, sniedz skaļus paziņojumus, kas tiek iespiesti Rietumos un pa radio krievu valodā noraidīti uz Padomju Savienību. Tagad viņš ar lepnumu atzīstas, ka jau sen nodibinājis ciešus kontaktus ar «radiobalsīm» Rietumos. Lai ko ari Solžeņicins viņiem būtu piegādājis, tas momentā tika iekļauts radioraidījumos Padomju Savienībai.

Viņš lien vai no ādas ārā, lai mobilizētu Rietumus pretpadomju kampaņai. «Mani pārņēmusi uzmācīga doma: kā sapurināt Rietumus.» Kā vien iespējams, jāgrauj Padomju Savienība no iekšienes, bet pa to laiku pretpadornju kampaņa pieņemsies spēkā. Jāizbeidz stāvoklis, kad «Rietumi viņu priekšā ir gandrīz vai uz ceļiem». Solžeņicina insinuāciju un apmelojumu plūdus atbalstīja reakcionārie preses un radio orgāni. Solžeņicins pašapmierināti rezumēja: «Vēl nebija nožuvusi tinte manās intervijās un rakstā, kur izteicu rūgtus pārmetumus Rietumiem par pasivitāti un nejūtīgumu, bet tie jau bija novecojuši: Rietumi satraucās, neredzēti sabangojās.» Viņš pat domā, ka izvērsusies kampaņa spēka ziņā «bija negaidīta visiem — arī pašiem Rietumiem, kuri sen nebija tik masveidīgi un neatlaidīgi vērsušies pret komunisma valsti». Par «masveidibu» viņš, protams, pārspīlēja, taču tika izmantotas tiešām lielas propagandistiskās un finansiālās iespējas, kādas ir CIP un citu Rietumu speciālo dienestu rīcībā.

Solžeņicina rīcība izraisīja loģiskas sekas — viņš tika izraidīts no Padomju Savienības pie tiem, kas viņu uzturēja.

6

Solžeņicins daudz rakstīja, steidzināja grāmatu izdošanu — gribēdams nekavējoties iesaistīt Rietumus visasākajā konfliktā ar Padomju Savienību, ieraut tos tūlītējā krusta karā pret komunismu. «Ak kungs!» viņš izsaucas, atskatīdamies pagātnē. «Cik daudz jūs esat palaiduši garām! Kāpēc tā nerīkojāties otrā pasaules kara gados?»

Aizvien jauni pārmetumi hitleriskajai Vācijai. «Gulaga arhipelāga» trešajā sējumā (1975) šī tēma, kas bija risināta jau iepriekšējos Solžeņicina sacerējumos, sasniedza histērijas baltkvēli. «Un, ja atnācēji nebūtu bijuši tik truli un uzpūtīgi,» viņš bēdājās, «... diez vai mums vajadzētu svinēt krievu komunisma divdesmit piecu gadu jubileju.» Citiem vārdiem sakot, 1942. gadā hitleriskā Vācija būtu uzvarējusi Padomju Savienību. Solžeņicins nepiebilst acīm redzamo — ja tajā slavas pilnajā un traģiskajā 1942.gadā Sarkanā Armija, nesdama neskaitāmus upurus, nebūtu noturējusi fronti, tad tagad nebūtu kam lasīt viņa paskvilas un diez vai arī viņš pats varētu turēt rokā spalvu. Fašistu «jaunās kārtības» apstākļos caur krematoriju skursteņiem būtu izkūpējusi visa izglītotā cilvēce, izņemot «kungu rasi» un tos, kas padarīti par vergiem. Solžeņicina kungs diez vai būtu pieskaitīts pat pie «Volksdeutsche».

Murgainajā iztēlē jaucot itin visu, viņš krīt histērijā: «PSRS iedzīvotājiem līdz 1941. gadam, dabiski, likās, ka svešzemju armijas atnākšana nozīmētu komunistiskā režīma gāšanu — neko citu. Tika gaidīta politiska programma, kas atbrīvotu no bojševisma.» Doma pilnīgi skaidra: jums, Rietumu demokrātijām, par prieku Solžeņicina kungam vajadzēja apvienoties ar nacistiem vienotā karagājienā pret PSRS.

Solžeņicins aicināja Rietumus ieņemt Katona pozīciju — Padomju Savienība jāsagrauj, un, tā kā saspīlējuma atslābums ir pretrunā šim nodomam, no tā jā atsakās. Viņš pašpārliecināti paziņoja, ka, sākot ar Lielā Oktobra sociālistisko revolūciju, Rietumi un pirmām kārtām Savienotās Valstis piejāvuši neskaitāmas kļūdas, jo samierinājušies ar Padomju Savienības pastāvēšanu, kaut gan vajadzējis ar bruņotu spēku sagraut komunismu. «Atteikšanās atbalstīt caru, PSRS atzīšana 1933. gadā, sadarbība karā pret vāciešiem,» teica Solžeņicins savā 1975. gada 30. jūnija runā viesnīcā «Hilton» Vašingtonā, «...bija netikumiski darījumi» ar komunismu.

Viņš neatstāja mierā pat F. Rūzvelta un V. Čērčila pīšļus, lai noķengātu antihitleriskās koalīcijas Rietumu vadītājus par sadarbošanos ar PSRS, kaut gan, kā zināms, šādu politiku diktēja ASV un Anglijas valsts intereses. Pēc Solžeņicina domām, šajā sadarbībā ļoti skaidri izpaudusies «viņu sistemātiskā tuvredzība un pat muļķība»; sevišķi nepiedodami tas ir Savienotajām Valstīm, kuru «rokās jau bijusi atombumba». Atcerēdamies četrdesmito gadu otro pusi, Solžeņicins atzīstas: ar saviem domubiedriem «mēs izsmējām Čērčilu un Rūzveltu».

Par ko? Nu, par to, saka Solžeņicins-Smerdjakovs, ka viņi rēķinājās ar Krieviju. Un veltīgi — «šis karš mums atklāja, ka nevienam nav sliktāk uz pasaules kā krievam». Tā teikts «Arhipelāga» pirmajā sējumā, bet otrajā seko precizējums: «Nav pasaulē nicinātākas, pamestākas, svešākas un nevajadzīgākas nācijas par krievu nāciju.» Un tas teikts par nāciju, kurai pasaule var pateikties par Lielo Oktobri un 1945. gada uzvaru!

1976. gada martā ar laipnu BBC līdzdalību viņš pamācīja angļu televīzijas skatītājus: «Piecdesmitajos gados, pēc kara beigām, mana paaudze burtiski pielūdza Rietumus, pielūdza kā brīvības sauli, kā gara cietoksni, kā mūsu cerību un sabiedroto. Mēs visi domājām, ka būs grūti atbrīvoties, taču Rietumi palīdzēs izkļūt no verdzības.»(18) Tik skaļš paziņojums jāprecizē — kas ir šie «mēs», un kas jāsaprot ar vārdu «paaudze»? Šos precizējumus var atrast «Gulaga arhipelāga» trešajā sējumā: «Kā Romēna Rolāna paaudzi jaunībā pastāvīgi nomāca kara gaidīšana, tā mūsu arestantu paaudzi nomāca kara trūkums.» Tajā laika ieslodzītos hitleriešu pakalpiņus un kara noziedzniekus «visvairāk, protams, satrauca ziņas no Korejas... Sevišķi mūs iedvesmoja ANO kareivji: kas par karogu! — tas saliedēs visus! Apvienotās cilvēces nākotnes prototips!» Tāpēc tad, kad ekstrēmistiem šķita — trešā pasaules kara sākums ir tuvu, šīs padibenes aiz restēm sāka aurot:, «Pagaidiet, riebekļi! Trumens jums parādīsi Uzmetīs uz galvas atombumbu!»

Par to, ka sagūstītajiem nodevējiem, kuri bija karojuši kopā ar nacistiem, bija un joprojām ir tieši šādi uzskati, šaubu nav. TDS un Solžeņicins — spīdoši piemēri. Visi viņi aicina uz jaunu karagājienu pret PSRS. Neviens cits kā toreizējais ASV valsts sekretārs Kisindžers lakoniski definēja Solžeņicina pļāpīgo aicinājumu būtību: «Ja viņa uzskati kļūtu par Savienoto Valstu nacionālo politiku, tad mums draudētu ievērojams militārs konflikts.»(19) Savukārt D. Krafts rakstīja laikrakstā «Washington Post»: «Viņam (Solžeņicinam) komunisms ir pats ļaunuma iemiesojums ... No šī viedokļa jebkuri kontakti starp Rietumiem un komunistisko pasauli ir ļaunums... Taču uz šauri personiskiem uzskatiem nevar balstīt labu starptautisko attiecību politiku... Tā kā Solžeņicina uzskati tik maz saistīti ar amerikāņu īstenību, tad slavinājumi un sajūsma par viņa klātbūtni Savienotajās Valstīs skan visai baismīgi.»(20) Daži prezidenta Forda padomnieki Balto namu brīdināja: Solžeņicins «acīmredzot ir garīgi nelīdzsvarots».

1976. gadā tika organizēta Solžeņicina uzstāšanos sērija Francijā, Anglijā, Spānijā. Runas no ierastā antiko- munistiskā repertuāra varēja droši paredzēt jau pirms viņa nevīžīgās bārdas parādīšanās televīzijas ekrānos. Pārsteidza kas cits — uzstāšanos laiks. Francijā — laikā starp divām kantonālo vēlēšanu kārtām, Spānijā — vienlaicīgi ar galēji reakcionārās organizācijas — pilsoņu kara veterānu konferenci.(21) Kā rakstīja populārais spāņu žurnāls «Blanco у Negro», Solžeņicina runas «izraisījušas sašutumu galēji kreisajos, bet prieku un līksmību labējos»(22). Tas ari saprotams — juzdamies droši seglos (viņš ir vajadzīgs!), Solžeņicins sarunāja acīm redzamas fašistiska novirziena aplamības.

Visspilgtāk viņa pamattēze, šķiet, izskanēja 1976. gada 9. marta runā Francijas televīzijā. «Pašreiz Rietumos valda,» viņš teica, «ne tikai politiska, bet arī garīga krīze, kura ilgst, iespējams, jau 300 gadu. Sī krīze radusies tāpēc, ka kopš viduslaikiem mēs esam aizrāvušies ar matēriju, esam sagribējuši daudz mantu, mēs gribam dzīvot miesas dēļ, bet morālos uzdevumus esam aizmirsuši.» Ja neievērojam reliģiski mistiskos spriedelējumus, lietas būtība ir pilnīgi skaidra — pēc Solžeņicina domām, sākot ar franču revolūciju, pasaule nomaldījusies no pareizā ceļa. Te viņš iet tālāk par saviem garīgajiem priekštečiem. Atgādināsim: «Mēs esam antitēze visām 1789. gada idejām» — Benito Musolīni; «1789. gads tiks izsvītrots no vēstures» — doktors Gebelss, Vai gan jāatgādina, kā Musolīni un Gebelss tika izsvītroti no vēstures? Jādomā» tas ir diezgan noderīgs piemērs viņu ideoloģiskajam pēctecim.

Cerēdams, ka viņa uzstāšanos Spānijā uzņems labvēlīgi, Solžeņicins slavināja frankismu, kas esot atnesis spāņiem «absolūtu brīvību». Lepnā tauta ir citās domās. Žurnāls «Cambio 16» rakstīja: «Solžeņicina runa bija paredzēta garā vājajiem.» Viens no Spānijas mērenajiem līderiem sacīja: «Mums tagad sev jāuzdod jautājums, vai šis rakstnieks neslimo ar nopietnu psihisku slimību, kas viņam laupījusi spēju politiski pareizi domāt un ļāvusi labējiem ekstrēmistiem izmantot viņa personību kā ieroci uzbrukumam pret sociālo demokrātiju, cilvēka tiesībām un strādnieku brīvību.»

Solžeņicina apokaliptiskā spriedelēšana, viņa paranoiskie aicinājumi, bez šaubām, apnikuši daudziem eiropiešiem. Paši savām acīm redzējuši pravieti darbībā, daži nespēja nedalīties savos iespaidos un atklāja tos laikrakstiem. Viena no vēstulēm, kas ievietota angļu avīzē «Times», liecina par to, ka Solžeņicina «zibensturnīrs» pret Britu salām nav atņēmis angļiem humora izjūtu. Kāds K. Tainans uzrakstījis:

«Nu, tagad, ser, kad Aleksandrs Solžeņicins Britāniju bargi nostādījis kaktā, daudzi Jūsu lasītāji var nodomāt: izraidītais rakstnieks uzskata, ka visa Rietumu pasaule ir zaudējusi. Solžeņicina kungs tomēr saredzējis vienu cerību stariņu apkārtējā tumsībā. Nesenējā 48 minūšu ilgajā intervijā Spānijas televīzijai viņš ar entuziasmu runāja par Franko uzvaru pilsoņu karā, nosaukdams to par «kristietības koncepcijas» uzvaru. Pēc tam viņš spāņu tautu, kuras vidū bija pavadījis veselas astoņas dienas, apsveica ar to, ka spāniešiem, kā viņš teica, esot «absolūta brīvība». Tāpēc mēs ar mierīgu sirdsapziņu varam nosaukt par boļševistiskiem ekstrēmistiem tos Spānijas pilsoņus, kuru pirmā vēlēšanās pēc šiem vārdiem bija no visas sirds iespļaut šim dižajam morālistam tieši sejā. Patiesi Jūsu Kents Tainans.»(23)

1976. gada turneja pa Eiropu skaidri parādīja, cik nederīgs aktuālajai politikai ir Solžeņicins. CIP pagaidām «pravieti» ieskaitīja rezervē. Solžeņicina uzstāšanās kļuva retākas, vienkārši sakot, viņam aizbāza muti, lai gan atcerējās, pat bieži, ka dzīvo kaut kur Rietumos «cīnītājs» pret komunismu utt. CIP ķērās pie labi zināmās taktikas, kas tradicionāla Rietumu speciālo dienestu darbībai. Kādreiz abvērs un SS apmēram tāpat bija rīkojušies ar Solžeņicina garīgo priekšteci Vlasovu. Viņam ļāva ēst no armijas katla, bet praktiski aizliedza uzstāties, lai gan Gebelsa propaganda nenogurusi izmantoja nodevēja vārdu. Protams, laiki ir citi — nacistiskajā Vācijā, kas jau tuvojās bojāejai, Vlasovam diez kādi apstākļi netika nodrošināti. Centrālajai izlūkošanas pārvaldei ir daudz lielākas materiālās iespējas, tāpēc «pravietis» dzīvo labāk, taču dziļā izolācijā netālu no Kavendišas ciema Vermontas štatā.

Amerikāņu laikraksta korespondents, kas 1977. gadā bija pie Solžeņicina mājās, sīki aprakstīja, kur viņš nomitināts, taču rakstam bija ārkārtīgi divdomīgs virsraksts: «Solžeņicina paradīze: pašizveidots cietums». Par to, ka «pašizveidots», noteikti teikts aiz lielās cieņas pret CIP. Jādomā, ka, ierīkojot «cietumu», daudz piestrādājuši resora profesionāļi. Žurnālists, dabiski, neko sīkāk noskaidrot nevarēja — mājā nevienu neielaiž, taču viņam bija iespēja aplūkot iespaidīgo dzeloņdrāšu žogu, ar ko apjozts zemes gabals. Dažāda veida elektroniskās ietaises «sargā» Solžeņicinu no nevēlamiem apmeklētājiem. Kavendišas iedzīvotāji ne mazums mēļojuši par jauno kaimiņu, kura tālruņa numurs nebija ievietots pat vietējā telefona grāmatā. Kāda mājsaimniece, sastapusi Solžeņicinu, pasveicināja viņu, nosaukdama vārdā. «Viņš tā pārbijās, redzēdams, ka ir pazīts,» sieviete stāstīja korespondentam.

1978. gada jūnijā Solžeņicinu stādīja priekšā Hārvarda universitātē, kur viņš un vēl desmit cilvēku saņēma zinātņu doktora goda nosakumu. Viņš teica runu, atkārtodams to pašu, ko jau bija sacījis, ierazdamies Rietumos, tikai ar CIP cenzoru labojumiem. Taču acīmredzot runas karstumā viņš piebilda šo to no sevis, pārmezdams Rietumiem nepietiekamu stingrību pret komunismu. Tas, iespējams, būtu pieņemami, taču paskaidrojums šķita aizvainojošs. Solžeņicins skaidroja: «Rietumu pasaule zaudējusi sabiedrisko vīrišķību ... Visi Rietumu varas orgāni strauji kļuvuši vājāki.» Tieši šie «varas orgāni» sarāja aizrunājušos oratoru.

Tautas darba savienības izdevums «Posev» ar lielu nokavēšanos publicēja Solžeņicina runu, ar atvieglinājumu konstatējot: «Tagad Amerikā atklājies jauns nemiera avots — Solžeņicins.» Tāpat arī «New York Times» nosauca viņu par «apsēsto, kuru pārņēmušas maniakālas idejas un mesiānisks komplekss». Žurnālā tika atgādināts par krājumu «Vehi» un apgalvots, ka Solžeņicins neesot pareizi saprasts — viņš nav gribējis apvainot augstāko varu, bet domājis ko citu: «Vehieši, pamatodamies uz jauno laiku kultūras galveno tendenču analīzi, paredzēja krievu revolūciju un visas no tās izrietošās sekas. Tagad Solžeņicins pāradresē šos pravietojumus — Rietumu dzīves apstākļi taču ļauj to darīt, jo šī dzīve pat detaļās līdzīga Krievijas pirmsrevolūcijas dzīvei.»

Šie paskaidrojumi adresēti niecīgai emigrācijas daļai. Pavisam cits svars ir laikrakstam «New York Times».

Kad 1980. gada sākumā Rietumos krasi pastiprinājās pretpadomju kampaņa, izcēlās arī Solžeņicins. Amerikāņu žurnāls «Foreign Affairs» 1980. gada aprīlī pēkšņi viņam atvēlēja savas lappuses kārtējam nevaldāmajam antiko- munistiskajam sprediķim. Tas pilnīgi atbilst CIP stratēģijai — neatlaidīgajiem mēģinājumiem graut mūsu valsti no iekšienes. Solžeņicins uzstāj, ka «Rietumi, pat pilnīgi vienoti, var gūt virsroku, tikai apvienojušies» ar sociālisma pretiniekiem sociālistiskās nometnes iekšienē. Nekavējoties «jābeidz ticēt atslābumam», jo «pastāvēt līdzās ar komunismu uz vienas planētas nav iespējams».(24) Nav jau diez kāds atspaids pretpadomju kampaņā, bet tomēr! Solžeņicina parādīšanās Rietumu lielajā presē skaidri parāda, ka imperiālisms mobilizējis visas rezerves, mēģinot no jauna ieraut pasauli «aukstajā karā». Reigans tiecās pēc varas.

7

Un tomēr Solžeņicina tipa cilvēki «psiholoģiskajā karā» parasti vajadzīgi tikmēr, kamēr viņi atrodas Padomju Savienībā. Nokļuvuši Rietumos, viņi drīz vien redz, ka atļauts darīt tikai to, ko noteikuši speciālie dienesti. Nekādas pašdarbības. Vajadzīgi tikai viņu vārdi un skandalozā popularitāte. Atkritēji, nokļuvuši no Padomju Savienības Rietumos, to izjūt uz savas ādas.

Ņemsim kaut vai rūdīto noziedznieku Bukovski. Par viņa likteni Rietumu masu propagandas līdzekļi sacerēja vispārsteidzošākās pasakas. Tajās viņš bija attēlots uz nāves cisām. Bet tad «moceklis» nokļuva Rietumos — dzīvs, vesels un pat visai rosīgs. Viņš teica runas, sniedza intervijas, enerģiski darbojās — tas ir pa spēkam tikai ļoti veselīgam cilvēkam — un 1977. gada februārī izpelnījās pat pieņemšanu Baltajā namā. Viņu slavināja — kā gan citādi, noziedznieks apmētāja dubļiem Padomju Savienību.

Ziņodams par šo Tautas darba savienībai visādā ziņā patīkamo darbību, laikraksts «Posev» rakstīja: «Jācer, ka Rietumu politiķi un sabiedriskie darbinieki, stājoties attiecībās ar Padomju Savienību, kaut ko izmantos no V. Bukovska pieredzes.» Antisovetista «slavas» apvīts, Bukovskis, kā jau profesionālam noziedzniekam nākas, bija uzmanīgs: «Kad Bukovskim lūdza pateikt, kādu pozīciju pret Padomju Savienību vajadzētu ieņemt Rietumiem, viņš atkārtoja, ka nevarot dot padomus un uztiept savas domas.»

Šādu attieksmi viņš ilgi nesaglabāja un, iedomājies sevi par lielu stratēģi, sāka dot padomus. Saimniekam — CIP tas šķita smieklīgi un neciešami: marionete grasījās dot vadošus norādījumus tiem, kuri rausta viņu aiz aukliņas. Rezultāts — pretpadomju sanāksmē Parīzē 1977. gada septembrī Bukovskis sūdzējās: «Kad es nokļuvu ASV Valsts departamentā, es pēkšņi atklāju, ka cilvēks, kas atbild par visu Austrumu politiku ... tāds resns, ļoti uzpūtīgs un skatās uz mani kā uz kukainīti, kas rāpo pār ceļu. Un viņš labāk par mani zināja, kas vajadzīgs Amerikai un kas vajadzīgs Padomju Savienībai. Es viņam neko nevarēju pierādīt.» Savās žēlabās viņš, starp citu, bija apsveicami apdomīgs: atsaucās uz Valsts departamentu, nevis uz tiem, ar kuriem viņam daudz biežākas darīšanas, — CIP darbiniekiem.

Vienā ziņā viņam pilnīga taisnība — Centrālajai izlūkošanas pārvaldei šie atkritēji nav nekas vairāk kā «kukainīši». Starp priekšstatu, kādu par viņiem, speciālo dienestu kūdīti, rada Rietumu masu propagandas līdzekļi, un viņu patieso nozīmību speciālo dienestu acīs ir milzīga plaisa. Centrālajā izlūkošanas pārvaldē precīzi noteikta viņu vērtība, un vajadzības gadījumā jebkuru «kukainīti» var nospiest kā blakti, ja tas nav pa prātam pārvaldei. Tas ir ļoti vienkārši. CIP bendēm ir bagāta pieredze. Vismaz Savienotajās Valstīs tie, kuri nostājas CIP ceļā, nokļūst resora stindzinošajos moku kambaros, kas vienmēr gatavi uzņemt jaunus upurus, kuri tajos pazūd bez pēdām. Par brīdinājumu CIP izpalīgiem, lai gan moku kambari pirmām kārtām, protams, radīti Savienotajās Valstīs pastāvošās iekārtas pretiniekiem.

Nedēļas laikraksts «Golos Rodini» (Padomju kultūras sakaru biedrības ar tautiešiem ārzemēs orgāns) 1978. gada septembrī publicēja padomju jurista A. Traiņina raksin «Vaļsirdīga saruna», kurā aplūkota Savienotajās Valsim pastāvošā prakse — izrēķināšanās bez tiesas. A. Traiņins apgalvo:

«Personas, kuras Savienotajās Valstīs tiek turētas aizdomās par to, ka tās ir kādas ārvalsts aģenti, parasti nenokļūst līdz tiesai, bet tiek nogalinātas speciālo dienestu moku kambaros, iepriekš izspiežot no tām attiecīgu «atzīšanos». Vai ari mirst, nepasakot ne vārda. Turklāt' runa ir par amerikāņu pilsoņiem, kuriem, kā sludina aizokeāna oficiālā propaganda, piešķirtas visas «cilvēka tiesības».

To nomocīto vārdi, kuri tā arī nav nokļuvuši «brīvās preses» lappusēs, droši vien apslēpti amerikāņu speciālo dienestu superslepenos arhīvos. Taču par dažu cilvēku briesmīgo likteni, kuri metuši izaicinājumu dzelzs zābaka diktatūrai, mēs zinām.

Piemēri, turklāt jaunākie, nav tālu jāmeklē. Septiņdesmito gadu pirmā puse Savienotajās Valstīs iezīmējās ar to, ka asi tika kritizēta CĪP un «izlūkošanas asociācija» vispār. Sājā kritikā izpaudās ne tikai godīgu cilvēku sašutums, bet ari dažu aprindu rūpes: speciālie dienesti esot mazefektīvi. Sekoja spēcīga CIP atbilde — pārvaldes darbinieku grāmatas, kurās tika cildināti dzelzs zābaka interešu sardzē stāvošā resora «nopelni». Starp šādiem cildinošiem darbiem var minēt CIP bijušā vadošā darbinieka Mailsa Koplenda grāmatu «Bez apmetņa vai dunča. Patiesība par jauno laikmetu spiegošanā»(25).

Profesionālais spiegs neaģitēja, bet izkratīja savu sirdi.

Viņš apliecināja īstajiem Amerikas saimniekiem, ka viņu šķiras interešu aizsardzība atrodas drošās rokās. Koplends precīzi izklāstīja, kas sagaida to, kuru Savienotajās Valstīs uzskata par politiski bīstamu. «Ja valsts drošības orgānu (amerikāņu) darbinieki ir pārliecināti, ka aizdomās turētais ir vainīgs, viņiem nav citas izvēles kā to arestēt un darīt visu nepieciešamo, lai uzzinātu patiesību, pat ja pēc tam vairs nav nekādu iespēju nodot viņu tiesai. Ja aizturētais atsakās runāt, valsts drošības darbinieki noved viņu pagrabā un tur, kā izteicās viens no maniem aukstasinīgajiem draugiem pārvaldē, «cenšas viņu vest pie prāta». «Centrālā izlūkošanas pārvalde «dod priekšroku tam, lai nopratināmais «mirst no masalām», kā CIP zobgaļi dēvē šo iznākumu, bet netiek sodīts tiesas ceļā». Pēc nopratināšanas CIP moku kambaros pratināmais ir novests tādā stāvoklī, ka viņu nevar tiesā rādīt, un «viņu mierīgi likvidē ar tik šausmīgiem paņēmieniem, ka tos nav iespējams aprakstīt».

Koplends pastāsta piemēru — 1964. gadā CIP moku kambaros nogalināts kāds amerikāņu valsts ierēdnis, kuram viņš dod pseidonīmu Mikijs. Mikijs miris no «sirds lēkmes» tieši tad, kad beigusies izmeklēšana... «Viņa lietā nav atklāts nekas ārkārtējs,» toreizējam CIP direktoram admirālim Viljamam Reibornam ziņoja izmeklēšanas vadītājs... Par Mikija lietu presē netika ziņots, jo tas nebūtu devis nekādu labumu.

Lai nu paliek prese, bet radinieki, ģimene? «Tā kā Mikijs nomira,» piebilst Koplends, «no sirds lēkmes» (par nāves cēloni varēja tikt norādītas «masalas» vai kāda cita uz labu laimi izraudzīta slimība), viņa kolēģi un to ģimenes izturējās pret Mikija ģimeni tikpat uzmanīgi un atsaucīgi, kā izturētos pret jebkuru miruša darbabiedra ģimeni.»

Tikai retos gadījumos cilvēks, kas izcietis moku kambara šausmas, tiek izlaists brīvībā nodzīvot dzīves atlikumu kaut kur nomaļā vietā un stingrā uzraudzība. Taču tikai tad, ja tas ir «valsts interesēs». Un laikrakstos, protams, ne vārda.(26) ASV izstrādāta rafinēta sodīšanas politika, režīms amerikāņu cietumos vienmēr izcēlies ar ārkārtēju zvēriskumu. Jau XIX gadsimta trīsdesmitajos gados francūzis A. Tokvils, kura grāmatas Savienotajās Valstīs uzskata par klasiku, ar šausmām pierakstījis Ņujorkas cietuma uzrauga Elma Lindsa pamācības: «Mūsu sarunās, kas turpinājās stundām ilgi, Lindsa kungs pastāvīgi atgriezās pie vienas tēmas — iesākumā nepieciešams salauzt ieslodzītā garu.»(27) Vairāk nekā pirms simt gadiem amerikāņu cietumu reformators F. Grejs apgalvoja: obligāti «ar visbargāko izturēšanos jāsalauž un jāiznīcina ieslodzīto griba un gars».(28) Viņi tiešām daudzus «salauza», bezgalīgi lepodamies ar savu gandrīz divsimtgadīgo pieredzi. Amerikāņu žurnāliste D. Mitforda, kas 1975. gadā izdeva ļoti pamācošu pētījumu par amerikāņu cietumiem mūsdienās, uzsver: «Es atklāju, ka uz šo dubulto mērķi būtībā līdz pat šai dienai tiecas gan cietumu administrācija, gan arī lojālo reformatoru pulks, kaut arī viņi neizsakās tik atklāti kā uzraugs Lindss un kaut arī ar gadiem šī mērķa sasniegšanas metodes stipri mainījušās.»(29)

Pirmām kārtām mainījušās tāpēc, ka CIP devusi attiecīgas «zinātniskās rekomendācijas», to skaitā arī norādījumus par metodēm, kā fiziski ietekmēt ieslodzītos. Viens no šo CIP rekomendāciju rezultātiem — amerikāņu ieslodzīto petīcija, kas 1972. gadā tika iesniegta Apvienoto Nāciju Organizācijai. Nelaimīgie norādīja, ka Ilinoisas štata Marionas federālajā cietumā, piemēram, ieviesta programma «Asklēpijs». Petīcijā uzskaitītas 24 fiziskās un psihiskās ietekmēšanas metodes. Savienotajās Valstis nebūt nesākās sašutuma vētra. Atbildīgo par šo metožu ieviešanu M. Groderu tikai uzaicināja kongresa komitejā, kur viņš deva plašus paskaidrojumus, norādīdams, cik lielu labumu dod tas, ko vienkāršrunā sauc par spīdzināšanu dižās «demokrātijas» vārdā. Amerikāņu pētnieki A. Šeflins un J. Optons 1978. gadā atklāja šī jautājuma būtību: «Saprāta pārveidošanas mērķis ir «atsaldēt» ieslodzīto agrākos priekšstatus par sevi (tas ir, tos likvidēt), «pārveidot» viņa personību un «iesaldēt» viņa jaunos priekšstatus jaunajā personībā.» Šim nolūkam «tiek izmantoti stingri fiziskās ietekmēšanas pasākumi»(30).

Sodīšanas politikai Savienotajās Valstīs vienmēr bijis un ir spilgti izteikts šķirisks raksturs, tās smaile vērsta pret tiem, kuri jau tāpat atrodas amerikāņu politiskās piramīdas apakšā. «Stingrie pasākumi» ASV augstākajai varai likās īpaši piemēroti tieši sešdesmitajos gados un septiņdesmito gadu sākumā, kad masas protestēja pret amerikāņu imperiālisma politiku Dienvidaustrumu Āzijā ... «Un šajā sakarībā,» piebilst D. Mitforda, «sāka plaši lietot terminu «politiskie ieslodzītie». Šo terminu ieviesa paši ieslodzītie, kas bija sodīti par noziegumiem, kam, pēc vairākuma domām, nebija nekāda sakara ar politiku. Viņi bija pārliecināti, ka ir šķiriskās vai etniskās apspiešanas upuri, ka varas iestādes izmanto ieslodzījumus cietumā kā līdzekli, lai piespiestu viņus atzīt nabadzības, beztiesības un netaisnības status quo.» Savienotajās Valstīs pašreiz ir ap 1,4 miljoni ieslodzīto, 80 procenti no kuriem pieder pie tiem 12 procentiem darbaspējīgo iedzīvotāju, kas saņem minimālos ienākumus. Tieši viņus «pāraudzina», lai viņi samierinātos ar savu stāvokli, bez iebildumiem atzītu Savienotajās Valstīs pastāvošo politisko sistēmu.

Tā tas ir vispārējā tipa cietumos, bet tas, kas notiek CIP moku kambaros, slēpts aiz septiņiem zieģeļiem.

Vajadzēja sagadīties ārkārtējiem apstākļiem, lai kaut kas kļūtu zināms par CIP moku kambaros valdošajiem tikumiem — tikai kaut kas, turklāt no specifiska viedokļa. Septiņdesmito gadu beigās pārstāvju palātas komiteja izmeklēja Dž. Kenodija un M. L. Kjnga slepkavības. Šīs komitejas sēdes alkni atjaunoja interesi par CIP darbību. Komitejas priekšā nostājās bijušie resora darbinieki, kas atbildēja uz daudziem jautājumiem. Kas attiecas uz prezidenta Dž. Kenedija nogalināšanu, tad atkal izvirzījās vecais jautājums — vai Kenedijs bijis sazvērestības upuris vai ne un kāda šajā lietā ir CIP, FIB, slepenā dienesta u. c. loma. Kāpēc tie nespēja vismaz nosargāt prezidentu? Tāda veida kongresa «izmeklēšanas» parasti beidzas ar to, ka CIP no tām izkļūst ne tikai tīra, bet arī kā resors, kas pastāvīgi rūpējas par ASV «nacionālo drošību». Lai to apstiprinātu, «izmeklēšanas» procesā CIP nodod atklātībai jaunus faktus.

Tā tas notika ari šoreiz. Līdz 1978. gada rudenim CIP iesniedza pārstāvju komitejai pierādījumus par savu modrību un pat supermodrību. Runa bija, lūk, par ko. 1964. gada sākumā kāds padomju darbinieks, kas bija ieradies komandējumā, nodeva Dzimteni un ieguva politisko patvērumu Savienotajās Valstīs. Viņš tūlīt nokļuva pie tiem, kas pirmie pieņem nodevējus, — pie attiecīgajām CIP apakšvienībām. Tur mēnešiem ilgi stingri nopratina jebkuru, kas meklē patvērumu svētītajā «demokrātijā», un, tikai pārliecinājušies, ka nodevējs «izpurināts», tas ir, pateicis amerikāņu izlūkdienestam visu, kas viņam zināms par Padomju Savienību, ļauj tam nožēlojami eksistēt Rietumos, bieži vien ar svešu uzvārdu un modrā CIP uzraudzībā. Daži nodevēji šīs procedūras laikā pazūd bez pēdām, to vai citu iemeslu dēļ viņus iznīcina, bet par dažiem zināms, ka viņi nez kādēļ izdarījuši «pašnāvību». Lai gan, kā varētu likties, atraduši taču to, ko meklēja, — «brīvību» Rietumos.

Minētais nodevējs saprata, pēc kā tīko CIP, un steidzās izmeklētājiem atklāt valsts noslēpumus. Taču viņš, sīks ierēdnis, zināja nožēlojami maz, un CIP guvums izrādījās nenozīmīgs. Tas uzreiz neizbēgami izraisīja aizdomas, jo viņš, lai pārdotos dārgāk, uzdevās par ievērojamu darbinieku. Centrālajā izlūkošanas pārvaldē bija nesaprašanā — ievērojamam darbiniekam jāzina vairāk. Sāka vēl stingrāk pratināt, bet viņš, muļķis un turklāt vēl dzērājs, turpināja aizstāvēt versiju par savu milzīgo nozīmību, bet beigās tomēr neizturēja. Līdz ar acīm redzamiem izdomājumiem nodevējs «atklāja», ka viņš, lūk, personiski zinot detaļas par L. Osvalda uzturēšanos Padomju Savienībā.

Bija 1964. gads, ASV Augstākās tiesas priekšsēdētāja E. Vorena vadībā strādāja komisija, kas izmeklēja prezidenta Dž. Kenedija noslepkavošanas apstākļus. Nodevēja negaidītā «atzīšanās» amerikāņu speciālo dienestu vadītājiem nogranda kā pērkons. Visi viņi zināja par nodevēju — lēmumu par politiskā patvēruma piešķiršanu nepieņēma vienpersoniski CIP, bet ari «Starpresoru komiteja nodevēju jautājumos». Tajā bez CIP amatpersonām ietilpst ari Valsts departamenta, Aizsardzības ministrijas izlūkdienesta, FIB, jūras kara izlūkdienesta, militārās izlūkošanas un Nacionālās drošības aģentūras pārstāvji. Šī komiteja pieņem lēmumus visu to personu lietās, kuras lūdz patvērumu Savienotajās Valstīs. 1964. gada 2. aprīlī CIP operatīvās pārvaldes priekšnieks R. Helmss minētajā lietā iesaistīja arī oficiālus amerikāņu juridiskos orgānus — viņš saņēma justīcijas ministra R. Kenedija apstiprinātu justīcijas ministra vietnieka N. Katcenbaha sankciju pārbēdzēja ieslodzīšanai CIP slepenajā cietumā dažus kilometrus no Vašingtonas un sankciju viņa nopratināšanai, lietojot «piespiedu līdzekļus».

Oficiālajos amerikāņu avotos turpmākais tiek attēlots šādi. Nodevējam, kas no CIP gaidīja debess mannu, atlīdzināja papilnam: viņu iemeta vieninieku kamerā bez logiem, sāka lietot visizsmalcinātākās fiziskās ietekmēšanas metodes, vienkāršāk sakot, spīdzināt. Zvēriski piekāva, iešļircināja ķīmiskus preparātus, lai izdabūtu «patiesību», bet, lai izjauktu organisma bioloģiskos ritmus, nedēļām vai mēnešiem ilgi pārvērta dienu par nakti un otrādi. Ieslodzītais nekādi nespēja noteikt laiku, jo kamerā nebija logu. Nodevēju arī attiecīgi apģērba — nonēsātās karavīru drēbēs un lika ievērot diētu — baroja ar neaprakstāmas garšas biezputru un sapuvušiem makaroniem. Un tā vairāk nekā trīs gadus. Nodevējs, protams, nav pelnījis ne mazāko līdzjūtību. Galvenais nav viņš, bet gan tas, ka šeit skaidri saskatāmas amerikāņu speciālo dienestu metodes attiecībā uz tiem, kuri kaut kļūdas dēļ vien nokļuvuši to ķetnās. Nav vērts sīkāk aplūkot nodevēja personību, uzdosim svarīgāku jautājumu — kādā mērā tas viss atbilst slavinātajai ASV «likumībai»? Diemžēl to nākas ilustrēt ar tieši šo lietu, jo analoģiskas lietas — bet tādu, bez šaubām, nav maz — vienkārši nekad nekļūst zināmas atklātībai.

Pamats, kādēļ šis cilvēks tika ieslodzīts un kādēļ tika lietotas aprakstītās metodes, bija nepamatotās cerības iegūt sensacionālu liecību Dž. Kenedija slepkavības lietā. Justīcijas ministrs R. Kenedijs pastāvīgi interesējās, kad tad beidzot ieslodzītais sāks runāt. Katru reizi pēc tam pastiprinājās spiediens uz ieslodzīto, tas ir, spīdzināšana. Taču viņam nebija par ko atzīties. 1964. gada 24. jūnijā R. Helmss lielā slepenībā tikās ar Augstākās tiesas priekšsēdētāju E. Vorcnu. Par ko tieši Helmss runāja ar amerikāņu Temīdas augstāko pārstāvi — nav zināms, tāpat slepens palicis tajā pašā dienā notikušās Vorena komisijas sēdes protokols. Lai kā tas arī būtu, neviena vārda par šo lietu nav ne Vorena komisijas ziņojumā, kas publicēts 1964. gada 28. septembrī, ne veselā kaudzē dokumentu par prezidenta Dž. Kenedija nogalināšanas apstākļiem. Vašingtonā toreiz tika paziņots, ka prezidenta Dž. Kenedija slepkavības izmeklēšana pabeigta.(31)

Mūsu aprakstītais gadījums atklājās tikai 1978. gada septembri pārstāvju palātas komitejā, kas izskatīja Dž. Kenedija un M. L. Kinga nogalināšanas apstākļus. Kā raksta angļu žurnālists A. Samerss: «Kad par šo neparasto izturēšanos (pret X) 1978. gadā kļuva zināms slepkavību izmeklēšanas komitejā, tas kongresā izraisīja sašutumu.»(32) Kāpēc? Norādītā pārstāvju palātas komiteja atbild: «CIP neatbilstoši izturējusies pret X — viņa pratināšana un ieslodzīšana praktiski iznīcinājusi iespējas izmantot viņu kā vērtīgu informācijas avotu.»(33) Lūk, ko, izrādās, nožēlo Kapitolijā sēdošie «likumības» aizstāvji.

Parādījušās daudzas atsauksmes Rietumu presē. Ievērību pelna komentārs, ko publicējusi mazpazīstamā franču avīze «VSD», kura 1978. gada oktobri sakarā ar jaunāko lietas izmeklēšanu Kapitolijā rakstīja: «Toreizējais CIP operatīvās pārvaldes priekšnieks Ričards Helmss pieņēma lēmumu, kam bija milzīga nozīme Dalasas notikumu izmeklēšanas gaitā. Viņš vienkārši nav ņēmis vērā X liecību. Tagad viņš taisnojas: «Protams, tā bija mana kļūda ...»

Tad sekoja galvenais: Helmss apstiprināja, ka saņēmis justīcijas ministra vietnieka Nikolasa Katcenbaha sankciju X «nopratināt kā ienaidnieku», tas ir, lietot ārkārtējus līdzekļus. Trīs gadus X nosēdēja betona krātiņā, ar trūcīgu iztiku, bez iespējas kontaktēties, tika fiziski ietekmēts, viņam ievadīja ķīmiskus preparātus. Tika darīts viss, lai viņu «salauztu». Dīvaina izturēšanās pret cilvēku, kas meklējis patvērumu Amerikā. Helmss apgalvo, ka minēto sankciju viņš saņēmis no Katcenbaha 1964. gada 2. aprīlī. «Nekas tamlīdzīgs,» pagājušajā nedēļā kongresa komitejai paziņoja Katcenbahs. «Misters Helmss nekad man nav izvirzījis jautājumu par X. Es nekad viņam nebūtu devis tādu sankciju, kādu, kā viņš apgalvo, esot no manis saņēmis!»

Ko gan tas viss nozīmē? Vai nu Katcenbaham ir slikta atmiņa, vai arī Ričards Helmss, kas jau saņēmis gadu, nosacīti atlaižot (runa ir par 2000 dolāru soda naudu, kas Helmsam tika piespriesta 1977. gadā. — N. J.), par nepatiesas liecības sniegšanu kongresa komitejai, tagad mēģina noslēpt faktu, ka lēmumu par X pieņēmis pats pēc savas iniciatīvas. Vēl iespaidīgāks fakts: 1964. gada 24. jūnijā Helmss lielā slepenībā tikās ar kongresa nodibinātās Kenedija nogalināšanas izmeklēšanas pirmās komisijas priekšsēdētāju tiesnesi Vorenu, Tikšanās laikā nekas netika pierakstīts. Vorens, jādomā, aizmirsis šo sarunu. Bet ko gan Helmss tajā dienā iečukstēja Vorenam ausī?»(34)

Franču laikraksts, dabiski, nevarēja atrisināt šo jautājumu, taču īstajā brīdī pievērsa uzmanību tam, kā Savie notajās Valstīs prot dzēst pēdas. Ievērību pelna arī tas, ka personas, kurām Savienotajās Valstīs uzticēta likumības sargāšana, uzskata par savu pienākumu neredzēt acīm redzamus tās pārkāpumus, ja to pieprasa speciālie dienesti, pirmām kārtām CIP.

Minētajā gadījumā nodevēju CIP pretizlūkošanas moku kambaros noturēja līdz 1967. gada oktobrim, viņa pratināšanas protokoli sastāda gandrīz 1000 lappušu. Ar laiku pretizlūkošanas aģenti viņam no sirds deva padomu — izdarīt pašnāvību, bet, tā kā viņš vilcinājās, sāka runāt par nepieciešamību likvidēt neērto liecinieku. Tik tālu lieta neaizgāja. Tajā laikā šī gadījuma dēj radās asas domstarpības starp CIP un FIB, arī vairākas CIP apakšvienības sāka skeptiski skatīties uz notiekošo — tā var atbaidīt nodevējus, un viņi pārstās lūgt patvērumu Savienotajās Valstīs, bet no tā ciestu CIP operatīvais darbs. Speciālo dienestu sīvās plūkšanās rezultātā nelietis pa lika dzīvs, viņu nelikvidēja, kā tas neizbēgami būtu noticis citā reizē. 1967. gada rudenī viņu nodeva CIP drošības pārvaldes pārziņā, kur viņu pratināja vēl gadu, bet pēc tam «atbrīvoja» — nometināja ar svešu uzvārdu CIP nopirktā mājā, piešķīra pabalstu un amerikāņu pilsonību. «Par to viņš apsolīja neizpaust, kas ar viņu noticis Centrālajā izlūkošanas pārvaldē.»(35) Tā arī lieta būtu beigusies, ja resorā nesāktos jaunas ķildas, šoreiz sakarā ar Votergeitu. Par CIP direktoru ieceltais V. Kolbijs, lai efektīvāk organizētu darbu, atlaida resora pretizlūkošanas vadību, apsūdzēdams to daudzos jautājumos, arī spēku un līdzekļu izšķiešanā bezjēdzīgam pasākumam (jau pašā sākumā bija skaidrs, ka X ir parasts nelietis, nevis konspirējies «padomju aģents»).

Cits, ne mazāk pamācošs notikums. 1981. gadā Savienotajās Valstīs iznāca G. Harta grāmata «Šadrinss spiegs, kas neatgriezās». Tajā detektīva manierē stāstīts par Dzimtenes nodevēju, kādu A., kas Savienotajās Valstīs pieņēmis Sadrina uzvārdu. 1959. gadā viņš aizbēdzis uz Rietumiem, iestājies tur amerikāņu izlūkdienestā, ieguvis ASV pilsonību un strādājis pret PSRS, bet 1975. gadā mīklainā veidā pazudis. Grāmatas secinājums — CIP kaut kādu iemeslu dēļ Šadrinu likvidējusi. Tādās pašās domās bija ari viņa atraitnes advokāts.

1981. gada beigās «Washington Post» publicēja kritisku rakstu par šo grāmatu un tajā atklāto gadījumu. Pirmajā brīdī tas likās kā varens trieciens pa amerikāņu speciālajiem dienestiem, bet patiesībā tā bija Reigana administrācijas politikai atbilstoša akcija — tika kritizēts priekšgājēju nekompetentums tumšajās lietās. To bija rakstījis neviens cits kā R. Kaizers. Pirmām kārtām viņš norādīja uz paša Šadrina naivumu. «Šadrins man liekas,» raksta Kaizers, «godkārīgs un divkosīgs cilvēks, kam piemita visbriesmīgākais trūkums — nereālistisks priekšstats par sevi... Viņš acīmredzot gaidīja, ka viņa jaunā valsts, Amerika, pavērs viņam ne mazāk iespēju kā vecā valsts, gaidīja, ka pavērsies iespējas tieši valsts dienestā. Tas bija nereāli un pat muļķīgi — nodevējam nekad pilnībā neuzticas.»

No šīm pozīcijām Kaizers pārmet grāmatas autoram Hartam Šadrina «idealizēšanu». Taču, lai kas šis cilvēks arī būtu bijis, bēdājās Kaizers, vienalga «Savienoto Valstu valdība izturējusies pret viņu nekrietni, bet... FIB un CIP nodemonstrējuši savu bīstamo nekompetenci». Kaizers pat vēlas, lai kāda kongresa komiteja «izmeklētu» šo tumšo notikumu.(36) Šīs lietas publicēšanas motīviem — gan Harta grāmatā, gan arī Kaizera rakstā — nav nekā kopēja ar vēlēšanos darīt to zināmu publikai. Runa ir par amerikāņu speciālo dienestu profesionālajām interesēm. Apjomīgajā publikācijā «Vadības mandāts», kas izdota 1981. gadā un kurā sniegtas Reigana administrācijas rekomendācijas, teikts: «Galvenais graujošo operāciju aktīvs ir cilvēki, galvenokārt ārzemnieki, ar kuriem Centrālajai izlūkošanas pārvaldei ir stabili slepeni sakari vai ari pamats cerēt, ka tie tiks nodibināti... Mūsu speciālajiem dienestiem jāizveido maksimāli plašs un drošs slepeno aģentu tīkls, un mums tam jāatvēl lieli līdzekļi.»(37) Šīs rekomendācijas — vairāku pētniecības grupu darba augli —, kā zināms, Reigana valdība īsteno dzīvē, par ko ar acīm redzamu gandarījumu teikts šīs publikācijas priekšvārdā.

Pateicoties birokrātiskām dienesta sadursmēm un ķildām, mūsu rīcībā ir dažas, tiesa, visai ierobežotas ziņas par šīm tumšajām lietām. Paredzēts ievērojami paplašināt spiegu un diversantu armiju, bet, raugi, vienu spīdzina, otru nogalina ... Nekārtībai Taču diez vai žēlabas «Washington Post» lappusēs atturēs CIP no slepkavībām.

Šie notikumi neatkarīgi no to «varoņu» derdzīgajām personām ir augstākā mērā pamācoši tajā ziņā, ka atklāj CIP darba metodes un neapšaubāmi parāda, ka tie, kas Vašingtonā uzstājas par «cilvēka tiesībām» visā pasaulē, labi zina, ka pašās Savienotajās Valstīs šīs tiesības ir tikai tukša skaņa. Amerikāņu propagandas kampaņa šo tiesību aizstāvēšanā nav nekas vairāk kā provokācija «psiholoģiskajā karā».»

8

Šī kampaņa daudzējādā ziņā pierāda — bankrotējusi gan CIP līnija, gan «Solžeņicina operācijai» līdzīgas darbības, jo tās balstās uz pieņēmumu, ka neatlaidīgie aicinājumi gāzt padomju iekārtu varētu rast dzirdīgas ausis mūsu zemē. «Citādi domājošos», kas uzstājās ar šādiem lozungiem, piemeklējis tāds pats liktenis kā bandītus un teroristus, kurus CIP (daļēji ar TDS starpniecību) iesūtījusi Padomju Savienībā. Neviens no viņiem nav saņēmis pilnīgi nekādu atbalstu. Laikrakstam «New York Times»

1977. gada rudenī neatlika nekas cits kā secināt: «Disidentisms Krievijā beidz dzīvot savu īso mūžu ... laiks beidzot ieskatīties patiesībai acīs un atzīt tā «acīm redzamo sakāvi».»(38)

Taču CIP vēl arvien neatsakās no «psiholoģiskā kara», un vienas vienības sakāves dēļ frontes pirmajā līnijā izvirzīti «cilvēka tiesību» viltus aizstāvji. Viņu parādīšanās graujošās darbības avangardā nebūt nav jaunums. Amerikāņu politiskie darbinieki un profesori, kas 1978. gadā izdeva diezgan reālistisku krājumu «Veselais saprāts amerikāņu un padomju attiecībās», norādīja: šī kampaņa turpina pretpadomju akcijas, kuras kapitāla pasaule īstenojusi pret mūsu valsti, sākot ar 1917. gadu. Kā atzīmē Hārvarda universitātes socioloģijas profesors D. Rizmans esejā «Bīstamais kampaņā par cilvēka tiesībām»: «Šī kampaņa pret Padomju Savienību, protams, nav radusies prezidenta Kartera laikā. Zināmā mērā tās sākotne meklējama padomju režīma izveidošanās dienās.» Cits zinātnieks S. Koens pievērsis uzmanību: «Kartera administrācija šo kampaņu definējusi kā cīņu par padomju «cilvēka tiesībām» — tas nav precīzi. Tiek izvirzīts jautājums tikai par politiskajām tiesībām vai brīvībām. Termins «cilvēka tiesības» ir daudz plašāks un iekļauj sevī veselu spektru ekonomisko un sociālo jautājumu, kuru risināšanā Padomju Savienība salīdzinājumā ar pārējo pasauli var savā kontā ierakstīt nozīmīgus panākumus.»(39)

CIP stratēģiskā nostādne šajā kampaņā ir tāda pati kā agrāk — graut padomju iekārtu, atklāti to nepasludinot par mērķi, lai gan runa ir tieši par to. «Solžeņicina operācijas» un citu tādu pašu operāciju mācība ir ņemta vērā! Ir daudzi fakti, kas pierāda tieši šādu Vašingtonas domu gaitu, protams, visskaidrāk tie redzami dokumentos, kas nav publicēti vispārējai zināšanai. Jau L. Džonsona prezidentūras gados viņa ietekmīgais palīgs profesors vēsturnieks E. Goldmanis atzinīgi rakstīja par kādu dokumentu: «mēģināšu panākt, lai viņa idejas tiktu novērtētas rūpīgi un taisnīgi,» — un droši vien guva panākumus. Par ko ir runa? Prezidenta Džonsona arhīvā Ostinā, Teksasas štatā, glabājas aicinājums, kuru Valsts departamentam nosūtījis kāds K. Mongolds, pēc profesijas inženieris, kas no 1934. gada līdz 1936. gadam pēc kontrakta strādājis Padomju Savienībā. Viņš arī sajūsminājis Goldmani, iesniegdams 1964. gadā rakstu, kurā stingri apsolījis: ja viņa rekomendācijas tiks pieņemtas, tad cīņā ar PSRS uzvara būs ASV pusē. Par to, kādu nozīmi Vašingtonā piešķīra šim rakstam, liecina vienkāršs fakts — Valsts departamenta PSRS nodaļai adresētais oficiālais raksts nonāca visaugstākajā līmenī. Gudrība, kurā dalījās Mongolds, bija šāda:

«1917. gadā,» viņš rakstīja, «Krievijā vidusšķira bija samērā vāja. Tagad eksistē liela intelektuāla vidusšķira, kuras lielākā daļa nav partijā. Šī vidusšķira var vadīt tautas revolūciju. Tā vēlēsies demokrātiju ar konstitucionālām garantijām... (tas ir, amerikāņu «demokrātiju». — N. J.). Mums jāidentificē mūsu politiskās intereses ar šīs bezpartejiskās vidusšķiras interesēm, nevis ar «labklājībā dzīvojošo» komunistu politiskajām interesēm. Demokrātiskā revolūcija Krievijā izraisīs krievu varenības decentralizāciju un sabrukumu. Tā dod vislielākās izredzes uzvarēt «auksto karu», nemaz neriskējot ar kodolkatastrofu, kas varētu radīt vispārēju bojāeju ...

Taču neviena plaša sacelšanās nav iedomājama, kamēr miljoni Ideoloģiski apstrādātu un kvēli pārliecinātu komunistu kontrolē visus bruņotos spēkus līdz majoru, pulkvežu un pat ģenerāļu līmenim ieskaitot. Tikai demoralizējot šos komunistus un pamudinot viņus savstarpēji izrēķināties, var īstenot tautas revolūciju. Taču ideoloģiski viņus demoralizēt var tikai ar argumentāciju, kas ir neapgāžama no viņu pašu politiskās filozofijas viedokļa ... Man ir izdevies «izskalot smadzenes» dedzīgiem komunistiem. Tehnika ir ļoti vienkārša.» Tālāk sekoja padomi, kā apmelot marksistiski ļeņiniskās filozofijas pamatus, izmantojot «cilvēku tiesību» koncepciju amerikāņu propagandiskajā interpretācijā. Kopumā — tās ir pilnīgas blēņas. Taču Mongolds svinīgi pabeidz: «Es varu izmainīt uzskatus jebkuram uzticīgam komunistam neilgā laikā, parasti divos trīs mēnešos, ar noteikumu, ka tiekos ar viņu aptuveni reizi nedēļā. Pēc tādas «smadzeņu skalošanas» pārliecināti komunisti pārvēršas par kaut ko vidēju starp nekaunīgiem oportūnistiem un pārliecinātiem opozicionāriem.»(40)

Sakarā ar visu minēto jāsaka īsi — pretenciozs muļķis. Taču galvenais nav šis vecais marasmātiķis, bet gan tas, ka ASV augstākie vadītāji neatstāja neapvērstu nevienu akmeni, meklēdami filozofu akmeni, lai ar «psiholoģiskā kara» metodēm uzvarētu Padomju Savienību, — tāpēc nopietni izturējās pat pret iepriekš minētā tipa murgainajiem projektiem. Katrā ziņā ir skaidrs, kurp tiecas viņu «radošā» doma. Viņiem kļuvis par ieradumu norakstīt uz PSRS rēķina amerikāņu neapmierinātību ar kapitālistisko iekārtu, attēlojot Padomju Savienību par jebkuru Vašingtonai radušos grūtību vaininieci. Goldmanis savos memuāros aprakstījis 1966. gadā notikušo apspriedi prezidenta kabinetā, kur Džonsona atklāsmi noklausījies valdības loceklis un trīs palīgi:

«Prezidents Džonsons bieži uzsita pa maniem un cilu klātesošo ceļgaliem, ik pa brīdim izsaukdamies: «Liberālie kritiķi! Aiz viņu visu mugurām stāv krievi.» Viņš slavināja FIB un CĪP, kas viņam ziņojot par visu «patiesībā notiekošo». Tieši krievi esot uzsākuši visu šo aģitāciju... Krievi uzturot pastāvīgus sakarus ar tiem senatoriem, kuri uzstājas pret karu, un sāka birt viņu uzvārdi. Sie senatori gājuši uz lenču un pieņemšanām ;padomju vēstniecībā, viņu sekretāru bērni samīlējušies iar krieviem un norunājuši satikšanos. «Krievi šo senatoru vietā izdomā, ko viņiem runāt. Es bieži jau iepriekš zinu, ko viņi teiks savās runās.» Es biju satriekts. Vai Džonsons tiešām ticēja, ka viņa kritiķi ir krievu marionetes? Vai tiešām viņa domāšanu tik ļoti ietekmēja ma- kartisms? ... Bija skaidrs, ka trīs citi klātesošie viņam neiebildīs ne vārdiņu. Viens palīgs sēdēja neveikli sarāvies, otrs bija nesatricināms, varēja skaidri redzēt — arī viņš tā domā. Valdības loceklis izklaidīgi šūpojās krēslā, ar visu būtību parādīdams — ko lai dara, tāda ir cena, kuru nākas maksāt par amatu. Bet es negribēju atstāt traipu uz savas sirdsapziņas un klusēju, kad ASV prezidents izteica šīs bīstamās aplamības. Lindons Džonsons aizgāja tik tālu, ka sāka stāstīt: laikā, kad senātā izskatīts jautājums par karu Vjetnamā, padomju vēstniecības darbinieks nodevis instrukcijas vienam no komitejas locekļiem. Es iebildu: «Prezidenta kungs ...» — taču bija grūti pārtraukt viņa monologu, tomēr beidzot man izdevās iestarpināt: «Prezidenta kungs, zināt, jus vienkārši runājat ne tā, kā ir.» Prezidents izbrīnījies paskatījās manī. Vēlāk es bieži atcerējos šo skatienu, mēģinādams saprast — ko tas varēja nozīmēt.»(41)

Saprast nav tik grūti. Goldmani drīz vien palūdza aiziet no Baltā nama. Sī epizode jau kuro reizi atklāj ne tikai ASV pārvaldītāju tikumus, bet arī parāda dažus avotus šai gandrīz vai asinskārībai pret «krieviem», no kuriem burtiski neesot miera. Tomēr ne jau «krievi», bet Džonsons ar saviem lieliskajiem padomniekiem ierāva Savienotās Valstis Vjetnamas kara muklājā.

Pastāvot tādam domāšanas veidam, tika meklētas vismazākās iespējas, lai pārietu izšķirošā triecienā pret PSRS, lai pārceltu cīņu uz mūsu teritoriju, un to solīja bēdīgi slavenā kampaņa par «cilvēka tiesībām». Visticamākais, ka tās pamatus licis Z. Bžezinskis, kurš ASV politiskajā arēnā pavīdēja Džonsona prezidentūras beigās, bet ar pilnu spēku tajā ienāca, kad prezidenta amatā stājās Dž. Kārters. Jau minētais padomju jurists A. Traiņins atklājis šīs «tiesību aizstāvēšanas darbības» organizācijas mehānismu. Tā kā viņš strādājis ar pirmavotiem, tad labāk nepārstāstīt viņa rakstīto, bet publicēt viņa lielā raksta attiecīgo daļu pilnībā.*

______________________

* Nākamā — nodaļas 9. iedaļa pilnīgi pieder A. Traipiņa spalvai.

9

«1974. gada februārī no Padomju Savienības tika izraidīts Solžeņicins. Tas izraisīja neaprakstāmu apjukumu komunisma pretiniekos, lai kur viņi ari atrastos. Taču šis apjukums nekādi nav salīdzināms ar to niknumu, kāds pārņēma Rietumu speciālos dienestus, — bija darīts gals operācijai «Solžeņicins», kas tika uzskatīta par perspektīvu graujošajā darbībā pret Padomju Savienību. Izveidojās jauns stāvoklis — vajadzēja izdarīt analīzi un izstrādāt jaunus nākotnes plānus. Ne tajā nozīmē, ka speciālie dienesti būtu rūpējušies par pašu Solžeņicinu (sista kārts neizraisa ārkārtēju interesi), runa bija par ko daudz svarīgāku по viņu viedokļa: par to metožu piemērotību un rezultatīvumu, kuras tika lietotas sakarā ar šo cilvēku un ap viņu.

Savienotajās Valstīs apmēram tāda veida jautājumus centās risināt Kolumbijas universitātes Komunisma pētniecības institūts, kura direktors toreiz bija Z. Bžezinskis. 1975. gadā nāca klajā attiecīgs pētījums -- milzīgs apmēram 500 lappušu biezs cieša iespieduma sējums — «Disidentisms Padomju Savienībā: politika, ideoloģija un tauta». Grāmatas iznākšanas laikā šo iestādi sauca jau citādi: Pasaulē notiekošo pārmaiņu pētniecības institūts, taču tā direktors joprojām bija Bžezinskis, kuram grāmatas redaktors profesors R. Tokess priekšvārdā veltīja siltus pateicības vārdus par vadošiem norādījumiem utt. Tokess īpaši piebilda, ka grāmatas ideoloģiskā triecienbrigāde — 13 autori — norunājuši pabeigt izklāstu ar 1974. gada februāri, kas, pēc viņu domām, esot «svarīgs posms mūsdienu disidentisma vēsturē Padomju Savienībā».

Tokess precizēja, ka ar Padomju Savienības «disidentiem» autori saprotot visus, kas ir pretinieki 1917. gada Lielajam Oktobrim, kurš devis dzīvību Padomju valstij Tokess un Ko mēģināja novērtēt «disidentu» spēkus Padomju Savienībā. Ne jau prātniecības interesēs, bet ļoti praktisku apsvērumu dēļ — viņi beidzot gribēja noskaidrot, cik patiesas ir ziņas par plašo atbalstu Padomju Savienībā, teiksim, Solžeņicinam. Vispār bija pilnīgi nepieciešams, kaut vai lai aprēķinātu asignējumus graujošajai darbībai, noskaidrot «disidentisma» propagandisko efektivitāti. Kad tāda kalkulācija tika izdarīta, rezultāti izrādījās bēdīgi. Kā refrēns cauri visai grāmatai skan formulējums: ««Disidenti», iespējams, ir dabisks vairāk nekā piecdesmit gadu ilgās padomju vēstures produkts, taču tikpat dabiska ir viņu izgāšanās, mēģinot panākt kaut minimālu sapratni masās.» Amerikāņu analītiķi ļoti apvainojās uz disidentiem, kas patiesībā izrādījās nožēlojams atkritēju pulciņš. Noskaidrojās, ka dažāda veida solījumi, ar kuriem viņi bija pārpludinājuši Rietumu speciālos die nestus, nav nekas cits kā blefs. Ar sāpošu sirdi vajadzēja konstatēt: «īr pilnīgi skaidrs, ka piesardzīgais optimisms, kas 1970. gadā vēl pastāvēja dažu padomju disidentu un ārzemju novērotāju vidū, 1974. gadā devis vietu dziļam pesimismam.» Bēda tikai tā, ka tautas varai, izrādās, nav pretinieku tautā. Bet tas, starp citu, vienmēr bijis acīm redzams, un tādēļ nevajadzēja uzsākt tik dārgus pētījumus.

Vairākkārt Padomju Savienību apmeklējušais publicists D. Feifers, neprazdams labāk izmantot savu laiku, blandījās pa «disidentu» alām (tieši alām, jo, kā viņš liecina, citādi domājošā cilvēka pazīme — šausmīga netīrība dzīvoklī). Viņš precīzi norādījis tos, kuri Rietumu acīs uzpū tuši nelielās atkritēju grupiņas nozīmi. Lūk, viņš ar «sa viem ļaudīm» ierodas kādā dzīvoklī Maskavā.

«Izkļuvuši cauri drēbēm piekārtam priekšnamam, mēs nonākam piesmēķētā guļamistabā, kas atgādina simtiem citu istabu, kurās mitinās nelielais «veiklās» jaunās inteliģences pulciņš. Ar lētām mēbelēm iekārtotā istaba pār blīvēta svētbildēm, vecām gleznām, sagrabējušiem carisma laiku mākslas darbiem. Tas viss, kā pagadās, sa bāzts un sagāzts starp galdiem, krēsliem, dīvāniem, bet sienas nolīmētas draņķīgām tapetēm. Diezgan daudz grā matu skapjos un nekārtīgās kaudzēs uz grīdas starp tukšām pudelēm un nemazgātiem šķīvjiem. Galvenokārt tie ir nodzeltējuši pirmsrevolūcijas izdevumi un Rietumu literatūra, kas netiek izdota Krievijā. Vēl divi mūsu draugi — Cehovam līdzīgs mākslinieks ar bārdiņu un ārsts ar jau papliku galvvidu, ģērbies angļu auduma žaketē, ar amerikāņu cigareti zobos — bezrūpīgi sēdēja šajā viesmīlīgajā nekārtībā. Virtuvē, kā mēs zinājām, divi jauni aspiranti mīlējās ... Mēs smēķējām Baha prelīdes pavadījumā, dejojām, skanot Rietumu popmūzikai, dzērām viskiju, deg vīnu un konjaku.»

Ritēja Feiferam ļoti patīkamas sarunas — viens no plenčiem gribēja «nošaut ar ložmetēju» padomju valdību Jādomā, ka tie divi «aspiranti», virtuvē sakarsuši, stipri aktivizēja sarunu. Tā komunismam nenoliedzami naidīgā Rietumu publicista skatījumā dzīvo «disidenti». Bet, šķiet, sūrojas Feifers, ka šie draņķi arī bija vienīgā Rietumu cerība uz padomju iekārtas «pārveidošanu» no iekšienes.

Protams, uzsver Feifers, «disidenti» nedzīvo atbilstoši realitātei, bet gan pēc saviem priekšstatiem par to. Viņi nievā savu tautu par briesmīgi atpalikušu ... Eksperti padomju jautājumos nodarbojas gandrīz tikai ar disidentiem, taču reizēm par viņiem raksta pavisam nereāli... Es pa zīstu vairākus Rietumu darbiniekus, kuri šaubās par daži; disidentu godprātību, tomēr atturas par to rakstīt... Pat Rietumu korespondenti Maskavā neuzskata par vajadzīgu ziņot par neticamo: daudzi slaveni disidenti ir visai netikumīgi cilvēki un nebūt nepelna cieņu ... Nav jādomā, kā daudzi to dara, ka disidentisms pats par sevi pārvērš cilvēku par nevainojami tikumīgu. Lai izvairītos no rūgtas vilšanās, pirmām kārtām nevajag šajā ziņā lolot nekādas ilūzijas.»

Taču pietiek par «disidentu» personiskajām īpašībām, kuras aprakstījis viens no tiem, kam viņi uzticējušies un atklāti izkratījuši sirdi. Kā redzam, Feifers pret viņiem nejuta neko citu kā tikai pretīgumu. Bet kāda ir viņu nozīme cīņā pret padomju varu? Tokesa verdikts ir kategorisks: «Pat ja viņi vēlas nonākt pie varas, bet tikai daži disidenti to grib, pilnīgais atbalsta trūkums neļauj uzskatīt viņus par revolucionāriem šī vārda praktiskajā nozīmē. Revolūcijai nepieciešama ne tikai griba un atbalsts, bet ari vadība, kas apvienojumā ar disidentu masām varētu radīt iespēju mest izaicinājumu varas iestādēm un kādas cerības uz panākumiem. Bez kodoltermiskajam karam līdzīgām katastrofām tāda veida revolucionāras, pret valdību vērstas savienības izveidošana tuvākajā nākotnē Padomju Savienībā ir praktiski izslēgta.»

Nu, redz, cik labi, nomierināja mūs, citādi bez aizokeāna kungiem mēs tā ari nebūtu zinājuši, cik stipra ir padomju vara. Bet nopietni runājot: minētajai grāmatai Rietumos vajadzēja visus pārliecināt, ka tas nav īstais darbs — slavināt «disidentus». Tas ir bezperspektīvs pasākums. Šis secinājums pierādīts ar vērienīgu «zinātnisku» pētījumu — izskatīts un izanalizēts katrs disidentu spertais solis, visa viņu produkcija — sākot ar Solžeņicina daudzsējumu gra- fomānismu un beidzot ar uzrakstiem uz sabiedrisko tualešu sienām. Te ari vajadzēja pielikt punktu. Bet nē. Ne jau tāpēc nopūlējās zinātnes vīri, lai, kā saka, problēmai pārvilktu svītru. Aprakstījuši agrāko ceju bezperspektivumu, viņi meklēja jaunu ceļu cīņai pret Padomju Savienību, tās graušanai no iekšienes.

Aizokeāna antikomunīsma teorētiķi visu nelaimi saskatījuši apstāklī, ka atkritējiem ir pietiekami daudz spriedelējumu «pret», bet nav nemaz «par», tas ir, nav pozitīvas programmas. Te nu mēs esam nonākuši pie galvenā — bēdīgi slavenā jautājuma par «cilvēka tiesībām». Iespējams, ka tie, kas drīz vien sāka murkšķēt par «cilvēka tiesībām», agrāk pat nebija dzirdējuši tādus vārdus, bet viņiem ātri vien ieskaidroja, kas un kā. Pats termins «cīnītājs par cilvēka tiesībām» taču būs «pašizpaušanās līdzeklis», bet «kustība par cilvēka tiesībām — patiesa politiska opozīcija». Svarīgākais — būs vieglāk organizēt atbalstu no Rietumiem, neatkārtosies tāds stāvoklis, kad, piemēram, ANO ģenerālsekretārs U Tans atsakās izskatīt dažādus viņam adresētus aicinājumus, atsaucoties uz to, ka rakšt!« tāji nevienu nepārstāvot.

Kad citādi domājošie Padomju Savienībā būs bruņojušies ar «cilvēka tiesību» lozungu, tad daudz kas vienkāršosies. Tas pats niknais «disidentu» kritiķis Feifers mudina: «Mēs visi esam par disidentiem... Lai viņiem palīdzētu, brauciet uz Krieviju, ja tas iespējams, un noskaidrojiet, kādu pakalpojumu jūs varētu viņiem izdarīt tur, vai arī atrodiet kādu iespēju sniegt viņiem palīdzību Rietumos.» Tiesa, viņš tūlīt arī brīdina: «Diez vai disidenti pēc tā, ko pieredzējuši, būs svēti.» Citiem vārdiem sakot, lai kā ari šie cilvēki tiktu pārkaldināti par «tiesību aizstāvjiem», draņķi vien viņi paliks. Taču cita cilvēku materiāla Rietumiem Padomju Savienībā nav. Lai cik bēdīgi, jāstrādā ar to pašu. Atbilstoša stratēģija tika izstrādāta. Vajadzēja to īstenot, sameklējot vajadzīgos izpildītājus pašā Padomju Savienībā.

Mūsu valsts vēsturē atklājusies likumsakarība: jebkurš, kas uzstājas pret padomju varu, neizbēgami meklē palīdzību pie komunisma ienaidniekiem aiz padomju robežām. Tas ir saprotams — tautas valstī, kuru tauta izveidojusi tautai, viņi nevar sev atrast atbalstu. Tā bija pirmajos mūsu valsts pastāvēšanas gados, kad padomju varas pretinieki aicināja palīgā interventu armijas. Tā bija ari vēlāk. Kā beidzās bruņotie iebrukumi, ir labi zināms, un ari pie tagadējā spēku samēra pasaulē imperiālisms necenšas ar savu pieri atkārtot rūgto mācību.

Vēsture mums norāda vēl vienu likumsakarību: Lielā Oktobra idejām, uz kurām pamatojas Padomju valsts, mūsu ienaidnieki mēģinājuši pretstatīt kaut kādus «demokrātiskos» lozungus, kuros neizbēgami ietilpa «cilvēka tiesības». Retorika sakarā ar «cilvēka tiesībām» padomju varas pretiniekiem bija vajadzīga tikai tādēļ, lai mēģinātu graut masu atbalstu boļševikiem. Tāda pati loma ir tagadējiem «disidentu» spriedelējumiem. Pats dīvainākais, ka viņus aizstāv Solžeņicins, ko pat Rietumu ideologi kvalificējuši kā autoritārisma piekritēju, un Saharovs, kas domā un runā tikai par tehnokrātiju. Interesanti ir arī tas, ka Solžeņicins un daudzi citi izdaudzinātie atkritēji nav spējuši (vai nav gribējuši?) atteikties no ģimenes tradīcijām. Viņi cēlušies no buržuāziskām ģimenēm, kas pirms revolūcijas bijušas ļoti bagātas. Solžeņicins savās grāmatās skaļi apraud vecāku zaudētās tiesības uz lielo mantību. Nav nekādu šaubu, ka visi viņi pārņēmuši garīgo stafeti no tiem, kuri 1917, gadā, turēdamies pie sava īpašuma, stāvēja ceļā revolūcijai. Ir saprotams, ka viņu domas un vēlmes tuvas un skaidras tiem, kuri ir pie varas kapitāla pasaulē.

Pasludinot par «cilvēka tiesību aizstāvju» vadītāju Orlovu, kuram vajadzēja īstenot Rietumu speciālo dienestu kārtējo pretpadomju akciju, tās diriģenti bija pilnīgi pārliecināti par viņa uzticību. Par viņa akreditēšanās rakstu Rietumu speciālie dienesti uzskatīja sacerējumu, ko Orlovs bija uzrakstījis 1975. gada decembrī un izplatījis pa nelegāliem kanāliem. Pietika ar to iepazīties speciālo dienestu štābu mītnēs, lai notikumi sāktu attīstīties automātiski — 1976. gada maijā Orlovs ar dažiem saviem domubiedriem paziņoja, ka viņi informēs Rietumus par to, kāds ir «cilvēka tiesību» stāvoklis Padomju Savienībā. Patiesībā «grupa» kā tāda nekad nav pastāvējusi, taču uz to atsaucās, lai piešķirtu lielāku svaru vairāku personu individuāliem vai kolektīviem pasākumiem ar asi izteiktu pretpadomju raksturu.

Mūsdienu laikmets — sociālisma augšupejošas attīstības periods. Tā ir objektīva realitāte. Miljoniem cilvēku pasaules nākotni saskata sociālismā. Pārmaiņu vēji pāršalc planētu, un tas, protams, kapitālistu kungiem un Orlova kungam nav pa prātam. Runājot par sabiedriskā progresa ģenerālvirzienu, viņš teicis: «Pārāk daudziem pasaulē liekas, ka privātīpašuma vienīgajai alternatīvai jābūt «visas valsts» īpašumam... Ilgas pēc pārmaiņām it īpaši pēc pārmaiņām sociālistiskā virzienā, ir burtiski laikmeta slimība. Protams, šīs ilgas bieži vien pamatojas uz taisnīgām emocijām, ko izraisa kapitālistiskā ekspluatācija un bagāto šķiru egoisms. Taču bez emocijām tās pamatojas arī uz vispārējas aplamas idejas, ka cilvēki var atrisināt visas savas problēmas ar sociālo pārveidojumu palīdzību, un uz vēl aplamākā «zinātniskā sociālisma» mīta... Ja Rietumu demokrātija nenostiprināsies ar augstu tikumisko potenciālu un nenospraudīs sev skaidrākus mērķus, tad tā nespēs efektīvi turēties pretī totalitārā sociālisma spiedienam.»

Izteiksme, protams, nav īpaši prasmīga, domas ir nepilnīgas, taču to jēga pietiekami skaidra — pie ieročiem, buržuju kungi, uz bastioniem! Ar pilnu krūti aizstāvēsim savus naudas maisus!! Atcerieties carisko Krieviju, kur «valdošās virsotnes egoisma, neelastīguma un tuvredzības dēļ sociālā attīstība aizkavējās pārāk ilgu laiku, tāpēc 1905. gadā izdarītās reformas vairs nevājināja, bet gan atraisīja uzkrātos naida spēkus». Orlovs metās glābt kapitālismu ar tādu rīcību un tādām metodēm, kuras viņu noveda tieši uz apsūdzēto sola.

Uz Rietumiem tika sūtīti Orlova un viņa līdzdalībnieku sagatavotie apmelojošie materiāli. Lai būtu lielāks iespaids, uz katras paskvilas pirmās lappuses bija nodrukāts «grupas» spiedogs. Starp citu, šie «tiesību aizstāvji», kas deklarēja savu karsto vēlēšanos veicināt Helsinku vienošanos izpildi, bija izlaiduši no redzesloka kādu «sīkumu»: šīs vienošanās paredzēja miera nostiprināšanu un starptautisko sadarbību, bet viņi ļaunprātīgi veica tieši pretēju darbību, mēģinādami palikt ideoloģiskas sprāgstvielas zem saspīlējuma atslābuma politikas.

Iepriekšējā un tiesas izmeklēšanā tika rūpīgi izpētīts apmelojošo lapiņu saturs. Pēc iepriekšējas norunas ar Rietumu speciālajiem dienestiem tās tika nodotas masu informācijas līdzekļiem un izplatītas visā pasaulē. Tika izdarītas ekspertīzes, nopratināti desmitiem liecinieku un pierādīts: bez izņēmuma visi «dokumenti» ir apmelojoši izdomājumi, lai grautu padomju sabiedrisko un valsts iekārtu, izjauktu Padomju valsts centienus attīstīt starptautisko sadarbību.

Sacerot šīs paskvilas, par darba instrumentiem Orlovs bieži vien izmantoja pirkstu un griestus. Taču vērienīgajai «cilvēka tiesību» aizstāvēšanas kampaņai, kādu bija iecerējuši Rietumu speciālie dienesti, vajadzēja lielākus resursus, arī materiālos resursus. Bija vajadzīgs kvazilegāls kanāls divpusējai kustībai — naudas līdzekļiem no Rietumiem un attiecīgai no Padomju Savienības sūtītai «informācijai», kuru varētu izmantot apmelojošiem mērķiem. Šīs speciālo dienestu vēlmes kā fokusā saplūda vienā, viņiem sen pazīstamā cilvēkā — Ginzburgā. Tātad «teorētiķis» Orlovs tika saistīts ar «praktiķi» Ginzburgu, kurš tāpat bija paziņojis, ka ir norūpējies par «cilvēka tiesību» nodrošināšanu Padomju Savienībā. Kas tad viņš tāds ir?

Viņa akreditēšanās raksti, lai gan pilnīgi cita veida nekā Orlovam, Rietumu speciālo dienestu vadītājiem likās nevainojami. Ginzburgs jau bija sevi rekomendējis «cīņā par cilvēka tiesībām», tiesa, daudz pieticīgākos apmēros un attālākās vietās ...

Kā atceras tie, kas no 1968. līdz 1972. gadam kopā ar viņu bija izcietuši sodu, viņš kolonijā ieradies ar lielu troksni — dīkdienis un liekēdis uzdevies par dzejnieku, rakstnieku un publicistu, Pasternaka skolnieku, Tvardovska draugu, kaut kādas itāļu prēmijas laureātu un «barona Ginzburga» mazdēlu. To, ka viņam ir tikai vidusskolas izglītība, «barona pēctecis» kautrīgi noklusējis.

Ginzburgs jeb Aļiks, kā viņu sauca kolonijā, tiešām bija ļoti ievērojama figūra:- aizrobežu saimnieki nebija viņu pametuši un apbēra ar sūtījumiem un naudu, kas viņam ļāva iegūt draugus. «Bet šī Aļika draugu plašā sabiedrība,» stāsta liecinieks I., kas kopā ar Ginzburgu izcietis sodu labošanas darbu kolonijā, «bija daudzveidīga un, mīksti sakot, jaukta. Tās sastāvā ietilpa bijušie nacistu policisti, zvērināti banderieši un ne mazāk zvērināti lietuviešu nacionālisti... un, beidzot, vienkārši «simpātiski» kriminālnoziedznieki. Visus viņus Ginzburgs piebaroja. «No kaut kurienes taču nāk gan kafija, gan tēja, gan lepnās cigaretes «Kent», visādi gardumi un citas mantas...» turpina I. «Visi taču dzer, ēd un smēķē, bet labie onkuļi brīvībā rūpējas, lai arī turpmāk tā būtu, un tāpēc vajag viņam, Aļikam, palīdzēt — viņš viens nevar tikt galā. Tātad — konsolidācija, bet tas nozīmē, ka visiem kopā jāpalīdz viņam veikt «kopējo lietu», tas ir, izgatavot «interesantāko» tiesas spriedumu kopijas, rakstīt uzmetumus rakstiem, kurus Aļiks pēc tam izrediģēs un noteiks to turpmāko ceļu, sastādīt dažādiem padomju un juridiskiem orgāniem un atsevišķiem sabiedriskajiem darbiniekiem adresētus kolektīvus «paziņojumus-protestus». Pēc tam šie paziņojumi aizlīmētās aploksnēs tiks nosūtīti PSRS Prokuratūrai, bet to kopijas pa «slepeniem kanāliem» nokļūs aiz robežas un tiks iespiestas Rietumu presē.»

Kad 1973. gadā Ginzburgs tika atbrīvots, viņš nolēma turpināt cietumā iesākto un nu jau lielos mērogos, tāpēc nodibināja plašus sakarus ar kriminālnoziedznieku pasauli. 1974. gada aprīlī Rietumu «radiobalsis» pasludināja, ka no šī brīža citādi domājošajiem Padomju Savienībā esot savs aizstāvis: apmeties Kalugas apgabala Tarusas pilsētā, Ginzburgs uzņēmies rīkoties ar «Solžeņicina fondu», kas paredzēts palīdzības sniegšanai tiem, kurus Padomju Savienībā vajājot «politisku» motīvu dēļ. Tika norādīta arī labvēļa adrese — Tarusā, Meža ielā. Šī māja bija pirkta par līdzekļiem, kas nākuši no tumšiem avotiem, jo visā mūžā godīgi nopelnīto līdzekļu Ginzburgam pietiktu tikai vienu vai divu bikšu iegādei. Kā 1977. gada 2. februārī Ginzburgs «autoritatīvi» paziņoja ārzemju korespondentiem, norādītajai palīdzībai divu gadu laikā viņš esot iztērējis 360 tūkstošiem dolāru ekvivalentu summu.

Iepriekšējā izmeklēšana un tiesa, dabiski, painteresējās, kur Ginzburgs izlietojis tik lielu summu, «Cilvēka tiesību» aizstāvis lepni klusēja. Izmeklēšanā vajadzēja rūpīgi izpētīt viņa klientūru. Ideālistu, kas domā par labākas dzīves izveidošanu uz mūsu planētas, viņu vidū nebija, naudu bija saņēmuši kriminālnoziedznieki vai personas, kas izdarījušas sevišķi smagus valsts noziegumus. Fonda ideju Ginzburgs lolojis jau labošanas darbu kolonijā, un toreiz sarunās ar notiesātajiem Ginzburgs paziņojis: «Stingri nolemts, ka tiesības izmantot fondu ir tikai personām, kuras notiesātas par pretpadomju aģitāciju un propagandu, kā arī par Dzimtenes nodevību sazvērestības veidā ar nolūku sagrābt varu un kuras ieslodzījumā pavadītajā laikā nav savu rīcību nožēlojušas.»

Izmeklēšanas gaitā tika nopratināti cīnītāji par «cilvēka tiesībām» (kā apgalvo Rietumu propaganda), kuriem «filantrops» Ginzburgs sniedzis palīdzību. Piemēram, kāds K., dzimis 1956. gadā. Recidīvists — vispirms apzadzis strādnieku ēdnīcas bufeti, pēc tam nodarbojies ar pretpadomju aģitāciju un propagandu. Izglītība — septiņas klases, sacerējis «Vēstuli Viņa Augstībai Imperatoram», taču nav to nosūtījis, jo nav varējis noskaidrot, kur «monarhs» dzīvo. Cara vietā pasūdzējies par padomju varu Ciinzburgam (tiesa, no kolonijas rakstījis arī senatoram Džeksonam, lūgdams patvērumu Savienotajās Valstīs). Lūk, neliels citāts no viņa liecības: «No manis teiktā Ginzburgam bija skaidrs, ka esmu nolēmis arī turpmāk nepārtraukt savu cīņu pret Padomju Savienība pastāvošo iekārtu. (Par to viņš no «fonda» saņēma apmēram 1000 rubļu. — Aut.) Savukārt man pēc sarunas ar Ginzburgu radās stingra pārliecība, ka viņš ir pārliecināts padomju varas pretinieks, kas savā cīņā spējīgs izmantot jebkurus, arī ārkārtējus pasākumus.»

Tieši šī Ginzburga noziedzīgā darbība piespieda viņu izolēt no sabiedrības. Viņš ne tikai pats izplatīja apmelojošas baumas par Padomju Savienību, smeldamies attiecīgo «informāciju» noziedznieku pasaulē, kurā dzīvoja, bet arī atklāti musināja izdarīt sevišķi smagus noziegumus. Viņam visi ceļi labi. M., pēc profesijas šoferis, tika notiesāts par to, ka izvedis no rūpnīcas zagtus televizorus, bet pēc tam par citu noziegumu: uzdodamies par kompetentu orgānu darbinieku, viņš izdarījis «kratīšanu» pie ginekologa atraitnes un apzadzis to. Nedaudz apjucis, viņš griezies pie Ginzburga. Pats viņš par to stāsta tā: «Zinādams, ka Aleksandrs Iļjičs pēc tautības ir ebrejs, es viņu brīdināju par dažiem «antisemītiskiem momentiem» manā krimināllietā, domādams par «kratīšanu» pie ebreju večiņas un to, ka atzīstu dažas fašistiskās ideoloģijas koncepcijas (par to bija runa manā krimināllietā). Pasmaidījis Ginzburgs sacīja, ka šie «momenti» viņu īpaši neuztrauc.» Un izsniedza lūdzējam apmēram 1200 rubļu. M. saprata, par ko, un izmeklēšanai paskaidroja: nauda tika izsniegta tiem, kuri «ne ieslodzījuma vietās, ne pēc atbrīvošanas nav sadarbojušies ar administrāciju un nav mainījuši savu iepriekšējo principiālo pārliecību, kāda viņiem bijusi brīdī, kad viņi saukti pie kriminālatbildības».

Ginzburgs un viņa līdzdalībnieki nelielus pārvedumus sūtīja uz ieslodzījuma vietām. Slepkavas un bandīti izbrīnā skatījās uz pārvedumiem. No kurienes? Ieslodzītais S. liecināja: «Daudzus ieslodzītos mūsu kolonijā mazliet pārsteidza fakts, ka dažiem no tiem, kas saņēma šos naudas pārvedumus, mīksti sakot, bija visai tāla sakarība ar «citādu politisko domāšanu», toties tieša sakarība ar slepkavībām. Fonda naudu saņēmušais H. bija sodīts kā kara noziedznieks, cits — T. — kā terorists: vienu karavīru nogalinājis, otru ievainojis.» Utt. utt.

Izmeklēšanā atklājās «cilvēka tiesību» cīnītāja patiesais veidols. Viena Ginzburga seja bija pavērsta pret kriminālnoziedzniekiem, kuru vidū, pamatojoties uz naidu pret padomju varu, viņš mēģināja radīt vienotību, otra — pret Rietumiem, kuru priekšā viņš līda vai no ādas ārā, lai aizstāvētu šos noziedzniekus, bez visa cita aprakstīdams sirdi plosošas ainas par viņu mocībām ieslodzījuma vietās. To, ka tie bija nekaunīgi apmelojumi, Ginzburgs zināja kaut vai no savas pieredzes, no pieciem labošanas darbu kolonijā pavadītajiem gadiem.

Izmeklēšanas gaitā tika noskaidrots vēl kas cits — Ginzburgs pamatīgi apmānījis speciālos dienestus un Solžeņicinu, kuri viņam bija uzticējuši naudu graujošajai darbībai. Lielākā daļa no šiem 360 tūkstošiem dolāru, bez šaubām, aizķērās «labdara» kabatās. «Fonda» izrīkotāja plašais dzīvesveids izraisīja paziņu izbrīnu. Starp citu, kā jau kriminālnoziedzniekam pienākas, viņš nejuta lielu cieņu pret to, kura vārdā nāca nauda graujošajai darbībai. Par Solžeņicinu viņš izteicies: «Protams, viņš nav nekāds dižais Krievijā, taču no visām tagadējām viduvējībām viņš, bez šaubām, ir pirmais.»

Uz pirmo lomu pretendēja viņš pats, Ginzburgs. Kā stāsta liecinieks H., kas viņu bija iepazinis Tarusā: vajadzēja tikai Rietumu «radiobalsīm» paziņot par «cīnītāja» līdzdalību «cilvēka tiesību» aizstāvēšanas kampaņā, «lai pat ārēji būtu redzams Ginzburga prieks par viņa darbības vērtējumu Rietumos, un viņš nekavējās piebilst, ka tas viss piešķirot solīdu svaru viņa personībai gan mūsu zemē, gan aiz tās robežām: «Lai kas ar mani tagad gadītos, par visu tiks vainota Valsts drošības komiteja.»»

Cits Tarusas iedzīvotājs — G., kas daudz laika pavadījis sarunās ar Ginzburgu, stāstīja, ka sarunu biedrs vairākkārt atgriezies pie jautājuma par taktiku, uzsvērdams: «Protestēt vajag vienmēr un noteikti skaļi.» Viņš rūpējies un spriedelējis par «nepieciešamību rakstīt dažādus protestus, sacelt «jaunu trokšņa vilni «samizdatā»», kas, pēc viņa domām, ļautu radīt nepieciešamo politisko rezonansi». Kādā nolūkā?

Ginzburgs, turpina G., «arī pats no manis neslēpa, ka viņus atbalsta neliela inteliģences grupa, tāpēc viņi savas cerības liekot tikai uz Rietumiem un tieši tiem sūtot aicinājumus palīdzēt. Kā viņš izteicās, tas tiekot darīts tikai ar vienu mērķi — lai attīstītākās kapitālistiskās valstis izdarītu politisku, bet it sevišķi ekonomisku spiedienu uz Padomju Savienību. Rietumu valstu organizētais ekonomiskais spiediens likšot PSRS valdībai liberalizēt (Ginzburga termins. — Aut.) pastāvošo iekārtu — tas būtu izdevīgi gan disidentiem mūsu zemē, gan kapitālistisko valstu valdībām . . .»

Kā redzējām, Ginzburga un Ko noziedzīgā darbība, nerunājot par visu pārējo, paredzēja mobilizēt zem «disidentu» karoga kriminālnoziedzniekus un izmantot viņus cīņai pret padomju varu. Būtībā pretpadomju aģitācija un propaganda tiešā nozīmē «apbruņo» kriminālnoziedznieku, kas jau nonācis konfliktā ar sabiedrību. Ar vairākām krimināllietām viegli var pierādīt, ka personas ar noziedzīgu pagātni šīs pretpadomju propagandas ietekmē ķeras pie sevišķi bīstamiem valsts noziegumiem. No līdzdalības «cilvēka tiesību aizstāvēšanas operācijā» līdz bumbām — viens solis.

1976. gadā Gruzijas presē plaši tika komentēta kāda Zvanijas tiesas prāva. Agrāk trīs reizes sodīts par kriminālnoziegumiem, viņš uzspridzināja trīs paštaisītus spridzekļus Tbilisi, Suhumi un Kutaisi. Viņš rīkojās zemiski — slēpa savas bumbas atkritumu urnās utt., taču fakts kā uz delnas — sekoja cilvēku upuri: viens nogalināts, vairāki ievainoti.

Iepriekšējās un tiesas izmeklēšanas gaitā atklājās šī kriminālnoziedznieka ceļš. Galvenokārt tā bija piedalīšanās «cīņā par cilvēka tiesībām». Uzzinājis no Rietumu radioraidījumiem gruzīnu valodā, ka it kā izvērsusies šāda «cīņa», viņš sāka rakstīt un slepeni nosūtīt vēstules un paskvilas pret padomju varu, bet beidza ar bumbām. Noziedznieks tika bargi sodīts.

Rietumos tagad par «tiesību aizstāvi» izdaudzināts Bu- kovskis, kura aktīvā ir mēģinājumi izveidot teroristiskus «piecniekus». Neskatoties uz Bukovska pūlēm, tos noorganizēt neizdevās. Nevarēja atrast pat vienu muļķa piecnieku, kas sekotu tādam «līderim».

To vidū, kuri 1977. gada janvārī tika aizturēti sakarā ar sprādzienu Maskavas metropolitēnā, ir subjekts, kas 1964. gadā sodīts pēc KPFSR KK 70. panta, tas ir, par pretpadomju aģitāciju un propagandu. No Padomju Savienības izraidītā Hodoroviča, kas tagad atrodas Rietumos, lej asaras par Orlovu, Ginzburgu un Sčaranski. Viņai tā ir ierasta lieta — šī, ja tā var teikt, «tiesību aizstāve» kādreiz braukāja uz minētā subjekta tiesas procesu, bet pēc tam Rietumu presei un radio nodeva melīgus materiālus — viņa uz apsūdzēto sola esot redzējusi kristāl- tīru cilvēku un raudājusi par «kājām mīdītajām tiesībām». Izmantojot «disidentu» piegādātās ziņas, Rietumu propaganda toreiz sacēla lielu traci, kas nelieti paša acīs padarīja cildenu. Rezultāts redzams — par «cilvēka tiesību aizstāvi» pasludinātais noziedznieks kļuva par recidīvistu, par to maskaviešu slepkavu, kam nelaimīgā kārtā gadījās braukt vagonā, kurā viņš bija ielicis bumbu.(43)

Kā zināms, slepkava un viņa līdzdalībnieki tika nodoti tiesai. Tiesas sēdē viņi tika atmaskoti ar neapgāžamiem, to skaitā lietiskiem pierādījumiem un saņēma pelnīto sodu.»

10

Protams, Rietumi nebeidza gādāt par savu aģentūru. Minētā «tiesību aizstāvju» noziedzīgā darbība, dabiski, tiek attēlota gandrīz vai kā sterili tīra rīcība. Vismaz kā tāda, kas nekādi nav saistīta ar CIP. Tā ir ne tikai propa- gandiska, bet arī savai aizstāvībai domāta versija, kuru izmanto vairāki no tiem, kas noķerti nozieguma vietā. Tā, piemēram, atklātā procesa laikā, kad par pretvalstisku darbību Družkovkā 1977. gadā tika tiesāti Rudenko un Tihijs, šī versija zālē vienmēr izraisīja smieklus.

Tiesa ar lielu izbrīnu noklausījās apsūdzēto Rudenko, kas apgalvoja, ka Centrālajai izlūkošanas pārvaldei it kā neesot nekāda sakara, teiksim, ar radiostaciju «Brīvība», kura pārraidījusi viņa apmelojošās pretpadomju paskvilas. Tiesas priekšsēdētājs ar vieglu ukraiņu humoru tomēr painteresējās, kāpēc Rudenko nelasa presi, jo par to taču daudz rakstīts padomju laikrakstos. Tiesājamais sabozies atvaicāja: kādēļ tās tiekot jautāts, vai protokolam? «Nē, jums,» priekšsēdētājs paraustīja plecus. «Nu, ja būtu protokolam, es būtu protestējis,» atcirta tiesājamais. Homē- riski smiekli zālē ...

Recidīvists Ginzburgs 1978. gadā Kalugā notikušās atklātās tiesas laikā savā ziņā izrādījās daudz pieredzējušāks nekā Rudenko, kas akli sekoja CIP «leģendai». Valsts apsūdzētājs norādīja, ka apsūdzētais Ginzburgs pelna zināmu iecietību, jo iepriekšējās izmeklēšanas laikā veicinājis CIP graujošās darbības atklāšanu. Tāpēc KPFSR KK 70. panta 2. daļas paredzēto maksimālo sankciju vietā var aprobežoties ar mazāku sodu — 8 gadiem ieslodzījumā. Kad Ginzburgam tika dots pēdējais vārds pirms sprieduma pasludināšanas, viņš šo sodu atzina par pelnītu un neprotestēja. Viņš droši vien apzinājās, cik smagi ir pierādījumi, un negribēja nokļūt neveiklā un smieklīgā stāvoklī, kādā nokļuva, piemēram, Rudenko Družkovkas tiesas procesā. Bija, tā sakot, «lokans», nenoliedza, ka viņa noziedzīgā darbība galvenokārt vadīta no CIP. Tiesa apmierināja prokurora prasību.

Tā tiesas zālēs izgāžas gan CIP instrukcijas, gan «ticamās noliegšanas» doktrīna, kuru aiz okeāna kabinetu klusumā un drošībā izstrādājuši «psiholoģiskā kara» eksperti. Neraugoties uz šīm neveiksmēm, Rietumu propaganda joprojām apgalvo vienu un to pašu: Padomju Savienībā veiktie likumīgie pasākumi noziedzīgās darbības ierobežošanai esot «baismīgi». Diemžēl tādos uzskatos Savienotajās Valstīs ir ne tikai propagandisti, bet arī personas, kas sevi pieskaita pie «zinātniekiem». Laikam tādēļ, lai atstātu lielāku iespaidu uz sīkpilsoņiem, kuri parasti dižojas ar savu intelektuālo «neatkarību». Jau minētais amerikāņu vēsturnieks no Prinstonas universitātes S. Koens iepriekš citētajā krājumā «Veselais saprāts amerikāņu un padomju attiecībās» šajā sakarībā apgalvo: «Pats briesmīgākais nesenajā padomju reakcijā (uz Ginzburga un citu noziegumiem. — N. J.)... ir oficiālā padomju kampaņa, kas disidentus un potenciāli jebkuru reformatoru saista ar amerikāņu valdības un it īpaši CIP darbību. Sīs nepamatotās apsūdzības ir kā no visļaunākajiem Staļina laikiem, kas diemžēl atkal atdzimst.»

To uzrakstījis, Koena kungs, bez šaubām, nopriecājās: brīvi domājošs amerikāņu inteliģents no cienījamas universitātes izkratījis smago sirdi. Tas taču rakstīts ne jau kaut kādā pretpadomju lapelē, bet krājumā, kas sastādīts no cienījamu zinātnieku rakstiem. Krājuma ievadā bijušais senators D. Fulbraits brīdina: «Šīs grāmatas rakstus nav rakstījuši... ekstrēmisti. Autori ir eksperti un izcili speciālisti amerikāņu un padomju attiecībās. Viņu milzīgā pieredze šajā jomā atspoguļojas rakstos, kuri ļauj izprast problēmas un perspektīvas, pie tam no veselā saprāta viedokļa ... Viņi pelna visplašākās auditorijas ievērību kā Savienotajās Valstīs, tā arī Padomju Savienībā.»(44) Parakstīts 1978. gada aprīlī.

Tajā pašā laikā, precīzāk, 1978. gada 12. aprīlī, TDS izpildu komiteja sniedza paziņojumu sakarā ar kādu Lubmani, kas Ļeņingradā bija notiesāts par Dzimtenes nodevību. Visa šī cilvēka vaina, paziņoja TDS, ir tā, ka viņš esot uzrakstījis grāmatu par ekonomiskām problēmām un palūdzis itāļu slāvisti Gabrielli «izvest viņa darbu uz ārzemēm, lai to tur varētu izdot... TDS vērš uzmanību uz to, ka vara atkal izmanto metodes, kas bija iecienītas Staļina laikā, kad par «spiegiem» tika pataisīti visi... TDS dodas uz Padomju Savienību nevis ar pistoli, mikrofonu un fotoaparātu, bet gan ar grāmatu, brošūru un žurnālu.» Apbrīnojama domu un to izteikšanas laika sakritība — gan Koena kunga, gan CIP dienestā esošo TDS diversantu rakstos.

Mēs nebūt nedomājam apsūdzēt Koenu ļaunos nodomos, tomēr -— ja jau esi sēdies pie rakstāmmašīnas, tad vajadzētu zināt, par ko raksti. Un patiesība bija tāda, ka Lubmanis sadarbojās ar TDS. Gabrielli — organizācijas sakarniece. Muitas apskatē Seremetjevā viņai tiešām tika konfiscēts Lubmaņa 248 lappušu biezais manuskripts. Uzņēmīgo dāmu atlaida, bet autoru sauca pie kriminālatbildības, jo rakstīja viņš ne jau par «ekonomiskām problēmām». Biezajam manuskriptam bija iespaidīgs virsraksts «Ekspromts Ternera k-ga resoram, CIP». Lubmanis, kas Rietumu speciālajiem dienestiem jau bija sniedzis dažus pakalpojumus, tagad CIP direktoram Terneram, kuram taisījās par sirdsdraugu, darīja zināmu: «Es negribētu sēdēt, rokas klēpī salicis», jo Savienotajām Valstīm steidzami jāiznīcina Padomju Savienība, «izmantojot jebkurus civilizācijai pieejamos līdzekļus».

No autora neatkarīgu apstākļu dēļ šo sūtījumu izskatīja nevis adresāts — admirālis S. Terners, bet gan Ļeņingradas prokuratūra, kas Lubmaņa darbu koncentrēti izrecenzēja apsūdzības slēdzienā: «1976.—1977. gadā viņš nosūtīja uz Savienotajām Valstīm, uz CIP, paša sastādītos dokumentus, kuros atklāja ziņas, kas satur militārus noslēpumus, rekomendēja aktivizēt graujošo darbību pret PSRS spiegošanas, terora, diversiju un radiopropagandas ceļā.» Un tam bija vajadzīgas 248 lappuses! Lubmaņa pārdomu augli pievienoja krimināllietai kā lietisku pierādījumu, bet autoru Ļeņingradas tiesa sodīja pēc KPFSR KK 64. panta «a» punkta un nosūtīja apdomāties uz labošanas darbu koloniju, atvēlot šai nodarbībai pilnīgi pietiekamu laiku. Varbūt nudien apdomāsies?

Tādi īstenībā izskatās «tiesību aizstāvji», tāds ir viņu gals, ja viņi rauš kastaņus no uguns ārā pret PSRS vērstā CIP «psiholoģiskā kara» interesēs. Un tomēr: cik patiesi Savienotajās Valstīs ir tie, kas ņem savā aizsardzībā bēdīgi slavenos «tiesību aizstāvjus» no Padomju Savienības? Vai šie gādnieki tiešām runā no sirds vai varbūt nenojauš, ko dara?

Amerikas politisko zinātņu akadēmijas darbu izdevumā (1978) apkopoti vairāki raksti par stāvokli mūsdienu pasaulē. Sis krājums, kas izdots atsevišķā grāmatā ar nosaukumu «Padomju draudi: mīts vai realitāte», protams, paredzēts speciālistiem. Džordžtaunas universitātes Stratēģisko un starptautisko jautājumu pētīšanas centra nodaļas, kas nodarbojas ar PSRS, direktors D. Simss dienesta vajadzībām norādījis uz milzīgo atšķirību starp to, ko padarījuši padomju iekārtas pretinieki, un priekšstatu, kāds par viņiem radīts Rietumos. Kā visspilgtāko piemēru viņš min Orlova un viņa līdzdalībnieku graujošo darbību.

«Amerikāņu masu informācijas līdzekļi,» viņš raksta, «izplata uzskatu, ka grupa tika izveidota, lai novērotu, kā Padomju Savienība ievēro Helsinkos pieņemtā Noslēguma akta noteikumus, un ka tās locekļi tikuši netaisnīgi vajāti par likumīgu darbību. Fakti tomēr ir mazliet citādi. Pirmkārt, gandrīz visi grupas locekļi ir disidenti. Otrkārt, grupa nav izrādījusi nekādu interesi par to, kā tiek ievērotas pirmā un otrā «groza» tēzes, kas skar drošības un ekonomiskos jautājumus, kuros Padomju valdība īpaši ieinteresēta. Kā jau disidentiem pieklājas, grupas locekļi nodarbojās tikai ar trešo «grozu». Treškārt, vairāki grupas paziņojumi parāda — tās mērķis nebūt nebija tikai veicināt Noslēguma akta izpildi, bet arī diskreditēt ārzemēs padomju režīmu. Vēl vairāk, grupas sastādīto dokumentu tonis vairākos gadījumos bija polemisks un naidīgs varas iestādēm ...

Nebūt nav lieki vaicāt, kā būtu reaģējis vairākums amerikāņu, ja Savienotajās Valstīs parādītos disidentu grupa, kas izliktos, ka novēro Noslēguma akta ievērošanu, bet aprobežotos tikai ar cilvēka tiesību pārkāpumu konstatēšanu Savienotajās Valstīs, izmantojot kā galveno darba metodi aicinājumus ārvalstu valdībām, ari "nedraudzīgajām. Attieksme pret tādas grupas locekļiem būtu ārkārtīgi naidīga Savienotajās Valstīs. Vairāki no viņiem kļūtu par FIB rūpīgas izmeklēšanas objektiem un sadurtos ar grūtībām, ja mēģinātu iestāties darbā valsts iestādēs...

Tātad patiesība bija šāda — grupu, kas sekoja, kā Padomju Savienībā tiek pildītas Helsinku vienošanās, nebūt nesauca pie atbildības par šo darbību. Ņemot vērā grupas sastāvu un tās paziņojumu raksturu, jānorāda — tās mērķi bija daudz plašāki. īstenībā grupa centās graut PSRS pozīcijas starptautiskajā arēnā . . . Disidenti meta izaicinājumu padomju iekārtas galvenajiem pamatiem.»(45)

Es nemaz nedomāju, ka Simsa pieminēšana un citēšana izraisīs plēšanos antisovetisko pabiru vidū Rietumos. Man pat prātā nenāca un nav tas arī jāzina, ka aiz uzvārda Simss slēpjas kāds D. K. Simess, kurš ar Izraēlas vīzu aizbraucis no Padomju Savienības. Tā kā viņš darbojas Džordžtaunas universitātē, tad lieliski iederas pretpadomju čūskulājā. Acīmredzot licies noderīgs turienes speciālajiem dienestiem, kas viņu iekārtojuši darbā. Nav šaubu, ka tieši to interesēs viņš analizējis Orlova un tā līdzdalībnieku pūliņus Padomju Savienībā.

Kāpēc niknākie antisovetisti tomēr ieēdušies uz Simesu — tas nav nekāds noslēpums. Pirmkārt, viņi nav spējīgi saprast amerikāņu «psiholoģiskā kara» loģiku, lai gan paši ir rupjš ierocis Rietumu dienestu rokās. Otrkārt, konkurentu melnā nenovīdība. Viņi vai no ādas lien ārā, lai apmētātu dubļiem Padomju Savienību, bet še tev! Tiek atmesti tikai nožēlojami graši, jādzīvo pusbadā, turpretim Simess paņemts universitātē. Treškārt, viņi pie reizes nolēmuši atklāt padomju «propagandas» sātaniskos nodomus, jo es citēju Simesu savā darbā.

Tāpēc 1980. gada 18. septembrī nožēlojamā žurnāla «Kontinents» redaktors Maksimovs ne mazāk nožēlojamā laikrakstā «Russkaja misļ», kas tiek izdots Parīzē, iespieda rakstiņu ar piktu virsrakstu «Kā lai tagad jūs sauc, Simesa kungs?». Citēdams manis minētos Simesa spriedumus, Maksimovs indīgi vaicā: «No kurienes tas nāk? No «Pravdas»? «Ļiteraturnaja gazetas»? «Kommuņista»? Nē, dārgais lasītāj, tas nāk no krājuma «Padomju draudi: mīts vai realitāte», ko publicējusi Amerikas politisko zinātņu akadēmija. Autors — jaunais emigrants no Krievijas D. Simess, Džordžtaunas universitātes Stratēģisko un starptautisko jautājumu pētīšanas centra nodaļas, kas nodarbojas ar PSRS, direktors. Vismaz tā savā grāmatā «CIP pret PSRS», ko pagājušajā gadā izlaidusi izdevniecība «Molodaja gvardija», viņu rekomendē pazīstamais melnsimtnieks N. Jakovļevs (viņš daudzkārt padomju presē noķengājis Saharovu un Solžeņicinu). «Biedrs Jakovļevs» izliekas, it kā nezinātu, ka minētais Simess pēc dzelžainajiem padomju standartiem skaitās «atkritējs», «cionists», «Dzimtenes nodevējs», kas ar Izraēlas vīzu pametis valsti. «Biedrs Jakovļevs» citē «Simesa kungu» kā solīdu amerikāņu zinātnieku ... Mani nepārsteidz, ka tāda veida «sovetologi» ir mūsu emigrācijas aprindās (būtu dīvaini, ja viņi neeksistētu), manī tikai rada izbrīnu, kāpēc «pasaulē visbrīvākajā presē» tik liels pieprasījums tieši pēc šīs publikas, kura aiz robežām atklāti pārstāv «biedrus Jakovļevus»?»

Nē, Maksimovs, kas par CIP naudu izdod «Kontinentu», nav sapratis, noteikti nav sapratis, kāda ir atšķirība starp viņa un Simesa uzdevumiem, kurus izvirza amerikāņu speciālie dienesti. No «Kontinenta» vai «Russkaja misļ» amerikāņu saimnieki gaida tikai naidu un apmelojumus par Padomju Savienību. Turpretim Simess strādāja nevis lielajai presei, bet gan (un es to īpaši uzsvēru) «dienesta vajadzībām», jo graujošajai darbībai apmelojumi, tas ir, ļaunprātīgi padomju īstenības izkropļojumi, ir pilnīgi nevajadzīgi. Patiesi, nevar taču sūtīt aģentu uz kādu no sociālistiskajām valstīm, apbruņojot viņu ar Maksimova sacerētajām «zināšanām» par mūsu īstenību. Iekrišana būs pilnīgi neizbēgama, tiklīdz viņš nokļūs uz padomju zemes.

Nesaskaņas emigrantu čūskulājā noveda pie amizanta ķīviņa. Atjaunot niknā antisovetista Simesa «labo vārdu» apņēmās viņa mamma, kas nosūtīja laikrakstam «Russkaja misļ» protesta vēstuli pret «Maksimova izlēcienu». Laikraksts, dabiski, atteicās publicēt mammas — advokātes D. Kaminskas vēstuli. Padomju Savienībā viņa bija specializējusies «disidentu» aizstāvēšanā un par dēliņu, dabiski, sprieda ne tikai kā māte, bet arī kā profesionāle. Atkal bija notikusi kļūme — speciālie dienesti oficiāli bija likuši Simesam izpildīt nevis mēra sajūtu zaudējuša apmelotāja, bet gan «analītiķa» funkciju. Taču, kad viņš uzstājas apmelotāja lomā (piemēram, kā radio «Brīvība» ārštata korespondents Vašingtonā), tad piegāna ēteru, slēpdamies aiz pseidonīma.

Par to «Kontinents» ziņoja 33. numurā, kas iznāca 1982. gada otrajā pusē. Jādomā, pēc CIP pamudinājuma žurnāls mīkstināja pret Simesu izvirzītās apsūdzības. Maksimovs kā žurnāla redaktors apmierinājās ar to, ka bija izdarījis pārmetumus Simsam (ne Simesam!!): viņa izteikumiem atradusies vieta «N. Jakovļeva dokumentālajā darbā «CIP pret PSRS» ... D. Simss acīmredzot esot bijis Jakovļevam pa prātam.» Kāpēc? Simss, protams, nav sevišķi vainīgs, jo rakstījis «dienesta vajadzībām» un «masu auditoriju D. Simsam nodrošinājis Jakovļevs. Viņa grāmatas otrā izdevuma tirāža ir simt tūkstoši eksemplāru. Turklāt citātus no doktora Simsa raksta var redzēt gan laikrakstā «Izvestija», gan žurnālā «Krokodil». Un to metieni sasniedz daudzus miljonus.»

Taču ar degunradža intelektu un stūrgalvību apveltītais Maksimovs tomēr nenomierinājis. Tāpēc tā. paša numura citā rakstā atriebīgi paziņots: «Pirms četriem gadiem savā Hārvardas runā A. Solžeņicins amerikāņiem atgādināja, ka valsts ierēdņi varētu brīvprātīgi uzņemties saistību neizpaust viņiem zināmos valsts noslēpumus. Pirms dažiem mēnešiem amerikāņu prezidents Ronalds Reigans spēra pirmo soli, lai realizētu A. Solžeņicina ieteikumu: valdības ierēdņiem preses intervijās tika aizliegts izpļāpāt valsts noslēpumus. «Kontinenta» atbilde: «Vai akcija nav novēlota? Kāpēc gan agrāk netika ieviests aizliegums?»»

Ja ne ar labu, tad ar ļaunu panāksim «taisnību» no amerikāņu saimniekiem! Uzlaidīsim Simesam pašu prezidentu ReiganuH Varbūt viņš piespiedīs CIP rīkoties pēc «Kontinenta» norādījumiem!!!

Bet lai jau ķildojas. Viss šis traģikomiskais notikums ļauj izdarīt diezgan noderīgu secinājumu: «citādi domājošo» aizstāvji Rietumos labi saprot, ka viņu aizstāvamie par piedalīšanos graujošā darbībā saņem pēc nopelniem.

11

Kā izdaudzinātie tiesību aizstāvji izskaidrojas Padomju Savienībā «savā lokā» un kā ar saviem līdzdalībniekiem un priekšniekiem Rietumos? Amerikāņu un citi Rietumu masu komunikācijas līdzekļi aizkustinoši iztēlo visus, kuri nodarbojušies ar graujošu darbību Padomju Savienībā. Ja ticam Rietumu presei, radio, televīzijai, tad runa ir par bezbailīgiem, absolūti nesavtīgiem cilvēkiem, kuri, tikai sirdsapziņas mudināti, cīnās par «cilvēka tiesībām» un citiem gaišiem ideāliem.

Padomju tiesa, kas vadās pēc likumiem, nekādi nevar pievienoties šai sajūsmai, jo uz sodīto sola nonāk cilvēki, kas vainīgi konkrētos valsts noziegumos, par ko saņem pēc nopelniem. Vai sodi ir bargi vai ne, par to būs runa vēlāk, bet pagaidām palūkosimies, kas atklājas tiesas sēdēs.

Piemēram, kāda Veļikanova pati un kopā ar citām personām sistemātiski izgatavoja, pavairoja, glabāja un izplatīja PSRS teritorijā materiālus, kas saturēja apmelojošus izdomājumus un kas ķengāja padomju sabiedrisko un valsts iekārtu. Kādas pasaciņas tikai viņa nesacerēja par savu Dzimteni! Šis neģēlības viņa nogādāja uz Rietumiem, lai tās plaši izplatītu radio un prese. Un tā desmit gadu kopš 1969. gada. Veļikanovu vairākkārt brīdināja, taču viņa domāja, ka stāv pāri padomju likumiem, jo ir, tā sakot, pasaules klases «tiesību aizstāve». Beigas bija likumsakarīgas — 1979. gada 1. novembrī Veļikanova tika saukta pie atbildības pēc KPFSR KK 70. panta 1. daļas par pretpadomju aģitāciju un propagandu.

Rietumos nekavējoties atskanēja vaimanas — apcietināta dāma ideāliste. TDS, kas īpaši cieši saistīta ar «tiesību aizstāvjiem» Padomju Savienība, konstatēja: nav «pašaizliedzīgāka, vienkāršāka, nesavtīgāka un delikātāka, drosmīgāka un patiesāka cilvēka. Viņa neteiks nepatiesību pat tādēļ, lai glābtu sevi.» Tiesā viņa visu laiku klusēja, klusēja TDS neparedzētu iemeslu dēl — vienkārši nebija ko teikt.

Runāja materiāli un liecinieki. Uzskatīdama sevi par vēsturisku personību, viņa rūpīgi glabāja katru no Rietumu domubiedriem saņemto rindiņu. Uz turieni un no turienes sūtīto vēstuļu kaudze atklāja ne tikai viņas iekšējo garīgo pasauli (tā varētu ieinteresēt psihoanalītiķus), bet ari konkrētas darbības (tās ietilpst tiesas kompetencē).

Tiesas rīcībā nonāca «darījumu» vēstules; kurās runāts par graujošās darbības finansēšanu Padomju Savienībā. Tās rakstītas Егора, precīzāk sakot, konspiratīvā valodā un tikai par naudu. Lūk, Veļikanovas 1979. gada 29. oktobra vēstule līdzzinātājam M. Savienotajās Valstis. Tai visai ķildīgs saturs. Runa ir par veidiem, kā; uz PSRS nosūtīt naudu, lai atbalstītu «lietu», ar kuru nodarbojās Veļikanova, — graujošo darbību. Vēstuli bija paredzēts nosūtīt pa konspiratīviem kanāliem.

«Un pa pastu vēstules,» viņa raksta, «tu gan, ja ir kādas darīšanas, pieraksti sev kaut kur, lai nesajūk. Bet tā tu jūlija (varbūt augusta sākuma, datuma nav) vēstulē raksti: «Zvanīja Grigorijs, prasīja, lai viņš pameklē tur pie sevis vēl atldātnītes, 12 gabalas. 2 atdod mammai» (citēju burtiski — N. J.). 15/VIII tu raksti, ka esi nosūtījis viņai uz dzimšanas dienu dāvanu. Ja tu vēl viņai neesi nodevusi divas paciņas no septiņām (?!), tad atdodama saki, ka tās ir tās pašas.» Bet 27/VIII: «Priecājos, ka tev patika atklātnītes. Man šodien zvanīja Aļiks, un mēs nolēmām kopīgi nosūtīt vairāk 4 paciņas pa 32 gabaliem katrā. Bet tev tik daudz nevajag. Visas neizsūtīsi, tāpēc dalies ar Arinu u. c.»

Pirmajā brīdī liekas: pavisam nevainīga vēstule — rit saruna par «atklātnītēm», varbūt par dabas skatiem. Bet patiesībā tā ir konspirācija. «Tāpēc es arī paņēmu 1200 rubļu,» turpina Veļikanova. «Agrāk es tos nesaņēmu, tā ka tavi vārdi: «Priecājos, ka tev patika atklātnītes,» — nezinu, ko nozīmē. Tagad es lūdzu vēl 3200. Nu, bet vēl 3 reizes pa 3200 (4 paciņas). Tur acīmredzot nebūs. Tur, liekas, paliek vēl 5—6 tūkstoši. Un es domāju, ka nevajag pagaidām vairāk steigties. Tas nepazudīs. Fondā nauda ir. Un visu laiku klīst valodas par naudas reformu, tāpēc mēs baidāmies, ka pad. nauda uz grāmatiņām (un vēl jo vairāk ne uz grāmatiņām) var iet zudumā ... Bet turpmāk sarunu par naudu vajag vienkāršot. Uzraksti, lai es Koļam no tevis uzdāvinu par... rubļiem. Skaitlis lai paliek par divām kārtām mazāks un labāk apaļš (nav jābūt apaļam dolāros). Un mammai tāpat lūdz izdarīt dāvanu par tādu un tādu summu. Bet es saskaitīšu šos skaitļus un pievienošu divas nulles. Bet, ja fondam, — raksti, ka sūti man un maniem radiniekiem paku par tādu un tādu summu (skaitlis nozīmē par divām kārtām mazāku pad. naudu). Un pasaki, kādu daļu no pakas mēs ar Kolu varam ņemt sev. Tu mās esi apgādājis gadam, droši vien. (Čeki gāja labi. Tie, ceru, pēc reformas nezaudēs vērtību un reizēm ir ļoti vajadzīgi...) Ja tu varētu dabūt Cvetajevu! Un grāmatas par adatu terapiju un masāžu! Cvetajeva te melnajā tirgū maksā 120 rubļu. Ja iznāk, labāk lai atved kāds, kas brauc uz šejieni.»

Par visu to Veļikanova tiesā klusēja. Maskavas pilsētas tiesas krimināllietu tiesas kolēģijai 1980. gada 23. augustā vajadzēja ierakstīt spriedumā: «Apsūdzētā Veļikanova T. M. tiesas sēdē atteicās sniegt liecību sakarā ar viņai izvirzīto apsūdzību. Tiesas kolēģija uzskata, ka viņai izvirzītā apsūdzība tiesas sēdē apstiprinājusies un Veļikanova T. M. ir vainīga izdarītajos noziegumos.» Un spriedumā uzskaitīti viņas noziegumi, kas aizņēma gandrīz 100 lappuses ciešā rakstā. Tie ir nodarījumi, kas veikti pēc pašas iniciatīvas un ciešā kontaktā ar tiem, kuri Rietumos nodarbojas ar graujošu darbību pret PSRS. Kādā vēstulē-instrukcijā no Padomju Savienības izraidītā Aļeksejeva Veļikanova! izskaidro:

«Pats galvenais: mums ir saknes valsts iekšienē -- tā esat jūs. Mūsu sakari, mūsu savstarpējā palīdzība, fakts, ka valstī pastāv kustība un mēs esam tās daļa, — piešķir mūsu vārdiem tādu svaru, kāds nav bijis ne pirmajai, ne otrajai emigrācijai.» (Domāti tie, kas aizbēguši no mūsu zemes pēc revolūcijas un pilsoņu kara, kā arī otrā pasaules kara laikā un pēc tā.) Patiesībā tādas «kustības» nemaz nav — vienīgi nepārtraukti tika sacerēti dažāda veida apmelojoši materiāli, un tieši ar to nodarbojās Veļikanova un citi. Tikai no Maskavas sūtīto Veļikanovas ziņojumu dēļ Aļeksejevai bija radies iespaids, ka pastāv šāda kustība.

Viņa līdzdalībnieci instruē: «Nosūtīšanas dienā raksti man telegrammu ar parakstu «Klāra».» Jebkura satura — paraksts nozīmēs, ka telegrammas nosūtīšanas diena ir kārtējā apmelojošā materiāla nosūtīšanas diena. «Bet es saņemšanas dienā varu sūtīt uz jebkuru tavu norādīto adresi telegrammu ar, teiksim, Kaijas parakstu.» Un tālāk? Tālāk paskvila nonāk СIP radiostacijā un tiek raidīta uz Padomju Savienību. Aļeksejeva ziņo: «Vai tagad «Brīvība» dzirdama Maskavā? Tas man noteikti jāzina, jo šeit nav nekādu problēmu — ko lūdzam, to tūlīt raida bez jebkā das vilcināšanās un bez dažādām formalitātēm materiāla avotu dēļ.» Kāda gan var būt «vilcināšanās» — Aļeksejeva strādā radiostacijā «Brīvība», tas ir, CIP iestādē! Ar CIP naudu (viņa Veļikanovai sūdzas — «graši» vien esot — 400 dolāru mēnesī) viņa dzīvo Rietumos. Jā, CIP dažādi atlīdzina nodevējiem — gan tiem, kas darbojas Padomju Savienībā, gan tiem, kas jau nokļuvuši Rietumos. Veļikanova un Aļeksejeva — pamācošs piemērs.

Personas, kas 1980. gadā stājās padomju tiesas priekšā un tika apsūdzētas noziegumos pēc KPFSR KK 70. panta, faktiski izrādījās CIP algoti aģenti, tas tika pierādīts kā ar dokumentiem, tā ar liecinieku teikto. Turklāt savējo vidū «tiesību aizstāvji» atzīst, ka kalpo Rietumu speciālo dienestu organizētam pasākumam. Veļikanova no ASV bija saņēmusi Ļitvinova vēstuli, kurā viņam pasprucis:

«Tas tikai Jums, citiem — ja gribat, bet neatsaucoties uz mani. Tajā, ko Valsts drošības komiteja stāsta par visu Rietumu organizāciju saistību ar vienu centru, ir daudz patiesības. Tas viss ir daudz smalkāk un kulturālāk, taču visai efektīvi, un vairums emigrantu uz to uzķeras, jo viņi ir nabagi, bet te visādi simpātiski cilvēki, kas it kā grib to pašu, labprāt viņiem palīdz, publicē utt. Visa šī emigrācijas darbība kļuvusi par Rietumu «isteblišmenta» daļu, inteliģence to sen sapratusi un zina, ko katrā gadījumā emigranti teiks.»

Kas attiecas uz «daudz smalkāk un kulturālāk», tad tas nebūt nav tā. Aļeksejeva uzdeva Veļikanovai veikt operatīvu uzdevumu — sagatavojot kārtējos apmelojošos materiālus, «pie izdevības būtu labi skart arodbiedrību tematiku un varbūt pat speciāli pameklēt to. Tas tagad ir svarīgākais uzdevums... Tagad ļoti vērtīgs arī katrs strādnieks, kas emigrējis uz Rietumiem. Ivanovu mēs izmantojām Itālijā un šeit arī pacentīsimies saistīt ar arodbiedrībām un «Brīvību»» utt.

Kas no tā iznāca, pārāk labi zināms no paša īvanova, kas no PSRS uz ASV aizbrauca 1978. gada vidū. Laikrakstam «Ļiteraturnaja gazeta» adresētajā 1980. gada 20. augusta vēstulē no ASV viņš pastāstīja, kā sākumā tur sagaidīts ar atplestām rokām un nekavējoties iekļauts graujošā darbībā pret. Padomju Savienību. Taču Ivanovam ātri nokritušas zvīņas no acīm, Rietumu īstenība izrādījusies nebūt ne tāda, kādu viņš to iedomājies pēc «radiobalsu» teiktā. «Man radās iespaids, ka viss šis disidentu jandāliņš ir kaut kāda varena, gandrīz vai globāla rakstura mehānisma sastāvdaļa.» Apskaidrībai sekoja rīcība. Kādas pretpadomju ālēšanās laikā pie viņa «pienāca Aļeksejeva un, mazliet paininstinājusies, sacīja: «Pie jums pienāks cilvēki, un jums viņiem jāizstāsta.» Es atbildēju, ka neesmu nevienam parādā un labāk lai viņi pie manis nenāk.»

Viņš pretojās arī citiem, pat TDS un radio «Brīvība» pārstāvjiem. Rezultāti nebija ilgi jāgaida — Ivanovu, pēc profesijas elektriķi, atlaida no darba rūpnīcā «Edison Price», kur viņš bija iekārtots. Pēdējais notikums viņa dzīvē, par kuru viņš ziņo laikrakstam «Ļiteraturnaja gazeta»: viens no vervētājiem dažādās pretpadomju organizācijās, kāds J. Maškovs, «atsūtīja vēstuli. Garu un pieklājīgu vēstuli, taču tajā ir teikums: «Bet tu tomēr piederi pie to kategorijas, kurus var nogalināt ne tikai laupītāji.»» Šķiet, komentāri lieki.

Atgriezīsimies pie tiem, kuri 1980. gadā pēc padomju tiesas sprieduma tika sodīti. Veļikanovai tika piespriesti četri gadi ieslodzījumā. Tiesa ņēma vērā viņas vecumu un veselības stāvokli. Daži, kas tika saukti pie atbildības par pretpadomju aģitāciju un propagandu, savu pārkāpumu nožēloja un tika sodīti nosacīti. Tādi, piemēram, ir Rigelsons un Kapitančuks, kuri gatavoja un izplatīja materiālus par ticīgo «apspiešanu» Padomju Savienībā. Tiesā viņi atzina, ka pēc Rietumu speciālo dienestu — pirmām kārtām CIP norādījuma ar to nodarbojušies, lai sarežģītu PSRS stāvokli starptautiskajā arēnā. Kad prokurors jautāja, kāpēc viņi gatavojuši pretpadomju materiālus, Kapitančuks atbildēja, ka «visu šo dokumentu mērķis — izraisīt Rietumu spiedienu uz PSRS, lai tā mainītu politiku».

Jāņem vērā, ka atklātajos procesos saprotamu iemeslu dēļ atklātībai netika darīti zināmi visi izmeklēšanas gaitā noskaidrotie lakti par to, kā CIP vada un finansē graujošo darbību pret PSRS. Ar laiku tas, protams, nāks gaismā, bet pagaidām nav nekādas nepieciešamības mūsu ienaidniekiem atklāt, kas zināms kompetentiem Padomju Savienības orgāniem.

Un pēdējais jautājums — par to, cik lieli sodi piespriesti minētajos noziegumos vainīgajām personām. Šājā sakarībā lietderīgi atgriezties pie iepriekš citētā padomju jurista A. Traiņina raksta. 1978. gada septembrī viņš vēstīja:

«Orlova un Ginzburga procesi dod daudz vielas pārdomām. Viņi tika tiesāti pēc KPFSR KK 70. panta. Šķiet, tiesa izraudzījusies, it īpaši Ginzburgam, minimāli iespējamo soda mēru. Iepriekšējās un tiesas izmeklēšanas materiāli pierāda, ka bēdīgi slavenais «fonds», kura izrīkotājs bija Ginzburgs, bija paredzēts, piemēram, lai vervētu personas pretvalstiskās darbības turpināšanai.

Liecinieks K.: «Esmu stingri pārliecināts, ka tā saucamais «politieslodzīto palīdzības fonds» domāts to cilvēku atbalstīšanai, kuri ieņēmuši pretpadomju pozīcijas, kuri tādā vai citādā veidā realizē PSRS pastāvošajai iekārtai naidīgu darbību vai gatavojas tai, vai vismaz noteiktā situācijā būtu gatavi tādai rīcībai.»

Liecinieks L: «Visiem, kuri saņēma palīdzību no «Solžeņicina fonda», vajadzēja būt stingrās pretpadomju pozīcijās un kaut kā «sevi parādīt» šajā kvalitātē, tas ir, piedalīties pretpadomju darbībā, kā arī Ginzburga un viņa līdzgaitnieku īstenotajos «pasākumos».»

Var minēt daudzus tamlīdzīgus piemērus. Dažas personas pēc sarunām ar Ginzburgu un palīdzības saņemšanas no «fonda» izdarīja sevišķi bīstamus valsts noziegumus un tika sodītas. Tādējādi Ginzburga darbībā nevar nesaskatīt nozieguma pazīmes, kas attiecas uz KPFSR KK 64. pantu — Dzimtenes nodevību. Ieskatīsimies KPFSR kriminālkodeksā. 64. pantā norādīts, ka Dzimtenes nodevības nozieguma sastāvā ietilpst «palīdzības sniegšana ārvalstij naidīgas darbības īstenošanā pret PSRS».

«KPFSR kriminālkodeksa komentāros» (Maskava, 1971. g., 159. pants) teikts: «Par palīdzības sniegšanu ārvalstij tās naidīgajā darbībā pret PSRS uzlūkojamas darbības, kuras PSRS pilsonis izdara pēc ārzemju izlūkdienesta vai kāda cita ieinteresēta orgāna vai ārvalsts pārstāvja vai savas iniciatīvas, lai sniegtu atbalstu ārvalstij graujošā darbībā pret Padomju valsti vai tās vājināšanā (personu vervēšana, kuras izdarīs naidīgu darbību pret PSRS utt.) ...»

Komentāri «Komentāriem» ir lieki. Tiesai bija pilnīgs pamats kvalificēt aprakstītos Ginzburga noziegumus pēc KPFSR KK 64. panta ar visām no tā izrietošajām sankcijām. Ginzburga un arī Orlova gadījumā padomju tiesa to nedarīja un parādīja apbrīnojamu iecietību, taču tai ir robežas. Palūkosimies, kā notikumi attīstījās tālāk, precīzāk sakot, vai Rietumu — pirmām kārtām amerikāņu speciālie dienesti apvaldīja savu tieksmi organizēt graujošo darbību pret PSRS vai ne.

Kad Orlova, Ginzburga un Ščaranska lietas bija izmeklēšanas stadijā un viņi jau bija apcietināti, Savienotajās Valstīs iznāca bijušā augstā CIP darbinieka H. Rozicka grāmata «CIP slepenās operācijas». Šo operāciju mērķis, teikts grāmatā, ir «cīnīties pret komunistiskiem režīmiem to teritorijās, sniegt palīdzību turienes pretošanās kustībām un vājināt pilsoņu lojalitāti, izmantojot radioraidījumus, skrejlapas un Rietumu literatūru». Tas viss, uzsver Rozickis, ietilpst jēdzienā «psiholoģiskais karš», kas tiek īstenots pret mūsu valsti. «Iespējams, ka visjūtamākais psiholoģiskā kara rezultāts bija kontaktu nodibināšana starp amerikāņiem un Padomju Savienības disidentiem... Sākās padomju pagrīdes materiālu publicēšana Rietumos, un daudzos gadījumos tos pārved arī atpakaļ uz Padomju Savienību plašākai izplatīšanai. No Padomju Savienības nākušo rokrakstu savākšana un publicēšana tagad kļuvusi par lielu biznesu, kurā piedalās daudzas zināmas un nezi« nāmas personas.»

Šī darbība, pēc Rozicka domām, ietilpst «slepenajās operācijās», kuru īstenošanu Vašingtona pastāvīgi noliedz un, lūk, kāpēc: «Uzsākdama to vai citu darbību, taču neuzņemdamās par to oficiālu atbildību, ASV valdība vadās no «ticamā nolieguma» doktrīnas. Šī doktrīna prasa, lai nevienai slepenajai operācijai nevarētu atrast saistību ar ASV valdību, Balto namu, Valsts departamentu, Aizsardzības ministriju vai Centrālo izlūkošanas pārvaldi. Tas nozīmē, ka tad, kad attiecīgā operācija izgāžas, seko atspēkojums — tā neesot bijusi oficiāli sankcionēta, un tas dod valdībai iespēju izvairīties no atmaskošanas tiešos melos.

«Ticamā nolieguma» doktrīna tiek īstenota ar dažādām metodēm. Ārzemnieki saņem līdzekļus pa slepeniem kanāliem. Tiek izveidotas privātas organizācijas kā Savienotajās Valstīs, tā ārzemēs. Šīs organizācijas dibinot privātas personas par saviem līdzekļiem, bet īstenībā nauda tiek saņemta no viltus fondiem (atcerēsimies «Solžeņicina fondu». — А. T.) un šķietamiem labvēļiem. Amerikāņu amatpersonas «neoficiālajās» darbībās piedalās kā privātpersonas. Kad tiek plānotas slepenas operācijas, vienmēr tiek sagatavotas arī leģendas, kas šīm operācijām piedēvē pavisam nevainīgus mērķus. Pastāvīgs uzdevums — atrast fiktīvas personas.»

Izsakām pateicību runīgajam pensionāram Rozicka kungam, kurš visai savlaicīgi — 1977. gada vidū — pastāstīja par CIP «slepeno operāciju» mehānismu. Tieši pēc šīs shēmas, kas detaļās atklājās iepriekšējā un tiesas, izmeklēšanā Orlova, Ginzburga un Ščaranska lietās, norisinājās viņu noziedzīgā darbība. «Cilvēka tiesību» operācija tika iecerēta CIP dzīlēs, tā noteikti saņēma svētību no augšas (vai ne tāpēc pēc noziedznieku notiesāšanas sekoja tik skaļi un «ticami noliegumi»?), bet pie rokas nozieguma vietā tika notvertas vienīgi bēdīgi slavenās «fiktīvās personas». Padomju tiesa tās atšifrēja kā CIP algotus aģentus, un taisnība uzvarēja.»

12

Ja jau sākusies runa «par spiegiem», arī es nolēmu izmēģināt spēkus jurista Traiņina apgūtajā jomā un pastāstīt kādu notikumu. Protams, man ir vēsturnieka bruņojums, man nav pa zobam iedziļināties juridiskās niansēs, tomēr riskēšu,

Parasti rodas atgriezeniskā saite starp autoru un lasītāju. Ārzemēs, kā mēs redzējām, pār manu grāmatu bira gan izmeklēti, gan muļķīgi lāsti, bet pie mums es ieguvu draugu — kādu Ļeņingradas žurnālistu. Viņš ir kautrīgs cilvēks, raksta galvenokārt par neizprotamām dabas parādībām. Izlasīja šīs grāmatas pirmo izdevumu un, reiz atbraucis uz Maskavu, sameklēja mani. Iepazināmies. Sākām spriest par noslēpumainiem un neizprotamiem cilvēkiem. Jurijam, nosauksim viņu tā, ir aizraušanās — detektīvliteratūra.

Mūsu rokās nokļuva šajā žanrā veidotais rakstiņš «Par spiegiem», ko sacerējuši divi pieredzējuši cilvēki. Abi kādreiz Padomju Savienībā cītīgi darbojās starptautiskā imperiālisma labā, nopelnīja padarītajam atbilstošu ieslodzījumu, izcieta sodu un aizlaidās uz Rietumiem. Neko tomēr neiemācījās, jo tagad pelna dienišķo maizīti, apmelojot mūsu zemi. Šājā, teiksim bez aplinkiem, niknajā rakstā viņi sakurinājuši pirti Rietumu speciālajiem dienestiem (droši vien balstoties arī uz savas pieredzes) par salto vienaldzību pret. saviem aģentiem, kas noķerti Padomju Savienībā, un atstāsta personiskos iespaidus par šo publiku, kas atrodas tai paredzētajās vielas.

Viens no tiem, par kuriem stāstīts rakstā, kāds ilram- cevs, pirms daudziem gadiem dezertējis no Padomju Armijas un aizbēdzis uz Rietumvāciju. «Tur,» stāsta niknie autori, «viņš beidzis amerikāņu izlūkskoiu un 1953. gadā saņēmis uzdevumu iekļūt PSRS teritorijā un, šķiet, Ziemeļurālu rajonā noteikt atomobjektu atrašanās vietas. Līdz mākslīgo Zemes pavadoņu laikmetam tādu informāciju ieguva ar «kamikadzes» metodi — iesūtot valstī aģentus.» Ar kuģi atvestais Hramcevs siepeni izsēdās krastā, bet tūlīt iekrita un tika sodīts.

Nometnē, turpina skribenti, Hramcevs vienmēr atkārtojis: «Esmu Amerikas pilsonis.» Iekavās piebildīsim, ka nekādu reālu labumu no kalpošanas bagātajai un varenajai lielvalstij viņš nekad nav guvis. Par viņu acīmredzot aizmirsa ari tie, kas viņu kādreiz bija sūtījuši nāvē. Kad 1972. gadā prezidents Niksons ieradās Maskavā, ieslodzītie pa vissarežģītākajiem ceļiem nodeva draugiem brīvībā, bet tie — amerikāņu vēstniecībai lūgumu palīdzēt Hramcevam. Vēstniecība ilgi ievāca dažādas ziņas, pēc tam pienāca atbilde: «ASV vēstniecība priecājas, uzzinot, ka misters Hramcevs ir dzīvs.» Un viss... Grūts liktenis «Amerikas pilsonim» — uzvēlās ar savu čuguna pakaļu paša senču zeme, bet vieglprātīgā sapņu zeme novērsās, aizmirsa.

Drebuļi pārņem, kad lasi par to, kas galu galā notika ar «misteru Hramcevu», — atbrīvoja pēc soda izciešanas, «apmetās simt jūdzes no Maskavas» kādā pilsētā, un kas tālāk? «Lika visas cerības uz bagātās lielvalsts palīdzību, bet tomēr palika pliks un nabags gjuži kā Ijabs.» Tā viņi kaunināja Centrālo izlūkošanas pārvaldi, atsaucoties uz bībeli un norādot jūdzēs savas atrašanās vietas attālumu līdz Maskavai, sak, varbūt sapratīs, «cietējs» turpat blakus ...

Aiz restēm ielikti divi nelabojami nelieši — Grigorjans un Kapojans. Grigorjana tēvs bija rūdīts blēdis. Stabili iesēdās par kriminālnoziegumu. Dēls apvainojās un devās «atriebt» — vākt un ar Kapojana starpniecību piegādāt Centrālajai izlūkošanas pārvaldei slepenu informāciju. Tā tas turpinājās, kā ziņo niknie autori, «bez pārtraukuma apmēram pusotru gadu. Reiz Kapojans kompanjonam atveda patīkamu ziņu: ASV prezidents viņiem personīgi izteicis pateicību par vērtīgajiem materiāliem.» Fināls ir likumsakarīgs. Izmeklēšanā tika atklāti neapgāžami pierādījumi — spiegu ziņojumi. «Starp citu,» sūdzas autori, «uz speciālā papīra rakstītais izrādījās pilnīgi izlasāms, lai gan amerikāņi zvērēja, ka drošības komiteja nemūžam nespēs tikt ar to galā.» Par spiegošanu tiesa piesprieda pienācīgo sodu.

Autori bēdājas: «Vienam no mums Kapojans atvadoties lūdza: «Uzrakstiet par mani amerikāņiem. Varbūt viņi ko var izdarīt manā labā. Es godīgi viņiem strādāju un nekad nepiemānīju, kā nekā viņu prezidents mums izteica personisku pateicību — varbūt viņi to atcerēsies.»

Mēs centāmies to atgādināt vārdiem — nesekmīgi, mēs uzrakstījām — atbildes nebija.»

Neatbildēja. Un kam! Kā viņi uzskatīja, saviem ļaudīm Centrālajā izlūkošanas pārvaldē. Tāpēc sacerēja šo nikno rakstiņu, iespieda pārvaldei pakļautajā žurnālā «Kontinents» (1981. g. 29. numurā) un izteica pārmetumus: «Tā kā runa ir par nelaimē nokļuvušiem cilvēkiem, mēs atļāvāmies atteikties no moralizēšanas delikātā jautājumā — par sadarbību ar ārzemju izlūkošanu. Tajā pašā laikā mēs domājām, ka:

1. Padomju sistēma ir karastāvoklī ar demokrātisko pasauli, un tāpēc, izlūkošanas operācijas pret to ir ne tikai attaisnojamas, bet arī vitāli nepieciešamas.

2, Izlūkošanas aģentam ir tiesības saņemt tās valsts aizstāvību, kuras dēļ viņš ar loti daudz ko riskē» utt.

Mans Ļeņingradas draugs izlasīja rakstu un iegrima domās. Pēc tam satrūkās un sacīja, ka šo divu spiegu uzvārdus ir kaut kur dzirdējis. Un beigās stingri pateica — Ļeņingradā noskaidrošu. Es neizvaicāju. Jurijs ir dzimis žurnālists, viņš būtu ar mieru atteikties no visa cita, lai tikai varētu doties pa pēdām kaut kam noslēpumainam. Maskavā viņš ieradās tā paša gada pavasarī un, atnācis pie manis, klusēdams nolika uz galda vizītkarti. Uz tās vienkārši, bet gaumīgi iespiests: «Ļeņingradskij raboeij, Repins Valerijs Timofejevičs, nedēļas izdevuma izlaidējs.» Un viss vajadzīgais — telefoni, adreses. Es paraudzījos uz Juriju — kam tas vajadzīgs?

Repins, Jurijs vienkārši paskaidroja, tagad gādā par šiem pašiem notvertajiem spiegiem — Grigorjanu un Kapojanu! Tieši no viņa Jurijs reiz dzirdējis par tiem. Un pastāstīja man patiešām fantastisku notikumu, kuram ir tiešs sakars ar šīs grāmatas sižetu. Sākumā bija grūti noticēt, taču fakti ir neapgāžami. Izrādījās, ka spiegu aizgādnim Repinam vēl sirsnīgas attiecības ir ar kādu Ļubar- ski. Attālums nav šķērslis. Septiņdesmito gadu vidū Ļu- barskis aizbraucis no Padomju Savienības un tagad dzīvo Minhenē (VFR). Kas ir Ļubarskis? Jurijs man pasniedza izgriezumu no laikraksta «Golos Rodini», kurā 1980. gada februārī bija iespiests V. Neimaņa raksts. Lūk, ši raksta daļa, kas attiecas uz Ļubarski:

«Blēņas, blēņas, blēņas — vienmērīgi klaudz amerikāņu propagandas mašīna, kas drukā divās krāsās: rožainā — par Rietumiem, melnā — par Padomju Savienību. Savienoto Valstu propagandas darboņi sevišķi iecienījuši drūmos toņus, kuru ražošanas noslēpumu modri sargāja atkritēji, kas mūsu valstī paziņoja par naidu pret padomju iekārtu. So importa preci ar vislielāko piesardzību kā kontrabandu stiepa pār padomju robežu un piejauca tai Rietumu pasaciņas par Padomju Savienību. Kā jau plaši izvērstā biznesā pieklājas, pretī tika nosūtīti apbalvojumi: nelielas naudas summas, ārzemju grabažas utt. Galvenais — Rietumu masu informācijas līdzekļi atkritējus apveltīja ar «mocekļu», «tiesību aizstāvju» utt. oreolu.

Padomju Savienībā ar apskaužamu iecietību mēģināja šiem cilvēkiem izskaidrot, ka viņi nerīkojas pareizi, ka, ēdot padomju maizi, nav godīgi apmelot savu valsti. Bet kur nu! ASV emisāru uzmundrināti, radiobalsu apdullināti, viņi uzķērās uz āķa.

Mēs esam humāni — tā kā «mocekļi» saviem āmerikāņu aizgādņiem apliecināja, ka viņiem Dzimtenē ir smacīgi un pretīgi, bet Rietumos esot paradīze, tad palaidām nelaimīgos uz šo paradīzes dārzu. lejutāmies arī amerikāņu propagandas vadītāju stāvoklī un atkal tikai humānisma vārdā atbrīvojām viņus no nogurdinošajām rūpēm par ideoloģiskās kontrabandas izvešanu no Padomju Savienības, tā sakot, apvienojām «informācijas» avotus un patērētājus. Šķiet, īstajā laikā, jo Savienotajās Valstīs šausmīgi norūpējušies par dažāda veida «atkalapvienošanos», un mēs gājām viņiem pretī.

Spriežot pēc skaļajām Rietumu atsauksmēm, «mocekļi» tur bija ieguvuši mieru un labklājību. Mēs uz viņiem ļaunu prātu neturam, tāpēc nospriedām: redz, cik labi, no sirds esam cilvēkiem palīdzējuši. Taču pavisam drīz no personām, kas «tiesību aizstāvjus» pazina pirms aizbraukšanas, paklīda valodas — nelāgi klājas paradīzē. Mūsu pirmā reakcija bija ārkārtīga neizpratne — kā tad tā? Pēc tam pat sākām šaubīties — varbūt ļaunas mēles. Tas viss izkūpēja kā dūmi, kad izmeklēšanas orgāni mums parādīja dažas vēstules, kas adresētas tiem cilvēkiem Padomju Savienībā, kurus atvaļinātie «mocekļi» pazina un kuriem uzticējās. Šajās vēstulēs viņi bija izkratījuši sirdi...

Uz zelta dzīvi Rietumos cerēja Ļubarskis, kas Padomju Savienībā no astrofizika jau sen bija pārkvalificējies par profesionālu antisovetistu. Toreiz viņš grozījās ap bēdīgi slaveno «Solžeņicina fondu», kura pārzinis pēc Rietumu speciālo dienestu gribas bija recidīvists Ginzburgs. Viņi krietni patukšoja «fondu», bet, kad varas iestādes pārzini nošķīra no «fonda», Ļubarskim sākās zelta laiki. Viens no lieciniekiem šādi apraksta laikus, kad Ļubarskis bija iekārtojies bijušajā Ginzburga mājā Tarusās ««Disidentu» delegāti burtiski apsēda Tarusu. Ļubarskis viņus iedalīja nozīmīgajos un nenozīmīgajos, pirmos uzņemdams ar karalisku greznību, nežēlojot ārzemju delikateses, otros pacienādams tikai ar glāzi tējas... Alkatīgi, savtīgi, zemiski, liekulīgi — visi šie epiteti piemēroti «disidentiem», un pēc Ginzburga aresta es viņus redzēju tieši tādus, bez «maskām» ...» «Fonda pīrāgu» rija nesakošļājot, grūstīdamies kā cūkas pie siles... Noēzdami un nodzīvodami «fondu», viņi zināja, ka jaunu sūtījumu nebūs, un visi nolēma aizmukt uz ārzemēm. Tātad — uz pašu labklājības avotu.

Nokļuvis pie šī avota, Ļubarskis bija nesaprašanā un vēstulē sūrojas: «Protams, liela problēma mums, emigrantiem, ir darbs. Vispār visi dzīves labumi šeit tiek doti ar vienu vienīgu nopietnu noteikumu: jāstrādā nevis kaut kā, bet ar visu sirdi un dvēseli, tā, kā mēs.., strādāt neprotam. Sinekūru te nav... Mēs neprotam tā strādāt — tempu, intensitāti neizturam ... Vairākumā gadījumu mūsu emigranti sāk sūdzēties par nedrošo nākotni. Tā tomēr ir viņu vaina (precīzāk, nelaime), jo, kaut ko saņemot, jāprot arī dot pretī. Eiropā tas vēl nav tik asi izjūtams, bet Amerikā gan. Vietas ir. Problēma — kā pie tām tikt.»

Bet kā gan pie tām tiksi, ja tas pats Ļubarskis jau sensenis atradis no jebkura darba. Viņam, kas līdz ausim iestidzis pretpadomju pļāpāšanā, kā izriet no vēstules, «profesionālais darbs jau vairs neeksistē». Un, pat ja eksistētu, perspektīvas saprasties ar cilvēkiem, teiksim, Austrijā vai Itālijā līdzinās nullei. Iemesls ir visai pamatots: paskatījies sev apkārt, viņš secināja: «Ar savu bezkaunību, ieraušanas kāri, naudas izspiešanu, zaglību viesnīcās, krāpniecībti un netīrību dažu gadu laikā mūsu brālība ... vmiešos un romiešos radījusi klusu naidu pret mums.»

Bet no kā tad «astrofiziķis» pārtiek? Viņš atklājis, ka viņš un viņam līdzīgie no «fondiem» varēja iedzīvoties tikai tad, kad jauca gaisu Padomju Savienībā. Tagad katru grasi nākas nopelnīt ar mēli pār plecu mētājoties pa dažādām valstīm — dažādos saietos uzstājoties ar pretpadomju runām. Par to viņu baro.

Protams, šī publika ātri saprata, ka, mīksti izsakoties, būtu neapdomīgi kost rokā, kura baro. Tāpēc publiski viņi klusē, noliec galvas un pateicas. Taču vēstulēs atturēties no sašutuma nespēj — bija aizlaidušies uz Rietumiem, cerēdami kļūt vismaz par orākuliem, bet patiesībā izrādījās par niecīgām skrūvītēm milzīgajā pret- komunistiskās propagandas mašīnā. Par viņu «pārdzīvojumiem» nevienam nav nekādas daļas. Kā raksta Ļubarskis, «neviens neies cīnīties par tevi tikai tevis dēļ».

Jā, tuvāk apskatoties, tiem, kas jau atplēta mutes pēc svešiem labumiem, izslavētā amerikāņu civilizācija izrādījās pavisam citādāka. Tāpēc slepus no «viesmīlīgajiem saimniekiem» viņi vēstulēs drauģeļiem Padomju Savienībā sūdzas. «Ņujorka ir šausmīga,» raksta Ļubarskis. «Nekur neesmu redzējis tādu netīrību, nekārtību, nospiestību kā Ņujorkā.»»

Tāpēc, pieļāva Jurijs, viņš apmetās Minhenē, kur ligzdu novijuši ari Rietumu speciālie dienesti, pirmām kārtām

CIP aģentūra. Tur Ļubarskis, kā redzējām — «fondu» speciālists, kādā slepenā veidā sameklējis Repinu. Viņu vienošanās rezultātus Jurijs redzējis savām acīm — pieticīgais nedēļas izdevuma izlaidējs sācis šķiesties ar naudu.

Pasaulīgā lepnība reizēm nezina robežu, turklāt, ja cilvēks savu vietu dzīvē nosaka pēc naudas zīmju skaita (nav svarīgi, kā iegūtu) savās kabatās, tad viņu burtiski plēš pušu vēlēšanās visiem, visiem, visiem pierādīt savu pārākumu pār vienkāršajiem mirstīgajiem. Lielā nopietnībā Repins uzplijies Jurijam (jādomā, ne tikai viņam), stāstīdams, ka viņš ir starptautiskas nozīmes «darbinieks», «Solžeņicina fonda» pārzinis Pēterpilī. Apstulbušais žurnālists (un kā jūs justos viņa vietā?) teikto izskaidrojis ar neapvaldītu fantāziju. Tad Repins izvilcis no slēptuves prāvu naudas paku, daudznozīmīgi piebilzdams — «siltiņa». Tikko kā esot saņēmis no kāda ārzemnieka. Jurijs kļuvis vai mēms, bet Repins vairs nebijis novaldāms.

Sākuši birt uzvārdi, daždažādi sīkumi. Pieminēti ari tie divi spiegi. Paracies papīros, Repins izvilcis kartotēku par «politiskajiem ieslodzītajiem» Padomju Savienībā. Starp «visizcilākajiem» viņš nosaucis tos divus spiegus. Uz Grigorjana kartītes bijusi Repina piezīme: «Savas darbības laikā, kas bija virzīta uz komunistiskās iekārtas graušanu, atteicās no algotas atlīdzības, kad brīvās pasaules pārstāvji viņam piedāvāja par piegādāto informāciju. Daudzu ieslodzīto vidū iemantojis piesardzīga, ne visai patīkama cilvēka reputāciju, lai gan ir ari pretējas domas.» Piezīme par Kapojanu — «noslēgts». Šos kuriozus, saglabājot Repina ortogrāfiju, Jurijs ar viņa atļauju norakstījis, tāpat arī uz abām kartītēm vienādo pēdējo teikumu — «nepieciešams materiāls un morāls atbalsts».

Zinādams, ka CIP no viņiem novērsusies. Jurijs Repinam vaicājis: kas tie par jokiem, vai viņš prātā sajucis, vai, ja pasludina sevi par spiegu aizstāvi? Turklāt to sevišķi neslēpdams. Jurijs viņam paredzējis neizbēgamu sadursmi ar likumu. Piepūtis vaigus un neslēpdams šaudīgās acis, Repins pateicis kaut ko nesaprotamu par «humānismu» un melsis niekus par «gūstekņiem aiz pārliecības» un tamlīdzīgi. Kur tad ir šie «gūstekņi aiz pārliecības», Jurijs kļuvis nikns. Šeit, Repins uzsitis pa. apjomīgo kartotēku.

Jā, iespaidīga kompānija: B. — notiesāts par Dzimtenes nodevību. Ģimene sarāvusi sakarus ar viņu.. Repina piezīme: «Vajadzīgs materiāls atbalsts, un vēlams panākt, lai viņam sūtītu vēstules meita» (starp citu, dzimusi 1967. gadā). В. — slepkava. Repina piezīme: «Mazattīstīts. Vajadzīgs morāls un materiāls atbalsts, jo smagi pārdzīvo savu iesēdināšanu. Vēlams sūtīt iekšēji audzinoša rakstura vēstules, lai viņš iegūtu pārliecību un izprastu morālās patiesības.» V. — notiesāts par Dzimtenes nodevību. Piezīme: «Palīdzēt izvērst plašu saraksti ar novadniekiem.»

G. — noziedznieks recidīvists ar iesauku Lucifers, Piezīme: «Palīdzēt.» J. — mēģinājis salīgt par CIP aģentu. «Sakarā ar savu stingro pozīciju un piedalīšanos tiesību aizstāvēšanas cīņā... vajadzīgs pastiprināts morālais atbalsts. Ari materiālais.» V. — bijušais policists, kriminālnoziedznieks. «Sliktas novirzes no nometnes morāles nav novērotas. Liekas kārtīgs (precizēt). Vajadzīga materiāla palīdzība?» D. — sodīts par mēģinājumu sarīkot zemisku skandālu. Piezīme: «Vajadzīgs neuzbāzīgs morāls un materiāls atbalsts.» Z. — notiesāts par mēģinājumu nolaupīt lidmašīnu. Piezīme: «Nodarbojas ar homoseksuālismu. Apolitisks. Vajadzīga spēcīga morāla ietekme ar vēstuļu palīdzību.» K. — notiesāts par spiegošanu. Piezīme: «Pārliecināts antikomunists. Nostājies uz cīņas ceļa, lai palīdzētu brīvajai pasaulei. Nepieciešama pastiprināta morālā un materiālā palīdzība.»

Viss skaidrs. Repins pa dažādiem kanāliem noskaidrojis ieslodzīto kontingentu nometnēs. Viņš, jādomā, ne jau viens pats pieņēma lēmumus par to, kam vajadzīgs «atbalsts». Ne jau visiem spiegiem, slepkavām, bandītiem u. c. tas tika piešķirts, bet gan tikai tiem, kas bija piedalījušies «akcijās», tas ir, arī ieslodzījuma vietās mēģinājuši demonstrēt savu nikno naidu pret visu, kas saistīts ar padomju varu. Lai tu būtu kaut superspiegs, taču, ja tu, ieslodzītais, nožēlo un esi sācis laboties, kartītē ierakstīts — «satrunējis» un «palīdzību» negaidi.

Lielas izdomas nav, punkts punktā atkārtota Ginzburga ideja par «Solžeņicina fondu». Jau izgāzusies shēma — CIP bijušā «cietēja» vārdā nelegāli pārsūta naudu tagadējiem «cietējiem».

Viss līdz riebumam pazīstams. «Palīdzība» tiek sniegta ne vienkārši tāpat, bet kā samaksa par pakalpojumu — graujošo darbību, kuru nedrīkst pārtraukt, pat izciešot sodu. Tā kā spiegot, laupīt, slepkavot sargu klātbūtnē saprotamu iemeslu dēļ nevar, tad piedalies «akcijās» pret ieslodzījuma vietas administrāciju, tēlo «gūstekni aiz pārliecības». Par to ari saņemsi palīdzību — kādus pāris desmitniekus gadā un arī ne vienmēr, toties čukstus pateiktus uzmundrinājuma vārdus gan. Tie daudz nemaksā.

Starp citu, arī uzmundrinājumu sagaidīsi ne vienmēr, jo aizbildņu ķēdītes — CIP, TDS, Ļubarskis, Repins, nezināmi starpnieki — nodomi ir pavisam citi. Kamēr visādā ziņā ļoti pieticīgā summa, ko CIP atvēlējusi «cildenajai lietai», nonāks līdz «cietējam», tikmēr katrā ķēdītes posmā tā būs drusku pakususi, jo katrs «svētās lietas» kalpotājs pasteigsies ar savu roku apbalvot sevi par pūlēm. Vienkāršāk sakot — zog, sekojot «lietas pamatlicēja» krāpnieka Ginzburga piemēram.

Kādā no kordona viņas puses nākušajām vēstulēm «dārgajam draugam» Repinam tika izvirzīts uzdevums vākt materiālus, kas satur valsts noslēpumus. Bez tam, protams, pavēlēts ziņot par to, kā izturas personas, kas līdzīgas Repina kartotēkā uzskaitītajām. Seko pikts rājiens par informāciju, kas uz Rietumiem nosūtīta par Lubmani (atceraties avantūristu, kas mēģināja kļūt par CIP aģentu?): ««Lubmaņa lietas» apraksts sastādīts slikti. Emociju putra, bet ne lietas, ne biogrāfijas nav. Šo putru nemaz nevar izmantot,» Tas ari saprotams, jo arī Repina kartotēkā bija kartīte par Lubmani, lietas saturs tajā tika izklāstīts šādi: «Lubmanis ieteica Rietumu radiostacijām rūpēties par ziņojumu precizitāti un patiesumu, plašāk izmantot kritiskus materiālus no pad. preses, papildinot tos ar savām informācijām par attiecīgo tēmu.»

Mēs jau redzējām, par ko Lubmanis tika saukts pie kriminālatbildības. Nebūt ne par labiem ieteikumiem, bet gan par konkrētiem, smagiem noziegumiem. Šājā gadījumā CIP un TDS dusmas uz savu algoto informatoru Repinu tomēr ir saprotamas. Viņš nav bijis izveicīgs — nosūtījis uz Rietumiem «leģendu», kuru par sevi acīmredzot izplata pats Lubmanis, mēģinādams sevi iztēlot par «nevainīgi» cietušu jēriņu. Bet pēc jaunākajiem CIP ieskatiem vajag lielīties .ar ko citu — ar graujošo darbību pret mūsu valsti un tautu.

Garlaicīgs un pretīgs notikums ar banālu sākumu un beigām. 1982. gada vasarā Repinu, kas bija kļuvis pārāk nekaunīgs, arestēja. Tika darīts gals vēl vienam CIP mēģinājumam organizēt mūsu valstij naidīgos spēkus — ne-, vis vārgulīgos «tiesību aizstāvjus», kas mūsu sabiedrībā, nokļuvuši pilnīgā izolācijā, bet, pēc CIP domām, stiprākus cilvēkus. Viena no anketām, ko CIP ar TDS starpniecību atsūtījusi Repinam (10 lappuses ciešā rakstā, 68 jautājumi un daudzi desmiti apakšjautājumu), ir nepārspējama: kadri negodīgajai cīņai jāizraugās starp personām» kurās nonākušas konfliktā ar kriminālkodeksu.

Spriediet paši! «15. jautājums. Aptuvena nometnes (cietuma) ieslodzīto procentuālā attiecība pēc izdarīto noziegumu veidiem: a) huligānisms, b) laupīšana, c) zagšana, d) valsts vai sabiedriskā īpašuma izlaupīšana, e) slepkavība, f) izvarošana, g) politiskie — atšifrējot to KK pantu, pēc kura sodīts, un pievienojot īsu lietas raksturojumu, h) citi noziegumi.»

Tā saucamie «gūstekņi aiz pārliecības» ar pilnām tiesībām var uzskatīt sevi par dziļi aizvainotiem. Tā kā viņi nespēja iegūt nekādu atbalstu, viņi tika atstumti. Pēc nozīmības CIP tos ierindoja aiz seksuālmaniakiem un kriminālnoziedzniekiem, savā gvardē gatavodamās uzņemt huligānus, laupītājus, zagļus un slepkavas! Kādu gan citu secinājumu no tā var izdarīt?

Un par to pašu raksta arī TDS orgāns «Posev». Pēdējā laikā tajā aizvien biežāk lasāmas krimināla rakstura receptes. 1981. gada oktobrī, spriezdams par «pagrīdes, konspiratīvā kara» finansēšanas veidiem (rakstā «Nedaudz par līdzekļu iegūšanu»), bandītiskais orgāns iesaka spekulēt ar automašīnām, plikadns kažokiem un citu «deficītu». Šajās lietās daudz pieredzējušie žurnāla līdzstrādnieki dod ļoti detalizētus padomus, kā dabūt cauri attiecīgās noziedzīgās operācijas. Vispār, uzsvērts tā paša numura redakcijas rakstā, vajag meklēt «uzticamus» cilvēkus noziedznieku pasaulē. «Visā šajā darbā, protams, jāizmanto slepenas metodes, nevis tādas, kādas izmantoja tiesību aizstāvēšanas kustība.»

1982. gada marta numurā «Posev» skaidro: «Demokrātiskā kustība savus uzdevumus jau veikusi. Tagad darba kārtībā ir izveidot revolucionāru tautas organizāciju, kura gatavotu Krieviju nākamajai lielajai revolūcijai.» Tad nu gan paķēra augstu! Epiteti diži, bet faktiski tā ir atzīšanās — atkritēji ir izgāzušies, tāpēc jāizmanto cilvēki, kādus CIP uzdevumā meklēja, piemēram, Repiris. Par šīs revolūcijas «dižumu» un «organizācijas» raksturu liecina kadri, kurus CIP mēģināja savervēt kaut vai ar Repina palīdzību. Noziedznieki — lūk, uz ko tagad cer balstīties CIP!

13

Tagad pastāstīsim par cilvēku, kuru mūsu ienaidnieki Rietumos pasludinājuši gandrīz vai par pravieti. Tas ir Saharovs. Tiek uzskatīts vienkārši par nepiedienīgu izteikt kādu pārmetumu vai kaut kā kritizēt Saharovu. Pravietis, un viss!

Tomēr īstenībā pat Padomju Savienības ienaidnieku vidū (precīzāk, «savējo» vidū) Saharovs tiek vērtēts pavisam citādi. Garīdznieka Dudko (1980. gada saukts pie atbildības par graujošu darbību pret PSRS) domubiedrs, kāds Tetenoks, 1979. gada 7. janvārī no Savienotajām Valstīm cienīgtēvam rakstīja: «Saharova pozīciju es neatzīstu. Ja jūs atceraties, šeit Endrjū Jangs (melnais sūtnis Apvienoto Nāciju Organizācijā) paziņoja, ka Savienotajās Valstīs esot politieslodzītie. Tad viņam metās virsū viss Baltais nams, pat Venss viņu nosunīja. Pēc tam kad viņš otro reizi tikās ar palestīniešiem, viņu ievēroja ebreji un patrieca no ANO. Kā redzat, vārda brīvība Savienotajās Valstīs saistīta ar zināmiem pienākumiem, precīzāk sakot, lamāt var tikai Padomju Savienību. Bet Saharovs uzvēdas tā, it kā viņam būtu zināmi militāri noslēpumi un turpmākie plāni. No viņa puses labākajā gadījumā tā ir provokācija, bet labā gadījumā — darbs Rietumiem. Vai tiešām Saharovs ir tāds vientiesis, ka nespēj izprast tautas gani, tās saknes, vēsturi, kultūru?»

Daudz tamlīdzīgu vērtējumu ir «tiesību aizstāvju» «dienesta» dokumentos. Kas attiecas uz minēto un citām Dudko adresētajām vēstulēm, tad, iespējams, tām bijusi pozitīva loma — vēlāk viņš saprata, ka uzsācis noziedzīgu darbību, kas, nerunājot nemaz par visu citu, ir nepiedienīga viņa amatam, un, kā zināms, publiski to nožēloja.

Tie, kas piedalās graujošajā darbībā pret Padomju Savienību, saceļ milzīgu troksni sakarā ar Saharovu un dokumentē katru viņa soli. Viņi naidīgi uzņem Padomju Savienībā pastāvošo objektīvo vērtējumu par Saharova darbību. «Posev» kā sensāciju pasniedza šādu informāciju: ««Gorkovskaja pravda» (12.6.1980) publicējusi N. Jakovļeva rakstu «Nodevēji» ar rupjiem izlēcieniem pret Л. Saharovu un A. Solžeņicinu. Raksta autors apgalvo, ka Padomju Savienībā nepietiekot produktu tāpēc, ka Saharovs aicinājis Rietumus boikotēt tirdzniecību ar PSRS, kā arī «attaisno bruņošanās sacensību». VĻKJS Gorkijas apgabala komitejas orgāns (22.6.1980) «pēc lasītāju lūguma» pārdrukājis no avīzes «Izvestija» (15.2.1980) rakstu «Cezars nekļuva par Cēzaru», kurā bija apmelojumi un rupji izlēcieni pret Saharovu.»

Ja jau runa ievirzījusies par mani, tad vajadzētu tomēr precizēt. Raksts «Nodevēji» nebūt nav uzrakstīts 1980. gada, bet gan ir daļa no mana raksta «Pārdevies un vientiesis», kas 1974. gada februārī tika iespiests Padomju komitejas kultūras sakariem ar tautiešiem ārzemēs izdevumā «Golos Rodini». Kas attiecas uz otru publikāciju «Cēzars nekļuva par Cēzaru», tad tas ir pārdrukāts nevis no «Izvestijas», bet gan no «Komsomoļskaja pravdas». To uzrakstījuši padomju žurnālisti A. Jefremovs un A. Petrovs.

Ne manā rakstā, ne šo autoru rakstā, protams, nav ne smakas no «apmelojumiem», bet ir analizēti Saharova uzskati un izskaidroti viņa graujošās darbības mērķi un metodes. Taču nespriedīsim vispārīgi — ielūkosimies abos rakstos. (Ar lielu apmierinājumu es konstatēju, ka nav vajadzības mainīt pat komatu manā materiālā, kas uzrakstīts gandrīz pirms desmit gadiem.) Un tā — lai spriež lasītājs. Lūk, citāts no raksta «Pārdevies un vientiesis»:

«Zinātniski tehniskā progresa atkritumi

Mūsu laikmets — zinātniski tehniskās revolūcijas laikmets — izvirza cilvēcei nopietnus sociālos uzdevumus. Sajūsma par zinātnes un tehnikas iespējām Rietumos bieži vien pārvēršas dziļā pesimismā, ja sāk pārdomāt, kādu postu XX gadsimta brīnumi var sagādāt, nonākot tikumiski pagrimušu cilvēku rokās. Kā organizēt sabiedrību, kā ieviest milzīgos zinātnes un tehnikas sasniegumus, neatņemot cilvēkam dzīvību? Sājā sakarā plaukst dažādas «tehnokrātiskās» teorijas, kas liek vienlīdzības zīmi starp tehniskām zināšanām un spēju vadīt sabiedrību.

«Tehnokrātijas» piekritēju pārmērīgās pretenzijas kļuvušas par futurologu izpētes priekšmetņ un zinātniskās fantastikas pastāvīgu zobgalības objektu. Viens no šī žanra pamatlicējiem — itāliešu rakstnieks Lino Aldani mazā stāstiņā «Absolūtā tehnokrātija» izsaka šādus pamācošus vārdus:

«Stīvs nodevās pārdomām par tehnokrātiju ... Iepriekš cilvēku sabiedrība bija ārkārtīgi neorganizēta, vadošajos amatos iecēla visnepiercdzcjušākos, bet cilvēki ar augstu intelektu visu mūžu varēja ieņemt visai nožēlojamu stāvokli. Tā vismaz bija rakstīts mācību grāmatās. Divdesmitajā gadsimtā vēl aizvien plauka barbariska iekārta. Pie varas bija nevis tehniķi speciālisti, bet politikāņi; šī ļaužu suga, kas cieta no lieluma murgiem un pārmērīgas nesavaldības, izzuda pēc tehnokrātijas laikmeta iestāšanās.., Stīvs pat īsti nespēja izprast, kas gan tik vērtīgs šajā absolūtajā tehnokrātijā. Viņš zināja tikai vienu — absolūtā tehnokrātija tiek uzskatīta par patiesu labumu visai cilvēcei. Viņam bija ieaudzināta dievbijīga cieņa pret sociālajiem likumiem, un viņš tos bija apguvis tikpat dabiski, kā bērnībā mācās runāt.»(46)

Izdomātais nākotnes cilvēks Stīvs par to domā dramatiski komiskā situācijā — liekot eksāmenus neeikiīda ģeometrijā un relativitātes teorijā, lai varētu ieņemt otrās kategorijas ielu slaucītāja amatu. Aldani aicina savus lasītājus pasmieties par «tehnokrātijas» ekscesiem, kuri rodas, šo teoriju loģiski attīstot līdz galējībai. Tiešām smieklīgi, lai g.an ne visai jautri.

Mūsu stāsta varoņi atšķirībā no vientieša Stīva ir ļoti nopietni cilvēki, viņi skaidri zina, kādi ir «tehnokrātijas» labumi. Tiesa, matemātiķis (pēc izglītības) Solžeņicins un fiziķis Saharovs notur savu neinformētihu par humanitāro zinātņu attīstības līmeni. Viņi nezina, ka savulaik rūpniecības revolūcija izraisīja anarhismu un arī zinātniski tehniskajai revolūcijai ir savi trūkumi — dažs labs nekādi nespēj sev atrast piemērotu (pēc viņu domām) vietu sabiedrībā. Taču tas viņus neuztrauc. Familiārajā 1970. gada

19. marta vēstulē partijas un valdības vadītājiem Saharovs, skardams sarežģītus sabiedriskās dzīves jautājumus, mēģina tos analizēt «pirmajā tuvinājumā» un norāda, ka «svarīgi, kā saka matemātiķi, pierādīt «atrisinājuma pastāvēšanas teorēmu»». Šķiet, bez tam viņš centies atgādināt par sevi.

Bruņojušies ar tik precīzu un atbilstošu metodi, viņi veido ideālas sabiedrības modeli. Pirmais mēģinājums atrisināt ļoti grūto uzdevumu bija jau «Četrpadsmitā gada augustā», kad Solžeņicins saviem pozitīvajiem varoņiem lika prātot par to, kā aplaimot cilvēci, radot pienācīgu kārtību un likvidējot ačgārnības. Veiksmīgais veikalnieks Arhangorodskis revolucionāriem nopietni saka: «Jūsu ir tūkstoši. Un neviens sen nestrādā. Un uzdot jautājumus nav pieņemts. Un jūs neesat ekspluatatori. Bet nacionālo produktu patērējat un patērējat. Tā sakot, revolūcijā viss atmaksāsies» (534. lpp.). Šis neparasti vērīgais vīrs noliedz zināmās sabiedrības organizācijas formas: «Nedomājiet, ka republika ir gards pīrāgs. Sanāks kopā simt godkārīgu advokātu — īstie balamutes! — un ņemsies cits citu aizrunāt. Tauta pati sevi vienalga nekad nepārvaldīs» (536. lpp.).

Tātad Solžeņicina ābeces pamats — politika, politiskās parti jas cilvēcei ir-lieka krava. Tomēr «simt godkārīgie advokāti» (bet tieši tik daudz viņu ir ASV senātā!) acīm redzami nošāvuši greizi, Tērēdami nodokļu maksātāju Iīdzekļus, lai uzturētu radiostacijas, kuras veic graujošu darbību un piesārņo ēteru ar Solžeņicina murgiem, viņi neievēroja, ka tas jau norakstījis godājamos senatorus kā pilnīgi nevajadzīgas personas. Bet tā ir viņu darīšana.

Cits prātnieks, kas mīļi aprakstīts grāmatā un iecelts inženiera kārtā, papildina: «Es uzskatu, ka Inženieru savienība varētu viegli kļūt par vienu no vadošajiem spēkiem Krievijā. Un būtu nozīmīgāka un auglīgāka par jebkuru politisko partiju ... Tehniski izglītoti, gudri cilvēki nevalda, bet rada un pārveido, vara — tas ir beigts krupis. Bet, ja vara traucēs valsts attīstību, tad, iespējams, nāksies to pārņemt» (527. Ipp.). Nenācās — Krievijā notika Oktobra revolūcija, un «Gulaga arhipelāgā» Solžeņicins atgriežas pie tiem pašiem plāniem.

Rupji falsificēdams vēsturi, viņš apgalvo, ka proletariāta diktatūra esot vērsta pret tehnisko inteliģenci. Un seko demagoģija — apzināti tiek sajaukts proletariāta diktatūras politiskais jēdziens un konkrētā ekonomikas vadīšana. Oktobra revolūcija pavēra plašus apvāršņus zinātniski tehniskās domas attīstībai, liet Solžeņicins apgalvo pretējo. «Ka gan inženieri varēja pieņemt proletariāta diktatūru, kurā valda strādnieki — viņu mazkvalificētie izpalīgi, kas neaptver ne fiziskos, ne ekonomiskos ražošanas likumus, bet ieņēmuši galvenos amatus, lai vadītu inženierus?» (392. lpp.) Kur Solžeņicins to redzējis? Varbūt vienīgi «strādnieku opozīcijas» deklarācijās, kuras partija bez kādiem kompromisiem nosodījusi. Visas šīs aplamības nebūtu pelnījušas uzmanību, ja tās neizskaidrotu Solžeņicina pamatideju — sabiedrībā jāvalda «tebnokrātijai».

Solžeņicina intelektuālo veikumu līmeni, kas atbilst viņa garīgajām spējām, var salīdzināt varbūt vienīgi ar minētā itāliešu fantasta stāstā aprakstītajām pārdomām, sakritība ir pat tekstuāla. Lūk, Solžeņicina atklāsme: «Kāpēc gan inženieriem neuzskatīt par dabiskāku tādu sabiedrības uzbūvi, kad to vada tie, kas spēj saprātīgi virzīt'tās darbību? (Un izņemot tikai sabiedrības tikumisko vadību.— vai gan uz to pašlaik neorientē visa sociālā kibernētika? Vai gan profesionālie politiķi nav augoņi uz sabiedrības kakla, kuri traucē tai brīvi grozīt galvu un kustināt rokas?) Un kādēļ gan lai inženieriem nebūtu politisku uzskatu? Politika taču nav pat zinātnes veids, tā ir empīriska joma, kas. nav aprakstāma ne ar kādu matemātikas aparātiņ turklāt vēl pakļauta cilvēka egoismam un aklām kaislībām» (392.— 393. Ipp.).

Tā, lūk, izdibinājām būtību, kuru, kā mēs redzējām, lieliski iekļaujas fantasta īsajā satīriskajā stāstiņā. Bet te tas pats tiek vēstīts kā dižs pravietojums, turklāt romānā izstiepts daudzos simtos lappušu.

Ja jau Solžeņicins pieminēja pagaidām nezināmo «sociālo kibernētiku» un tādējādi pierādīja, cik ir izglītots, paskatīsimies, kā pret problēmu par sabiedriskās iekārtas aplaimošanu ar matemātiskām metodēm, kibernētiku utt. izturas pats N. Vīners. Kaut gan viņam ir plaši uzskati un viņš dedzīgi pieķeras jaunām hipotēzēm, kibernētikas pamatlicējs stingri zināja: «Humanitārās zinātnes jaunajām matemātikas metodēm ir nabadzīgs darbalauks»; «Vai mums tas patīk vai nepatīk, taču daudz kas mums jāatstāj profesionāla vēsturnieka «nezinātniskajai», aprakstošajai metodei».(47) Interesantajā grāmatā «Akciju sabiedrība Dievs un Golems» viņš lūdzas: «Atdodiet taču cilvēkam cilvēcisko, bet skaitļošanas mašīnai — rnašīnisko.»(48)

Savulaik kibernētikas rašanās padarīja vai trakus dažādu sugu «tehnokrātijas» adeptus. Jau sen pirms Solžeņicina viņi paspēja izšaut visus iespējamos argumentus par labu precīzo zinātņu lielajai nozīmei sabiedriskajā dzīvē. N. Vīners, vērodams atdzimušo laputicšu neauglīgos mēģinājumus, aizrādīja, ka ar precīzo zinātņu jaunajām metodēm tiek saistītas «veltīgas cerības». Tādi cilvēki ir «pārliecināti, ka mūsu spējas vadīt apkārtējo materiālo vidi stipri aizsteigušās priekšā mūsu spējām vadīt apkārtējo sabiedrisko vidi un izprast to. Tāpēc viņi uzskata, ka tuvākās nākotnes galvenais uzdevums — ieviest antropoloģijā, socioloģijā un ekonomikā dabaszinātnes metodes, lai gūtu tādus pašus panākumus arī sociālajās jomās. Agrāk viņi bija pārliecināti, ka tas ir nepieciešams, tagad viņiem rodas pārliecība, ka tas ir iespējams. Es domāju, ka šajā ziņā viņi ir pārlieku optimistiski noskaņoti un pierāda, ka neizprot zinātnisko panākumu būtību.»

Bet, lai paskaidrotu savu domu vispārīgi teorētiskā veidā, N. Vīners jokodams rakstīja: «Mēs nevaram piešķirt pārāk lielu nozīmi šim vēlmju diktētajam domas virzienam. Līdzīgas domas aprakstītas fabulā — peles sagribēja uzkārt kaķim kaklā zvaniņu, lai dzirdētu to tuvojamies. Bez šaubām, mums, pelēm, bulu ļoti patīkami, ja šīspasauies plēsīgie kaķi nēsātu tādus zvaniņus; bet kas to uzņemsies izdarīt? Kas mums garantēs, ka vara atkal nenonāks to rokās, kuri vairāk par visu pēc tās tiecas?»(49) Vīners lieliski saprata, ka pastāv arī ļaunprātīgas gudrās peles. Viss ir tieši tā— par to pārliecināmies ne tikai pēc iepazīšanās ar Solžeņicina (no viņa zinātnes jomā nav ko prasīt) paskvilām, bet ari pēc iepazīšanās ar izglītotā akadēmiķa Saharova pastaigu maršrutiem Politikas zemē.

Solžeņicinam savu domu izteikšanai vajadzīgi daudzi tūkstoši lappušu, kuras viņš ar grafomāna stūrgalvību grasās papildināt vēl ar jauniem «mezgliem» un «daļām», bet akadēmiķis ir slavējami lakonisks. 38 lappušu brošūra «Pārdomas par progresu, mierīgu līdzāspastāvēšanu un intelektuālo brīvību» ietver bez atlikuma visas Saharova idejas. Kopš sacerēšanas brīža 1968. gadā akadēmiķis savu vienreizējo atklāsmi nav papildinājis. Dodamies uz viņam nepazīstamo zemi, Saharovs, kā jau zinātniekam pieklājas, pieminējis savu ceļvedi — «izcilo» rakstnieku A. Solžeņicinu (22. lpp.). Pasmēlies «gudrības» šajā smirdošajā avotā, akadēmiķis sāka runāt blēņas un tīrās aplamības, ņemdamies aprakstīt ideālo, pēc viņa ieskatiem, sabiedrību, jo Padomju valsts Saharovu neapmierina.

Viņš pat nestāv, bet guļ uz pretpadomju platformas. Saharovs nemitīgi attiecina uz mūsu valsti epitetu «kauns». Kāpēc? Tāpēc, Saharovs paskaidro, ka nav «demokrātijas» un netiek ņemtas vērā gudru cilvēku domas (nav grūti saprast — akadēmiķa un viņa domubiedru domas). Uzmācīgajiem Saharova spriedelējumiem par šo tēmu ir tā pati funkcionālā loma, kāda Solžeņicina pļāpāšanai par sociālistiskās likumības pārkāpumiem, — tas ir viņa uzskatu būtības celofāna iesaiņojums. Garāmejot piebildīsim — pamatīgi nolietots iesaiņojums. Tajā kādreiz vientiešiem savu kredo mēģināja iesmērēt kadeti.

Viņi sevi dēvēja par «nācijas smadzenēm» un, uz to pamatodamies, mēģināja piesaistīt masas. Viņi vētrainajā 1917. gada rudenī aplīmēja Krievijas pilsētas ar aicinājumiem Satversmes sapulces vēlēšanās balsot par sarakstu № 1 (par kadetiem jeb Tautas brīvības partiju). Standarta teksts uz to laiku plakātiem-aicinājumiem bija šāds: «Tautas brīvības partija vienmēr pieprasījusi tautas varu... Brīvības partija vienmēr izvirzījusi cilvēkus ar valstisku domāšanu un sadzīvisku pieredzi un zināšanām.» Ir zināms, ka Krievijā toreiz lieliski izprata, kādi nodomi ir šiem darboņiem, kuri sevi uzskatīja par visgudrākajiem. Saharova pārliecība, nav nekādu šaubu, ir kadetu viedokļa recidīvs, tikai ar labojumiem zinātniski tehniskās revolūcijas dēļ. Jo viņš taču ir vienās domās ar kadetiem galvenajā — varai jāpieder kapitālam.

Viņš pieprasa sociālisma iekļaušanu kapitālisma ietvaros, jo kapitālistiskā iekārta esot pilnīgāka. Patiesi, ASV ir tik lieliska valsts — «tas, ka Savienotajās Valstis ir miljonāri, nav pārāk nopietns ekonomiskais slogs, jo viņu ir maz. «Bagātnieku» summārais patēriņš sastāda mazāk nekā 20 procentu, tas ir mazāk nekā summārais tautas patēriņa pieaugums piecos gados. No šī viedokļa revolūciju, kas aizkavē ekonomisko attīstību vairāk nekā uz 5 gadiem, nevar uzskatīt par ekonomiski izdevīgu darbaļaudīm» (29. lpp.).

Īr viens āķis — kā gan lielisko iekārtu izplatīt visā pasaulē? Pailgā, protams, nāks zinātne, «visai starptautiskajai politikai jābalstās uz zinātnisko metodoloģiju» (8. lpp.). Jātiek galā tikai ar sīkumu — marksismu, janostājas «reālisma» pozīcijās, un, lūk, brīnumu brīnums — ap 2000. gadu uz Zemes radīsies pasaules valdība! Par to jau sen skumst visi «tehnokrāti». Viņi pie savas dārgās himeras piekritējiem mēģina pieskaitīt cilvēkus, kuriem ne sapnī nekas tāds nav rādījies. Amerikāņu fiziķis — bēdīgi slavenais aizokeāna kodolbumbas «tēvs» E. Tellers pavisam nopietni sacījis: «Es nekādi nevaru atbrīvoties no domas, ka prezidents Rūzvelts varēja plānot izmantot atombumbu kā varenu līdzekli pasaules valdības izveidošanai.»(50) Rūzvelta laikā atomieroču vēl nebija, tāpēc Tellera izteiktie un līdzīgie spriedumi, iebilst amerikāņu vēsturnieks profesors V. Viljamss, nav pārbaudāmi, jo «vēlāk izvirzītās apsūdzības, ka Rūzveltam vajadzējis ieskatīties trīs mēnešus uz priekšu kodolfizikas jomā, ir tīrais absurds»(51).

Ideja par pasaules valdību kādu laiku bija pārņēmusi ari izcilo fiziķi A. Einšteinu. Kad pēc otrā pasaules kara viņš par to ierunājās, padomju zinātnieki uzskatīja par nepieciešamu atkiāti izteikt savas domas šajā jautājumā. Akadēmiķu Vavilova, Jofes, Semjonova un Frumkina vēstulē «Par dažiem profesora Alberta Einšteina maldiem» («Novoje vremja», 1947. g. 26. okt.) tika pienācīgi novērtēta Einšteina darbība. «Viņš vairākkārt uzstājās pret hitleriskajiem barbariem, bet pēdējā laikā — pret jauna kara briesmām, pret amerikāņu monopolistu centieniem pilnīgi sev pakļaut amerikāņu politiku. Padomju zinātnieki, tāpat kā visa padomju sabiedrība, apsveic šo zinātnieka darbību, ko virza patiess humānisms.»

Taču runas par pasaules valdību, konstatēja Vavilovs, Jofe, Sernjonovs un Frumkins, «mums liekas ne tikai nepareizas, bet arī bīstamas mieram, par kuru grib cīnīties Einšteins». Tālāk tika paskaidrots, ko mūsdienu apstākļos nozīmē lozungs par pasaules valdību: «Lozungs par virsnacionālu supervalsti aiz skaļas izkārtnes slēpj ideju par, kapitālistisko monopolu pasaules kundzību... Likteņa ironija — Einšteins atbalsta miera un starptautiskās sa- darbības faktisko niknāko ienaidnieku plānus un centienus. Tieši tāpēc, ka mēs tik augstu vērtējam Einšteinu gan kā izcilu zinātnieku, gan kā sabiedrisko darbinieku, mēs uzskatām par savu pienākumu pateikt to pilnīgi atklāti, bez jebkādiem diplomātiskiem izskaistinājumiem...»(52) Fiziķim Saharovam būtu vērts tagad pārlasīt šo savu vecāko kolēģu vēstuli.

Patiesi, kādu gan labumu cilvēcei atnestu «pasaules valdība», izņemot ASV monopolistiskā kapitāla dzelzs zābaku? Ļoti lielu, apgalvo Sabarovs. Atsaucies uz «tehno- kratijas» briesmām, par kurām N. Viners raksta grāmatā «Kibernētika», un nozvērējies, ka nevēlas pārvērst cilvēkus «par vistām vai pelēm» ar smadzenēs ievadītiem elektrodiem uzvedības kontrolei (20.—21. lpp.), Saharovs visiem cilvēkiem paver tomēr tieši tādas perspektīvas. Lūk, kā teikts melns uz balta: pasaules valdībai būs daudz iespēju, jo kopš tās izveidošanas brīža «panākumi bioloģiskajās zinātnēs (šajā un nākamajos periodos) ļaus efektīvi kontrolēt un virzīt visus dzīves procesus bioķīmiskajā, šūnu, organisma, ekoloģiskajā un sociālajā līmeni — sākot no dzimšanas un novecošanas procesiem un beidzot ar psihiskajiem procesiem un pat iedzimtību» (35. lpp.).

Brīnišķīgu perspektīvu gatavo «tehnokrāti»! Luk, kur zinātniski tehniskās revolūcijas laikmetā noved kadetu ideoloģija! Dzīvu robotu pasaule naudas maisa oligarhi- jas modrajā uzraudzībā. Taču tam vajadzīgi dzelzs nervi, vismaz necilvēcīgās operācijas iniciatoriem. Vai tādi nervi ir «disidentiem»? Solžeņicins mierina: mēs esam apņēmīgi cilvēki. «Gulaga arhipelāgā» viņš apliecināja, ka kopā ar saviem domubiedriem ir gatavs uz visu. «Viens un tas pats cilvēks,» māca Solžeņicins, «dažādā vecumā, dažādos dzīves apstākļos ir pavisam dažāds cilvēks. Te tuvs nelabajam. Te atkal svētajam. Bet vārds — nemainās, un tam mēs pierakstām visu ...

Bet sauktu mūs līdzi Maļuta Skuratovs — liekas, arī mēs kaunā nekristu» (176. lpp.).

Solžeņicinu, cilvēku ar acīm redzami noziedzīgu psiholoģiju, viegli iedomāties šajā lomā, taču diez vai tā atbilst Saharovam. Kaut arī viņa «tehnokrātiskie» spriedumi ir aplami, tie tomēr pieder pie nekaitīgo muļķību kategorijas, un pilnīgi pietiek, ja tos izsmej — un viss. Liekas, ka viņam jāteic jebkura zinātniska pētījuma priekšnoteikums — kritiski paskatīties pašam uz sevi. Kaut vai spogulī. Tad daudz kas noskaidrosies. Bendes Maļutas Skuralova izpalīga tērps viņam noteikti nepiestāv.

Uz aprakstītā «disidentu» teorētiskā kredo balstās viņu prakse — pret Dzimteni vērstā graujošā darbība. Sīs darbības paņēmieni un metodes ir dažādas, taču pēdējā laikā prevalē tieši aicinājumi Rietumu vadošajām aprindām, lai tās visās līnijās pastiprinātu spiedienu uz Padomju valsti. Ar politisko maņilovismu sirgstošais vientiesis Saharovs lūdz ASV kongresu nepiešķirt Padomju Savienībai vislielākās labvēlības režīmu tirdzniecībā. Solžeņicins, protams, ļaunprātīgi pastāv uz to, ka lietišķi kontakti ar mušu valsti ir «jauna Minhene» utt. Īsāk sakot, viņi cenšas izjaukt starptautiskā saspīlējuma atslābumu, būdami pārliecināti, ka ar «auksto karu» izdosies sagraut sociālismu.

«Disidenti» karo pret «komunismu», bet kaitē mums visiem, ikkatram cilvēkam. Jo no sapīlējuma atslābuma un tirdzniecības paplašināšanās labumu iegūtu katra ģimene. Lūk, kādas ir «aizgādņu» rūpes par tautu.

«Disidentu» pūles pienācīgi novērtē Rietumu reakcionārās aprindas, jo to rekomendētais rīcības veids saskan ar mūsdienu antikomunisma lielo stratēģiju. Zinātnieks Saharovs no šiem acīm redzamajiem faktiem varētu izdarīt vajadzīgos secinājumus.

Imperiālisms kāpina militāro spēku, ASV militārais budžets tuvojas 100 miljardiem dolāru. Tāpēc neizbēgami arī Padomju Savienībai jāiegulda līdzekļi aizsardzībā. Šī rīcības veida galējie piekritēji Rietumos cer, ka ar savu tā dēvēto «novārdziriāšanas» teoriju apgrūtinās jauncel- smes darbu mūsu zemē, izraisīs noteiktu preču trūkumu, kas savukārt iespaidos padomju cilvēku morālo garu.

Jādomā, ka no šī viedokļa viņi vērtē «disidentu» darbību — skatieties, jau atradušies cilvēki, kas vēlas kapitulēt imperiālismam! Te viņi saskata cerīgu pamatu, lai lietotu izsmalcinātas metodes Padomju Savienības satriekšanai, jo jautājuma tīri militāra risināšana nedod nekādas izredzes uz panākumiem.

Jau piecdesmito gadu sākumā Anglijā iznāca kara lietu teorētiķa V. Džeksona grāmata «Septiņi ceļi uz Maskavu». Viņš sniedza pārskatu par karagājieniem uz Krieviju kopš senseniem laikiem, saskaitīja septiņus šādus karagājienus un secināja:

«Karagājieni pret Krieviju vienmēr cietuši neveiksmi — to apliecina zviedru, franču un vāciešu uzbrukumi. Vēl vairāk, katastrofu apmēri aizvien palielinājās ar katru nākamo iebrukumu. Vienīgais drošais ceļš uz Maskavu — vikingu ceļš. Viņi sniedza konstruktīvus pakalpojumus, kurus gribēja un lūdza pati krievu tauta. Taču cerēsim, ka neviens nekad nepadosies kārdinājumam imitēt Kārli XII, Napoleonu vai Hitleru, mēģinot uzvarēt ar kara palīdzību, jo tas, kā māca vēsture, būs neveiksmīgs un var izraisīt cilvēces kodoliznīcināšanu.»(53)

Uz to būtībā aicina «disidenti» — nāciet, valdiet, bet mēs palīdzēsim. Padomju cilvēkiem šaubu nav: šīs ieceres un «vikingu» koncepcija — paranoīdi murgi. Taču «disidentu» darbs ļoti uzmundrina noteiktas aprindas Rietumos; lielajā zemē it kā pastāvot iekšējas domstarpības, Padomju Savienība esot milzis uz māla kājām. Tātad — beidzot panākts tas, uz ko gadsimtiem ilgi cerējuši mūsu ienaidnieki: iedragāta tautas vienotība. Vai gan K. Klauzevics nemācīja, izmantodams piemēru par Napoleona karagājienu uz Krieviju:

«Krievija nav tāda zeme, ko tiešām varētu iekarot, tas Ir, okupēt; katrā ziņā to nevar izdarīt ne ar mūsdienu Eiropas valstu spēkiem, ne ar tiem 500 tūkstošiem cilvēku, kurus šim nolūkam atveda Bonaparts. Tādu valsti var uzvarēt tikai ar tās pašas vājumu un iekšējām nesaskaņām. Taču piekļūt šīs politiskās esamības vājajām vietām var tikai ar satricinājumiem, kuri skartu pašu valsts sirdi ... 1812. gada karagājiens neizdevās tāpēc, ka pretinieka valdība izrādījās stingra, bet tauta palika tai uzticīga un nelokāma, t. i., tāpēc, ka tas nevarēja izdoties.»(54)

Pentagona stratēģi amerikāņu virsnieku korpusa apmācībās, ņemot vērā otrā pasaules kara pieredzi, pastāvīgi citē šo vietu no Klauzevica darba un nemitīgi atkārto: «Saprotiet, cik dārgi vācieši samaksāja par šī Klauzevica galvenā padoma ignorēšanu.»(55)

«Disidentu» darbība mūsdienās ir acīm redzams mēģinājums izlabot mūsu zemes ienaidnieku kļūdas, aicinājums īstenot visstingrāko kursu pret Padomju Savienību. Solžeņicins un citi netīrie provokatori ir gatavi veicināt pat kara izraisīšanu, lai tikai panāktu savus murgainos antikomunistiskos mērķus. Protams, šie ļaudis tēmē uz nesasniedzamo, taču ar musināšanu un Padomju valsts apmelošanu viņi sarežģī starptautisko stāvokli, traucē nostabilizēt mieru pasaule, jo dod iemeslu aizvien jaunu pretpadomju kampaņu sarīkošanai. Citiem vārdiem sakot, viņi pasniedz vīģes lapu, ar ko aizklāt starptautiskās reakcijas visagresīvāko aprindu nodomus.»

***

Es to uzrakstīju, atkārtoju, apmēram pirms desmit gadiem. Un vēlreiz atkārtoju —- šajā rakstā nav ne noņemts, ne pielikts neviens vārds, neviena pieturzīme — tas izturējis laika pārbaudi, tālākie notikumi pilnīgi apstiprinājuši tā taisnību. Ņemsim kaut vai fantastisko militāro izdevumu pieaugumu Savienotajās Valstīs un to sabiedroto zemēs — NATO blokā. Es toreiz rakstīju par Padomju Savienības «novārdzināšanas» kursu. Kā gan es varēju zināt, ka tieši raksta publicēšanas laikā — 1974. gadā — šī politika tika formulēta aiz Baltā nama sienām. Niksona apspriedē ar kongresa līderiem viņš, sniedzis pārskatu par attiecībām ar PSRS, uzsvēra:

«— Mēs esam pilnīgi spējīgi atstāt krievus ar pliku dibenu.

— Kā atstāt? — pārvaicāja pakurlais senators Stenniss.

— Ar pliku dibenu! Ar pliku dibenu! — kliedza prezidents. Smiekli.

— Tāpēc, Džon, tev savā komitejā jāasignē arvien vairāk līdzekļu bruņojumam.»(56)

Tādos izteicienos Baltajā namā atklājās ASV nodomi izputināt mūs ar bruņošanās sacensību. Tagad mainījies tikai tas, ka «novārdzināšanas» politika kļuvusi par Baltā nama kredo. Par to tagad Savienotajās Valstīs skandina uz katra soļa kā par amerikāņu politikas alfu un omegu attiecībās ar Padomju Savienību. Protams, bez Niksona filoloģiskajām pārmērībām ...

Tagad manu kolēģu A. Jefremova un A. Petrova raksts, ko 1980. gada 15. februāri publicēja laikraksts «Komsomoļskaja pravda»:

«Cēzars nekļuva par Cēzaru

Es pēdējos gados diemžēl neesmu bijis apmierināts ar savu zinātniskā darba ražīgumu ... Fiziķa teorētiķa darbam esmu ļoti vecs. 1974. g.

Es pilnīgi apzinos savu nekompetenci sabiedriskās dzīves sarežģītajos jautājumos. 1975. g.

Es ļoti, ļoti ilgi neesmu bijis uz kino. Es lasu ļoti maz. Man tam nav ne laika, ne spēka. Retumis pirms gulētiešar nas es lasu detektīvromānus angļu valodā. 1977. g.

Es ar vislielākajām grūtībām nesu vispasaules slavas smago nastu. 1977. g.

Tas ir epigrāfs, būtībā epitāfija, ko pēdējos gados Saharovs teicis par akadēmiķi A. Saharovu. Viss pagātnē, īstā dzīve pagājusi — ar visām tās rūpēm un panākumiem. Un kā kapakmens uz viņu gulstas «vispasaules slavas nasta» — popularitāte Rietumos par to, ko viņš paveicis pēc zinātniskā darba apraušanās.

Diemžēl beigas ir loģiskas. Ceļš, kas noveda pie sabiedriskā un intelektuālā kraha, sākās bēdīgi slavenajā ziloņkaula tornī, kurā viņš noslēdzās no savas zemes lielās dzīves. Saharova — cienījama matemātikas profesora laimīgā dēla bērnība un jaunība aizritēja divdesmitajos un trīsdesmitajos gados. Vecākus, protams, neizraugās, taču ģimenes izraugās savu ceļu — profesora ģimene tajās vētrainajās desmitgadēs cieši iekapsulējās. No vecās pasaules pusaudzim Saharovam palika guvernante vāciete un nopūtas par zaudēto buržuāzisko turību.

Viņam likās, ka izraudzītā profesija — fizika un matemātika — viņu droši norobežos no nepatīkamās īstenības. Sākumā aprēķins it kā attaisnojās. Lielā Tēvijas kara vētra pagāja garām Saharovam, kurš 1941. gadā, kad aprāvās neskaitāmi daudz viņa vienaudžu dzīvību, bija 20 gadus vecs. Lai kā tas arī būtu, viņš tajos gados deva savu ieguldījumu — pabeidza studijas Maskavas Valsts universitātē un uzsāka zinātnisko darbu.

Darbs sekmīgi risinājās talantīgu padomju fiziķu kolektīvā, kurā Saharovam bija nozīmīga vieta. Kopā ar kolēģiem viņam tika piešķirti augsti valdības apbalvojumi, viņa panākumi tika plaši atzīti. Daudzus gadus vēlāk Rietumos tika radīta leģenda par Saharovu — superzinātnieku. Tā ļoti izbrīnīja tos, kuri bija strādājuši kopā ar viņu. Ar viņu domām zināmu iemeslu dēļ (par tiem mēs pastāstīsim turpmāk) viņš nevarēja nerēķināties un tāpēc no sevis izspieda: «Rietumu presē mani bieži dēvē par «ūdeņraža bumbas tēvu». Šis raksturojums augstākā mērā aplami atspoguļo kolektīvā izgudrojuma patiesos (un sarežģītos) apstākļus, taču par to es sīki nerunāšu.»

Kodoltermisko ieroču gigantiskais spēks ir vispārzināms, tas dziļi skāra Saharovu, radīdams viņā noteiktu sindromu (uzmācīgu ideju). Zināmā mērā Saharova sindroms ir līdzīgs «inženiera Gariņa sindromam» (atcerēsimies A. Tolstoja romānu «Inženiera Gariņa hiperboloīds»). Viņš nespēja novilkt robežu starp savu līdzdalību Izgudrojumā un vēlēšanos, lai kodolbumba piederētu tikai viņam. Droši vien te ari sākās process, kas pazudināja fiziķi teorētiķi un radīja to Saharovu, kas pazīstams tagad. Bet runāsim viņa paša vārdiem: «Bija radīti totālas iznīcināšanas līdzekļi, kas potenciāli spēja iznīcināt visu civilizācju. Taču es ievēroju, ka kontroles sviras atradās citu rokās.» Pats Saharovs acīmredzot uzskatīja, ka valstij kā atlīdzību par kodolieroča izstrādāšanu viņa rokās vajadzēja nodot tās pašas «kontroles sviras». Kādiem mērķiem? To viņš darīja zināmu brošūrā 1968. gadā.

Šī brošūra ar ārēji nevainīgo nosaukumu «Pārdomas par progresu, mierīgu līdzāspastāvēšanu un intelektuālo brīvību» nebūt nebija parasts sacerējums. Tas bija pieteikums uz līderību, tas bija karojošās «tehnokrātijas» manifests. Saharovs ierosināja visu varu pār cilvēci nodot «tehnokrātijai», apsolīdams ap 2000. gadu izveidot «pasaules valdību». Nav grūti secināt, ka spīdošas idejas autors sev rezervēja attiecīgu vietu, iespējams pat Visuma Cēzara amatu. Pilnīgi pametis novārta zinātnisko darbu, nākamos piecus gadus Saharovs visu savu laiku bez atlikuma veltīja, lai izveidotu varenu savu domubiedru koalīciju. Sākumā viņš domāja, ka kolēģi, sekojot viņa piemēram, pametīs zinātni un nostāsies viņa pusē. Tāpēc arī, kā iepriekš minējām, viņš bija atturīgs, vērtējot savu ieguldījumu fundamentālajos pētījumos, bet tomēr ar milzīgām pretenzijām uz varu. Jau taktisku apsvērumu dēļ vien dvēseļu medniekam vajadzēja būt pieticīgam ...

Izveidojās neveikls stāvoklis. Zinātnieki, dažus no kuriem šajos piecos gados viņš bija krietni nokaitinājis, neizteica vēlēšanos pamest savas laboratorijas. Viņi brīnījās par akadēmiķa aicinājumu, taču nebija iekārdināmi ar pavērtajām perspektīvām: ja tiks izveidota «pasaules valdība», solīja Saharovs, «tad panākumi bioloģiskajās zinātnēs (šajā un nākamajos periodos) ļaus efektīvi kontrolēt un virzīt visus dzīves procesus bioķīmiskajā, šūnu, organisma, ekoloģiskajā un sociālajā līmenī — sākot no dzimšanas un novecošanas procesiem un beidzot ar psihiskajiem procesiem un pat iedzimtību ... Tāda revolūcija ir iespējama un nekaitīga tikai tad, ja pastāv ļoti «inteliģenta», šī vārda plašā nozīmē, vispasaules valdība.» Šī ideja oda pēc autoritārisma un fašisma: drūma cilvēku- robotu pasaule ar saharoviem priekšgalā. «Tehnokrātiskie» murgi tika novērtēti objektīvi — kā vājprāts, bet Saharovs ieguva savādnieka reputāciju. Ar to arī viss būtu beidzies, ja Saharovam nebūtu uzradušies «draugi» Rietumos.

Lai gan tajos piecos gados Saharovs uzkrītoši meklēja sev piekritējus tikai Padomju Savienībā, viņa centienus novērtēja tie, ar kuriem viņam nebija tiešu sakaru, — galējie antikomunisti un Rietumu speciālie dienesti. Viņi pievērsa uzmanību tam, ka godkārīgais cilvēces labdaris aicina uz sociālisma iepludināšanu kapitālismā un ļoti slavē kapitālismu. Tāpēc no Rietumu valdošo aprindu šķi- risko interešu viedokļa Saharovs bija pelnījis visplašāko atbalstu.

Saharova manifests, kuru viņš slepeni izplatīja Padomju Savienībā, gandrīz tūlīt tika plaši pavairots Rietumos.

H. Kisindžers, kas toreiz bija iecelts par prezidenta palīgu nacionālās drošības jautājumos, tātad par C1P un Ko šefu, tūlīt teica: «Saharova dokuments ir viens no visnozīmīgākajiem pēdējo gadu dokumentiem komunistiskajā sfērā.» Jau pašā manifesta iedīglī bija visi tie demagoģiskie paņēmieni un apmelojošie izdomājumi, kas vēlāk tika likti provokatoriskās «cilvēka tiesību» kampaņas pamatā.

Ielūkosimies krājumā «Pasaules vēstures rokasgrāmata. Koncepcijas un problēmas» (Ņujorka, 1967), ko rediģējis profesors D. Danners. Krājuma sastādīšanā piedalījās 100 vadošie amerikāņu vēsturnieki un politologi. Lūk, ko viņi uzskatīja par vajadzīgu pateikt rakstā «Par cilvēka tiesībām»: «Nesen radies termins ... Formulējuma neprecizitātes dēļ «cilvēka tiesību» terminam ir pavisam niecīga nozīme.»

Atvērsim citu amerikāņu skaidrojošo vārdnīcu «Jaunā politikas valoda». Pat 1972. gada izdevumā «cilvēka tiesību» termins atsevišķi nav ievietots. Tas pieminēts rakstā «pilsoņu tiesības»: «tāpat tiek lietots patvaļīgs termins «cilvēka tiesības»; to bieži lieto tie, kas grib izrādīt dievbijīgas rūpes par individuālajām tiesībām, taču tā, lai viņi netiktu izdaudzināti par nēģeru piekritējiem». Un viss! Par «cilvēka tiesībām» Vašingtona sāka skandināt tad, kad bija vajadzīgs iemesls iejaukties PSRS iekšējās lietās, lai grautu padomju sabiedrisko un valsts iekārtu. Pie šī procesa pirmsākumiem stāvējis Saharovs.

Tas bija politiskā avantūrista un antisovetista Saharova otrais mēģinājums. Pirmais mēģinājums izgāzās — radīt kustību, kas cīnītos par varas nodošanu «tehnokrātiem», Saharovam neizdevās. Tad viņš nolēma dibināt plašu «cilvēka tiesību aizstāvju» organizāciju. Pēc viņa ieceres, Rietumu funkcionālā loma — nodrošināt to personu imunitāti Padomju Savienībā, kuras nodarbotos ar graujošo darbību. Kustības priekšgalā, protams, Saharovs, kas vadītu ne tikai «tiesību aizstāvjus», bet arī Vašingtonu. Tātad ceļš cits, bet mērķis tas pats — kļūt par Cēzaru.

Rietumu speciālo dienestu štābu mītnēs, jādomā, krietni pasmējās par akadēmiķa pretenzijām un neņēma tās nopietni. Taču viņa ierosinātās metodes sāka izmantot praktiskajā graujošajā darbībā pret Padomju Savienību. Tādējādi Saharovs nebija nekas vairāk kā bandinieks Padomju Savienības visniknāko ienaidnieku rokās. Kopš 1973. gada vasaras Saharovs nodibināja noziedzīgus kontaktus ar ārzemniekiem Maskavā — pa labi un pa kreisi sniedza pretpadomju intervijas, sacerēja dažādus «protestus», deldēja Rietumu vēstniecību sliekšņus. Tā kā viņš bija ļāvies Rietumu aizgādībai, turienes speciālie dienesti pasteidzās no viņa izdabūt to, kas nekādi nav attiecināms uz «cilvēka tiesībām», — ziņas, kas satur valsts noslēpumus. Ārzemju izlūki, līdzīgi Krilova lapsai, kas uzrunā eglē tupošo vārnu, ļoti glaimoja muti atpletušajam Saharovam. Rezultāts: 1973. gada augustā Saharovu uzaicināja ierasties PSRS prokuratūrā un brīdināja, ka viņu izmanto ne tikai mūsu valstij naidīgi spēki, bet arī ārzemju izlūkdienesti.

Pēc tam viņš kļuva uzmanīgāks, taču nemazināja dedzību pretpadomju kustības organizēšanā. Tam vajadzīga nauda, un viņš to arī diedelēja no ārzemniekiem. Pats Saharovs nevarēja sūdzēties par līdzekļu trūkumu — viņš saņēma no valsts visu, kas pienākas cilvēkam, kurš sastāv PSRS Zinātņu akadēmijā. Bet viņam vajadzīga arī valūta. To viņš saņēma 1975. gadā «pieklājīgā» veidā — kā Nobela prēmiju. Taču lūgumi pēc pabalstiem turpinājās. 1977. gada pavasarī Saharovu apciemoja kāda amerikāniete Merfija un «atklāja», ka viņš dzīvojot «šausmīgā nabadzībā». Žēlsirdīgā dāma ar provinciālā amerikāņu laikraksta «Main Line Times» starpniecību aicināja palīdzēt «tiesību aizstāvjiem». Kā? Amerikāņiem, kuri brauc uz Krieviju, viņa māca, jāņem līdzi tas, ko var pārdot, — džinsi, zeķbikses, lodīšu pildspalvas, ko «disidenti» realizēs. Par šīm precēm Saharovs «pienācīgi» atalgoja savu apmeklētāju. Atgriežoties Savienotajās Valstīs, viņa zem apģērba paslēpa pretpadomju paskvilas.

Avantūristes dzīvesvietas — Delaveras štata apgabala padome viņu slavināja, pieņemdama atzinīgu rezolūciju par «ārkārtējo vīrišķību, ar kādu viņa no Padomju Savienības izvedusi Andreja Saharova vēstules». Šī rezolūcija liecina par padomju muitas darbinieku augsto tikumību, jo viņi vadās no prezumpcijas, ka Padomju Savienībā ieradušās personas ir kārtīgi cilvēki, un tāpēc zem dāmu veļas negramstās.

Taču ne tikai no spekulācijas ar džinsiem, zeķbiksēm, lodīšu pildspalvām pārtiek Saharova domubiedri, kas kopā ar viņu piedalās graujošā darbībā pret mūsu zemi. Lietā tiek liktas daudz lielākas summas, kas nāk no Rietumu speciālajiem dienestiem. Daļu no tām sadala personiski pats Saharovs. 1977. gada 23. februāra intervijā franču laikrakstam «France Soir» viņš sūdzējās par savu smago materiālo stāvokli, par nepieciešamību «pastāvīgi palīdzēt mūsu draugiem, pazīstamām un nepazīstamām personām».

Šo pazīstamo personu loks ir visai plašs, un to vidū ir ne mazums cilvēku ar tumšu pagātni un tagadni. Saharovs kā magnēts pievelk noziedzīgos un antisabiedriskos elementus. Viņš burtiski izraudzījies jaunu profesiju —• «labdara» lomu. Vēl vairāk. Viņš uzmācīgi aicina Rietumu lielvalstu vadītājus darboties kopā ar viņu šajā jomā. Tādēļ Saharovs visu laiku sarakstās ar prezidentiem un premjerministriem. Parasti gan raksta tikai viņš, bet gadās ari atbildes. Piemēram, Saharovs un ASV prezidents Dž. Kārters varēja apmainīties ar vēstījumiem iā iemesla dēļ, ka Čerņigovas apgabala tiesa par valsts īpašuma izlaupīšanu bija sodījusi recidīvistu Rubanu. Viņš zaga materiālus, izgatavoja suvenīrus un pārdeva tos. «Patiesais iemesls» (sodīšanas), provokators Saharovs skaidroja Kārteram, «bija tas, ka viņš bija izgatavojis, dāvanu amerikāņu tautai ASV 200. gadadienas jubilejā: grāmatas apvāku ar Brīvības statujas attēlu.» Ne jau par to, protams, sauca pie atbildības Rubanu, Jā, bija tāds «suvenīrs», taču bija arī simtiem citu — ar daudz vienkāršākiem attēliem, tomēr visi bija izgatavoti no zagta materiāla un tika nelegāli pārdoti. Un kas to būtu padomājis! ASV prezidents Saharovam oficiāli apliecināja: «Esiet droši, amerikāņu .tauta un mūsu valdība stingri pildīs savas .saistības veicināt cieņu pret cilvēka tiesībām ne tikai mūsu zemē, bet arī visā pasaulē.» Citiem vārdiem sakot, zagļi un spekulanti, jūs droši varat likt savas cerības uz duetu «Kārters—Saharovs».

Taču tās nav vienīgās akadēmiķa rūpes — «aizsargāt» ar Rietumu palīdzību tos savus līdzskrējējus, kuri pastāvīgi nonāk konfliktā ar likumu, precīzāk sakot, ar tiem KK pantiem, kas traktē laupīšanas un zādzības,.Viņš droši vien sen sapratis, ka ar tādu, «karaspēku» ,daudz neiekarosi. Noziedznieku labdara loma Saharovam ir patīkama, taču ne galvenā. Galvenā — provokatora, nodevēja loma. Viņš nemitīgi aicina kapitālistisko pasauli uzbrukt Padomju Savienībai. Kā jau teorētiķim pieklājas, viņš nospraudis Rietumu un PSRS attiecību «optimālo» variantu, kurš paredz, ka Savienotajām Valstīm «būs spēki, kas 2—3 reizes pārspēj padomju spēkus». 1975. gadā brošūrā «Mana zeme un pasaule» Saharovs šiki izklāstījis stratēģiju, kas jāievēro Rietumiem, lai tādu stāvokli sasniegtu:

«— Tikai izdarot visstiprāko spiedienu, ar kuru tik ievainojamas padomju varas iestādes, ir cerības uz panākumiem.

— Pats svarīgākais: Rietumu lielvalstu vienotība, kopīga stratēģija, aplūkojot aizvien plašākās problēmas attiecībās ar sociālistiskajām valstīm.

— Pastāvot vienotībai, nepieciešams līderis. Tiesības būt tādam līderim ir Savienotajām Valstīm — to milzīgās atbildības dēļ.

— Es baidos, ka pašreiz Rietumu valstis neizdara pietiekamu spiedienu uz sociālistiskajām valstīm.»

Kādā veidā tad jāizdara šis «spiediens»? 1974. gadā sarunā ar senatoru Bakliju (šī saruna pamudināja Saharovu uzrakstīt minēto brošūru) viņš atbraukušo galējo reakcionāru mudināja: «Rietumu valstīm jābūt gatavām riest zināmus upurus, lai izpildītu uzdevumus, kurus izvirzījusi vēsture — it īpaši sakarā ar sociālisma globālo izaicinājumu. Izdarīt spiedienu uz PSRS, ierobežojot tās spējas importēt pārtiku, izdarīt spiedienu ar cenu politiku... Nepieciešams izmantot visas iespējamās ietekmes sviras — slepeno un atklāto diploma!iju, presi, demonstrācijas, citus iedarbīgus līdzekļus: īslaicīgu atteikšanos sadarboties tajā vai citā joma, tirdzniecības un kontaktu ierobežošanu likumdošanas ceļa.»

Šo formulu, kas tika izteikta sarunā ar Bakliju, viņš atkārto kā buramvārdus, turklāt gandrīz nemaz to neizmainot. Grāmatā «Bažas un cerības», kas 1978. gadā iznāca Savienotajās Valstīs, viņš aicina: «Jāizmanto visi iespējamie spiediena līdzekļi — slepenā un atklātā diplomātija, prese, demonstrācijas un citas metodes prestiža iedragāšanai, boikots, atteikšanās no sadarbības tajā vai citā jomā, tirdzniecības un kontaktu ierobežošana likumdošanas ceļā.»

Kāpēc tas jādara? Brošūrā «Mana zeme un pasaule» «dižais stratēģis» paskaidro, ko Rietumi tādā veidā iegūs:

«Es uzskatu, ka sociālistisko zemju mērķi (it īpaši pēckara robežu nostiprināšana) pilnībā neatbilst Eiropas nākotnes interesēm.» Tātad viņš pacēlis roku pret to, kas tika izcīnīts ar padomju karavīru asinīm un nostiprināts ar pēckara starptautiskajiem līgumiem, — Saharovs prasa revidēt tagadējās robežas Eiropā! Kas neizdevās hitleriskajai Vācijai un tās satelītiem, to Rietumi tagad, pēc Saharova domām, panāks ar izdaudzināto «spiedienu»!

Kas attiecas uz Padomju Savienību, tad reformas, kuras gatavojas īstenot Cēzars Saharovs, kad bfis izlauzies pie varas, būtībā nozīmē kapitālistiskās iekārtas restaurāciju:

«Visu veidu darbības daļēja denacionalizācija, varbūt izņemot smago rūpniecību un galvenos transporta un sakaru veidus... Daļēja dekolektivizācija ... Arējās tirdzniecības monopola ierobežošana ...» Re, kā!

Saharovs pieprasa pilnīgi atteikties no tā, ko mūsu zemei devis Lielais Oktobris, cenšas ar Rietumu pūliņu palīdzību pagriezt atpakaļ vēstures pulksteņa rādītājus līdz 1917. gadam. Viņš vēl arvien uzskata par iespējamu panākt to, ko nespēja sasniegt starptautiskais imperiālisms pilsoņu kara gados ar bruņotu intervenciju pret Padomju Republiku. Viņš paceļ roku pret to, ko mēs nosargājām vislielākajā no kariem — cīņās pret zvērisko fašismu. Viņš nekaunīgi un ciniski pasludina sevi par sabiedroto tiem, kuri nogalināja padomju cilvēkus. Jā, par slepkavu sabiedroto. Nebūt ne nejauši viņš pierunāja amerikāņu varas iestādes neizdot Padomju Savienībai noziedzniekus Brazinskus, kuri nonāvēja padomju lidmašīnas stjuarti. Ne velti viņš aizstāvēja nelieti Zatikjanu un viņa līdzdalībniekus, kas Maskavas metro ielika bumbu, kuras sprādziena rezultātā gāja bojā sievietes un bērni. Viņa «humānisms» nav vienkārši nepatiess. Tas ir patoloģiski necilvēcisks. «Nelaimīgā Nesa liktenis,» raksta Saharovs, «nevar nesatraukt. Es rakstu par Mesu, zinādams, ka viņš ir viens no nacisma noziedzīgās sistēmas izveidotājiem.»

Saharovs apsveica reakciju, lai kur ari tā pasaulē paceltu galvu, viņš jūsmoja, piemēram, par Pinočeta kliķes asiņaino nākšanu pie varas Čilē. Un tajā pašā laikā neslēpa savu naidu pret demokrātijas un miera spēku uzvarām. Vajadzēja tikai Vjetnamas tautai uzvarēt ilgajā un smagajā karā pret amerikāņu imperiālismu, lai Saharovs 1975. gada rudenī uzbruktu Vašingtonai ar rūgtiem pārmetumiem. Viņš raksta: «Uzskatu, ka šo traģisko notikumu attīstību (tas ir, vjetnamiešu tautas uzvaru. — Aut.) varēja novērst, ja Savienotās Valstis militārajā, bet it īpaši politiskajā ziņā būtu rīkojušās enerģiskāk. Politisks spiediens uz PSRS, lai tā pārtrauktu piegādāt ieročus Ziemel- vjetnamai, lielu ekspedīcijas spēku, to skaitā ANO spēku ātra nosūtīšana, efektīvāka ekonomiskā palīdzība, citu Āzijas un Eiropas valstu iesaistīšana — tas viss būtu varējis ietekmēt notikumu gaitu.» Viņam par maz, ka ASV raidīja pret vjetnamiešu tautu 600 tūkstošus karavīru, nogalināja daudzus simtus tūkstošu mierīgo iedzīvotāju, izpostīja brīnišķīgu zemi! Kādam gan jābūt Saharova naidam pret sociālismu, ja viņš, ne aci nepamirkšķinādams, raksta šos kanibālistiskos vārdus.

Garīgais atkritējs, provokators Saharovs, veikdams graujošo darbību, jau sen sev padarījis par savas tautas un valsts nodevēju.

Tas, ko Saharovs pastrādājis pret savu Dzimteni, nelietīgi izmantodams padomju tautas pacietību, pēc jebkuras mūsdienu valsts likumiem tiek uzskatīts par smagu noziegumu. Paraudzīsimies, piemēram, ASV kriminālkodeksā. Šī kodeksa 18. sadaļas 2385. pantā teikts: par to, ka ar iepriekšēju nodomu vai apzināti tiek aicināts, veicināts, dots padoms vai sludināta nepieciešamība, pienākums, vēlamība vai mērķtiecība gāzt vai iznīcināt ASV valdību vai jebkura štata valdību... vai par jebkura tāda satura iespiesta materiāla drukāšanu, publicēšanu, rediģēšanu, izplatīšanu vai nodošanu publiskai apskatei, materiāla, kurš aicina, ieteic vai sludina nepieciešamību, pienākumu, vēlamību vai mērķtiecību gāzt vai iznīcināt jebkuru valdību Amerikas Savienotajās Valstīs, lietojot spēku vai ceļot nekārtības, draud naudas sods līdz 20 tūkstošiem dolāru vai ieslodzījums cietumā līdz 20 gadiem, vai ari abi soda mēri.

Nav šaubu — ja Saharovs būtu ASV pilsonis un nodarbotos ar to pašu, ko pie mums, viņš neizbēgami nokļūtu aiz restēm.

Saharovs gribēja kļūt par Cēzaru, bet nostājās uz noziedzīga ceļa.

Administratīvie pasākumi attiecībā uz Saharovu veikti tāpēc, lai izbeigtu viņa graujošo darbību. Sos pasākumus pilnīgi atbalsta padomju sabiedrība. Tie, bez šaubām, varētu izrādīties noderīgi arī pašam Saharovam, ja viņš spētu kritiski novērtēt savu pagrimumu.

Rietumu propaganda mēģina konstruēt kaut kādu «Saharova problēmu». Taču tādas problēmas vienkārši nav. Vismaz padomju tautai tādas nav. Bet to spēku rūpes, kuri vadīja Saharovu no ārzemēm, ir negodīgas rūpes.»

Pēc manām domām, ar šiem diviem rakstiem pamatos aprobežojas Saharova uzskatu analīze mūsu prese un tajos novērtēta viņa loma graujošajā darbībā pret Padomju Savienību.

14

Lai cik bargi vārdi — un pilnīgi pelnīti — tiktu adresēti Saharovam, no cilvēciskā viedokļa kļūst viņa žēl. Viņš nodarījis un turpina nodarīt ļaunumu mūsu tautai un valstij. Taču nebūt ne visu vajag attiecināt tikai uz viņa paša ļauno prātu. Saharovs ir arī to intrigu upuris, kuras ap viņa vārdu vijuši un vij Rietumu speciālie diņnesti. Izmantodami viņa pēdējo piecpadsmit dzīves gadu īpatnības (par to turpmāk), graujošo resoru provokatori virzījuši un virza šo garīgi nelīdzsvaroto cilvēku darboties pretēji Sali arovam — zinātniekam.

Mēs redzējām, ar cik žilbinošu oreolu Rietumu propaganda pēc speciālo dienestu norādījuma apveltījusi Šu- harovu. Tūkstošos un tūkstošos materiālu tiek apgalvots, ka viņš lieliski saprotot, mūsdienu pasaules problēmas un gudri mācot, kā Rietumiem jāizturas pret Padomju Savienību. Tomēr pamēģināsim noskaidrot, kā uz Saharovu raugās no «iekšpuses», tas ir, kā viņa sabiedriskās un politiskās koncepcijas vērtē cilvēki, kas vada viņa cildināšanai paredzēto propagandas kampaņu.

1981. gadā amerikāņu profesors R. Paipss ļoti steidzīgi izdeva savu krājumu, kurā ievietoti no 1976. gada līdz

1980. gadam, sacerētie raksti. Viņa steiga ir saprotama — nākot pie varas Reigana administrācijai, Paipss tika pieņemts atbildīgā amatā Nacionālās drošības padomes aparāta. Tagad viņš ir starp tiem, kuri nopamato Vašingtonas kursu pret Padomju Savienību — ari graujošo darbību. Skaidrs, ka viņš grib iegūt gaišreģa slavu, un, tā kā CIP un Ko uzskata, ka flirts ar noziedzniekiem Padomju Savienībā ir labākais priekšnoteikums padomju iekārtas graušanai no iekšienes, Paipss steidzās parādīt, ka jau sen esot saskatījis, ka bēdīgi slaveno «tiesību aizstāvju» elks Saharovs graujošajai darbībai, ir maznoderīgs.

Nav šaubu, ka, vadīdamies no šiem apsvērumiem, Paipss 1981. gada krājumā ievietoja ari savu 1976. gada interviju, kas toreiz netika publicēta. Tagad Paipss it kā saka — skatieties, jau 1976. gadā, kad par Saharovu runāja neatņemdamies, es savējo vidū norādīju, ka viņa koncepcijas ir muļķības un viņš nav nopietni ņemams. Šī atklāsme, protams, kļuva iespējama arī tāpēc, ka no CĪP viedokļa «tiesību aizstāvju» reālais noderīgums bija izsmelts. Viņu izmantošana propagandā — tā jau cita lieta. Lūk, ko Paipss sacīja šajā intervijā:

«Tehniķi nav zinātnieki, lai gan Saharovs ir unikāls... Tādi cilvēki ir vai nu apolitiski, vai ari politiskajā ziņā paklausīgi, un, neraugoties uz lielo troksni, ko sacēluši mūsu intelektuāļi Savienotajās Valstīs, es neuzskatu, ka viņi pie. tam vēl būtu vīrišķīgi... Manuprāt, vienīgais rezultāts, ko devusi zinātniskās metodoloģijas izmantošana nevis zinātnē, bet cilvēku attiecībās, ir augstprātība. Vairākums man pazīstamo zinātnieku, kuru vidū ir arī Nobela prēmijas laureāti un kuri šo godu saņēmuši par pētījumiem savās nozarēs, jo pratuši stingri sasaistīt secinājumus ar faktiem, pilnīgi atkāpjas no šī principa, tiklīdz ielaužas citās sfērās. Viņi ņemas spriest par politiku un ekonomiku, būdami nožēlojami nejēgas šajās jomās. Kāda ir šās augstprātības psiholoģija? Mēdz gadīties: atrisinājuši problēmu kādā ļoti sarežģītā zinātnes nozarē, zinātnieki sāk domāt, ka viņi vienā acumirklī ir spējīgi atrisināt citas, viņuprāt, daudz vienkāršākas problēmas. «Cilvēku attiecības,» viņi paziņo, «nav nekas salīdzinājumā, teiksim, ar molekulām un ģenētiskajām struktūrām — tur viss ir vienkārši.» Zinātnieki uzskata, ka mēs esam juristu banda, kas sadomā problēmas tur, kur to nav. Nav nekādu šaubu — es nezinu nevienu gadījumu, kad zinātnieks, ekstrapolējis zinātnisko metodoloģiju uz cilvēku attiecību filozofiju, būtu guvis panākumus tās izveidošanā.»(57)

Lai gan pret Saharovu tika izdarīts propagandistisks reveranss, Paipss viņu neizslēdza no šī vispārējā vērtējuma par zinātnieka lomu politikā, kā to saprot Vašingtonā. Re, kādu atestātu «domātājam» Saharovam izsnieguši tie, kas pratuši viņu praktiski izmantot imperiālisma interesēs. Kā? Lai to noskaidrotu, vajadzēs ielauzties Saharova personiskajā dzīvē.

...Viss ir vecs kā pasaule — Saharova mājās pēc sievas nāves ieradās pamāte un izsvieda bērnus ārā. Nekad neviena tauta to nav uzskatījusi par slavējamu izrīcību. Šājā ziņā cilvēces mutvārdu un arī rakstveida atmina ir pārpilna baismīgām pasakām. Cilvēces morāles nekaunīgo apsmiešanu nekādi nevar izprast, paliekot realitātes ietvaros, tāpēc to izskaidro ar pārdabisku spēku iejaukšanos, un par tādu pamāti parasti saka — ragana. Bet kā šāda viedokļa pierādījumu min to būtņu, kuras pamāte ieved atraitņa mājās, «tikumiskās» īpašības — viņas dzimuma īpašības. Ne velti tautas gudrība saka — kāda ābele, tāds ābols, kāds celms, tāda atvase... Gauži patiesa ir tautas gudrība.

Atraitnis Saharovs iepazinās ar kādu sievieti. Jaunībā izlaidīgā meitene bija sasniegusi gandrīz profesionālismu, pavedot un aptīrot vecākus vīriešus, tātad vīriešus ar stāvokli. Taču gandrīz vienmēr šādos gadījumos rodas sarežģījumi, jo jebkuram padzīvojušam vīrietim ir kāda tuva sieviete, parasti sieva. Tātad tā jānovāc. Kā? Mūsu stāsta «varone» rīkojās vienkārši — atvīla vīru slimajai draudzenei un ar šantāžu, ar telefoniskiem ziņojumiem, stāstot riebīgus sīkumus, noveda nabaga sievieti līdz nāvei. Viņa sasniedza, ko vēlējās, — gandrīz kļuva par dzejnieka Vse- voloda Bagricka sievu. Vilšanās — viņš krita karā. Taču meiča nebija aprobežojusies tikai ar vienu darbības virzienu, viņa bija visai uzņēmīga. Tajā pašā laikā viņai bija kvēls romāns ar pazīstamo inženieri Moiseju Ziotņiku. Taču atkal blakus nepatīkams traucēklis — sieva!

Inženieris viņu novāca — vienkārši, nogalināja un ilgus gadus pavadīja ieslodzījumā. Skandalozā lieta pamudināja tajos gados pazīstamo padomju kriminālistu un publicistu Ļevu Šeiņinu uzrakstīt stāstu «Pazušana», kurā Zlotņika mīļākā figurēja ar vārdu Lūsi ja B. Bija kara laiks, un pārbiedētā izveicīgā «Lūsija B.» kļuva par sanitāri un paslēpās hospitāļa vilcienā. Te viņai aizsākās kārtējais sakars — ar vilciena priekšnieku Vladimiru Dorfmani, kuram sanitāre bija piemērota ja nu vienīgi kā meita.

1948. gadā vēl viens romāns — ar ievērojamu saimniecisko darbinieku Jakovu Kiselmani, kurš bija turīgs un, protams, nebūt ne.jauns. «Liktenīgā» sieviete, apgādājusies ar viltotām izziņām, prata iestāties Maskavas Medicīnas institūtā. Tur viņa neskaitījās no sliktākajām -— pa labi un pa kreisi stāstīja par saviem «varoņdarbiem» sanitārajā vilcienā, apdomīgi noklusēdama finālu. Arēji viņa uz kopējā pēckara studentu fona īpaši neizcēlās.

Kāds gan prieks no Kiselmaņa, ja viņš dzīvoja Sahalīnā un Maskavu apmeklēja reti. Bet līdzās kursa biedrs Ivans Semjonovs. Ar to viņa stājās zināmos sakaros. 1950 gadā viņai piedzima meita Tatjana. Māte apsveica abus laimīgos tēvus — Kiselmani un Semjonovu. Nākamajā gadā Kiselmanis noformēja attiecības ar «meitas» māti, bet divus gadus vēlāk laulības attiecībās ar viņu stājās arī Semjonovs. Nākamos deviņus gadus viņa nodzīvoja likumīgā laulībā vienlaicīgi ar diviem vīriem, bet Tatjanai no mazām dienām bija divi tēvi — «tētis Jakovs» un «tētis Ivans». Meitene iemācījās viņus atšķirt -- «no tēta Jakova» nauda, no «tēta Ivana» tēva mīlestība. Meita bija loti apķērīga, gluži kā pieaudzis cilvēks, un nekad nevienu tēvu nesarūgtināja — neteica, ka ir ar! otrs tētis, jādomā, ka pirmām kārtām viņa klausīja mammai. Prāvie naudas pārvedumi no Sahalīnas sākumā nodrošināja divu «trūcīgo studentu» dzīvi Maskavā.

1955. gadā mūsu «varonei» — sauksim viņu beidzot īstajā vārdā — Jeļenai Bonnerei piedzima dēls Aļoša. Un tā tolaik eksistēja pilsone Kiselmane-Semjonova-Bonnere. Dzīvoja viņa jautri un līdztekus par sev līdzīgiem audzināja bērnus — Tatjanu un Alekseju. Neveiksminieks Moisejs Zlotņiks pa to laiku bija izcietis sodu un, sirdsapziņas pārmetumu plosīts, piecdesmito gadu vidū atgriezās Maskavā. Nejauši sastapis to, kuru uzskatīja par sava briesmīgā likteņa, vaininieci, viņš šausmās atkāpās, bet viņa, lepni klusēdama, pagāja garām — jauni paziņas, jauni sakari, jaunas cerības ...

Sešdesmito gadu beigās Bonnere beidzot nokļuva uz «lielāka zvēra» pēdām. Tas bija atraitnis akadēmiķis A. Saharovs. Bet, ak vai, viņam trīs bērni — Tatjana, Ļuba un Dima. Bonnere zvērēja akadēmiķim mūžīgu mīlestību un iesākumam izsvieda no ģimenes ligzdiņas Taņu, Ļubu un Dimu, bet iemitināja tur savējos — Tatjanu un Alekseju, Mainoties Saharova ģimenes stāvoklim, mainījās arī viņa intereses. Amatu savienošanas kārtībā teorētiķis sāka nodarboties ar politiku, sāka satikties ar tiem, kurus drīz vien sāka saukt par «tiesību aizstāvjiem». Bonnere Saharovu saveda kopā ar viņiem, līdztekus pavēlēdama dzīvesbiedram savu bērnu vietā iemīļot viņas bērnus, jo tie būšot liels atbalsts viņas iecerētajā godkārīgajā pasākumā — kļūt par «citādi domājošo» vadoni (varbūt vadoņiem?) Padomju Savienībā.

Tā kā tādus «citādi domājošos» varēja uz pirkstiem saskaitīt, jaunuzradušies akadēmiķa Saharova divi «bērni», no viņa viedokļa, bija zināms pastiprinājums. Neapšaubāmi Bonneres sakūdīts, Saharovs sāka skaļi vaimanāt par «tiesību» pārkāpumiem Padomju Savienībā. Šie pārkāpumi tika atmaskoti divos līmeņos — «vispār» un bonierēti — kā piemēru izmantojot jauniegūto «bērnu» «apspiešanu». Kas tad ar viņiem bija noticis? Bonneru ģimene bija palielinājusies —- sākumā par vienu vienību — Jankeleviču, kurš bija apprecējies ar Tatjanu Kiselmani-Semjonovu-Bonneri, bet pēc tam par vel vienu vienību — Aleksejs apņēma par sievu Olgu Ļevšinu. Visi viņi Bonneres vadībā nodarbojās ar «politiku». Iesākumā viņi nonāca konfliktā ar mūsu izglītības sistēmu — vienkāršāk sakot, izrādījās sliņķi un dīkdieņi. Aiz šī pārliecinošā iemesla viņi. steidzās paziņot, ka tiek «vajāti» sava «tēva», tas ir, Saharova dēļ, par ko pa attiecīgiem kanāliem un diemžēl ar viņa svētību tika darīts zināms Rietumiem.

Akadēmiķa īstie bērni mēģināja aizstāvēt savu neaptraipīto vārdu. Uzzinājusi, ka tēvam radusies vēi viena «meita» (turklāt ar tādu pašu vārdu), kura ar to plātās pa labi tin pa kreisi, Tatjana Andrejevna Saharova mēģināja viltvārdi vest pie prāta. Un, lūk, kas, runājot viņas vārdiem, notika: «Reiz es pati dzirdēju, ka Semjonova stādās žurnālistiem priekšā kā Tatjana Saharova, akadēmiķa meita. Es pieprasīju, lai viņa izbeidz tā darīt. Jūs zināt, ko viņa man atbildēja? «Ja jūs gribat izvairīties no pārpratumiem mūsu vidū, mainiet uzvārdu.» Kas par izmanību! Un tajā laikā taču Bonneres meita jau bija paspējusi apprecēties ar neveiksmīgo studentu Jankeleviču.

Tatjana Bonnere, kas no mātes bija mantojusi pretīgumu pret mācīšanos, nekādi nespēja pievārēt zinības Maskavas Valsts universitātes Žurnālistikas fakultātē. Tad ģimenes padomes Bonneru sekcija nolēma padarīt viņu par «ražotāju». Jankeleviča māte Tamāra Feigina, kas vadīja cehu Mečņikova institūtā Krasnogorskā, 1974. gada beigās fiktīvi viņu pieņēma par laboranti savā cehā. Tur viņa skaitījās strādājam aptuveni divus gadus, saņemdama algu un izziņas «no darba vietas» iesniegšanai MVU Žurnālistikas fakultātes vakara nodaļā. Beigu beigās viltība atklājās un šķietamo laboranti padzina. Tieši tad akadēmiķa Saharova «bērni» sāka vaimanāt — gribam «brīvību», gribam uz Rietumiem!

Kāpēc tieši šajā laikā? Tatjanas Bonneres krāpniecība visu neizskaidro. Laborantes algas zaudēšana nav diez kāda lielā skāde. Visu Saharova naudu Padomju Savienībā Bonnere jau sen bija pievākusi. Galvenais bija kas citss: par pretpadomju darbu Saharovam bija piešķirta Nobela prēmija, viņa aizrobežu rēķinos krājās valūta par dažādām paskvilām pret mūsu valsti. Dolāri! Vai tad tos var iztērēt pie mums? Tur, Rietumos, gan būs saulaina dzīve — nevajadzēs ne strādāt, ne mācīties (un tas Bonneres parazitējošajām atvasēm bija visbriesmīgākais). Turklāt radās jauni sarežģījumi. Aleksejs, neņemdams vērā sievu, bija ievedis mājās mīļāko Jeļizavetu, kuru pēc kriminālaborta ar Bonneres palīdzību iekārtoja par ģimenes mājkalpotāju.

Un tā — atskanēja griezīga spiegšana, ko dažādas «radiobalsis» dimdināja basā — brīvību «akadēmiķa Šaharova bērniem!». Aizstāvēja viņus arī «tēvs» Saharovs. Tie, kuri tuvāk pazina «ģimeni», bez grūtībām saprata — kāpēc. Bonnerei bija metode, kā pārliecināt laulāto draugu rīkoties pēc viņas prāta, — sita, ar ko pagadās. Ar pļaukām iemācīja inteliģento zinātnieku lietot viņai pierasto žargonu — vienkāršāk sakot, iespraust «atmaskojošajās» runās nepieklājīgus vārdus. Zem sitienu krusas nabadziņš kaut kā iemācījās tos izrunāt, lai gan līdz Bonneres neķītrību augstumiem tā arī nepacēlās. Ko tur varēja darīt? Iejaukties? Nedrīkst — personiskā dzīve, un cietušais taču nesūdzas. Bet atstāt visu, kā ir, arī nevar — nositīs vēl akadēmiķi. Tagad taču runa nebija par lamāšanos, bet par to, kā iegūt Rietumos noguldītos Saharova dolārus. Nospļāvāmies un paglābām acīmredzot par mežoni kļūstošo akadēmiķi — ja jau «bērni» grib brīvību, lai viņiem tā liek.

Jankelevičs ar Tatjanu un Aleksejs Bonners ar Olgu 1977. gadā aizbrauca uz Izraēlu, bet pēc tam pārcēlās uz Savienotajām Valstīm. Jankelevičs izrādījās visai tālredzīgs — no akadēmiķa bija dabūjis pilnvaru brīvi rīkoties ar visu viņa naudu Rietumos, tas ir, varēja nekontrolēti iegūt visu, ko Saharovam maksā par pretpadomju darbiem.

Jankelevičs, dīkdienis un diletants, tomēr izrādījās puisis ar apgriezieniem — netālu no Bostonas nopirka trīsstāvu māju, labi to iekārtoja, iegādājās automašīnas utt. Izkaisīja kā nebijušu Saharova Nobela prēmiju un honorārus. Ēdelīgie Bonneres bērni acīmredzot ātri notērēja Saharova kapitālus, bet dzīvot taču vajag! Turklāt vēl inflācija, «patērētāju» sabiedrības tikumi — nauda taisni vai kūst. Kur un kā to nopelnīt? Tad viņi Rietumos sāka meklēt labdarus, kas palīdzētu akadēmiķa Saharova nabaga «bērniem». Rietumu sīkpilsonim, protams, pat prāta nenāk, ka Padomju Savienībā mierīgi dzīvo, strādā un mācās A. Saharova trīs īstie bērni. No laikrakstu lappusēm, pa radio un televīziju izmanīgi sludina firma «Jankelevičs un Ko», pieprasīdama uzmanību pret akadēmiķa Saharova «bērniem».

1978. gadā Venēcijā notika skaļa pretpadomju izrāde. Uniātu kardināls Slipijs svētīja akadēmiķa Saharova «mazdēlu» Matveju. Kardināls — kara noziedznieks, Ļvovas geto bende, ko nolieguši Ukrainas rietumu apgabalu ticīgie. Puisēns, kuru svētīja sutanā tērpies slepkava, bija Jankolcviča un Tatjanas Kiselmanes-Semjonovas-Bonneres dēls, ko Jankeieviču ģimenē sauc vienkārši par Motju.

Pamatīgi aptraipījuši padomju akadēmiķa vārdu Bon- neres bērniņi. Rietumos viņi nepārtraukti ziņo par «tiesību aizstāvju» vajāšanu Padomju Savienībā, piedalās pret- padomju saietos, uzstājas radio, televīzijā. Taisnības labad jāsaka, ka īpašas brīvības viņiem nav — tribīnē viņiem jauj kāpt galvenokārt dažāda veida pretpadomju kampaņās (radioraidījumos sociālisma zemēm šo kampaņu nozīmība tiek uzpūsta). Kas attiecas uz Rietumu auditoriju, tad tai savu rūpju diezgan. Turklāt maksā akadēmiķa Saharova «bērniem» nedaudz — buržuji sapratuši, ka viņi pat savā netīrajā lielā ir galīgi nejēgas.

Trokšņainā balagāna «Akadēmiķa Saharova bērni» režisore ir Jeļena Bonnere. Tā ir viņa, kas pasludināja savus pieaugušos liekēžus par Saharova «bērniem», tā ir viņa, kas nodrošināja viņus ar naudu uz kārtējā vīra netīro ienākumu rēķina, bet, kad līdzekļi izlaidīgajai dzīvei Rietumos draudēja izsīkt, sāka domāt par ģimenes «apvienošanu», pieprasīdama izlaist uz Rietumiem sava dēla «līgavu» Jeļizavetu, kas pie Bonneres strādāja par mājkalpotāju. Par «līgavu» viņa bija kļuvusi tā vienkāršā iemesla dēļ, ka Aleksejs Rietumos bija šķīries no sievas Olgas Ļevšinas, kuru ar lielu skandālu bija aizvedis uz Rietumu «paradīzi».

Arī Saharovs zem Bonneres sitienu krusas sāka uzstāties par ģimenes «apvienošanu». Viņš acīmredzot pat nenojauta, ka «apvienošanos» sagudrojusi Bonnere — tādējādi atgādinot par Saharova ģimeni, viņa cerēja iegūt an materiālas dividendes. Šoreiz viņa piespieda Saharova pat pieteikt bada streiku. Bet Saharovs taču nedzīvo svētītajā Rietumu «demokrātijā», teiksim, Anglijā, kur gribas brīvībai netiek likti šķēršļi — gribi protestēt badojoties un nomirt, neviens pat pirkstiņu nepakustinās. «Demokrātija»! Bet pie mums ir citādi — lielo bērnu Saharova uzņēma slimnīcā, apārstčja, pabaroja. Viņš tomēr pastāvēja uz savu — Bonnere bija devusies uz slimnīcu kopā ar viņu, tiesa, personāla klātbūtnē gan rokām vaļu nedeva. Nācās palaist aiz kordona arī viņu māj strādnieci, un savādnieks atkal varēja ēst normāli.

Ņujorkā iznākošais laikraksts «Russkij golos» jau 1976. gadā publicēja plašu rakstu «Bonneres kundze — Saharova «ļaunais ģēnijs»?». Raksts noslēdzās ar vārdiem, kurus ārzemju korespondentiem teikuši fiziķa «skolnieki»: ««Viņam pašam savā ģimenē nav pat viselementārāko tiesību.» Viens no viņiem ar sāpēm baisi piebilsti «Izskatās, ka akadēmiķis Saharovs kļuvis par cionistu «ķīlnieku». Tie ar kašķīgās un nelīdzsvarotās Bonneres starpniecību diktē viņam savus noteikumus.»»

Ko lai saka, «skolniekiem» labāk redzams, es neesmu bijis viņa skolnieks, nezinu. Bet ticu.

Saharovs tagad dzīvo Gorkijā četristabu dzīvoklī. Viņa noskaņojums regulāri mainās. Mierīgi ir periodi, kad Bonnere aizbrauc uz Maskavu. Galvaspilsētā viņa apmeklē ASV vēstniecību, tiekas ar vajadzīgajiem cilvēkiem, akurāti saņem akadēmiķa darba algu. Kad sieva atgriežas mājās pie dzīvesbiedra, viņam iestājas depresija. Abi laulātie draugi kolektīvi sacer kādu paskvilu, reizēm darbu pārtrauc vētraina scēna ar iekaustīšanu. Cietušā puse — Saharovs. Turklāt viņš saprot, ka mums ir gan rūgti, gan sāp. Un no lepnuma piepūšas.

Tieši uz šī fona jāaplūko kārtējās «atklāsmes», kuras Saharova vārdā pārraida Rietumu radiobalsis. Kāpēc «Saharova vārdā»? Rūpīgi tekstoloģiski analizējot viņa rakstus (labi vēl, ka apjoma ziņā ne pārāk lielus), nevaru tikt vaļā no izjūtas, ka daudz kas uzrakstīts pēc sveša diktāta.

***

___________________________

Piezīmes:

1. W. Rostow. Europe after Stalin. Eisenhoiver’s Three Decisions of March 11, 1953. N. 1982, pp. 28, 35, 32, 37, 148,

2. G. Hodgson. America in Gur Time. N. Y., 1976, pp. 74—75.

3. J. Gaddis. Russia, the Soviet Union and the United States. An Interpretive History. N. Y., 1978, pp. 31—32.

4. R. Cline. Secrets, Spies and Scholars. Washington, 1976, pp. 129—170; H. Rositzke. CIA Secret Operations. Espionage, counter espionage and covert actions. N. Y., 1977, p. 183.

5. «Final Report ol the Select Commitee to Study Governmental Operations with Respeet to Inteiligence Aetivities». U. S. Senate, Воок I, Washington, 1976, p. 193.

6. «The Washington Post», June 2, 1982.

7. «The New York Times», October 26, 1982.

8. J. Beam. Multiple Exposure. N. Y., 1978, pp. 232—233.

9. S. Sergejevs-Censkis. Sevastopoles grūtas dienas. R., 1956, I. gr., 541 .—542. lpp.

10. «Литературная Россия», 1972, 7 апреля,

11. А. А. Брусилов. Мои воспоминания. М., 1943, c. 71.

12. «Отечествен фронт», 1974, 10 июня.

13. Public Papērs of the Presidents of the United States; Harry S. Truman, 1945. Washington, 1961, p. 549.

14. D. Yergin. Shattered Peace. Boston, 1977, p. 414.

15. «Отечествен фронт», 1974, 11 июня.

16. «Newsweek», March 18, 1974, p. 48.

17. R. Raiser. Russia; The People and the Power, London, 1977, p. 397,

18. «The Listener», March, 1976, p. 261.

19. «The New Vork Times», July 11, 1975.

20. «The Washington Post», July 3, 1975.

21. «Tele/express», 22.3.1976.

22. «Blanco у Negro», 27.3.1976.

23. «The Times», April 8, 1976.

24. «Foreign Affairs», April, 1980, pp. 833, 834, 797.

25. M. Copeland. Without CIoak and Dagger. The Truth about the New Espionage. N. Y., 1974, pp. 20—28, 182, 186, 188, 257.

26. Разговор начистоту. M„ 1979, с. 42—44.

27. А. Tocqueville. Оn the Penitentiary System in the United States and Its Application in France. Philadelphia, 1833, Appendix A.

28. R. Schwitzgelel. Limitations on the Coercive Treatment of Offenders. — «Criminal Law Review», 1973, pp. 269—270.

29. Д. Митфорд. Тюремный бизнес. M., 1978, с. 51.

30. А. Scheflin and Е. Opton, The Mind Manipulators. N. 1978, pp. 98—100.

31. E. Epstein. Legend: The Secret World of Lee Harvey Oswald. N. Y., 1978, pp. 14, 45, 258, 46—47.

32. A. Summers. Consplracy. Who Killed President Kennedy? GIasgow, 1980, p. 199.

33. Report of the Select Committee on Assassinations. Washington, 1979, p. 102.

34. «Vendredi, Samedī, Dimanche», October, 1073.

35. E. Epstein. Op. cit, p. 271.

36. «The Washington Post», Novembor 24, 1981.

37. Mandate for Change. Ed. by A. Heartherly. Washington, 1981, pp. 945—946.

38. «The New Vork Times», October 4, 1977.

39. «Cornmon Sense in U. S.-Soviet Relations». Washington, 1978, pp. 50, 22.

40. К. Р. Mangold to Robert Owen of the Soviet Affairs at the State Department, March 17, 1964. Lyndon B. Johnson Library, Ex. Со 303.

41. E. Goldman. The Tragedy of Lyndon Johnson. N. Y.f 1969, p. 500.

42. «Dissen in the USSR: policy, ideology and people». Ed. by R. Tokes. N. Y., 1975.

43. Разговор начистоту, с. 45—58.

44. «Common Sense in the U. S.-Soviet Relations», pp. 1, 24.

45. «Soviet Threat. Myths and Realitics». N. Y., 1978, pp. 140—141.

46. Луна двадцати рук. Сборник фантастических рассказов. Перевод с итальянского. М., 1967, с. 52—53.

47. Н. Винер. Кибернетика. М., 1967, с.. 74, 238.

48. Н. Винер. Творец и робот. М., 1906, с. 82—83.

49. Н. Винер, Кибернетика, с. 235—236.

50. Е. Teller, А. Brown. The Legacy of Hiroshima. N. Y., 1962, p. 24.

51. W. Williams. American-Russian Relations, 1781 — 1947. N. Y., 1952, p. 277.

52. Л. В. Львов. Жизнь Альберта Эйнштейна. М., 1959. с. 297—298.

53. W. Jackson. Seven Roads to Moscow. London, 1957, p. 319.

54. К. Клаузевиц. О войне, т. 3. М., 1932, с. 127, 129.

55. «The German Campaign in Russia (1940—1942)». Washington, 1955, p. 111.

56. B. Woodward, C. Bernstein. The FinaI Days. N. Y., 1976, p. 2237.

57. R. Pipes. U. S.-Soviet Relations in the Era of Detente. Boulder, 1981, pp. 127—129.

***

APKOPOSIM REZULTĀTUS: VECAIS JAUNAJĀ

Ronalda Reigana administrācija uzsākusi «krusta karu» pret Padomju Savienību, pret sociālismu. Uzsākusi vistiešākajā nozīmē, izvirzot pret mums bez visa cita ētiskas un citādas kristīgās ticības normas. Priekšgalā izvirzīts ideoloģijas karogs, uz kura rakstīts dieva vārds. Antikomunisma reibonī tagadējie Vašingtonas vadītāji palaiduši garām to, ka pati amerikāņu konstitūcija, pēc kuras viņi gribētu piespiest dzīvot visu pasauli, uzsvērti norāda: «Kongresam nav jāizdod likumi, kas noteiktu kādu reliģiju vai aizliegtu tās brīvu izpausmi.» Tāds ir pirmais labojums ASV konstitūcijā.

Dž. Kartera administrācijas ārpolitikas evaņģēlistus, kuru daudzkārt pastiprinājuši reiganiešu reliģiskie sajūsmas saucieni, iedzinis strupceļā amerikāņu garīgo lietu pārzinātājus. Čikāgas luterāņu koledžas baznīcas vēstures profesors Dž. Sērers 1981. gadā runāja baznīcas līderu konferencē. Savai kvalificētajai runai viņš deva daudznozīmīgu nosaukumu «Kad baznīca un valsts dodas uz ārzemēm». Profesors teologs norādīja, ka «priekšplānā no jauna tiek izvirzīts jautājums par baznīcas atdalīšanu no valsts». Sērers piebilda: «Tikai rūpīgi izskatot nekonsekvenci un pretrunas starp teoriju un praksi vairāk nekā divsimt gadu ilgā vēsturē, var cerēt, ka tiks pienācīgi novērtēta pašreizējā politika.» Profesors atklājis, viņa paša vārdiem runājot, «ne mazumu nekaunīgu pirmā labojuma pārkāpumu» pagātnē, tas ir, kad ASV valdība izmantojusi baznīcu par savu ieroci ārējās lietās.

Atklājis šos apstākļus, kas nekādi nesaskan ar oficiālajiem ASV apgalvojumiem par ticības «brīvību», profesors pareģoja: «Atkarībā no to brālīgo saišu spēka, kuras saista amerikāņu baznīcu ar partneriem ārzemēs, no vērtību orientācijas, ētiskā ideālisma un teoloģiskajām simpātijām rodas interešu konflikti starp amerikāņu baznīcām un ASV valdību, starp amerikāņu baznīcām un ārvalstīm, kuras saistījušās ar ASV valdības politiku. īsi sakot, baznīcām būs jāpieņem mokošs lēmums būt uzticīgām pasaulīgajai valstībai vai dieva valstībai.»(1)

Dziļi pamatotas bažas, ko izjūt jebkurš dvēseļu gans, kas rūpējas par savu ganāmo garīgo veselību. Tas, kas noteikti nomāc teoloģijas profesora sirdi, Savienotajās Valstīs pēdējos gados savairojušos līderu fundamentālistu uztverē ir sīkumi. Vispazīstamākais no viņiem — «morālā vairākuma» līderis, R. Reigana draugs svētais tēvs Dž. Folveis sacījis; «Ko tur runāt par reliģiju un politiku. Problēma ir vienkārša: tēviem dibinātājiem, kas uzrakstījuši konstitūciju, nebija prātā dieva atdalīšana no valsts, viņi domāja tikai par reliģijas atdalīšanu no valsts.»(2) Pēc Folvela domām, tas ir nevainojams spriedums, tomēr pret visu viņa teikto piesardzīgi izturēties ieteicis pats bijušais prezidents Dž. Kārters. Savos memuāros, kas iznāca 1982. gada novembrī, viņš brīdināja: «Morālā vairākuma vadītājs Džerijs Folveis ir viens no vissliktākajiem konservatīvajiem reliģiskajiem līderiem, jo viņa rīcībā ir masu auditorija un viņš rupji izturas pret īstenību.»(3)

Tas, ko patlaban cenšas ieviest garīgajā jomā, ir kliedzošā pretrunā ar vēsturiski zināmo kristīgās ticības doktrīnu. 1982. gada beigās ASV ticīgajiem tika piedāvāts saīsināts bībeles izdevums. Vecā derība bija saīsināta uz pusi, evaņģēlijs -— par ceturto daļu. Izdevniecība «Reader’s Digcst» paziņoja, ka saīsinājumu mērķis ir pievilināt lasītājus, jo Savienotajās Valstīs esot daudz cilvēku, kuri «nav atvēruši bībeli, tagad viņi varēs to izlasīt līdz galam».(4) Vai ari cits pasākums — pamatojoties uz bībeli, tagad tiek izdotas rokasgrāmatas seksa jomā. «Morālā vairākuma» vadības loceklis B. Lehejs uzstāj, ka šīs grāmatas esot visai noderīgas, jo dievam paklausīgie kristīgie «parasti gūst lielāku gandarījumu nekā nekristīgie» utt.(5)

Par visiem šiem jaunieviesumiem amerikāņu profesionālajiem teologiem ir ko sacīt. Viņus pārsteigusi svēto rakstu saīsināšana un bībeles ienešana laulāto guļamistabā. Vēl vairāk, viņi ir saniknoti. Un patiešām nespēj atrast vārdus, lai nosodītu ticības cinisko izmantošanu, ticīgo ļaunprātīgu izmantošanu politiskiem mērķiem.

Doktors Džeimss Stjuarts 1982. gada vasarā žurnālam «Playboy» rakstīja: «Pēdējos mēnešos jūs esat publicējuši daudz kritisku materiālu par morālo vairākumu un citiem «jauno labējo» piekritējiem, un lielākoties jums bijis pilnīgs pamats kritizēt viņus. Taču gribu jūsu lasītājiem norādīt, ka tūkstošiem pārliecinātu kristīgo, kas apmeklē dievnamus, neatbalsta Džerija Folvela un viņam līdzīgo fanātismu. Patiesība ir tāda, ka kristīgo nospiedošais vairākums nepiekrīt šo grupu ētiski politiskajam kredo.

Mani, profesionālu teologu, ļoti ieinteresēja visi šie strīdi. Es ticu, ka arī pats Jēzus Kristus pārmestu «jaunajiem labējiem», jo viņi būtībā ir mūsdienu farizeji. Galvenā raksturīgākā farizeju iezīme bija viņu legālais rigo- risms... Farizeji savos mērķos jauca politiku un reliģiju, un pakāpeniski paplašinājās plaisa starp farizeju barvežiem un ticīgo pamatmasu. Ar laiku farizeji sadūrās ar pretēju reakciju, kas līdzinājās tai, kāda bija «jaunajiem labējiem», un galu galā zaudēja savu ietekmi. Tomēr mani personiski satrauc ievērojamie zaudējumi, kādus «jaunie labējie» sagādā Kristus miesai, kas pazīstama kā baznīca.»(6)

Jā, ticīgie un ne tikai viņi vien sastapušies ar kaut ko nedzirdētu — farizeji un sektanti cenšas iztēlot savus uzskatus kā tradicionālus ticības dogmatus. Un citādi viņi, bez šaubām, nevar rīkoties, jo pūlas ar reliģijas autoritāti sēt naidu pasaulē, izraisīt karu un, protams, graujošo darbību. Reliģiskā «brīvība», par kuru tarkšķ reiganieši, kļūst par mēģinājumiem nodrošināties ar brīvību darīt darbus, kurus neapšaubāmi nosodījusi un nosoda kristīgā ticība.

Mēs redzam, kaut arī vispārējās līnijās, kādai «reliģiskajai» doktrīnai tagad dod priekšroku oficiālā Vašingtona. Amerikāņu farizeji atzīst to par derīgu savu nepievilcīgo mērķu sasniegšanai. Pirmām kārtām reliģijas izmantošanu par psiholoģiskā kara ieroci, turklāt par loti primitīvu ieroci.

Šie farizeji un sektanti pūtas pārvērst arī reliģiju par uguns fronti, virzot to uz sociālistisko valstu robežām. Gluži dabiski noklusējot, ka viņu doktrīnas Rietumos netiek atzītas, viņi cenšas padarīt arī reliģiju par ķīli sociālistisko valstu sabiedrības šķelšanai. Krievu pareizticīgo baznīcas kredo ir zināms. Kā teicis Maskavas metropolīts Filarets, «tas, kas nevar būt savas valsts pilsonis, nav derīgs arī dieva valstībai». Maskavas un visas Krievzemes patriarhs Pimens bez vārda runas norādīja: «Krievu pareizticīgās baznīcas būtība vispilnīgāk izpaužas... patriotiskajā, miera nesēju un ekumeniskajā darbībā.»

Sociālisma ienaidnieki cenšas ietērpt reliģijas apvalkā kapitālisma slavināšanu un tā pieņemšanu visprimitīvākajā un zvēriskākajā formā. Šis uzdevums pēdējos gados uzticēts galvenokārt TDS.

Kopš 1977. gada TDS sāka izdot krājumus «Cerība», kuri mazzinīgiem cilvēkiem šķita esam reliģiska satura materiālu krājums. Šī pasākuma galvenā pievilcība TDS un CIP acīs bija tā, ka materiālu sagatavošanu (vismaz daļēji) uzņēmās kāda Z. Krahmaļņikova, kura dzīvo Padomju Savienībā. Savākto materiālu viņa nelegāli nodeva uz Rietumiem, kur to tipogrāfiski noformēja. Pēc tam sekoja mēģinājumi kontrabandas ceļā to visu iesūtīt Padomju Savienībā.

1982. gada augustā Krahmaļņikovas kūsājošajai darbībai pienāca gals. Nekavējoties atskanēja mežonīgs Zenēvas un Rietumeiropas arhibīskapa Antonija bļāviens: «Vajājot krājuma sastādītājus, varas iestādes vēlreiz nodemonstrēja savu reliģijas apspiedēju būtību.» TDS paziņoja: «Tas, kas notika šodien, liecina par atklātu un klaju ticīgo vajāšanu.» Saudzīgi runājot, tā ir liekulīga gaušanās. Un kas tad protestē? TDS! Un ne jau tādēļ, ka būtu mīdīta kājām ticība, bet daudz konkrētāku iemeslu dēļ. Šī krājuma pirmajā numura 1977. gadā bija teikts: «Visu izdošanas tehnisko pusi, krājuma dalībnieku autortiesību aizstāvēšanu, tā komerciālo izplatīšanu ārzemēs un pēc iespējas daļas tirāžas iesūtīšanu Krievijā bija ar mieru uzņemties izdevniecība «Posev».» Mums jau ir bijusi izdevība ne reizi vien redzēt, kādi kristīgie slēpjas zem šīs makulatūras fabrikas jumta. Gluži dabiski, ka viņi ir saniknoti — izgāzusies vēl viena graujošā darba akcija.

Par to, ka krājuma izdošanai un izplatīšanas mēģinājumiem bija tieši tāds raksturs, pārliecina tā saturs. «Reliģiskajiem» tekstiem tajā nereti bija semantiska slodze, maz kopīga ar tīru ticību. Toni noteica pirmais raksts, ko bija uzrakstījis anonīms baznīcas kalps. Raksts tika ievietots kā atdarināšanas cienīgs piemērs. No pareizticīgā viedokļa šis cilvēks gvelza luterāniskas ķecerības un mainīja kristīgā sirdsapziņu pret ķecerīgu valūtu (droši vien dolāriem). Tātad paklausīsimies: «Pasaule ir piederējusi, pieder un piederēs vienīgi dievam, lai arī kādi spēki pagaidām saimniekotu pasaulē. Vai tiešām tas nozīmē, ka cilvēkam nav nekāda īpašuma un ari nevar būt? Gluži otrādi, cilvēka īpašumam ir savs neapstrīdams pamatojums ar to, ka pastāv īpašums vispār. Tātad. īpašums var tikt dots, ja ir īsts saimnieks. Kāds plašums, kāds dziļš pamatojums īstam īpašumam... īpašums ir dieva un cilvēku mīlestības pavadonis.»

Šis sprediķis domāts cilvēkiem vaistī, kurā notikusi revolūcija, kas likvidējusi privātīpašumu un darījusi galu tam, ka cilvēks ekspluatē cilvēku. Lūk, kādas «kristīgās» patiesības ņēmušies sprediķot «Cerībā»! Kas tad tajās ieklausās, un kam vārdi jāpārvērš par darbiem? «Kristīgie» vārdi «Cerībā» savijas ar visai konkrētiem speciālo dienestu graujošās darbības pūliņiem, atklājot tos, kuriem, viņuprāt, jāapbruņojas ar šiem vārdiem. Visu 1982. gadu Tautas darba savienībā norisa diskusija par PSRS ekonomiskajām problēmām, precīzāk sakot, kā galvanizēt, ja tas vispār iespējams, kapitālistiskos elementus.

Taču pat TDS aprindās cenšanās atjaunot kapitālismu mūsu vaistī ar «kreiso» starpniecību izskatās smieklīga. TDS aktīviste Oboļenska atvēsināja savus domubiedrus: «Privātā iniciatīva kopumā un it sevišķi melnais tirgus patlaban izraisa ārkārtīgi negatīvu attieksmi iedzīvotājos, sevišķi krievos. Tas notiek tādēļ, ka cilvēks parasti sastopas... ar tā saucamā «sociālistiskā īpašuma» izlaupītajiem. Tādam cilvēkam, kurš riskē iedzīvošanās nolūkā, piemīt specifiskas īpašības. Šis «jaunā uzņēmēja» veidols izraisa protestu un dusmas patērētājā, kuram gribot negribot jāizmanto viņa pakalpojumi... Viņus var pieskaitīt pie pilsētu «skrandu proletariāta», taču saistīt ar tiem politiskas vai ekonomiskas cerības nevajadzētu.»

Apburtais loks TDS «teorētiķiem». Ja ņem vērā šo diskusiju (sacīsim tieši, no mūsu viedokļa tā šķiet tukša, taču pilnīgi reāla speciālajiem dienestiem), noskaidrojas viņu reliģijas laukā veikto vingrinājumu funkcionālā loma. TDS «Cerība» deva cerību kaut kā atrisināt riņķa kvadratūru — apgarot ar kristīgajām idejām banālo iedzīvošanos un tās vārdā graut sociālisma ekonomiskos pamatus. Starp citu, dzīvojot Rietumos, var sākt ticēt, ka tas ir iespējams. Vai tad tas, ka cilvēks ekspluatē cilvēku, Rietumu civilizācijā pēc turienes reliģijas un ētikas normām netiek atzīts par dabisku sabiedrības stāvokli? Bagātnieki un superbagātnieki, kas valda Centrālajā izlūkošanas pārvaldē, viņuprāt, izvirza Tautas darba savienībai pilnīgi izpildāmas prasības.

Burtiski aiz katras ticīgo «apspiešanas» kampaņas Rietumos, to tuvāk aplūkojot, slēpjas krimināllieta. 1982, gada pavasarī Rietumu «radiobalsis» asaraini paziņoja, ka Maskavā saukti pie atbildības īsteni «kristīgie». Atkal vajāšana par pārliecību! Patiesībā runa nebūt nebija par «pārliecību», bet par to, ka 1979.—1982. gadā vairākas personas ar kādu Burdjugu priekšgalā iedzīvošanās nolūkos uzsāka nelegālu amatniecību, izdodot reliģiska satura literatūru. Lietas izmeklēšana parādīja, ka viņi paši iedzīvojušies 43 600 rubļos, bet par darbaspēka izmantošanu izmaksājuši apmēram 164 tūkstošus rubļu. Lielās afēras rezultātā noziedznieki 1982, gada decembri tika notiesāti saskaņā ar KPFSR kriminālkodeksa II daļas 162. pantu. Nekādas politikas, parasta krimināllieta. Turklāt viens no apsūdzētajiem, Rozanovs, tika notiesāts ari pēc KPFSR KK 88. panta par valūtas operāciju noteikumu pārkāpumu.

Īpašu uzmanību Rietumu ticības «brīvības» cīnītāji pievērš tiem, kuri, viņuprāt, varētu mūsu zemē konkurēt ar krievu pareizticīgo baznīcu. Pazīstamo kardinālu Slipiju pārņēmusi ideja izveidot «Kijevas—Galīcijas kātoju patriarhātu» un tā jurisdikciju izplatīt visā Ukrainā. Šis kara noziedznieks, kurš kādreiz svētīja SS divīzijas «Gaiīcija» radīšanu, nekādi nespēj samierināties ar Ļvovas baznīcas 1946. gada lēmumu par Brestas baznīcas ūnijas likvidēšanu. Tā rezultātā savu eksistenci izbeidza grieķu kātoju uniātu baznīca Ukrainā.

Slipijs sūta emisārus uz mūsu valsti. Kāds gadījums ir visai pamācošs. 1979. gada 30. maijā Ļvovas apgabala robežsargu kontrolpunktā tika aizturēts melns mersedess. Pie stūres sēdošo itāļu mācītāju Bernardo Vinčenco arestēja. Pret viņu izvirzīja apsūdzību pēc UPSR KK 70. panta — kontrabanda. Necienīgais dieva kalps brauca uz PSRS jau ceturto reizi. Iepriekšējos braucienos viņš slepus pārveda un nodeva kādām personām lielas padomju naudas summas. Šoreiz viņam no meistariski izveidota slēpņa tika konfiscēti 13 tūkstoši rubļu un vairāki čemodāni ar sieviešu mantām.

Juzdams reālu perspektīvu tikt notiesātam par kontrabandu, Vinčenco izmeklēšanā atzinās. Izrādījās, ka viņš braucis uz PSRS, lai vāktu faktus par to cilvēku «apspiešanu», kuri atbalsta uniātu baznīcu. Kā Vinčenco izteicās, šo uzdevumu viņam devis kardināls Slipijs. Slipija sakari ar CIP šaubas neizraisa. Vinčenco bija cerējis saņemt no kardināla «kaut kādu atlīdzību». Tas arī viss.

Vinčenco, kā redzam, uzdevumu neizpildīja. Nožēlojis grēkus izmeklēšanā, viņš griezās ar apžēlošanas lūgumu PSRS Augstākās Padomes Prezidijā. «Esmu gatavs krist ceļos,» viņš rakstīja, «jebkura priekšā un lūgt piedošanu par visu, ko esmu pastrādājis Ļvovā.» Dabiski, iepriekšējo braucienu reizēs. Un nobirdināja asaru: «Es varētu saprast, kas ir komunisms, ja mani apžēlos un atbrīvos. Iespējams, sapratīšu, ka komunisms ir taisnīgāks un humānāks nekā cita politiskā sistēma un pati katoļu baznīca.»

Preses konferencē, kuras materiālus avīze «Ļvovskaja pravda» publicēja 1979. gada 3. novembrī, Vinčenco sacīja: «Man tika dota iespēja iepazīties ar dokumentāliem pierādījumiem, to skaitā ar otrā pasaules kara kinodoku- mentiem, kuri liecina par Josifa Slipija un citu uniātu mācītāju sadarbību ar nacistiem un ukraiņu buržuāzisko nacionālistu līderiem. Es redzēju, kā ar viņu atbalstu un svētību hitlerieši un nacionālisti terorizēja Ukrainas iedzīvotājus, nogalināja viņus, to skaitā arī bērnus, sievietes, sirmgalvjus... Es sapratu, ka esmu iesaistīts politiskā akcijā, kuras gars un mērķi ir pilnīgā pretrunā ar manu cilvēka un garīdznieka pārliecību. Es ne tikai neattaisnoju Slipija un Ortinska (tieši viņš sagatavoja Vinčenco braucienam. — N. J.) pretpadomju darbību, bet esmu arī sašutis par to, ka viņi izmantojuši mani par ieroci, lai veiktu tādu netīru operāciju kā kontrabanda, turklāt vēl politiska. Mani rnoca sirdsapziņa un nožēla par to, ka esmu kaitējis Padomju valsts interesēm.»

Nu ko, lablk vēlu nekā nekad. Ar PSRS Augstākās Padomes Prezidija 1979. gada 31. oktobra dekrētu Vinčenco tika atbrīvots no kriminālatbildības un izraidīts no PSRS,

Patlaban to vidu, kas aizstāv uniātu baznīcu (tieši viņus šajā gadījumā centās uztaustīt Slipija—CIP emisārs), ir sektanti fanātiķi. Gadu pēc itāļu mācītāja neveiksmīgā brauciena Drogobičas prokuratūra ierosināja krimināllietu sakarā ar nedzirdētu faktu. 19. janvāra naktī sektanti četrpadsmit stundas vadāja pa sniegu ar basām kājām 26 gadus veco vietējā veikala pārdevēju K., bet pēc tam sarīkoja viņai «ūdens kristības» — ar varu turēja viņu Tismeņicas upītes ledainajā ūdenī. Rezultātā K. nācās amputēt abas apsaldētās kājas. Saprātīgu atbildi no cietušās neizdevās izdabūt, jo viņa pēc pārdzīvotā atradās reaktīvās psihozes stāvoklī. Taču kamols pakāpeniski tika atšķetināts un atklāts viens no sektantu barvežiem, kāds Skaličs, dzimis 1920. gadā, ar četru klašu izglītību. Cilvēks bez noteiktas nodarbošanās, klaidonis, jau izcietis ilgstošu cietumsodu par pretpadomju darbību.

Mazizglītotu ļaužu vidū viņš sprediķoja tieši pēc sektas vadītāju «instrukcijas»: «Ja mūsu ienaidnieki teiks, ka mēs esam pret varu, jāatbild: mēs pakļaujamies varai, kas ir virs mums, bet virs mums ir vienas lielvalsts, viena spēka, mūsu kunga Kristus vara... Ja jautās, kur esi pierakstīts, atbildi — Kristus grāmatā, liks parādīt pasi, atbildi — neesmu padomju pavalstnieks, bet dzīvoju reliģiskās pārdomās. Maniem tēviem nebija pases, bet mēs visi nēsājam uz krūtīm svēto krustu. Pases domātas zirgiem, bet es neesmu zirgs, lai man prasītu pasi. Man ir Kristus pase,» Fanātisms? Tumsonība? Protams! Bet uniātu delegāti meklē tieši tādus, Jo tie var darīt visnetīrākos darbus.

Izpētīja Skaliea «pasaules uzskatu». Pavērās smirdoša kloāka — ukraiņu buržuāzisko nacionālistu, viņu bandu asiņaino, nežēlīgo ļaundarību cildināšana, pārmetumi fašistiem, ka tie nav spējuši uzvarēt Padomju Savienību, cerības uz jaunu karu utt. Kā sevišķi bīstamam recidīvistam Ļvovas apgabala tiesa 1980. gada augustā piesprieda Skaličam ilgu ieslodzījumu. Tātad cietis par «ticību»?

Lai pierādītu iedomāto «vajāšanu» par ticību, dažādām starptautiskajām organizācijām, piemēram, ANO, Madri des tikšanās sekretariātam, tiek piesūtīti tādu personu saraksti, kuras it kā tiecas īstenot ticības «brīvību» Rietumos. 1982. gada beigās nācās izlases veidā pārbaudīt jaunus «iesniegumus», kuri tigurēja starptautiskajos forumos. Ļvovas apgabala Kvitņevas ciema iedzīvotāja baptiste A. Strelkova pārsteigta ieraudzīja savu vārdu «vajāto» sarakstā. Iesniegumā ciema padomei 1982. gada 7. decembrī viņa izteica savu sašutumu par viņai piedēvētajiem dokumentiem. «Es tos redzu pirmo reizi,» viņa rakstīja. «Arī paraksts zem šī dokumenta nav mans, bet, kas to parakstījis, es nezinu. Es gribētu, lai autoru, ļaundari un falsificētāju, sameklētu un sauktu pie atbildības.» Arī cita baptiste L. Piščaka, kas dzīvoja tajā pašā ciemā, tajā pašā dienā rakstīja: «Es nejūtu, ka kaut kādi butu ierobežotas manas kā ticīgās tiesības. Tekstu, kurā runāts par manu izbraukšanu no PSRS, redzu pirmo reizi.» Laulātie draugi Serafinēani, kuri dzīvo Cerņigovas apgabalā, 1982, gada 12. decembri nosauca lūgumu, kas it kā nosūtīts viņu vārdā, par apmelojumu un lūdza «atrast cilvēku, kurš mūsu vārdā apmelo mūsu valsti — PSRS».

Šādus piemērus var minēt bez gala. Morāle ir vienkārša — tas ir Rietumu dienestu aģentūras rupjais darbs. Tā pūlas falsificēt un visstulbākajā veidā nozākāt ticības brīvību Padomju Savienībā. īsi sakot, mūsu priekšā ir Lielie Meli.

Ar kādu bezgalīgu cinismu pārpilni šie cilvēki, kuri dara melnu darbu un nenoguruši pieaicina Jēzu Kristu par savu nodomu «tīrības» liecinieku. Bet ko gan lai citu gaida no amerikāņu farizejiem?

Kas attiecas uz to cilvēku tikumisko veidolu, kuri ar Rietumu speciālo dienestu starpniecību vērpj slepenas intrigas ar aizokeāna farizejiem, tad krievu pareizticīgās baznīcas diakons --- mūks un disidents Varsofonijs 1982. gada beigās negribīgi izteicās: «Fakti liecina, ka mums pašiem, kas dēvējam sevi par kristīgajiem, nav ne jausmas par to, kādai jābūt kristīgajai ticībai.»

Tas bija publicēts kādā no emigrantu izdevumiem.

Attēlotā graujošā darbība, kas saindē starptautiskās un PSRS—ASV attiecības, tomēr nav nekas vairāk kā imperiālisma avangarda spēku darbība. Aiz tās stāv Savienoto Valstu raķešu un kodolvarenība. Kā bija noteikts NDP direktīvās jau četrdesmito gadu otrajā pusē un ne reizi vien apstiprināts pēc tam, tā tiks likta lietā, kad kopējais spēku samērs nosvērsies imperiālisma labā. R. Reigana administrācijas militārās celtniecības atklātās programmas par to nerada nekādas šaubas, jo tās domātas pirmām kārtām stratēģiskās paritātes laušanai.

Tā kā tas tagad ir oficiāli deklarēts Vašingtonas mērķis, citi, kas nodarbojās ar graujošo darbību pret PSRS, sāka justies nevajadzīgi. Patiešām, kāda jēga tērēt spēkus PSRS «graušanai» no iekšienes, ja amerikāņu imperiālisms ir gatavs atrisināt vēsturisko strīdu starp divām pretējām sociālajām sistēmām, fiziski iznīcinot Padomju Savienības tautas. Vismaz tādu secinājumu izdarījis, piemēram, Solžeņicins, joprojām palikdams nikns antisovetists. 1982. gada maijā viņš negāja uz Balto namu, kur prezidents Reigans bija saaicinājis uz pusdienām slavenus atkritējus. Tā viņš protestēja.

Kāds nodevējs, kas darbojas radiostacijā, «Brīvība», žēlojās, ka amerikāņu saimnieku attieksme pret renegātiem esot tāda pati kā pret «troglodītiem». Un vispār kaut ko pierādīt amerikāņu priekšniecībai, kura nodevusies pati saviem plāniem, esot pilnīgi veltīgi. Attieksme «no augšas» pret atkritējiem, kuri ņirb lejā pie kājām, «atgādina,» viņš činkstēja, «Džordža Orvela romānā «Birmas paražas» aprakstīto angļu attieksmi pret iezemiešiem: «Pat tikai zināt, kuram iezemiešu strīdā ir taisnība, kuram ne, — jau nozīmē zaudēt savu seju!»»

Tomēr CIP izdarīja secinājumus attiecībā uz Solžeņicinu. Pēc katastrofiskās turnejas pa Eiropu 1976. gadā. 1982. gada septembri viņu pirmo reizi izlaida no ASV. Izlaida konvojnieku pavadībā — seši sargi. Apmēram trīs nedēļas ilga uzturēšanās Japānā ar svešu — zviedra Aleksandra Fosa vārdu. Par to, ka Solžeņicins atrodas valstī, uzzināja no paziņojuma preses konferencē, kas notika viņa brauciena beigās un kurā viņš pats nepiedalīās!(7) Protams, ari turpmāk CIP izmantos viņa vārdu, taču rojām pašu turēs īsā pavadā. Tādā stāvoklī atrodas šis cilvēks, kurš reiz domāja, ka varēs Rietumos runāt no augstās tribīnes.

Tas ari saprotams. CIP ir šķiriska organizācija, kas radīta un darbojas tikai lielkapitāla interesēs, bet to vada šī lielkapitāla izraudzītie pārstāvji. Viņi ieviesuši CIP darba naudas elites tikumus. Nevis sadomātas ētiskās normas, uzticība kristīgajai ticībai un citiem augstiem principiem nosaka rīcību lietišķajā darbībā, bet gan patoloģiska iedzīvošanās kāre, savu kapitālu saglabāšana, apsargāšana un pavairošana. Ar tādu pašu kāri CIP vadība, kuru virza ļoti netīri motīvi, veic graujošo darbību visā pasaulē. Zemiski mērķi nosaka ne mazāk zemiskas metodes.

Par to visu paziņot publiski ir pilnīgi neiespējami. Tādēļ arī saprotama slepenība, kādā tīta CIP darbība. R. Reigana administrācijas valdīšanas apstākļos tā pieaug ģeometriskajā progresijā. Bet, ja notiek kārtējā izgāšanās, sāk darboties «ticamā nolieguma» doktrīna. Jaunajos CIP statūtos, kurus Reigans apstiprinājis 1981. gada 5. decembri, tā pilnībā atradusi vietu — un proti: «Speciālās operācijas nozīmē akcijas, kas rīkotas, lai atbalstītu valsts ārpolitikas mērķus, kuri tiek plānoti un sasniegti tā, ka ASV valdības loma nav redzama un publiski netiek atzīta.»(8)

Vašingtonas oficiālā pozīcija, kas atklāti atbalsta farizejismu un melus, ir valsts politikas pamatā. No tā rodas neizbēgams secinājums: vienmēr un visur jāspriež tikai pēc ASV valdošo aprindu darbiem un nekādi ne pēc to vārdiem. Taču, lai izdarītu pareizus secinājumus, vajadzīga modrība un vēlreiz modrība, kas ir mūsu partijas, mūsu tautas pārbaudīts ierocis. Pagātnē modrība vienmēr bijusi mūsu panākumu un uzvaru priekšnoteikums. Tā būs arī nākotnē.

***

_____________________

Piezīmes:

1. Y. Scherer. When Church and State Go Abroad. — «World View», February, 1982, pp. 5, 8.

2. Penthouse Interview Reverend Jerry Falwell. — «Peuthouse», March, 1981, p. 152.

3. Keeping Faith. Memoirs of a President Jimmy Carter. N. Y., 1982, p. 562.

4. Bringing down the Bible. — «Time», October 4, 1982, p. 85.

5. The Bible in the Bedroom. — «Newsweek», February 1, 1982, p. 39.

6. «Playboy», June, 1982, pp. 72, 74.

7. «The Japan Times», October 12, 1982.

8. «The New York Times», December 5, 1981.

***

***

Николай Николаевич Яковлев

ЦРУ ПРОТИВ СССР

Издание третье, переработанное и дополненное

Рига «Авотс» 1983

На латышском языке

Перевели с русского языка Л. Апинис, Дз. Багата и У. Крастиньш

Художник А. Иевиньш

***

N. Jakovlevs

CIP PRET PSRS

(sērija «Imperiālisms:, notikumi, fakti, dokumenti» )

Redaktori L. Apinis un U. Krastiņš

Mākslinieciskais redaktors E. Garkevičs

Tehniskā redaktore D. Radziņa

Korektore A. Ābele

Metiens 15 000 eks.

Cena 70 кар.

Izdevniecība «Avots»

1983

***

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

darbabalss.eu

№ 410

Riga, 2015

Content

Jakovļevs Nikolajs Jakovļevs N. CIP pret PSRS. (1983)

NEPIECIEŠAMAIS PASKAIDROJUMS

KARŠ PĒC KARA

NO SDP LĪDZ CIP

«KUNGU KLUBS» UN ZINĀTNE

CIP: «PSIHOLOĢISKĀ KAIJA» CĪŅU ARĒNĀ

APKOPOSIM REZULTĀTUS: VECAIS JAUNAJĀ