Viļenskis M.

Kings N.

Kars aiz dzelonstieplem 1964

Karš aiz dzeloņstieplēm

GŪSTS IR DRAUSMĪGA LIETA, BET TAS TAČU ARI IR KARŠ. UN, KAMĒR DZIMTENE IR KARŠ, MUMS JĀCĪNĀS ŠEIT.

PADOMJU SAVIENĪBAS VARONIS ĢENERĀLLEITNANTS D. KARBIŠEVS

tiem, kas pārdzīvos Šo laiku,

ES LŪDZU VIENU: NEAIZMIRSTIET! NEAIZMIRSTIET NE LABOS, NE ĻAUNOS.

JULIUSS FUČIKS

PRIEKŠVĀRDS

1941gada 22. jūnijā hitleriskā Vācija node-• vīģi uzbruka mūsu Dzimtenei. Kara sākumā apstākļi mums izveidojās ārkārtīgi nelabvēlīgi: padomju karaspēks bija spiests atkāpties ar lieliem zaudējumiem. Simti tūkstoši padomju karavīru, kas godīgi cīnījušies frontē, no viņiem neatkarīgu iemeslu dēļ — daudzi bija ievainoti vai kontuzēti — krita ienaidnieka gūstā . . .

Jau pirms tam, kad sākās laupītāju agresija pret Padomju Savienību, Hitlers karaspēka virspavēlniekam paziņoja: «Tā kā krievi nepiedalās Ilāgas konvencijā, tad arī izturēšanās pret viņu kara gūstekņiem nedrīkst atbilst Ilāgas konvencijas lēmumiem.» Šinī rīkojumā bija ne tikai atklāts cilvēknīdēju aicinājums izrēķināties ar padomju cilvēkiem, bet arī nekaunīgi meli: Padomju Savienība pieņēma un nelokāmi ievēroja saistības, kas izrietēja no Ilāgas 1907. gada konvencijas jautājumā par kara gūstekņu režīmu. īstais iemesls «fīrera» sevišķam naidam pret padomju karavīriem bija tas, ka ikviens mūsu karavīrs, ko Komunistiskā partija audzinājusi augsta politiska apzinīguma garā, bija ne tikai cīnītājs, bet arī idejiski pārliecināts fašisma pretinieks.

Kara gaitā Hitlera norādījumi tika konkretizēti tādā reti ciniskā dokumentā kā, piemēram, vācu armijas augstākās virspavēlniecības 1942. gada 14. janvāra pavēle. Šinī pavēlē bija teikts: «Katra iecietība, cilvēciska izturēšanās pret kara gūstekni stingri nosodāma.» Tādā pašā cilvēknīdēju garā formulēts hitIeriešu ģenerālfeldmaršala Reihenava rīkojums karaspēkam, kas darbojās Austrumu frontē: «Mierīgo iedzīvotāju un kara gūstekņu apgāde ar uzturu ir nevajadzīga humanitāte.»

Drausmīgā padomju cilvēku iznīcināšanas programa tika nelokāmi realizēta praksē. Ignorējot visas starptautisko tiesību normas, fašisti kara gūstekņu nometnes pārvērta par nāves fabrikām. Cilvēkus apšāva masām, no piekaušanas, spīdzināšanas, no neaprakstāmas saspiestības un antisanitāriem apstākļiem mokpilnā nāvē gāja bojā tūkstoši un atkal tūkstoši padomju kara gūstekņu. Ar pilnām tiesībām var teikt, ka izturēšanās pret padomju kara gūstekņiem bija pati neģēlīgākā fašistiskā barbarisma izpausme.

Taču padomju ļaudis, būdami bezgalīgi uzticīgi Dzimtenei, turpināja cīņu pret ienaidnieku arī fašistisko koncentrācijas nometņu ellē. Par šo cīņu krājumā stāsta bijušie Būhenvaldeš koncentrācijas nometnes ieslodzītie.

Pārliecināti antifašisti — daudzu Eiropas tautu dēli, nokļuvuši aiz hitleriskās koncentrācijas nometnes dzeloņstieplēm, nepadevās ienaidniekam. Viņi radīja pagrīdes militāri politisko organizāciju un veica rūpīgu, briesmu pilnu darbu, lai sagatavotu bruņotu sacelšanos, kas vainagojās panākumiem — 1945. gada 11. aprīlī sacēlušies ieslodzītie pārrāva dzeloņstieples un izkļuva brīvībā.

Taču sacelšanās gatavošana nebija organizācijas vienīgais uzdevums. Pagrīdnieki dienu no dienas cīnījās par ieslodzīto dzīvības saglabāšanu, vadīja sabotāžu un kaitniecību kara uzņēmumos, kur strādāja ieslodzītie, un veica politisku darbu Būhenvaldes ieslodzīto vidū. Nevar taču aizmirst, ka kara gūstekņus ne tikai fiziski spīdzināja, bet arī centās ietekmēt morāliski. Tāpēc pagrīdes organizācijai vajadzēja cīnīties ne vien par cilvēku dzīvību un brīvību, bet arī par viņu pārliecību. Nekaunīgos apmelojumus, kas bija vērsti pret Padomju Savienību, mēģinājumus kurināt naidu starp tautām, kā arī aģitāciju par gūstekņu iestāšanos nodevēja Vlasova armijas rindās vajadzēja atspēkot ar ļeņiniskās taisnības vārdiem. Un tas arī tika darīts.

Kas atbrīvoja Būhenvaldi?

Jau pirms amerikāņu karaspēka ierašanās ieslodzītie pārrāva dzeloņstieples, atvēra vārtus un nocietinājās visapkārt nometnei gadījumam, ja padzītie esesieši tomēr nāktu uzbrukumā. Taču sekmīga atbrīvošanās kauja nometnē un arī amerikāņu karaspēka atnākšana, protams, kļuva iespējama, tikai pateicoties titāniskajai cīņai, ko izcīnīja padomju tauta un tās armija, kas sakāva hitlerisko nezvēru.

Būhenvaldes ieslodzītie pēc atbrīvošanas deva zvērestu, kurā bija šādi zīmīgi vārdi: «Cīņa vēl nav galā! .. . Iznīcināt fašismu ar visām tā saknēm — tāds ir mūsu uzdevums!»

Nezin vai fašisma gūstekņi, kas tikko bija nometuši važas, toreiz varēja iedomāties, ka pat pēc piecpadsmit gadiem dzīve no viņiem prasīs pildīt šo svinīgo zvērestu. Rietumvācijā sevišķu vērību veltī bundesvēra nostiprināšanai; to komandē bijušie hitleriskie ģenerāļi un virsnieki. Bundesvēra aizokeāna aizbildņi apgādā to ar raķetēm un atomieročiem. Hitlerietis Hanss Špei-dels iecelts vienā no NATO vadošajiem posteņiem. Adenauera valdība atļāvusi nēsāt fašistiskos ordeņus. Bijušie esesieši, zvērinātie spīdzinātāji, atklāti rīko salidojumus. Un no kā gan lai viņi baidītos, ja Vācijas Federatīvajā Republikā valsts, tiesas un policijas aparātā ieperinājušies simtiem zvērināto nacistu!

Rīkojoties pēc Hitlera metodes, Bonnas varasvīri aizliedza Komunistiskās partijas darbību Vācijā un uzsāka uzbrukumu arodbiedrībām un citām darbaļaužu demokrātiskajām organizācijām. Vācijas Federatīvajā Republikā atklāti mēģināja reabi* Iitēl asiņaino Hitlera režīmu. Ļoti zīmīgs ir fakts, ko min Ham-burgas avīze tDie We.lt». Vēstures mācību grāmatā vidusskolām, kas VFR izdota 1949. gadā, par koncentrācijas nometnēm stāstīts piecās lappusēs, bet mācību grāmatā, kas izdota 1958. gadā, par to nav ne vārda. Viena lieta ir mācību grāmatas, bet pavisam kas cits — tautu atmiņa. No tās nevar izplēst nevienu pagātnes lappusi. Cilvēki atceras hitleriešu noziegumus un ir pilni apņēmības nepieļaut, lai nākotnē atkārtotos kaut kas tamlīdzīgs.

Cilvēce alkst miera. Kara kurinātāju ļauno nodomu realizēšanai ceļā stāv mieru mīlošo tautu daudzmiljonu armija. Vienu no tās pulkiem veido cilvēki, kas paši izjutuši visas hitleriskās katorgas šausmas. Viņi palīdz radīt muzejus bijušo nacistisko nāves nometņu vietās, viņi publicē savas atmiņas. Sie saviļņojošie materiāli un literatūras pieminekļi aicina būt ļoti modriem, prasa nenogurstoši, nesaudzējot spēkus, cīnīties par mieru, par kuru tik dārgi samaksāts.

N. POĻAKOVS,

Padomju kara veterānu komitejas prezidija loceklis

NĀVES NOMETNE

Šī ir grāmata par Būhenvaldes ieslodzīto cīņu. Taču nevar novērtēt viņu cīņas diženumu, ja nezina viņu pārdzīvoto ciešanu dziļumu ...

Eterkalna nogāzēs netālu no Vācijas pilsētas Veimāras reiz šalkoja dižskābaržu mežs. Dižskābaržu mežs vāciski ir Buchcn-wald. Pēc nostāstiem, tur mēdzis atpūsties lielais vācu dzejnieks Gēte. Būhenvalde iedvesmoja dzejnieku sacerēt brīnišķīgas vārsmas. Un kas to lai zina, — varbūt tieši šeit dzima dedzīgās Gētes dzejas rindas:

Tā gudrība visaugstākā:

Ka pelna brīvības un dzīves dvesmu Tik. kas ik dienas gūst to cīniņā.

Tā noslēpumainais dižskābaržu mežs varbūt arī paliktu par dzejnieku un iemīlējušos cilvēku pastaigas vietu, ja 1933. gadā Vācijā pie varas nenāktu fašisti.

— Fašisms, — Gorkijs rakstīja, — ir visneķītrāko neliešu un neģēļu izlases organizācija, tas verdzina visus citus cilvēkus.

1937. gadā fašistiskie nezvēri Eterkalnā radīja vienu no lielākajiem cietumiem, kur ieslodzīja sava režīma pretiniekus.

Pastiprināti apsargāta, ieradās apcietināto vācu komunistu grupa, attīrīja kalna ziemeļu nogāzi un uzcēla pirmās barakas, kā arī villu nometnes komandantam Koham. Villas būvēšanas laikā vācu komunists Alfrēds Buncols tās pamatos iemūrēja pudeli ar zīmīti: «Piespiesti, bet nesalauzti.»

Atceroties nometnes būvēšanas periodu, bijušais Būhenvaldes ieslodzītais Herberts Zandbergs (VDR) stāsta:

«Purvs un dubļi — tāda ir aina, kas palikusi atmiņā. Mēs dzīvojām zem klajām debesīm, gulējāīn uz kailas, mitras zemes, mežā, sedzāmies ar brezenta gabaliem, bet strādājām pāri spēkiem dienu un nakti. Vismazākais pārkāpums — ja apstājās uz brīdi, lai atvilktu elpu, — darbu toreiz veica tikai skriešus — un sitieni un spērieni sekoja cits pēc cita.

Ieslodzītos, kas kalnā vilka smagās platformas, piekrautas ar akmeņiem un būvmateriāliem, sauca par «dziedošiem zirgiem». Pēc hitleriešu komandas tiem, kas izpildīja šo katorgas darbu, vajadzēja dziedāt: «Būhenvalde — mans liktenis, mūžam neaizmirsīšu tevi...» Tam, kas negribēja vai nevarēja dziedāt, vai ari nedziedāja pietiekami skaļi, klājās slikti. Nereti gadījās, ka tādu cilvēku dzina uz apsardzes pusi; tas nozīmēja drošu nāvi —- «nošauts bēgot». Un pamēģini nu izvairīties no šā likteņa un nepaklausīt, — tad gaida karātavas. Gadījās, ka esesietis izpriecas dēļ norāva kādam ieslodzītajam no galvas cepuri, aizmeta to mežā un lika skriet tai pakaļ. Lai to izdarītu, nelaimīgajam vajadzēja iziet cauri konvoja ķēdei, un pirmais esesietis to parasti nošāva. Bet, ja viņš neskrēja pēc cepures, tad viņu zvēriski piekāva un ziņoja priekšniecībai, ka viņš nav paklausījis pavēli. Kā vienā, tā otrā gadījumā — droša nāve. Tai laikā esesieši par katru nošauto «bēgli» saņēma prēmiju — trīs dienas atvaļinājuma un desmit markas. «Pelēkajiem sātaniem» tā bija vilinoša papildu peļņa.

Ieslodzītos, kas tika sūtīti nometnes žoga un noliktavu telpu celtniecības darbos, uzskatīja par nāvei nolemtiem. Veselu kilometru, brienot pa dubļiem, viņiem bija jāstiepj uz savas muguras smagas saliekamo baraku sienas. Cilvēki mira kā mušas. Un, kas bija stiprāks un izturēja šo katorgas darbu, tas nenovēršami saslima ar tuberkulozi. Trauksmes, kas cēla cilvēkus no salmu pakaišiem trīs četras reizes naktī, šeit bija parasta parādība. Vakaros, pēc oficiālās darba dienas, mums lika nometnē lauzt celmus, bet svētdienās stiept tonnu smagos baļķus, tā ka uz katru cilvēku iznāca 50 kilogramu.»

Nometnes vārti. Labajā spārnā bija nometnes cietums, kur zvēriski izrīkojās esesietis sadists Martins Zommers, kreisajā spārnā — esesiešu kanceleja (skats no pārbaudes laukuma puses)

Ar katru gadu koncentrācijas nometne paplašinājās. Aiz tās dzeloņstieplēm cīnījās, cieta un gāja bojā labākie vācu tautas pārstāvji, bet pēc otrā pasaules kara sākuma arī citu Eiropas zemju antifašisti. 50 hektāru lielā teritorijā smaka 40 000—50 000 ieslodzīto.[1] Kad vieni nomira, atveda citus. Uz katru cilvēku iznāca platība, kura nebija daudz lielāka par to, kas vajadzīga kapam.

Ieslodzītos ievietoja blokos. Bija trīsdesmit koka un 15 divstāvu mūra bloku. Vēl 19 koka barakas atradās karantīnas, tā saucamās mazās nometnes teritorijā.

Bloki bija pārdalīti divās daļās: vienā spārnā stāvēja galdi, tur ieslodzītie saņēma savu nožēlojamo cietuma devu, otrā —

trīsstāvu un četrstāvu nāras. Starp guļamo un ēdamo nodalījumu atradās ateja un mazgājamtelpa.

Uz režģotajiem nometnes vārtiem rēgojās no dzelzs izliets izsmiekla pilns uzraksts: «Katram pēc nopelniem.» Virs vārtiem slējās divstāvu koka celtne ar verandām, uz kurām tika uzstādīti divstobru ložmetēji un astoņi prožektori. To stari naktis taustīja nometni. Labajā un kreisajā pusē pie vārtiem bija garas, zemas ēkas. Kreisajā pusē, ja skatās no nometnes puses, tika izvietota esesiešu kanceleja, labajā atradās nometnes cietums, kurā bija 26 vieninieku kameras. Ja visa Būhenvalde bija pakļauta hitleriskajam teroram, tad var iedomāties, kas gan notika Būhenvaldes cietumā!

Gar dzeloņstiepļu žogu, kam laida cauri augstsprieguma strāvu, pacēlās 22 trīsstāvu dzelzsbetona sargposteņi. Tur pastāvīgi dežurēja esesiešu ložmetējnieki. Tomēr arī tāda cietumnieku apsardzība hitleriešiem nelikās pietiekami droša -— aiz dzeloņstieplēm stiepās vēl ierakumu un blindāžu līnija. Piecu kilometru rādiusā varēja saskatīt katru krūmiņu.

Sai milzīgajā būrī, kas bija pilnīgi atgriezts no ārpasaules, esesiešu spīdzinātāji izrēķinājās ar saviem neaizsargātajiem upuriem. Salīdzinājumā ar viņu drausmīgajām ļaundarībām viduslaiku inkvizīcijas šausmas ir tīrais nieks.

Nometnes cietums, kas atradās blakus vārtiem, bija SS hauptšārfīrera Gerharda Martina Zommera — to sauca par «sadistu melnajos cimdos» — nedalīts īpašums. Viņš personīgi ar savām rokām nogalinājis 187 cilvēkus. Viņš sita cilvēkus līdz nāvei, iešļircināja viņiem indi, piesēja pie kvēlojošām krāsnīm, pakāra aiz izgrieztām rokām vai aiz vienas kājas pie griestiem, iemeta karcerī, lai tur cilvēks mirlu no slāpēm un bada. Dažreiz Zommers ieslodzīto aizveda uz savu istabu, nožņaudza to un, pabāzis līķi zem gultas, mierīgi gulēja līdz ritam. Zommeram piederēja savas «personīgās» karātavas, kur viņš pašrocīgi pakāra cilvēkus. Būdams apveltīts ar milzīgu fizisku spēku, viņš lielījās, ka ar pieciem dūres sitieniem varot atsist ieslodzītā nieres.

Zīmīgs ir šī «sadista melnajos cimdos» turpmākais liktenis. Kara beigās, kad vērmahts juka un bruka no padomju un sabied roto karaspēka triecieniem, Zommeru aizsūtīja uz fronti. Tur viņš zaudēja kāju. Pagāja nedaudz gadu, un Adenauera valdība piešķīra Zommeram kā «kara invalīdam» 340 mārku lielu pensiju mēnesī. Tādas gādības iedvesmots, Zommers apprecēja 22 gadus vecu medicīnas māsu Berbli. Taču bijušie Būhenvaldes ieslodzītie uzzināja Zommera atrašanās vietu, un pēc viņu pieprasījuma 1950. gadā pret šo bendi ierosināja krimināllietu. Desmitiem liecinieku izteica vēlēšanos dot liecības.

Rietumvācijas tiesu iestādes, kas parāda neparastu dedzību, kad jāaizliedz Komunistiskā partija vai jānosēdina uz apsūdzēto sola miera piekritēji, astoņus gadus vilcinājās, kad bija jātiesā Zommers. Pa šiem astoņiem gadiem, lietojot izsmalcinātu juristu viltību un noraidot vairākas liecības, «pierādīto slepkavību» skaitu samazināja no 187 līdz 53. Beidzot 1958. gadā Bavārijas pilsētā Bairetā sākās Zommera tiesas prāva. Liecības par Zommera drausmīgajām ļaundarībām bija sakopotas sešdesmit biezos sējumos.

Uz tiesas zāli Zommern veda invalīda ratiņos. Tiesas sēžu laikā par viņu pastāvīgi gādāja ārsts. Dobjā, monotonā balsī Zommers atkārtoja: «Visu, ko esmu darījis, esmu darījis pēc no metnes komandanta pavēles.» Liecinieki pierādīja, ka Zommers noslepkavojis un mocījis cilvēkus ne tikai pēc pavēles, bet arī pēc paša iniciatīvas. Tad Zommers ierēcās, ka šie lieciniek; neesot «pilntiesīgi dot liecības». Viņš iztaisīja un parādīja tiesai tādas ierīces modeli, ar kuras palīdzību Būhenvaldē piekāva cilvēkus, un tā centās pierādīt, it kā viņa upuru nieres bijušas pasargātas ar šīs ierīces sānu sienām un viņš nekādi nav varējis tās atsist.

Zommers nepavisam nevarēja sūdzēties par savu tiesnešu pārmērīgu bardzību. Viņa personīgi izdarīto «absolūti pierādīto slepkavību» skaits bija samazināts līdz 25. Bet arī šis skaitlis bija pietiekami iespaidīgs. Sabiedriskās domas un vispirms bijušo ieslodzīto ietekmē tiesa Zommeram piesprieda mūža ieslodzījumu katorgas cietumā.

Ar Zommern Būhenvaldē sekmīgi konkurēja koncentrācijas nometnes komandanta sieva Ilze Koha. Komandanta kundzes galvenā nodarbošanās bija tās iemīļotās kolekcijas sastādīšana. Pēc Ilzes Kohas pavēles esesieši speciāli izraudzījās un noslepkavoja ieslodzītos, kam bija interesants tetovējums. Simtiem tetovētās cilvēku ādas gabalu sakrāja asinskārā Ilze. Simtiem cilvēku nogalināja un sadedzināja, lai papildinātu Ilzes Kohas kolekciju. No atsevišķiem ādas gabaliem viņai izgatavoja aba-žūrus un somiņas.

Tādi paši kā Zommers un Ilze Koha bija arī pārējie Būhenvaldes bendes. Viņi patiešām sacenlās savā starpā, lai izgudrotu

jaunus neiedomājamus paņēmienus, kā spīdzināt un apsmiet ieslodzītos.

Pakārt aiz rokām mēdza ne tikai Zommers. Tas bija diezgan izplatīts soda veids. Ar plecos izgrieztām rokām ieslodzītie karājās vairākas stundas. Ar pletņu un pātagu sitieniem esesieši iešūpoja pakārto mocekli. Sods pārvērtās par nāves sodu. Bet, ja nu cilvēks tomēr palika dzīvs, viņš kļuva kroplis, un tādus vairs nežēloja — nosūtīja uz krematoriju.

Nāve, nāve un atkal nāve. Tā uzglūnēja ieslodzītajiem katru brīdi, ik uz soļa. Nometnes laukumā, kur izdarīja ikdienas pārbaudi, ieslodzīto ierindas priekšā demonstrēja nāves sodu izpildīšanu pakarot. Gadījās, ka tūkstošu cilvēku acu priekšā esesieši uzrīdīja suņus viņu izraudzītajam upurim, un suņi nelaimīgo saplosīja gabalos.

Sadisti prata izmantot arī kasti, kurā Ilzes Kohas zvēru dārzā bija nogādāts lācis. Kastes iekšpusē bija iesistas naglas un ievilktas dzeloņstieples. Šinī kastē, kuru esesieši nez kāpēc bija nosaukuši par «dzelzs jaunavu», iesēdināja ieslodzīto, kas bija * izdarījis kādu pārkāpumu.

Pat nometnes vārti tika izmantoti cilvēku mocīšanai. Pie režģa ar uzrakstu «Katram pēc nopelniem» piesēja ieslodzītos, im nelaimīgie lēnām nomira visas nometnes acu priekšā.

Pēc norādījuma no Berlīnes 46. blokā organizēja «eksperimentālo institūtu», kur fašistiskie mediķi izdarīja mēģinājumus ar dzīviem cilvēkiem. Baltajos virsvalkos tērpušies slepkavas ar skalpeļiem un iešļircinājumiem nogalināja apmēram divus tūkstošus ieslodzīto. Taču fašistiskajiem nezvēriem arī tas likās par maz. Viņi nolēma bijušās staļļa telpas pārvērst par padomju cilvēku masveida iznīcināšanas punktu. Sākumā tur nošāva tieši pie sienas, bet vēlāk atdalīja divas nelielas istabas, kur ierīkoja medicīnas kabinetus. Pirmajā istabā baltos virsvalkos tērpušies bendes apskatīja upurus, izpildīja kaut kādas kartītes un nosūtīja cilvēkus, kas neko nenojauta, uz blakus kabinetu, kur pie sienas stāvēja augummērītājs. Ieslodzītais, nenojaušot neko ļaunu, nostājās zem dēlīša. Savā priekšā viņš redzēja dīvainu biezu aizkaru no siksniņām. Bet dēlītis vēl nepaspēja nolaisties viņam uz galvas, kad aiz muguras caur speciālu caurumu augummērītāja statnē esesietis no blakus istabas izbīdīja pistoles stobru. Ar pilnu jaudu ieslēgtā radioreproduktora rūkoņa noslāpēja šāviena skaņu. Lode, izgājusi cauri galvai, iestrēga aizkarā.

Uz šā nāves konveijera fašisti noslepkavoja 7200 padomju kara gūstekņu. Pēc kārtējā slaktiņa nometnes komandants bendēm rīkoja grandiozu iedzeršanu. Līķus slēgtās cinkotās kastēs aizveda uz krematoriju.

Sākumā Būhenvaldē nebija krematorijas un līķus nosūtīja sadedzināt uz Veimāras krematoriju. Reiz no esesiešu smagās automašīnas, kas brauca cauri Veimārai, uz ielas bruģa izkrita kāda bada nāvē nomirušā ieslodzītā līķis. Hitleriešu varas iestādes, kas centās savus noziegumus turēt slepenībā, bija ļoti neapmierinātas ar šo incidentu. Pēc Hitlera pavēles firma «Topfs un dēli» līķu sadedzināšanai konstruēja speciālas krāsnis, ko kurināja ar naftu. Sākumā trīs un pēc tam vēl trīs tādas krāsnis uzstādīja Būhenvaldes krematorijā, ko uzcēla pārbaudes laukuma malā, 150 soļus no vārtiem.

Zvēriskums un pedantiskā akurātība apbrīnojami bija savienoti hitleriešos. No cilvēku taukiem, kas iztecēja kremācijas laikā, izgatavoja ziepes. Kaulu atliekas iepakoja un aizveda uz dzirnavām, kur tos samala, pārvēršot par mēslojumu.

Krematorijas pagalmā stāvēja speciālas karātavas, kurās pirms sadedzināšanas «galīgi pakāra» tos, kuros vēl turējās dzī vība. Tādā pašā nolūkā krematorijas pagraba telpu sienās, kas bija rūpīgi izklātas ar baltiem krāsns podiņiem, iemontēja 47 āķus. Dažreiz cilvēkus galīgi nosita ar cērti vai arī pusdzīvus iemeta krāsnī . . .

Hitleriskie cilvēknīdēji izdomāja vismežonīgākos cilvēku noslepkavošanas paņēmienus. Krematorijas pagraba telpās varēja nokļūt ne tikai pa stāvajām akmens kāpnēm. Nāvei nolemtajam bija arī cits ceļš. Cilvēku nostādīja uz lūkas •— slazdu vāka. Pēkšņi grīda izslīdēja viņam zem kājām, un cilvēks pa vertikālu cauruli iekrita pagrabā. Tur viņu apžilbināja ar prožektora spuldzes gaismu un, pirms viņš paspēja kaut ko saprast, nosita, triecot ar koka kluci pa galvu.

Apmēram 50 000 antifašistu — cilvēku no 18 Eiropas valstīm -— sadedzināja Būhenvaldes krematorijā. Bet, kad krematorija nevarēja tikt galā «ar darba apjomu», noslepkavoto ieslodzīto līķus tūkstošiem apraka Eterkalna dienvidu nogāzē.

Speciālās krematorijas telpās līķiem izlauza zelta zobus un kronīšus, lai papildinātu Hitlera reiha zelta fondu. Tanī pašā telpā novilka tetovēto ādu Ilzes Kohas kolekcijai, kā arī izmēģinājuma nolūkā ar īpašu paņēmienu žāvēja noslepkavoto cilvēku galvas. So paņēmienu sauca par «dienvidjūru pirātu metodi». [2]

Galva samazinājās līdz lielas dūres apmēriem, saglabājot noslepkavotā cilvēka sejas pantus. Turpat ielika spirtā atsevišķus iekšē jos orgānus, kurus vēlāk izmantoja kā «uzskates līdzekļus», lai apmācītu hitleriskos mediķus. Vienā no burkām ar spirtu glabājās kāda ieslodzītā lodes cauršautā sirds. Par šo trāpīgo šāvienu, kas bija izdarīts no liela attāluma, slepkavam piešķīra trīs dienas atvaļinājuma.

Un drīz pēc tam, kad vējš izklīdināja melno dūmu mākoņus, noslepkavotā cilvēka radinieki, ja viņi dzīvoja okupētajā Eiropā, saņēma no Būhenvaldes standarta paziņojumu, kurā bija teikts, ka viņu dēls, brālis vai vīrs «miris ar plaušu karsoni» vai «nošauts bēgot».

Lūk, ko nozīmēja no dzelzs izlietie vārdi — «Katram pēc nopelniem».

Desmitiem tūkstošu ieslodzīto smaka ne tikai pašā Būhen valdē, bet arī daudzajās tās filiālēs. Filiāles cita no citas atšķīrās tikai ar saviem apmēriem, bet to iekārtojums un kārtība bija pilnīgi tādi paši kā Būhenvaldē.

Visdrausmīgākā Būhenvaldes filiāle bija Dora — apakšzemes * rūpnīca, kur ražoja «lidojošās bumbas» FAU-1 un pēc tam vadāmās raķetes FAU-2. Katra FAU detaļa slacīta to fašisma upuru asinīm, kuri drausmīgajās Doras koncentrācijas nometnes apakšzemes telpās montēja šos lādiņus.

Līdz 1944. gadam, kamēr vēl nebija pabeigta 48 apakšzemes cehu būve, ieslodzītie dzīvoja un strādāja pazemē, mēnešiem ilgi neredzot dienas gaismu. Hitleriešu virspavēlniecība steidzās izgatavot «brīnumieroci» un forsēja būvdarbus, nerēķinoties ar savu gūstekņu dzīvībām. Uzraugi — kriminālnoziedznieki un hitleriskās būvorganizācijas TODT locekļi rīkojās ka plēsīgi zvēri. Kad cehos sāka ievest iekārtu, ieslodzītos, kas bija palikuši dzīvi, pārcēla uz nometni, ko uzbūvēja virszemē pie ieejas tunelī. Taču šī pārcelšanās nedeva gandrīz nekādu atvieglojumu. No apakšzemes tuneļiem uzbūvēja šaursliežu dzelzceļu uz nometnes centra, kur nostādīja piecas pārvietojamas krematorijas krāsnis, lai nevajadzētu noņemties ar līķu nosūtīšanu uz Būhenvaldi. Dienu un nakti melnas dūmu vērpetes plivinājās virs nometnes.

Esesieši neaprobežojās ar to vien, ka ik dienas pēra un nošāva cilvēkus, bet laiku pa laikam rīkoja arī publiskas «iebiedēšanas akcijas». Pārbaudes laukumā puslokā uzstādīja divdesmit karātavas. «Akciju» dienā nāves sodus izpildīja no rīta līdz vakaram visu laukumā nostādīto ieslodzīto acu priekšā.

Piecdesmit tūkstoši cilvēku gāja bojā Dorā — tikai nedaudz mazāk nekā Būhenvaldē. Tas ir aptuvens skaitlis, jo vai tad var saskaitīt, cik akmeņiem aizbērtu ģindeņu palika guļot Doras pazemē.

Tā tas bija ari pārējās Būhenvaldes filiālēs. Tā tas bija visās hitleriskās Vācijas nāves nometnēs.

Sastādītāji

N. Simakovs VIENOTĪBA

\

NOMETNE NOMETNĒ

Pirmo ienaidnieka karapūļu triecienu 1941. gada 22. jūnija rītausmā saņēma padomju robežsargi, kas sargāja mūsu Dzimtenes rietumu robežas.

Kaujā iesaistījās arī 87. robežsargu vienība, kurā es dienēju. Taču pārāk nevienādi bija spēki. Robežsargu nelielā ķēde nevarēja izturēt hitlerisko ordu uzbrukumu. Mēs atkāpāmies, netālu no Minskas nokļuvām ielenkumā, kur mani ievainoja kreisajā rokā. Būdams ievainots, es kritu gūstā.

1941. gada oktobrī no 307. kara gūstekņu nometnes, kas atradās pie Brestļitovskas pilsētas, mani līdz ar 2000 cilvēkiem pārveda uz Būhenvaldes koncentrācijas nometni.

Lūk, kā mūsu ierašanos atceras vācu politiskais ieslodzītais Jozefs Šūbauers:

«Kādā sestdienas pēcpusdienā paziņoja: «Krievi nāk.» Gandrīz viss komandantūras štābs ar galveno bendi un slepkavu lāgerfīreru Paulu priekšgalā sapulcējās pie galvenajiem vārtiem. Viņi atnākušos kara gūstekņus apbēra lamu vārdiem. Krievi bija noplīsuši, galīgi novārguši un vāji kā ģindeņi. Es nezinu, cik daudz viņu aizgāja bojā ceļā, bet, pēc atnākušo liecībām, ļoti daudz. Daži krievi nokrita tieši pie Būhenvaldes vārtiem un vairs necēlās.

Esesieši visus ieslodzītos nostādīja laukumā, lai viņi varētu

redzēt padomju kara gūstekņus. Turklāt apsardzes vīri ņirgādamies kliedza: «Lūk, mūsu atbrīvotāja Sarkanā Armija, papriecājieties par to!»

Tanī pašā dienā politiskie ieslodzītie — vācieši, franči, čehi mums atdeva visus savus trūcīgos pārtikas krājumus. Sā internacionālās solidaritātes akta satracināts, nometnes komandants nākamajā rītā visus ieslodzītos sodīja, atņemot viņiem dienas pārtikas devu. Bet arī tāds solis novājināja solidaritātes garu. Piespiestā badošanās beidzās, un atkal draudzīgās rokas sniedza mums dārgas dāvanas — balandu^3 un maizi.

Mūs izvietoja sešās barakās, kas bija iežogotas ar dzeloņstieplēm. Fašisti cerēja tādā kārtā neļaut padomju karavīriem tuvināties civilajiem politiskajiem ieslodzītajiem. Tā mēs bijām it kā dubultā izolācijā: ar dzeloņstieplēm iežogotā padomju kara gūstekņu nometne atradās visas lielās Būhenvaldes nometnes iekšienē, kas savukārt bija iežogota ar vairākām dzeloņstiepļu kārtām. Tomēr sakari, kas pirmajā dienā bija nodibinājušies starp mums un kopējo nometni, arvien pieauga un nostiprinājās.

Reiz atnāca nepazīstams vācu ieslodzītais un krieviski teica: «Nometnē daudz gestapo aģentu. Mazāk pļāpājiet, vairāk skatieties, klausieties un domājiet.» Pēc dienas viņš atkal atnāca un teica: «Jūs atnācāt uz šejieni ar asarām, bet aiziesiet ar puķēm.» Neviens tā arī neuzzināja šā cilvēka vārdu, jo viņš ilgi barakās neuzturējās. Taču visiem kļuva skaidrs, ka bez fašistiskās Vācijas ir vēl cita, godīga Vācija, kas uz laiku ir uzvarēta, bet kas nav padevusies. Un šai cīņā uz dzīvību un nāvi starp tām nevar būt kompromisa.

IZDZIMTEŅU VARA

Mēs uzskatījām sevi par pirmajiem padomju cilvēkiem, kas iemesti koncentrācijas nometnē Eterkalnā. Taču čehu ieslodzītie — Būhenvaldes «vecie iemītnieki» pastāstīja par tiem, kas te bijuši pirms mums.

. . . 1941. gada 16. septembrī, kad Būhenvaldes ieslodzītie bija nostādīti vakara pārbaudē, viņpus dzeloņstieplēm parādījās novājējušu, apaugušu cilvēku kolona. Viņu saplēstās, putekļiem klātās drēbes gandrīz nemaz vairs neatgādināja militāro formu.

Cilvēki tikko spēja kustēties, daudzi gāja basām kājām.

N. Simakovs

Vienam otram pie laiviņas bija redzama sarkana zvaigznīte. Un tad pārbaudes laukumam pāršalca vārds «krievi».

Jā, tā bija pirmā padomju kara gūstekņu partija, ko sūtīja uz Būhenvaldi, — trīs simti Sarkanās Armijas komandieru un komisāru. Kara gūstekņus aizveda nevis uz nometni, bet gan uz esesiešu zirgu stalli, kas bija uzcelts mežā, netālu no apsardzes kazarmām. Un, kad staļļa durvis aizvērās, no turienes atskanēja automātu kārtas, kliedzieni un lāsti. Satumsa, un viss apklusa. Starp stalli un krematoriju sāka kursēt ar brezentu klātā smagā automašīna . . .

Bijušais čehu politiskais ieslodzītais Antonijs Janačeks savās atmiņās raksta: «1941. gada 18. septembrī es kopā ar komandu izgāju darbā sakņu dārzā, kur ar politisko ieslodzīto holandieti numurs 5416 savācām atkritumus. Pamanījis, ka viens no kanalizācijas caurules režģiem ir aizsērējis, esesietis Dērihs pavēlēja to nekavējoties iztīrīt. Mēs paņēmām lāpstas un ķērāmies pie darba .. . Daudz ko mēs bijām pieredzējuši Būhenvaldē, bet, kad sākām tīrīt šo režģi, mūsu sirdis, burtiski, asiņoja. Režģi aizsprostoja cilvēku kauli. Tie bija mūsu brāļu — 16. decembrī nošauto gūstekņu kauli. Līķu kremācijas laikā kauli nesadega. Uz galvaskausu daļām vēl sārtoja asinsvadi. Paveikuši darbu, mēs esesietim pajautājām, kur šos kaulus aprakt. Bandīts ciniski atbildēja: «Krievu kaulus izmētājiet pa sakņu dārzu un neiedomājieties tos aprakt!» Kad Dērihs aizgāja, mēs ar holandieti vienojāmies un aprakārn deviņas pilnas ķerras mūsu biedru cēlo mirstīgo atlieku pusotra metra dziļumā pie hlorstacijas ēkas.»

1942. gada pavasarī uz Būhenvaldi nelielās grupās atsūtīja padomju cilvēkus, kurus atšķirībā no mums, kara gūstekņiem, uzskatīja par civilajiem politiskajiem ieslodzītajiem. Viņus turēja kopējā nometnē kopā ar citu tautību politiskajiem ieslodzītajiem. Viņiem izdeva svītrotas jakas un bikses un apavu vietā koka tupeles. Tupeles tīšām taisīja ar asām malām, un darba beigās kājas mirka asinīs. Uz svītrotajām jakām sārtoja trijstūris ar burtu «/?» (russisch — krievs). Tādi trijstūri bija visiem padomju pilsoņiem neatkarīgi no tautības. Lūk, kāpēc visus padomju pilsoņus Būhenvaldē sauca par krieviem.

Tie bija galvenokārt partizāni, partijas un padomju darbinieki, kā arī cilvēki, kurus aizdzina uz Vāciju darbā. Vienus apcietināja par sabotāžu rūpnīcā, citus par politisko darbību un citus atkal par bēgšanas mēģinājumiem. Sie cilvēki dezorganizēja ienaidnieka aizmuguri, aizkavēja kara produkcijas izlaidi. Viņu starpā bija arī kara gūstekņi, kurus hitlerieši ieskaitīja civilo politisko ieslodzīto kategorijā.

Sākumā mūsu barakās nebija ne galdu, ne gultu. Mēs gulējām uz plikas grīdas, bez matračiem un segām. Strādājām no pulksten četriem rītā līdz pulksten astoņiem vakarā, tas ir, sešpadsmit stundas, un par to saņēmām 150 gramu maizes un trīs ceturtdaļas litra šķidras balandas. Franči, čehi, norvēģi, beļģieši, itālieši un citi ar starptautiskā Sarkanā Krusta starpniecību saņēma pārtikas sūtījumus no saviem tuviniekiem. Mīims 'tādas palīdzības nebija.

Pret padomju ļaudīm fašisti izjuta īpaši zvērisku naidu. Būhenvaldē visu krievu «karjera» neatkarīgi no tā, pie kādas kategorijas viņi bija pieskaitīli, — pie kara gūstekņiem vai politiskajiem ieslodzītajiem, — sākās akmeņlauztuvē. Ar to nepietika, ka simtiem mūsu biedru tur mira no nepanesamā darba. Esesieši, izrādīdami neapmierinātību ar katru sīkumu, bet bieži vien vispār bez jebkāda iemesla krievus nosita ar automātu laidēm, nūjām, akmeņiem, apšāva ar pistolēm, uzrīdīja tiem suņus. Nolādētajās akmeņlauztuvēs laikā no 1912. līdz 1945. gadam iznīcināja pāri par pieciem tūkstošiem krievu ieslodzīto.

Stāstīja, ka esesiešiem esot īpašs norādījums no Berlīnes par krievu masveida iznīcināšanu smagos darbos, turklāt bija noteikti pat kontrolskaitļi, cik katru dienu jānobendē.

Esesieši rīkojās roku rokā ar ieslodzītajiem kriminālnoziedzniekiem, kuri strādnieku komandās bija par brigadieriem un desmitniekiem. Tā, piemēram, raktuvju komandas kapo^4 kriminālnoziedznieks Rihards līdz nāvei piekāva 47 krievus.

Ne viens vien simts padomju cilvēku gāja bojā smagos zemes darbos esesiešu sakņu dārzā. Zeme un mēslojums bija jāpārnes skriešus, zem hitleriešu uzraugu pletņu svilpieniem. Tos, kas pakrita, apšāva turpat uz vietas.

Un kas var saskaitīt, cik mūsu brāļu nomira «Gustlow-Werke» (bara rūpnīca) 13 cehu būvdarbos.

Ļaunas, drūmas baumas izplatījās starp ieslodzītajiem par stalli, kur bija nošauti pirmie trīs simti padomju karavīru. Būhenvaldes ieslodzītie zināja, ka nelietīgie slepkavas kaut kādā noslēpumainā veidā iznīcina savus upurus. Kāds šo stalli bija nosaucis par «viltīgo mājiņus. Tā šis nosaukums arī palika.

Tos, ko neskāra slepkavu lodes, nobeidza bads, tīfs, tuberkuloze, dizentērija. Nedziedināmi slimos (un pie tādiem hitlerieši pieskaitīja kuru katru smagi slimo) esesiešu ārsti iznīcināja, iešļircinot viņiem indi.

Nāves fabrika darbojās ar pilnu jaudu.

SAKUMS

Būhenvaldē viss režīms bija aprēķināts tā, lai, pirms ieslodzīto iznīcinātu fiziski, viņu nospiestu morāliski, novestu cilvēku līdz dzīvnieka stāvoklim. Par katru vārdu, kas bija teiktg pret fašistisko režīmu, draudēja karātavas. Pakāra pa vienam un veselām grupām. Par politiku varēja runāt tikai ar tuvāko biedru.

Sāpīgi to atcerēties, bet bija vāja rakstura cilvēki, kuri bada un terora ietekmē, kā arī vērmahta sākotnējo panākumu iespaidā tik tālu garīgi pagrima, ka liekās erzacmaizes devas dēļ bija gatavi izdarīt kuru katru nelietību, pat nodevību.

Jāņem vērā arī tas, ka Būhenvaldē nokļuva ne tikai antifašisti, bet arī zagļi, laupītāji un pat hitleriskie rokaspuiši — policisti un stārasti, kas pēc savu saimnieku uzskatiem bija kaut ko noziegušies. No viņu vidus tad esesieši arī vervēja savu nometnes iekšējo aģentūru.

Cilvēkiem bija smagi un drūmi ap sirdi.. .

Daži ieslodzītie, nespēdami panest drausmīgo Būhenvaldes režīmu, paši meklēja nāvi.

Ieslodzītajiem nebija tiesību pienākt pie dzeloņstieplēm tuvāk par desmit metriem. Ja cilvēks iegāja aizliegtajā zonā, apsardze zināja, ka viņš grib darīt sev galu. Sargposteņi nesteidzās atklāt uguni. Ieslodzīto mokas uzjautrināja viņus, im viņi gribēja šo izpriecu pēc iespējas paildzināt. Solis, vēl viens ... No sargtorņa atskan smiekli, šauteņu aizslēgu klikšķēšana. Nevarēdams izturēt šo spīdzināšanu, ieslodzītais metās uz dzeloņstieplēm . . . Strāvas trieciens ķermeni sarāva krampjos. Automātiski ieslēdzās signalizācija, griezīgi iekaucās sirēnas. To drausmīgā kaukšana vēstīja, ka atkal gājis bojā kāds cilvēks. Taču garā stiprie cilvēki nepadevās. Jau ar pirmajām dienām, kad nometnē parādījās padomju cilvēki, sākās apslēpta stihiska pretošanās fašistu kārtībai. Pakāpeniski ieslodzītie sāka labāk iepazīt cits citu, pārliecināti dzimtenes patrioti nemanāmi grupējās ap uzņēmīgākajiem biedriem. Nekā sevišķa šīs grupas pagaidām nedarīja, to dalībnieki, kā vien spēja, palīdzēja cits cilam. Tā vēl ne tuvu nebija kaujinieciska pagrīde, taču grupu locekļi nejutās atšķirti. Viņiem bija dārgs padomju cilvēka gods, un viņi palika uzticīgi savam karavīra pienākumam. Vēlāk šīs grupas kļuva par pagrīdes organizācijas kodolu.

ARI BUHENVALDĒ IR FRONTE

1942. gadā pēc sistemātiskas badošanās mana veselība bija jau iedragāta. Es biju spiests aiziet uz kara gūstekņu nometnes sanitāro daļu. Ārsti, tādi paši ieslodzītie, noteica: plaušu tuberkuloze. Mani nolika nāvei nolemto palātā. Es zināju, ka kuru katru brīdi var ienākt ārsts — esesiešu virsnieks ar šļirci rokā. Viņš, protams, nesāks noskaidrot, kurš slimnieks ir bez cerībām un kuru var izārstēt, un bez svārstīšanās citu pēc cita aizsūtīs uz viņpasauli. Hitlerisko «ārstu» tikumi mums bija labi zināmi.

Palātas durvis pavērās. Uz sliekšņa stāvēja neliela auguma sirms un neiedomājami vājš cilvēks baltā virsvalkā. Nepazīstamā zobos bija veca pīpīte. Milzīgās raga brilles uz garā deguna padarīja viņa seju nepievilcīgu. Ārsts apstaigāja slimniekus, uzmanīgi izmeklēja katru. Pienāca arī mana kārta.

— Vai krievs?

— Jā.

— Nu elpo, nekautrējies. Esmu ārsts. Mani sauc Gustavs Vegerers. Esmu austrietis.

Vegerers diezgan ciešami runāja krieviski. Tikai tad es sapratu, ka viņš arī ir ieslodzītais.

— Nekas, ar tevi viss kārtībā. Turies.

šo piezīmi es toreiz atstāju neievērotu, uzskatīdams to par profesionālu pieklājību.

Šis nelaimīgais neizturēja un izdarīja pašnāvību, metoties uz dzeloņstieplēm, pa kurām plūda augstsprieguma strāva

Nākamajā rītā kāds cits ārsts, polis, atnesa man civilicslodzītā svītrotās drēbes, lika ātri saģērbties un teica, ka aizvedīšot uz galveno revīru^5.

Galvenais nometnes revīrs — tās bija vairākas parastas barakas, kaut kā pārtaisītas par slimnīcu. Es nokļuvu vienā palātā ar

čehiem, vāciešiem, frančiem un dienvidslāviem. Baraka bija domāta infekcijas slimniekiem, tāpēc esesieši nāca uz šejieni reti.

Starp slimniekiem bija ne mazums bijušo tirgoņu, rūpnieku' un vispār agrāk turīgu cilvēku. Lai arī reti, viņi tomēr saņēma ar starptautiskā Sarkanā Krusta starpniecību pārtikas sūtījumus, un taisnības labad jāsaka, ka viņi devīgi dalījās ar slimajiem padomju kara gūstekņiem.

Doktors Gustavs Vegerers bieži ienāca revīrā un aprunājās ar mani. Gustavs pastāstīja, ka viņš esot komunists un bijis Maskavā Kominternā. Kādu laiku strādājis Urālos, pēc tam atgriezies Austrijā. Es savukārt pastāstīju savu vienkāršo biogrāfiju. Esmu dzimis Sibīrijā, 26 gadus vecs, komjaunietis, pie Minskas smagi ievainots, kritu gūstā.

Tā es sadraudzējos ar šo veco austriešu komunistu, ļoti gudru un sirsnīgu cilvēku.

Reiz es viņam teicu:

— Es, Gustav, domāju, ka no nāvinieku palātas ir tikai viens ceļš — uz krematoriju. Kāpēc tad šļirce pagāja man secen?

— Tāpēc, ka mēs cenšamies glābt tavu dzīvību, Nikolaj. Un ne tikai tavu. Mēs gribētu atvieglot likteni visiem krievu biedriem. Vairāk es pagaidām nekā tev nevaru pasacīt.

Un viņš aizgāja klibodams — laikam atkal sāka sāpēt krusti.

Taču arī šie nedaudzie vārdi lika man padomāt. Viņš teica «mēs». Kas tad ir šie cilvēki, kas cenšas glābt krievus?

Pēc dažām dienām Gustavs, noliekdamies pār mani, klusi teica:

— Nebrīnies, kad Jumbo izsauks tevi gaitenī. Tur tu satiksies ar čehu biedru Kvetu.

Jumbo — tā sauca mūsu palātas sanitāru, ieslodzīto Austrijas ebreju. Viņa uzvārdu neviens nezināja. Tas bija ārkārtīgi liela auguma cilvēks ar milzīgu galvu un spēcīgām, spalvainām rokām. Pirms kara viņš bija konditors. Kāds atcerējās, ka vienā vecā kinofilmā bijis zilonis, ko saukuši par Jumbo, un tā šis vārds pielipa mūsu sanitāram.

Reiz vakarā Jumbo pienāca pie manis un teica:

—- Izej gaitenī, tevi gaida.

Es devos pakaļ sanitāram. Gaitenī, pret sienu atspiedies, stāvēja pazems, kuprains cilvēks civilieslodzītā svītrotajā tērpā. Viņam matu pinkas nokarājās pāri kaklam un ausīm. Nepazīstamais spēra soli man pretī, sniedza roku un skaidrā krievu valodā teica:

— Labdien. Esmu Kvets, komunists, čehs.

— Bet es esmu Nikolajs Simakovs.

• Jumbo atgriezās palātā.

—• Ilgi runāt mums, biedri Nikolaj, nav laika. Varu tikai ļoti īsi jūs informēt. Austrumu frontē fašisti iestrēguši, no «zibeņ-kara» nekas viņiem nav iznācis. Krievu stāvoklis ir labāks, nekā stāsta fašistu ziņu birojs. Hitleriešu uzvaras ir tikai pagaidu parādība.

Es ari pats zināju, ka zibeņkarš Hitleram neizdevās. No Kveta saraustītās informācijas es neuzzināju nekā jauna, toties sapratu, ka ārzemju biedri man uzticas, un tas bija pats vērtīgākais mūsu pirmās sarunas rezultāts.

Pēc tam mēs sākām tikties regulāri —- gan gaitenī, gan mantu kambarī, gan atejā vai vannas istabā. Reiz tiekoties Kvets pastāstīja, ka nometnē darbojas komunistiskais centrs, bet tas ātro das dziļā pagrīdē. Organizācijas dalībnieki izvirza sev vienu uzdevumu — visiem iespējamiem līdzekļiem turpināt cīņu pret fašismu.

—- Vai jūs, krievi, negribētu piedalīties šai cīņā?

Es cieši apkampu Kvetu un paspiedu viņam roku.

—- Par to es domāju katru dienu, Kvet! Labāk aiziet bojā cīņā, nekā mocīties šādā nožēlojamā dzīvē un gaidīt, kad tevi nokaus kā aunu.

Kvets pastāstīja man par metodi, kā vervē organizācijas locekļus visstingrākos konspirācijas apstākļos. Viņš iepazīstināja mani ar «trijnieku» sistēmu, kad katrs pagrīdnieks pazīst tikai to cilvēku, kas viņu savervējis, un trīs cilvēkus, kurus viņš pats iesaistījis organizācijā. Tad es arī pirmo reizi saņēmu no Kveta kārtējo Padomju informācijas biroja ziņojumu, ko vācu komunisti bija noklausījušies pa pagrīdes radio.

Vecais čehu komunists Kvetoslavs Innemans kļuva par mūsu uzticamo aizbildni un skolotāju. Viņa lomu krievu pagrīdes organizācijas izveidošanā grūti pārvērtēt. No visas sirds tev pateicos, dārgo Kvet, par visu, ko tu darīji mūsu labā!

SEPTIŅAS REIZES NOMĒRI...

Tagad, saņēmis no Kvetoslava nepieciešamos praktiskos padomus, es varēju sākt rīkoties.

Vispirms es nolēmu aprunāties ar saviem draugiem — robežsargiem Manohinu, Grigorjevu un Drapkinu (nometnē to sauca

par Kravčenko). Far šiem puišiem es biju drošs. Es atcerējos, ka viņi izturējās kaujā pirms krišanas gūstā, kā palīdzēja man, kad es gulēju, smagi ievainots. Tādi cilvēki nepievils un nenodos.

Kad Manohins un Grigorjevs atnāca mani apciemot, es piesardzīgi uzsāku sarunu par to, ka pret fašismu jaciņās arī šeit, tādēļ vispirms vajag apvienot patriotu spēkus. Viņi saprata mani no pusvārda un pastāstīja, ka starp kara gūstekņiem esot grupa, ko apvienojis kāds biedrs, kura uzvārdu viņi nezinot, bet centīšoties mani ar viņu iepazīstināt.

Drīz pie manis uz revīru atnāca slaids, labi noaudzis gaišmatis, ar patīkamu, vīrišķīgu seju. Tas bija Stepans Baklanovs. Gandrīz veselu stundu mēs pavadījām kopā. Baklanovs atklāti pateica, ka nespēj sēdēt, rokas klēpī salicis, kad fašisti katru dienu nogalina simtiem krievu cilvēku. Pirms šķiršanās es atdevu Stepanam lapiņu ar Padomju informācijas biroja ziņojumu.

— Izlasi pats un pastāsti biedriem. Tikai uzmanīgi.

— Tieši tā, nodot biedriem! — Baklanovs priecīgi atbildēja.

Mēs izšķīrāmies patiešām silti, abi bijām priecīgi par iepazīšanos.

Leitnants Baklanovs, labi izglītots, drošs, uzņēmīgs cilvēks, bija kā radīts pagrīdes darbam. Turklāt Baklanovs pilnīgi pārvaldīja vācu valodu, kas mūsu apstākļos bija ļoti svarīgi. Badā un aukstumā, zem esesiešu sargkareivju ložmetējiem Stepans izturējās ar cieņu, nekad neaizmirsdams, ka viņš ir Padomju Armijas komandieris.

Baklanovs mani iepazīstināja ar Mihailu Ļevšenkovu, Alek sandru Pavlovu un Ivanu Nogajecu. Šie uzticamie Dzimtenes patrioti, nonākuši fašistiskajā nāves nometnē, nezaudēja padomju karavīra godu. Likstas, trūkums un katorgas darbs viņos nesa lauza gribu cīnīties un uzvarēt. «Bet cik daudz tādu godīgu cil vēku, kas bezgalīgi uzticīgi savai Dzimtenei, smok Būhenvaldē!» es domāju. «Kas tas būs par spēku, ja viņus savāks vienā dūrē!»

1942. gada vasarā radās kara gūstekņu pagrīdes organizācijas centrs. Tanī ietilpa Baklanovs. Ļevšenkovs. Pavlovs, Nogajecs un šo rindu autors.

Mēs izvirzījām sev šādus uzdevumus: sākt bruņotas sacelšanās sagatavošanu, veikt antifašistisku aģitāciju un propagandu, paplašināt un nostiprināt sakarus ar citu tautību ieslodzītajiem, organizēt kaitniecību un sabotāžu uzņēmumos, kur strādāja Buhenvaldes ieslodzītie.

Protams, pagaidām tie bija tikai pārdroši plāni. Taču mēs

nepavisam negribējām lēlot sazvērniekus un nodarboties ar neauglīgām fantāzijām. Es par to runāju ar Kvetu. Protams, konspirācija, trijnieki - - tas viss ir labi un nepieciešami. Taču bezgalīgi tā turpināties nevar. Vai nav laiks no trijniekiem pāriet uz vadiem un rotām? Mēs taču pagaidām cīnāmies tikai pasīvi.

Brītiņu padomājis, Kvets atbildēja:

— Iepazīstināšu jūs ar kādu vecu pagrīdnieku, Vācijas Komunistiskās partijas biedru. Aprunājieties ar viņu. Viņam jūs varat pilnīgi uzticēties.

Kvets ātri izpildīja savu solījumu. Vakarā viņš atnāca un aizveda mani uz trīsdesmito baraku. Tur aiz stūra ēnā stāvēja Valters Bartels, pagrīdes internacionālā centra vadītājs. (Toreiz es to, protams, vēl nezināju.) Apmainījāmies rokas spiedieniem.

— Man ir zināms par jūsu darbu un jūsu šaubām, — Valters teica. — Varbūt jums arī ir taisnība. Bet, kamēr jūs neiepazīsiet visus savus 'biedrus kā sevi pašu, es neieteicu mainīt konspirācijas sistēmu.

Pēc tam Bartels īsi pastāstīja par sevi. Viņš, vecs Komunistiskās partijas biedrs, strādājis vienā no Berlīnes rajoniem, kopš 193:5. gada smok nometnēs un cietumos.

— Būhenvaldē jūs satiksiet ne mazumu vācu komunistu -— Bartels turpināja. — Mēs visi uzmanīgi un ar lielu atzinību sekojam jūsu pagrīdes organizācijas pirmajiem soļiem.

— Pagrīdnieks — tas ir kareivis, — es atbildēju. — Bet kas tad mēs par kareivjiem, ja mums nav ieroču! Vai jūs varat mums palīdzēt apbruņoties?

— Ar laiku ieroči būs, — Bartels pārliecināti noteica. — Bet vajag visu apdomāt. Septiņas reizes nomērī, vienu reizi nogriez — liekas, tā skan jūsu krievu paruna?

Pēc tam mēs ne vienu reizi vien tikāmies ar Valteru Bar-telu — gan nakti mantu kambarī, gan kaut kur zonā, kad ieslodzītie jau gulēja. Dažreiz uz satikšanos mani izsauca nometnes policisti no ieslodzīto vidus^6. Tātad arī viņu vidū ir uzticami cilvēki.

1942. gada beigās kara gūstekņu pagrīdes centrs tomēr nolēma pārkārtot organizāciju pēc karaspēka parauga. Mēs taču gatavo jāmies tikai uz bruņotu sacelšanos. Izraudzījāmies četrus rotas komandierus un politiskos vadītājus. Katrs rotas komandieris

savukārt izraudzījās četrus vada komandierus, bet politiskie vadītāji —- pilnvarotos. Katrs vada komandieris izraudzījās četrus nodaļas komandierus. Nodaļā ieteica iesaistīt tikai pārbaudītus, pārliecinātus kaujiniekus.

Tā 1943. gada janvāra sākumā to kara gūstekņu vidū, kuri dzīvoja 1., 7. un 13. barakā, radās pirmais bataljons. Par bataljona komandieri nozīmēja pulkvedi I. Hļupinu, bet par komisāru — M. Ļevšenkovu. Mēs noteikti nezinājām, kad un kā notiks izšķirošā sadursme ar mūsu mocītājiem, bet par to, ka tā vairs nav aiz kalniem, mēs nešaubījāmies, it sevišķi pēc Volgo-gradas kaujas.

Aizsteidzies notikumiem priekšā, .teikšu, ka 1943. gada 7. novembrī centrs organizēja pirmo kara gūstekņu bataljona kaujinieku grupu skati. Tas norisa šādi. Centra vadītāji sēdēja pie 7. barakas loga, gar kuru pēc noteikta starplaika pagāja nelielas cilvēku grupas. Visas nodaļas ieradās uz skati. Kaujinieki nezināja, ka viņus uzmanīgi novēro. Neparastā parāde pagāja sekmīgi.

APVIENOŠANĀS

Ar draugu starpniecību es saņēmu ziņas par to, ka «svītraino» — civilo politisko ieslodzīto vidū stihiski rodas pagrīdes pretošanās grupas. Tās vadīja Vasilijs Žuks, Aleksandrs Kupcovs, Vasilijs Azarovs, Ivans Ašarins, Boriss Daņiļenko, Nikolajs Iva novs, Grigorijs Krahmaļovs, Nikolajs Tičkovs un citi stipra rakstura, idejiski pārliecināti biedri. Ar kūsājošu enerģiju sevišķi izcēlās Vasja Žuks. Viņš nemitīgi iepazinās ar daudziem ieslodzītajiem, ievēroja visdrosmīgākos un uzticamākos patriotus. Taču Vasilija kūsājošā enerģija diemžēl ne vienmēr bija savienota ar apdomību, un Būhenvaldes nometnes apstākļos tas varēja beigties ar katastrofu. Zuks vēlējās katrā ziņā rīkoties patstāvīgi, nerēķinoties ar vācu komunistu domām. Un arī citi biedri dažkārt rīkojās neuzmanīgi un kā pagadījās.

Kvets, kurš Valtera Bartela uzdevumā uzmanīgi sekoja krievu pagrīdnieku — politisko ieslodzīto darbībai, saprata: lai novērstu iekrišanu, nepieciešams steidzīgi kaut ko darīt. Viņš uzdeva Vladimiram Holopcevam un Aleksandram Kupcovam sagatavot politiskā centra sastāvu, kurš vadītu visu pagrīdes darbu kopējā nometnē. Izraudzījās Ādama Vasiļčuka, Vasilija Azarova un

Vladimira Orlova kandidatūras. Kupcovs un Iīolopcevs atbildēja par politiskā centra drošību. Žuku, lai gan viņam bija ļoti liela autoritāte ieslodzīto vidū, nolēma centrā neiekļaut — viņš bija kļuvis plaši pazīstams. Vēlāk, apsverot, ka tā būs drošāk, nolēmām pārcelt Vasiliju Žuku ar kādu darba komandu uz Veimāru. Viņš saņēma no organizācijas uzdevumu nokārtot sakarus ar tā saucamajiem «brīvajiem» krieviem, kurus uz Vāciju izveda, lai nodarbinātu rūpnīcās. Žuks spīdoši tika galā ar šo uzdevumu, organizēdams Veimārā spēcīgu pagrīdes grupu.

Civilo politisko ieslodzīto centrs izvirzīja sev tādus pašus uzdevumus kā kara gūstekņu centrs.

Protams, pagrīdes centra radīšana civilo politisko ieslodzīto vidū bija solis uz priekšu salīdzinājumā ar agrākajiem atsevišķiem pretošanās centriem, taču divi krievu centri —- kara gūstekņu un civilieslodzito, kas darbojās paralēli, neļāva vienoti darboties, dezorientēja antifašistiskās organizācijas ierindas biedrus, un tos ātri varēja atklāt.

Valters Bartels un Kvcts Innemans darīja visu iespējamo, lai apvienotu abu centru pūles un saliedētu tos vienkopus. Apvienotā centra vadīšanu nolēma uzticēt man.

Ar to biedru starpniecību, kuri strādāja kopā ar mani, es saistījos ar vajadzīgajiem cilvēkiem. Revīra sanitārs komunists Helmuts Tīmanis iepazīstināja mani ar Nikolaju Tičkovu, kurš strādāja turpat revīrā un kurš armijā bija pazinis Ivanu Asariņu. Ašarins tad arī palīdzēja viņam nodibināt sakarus ar Azarovu un Kupcovu un pastāstīja viņiem par manu priekšlikumu sasaukt abu krievu pagrīdes centru apvienošanās sēdi.

Divu krievu centru apvienošanās sēde notika 1943. gadā kādā marta naktī 7. barakā, kur atradās kara gūstekņu nometnes revīrs. Istaba, kurā mēs sapulcējāmies, kalpoja par revīra mantu noliktavu. Durvis dežuranti atvēra tikai pēc apmaiņas ar parolēm. Es zināju, ka nometnes policisti pēc internacionālā centra norādījuma nemanāmi no ārpuses apsargā 7. baraku. Bija paredzēts, ka briesmu gadījumā mēs izlēksim pa logu 13. barakas teritorijā, kur arī dežurēja mūsu ļaudis.

Apspriedē piedalījās Vasilijs Azarovs, Aleksandrs Kupcovs, Ivans Ašarins, Nikolajs Tičkovs, Grigorijs Krahmaļovs, Nikolajs Tolstijs, Stepans Baklanovs, Mihails Ļevšenkovs, Ivans Noga-jecs, Aleksandrs Pavlovs, Adams Vasiļčuks (Astahovs), Vladimirs Holopcevs un es. [7]

Tika radīts centrs, kurā ietilpa V. Azarovs, I. Ašarins, S. Baklanovs, A. Kupcovs, M. Ļevšenkovs, N Tolstijs. Man uzticēja centra vadīšanu. Katram centra loceklim precīzi noteica viņa pienākumu loku.

Tā kā kara gūstekņu pagrīdes centru sauca par militāro, bet politisko ieslodzīto centru par politisko centru, apvienoto centru nosauca par «Krievu militāri politisko centru». Galvenos uzdevumus, kas bija izvirzīti krievu pagrīdes organizācijai, mēs for mulējām tā:

1. Sagatavot krievu ieslodzītos, lai gadījumā, ja Vācijas strādnieku šķira uzsāktu antifašistisku, revolucionāru Ciņu, viņi varētu vācu strādniekiem sniegt visu iespējamo palīdzību.

2. Gadījumā, ja draudēs visu nometnē ieslodzīto iznīcināšana, būt gataviem pašiem pārraut dzeloņstieples.

Lai sagatavotos šā uzdevuma izpildei, nolemts

a) labi organizēt politisko darbu krievu ieslodzīto vidū;

b) izveidot krievu ieslodzīto barakās kaujas bataljonus un brigādes kadru komandieru vadībā;

c) nodibināt stiprus brālīgus sakarus ar citu tautību ieslodzītajiem;

d) apbruņoties ar ienaidnieka ieročiem un slepeni izgatavot savus ieročus;

e) izvērst masveida sabotāžas kampaņu kara rūpnīcā «Gust-low-Werke», cenšoties panākt maksimālu brāķa daudzumu;

f) līdz vissīkākajām detaļām izpētīt nometnes apsardzības organizāciju;

g) visiem spēkiem cīnīties par ieslodzīto dzīvību saglabāšanu;

h) centra vadītājiem uzsākt vācu valodas mācīšanos, lai varētu ciešāk sadarboties ar vācu komunistiem.

Marta beigās Helmuts Tīmanis izkārtoja tā, ka mani pārcēla no lielā revīra uz septīto baraku.

Septītā baraka kļuva par pagrīdnieku galveno «konspiratīvo dzīvokli». Te bija visi darbam nepieciešamie apstākļi. Septītais bloks bija sadalīts divos nodalījumos: vienā dzīvoja ieslodzītie — nometnes vecākie, bet otrajā gulēja slimnieki. Turpat atradās arī ambulance. Barakai bija divas ieejas durvis, un tas bija diezgan svarīgi. TJz pieņemšanu ambulancē nāca desmitiem cilvēku, un tātad jaunu personu parādīšanās barakā nevarēja radīt aizdomas. Septītās barakas revīrā atradās tikai krievi — kā kara gūstekņi, tā arī politiskie ieslodzītie, — un tas arī mums bija izdevīgi. Pārceldamies uz septīto baraku, «lai turpinātu ārslēša-

nos», es guvu iespēju uzturēt ciešus sakarus ar pagrīdniekiem, kas man bija vajadzīgi, to skaitā ari ar politiskajiem ieslodzītajiem no kopējās nometnes.

Kad sākām realizēt plānus, radot kaujinieciskas pagrīdes grupas un sākot tiešu sacelšanās sagatavošanu, noskaidrojās, ka centru nepieciešams papildināt ar pieredzējušiem pagrīdniekiem un kadru virsniekiem. Pagrīdes centru atjaunināja, un līdz pat atbrīvošanas brīdim tas strādāja šādā sastāvā: Nikolajs Siniakovs — vadītājs, Ivans Smirnovs — kaujas vienības komandieris, Stepans Baklanovs — atbildīgais par militāro darbu, Nikolajs Kings — drošības nodaļas vadītājs, Sergejs Kotovs — politiskās nodaļas vadītājs, Mihails Ļevšcnkovs — pagrīdes avīzes redaktors, Vasilijs Azarovs — brigādes komisārs.

Centra locekļi — biedri Kupcovs un Ašarins, kuri kļuva zināmi pārāk lielam pagrīdnieku skaitam, saņēma uzdevumu •— ar vienu no ieslodzīto transportiem pārcelties uz Būhenvaldes filiāli — Kaseli. Arī tur viņi drīz vien radīja pagrīdes organizāciju.

Katrs centra loceklis bija personīgi atbildīgs par savu darba iecirkni. Nevienam no viņiem nebija tiesības patstāvīgi pieņemt svarīgus lēmumus. Visstingrākā disciplīna pagrīdniekiem bija pirmais bauslis.

Ne retāk kā divas reizes mēnesī krievu pagrīdes centrs sanāca uz sēdēm, kurās vienmēr piedalījās Valters Bartels. Sēdes notika ūdenstorņa pagrabā, nometnes slimnīcas teritorijā, «Pataloģijas» barakā^8 vai arī 7. barakā un bieži vien tieši uz ielas brīvajos brīžos pastaigu laikā.

Noteikti jāuzsver, ka Būhenvaldes pagrīdes organizācijas pamatu izveidoja varonīgie vācu komunisti — lēlmanieši.

Kad mūs atveda uz nometni, tur notika apslēpta nikna cīņa starp vācu politiskajiem ieslodzītajiem un kriminālnoziedzniekiem par varu nometnes iekšienē. 1943. gadā šī cīņa beidzās ar politisko ieslodzīto noteiktu uzvaru. Būhenvaldes gūstekņiem šis notikums bija ļoti nozīmīgs. Pagrīdes organizācijas izveidošana, sekmīga cīņa par biedru dzīvību saglabāšanu un, beidzot, sacelšanās sagatavošana — tas viss kļuva iespējams zināmā mērā tikai tāpēc, ka par nometnes un bloku vecākajiem kļuva vācu politiskie ieslodzītie.

Kopš 1943. gada un līdz pat atbrīvošanai par vecākajiem bija komunisti: Ērihs Reške, Hanss Eidens, Pauls Šreks. No viņiem bija atkarīga visa iekšējā kārtība nometnē, par to viņiem personīgi vajadzēja atbildēt nometnes komandantam.

Tādos pagrīdniekiem ārkārtīgi svarīgos iecirkņos kā darba statistika, kur komplektēja strādnieku komandas, un nometnes kanceleja kopš 1943. gada stabili turējās sarkanie. Par darba statistikas iecirkņa vecāko bija vācu ieslodzītais komunists Villijs Zaiferts, par kancelejas vecāko rakstvedi —• pārliecināts antifašists Neimanis.

Mēs, padomju ļaudis, bijušie Būhenvaldcs gūstekņi, uz visiem laikiem savās sirdīs saglabāsim dziļu pateicību vācu komunistiem pagrīdniekiem par to, ko viņi darījuši mūsu labā. Viņi mums, vakardienas frontiniekiem, iemācīja konspirācijas mākslu. Taču vācu draugi, es ceru, neapvainosies, ja teikšu, ka vienā otrā jautājumā skolnieki pārspēja savus skolotājus. Padomju ļaudis, kas Būhenvaldē nebija zaudējuši savu kaujinieciskumu, kļuva par visdrošāko, visenerģiskāko internacionālās pagrīdes daļu, par tās triecienbrigādi.

INTERNACIONĀLAIS CENTRS

Drīz pēc krievu apvienotā militāri politiskā centra radīšanas pēc Valtera Bartcla priekšlikuma mani ievēlēja pagrīdes internacionālajā centrā. Centra locekļu vidū bija čehs Kvetoslavs Inne-mans, austrietis Buše, francūzis Marsels Pols un citi to tautību pārstāvji, kuras bija nodibinājušas antifašistiskās organizācijas. Centru vadīja Valters Bartels. Visi centra locekļi strādāja dažādās komandās. Vecāko vai barakas pastāvīgo dieninieku^9 amatus neviens no mums neieņēma, pirmkārt, konspirācijas nolūkā un, otrkārt, lai varētu vienmēr atrasties pašā politisko ieslodzīto masu vidū.

Internacionālais centrs sanāca apmēram reizi mēnesī. Sēdes notika naktī mantu noliktavas telpās, virtuvē vai arī sanitārajā daļā. Telpas izvēlējās tā. lai tur būtu rezerves izeja, pa kuru varētu izkļūt briesmu gadījumos. Sēžu laikā parasti tuvumā dežurēja nometnes policisti, pagrīdes organizācijas iocekļi. Viņi

uzmanīgi vēroja galvenos vārtus un, ja nometnē ienāca esesiešu apsardze, nekavējoties signalizēja ar kabatas lukturīšiem. (Nometnes komandants policistiem atļāva nakts laikā lietot kabatas lukturīšus.) Centra sēdē mēs regulāri noklausījāmies politisko starptautisko apskatu un informāciju par stāvokli frontēs. Runātāji izmantoja Padomju informācijas biroja ziņojumus, kurus nometnē pa radio uztvēra krievu un vācu pagrīdnieki.

Internacionālais centrs apvienoja un vadīja nacionālo organizāciju darbu.

Apspriedes, plāni, centru apvienošana . . . Bet kāda praktiska nozīme bija visai šai darbībai? — lasītājs vaicās.

Vai tad varēja nopietni cīnīties pret fašismu aiz nāves nometnes dzeloņstieplēm, kur par vienu greizu skatienu uz apsardzes kareivju pusi varēja saņemt lodi pierē, kur dienu un nakti dūmoja krematorijas skurstenis, kur visa ieslodzīto dzīve pagāja zem ložmetēju stobriem? Varbūt cilvēki, par kuriem runā autors, tikai mierināja sevi ar cīņas ilūziju?

Nē, mūsu cīņa bija nevis ilūzija, bet realitāte. Par to, ka dienu no dienas nolika nesaudzīgs karš aiz dzeloņstieplēm, karš, kurš beidzās ar bruņotu sacelšanos un nometnes gūstekņu atbrīvošanos, šinī krājumā stāsta mani cīņu biedri — bijušie Būhenvaldes ieslodzītie.

J. Sapunovs. VIŅI BIJA UZTICĪGI DZIMTENEI

APŠAUŠANA

Uz rokas parādījās plankumi. Nu jau divas stundas tā karājās manā priekšā, kāda nošautā kareivja lielā, sastrādātā, iedegusī, bet jau bezspēcīgā roka. Nelielā ierakumiņā gulēja astoņi līķi un es, viegli ievainotais.

Bija karsti, saule atradās zenītā. Cik stundu tad man vēl jāgaida, kamēr satumsīs? Es aizvēru acis, lai neredzētu nedzīvo roku, kas gandrīz skāra manu pieri, un sāku atcerēties pēdējo dienu notikumus.

1941. gada augusts. Podvisokojes ciems Kirovogradas apgabalā, kur mums bija aizsardzības līnija, ielenkts. Fašistu artilērija, aviācija, automātisti apber mūs ar svina krusu. Nolemjam aiziet uz mežu pa dziļu, krūmiem aizaugušu gravu. Ķēdē laužamies cauri krūmiem. Netālu atrodas tilts, kas ved pāri gravai. To ieņēmis ienaidnieks. Mums jāatkāpjas. No rīta, kad hitlerieši, domādami, ka pretošanās salauzta, sāka pārmeklēt gravu, mēs atklājām uguni. Apšaudīšanās neturpinājās ilgi — spēki bija pārāk nevienādi. Melnos kombinezonos tērptie motociklisti ar atrotītām piedurknēm no visām pusēm metās mums virsū, nogāza gar zemi, sasēja rokas. Mūsu pēdējā niknā pretošanās viņus satracināja. Hitlerieši pavēlēja noņemt zābakus un siksnas, ar dusmām norāva un aizsvieda krūmos sarkanās zvaigznītes no mūsu laiviņām. Pēc tam mūs sadzina ne visai dziļā ierakumā un bez komandas pacēla automātus. Man laimējās: ierakumā es stāvēju

pats pēdējais no kreisās puses, bet viņi sāka apšaušanu no labās. Neko nedomādams, instinktīvi es pieliecu kājas un apsēdos ierakuma dibenā. Motociklisti, nepārbaudot, vai visi ir miruši, aizbrauca.

Laiks gāja. Mirušo grēda spieda mani pie zemes. Cik gara ir diena ... Nē, es droši vien nesagaidīšu tumsu Pakustējos, pamēģināju novelt no sevis smagumu un pēkšņi izdzirdu sieviešu spiegšanu. Paskatījos: divas zemnieces ko kājas nes skrien projām no ierakuma. Ko darīt? Palikt vai līst laukā? Es sarāvos un atkal nolaidos uz zemes, paslēpos ierakumā. Nezinu, cik daudz laika pagājis, taču pēkšņi es sajutu, ka kāds rausta mani aiz pleca:

— Knmerad, Kamerad!

Divi padzīvojuši vācieši izvilka mani no ierakuma. Tie bija vezumnieki, acīm redzot, vecā rūdījuma cilvēki, kuri savā mūžā bija daudz ko piedzīvojuši un kuriem, par spīti hitleriešu propagandai, bija savs uzskats par karu. Viņi mani izveda uz ceļa, kur stāvēja vesela rinda segtos vezumos iejūgto vēršu, iedeva padzerties un paēst. Viens no viņiem izņēma no kabatas mūsu lapiņu caurlaidi un jautāja, vai tas ir tiesa, ka, pārejot ar šo papīru Sarkanās Armijas pusē, viņiem tur neko nedarīs. Jāat-zīstas, es biju pārsteigts: fašistu armija tai laikā taču guva uzvaras. Hitleriskā Vācija bija sagrābusi gandrīz visu Eiropu, vieglās uzvaras apreibināja vācu zaldātus, taču, izrādījās, ne visus.

Un tomēr vezumnieki aizveda mani uz kara gūstekņu savākšanas punktu.

Mēs sēdējām zemē, sargu ielenkti, un klausījāmies, kā netālu no mums liesmu pārņemtajā ciemā tarkšķ ložmetējs. Tur kāds mūsu biedrs atšaudījās līdz pēdējai patronai. Kāds teica, ka tas esot tankists ar iožmetēju, ko viņš noņēmis no tanka. Aizbari-kādējics kādā mājā, viņš laiku pa laikam izšāva pa kārtai un tad atkal apklusa. Mēs arī sēdējām, elpu aizturējuši. Vai tiešām beigas? Taču nē, ložmetējs atkal sāka tarkšķēt. Pēc tam atskanēja granātu sprādzieni, automātu kārtas. Vai viss? Pēc nomo-coša klusuma mirkļiem atkal dzirdama tik ļoti pazīstamā skaņa — ierunājās mūsu ložmetējs. Divpadsmit stundas pēc kārtas cīnījās nepazīstamais varonis, bet mēs mocījāmies, jo no mūsu rokām bija izrauti ieroči un mēs nevarējām doties viņam palīgā.

Šinī rajonā ienaidnieks neguva daudz trofeju, un mūs sūtīja vākt ieročus un munīciju. Taču mēs nodarbojāmies nevis ar savākšanu, bet gan ar sagraušanu: sitām kopā akumulatorus.

izjaucām un aizsviedām krūmos artilērijas lielgabalu slēdžus, līdz ar nevajadzīgām lupatām sadedzinājām kartes.

J. Sapunovs

Vācu intendanti sadomāja no sagrābtajām patronām izkausēt svinu. Viņi lika mums izbērt patronas lauka virtuves katlā un zem tā iekurināt uguni. Tā bija liela neapdomība. un mēs ātri darījām tam galu: iemetām kallā lielgabala lādiņu. Novoarhan-geļska, Umaņa, Dņepropetrov-ska, Novomoskovska . . . Cik daudzām mūsu pilsētām un ciemiem mēs esam izgājusi cauri fašistu konvoja apsardzībā! Sāpīgi redzēt, kā dzimto zemi bradā ienaid- , nieku zābaki, rūgti apzināties, ka tu, karavīrs, Dzimtenes aizstāvis un cerība, šai drausmīgajā laikā nevari viņai palīdzēt. Ukrainas sievietes, noraugoties uz mums, domāja par saviem vīriem, dēliem un brāļiem. Kur tagad atrodas viņu piederīgie? Vai viņi cīnās aizsardzības līnijās frontē vai arī guļ brāļu kapos, kas uz ātru roku ar zemi apbērti, vai arī, tāpat kā mēs, nokļuvuši gūstā, novājējuši, noplīsuši lauž akmeņus fašistisko verdzinātāju uzraudzībā. Vietējie iedzīvotāji izmantoja katru iespēju, lai pasniegtu mums cauri dzeloņstieplēm maizes riecienu, gabalu speķa vai pašaudzētas tabakas dozi. Novoarhangeļskā divas skolotājas pat izmanījās mums nodot Padomju informācijas biroja ziņojumus.

KA esesiesi mēdza Šķirot

Volgogradas kauja iezīmēja vēsturisku lūzumu kara gaitā. Padomju Armija pārgāja uzbrukumā, taču mūsu atbrīvošanās stunda bija vēl ļoti tālu.

1943. gada 12. februāri hitlerieši aizdzina mūs kājām no Dņepropetrovskas uz Kirovogradu. Konvojs steidzās. Tas bija saņēmis pavēli steidzīgi nogādāt gūstekņus Vācijā. Barot mūs ceļā viņi neuzskatīja par vajadzīgu. Visu mūsu ceļu iezīmēja biedru līķi, kuri palika guļot gar ceļa malām.

Pēc tam piecas dienas mūs slēgtos vagonos veda uz Vāciju. Un pa to laiku mums tikai vienreiz izsniedza kausiņu balandas. Tikko dzīvi, no bada grīļodamies un cits citu atbalstīdami, mēs no lopu vāģiem izkļuvām spilgtā dienas gaismā. Taču aina, ko tagad ieraudzījām, bija maz iepriecinoša: dzeloņstiepļu žogs, bet aiz tā — pelēcīgas barakas. Tā bija lielā 326. šķirošanas nometne.

— Te visu izlems, — mums, jaunatnācējiem, teica nometnes veterāni. — Kurus sūtīt darbā, kurus atstāt nometnē un kurus aizraidīt uz viņpasauli.

Šķirošana notika tā: mūs, 150 nesen atvestos gūstekņus, izveda laukumā, kur stāvēja zema, gara baraka, lika apsēsties kā turkiem ar sakrustotām kājām, ar muguru pret baraku. Skatīties apkārt un kustēties nedrīkstēja. Sitiens ar nūju pa plecu nozīmēja, ka jāpieceļas un jāskrien uz baraku, kuras durvis bija plaši atvērtas. Trīs puiši jau dabūja ar nūju un ieskrēja telpās. Pagāja dažas minūtes. Nu kur tad mūsu biedri, ko tur ar viņiem dara? Mēs iedomājāmies visādas briesmas. Beidzot viņi atgriežas. Klupdami izskrien no barakas un apsēžas zemē. Pašķielēju uz viņu pusi. Biedri izspūruši, pietvīkuši, ar zilumiem sejā, smagi elpo.

Kad tad būs mana kārta? Bet tūlīt blakus zālē ieraugu vācu kareivja garo ēnu. Pazib arī strauji pacelta nūja. Sitiens pa muguru. Pielecu kājās un skrienu uz baraku. Gaitenī redzu trīs durvis. Pa kurām tad? Kareivis ar nūju virza mani uz vidējām.

Istaba. Pa kreisi rakstāmgalds, tā priekšā, uz pirkstgaliem šūpodamies, stāv esesiešu virsnieks. Pie loga uz skapīša — radiouztvērējs. Esesietis ar žestu pavēl nostāties istabas vidū. Tulks uzsāk pratināšanu. Lūk, vārds pa vārdam viņa jautājumi un manas atbildes:

— Vai kapteinis?

— Ierindnieks.

— Melo!

— Nemeloju.

— Kādā karaspēka daļā esi dienējis?

— Telefonists.

* — Komjaunietis?

— Nē.

— Kādas aizsardzības nozīmes tev bija?

— Visas, izņemot nozīmi «Vorošilova strēlnieks».

— Melo.

— Esmu tuvredzīgs.

• — No kurienes tu esi?

— No Kaļiņinas.

— Inženieris?

— Nē, pabeidzu septiņgadīgo skolu.

— Kur strādāji?

— Vagonbūves rūpnīcā.

— Komjaunietis?

— Nē.

— Cik reizes vāci komjaunatnes biedru naudu?

— Neesmu vācis.

— Arodbiedrības biedrs?

— Jā.

— Sabiedriskais darbs?

— Šaha pulciņa priekšsēdētājs.

Tad viņš pagriezās pret esesieti un pateica dažus vārdus vācu valodā, no kuriem es uztvēru tikai vienu — «aktīvists». No manām atbildēm tas, protams, neizrietēja, bet vispār viņš uzminēja: biju komjaunietis. To pateikt nozīmēja nolemt sevi nāvei. Noklausījies tulku, esesietis, kas pa visu pratināšanas laiku nebija ne reizi pavēris muti, pienāca man klāt un mierīgi, it kā sistu pa bumbu, ar kāju iespēra man pa pavēderi. Es tikko paspēju aizsegties ar rokām. Tad viņš man ar tādu spēku iesita pa seju, ka es aizlidoju uz istabas kaktu. Satracinātais hitlerietis paķēra bambusa ķeblīti un svieda ar to man pa galvu. Pēc tam viņš pasauca kareivi, un tas mani izvilka gaitenī. Tālāk pie saviem biedriem es lidoju kā hokeja bumbiņa, ko dzen ar nūjām: kareivji ar sitieniem pārdzina mani pāri visam laukumam līdz tai vietai, kur atradās visi pārējie gūstekņi.

Šinī pratināšanā izlēma manu likteni. Esesieša «spriedums» bija īss — mūža ieslodzījums Būhenvaldē.

Bet pirms tam man vēl bija jāiziet caur 326. nometnes devīto bloku. To sauca par esesiešu bloku, tāpēc ka te ieslodzītie bija pakļauti nevis karavīriem, bet gan esesiešu varai.

Taču nc mazāk kā escsiešu bandīti mūsu dzīvi neciešamu padarīja nodevēji, kas kalpoja hitleriešiem. Taisnība bija Gorkijam, kurš teica, ka pat tīfa uts apvainotos, ja to salīdzinātu ar nodevēju.

Viņi bija divi — Saška, pēc palamas Bumbvedējs, un Žorka.

Sevišķi izsmalcināti par mums ņirgājās Žorka, kurš pieprasīja, lai viņu godātu par Georgiju Aleksandroviču. Tā, piemēram, viņš lika pēc lietus blietēt zemi nometnes pagalmā. Mēs parasti sastājāmies rindā un sīkiem solīšiem nogājām 400 metrus līdz žogam, griezāmies apkārt un tāpat soļojām atpakaļ. Reiz Žorka sadomāja rīkot nosprāgušas peles bēres. Četri dūšīgi gūstekņi nesa nestuves, uz kurām gulēja beigtais dzīvnieciņš, bet Žorka gāja blakus un ņirdza zobus. Esesiešu virsniekiem par prieku, viņš rīkoja «boksu»; izraudzījās pāris gūstekņu un lika viņiem dauzīt vienam otru. Cilvēki darīja to negribīgi, tikai izskata pēc. Ar kādu patiku viņi būtu piekāvuši pašu «Georgiju Aleksandroviču»! Esesictis — kalsnējs tumšmatis ar sastingušu nievājošu grimasi sejā — vēroja «boksu» un laiku pa laikam pats trieca gūsteknim ar dūri sejā, rādīdams, kā «pa īstam» vajadzētu izdarīt vienu vai otru sitienu. Saška Bumbvedējs uzjautrinājās, uzrīdot mums savu suni. Viņš nedaudz atpalika no Žorkas izdomas ziņā, turpretī bija pārāks par to cietsirdībā. So neliešu izskats vien radīja neizsakāmu niknumu. Taisnīgais sods panāca Bumbvedēju daudz ātrāk, nekā viņš to varēja sagaidīt, — ieslodzītie viņu vienkārši saplosīja gabalos. Es ceru. ka arī Žorka ir saņēmis pelnīto sodu.

CĪŅAS gaDs

1943. gada 2. jūnijā mani līdz ar 80—90 kara gūstekņu lielu grupu atveda uz Būhenvaldi. Divi biedri palika aiz vārtiem —-majors Baimasovs un politiskais vadītājs Sergačs. Pēdējo es pazinu ļoti labi. Viņš pārāk atklāti izrādīja savu naidu pret Žorku, un tas viņam atriebās. Sergaču un Baimasovu nošāva. Pārējie iegāja pa Būhenvaldes vārtiem.

Nometnes iekšienē trīs barakas — pirmā, septītā un trīspadsmitā — no pārējām barakām bija nožogotas ar dzeloņstieplēm. Tās veidoja tā saucamo kara gūstekņu nometni.[10] Stāstīja,

ka mūsu tiesiskais stāvoklis ar kaut ko atšķiroties no pārējo ieslodzīto stāvokļa. Paliesībā starpība starp mums un kopējās nometnes gūstekņiem bija tikai tā, ka mums svītroto jaku un bikšu vielā izsniedza zaļus Vilhelma laika mundierus ar burtiem SU (Sowjetunion — Padomju Savienība), kuri ar nenomazgājamu krāsu bija uzrakstīti uz muguras un kreisā gurna.

Darba diena ziemā sākās pulksten septiņos no rīta un vasarā pulksten sešos. No rīta mēs saņēmām krūzi erzackafijas, 20 gramu margarīna un uz četriem cilvēkiem klaipu surogāta rupjmaizes. Uz klaipa bija skaidri salasāms zīmogs «1939. gads». Katram cilvēkam iznāca 300 gramu maizes.

So gabalu vajadzēja sadalīt tā, lai pietiktu visai dienai. Daži noēda to uzreiz,citi «našķojās». Citi atkal savu maizes gabalu sadalīja 36 šķēlītēs un visu dienu krāpa paši sevi, paildzinot baudu. Vakaros pēc darba izsniedza trīs ceturtdaļas litra ūdeņainas zupas no spinātiem vai kāļiem. Tā arī bija visa deva, ja neskaita vēl vienu porciju kafijas, kuru atveda katlos un izsniedza tieši darba vietā.

Pēc brokastīm rīkoja pārbaudi. «Mūtzen ab!» — skanēja komanda. Pēc vārda «Mūtzen» vajadzēja noņemt cepuri, pēc «ab» iesist ar cepuri pa gurnu. Ja escsietis uztvēra, ka visi to nav izdarījuši reizē, viņš lika visu atkārtot.

Bloku vecākie nodeva raportu, dežurējošais komandants salīdzināja iesniegtās ziņas par ieslodzīto skaitu ar saviem datiem. Dažreiz šī procedūra vilkās ilgāk par stundu.

Pēc pārbaudes ieslodzītie devās darbā. Dažas komandas gāja uz nometnes teritorijā izvietoto kara uzņēmumu cehiem, citas uz ieroču rūpnīcu — «Gustlow-Werke», bet citas atkal uz akmeņlauztuvi utt.

Mani ieskaitīja raktuvju komandā. Ar lāpstām un cērtēm mēs rakām bedri, kuru nez kāpēc ievajadzējās mūsu mocītājiem.

Bedres dibenā krāvām vagonetēs zaļganu mālu, un pieci novājējuši ieslodzītie, pēdējos spēkus sasprindzinājuši, vilka to augšā. Bet, pār bedres malu kājas nolaidis, sēdēja esesietis, kurš raudzījās ne tikai, lai mēs neaizbēgtu, bet arī lai nedabūtu atpūsties. Saule žilbināja acis, un es pierīkoju savai laiviņai papīra nagu. Sargam tas nebija pa prātam. Kad, vagoneti stumdams,

es pagāju viņam garām, viņš pasauca mani sāņus, norāva nagu un piekāva ar nūju. Un pēc tam lika divas stundas stiept akmeņus no bedres.

Pirmajā acu uzmetienā likās, ka Būhenvalde būtiski ne ar ko neatšķirtos no citām nometnēm: tā pati bada deva, tie paši zvēri esesieši, tas pats katorgas darbs. Bet īstenībā bija savādāk. Drīz es izjutu, ka starpība tomēr ir un turklāt diezgan liela. Daudzās citās nometnēs uzraugi, izmeklēti no kriminālnoziedzniekiem, esesiešu pamudināti, izrēķinājās ar mums, kā vien spēja. Būhen-valdē bija pavisam citādi. Nometnes pašpārvaldes priekšgalā atradās vācu komunisti. Un tas ietekmēja visu nometnes dzīvi. Kad un kā notika apvērsums nometnē, kura rezultātā gāza kriminālnoziedznieku tirāniju, es nezinu — par to klīda dažādas baumas. Esesieši neuzskatīja, ka viņi ar šim pārmaiņām kaut ko zaudētu. Taisni otrādi, tas viņus atbrīvoja no daudzām raizēm, piemēram, no tāda uzdevuma kā strādnieku komandu komplektēšana. Bet ieslodzītajiem šī nometnes iekšējā pašpārvalde daudz ko nozīmēja.

Vēlāk man iznāca piedalīties bandītu puča apspiešanā. Izplatījās baumas, ka «zaļie» (tā sauca kriminālnoziedzniekus, kuriem bija zaļas uzšuves) gatavojas sarīkot Bērtuļa nakti ieslodzītajiem vācu komunistiem un atjaunot savu varu. Stāstīja, ka «zaļie» taisoties pārgriezt rīkles dažiem vecākajiem — politiskajiem ieslodzītajiem un pēc tam aiziet atzīties uz komandantūru, kur viņiem, protams, «cēlsirdīgi» piedotu. Visu nakti mēs uzma nījām «zaļos», neizlaidām viņus no bloka. Grūtības bija tādas, ka vajadzēja slēpties no sargiem, kuri no saviem torņiem uzmanīgi vēroja visu notiekošo. Bandīti mēģināja izsprukt no barakas, taču pēc brīža ar sasistiem deguniem tika atdzīti atpakaļ. Apvērsums nenotika.

Katrs jaunatnācējs ļoti ātri izjuta to sevišķo solidaritātes un savstarpējās palīdzības garu, kas caurstrāvoja attiecības starp Būhenvaldes ieslodzītajiem. Lai gan pārtikas deva šeit bija tikpat niecīga kā cilās nometnēs, kurās man gadījās būt, Būhcnvaldē cilvēki it kā tikai gaidīja izdevību, lai varētu palīdzēt cits citam, daloties maizes un zupas devā.

Reiz pārbaudē noskaidrojās, ka trūkst viena ieslodzītā čeha. Kamēr viņu meklēja, visu čehu bloku nostādīja uz ceļiem un turēja laukumā no pulksten deviņiem vakarā līdz 12 naktī. Galu galā pazudušo atrada, liekas, akmeņlauztuvēs, kur viņš bija vai nu aizmidzis, vai arī zaudējis samaņu no bada. Suņi saplosīja

nelaimīgo gabalos, bet viņa biedriem nometnes komandants atņēma pārtikas devu. Tūkstoši ieslodzīto palīdzēja čehiem. Pēc kopējā lēmuma mūsu bloks atdeva čehiem pusi zupas un maizes, kas mums pienācās.

Bija gadījums, kad neizsniedza pārtikas devu visai kara gūstekņu nometnei. Tad no visiem lielās nometnes blokiem sanesa produktus un mums sakrājās gandrīz divreiz vairāk maizes un zupas, nekā mēs parasti saņēmām.

1944. gadā visas barakas aplidoja vēsts, ka Būhenvaldē pa ceļam uz citu nometni ieradusies liela sieviešu grupa. Viņas jau izgājušas sanitāro pārbaudes punktu, saņēmušas svītrotas bikses un jakas un neēdušas sadzītas tukšā blokā. Pazīdami hitleriešus, mēs sapratām, ka viņi sievietēm nav devuši ēst arī ceļā un neiedomāsies tās pabarot, vedot uz nozīmēto vietu. Visa nometne sacēlās kājās. Cilvēki, kuri bija pārnākuši no darba, tikko spēdami pavilkt kājas, un gaidīja vakara balandu kā debess mannu, tagad izlēja šo balandu atpakaļ kopējos katlos, izņēma no rīta atstātās maizes šķēlītes un nesa šīs bezgala dārgās dāvanas nelaimīgajām ieslodzītajām. Cēla dvēseles dziņa uzreiz aptvēra tūkstošus cilvēku.

Būhenvaldē cilvēki nenoslēdzās sevī. «Veterāni» ļoti interesējās par katru jaunatnācēju. Jau pirmajā dienā pie manis pienāca divi kara gūstekņi un ilgi taujāja, no kurienes es esmu, kur dzīvojis, kur kritis gūstā un kā nokļuvis Būhenvaldē. Pēc apmēram pusotra mēneša barakas dieninieki Ivans Nogajecs un Viktors Baholdins palūdza mani ienākt viņu istabā (barakas pastāvīgajiem dieniniekiem bija savi atsevišķi kambarīši). Es sen jau biju pamanījis, ka viņi abi ir labi, taisnīgi puiši, kas visādi palīdzēja saviem biedriem. Starp citu, arī ar to mūsu nometne atšķīrās no citām nometnēm, kur vecākie bieži vien bija nelieši un hitleriešu rokaspuiši.

— Pamēģini, Jurij, organizēt darbu raktuvju komandā tā, lai cilvēki nestrādātu, bet arī sodu nesaņemtu, — Baholdins teica. — Vai spēsi?

Uzdevums nebija viegls. Pieņemsim, ka esesiešu sardzi vēl varētu piekrāpt. Sabotāžas tehniku mēs bijām izstudējuši pilnībā. Strādāja tikai tas, uz ko skatījās sargs. Citi aiz viņa muguras atpūtās. Bet mūs novēroja ne tikai esesietis, bet arī vienāds polis, pēc palamas Peruņja. Viņš bija priekšstrādnieks. Peruņja

pielabinājās ieslodzītajiem, bet, līdzko tuvojās hitlerietis, viņš tūlīt metās mums virsū, piekāva, izrādīja neapmierinātību, kur vien varēja, un līda vai no ādas laukā, rādot savu centību. Tāpēc es Baholdinam un Nogajecam atbildēju:

— Kamēr Peruņja par mums ņirgāsies, nekas neiznāks.

Pēc divām dienām Peruņja ieradās darbā ar zilumiem sejā,

bet pret mums izturējās ārkārtīgi laipni un mīļi. Taisni brīnums, kā cilvēks pārmainījies līdz nepazīšanai. Viņš mums izraudzījās, cik vien iespējams, vieglāku darbu, kaut kur mežā vai ari aiz mājas, tālāk no sargu acīm, un pats, kamēr mēs «strādājām», stāvēja sardzē, lai brīdinātu par esesiešu tuvošanos. Pat tie, kas strādāja smacīgās istabās, tagad reizēm iznāca pie mums «ieelpot svaigu gaisu». Droši vien biedri bija diezgan ietekmīgi «aprunājušies» ar Peruņju. Bet vai tad Baholdinam un Nogajecam bija sakari ar poļiem? Liekas, ka bija gan, lai gan agrak es par to nebiju iedomājies.

«GŪSTEKŅU TAISNĪBA»

Reiz naktī es jutu, ka mani rausta aiz kājas. Ar grūtībām pacēlu galvu: manā priekšā stāvēja Ivans Nogajecs. Kas viņam vajadzīgs no manis nakts vidū? Viņš aizveda mani uz savu istabu, kur iepazīstināja ar citu kara gūstekni — Mihailu Ļev-šenkovu.

— Jura, — Ļevšenkovs teica, — mēs sen tevi novērojam, daudz par tevi zinām. Un lūk, mēs gribētu tevi iesaistīt vajadzīgā interesantā darbā. Vai esi ar mieru?

— Ja vien tikšu galā, — es atbildēju.

Man jau sen bija aizdomas, ka nometnē darbojas pagrīdes organizācija, un tagad jutos saviļņots, ka man parādīja lādu uzticību.

No trīspadsmitā bloka, kur notika šī saruna, Ļevšenkovs aizveda mani uz revlru, kas atradās 7. blokā. Tur, nelielā istabiņā, kur logs bija aizlīmēts ar melnu papīru, mūs gaidīja vēl divi kara gūstekņi —- Jevgeņijs Jaļcevs un Sergejs Bogdanovs.

— Nu lūk, biedri, mūsu redkolēģija papildināsies ar jaunu darbinieku, — Ļevšenkovs sacīja.

Mani iepazīstināja ar darbu. Izrādījās, ka agrāk ar roku rakstītā pagrīdes avīze «Gūstekņu Taisnība» iznāca tikai, kā pagadījās. Tagad Ļevšenkovs, avīzes redaktors, nolēma nokār-

tot tās regulāru izlaidi. Avīzē bija trīs nodaļas — «Frontes ziņas», «Nometnes jaunumi» un «Vēstis no Dzimtenes». Pēdējās nodaļas vadīšanu uzdeva man.

— Bet kur tad ņemšu informāciju? Vai no jaunatnācējiem? — es vaicāju.

— Kāpēc tad tā, — Ļevšenkovs iebilda, — te tā būs.

Un viņš pasniedza man aprakstītu papīra gabaliņu. Atceros, blakus pēdējam Padomju informācijas biroja ziņojumam tur bija pat paziņojums par to, ka Maskavā ar jauno programu uzstājies Utjosova orķestris. Es jautāju:

—- No kurienes tas saņemts?

— Pa radio, — Ļevšenkovs smaidīdams paskaidroja.

Es izbrīnījos vēl vairāk, taču Ļevšenkovam neko nejautāju.

Mēs sākām rīkoties.

Virs avīzes nosaukuma «Gūstekņu Taisnība», kas bija uzrakstīts skolnieku burtnīcas pirmajā lappusē, bija lasāma avīzes devīze: «Atrazdamies gūstā, atceries Dzimteni.» Sergejs Bogdanovs, pamatojoties uz Padomju informācijas biroja ziņojumiem, rakstīja avīzei militārus apskatus. Tajos viņš atmaskoja oficiālos fašistu paziņojumus «par elastīgu aizsardzību», «par iepriekš nodomātu frontes līnijas saīsināšanu» un pārējās blēņas, ar kuru palīdzību hitlerieši centās attaisnot savu atkāpšanos uzvarošās Padomju Armijas triecienu rezultātā.

Ļevšenkovs nesa mums lapiņas ar īsu padomju radiopārraižu pierakstiem. Tajās es atradu materiālus nodaļai «Vēstis no Dzimtenes».

Nodaļā «Nometnes jaunumi» mēs biedrus informējām, piemēram, par to, no kurienes uz nometni atnākusi jauna ieslodzīto partija, cik cilvēku hitleriskie bandīti vakar slepeni noslepkavojuši krematorijā, kādai strādnieku komandai esesieši par sabotāžu atņēmuši pārtikas devu. Pa toreiz man nezināmiem kanāliem organizācija uzzināja, kādā no strādnieku komandām darbojas cilvēks, kas informē gestapo. Un avīzes slejās paziņoja par briesmām, dažreiz pat minot Jūdasa uzvārdu.

Redaktors pieprasīja, lai mēs ievērotu stingru konspirāciju. Kamēr mēs, mazajā revīra istabiņā sēdēdami, gatavojām avīzi, tuvumā pastaigājās mūsu novērotāji. Radio paziņojumu pierakstus mēs sadedzinājām krāsni. Pabeiguši darbu, rūpīgi mazgājām rokas: tintes traipiņš uz rādītāja pirksta varēja kļūt par liktenīgu pierādījumu. [11]

Avīze bija domāta tikai sevišķi uzticamiem biedriem, kuri to atdeva mums tūlīt pēc izlasīšanas. Pēc tam viņi it kā garām ejot stāstīja par izlasīto saviem paziņām un barakas kaimiņiem. Protams, tādās reizēs viņi atsaucās nevis uz avīzi, bet gan uz to, ko it kā esot dzirdējuši.

Avīze iznāca reizi divās nedēļās divu eksemplāru «tirāžā», un tā bija domāta tikai kara gūstekņu nometnei. Taču «Gūstekņu Taisnības» saturs kļuva zināms tālu aiz mūsu triju bloku robežām.

Lai gan mēs izturējāmies ļoti piesardzīgi, šis darbs beidzās gandrīz traģiski. Kādreiz, kad mēs ar Jaļcevu vakarā cītīgi aizpildījām burtnīcu lappuses, ieskrēja uztrauktais novērotājs: «Smoļaks nāk!» Par Smoļaku sauca esesieti, kurš bija ievainots pie Smoļenskas. Viņš uzjautrinājās ar to, ka iztaujāja krievu kara gūstekņus: kur viņi dzimuši, kur dzīvojuši, kur karojuši, kur krituši gūstā. Un, ja ieslodzītais savās atbildēs minēja vārdu «Smoļenska», esesietis sāka lamāties lauztā krievu valodā un līdz asinīm to piekāva. Šis lops bieži vien nāca uz rcvīru, lai tikai izdzertu glāzīti spirta, kuru ar lielām grūtībām reizēm izdevās sadabūt medicīnas vajadzībām.

Ko darīt? Mēs steidzīgi iebāzām burtnīcas azotē, paslēpām zem galda tinti. Vai izlēkt pa logu? Nedrīkstēja, pamanīs no torņa, un tad visam būs beigas. Laiks gāja, bet Smoļaks nerādījās. Pēc tam izrādījās, ka viņu sagaidījis Ļevšenkovs un ieslodzītais čehu biedrs. Viņi sākuši ar Smoļaku sarunāties, aizveduši to sāņus, tā dodami redkolēģijai iespēju paslēpties.

Tā dzīvoja un cīnījās mazās padomju avīzes redkolēģija, — avīzes, kas fašisma upuru sirdīs viesa gribu cīnīties un stiprināja pārliecību par galīgo uzvaru.

MANS VADS

... Viktors Baholdins tikko manāmi pamāja uz durvju pusi. Uz ielas viņš paskatījās visapkārt un pačukstēja:

— Vai tavā komandā ir 20 cilvēku?

— Tu pats zini.

— Atlasi no viņiem desmit vai divpadsmit puišus, kuriem tu pilnīgi uzticies, un uzskati, ka tas ir tavs vads. Vai skaidrs?

— Vads?

Uzdevums bija skaidrs un reizē arī neskaidrs. Izraudzīties

divpadsmit pārbaudītus puišus bija ļoti vienkārši. Savus cilvēkus es ļoti labi pazinu. Gūstā cilvēka dvēseli var iepazīt ātri. Nāves virpulis, kas griezās virs katra ieslodzītā galvas, nopūta visu neīsto. Taču vadam jākaro, bet ar plikām rokām torņiem neuzbruksi. Nosaukt, protams, var kā patīk, kaut vai par divīziju.

— Es tev došu Padomju informācijas biroja ziņojumus, — • Viktors turpināja, — bet tu atstāstīsi tos savam vadam.

Es iemācījos ziņojumus no galvas un starp diviem cērtes sitieniem paspēju pačukstēt kaimiņam, ka, lūk, klīst baumas: mūsējie jau tuvojas Polijai, ieņēmuši tādas un tādas pilsētas.

Sameklēju sev arī palīgu, kurš varētu, ja kas gadītos, mani aizstāt, — Georgiju Moosi. (Tagad viņš strādā par agronomu Cerņigovas apgabalā.)

Drīz noskaidrojās, ka vads pastāv ne tikai tādēļ, lai studētu stāvokli frontēs. Naktī mani pamodināja Baholdins:

— Uz mazgātavu, ātri!

Mazgātavā jau gaidīja daži kara gūstekņi. «Kas tad tas, vai tie visi ir vada komandieri?» pavīdēja doma.

— Es savācu jūs visus, lūk, kādēļ, — Viktors uzsāka. Viņš izvilka no azotes vācu pistoli un pasniedza to mums.

— Vareni! Dod tik šurp!

Novājējušie pirksti kāri tvēra ieroci. Acis iedzirkstījās. Tas gan ir vareni! Sis nelielais priekšmets iedvesa lielas cerības. Taču izrādījās, ka Viktoram bija arī vēl citi mums domāti pārsteigumi. Viņš bija kaut kur dabūjis nometnes plāna kopiju un, ar pirkstu rādīdams uz kantīnes attēlu, lietišķi paskaidroja: «Lūk, šeit mēs, kara gūstekņi, kad pienāks laiks, pārrausim dzeloņstieples. Bet pagaidām gatavosimies.»

No šiem vārdiem aizrāvās elpa. Es jau sapratu: ja mēs esam vada komandieri, tad Baholdins droši vien ir rotas komandieris, bet tagad pēkšņi iedomājos, ka var būt taču ari pagrīdes bataljoni un pat brigādes.

Nometnes dzīve ieguva jaunu jēgu. Raudzīdamies uz fašistiskajiem bendēm, katrs, kas zināja kaujinieciskās pagrīdes organizācijas noslēpumu, domāja: «Pagaidiet nu, balodīši, drīz mēs par visu izrēķināsimies, par visu.»

— Noteiktajā dienā jūs saņcifisiet ieročus, — Baholdins turpināja, — bet pagaidām javāc viss, kas var noderēt pārrāvumam.

Un mēs žagām cērtes, kapļus, pievācām derīgus dzelzs gabalus un slēpām visu to dažādās vietās. Vairākas nedēļas asinājām kādu dzelzs gabalu uz akmens, kamēr tas kļuva līdzīgs duncim, kas gan nebija diez cik izskatīgs, toties varēja būt noderīgs.

Pārrāvuma vieta ar nolūku bija izraudzīta pie kantīnes.

Kantīne ir nometnes veikala parodija. Dažreiz ieslodzītajiem par darbu deva niecīgu ubagu dāvanu — divas nometnes mar-kas, par kurām varēja nopirkt krūzi alus vai cigarešu paciņu. Marku sadalīšana bija rets notikums, kas radīja satraukumu visā nometnē. Ejot uz kantīni, kas atradās pie žoga, varēja tuvoties dzeloņstieplēm un labi apskatīt, kā tās piestiprinātas pie stabiem, kur izvietoti izolatori. Tur bija ne tikai augsts dubult-žogs, bet uz zemes vēl gulēja dzeloņstiepļu spirāles — arī pele neizlīdīs cauri! Jā, mūsu ceļš uz brīvību nebija ne vienkāršs, ne arī gluds .. .

Mūsu komanda strādāja netālu no esesiešu kazarmām. Manam vadam uzdeva par katru cenu izlūkot vienu no kazarmām, uzzināt, kur glabājas ieroči, sastādīt telpu plānu. Kam lai uzdod šī bīstamā uzdevuma izpildi?

Es nolēmu sūtīt Georgiju K.

Georgijs piederēja pie to cilvēku kategorijas, kas sevišķi smagi panesa badu. Lai kā mēs mēģinājām viņu pierunāt, viņš tomēr rakņājās atkritumu kaudzēs, kas atradās netālu no virtuves, meklēdams tur ēdiena atliekas. Taču nekā viņš neatrada, tikai saņēma sitienus, ar kuriem neskopojās esesieši. Toties sargi labi viņu pazina, un viņiem nevarēja rasties aizdomas par kaut kādiem bīstamiem nodomiem. Es aprunājos ar Georgiju, un viņš tūlīt piekrita. Kā apkopējs ar spaini un slotu rokā, viņš ieradās kazarmās, nesteidzīgā solī apstaigāja abus stāvus un, gaiteņus slaucīdams, uzzināja visu, kas mums bija vajadzīgs, turklāt pāris reižu gan saņēma sitienus ...

Bija arī citi uzdevumi. Vairākas reizes biedriem no mana vada uzdeva naktis apsargāt septīto bloku, kad tajā notika pagrīdes vadītāju apspriedes. Mēs pastaigājāmies ēnā, piespiezdamies pie bloka sienām, un vērojām, vai kāds nenāk no pārbaudes laukuma vai vārtu puses.

Modrība ir pagrīdnieka pirmais bauslis. Ieslodzītais Š. no mūsu bloka ar savu uzvedību radīja aizdomas. Mēs sākām viņu novērot. Saskaņā ar noteiktu kārtību, liekoties gulēt, ieslodzītie atstāja drēbes barakas ēdamtelpā. Izmantojot šo apstākli, mēs naktī pārmeklējām Š. bikses un jaku un atradām mūsu labāko

un aktīvāko biedru sarakstu. No rīta Š. apģērbās un steidzās uz galvenajiem vārtiem — uz esesiešu komandantūru. Biedri sagaidīja viņu pārbaudes laukumā un «laipni» atveda atpakaļ. Mazgājamā istabā nodevēju sodīja ar nāvi.

DRŪMĀ GALERIJA

Ārēji viss palika pa vecam. Fašistiskais terors nemazinājās.

Viens no soda veidiem bija sakņu dārza mēslošana. Netīrumi no atejām saplūda bedrē netālu no dārza. No turienes tos vajadzēja izsmelt un ar nestuvēm stiept uz sakņu dārzu. Nosmērējušies, noguruši, izbadojušies ieslodzītie strādāja bez pārtraukuma to esesiešu uzraudzībā, kuri stāvēja gar visu ceļu no atejas bedres līdz sakņu dārzam un laiku pa laikam laida darbā savas nūjas un pletnes.

Spīdzināšanas riku arsenāls mūsu bendēm bija ārkārtīgi daudzveidīgs. Vieniem bija gumijas nūjas ar dzelzs kātu, citiem elektriskā kabeļa gabali metāla pinumā, ar kuriem viņi centās trāpīt tieši pa seju. Trešie atkal nemanāmi turēja dūrē atsperīgu stiepļu pletni. Kad esesietis atvēzējās, atspere iztaisnojās, šķēla gaisu un kropļoja ieslodzītā seju. Kādam esesiešu šturmfīreram patika nemanot piezagties ieslodzītajam, kas neko nenojauta, un sist ar gumijas pātagu, kurai bija kaula rokturis. Sargu suņi bija speciāli tā dresēti, lai tie mestos virsū cilvēkiem svītrotās biksēs un jakās.

Ilze Koha, komandanta sieva, karstās dienās nāca uz strādnieku komandām un lika ieslodzītajiem novilkt jakas un kreklus. Naivie cilvēki to saprata kā sieviešu žēlsirdības izpausmi. Taču viņi kļūdījās. Frau Koha meklēja ieslodzītos ar visinteresantākajiem, pēc viņas uzskata, tetovējumiem un pierakstīja ieslodzītā numuru. Pārbaudes laukumā viņu izsauca ... Un drīz pēc tam galantais esesiešu «ārsts» Vāgners pasniedza komandanta kundzei abažūru vai naudas maciņu no cilvēka ādas, kas viņai bija iepatikusies.

Ja pārbaudes laikā esesietim likās, ka ieslodzīto rindas nav pietiekami taisnas, viņš izrāva pistoli un šāva gar ierindu.

SS virsnieki ar savām ģimenēm dzīvoja īpašā pilsētiņā netālu no nometnes. Viņu bērni hitleriskās jaunatnes organizācijas «Ilitlerjugend» biedri — bija tādi paši kā viņu tēvi. Viņi varēja ar pletni sist jebkuram ieslodzītajam pa seju vienkārši tikai tāpēc vien, lai izklaidētos.

Es redzēju drausmīgas ainas, kad zviedzošie virsnieki mācīja saviem mazgadīgajiem dēlēniem sist ar nūju padzīvojušus cilvēkus, kas raka grāvi blakus kazarmai. Manēžas telpās organizācijas «Hitlerjugend» biedri trenējās, šaujot uz dzīviem mērķiem — politiskajiem ieslodzītajiem, kurus šai nolūkā speciāli atveda pieaugušie slepkavas esesiešu formas tērpos. Kā gan Hitlers morāli bija pazemojis Vāciju, pārvēršot skolas par vilku audzētavām, attīstot jaunās dvēselēs vissliktākos zvēra instinktus un apspiežot visu cēlo, cilvēcisko . ..

Kara beigās mūsu sargu sastāvs nedaudz mainījās. Samazinājās jauno nobaroto neliešu skaits — tos aizdzina uz fronti, un viņus aizstāja atsūtītie padzīvojušie folksšturmisti.

Taču mainījās tikai izpildītāji, bet sistēma palika tā pati. Nāves sodu, bada un ņirgāšanās režīms nebija mainījies ne par matu. Nāves fabrika strādāja pa vecam, tā, kā to bija iekārtojusi hitleriskā banda. No rītiem ar ratiņiem uz krematoriju aizveda to cilvēku līķus, kas bija naktī miruši. Zem saplēstā pārklāja bija redzamas rokas un kājas. Raugoties šajā ainā, dvēseli pārņēma stindzinošs saltums. Vai tiešām ari mani tā aizvedīs? Vai sagaidīšu atbrīvošanās saulaino brīdi?

Pienāca vilcienu sastāvi ar ieslodzītajiem, sargi atbīdīja vaļā durvis, taču no piesmakušajiem vagoniem neviens ārā nenāca: uz grīdas gulēja miroņu kaudzes . .. Kapsētas uz riteņiem . . .

Reiz mēs gājām gar krematorijas dēļu sētu un kāds nepārvarams spēks lika man ielūkoties dēļu spraugā. Es ieraudzīju veselu kalnu izžuvušu, kailu līķu. Kādu pusminūti es raudzījos tajos, neatraudams acis, un pēkšņi — nē, tā nebija halucinācija! — kaudze sakustējās, kaut kur no vidus nolaidās roka, taustot zemi, pēc tās otra, un uz netīro marta zemi novēlās drausmīga izskata cilvēka būtne. Drudžaini ievilkdams gaisu ar melnu mutes dobumu, dzīvais ģindenis aizvilkās līdz ūdens peļķei un padzērās. Un pēc tam aizlīda atpakaļ pie līķiem un apklusa. Ārprātīgais. . .

UZTICĪBA

No vienas puses — apbruņotie lopi, kurus Hitlers, kā viņš pats atzinās, atbrīvojis no «himēras, ko sauc par sirdsapziņu». No otras puses — viņu upuri, kas bija fiziski gan nomocīti, tomēr ne salauzti, nebija gūstā aptraipījuši padomju pilsoņa godu un cieņu.

Tetovētas cilvēku ādas gabali, no kuras izgatavoja dažādus priekšmetus nometnes komandanta sievai Ilzei Kobai. Augšā — abažūrs no cilvēka ādas

Es atceros 1944. gada 7. novembra «parādi». Mēs, kadru karavīri, nostājāmies ierindā gar abām ejas pusēm starp septīto un astoto bloku un sastingām pēc komandas «mierā». Parasti ieslodzītie pēc apnicīgās un garās pārbaudes izklīda pa savām barakām. Bet tai dienā pēc iepriekšējas norunas padomju biedri no pārbaudes laukuma aizgāja vienotā kolonā un pagriezās uz ielu, kur stāvējām mēs, izveidojot dzīvu gaiteni. Izslejoties viņi stingrā solī gāja mums garām. Rinda pēc rindas ar augstu paceltām galvām, ar nelokāmā apņēmībā dzirkstošām acīm . ..

Es dzirdēju, kā divi poļi, kas gadījās man blakus, sarunājās savā starpā:

— Kāpēc viņi tā dara?

— Vai tad tu nezini? Viņiem šodien svjato.

Svjato — poļu valodā svētki. Patiesi, es nodomāju, ierindā stāvēdams, patiesi — mums šodien ir svjato.

Kara gūstekņi parasti nenāca uz kopējo pārbaudi laukumā.

Pārbaude notika mūsu nometnes teritorijā. Mēs nolēmām izmantot šo apstākli un 21. janvārī uz ielas sarīkot svinīgu sēru mītiņu, kas veltīts V. I. Ļeņina piemiņai.

Pēc pārbaudes mēs palikām stāvot savās vietās. «Ierosinu ar klusēšanu godināt Vladimira Iļjiča Ļeņina piemiņu,» Stepans Baklanovs, krievu militāri politiskā centra loceklis, pusbalsī nosaka. Runu, protams, nebija. Pietiktu ar vienu runu, lai no mums paliktu tikai dūmu pēdas debesīs. Starp citu, arī mūsu mēmais mītiņš varēja beigties ar to pašu. Klusa, bet visiem dzirdama komanda «mierā!». Rindas sastingst. Skumji klusējot, mēs stāvam pusstundu, kā tas iepriekš bija norunāts. Katrs savās domās redz dižā Ļeņina tēlu. Ko gan teiktu Vladimirs Iļjičs par saviem dēliem, kas nokļuvuši ienaidnieka ķetnās. Tas nolicis nevis mūsu vainas dēļ, bet gan pret mūsu gribu. Ar pēdējiem spēkiem cīnāmies šeit, fašistiskajā peklē, un, lai kas un ko par mums arī runātu, mēs stingri zinām: mūsu sirdsapziņa ir tīra Dzimtenes priekšā, un mēs esam pilni apņēmības veikt to darbu, kuru tu, biedri Ļeņin, mums novēlēji turpināt.

Pie dzeloņstieplēm pienāk ieslodzītie no kopējās nometnes. Skatās minūti, otru. Viens līdzjūtīgi čukst:

— Puiši, vai esat sodīti?

Mēs klusējam, bet dzirdam, ka tam, kas uzdevis šo jautājumu, kāds paskaidro:

— Vai tu esi aizmirsis, kas šodien par datumu?

Vakaros barakā lasīja lekcijas. Tas notika tā. Pēc vakara jundas viens kaut ko meistaro, otrs lāpa pagalam saplēstās drēbes, cits atkal sastiprina izjukušās koka tupeles. Kāds vienmēr uzsāk stāstu par to, ko viņš ēdis līdz karam. «Un tā nu pasūtu sev šašliku, tomātu salātiņus ar krējumu un alutiņu, protams, arī.» Tas ir aizliegtais temats. Tas kairina iztēli, atslābina gribu. Gardēdim visi metās virsū, nekautrēdamies izteicienos, pieprasa, lai viņš apklustu. Un te kāds sāk runāt par Gorkiju, par Maja-kovski, par Pētera pirmā laikmetu vai arī par krusta karu. Runā plaši, nesteidzīgi, vienkāršā valodā, lai visiem būtu saprotams. Ne papīrīšu, ne konspektu. It kā tā nemaz nebūtu lekcija, bet vienkārši cilvēks tikai atcerētos kaut ko interesantu. Visi apklust un uzmanīgi klausās.

Kara gūstekņu nometnē popularitāti iemantoja pašdarbības teātris. Mūsu dramaturgs un režisors Vladimirs Žeļeznovs rakstīja un uzveda literāri dramatiskas montāžas: «Pirmais uzbru-

kūms» (par to, kā Padomju Armija ieņēmusi Rostovu), «Gvardu ceļš» un citas. Mēģinājām mazgājamtelpā. Sarīkojumus un koncertus rīkoja tad, kad bija kādi svētki, un tie notika barakas ēdamtelpā. Par skatuvi noderēja kopā sabīdīti soli. Mums nebija ar ko tos apsegt, un aktieri bieži paklupa. Sanāca ap 300 skatītāju. Viņi klusu aplaudēja, neaizmirstot, kur atrodas. Skaidri antifašistiskā satura sarīkojumus pastiprināti apsargāja patruļas, kas pastaigājās pie barakas.

.. . Tālā, bezgala mīļā Dzimtene dzīvoja mūsu sirdis.

CEĻŠ UZ BRĪVĪBU

Būhenvaldes ieslodzīto sacelšanās cīņās par atbrīvošanos 1945. gada 11. aprīli man neiznāca piedalīties.

Divas dienas pirms šā notikuma 500 kara gūstekņu līdz ar pusotra tūkstoša ebreju izveda no nometnes. Centrs mums deva uzdevumu: izmantot katru iespēju bēgšanai un, līdzko kļūs zināms, ka ienaidnieks gatavojas izrēķināties, mesties apsardzei virsū un iznicināt to. Signālu uzbrukumam vajadzēja dot kādam no organizācijas biedriem. Šis signāls bija vārds «vanags».

Divu tūkstošu ieslodzīto kolona vilkās uz Veimāru.

Lai arī kā bija novājināti kara gūstekņi, mēs tomēr likāmies moži salīdzinājumā ar ebreju ieslodzītajiem. Viņiem bija jāizcieš necilvēciskas mokas. Viņu vidū bija visu Hitlera paverdzināto zemju pilsoņi. Šie cilvēki runāja dažādās valodās, un viņiem bija dažādi politiskie uzskati un pārliecība. Viņu likteņus vienoja fašistu rasistu zvērības. Kad Būhenvaldes ieslodzītais bija tik ļoti novārdzis, ka viņa vājumu pat nebija iespējams aprakstīt, tad teica: «Novārdzis kā ebrejs.» Un visiem bija saprotams, ko tas nozīmē.

Pusotra tūkstoša cilvēku, kas līdz ar mums gāja uz Veimāru, līdz šim dzīvoja mazās nometnes barakās. Lielā Būhenvaldes nometne jau bija pekle, bet mazā nometne, kas tai pieslējās no ziemeļiem, bija pekle peklē.

Mazo nometni uzskatīja par karantīnu. Te atdzina tūkstošiem gūstekņu no visas Eiropas, šeit viņus šķiroja. Daļu nosūtīja uz citām nometnēm, daļu atstāja Būhenvaldes strādnieku komandās, tūkstoši mira. Vairums no tiem cilvēkiem, kas gājuši bojā Būhen-

valdē, nomira tieši pārpildītajās mazās nometnes barakās, kur plosījās izsitumu un vēdera tīfs, dizentērija, tuberkuloze.

Ar šausmām atceros mazās nometnes blokus. Četrstāvu nāras bija sadalītas ar vertikāliem šķērskokiem. Nodalījumi bija mazāk nekā divus metrus dziļi, mazliet vairāk nekā metru plati un pusmetru augsti. Katrā tādā nodalījumā gulēja pieci vai seši cilvēki. Pagriezties nebija iespējams, vajadzēja gulēt visu laiku uz vieniem sāniem. Tāds miegs pats par sevi bija spīdzināšana. Skaļi murgoja tīfa slimnieki, skaļi kliedza prātu zaudējušie, dizentērijas slimo izkārnījumi tecēja no viena stāva uz otru . . . Simts, dažreiz pat divi simti līķu katru rītu no šejienes ar ratiņiem aizveda uz krematoriju.

Biedri man stāstīja, ka tūlīt pēc atbrīvošanās mazā nometne nodedzināta kā infekcijas perēklis . . .

Veimārā mūs novietoja uz platformām, un vilciens devās ceļā. Uz kurieni? Šis jautājums visus satrauca. Beidzot kādam no sargiem paspruka — uz Dahavu. Tomēr Dahavā vilciens vairs nevarēja nokļūt: visus ceļus uz turieni nogrieza uzbrūkošais sabiedroto karaspēks. Vilciens gāja uz Čchoslovakijas robežas pusi.

Daži mani biedri nomira badā vai arī gāja bojā angļu un amerikāņu aviācijas uzlidojuma laikā.

Gāza lietus, kad mūs izsēdināja no vagoniem, nostādīja kolonā un veda uz Briksas pilsētu, kuras tuvumā, kā stāstīja, atrodoties liela nometne.

Mēs nolēmām, ka jābēg. Naktī, kad uz zemi nolaidās bieza migla, mēs četratā metāmies nost no ceļa. Mums pakaļ iesvilpās lodes, taču sekot apsardze neiedrošinājās, acīm redzot, baidīdamās, ka tad izklīdīs visa kolona. No rīta mēs nolaidāmies ielejā, kur vienā no sādžas mājām mums deva pajumti. Uzzinājuši, ka mēs esam krievi, zemnieki — Sudetijas čehi — sarīkoja mums īstas dzīres: viss, kas viņiem bija visgaršīgākais, parādījās galdā, un pirmo reizi kopš tās dienas, kad mūs saņēma gūstā, mēs kārtīgi paēdām.

Uz vakara pusi mēs izdzirdām dārdoņu — pa šoseju gāja karaspēka kolonas. Vācieši vai mūsējie? Izskrējām no mājas un zagšus tuvojāmies šosejai. Un te visi reizē, nespēdami valdīt bezgalīgo sajūsmu, kas mūs pārņēma, iekliedzāmies: «Mūsējie! Urā!» Mēs skrējām, cik jaudas, uz šoseju. Asaras tecēja pa vaigiem, mēs kliedzām kaut ko nesakarīgu, mājām ar rokām. Viena smagā mašīna nobremzēja.

Kareivji, ieraudzījuši tik drausmīgi vājus, noplīsušus cilvēkus, cits citu pārtraukdami, sāka skaidrot, kā nokļūt līdz atbrīvoto gūstekņu sapulcēšanās vietai. Taču mēs uzskatījām sevi par karavīriem un gribējām līdz ar saviem biedriem piedalīties izšķirošajās kaujās pret nīsto ienaidnieku. Komandieris saprata mūsu jūtas. Viņš atļāva mums iekāpt smagajā automašīnā un izsniedza ieročus. Tā mēs iestājāmies gvardes motomehanizētā korpusa rindās, kurš devās uzbrukumā uz Prāgu.

Hitleriskā gūsta šausmu pilnās dienas palika aiz muguras, un mēs atcerējāmies tās kā drausmīgu sapni. Taču tas viss notika nomodā. Un mēs atkal devāmies kaujā, lai nevienam un nekad to vairs nevajadzētu pārdzīvot.

V. Dronovs. FAŠISTISKAJĀ NEBRĪVĒ

spīdzinātāji

Pat visnelaimīgākais lops visā savā dzīvē nesaņem tik daudz sitienu, cik krievu cilvēks vācu fašistiskajā nebrīvē. To es ļoti drīz sapratu.

Gūstā es kritu Minskas rajonā 1941. gada jūlija sākumā. No turienes mūs atdzina Minskā —• uz kara gūstekņu nometni upītes krastā. Tā mēs pēc tam šo nometni ari dēvējām — «Upīte». Tur bija tūkstošiem gūstekņu. Pašā sākumā nometni ar dzeloņstiep lēm neiežogoja. Tikai prožektori spīdēja gar malām, un, līdzko cilvēks iesoļoja šinī gaismas gaiteni, sargi tūlīt sāka šaut ar ložmetējiem.

No «Upītes» nometnes, kur es pavadīju 18 dienas, mani pārveda uz cietumu Sloņimas pilsētā. Šeit noturēja pavisam neilgu laiku, taču tulku Rihardu es atcerēšos visu mūžu. Ar lāpstas kāta galu viņš līdz asinīm, līdz nāvei piekāva neapbruņotus, novārdzinātus cilvēkus.

Pēc tam mūs aizdzina uz vilcienu. Vagoni bija tā pārpildīti, ka tad, ja cilvēks gribētu apsēsties uz grīdas, viņam tas neizdotos, jo nebija vietas. Kad satumsa, sargi apgaismoja vagonus ar prožektoriem. Vienalga, domāju, aizbēgšu. Nakti es izkļuvu no vagona, bridi karājos pie tā, pieķēries ar rokām. Vilcienam pilnā gaitā ejot, man tomēr bija bailes lēkt. Bet arī karāties tā ilgi nedrīkstēju — automātisti varēja mani sašaut kā sietu. Es atgrūdos un palaidu rokas vaļā. Jau tad, kad es vēlos pa nogāzi, sargi atklāja uguni, uz labu laimi šāva tumsā, bet vilcienu neapturēja.

Krītot es stipri sasitu ceļgalu un kaut kā ielīdu krūmos. Ausmu nesagaidījis, kliboju prom no uzbēruma. Drīz es uzdūros sētai, palīdu zem tās un ieraudzīju sakņu dārzu. Biju izbadējies un sāku raut lokus. Suņi saoda mani un sāka riet. Uz sliekšņa iznāca saimnieks — baltkrievs. Viņš nemaz neizbrīnījās, droši vien visu saprata un aicināja mani istabā. Viņa sieva pārsēja manu ceļgalu, deva paēst.

Kādas divas nedēļas pavadīju pie viņiem šķūnī, bet pēc tam saimnieks iedeva man cepuri ar lielu nagu, galifē bikses, kādas valkāja vecajā poļu armijā, gabalu speķa un es devos ceļā.

Vairākus mēnešus es slapstījos pa baltkrievu ciemiem, glābdamies no policistiem, bet tomēr iekritu.

Un atkal cietumi un nometnes, atkal nūjas, utainas nāras, smirdoša balanda, bads. Pat esesieši saprata, ka Minskas cietums ir pārpildīts, un mūs aizdzina uz virsnieku nometni. Pirmais, ko es tur ieraudzīju, bija pakārtā padomju komandiera līķis. Mūs turēja bijušās noliktavas telpās. Ko tur piedzīvojām, bailes pat atcerēties. Tīfs un dizentērija laupīja dzīvību simtiem cilvēku. Tiem, kas palika dzīvi, izsniedza divus klaipiņus maizes, tik cietas, ka smaganas varēja atplēst, un aizsūtīja uz Vāciju.

Tā es nokļuvu nometnē «4B» — internacionālā kara gūstekņu nometnē Mīlbergā pie Elbas. Kas tur tikai nebija — gan angļi, gan franči, gan indieši — katras tautības pārstāvji atsevišķā nožogojumā. Šeit mani ieskaitīja darba komandā un drīz pārveda uz Sudetiju, kur es strādāju dzelzceļa remontdarbos, netālu no Rehcnbcrgas-Bīnenmīles pilsētas.

Ceļu apsargāja slikti. Bija tikai viens vecs sargs no Sudctijas vāciešiem. Reiz es paņēmu spaini un izlikos, ka eju pēc ūdens. Pēc tam metos taisni caur avenāju kalnos. Man bija tāds plāns: nokļūt Čehoslovaki jā. Iestājās nakts. Es gan laidos lejup no kraujām, gan rāpos augšup. Galīgi nomocījos. Klīdu, meklēju, kur lai iekārtojos pārgulēt. Pats nezinu, kur iegāju, — vai nu mežā, vai arī dārzā, tumsā nevarēju saprast. Redzu, stāv telts. Pielīdu klāt — tā pavisam tukša. Tikko apgūlos, ierējās suns. Es nepaspēju ne izrāpties, kad parādījās žandarms ar suni. Pēc tam izrādījās, ka esmu nokļuvis dārzā pie katoļu baznīcas.

Mani nodeva žandarmērijā. Žandarms saistīja mani ar ķēdi un aizveda uz Prāgu, uz Pankracas cietumu, kur, kā es to vēlāk uzzināju, smaka Jūliuss Fučiks. Visbriesmīgākais bija tas, ka sodīšanai mani nosūtīja atpakaļ uz Rehenbergu-Bīnenmīli, kur uzturējās mūsu darba komanda.

Izrēķināšanās notika mazgājamā telpā pagrabā manu piecdesmit biedru ierindas priekšā. Četri hitlerieši sita mani gandrīz līdz nāvei un pēc tam, kad es zaudēju samaņu, atstāja guļot uz grīdas.

Kad nākamajā rītā es atguvu samaņu, puiši teica, ka es izskatoties melns kā sakārnis.

Tādu mani nosūtīja atpakaļ uz nometni «4B».

Padomju kara gūstekņiem fašistiskajā nebrīvē klājās smagāk nekā jebkuriem citiem gūstekņiem. Visi pārējie saņēma pārtikas sūtījumus no Sarkanā Krusta. Bet mums izsniedza kādus piecus sapuvušus sasalušus kartupeļus dienā un 200—300 gramu tā sauktās maizes, kas bija cepta no bietēm ar kaut kādu draņķa piejaukumu. Tiesa, citi ieslodzītie, sevišķi franči, mums palīdzēja, ar ko vien varēja, — pārsvieda pāri dzeloņstieplēm galetes, desu. No biedru gādības kļuva siltāk ap sirdi, taču tas bija tik maz, ka visumā neko nemainīja. Cilvēki kļuva līdzīgi dzīviem ģindeņiem. Katru rītu mēs no barakām iznesām biedru līķus, — tie bija miruši no bada un slimībām.

Lai izdzīvotu, vajadzēja kaut kā nokļūt darba komandā un izkļūt ārā no nometnes. Es, sodītais, par to nemaz nevarēju sapņot. Tad mēs ar biedriem izstrādājām pārdrošu plānu — iekļūt kancelejā un iznīcināt sodīto gūstekņu kartotēku.

Kara gūstekņi, kas strādāja kancelejā esesiešu uzraudzībā, pastāstīja, kur kas slāv un pa kādu logu tur labāk iekļūt.

Naktī mēs izņēmām rāmi. Es ielīdu istabā. Draugi no kancelejas mūs nepievīla — kastītes ar kartēm stāvēja uz galdiem taisni tā, kā viņi teica. Es ātri izņēmu sodīto gūstekņu kartītes un izlēcu pa logu laukā. Rāmi mēs pēc tam ielikām savā vietā, bet kartītes saplēsām mazos gabaliņos.

Pēc tam man izdevās iekļūt pirmajā partijā, ko formēja nosūtīšanai uz Ķelni.

Ķelne mēs slaucījām ielas, uzkopām parkus, tīrījām ūdens noteku grāvjus. Tas bija 1943. gada pavasari. Visus, kas spēja turēt ieroci, Hitlers nosūtīja uz fronti, aizmugurē palika tikai vecie cilvēki un invalidi. Mūs apsargāja paveci konvojnieki, kas bija bruņoti ar vecā parauga šautenēm. Dažreiz padzīvojušas vācietes apstājās un nemanot meta mums maizi. Daži, uz mums raugoties, slaucīja asaras. Ap to laiku hitleriskās propagandas skurbums sāka ātri gaist no vienkāršo vāciešu galvām. Aizmugurē jau saprata, ka karš nav vis svētki, bet gan drausmīga nelaime, kurā Hitlers iegrūdis Vāciju. Ķelnes iedzīvotāju sejas bija diezgan drūmas, nezināmā nākotne viņus baidīja.

Skatījos, skatījos uz saviem vecajiem sargiem un uz viņu pirmatnējām šautenēm un nolēmu trešo reizi izmēģināt laimi. Rūgtas pieredzes mācīts, es sāku gatavoties bēgšanai nopietnāk.

Ķelnē strādāja diezgan daudz mūsu krievu meiteņu, kas bija aizdzītas nebrīvē. Uz viņu kleitām bija uzšūta zīme: «Oslen» — Austrumi. Ar šo uzšuvi, ja vien bija kādi dokumenti, varēja pārvietoties pa visu valsti. Darja, meitene no Novočerkaskas, kas strādāja par apkopēju Ķelnes viesnīcā, pēc mana lūguma atnesa uzšuvi «Osten», gaišzilu kreklu un vēl paķēra no saimnieces cukuru. Taču ar to nepietika. Mums, kara gūstekņiem, bija vecs Vilhelma laika formas tērps. To vajadzēja katrā ziņā nomainīt ar civilām drēbēm. Kur tās lai ņem? Taču dzīve iemāca visu. Bikses es nozagu, bet svārkus un bereti man iedeva draugs no mūsu komandas. Viņš tos bija kaut kā iemainījis. Trīs dienas pēc kārtas es pavilku bikses zem Vilhelma laika formas tērpa, bet svārkus nesu sev līdz prctgāzu aizsardzības maskas somā. Beidzot vajadzīgais bridis pienāca. Pie vecā sarga atnāca sieva, atnesa viņam pusdienas. Viņš pieslēja šauteni pie koka un sāka ēst. Es paslēpos krūmos, vienā mirklī pārģērbos un, nezaudējot laiku, devos uz staciju.

Es biju jau laikus iemācījies vācu frāzi: «Dodiet, lūdzu, vienu biļeti līdz galam,» —- un tagad droši to pateicu kasierim. Pēc piecām minūtēm es stāvēju Ķelnes-Vupertāles vilciena vagonā, cieši pieplacis pie loga stikla. Man likās, ka no aizmugures es neizskatos tik aizdomīgs ...

Un tomēr es atkal iekritu. Kā par spīti, iznāca tā, ka sadūros ar kādu no Ķelnes konvojniekiem, kurš mani pazina ...

Nokļuvu Ķelnes gestapo. Atceros, ka durvis tur atvēra, pie-

spiežot pogu. Mani novilka lejup pagrabā un tur, pazemes trešajā stāvā, sita, cik spēka, ar dūrēm un spārdīja ar kājām, cenšoties izdibināt, vai tik es neesot spiegs, kas speciālā uzdevumā braukā pa Vāciju.

No Ķelnes aizsūtīja uz Berlīni — uz cietumu, kas atradās Aleksandra laukumā. Līdzko izsēdināja no mašīnas, klāt pienāca liela auguma esesietis ar nūju un kaut ko vāciski nokomandēja, bet es nesapratu, jo tulka nebija. Es stāvēju, centos uzminēt. Viņš iesita man ar nūju pa galvu, es pakritu. Spēriens sānos, vēlreiz un vēl .. . Saņēmu spēkus un piecēlos. Atkal atskanēja komanda vācu valodā, atkal es neko nevarēju saprast un atkal saņēmu spēcīgu sitienu ar nūju. Beidzot, redzams, arī viņam apnika. Viņš paņēma mani aiz pleciem un nostādīja ar seju pret netīro ķieģeļu sienu. Izrādījās, ka tieši to man arī vajadzējis darīt. Pēc tam aizveda uz dušu. Bet, kamēr es līdz turienei nokļuvu, vēlreiz nācās slaucīt asinis. Gestapovieši lika man izģērbties, apskatīja muti — vai tikai tur nav zelta kronīši, ļoti rūpīgi pārmeklēja. Un ik pēc brīža es saņēmu spērienus un sitienus.

Acīm redzot, hitlerieši pārliecinājās, ka nekādu izlūkošanas darbu es neveicu, citādi mani vienkārši sodītu ar nāvi. Mani atkal nosūtīja atpakaļ uz Ķelnes gestapo. Nelielajā kamerā, kas bija domāta diviem cilvēkiem, mēs bijām vairāk nekā desmit, Katrā guļamvietā gulēja divi un zem katras guļamvietas vēl divi. Gulēja arī uz grīdas, cieši piespiedušies cits pie cita. Visu nakti svaidījās un stenēja leitnants lidotājs ar sasistu muti.

Pēc pāris dienām mani izsauca un nolasīja, es to labi atceros, šādu lēmumu: «No gūsta atbrīvot. Nodot kriminālpolicijas rokās mūža ieslodzījumam.»

Ir jau labi, es nodomāju, sliktāk kā te nekur vairs nebūs, bet par mūža beigām — to mēs vēl paskatīsimies, kurš no mums ilgāk dzīvos.

Man iekala rokas un kājas dzelžos un ar ķēdi sasēja kopā ar poli Juzefu. Viņš bija cīnījies Spānijā Dombrovska bataljonā. Tur viņam ar lādiņa šķembu sadragāja gūžas kaulu. Staigāt važās iekaltam Juzefam bija ārkārtīgi mokoši un smagi.

Tā kopā mēs arī iznācām no vagona Veimāras stacijā. Esesieši ar suņiem ielenca mūsu kolonu un aizdzina uz slēgto autofurgonu. Mašīna devās ceļā. Mēs drīz sajutām, ka braucam kalnup. Pa šaurajām spraugām bija redzami koku zari. Beidzot mašīna apstājās un pavērās durtiņas. Mūsu priekšā bija augsts dzeloņstiepļu žogs un vārtu tumšais režģis starp divām zemām [12] un garām ēkām. Aiz tām bija redzamas baraku rindas. Tad, lūk, kāda ir Būhenvalde! Bet ilgi to apskatīt neļāva. *Schnell, schnell/» esesieši kliedza, sizdami mūs ar nūjām. Bet es nevarēju paskriet, tāpēc ka Juzefs tik tikko vilkās savās dzelzs važās. Mūs piekāva pamatīgi...

Tad mūs ieveda barakā un kaut kā savādi nogrieza matus: galva kaila, bet vidū palika kaut kas līdzīgs gaiļa sekstei. (Vēlāk, kad mati atauga, tos apcirpa otrādi: celiņu pa vidu, no pieres uz pakausi. Mēs to nosaucām par «HitlerstraBe» — Hitlera ielu.) Pēc tam mums pavēlēja līst baseinā ar dezinficējošu netīru brūnu šķidrumu, no kura visa miesa dega kā uguni. No baseina — uz dušu. Ziepju vietā kaut kāda mālaina virca. Ūdens brīžam nebija nemaz, brīžam nāca verdošs, bet laiks mazgāšanai bija ierobežots. Ar šim māla ziepēm sasmērētus mūs kailus izdzina ārā ziemas vējā. Kad ieskrējām mantu noliktavas telpā pēc apģērba, zobi no aukstuma klabēja. Katram izsniedza bikses, jaku, cepuri — visu svītrotu. Audums bija plāns, tam spīdēja cauri. No apakšveļas dabūjām tikai kreklu — ne apakšbikses, ne zeķes nedeva. Kājās uzvilkām koka tupeles.

Tā es kļuvu par Būhenvaldcs ieslodzīto.

Katorga paliek katorga. Māsu eksistenci Būhenvaldē bija grūti nosaukt par dzīvi. Bet tam, kas bija sodīts, bija vēl grūtāk. Par iepriekšējiem mēģinājumiem bēgt man otrā dienā cietumnieka drēbēm uzšuva cflīgpunktus» — mērķus baltā, melnā un sarkanā krāsā.

Strādāt dzina uz akmeņlauztuvēm, kur ieguva akmeņus esesiešu kazarmju celšanai. Esesietis Smits staigāja ar lielu melnu suni un turēja rokās resnu nūju. Taču mēs centāmies strādāt pēc iespējas mazāk. Pieliecāmies ar lāpstu, atskatījāmies un, kamēr Smits stāvēja ar muguru pret mums, atpūtāmies, neko nedarījām. Dažreiz, ja laimējās, ap mazu kaudzīti akmens šķembu (to varēja pārsviest ar diviem metieniem) noņēmāmies visu darba dienu.

Mūsu komandā strādāja dienvidslāvs Siavko. «Nelauzīšu Hitleram akmeņus,» viņš teica, «lai dara, ko grib.» Mēs viņam ieteicām: «Tu, Siavko, kaut tikai izskata pēc parakņājies.» Bet viņš neparko. Smits pamanīja, ka cilvēks stāv bez darba, pienāca klāt un, ne vārda nebildis, ar nūju pārsita viņam galvaskausu. Un turklāt vēl guļošam spēra ar zābaku pa ribām. Ar pārlauztu galvaskausu Siavko nogulēja zemē no rīta līdz pulksten sešiem vakarā. Tikai tad, kad mēs taisījāmies atgriezties

nometnē, Smits atļāva mums viņu aiznest. Un arī ne aiz žēlastības, bet tāpēc, ka nometnē visus pārskaitīja, un, lai skaits saskanētu, no darba atnesa pat mirušos.

Mēs gājām, tikko spēdami pavilkt kājas, izbadējušies, vāji kā ēnas. Saprotams, ka centāmies izraudzīties mazākus un vieglākus akmeņus, bet Smits tīšām lika stiept lielus akmens bluķus. Gadījās, ka centāmies, centāmies, bet nekādi nevarējām tādu bluķi no zemes atraut. Tad viņš komandēja savu suni: «Ņemt!» Suns metās virsū un sāka cihēku plosīt ...

pagrīdes ierinda

Reiz, kad mēs atgriezāmies no darba uz savu bloku (es toreiz dzīvoju 11. blokā), pie manis pienāca Leonids Orlovs

— Par ko tevi uz šejieni atsūtīja? — viņš jautāja.

Es viņam pastāstīju.

— Bet vai tu zini, ka ROA^1 rindas no šejienes verve brīvprātīgos. Baro līdz acīm.

Bet es viņam atbildēju:

— Bet vai tu zini, ka es tev varu ar koka tupeli iekraut pa galvu?

f Nodevēja Vlasova «armijas» saīsināts nosaukums.

Viņš pasmaidīja un aizgāja.

Nākamajā dienā pēc darba es sēdēju un ēdu savu balandu. Kā tagad atceros — bija tā saucamā diētas diena, kad balandā nebija kāļu, tikai ūdens un mazliet mannas. Te man blakus apsēdās Orlovs un arī Diodors Sļepuha. Diodors sāka taujāt, kur esmu dzimis, kāda man specialitāte. Es viņam pastāstīju, ka pirms kara strādāju par frizieri. Sļepuha nez kāpēc mani palūdza sīki aprakstīt Pankracas cietumu Prāgā. Tikai vēlāk cs uzzināju, ka Orlovs un Sļepuha mani toreiz pārbaudījuši. Sļepuha pat speciāli aizgāja pie ieslodzītajiem čehiem, un viņi apstiprināja, ka Pankracu esmu aprakstījis precīzi.

Pagāja vēl nedaudz dienu. Reiz pastāvīgais dieninieks Mihails mani piesauca klāt un teica:

— Maskavieti, nāc šurp! Iztīri mazgājamtelpas, iedošu vēl kausiņu balandas!

Jāsaka, visi centās dabūt tādu darbu: mēs taču no bada taisni grīļojāmies. Domāju, kāpēc gan viņš nolēmis mani pabarot? Drīz tas noskaidrojās. Atnāca Orlovs un pateica:

— Lūk, ko, Dronov. Tu iesi uz devīto bloku, dzīvosi un strādāsi tur par frizieri. Uzturs tur mazliet labāks, tāpēc ka šis bloks it kā mazliet vairāk privileģēts. Tur dzīvo mūsējie, krievi — nometnes pavāri un ieslodzītie vācieši, kas apkalpo esesiešus.

— Paldies, — es atbildēju. — Atnāciet pie manis uz devīto baraku, es jums ar balandu un maizi atlīdzināšu.

—- Tava maize man nav vajadzīga,— Orlovs atbildēja, — bet palīdzēt tu mums varēsi. Tikai jānoņem no tevis «flīgpunkti» un jāsameklē civilās drēbes. To visu mēs izdarīsim.

Te pirmo reizi es sāku saprast, ka nometnē ir kaut kāds organizēts slepens spēks un ka Būhenvalde nav nemaz tāda salauztu, savās čaulās ierāvušos cilvēku pulks, kas padevīgi gaida nāvi.

Vakarā Orlovs tiešām atnāca ar ādas zābakiem padusē un iedeva tos man, solīdams pārējo atnest vēlāk. Aiz prieka es pasteidzos nomest koka tupeles, pārāvu kājas un devos uz kaimiņu bloku meklēt novadniekus. Līdzko izgāju ārā, pieskrēja nometnes iekšējās apsardzes policisti — viņi uzreiz pamanīja, ka manam svītrotajam tērpam nemaz nepiederas ādas zābaki. Protams, viņiem radās aizdomas, ka zābaki zagti. Bet zādzību tūlīt pēc nodevības nometnē uzskatīja par visbriesmīgāko noziegumu. Viņi aizveda mani uz savu desmito bloku, lika novilkt

zābakus un par sodu pavēlēja stāvēt basām kājām uz cementa grīdas.

Es nezināju, vai drīkstu viņiem pateikt, ka zābakus man iedevis Orlovs, bet katram gadījumam nolēmu klusēt. Tā es varbūt ari nostāvētu līdz ritam, ja Orlovs neuzzinātu, ka mani aizturējuši. Viņš aizgāja pie Ringa, un tas vācu biedriem visu paskaidroja. Viņi atvainojās un atlaida mani.

Otrā dienā Orlovs atnesa man kafijas krāsas gabardlna bikses, zīda kreklu un kamzoli ar suņādas apkakli. Bikses bija labas, tikai ar sarkaniem lampasiem, bet tāda bija kārtība: kas nevalkāja svītroto tērpu, tas valkāja bikses ar lampasiem.

— Bet ja nu esesieši uzzinās, ka esmu nometis «flīgpun-ktus»? — cs ar bažām jautāju.

— Neuztraucies, tas viss ir nokārtots, — Orlovs atbildēja.

Pēc dažiem mēnešiem es uzzināju, ka Ērihs, gara auguma

čehs, kas strādāja kancelejā, pārlicis manu kartīti it kā kļūdīdamies no bēgļu sekcijas parasto ieslodzīto kartotēkā.

Nākamajā rītā mani izsauca pie kancelejas loga, lai sūtītu norīkojumā.

— Friseur?

— Jawohl.

—- Russisch9

—• Jawohl.[13]

Escsietis iedeva man koka dēlīti ar norīkojumu uz dzīvi devītajā blokā. Šeit es iepazinos ar vācu komunistiem, kas nosēdējuši nometnēs desmit gadu. No pirmajiem divi simti vācu komunistiem, kurus Hitlers 1937. gadā iemeta Būhenvaldē. 1943. gadā bija palikuši dzīvi ne vairāk par piecdesmit. Tie bija vīrišķīgi un taisnīgi cilvēki.

Protams, strādāt par frizieri devītajā blokā bija daudz vieglāk nekā lauzt akmeņus. Un arī uzturs šeit bija nesalīdzināmi labāks. Bet man ļoti interesēja, kāpēc biedriem ievajadzējās mani šeit iekārtot. Drīz vien to sapratu. Dažas dienas vēlāk Orlovs pasauca mani sāņus un teica:

— Tavs uzdevums, Dronov, būs šāds: tu piegādāsi uzturu tiem, kas dara vajadzīgu darbu. Pie tevis nāks cilvēki (viņš nosauca dažus vārdus), tu dosi viņiem maizi, balandu. Sos puišus vajag atbalstīt.

Patiešām, uz devīto bloku sāka nākt Orlova nosauktie biedri,

un es viņus apgādāju ar šādiem tādiem produktiem, kurus vācu draugi sadabūja escsiešu virtuvēs. Te es uzzināju, ka mūsu krievu pavāri ar ieslodzīto vāciešu palīdzību dažreiz apgādāja ar «pastiprinātu uzturu» 25. bloku, kur dzīvoja galīgi novājinātie ieslodzītie — padomju pilsoņi, četru balandas mucu vietā, kas pienācās šim blokam, viņi dažreiz nosūtīja desmit mucas. Protams, to darīja ne jau uz pārējo ieslodzīto rēķina.

Atsevišķu biedru apgāde ar papildu uzturu bija tikai mana darba sākums. Drīz man uzdeva iepazīties ar jauniem ieslodzītajiem, ko atdzina uz nometni. Vajadzēja noskaidrot, kuri no viņiem varēja noderēt pagrīdes darbam. Kā frizierim man bija pavisam viegli uzsākt sarunu. Parasti es sāku ar to, ka noskaidroju, par ko cilvēks nokļuvis nometnē. Tā, piemēram, ja izrādījās, ka par kriminālnoziegumu, tad tādiem cilvēkiem parasti neko nopietnu neuzdeva.

Bet gadījās arī tā: redzēju, ka jaunatnācējs, kas saņēmis pavēli izģērbties, pirms došanās uz pirti nemierīgi skatās visapkārt un, acīm redzot, grib kaut ko paslēpt. Tad es.ātri gāju klāt un čukstēju: «Dod šurp ordeņus vai kas tev tuf ir.» Un pēc tam jau nometnē mēs atdevām šiem biedriem apbalvojumus, ko viņi bija saņēmuši no Padomju valdības par varonību cīņā pret hitleriskajiem okupantiem, apbalvojumus, ko viņi, riskējot ar dzīvību, iznesa cauri fašistu nometnēm un cietumiem.

Ne visi ieslodzītie spēja panest neiedomājamās grūtības hitleriešu koncentrācijas nometnē. Caur dzeloņstieplēm, kas mūs nožogoja no visas pasaules, plūda augstsprieguma strāva. Naktīs vējā stieples dzirkstīja, bija daži gadījumi, kad ieslodzītie beidza dzīvi pašnāvībā, mezdamies uz dzeloņstieplēm. Bet, kas attiecas uz mums, padomju cilvēkiem, tad cs neatceros neviena gadījuma, ka kāds būtu gribējis tik neprātīgi šķirties no dzīves. Un tomēr cilvēkus vajadzēja uzmundrināt, palīdzēt viņiem saglabāt gribu dzīvot un cīnīties.

Tāpēc dažreiz mēs rīkojām pašdarbības koncertus. Atceros, koncertā lielajā šķūnī dziedāja ievērojams ungāru dziedonis. Ar saviem jokiem mūs uzjautrināja Jans lloftmanis, kas pirms kara bija cirka aktieris, muzikālais ekscentriķis. Skatītāji labi pazina cits citu un, ja «zālē» parādījās pārģērbts esesietis, tad no rindas uz rindu čukstus ziņoja uz skatuvi: «Zālē ir eksperts.» Un aktieri tūlīt attiecīgi mainīja repertuāru. л^1

Pakāpeniski Orlovs sāka dot man arvien nopietnākus uzdevumus. Protams, es sapratu, ka arī pats Orlovs ir tikai skrūvīte

lielā un sarežģītā pretošanās mašīnā, kas darbojas, ienaidniekam nemanot. Taču konspirācijas nolūkā vienīgi viņš deva man uzdevumus. Kad mani pārcēla uz 45. bloku, kur dzīvoja čehi, franči. dienvidslāvi un apmēram 40 krievu, man bija sakari tikai ar četriem no viņiem, kaut gan es skaidri zināju, ka no šejienes pavedieni stiepjas tālāk.

Nometne bija radioficēta. Bieži pārraidīja Hitlera runas. Likās, ka no viņa riešanas no reproduktora drīz izšļāksies siekalas. Viņa muldoņu un citus oficiālus vāciešu paziņojumus vajadzēja atspēkot, pastāstot ļaudīm taisnību. Orlovs deva man lasīt Padomju informācijas biroja ziņojumus. Es tos iegaumēju un pēc tam atstāstīju citiem. No kurienes tie nāk, es nejautāju. Pats iedomājos. Stāstīja, ka nometnē esot ne tikai slepens radiouztvērējs, bet arī raidītājs.

Reiz visu nometni nostādīja pārbaudes laukumā. «Miitzen ab'.t Astoņas stundas bez pārtraukuma mēs lietū nostāvējām laukumā, kamēr cscsieši pārmeklēja barakas, apgriežot visu otrādi. Stāstīja, ka hitlerieši uztvēruši radiopārraidi no nometnes par to, ka tiek gatavota Francijas ebreju iznīcināšana. Taču viņi neko neatrada.

Vairākas reizes ieslodzītie, kas slaucīja ar kaļķakmeni klāto pārbaudes laukumu, atrada zīmītes: «Esiet vīrišķīgi! Uzvara būs mūsu!», «Komunisti, nenokariet galvas. Sarkanā Armija ir tuvu!» Sīs zīmītes parādījās tieši tajā laikā, kad uzkopa laukumu. Droši vien tie, kas tās rakstīja, izsvieda šīs nelielās lapiņas no karcera, līdzko sadzirdēja slotas švīkoņu. Sie uzsaukumi blokos gāja no rokas rokā. Kā apgalvoja, tos bija uzrakstījuši Eiropas zemju Komunistisko partiju izcili darbinieki, kas nokjuvuši fašistu ķetnās.

S. Baklanovs. LAI DZĪVO IEROČI!

SLEPENA NOLIKTAVA

Fašistiskās koncentrācijas nometnes apstākļos sadabūt ieročus pagrīdes organizācijai bija pats sarežģītākais un bīstamākais uzdevums. Bet bez ieročiem nebija pat ko domāt par atbrīvošanās cīņu.

Reiz vācu komunists Helmuts Tīmanis sarunā ar mani un Simakovu it kā starp citu iejautājās, ko mēs darītu, ja mums izdotos dabūt dažas šautenes? «Vai jūs varētu tās slepeni glabāt?»

Mēs atbildējām, ka ieročus mēs, protams, pieņemsim, bet par to, kā tos glabāt, ir jāpadomā. Sanāca centra locekļi — Sima-kovs, Pavlovs un es.

Pēc dažādu variantu apspriešanas mēs nolēmām, ka vislabākā vieta būs septītās barakas sestā istaba. Tur vajadzētu tikai pacelt dažus dēļus, izrakt apmēram pusotra metra dziļu bedri un atkal to aizsegt.

Par mūsu lēmumu paziņojām Tīmanim. Viņš piekrita un ieteica, laiku nezaudējot, ķerties pie darba.

Pie darba ķērās Aleksandrs Pavlovs un vēl daži biedri. Nakti, kad visa nometne gulēja, viņi ar rokām raka bedri zem barakas grīdas dēļiem. Naktī strādāja, bePno rīta rūpīgi nolika dēļus savā vietā. Pēc dažām dienām, kas pagāja sasprindzinātā darbā, glabātava bija gatava.

Drīz Ttmanis paziņoja, ka «ciema kukulis» mūs gaida, jāorganizē tikai tā saņemšana.

Lai ar Tīmani neiepazīstinātu jaunus cilvēkus, mēs ar Sima-kovu nolēmām paši uzņemties ieroču piegādi.

Vēls vakars. Bieza krēsla tin tuvējās barakas. Mēs ar Nikolaju pastaigājāmies septītās barakas iežogojumā. Ap pusnakti pie kara gūstekņu nometnes pirmās barakas vārtiem iemirgojās elektriskā lukturīša gaisma. Nezinātājam tas neko nenozīmētu. Tā nometnes iekšējā apsardze parasti apgaismo ceļu, apstaigājot nometni. Bet mums tas bija norunātais signāls.

Trīs īslaicīgi uzliesmojumi — tā bija norunāts ar Tīmani. Kavēties nedrīkstēja. Mēs rīkojāmies tā, kā bija paredzēts. Izgājām ar Nikolaju aiz vārtiem. Starp piecpadsmito un divdesmit sesto baraku satikām divus biedrus. Parole.

Īslaicīga apstāšanās. Un katram no mums padusē jau divi smagi saiņi: vērtīgā krava ietīta biezā papirā. Mēs ātri atgriezāmies atpakaļ. Pavlovs mūs gaidīja. Un lūk, divpadsmit vācu šautenes jau paslēptas sagatavotajā glabātavā. Grīdas dēļi nostiprināti. Virs slepenā arsenāla ierīkotas trīsstāvu nāras. Pēc dažām nedēļām tādā pašā veidā saņēmām vēl divdesmit šauteņu.1

Drīz vien varējām pārbaudīt, cik labi mūsu glabātava nomaskēta.

.. . Pie mums aizelsies atskrēja Helmuts Tīmanis un no uztraukuma saraustītā balsī brīdināja, ka pēc piecām minūtēm notiks kratīšana. Bet es, starp citu, tikai pirms stundas ienesu septītajā barakā sanitāro somu ar rokas granātām un to degļiem. Slepenajā glabātavā to varēja nolikt tikai naktī. Bez tam bija jābridina puiši, lai paslēpj radiouztvērēju. Visu izšķīra tās sekundes, kas bija atlikušas mūsu rīcībā. Izglāba sanitāri no revīra.

Uzlikuši rokas apsējus, viņi ātri apstaigāja barakas un brīdināja, ko vajadzēja. Somu ar granātām ielika ratiņos, kuros pa nometni izvadāja ogles. Tos atstūma tālāk no barakas. Radiouztvērēju, kas bija samontēts spainī, kurā maskēšanās nolūkā atradās apavu smērs, Simakovs lika kopā ar apavu suku novietot

' Pirms tGustlow-Werke» uzcelšanas nometnes teritorijā bija trīs ieroču cehi, kur fašistisko meistaru uzraudzībā ieslodzītie vācieši montēja šautenes. Daļu gatavās produkcijas vācu biedri paspēja nobēdzināt.

pie ieejas barakā. Bet, kas attiecas uz šautenēm, tad te atlika tikai paļauties uz labi nomaskēto slēptuvi.

Pirmajā barakā esesieši rūpīgi apskata istabu pēc istabas un virzās uz septīto baraku.

Ļoti uztraucamies. Sestajā istabā virsnieks palūkojās zem nārām vienā, pēc tam otrā kaktā. Pārlaiž skatienu pār vietu, kur guļ pret viņu sagatavotie ieroči. Beidzot, norūcis caur zobiem, ka viņiem liek darīt «nevienam nevajadzīgu darbu un rīt putekļus, ko saceļ krievu cūkas», viņš aiziet pie nometnes komandanta, lai ziņotu, ka kratīšanas laikā nekas nav atrasts.

Bet kāds iemesls bija šai negaidītajai kratīšanai? Vakarā mums kļuva zināms, ka hitlerieši saņēmuši ziņojumu no kāda kara gūstekņa, kurš naktī, ejot uz ateju, dzirdējis aiz sienas, pirmās barakas mazgājamtelpā, noklaudzam šautenes aizslēgu. (Tur grupa pagrīdnieku iepazinās ar vācu šautenes materiālo daļu.) No rīta neģēlīgais nodevējs hitleriešiem paziņojis, ka ieslodzītajiem esot ieroči. Kratīšana to neapstiprināja.

Mums gan izdevās ieročus paslēpt no fašistu acīm, bet cits ienaidnieks — ūdens prata nemanot nokļūt līdz šautenēm un sagādāt daudz nepatikšanu un raižu. Reiz mēs sadomājām pārbaudīt šauteņu stāvokli un atklājām, ka visa bedre pārplūdusi ar lietus ūdeni. Paslēptuve pārvērtusies par aku, kuras dibenā rūsēja ieroči.

Mēs izraudzījāmies jaunu vietu nelielajā pieliekamajā kambari septītajā barakā. Tādi pieliekamie kambari, apmēram divarpus kvadrātmetru lieli, bija katrā barakā. Tajos glabājās ogles, ar kurām apkurināja barakas, kā arī slotas, sukas un tamlīdzīgi priekšmeti. Šie pieliekamie kambari atradās starp ateju un maz-gājamtelpu. Ieeja tajos bija atsevišķa, no gaiteņa. Taču bez pārbūves tos izmantot pagrīdes noliktavai nebija iespējams. Nolēmām uzbūvēt otru — izvelkamu sienu pieliekamajā kambarī un tad nelielajā telpā, kas izveidojās starp divām sienām, nolikt šautenes. To, ka pieliekamā kambara platība samazinājusies, nezinātājs nemaz nepamanītu. Glabātava iznāca diezgan laba — nemanāma, sausa un diezgan ietilpīga. Esesieši to neatrada vairākkārtējās kratīšanās. Tagad tā kļuva par mūsu galveno noliktavu, kur mēs glabājām ieročus un dokumentus (kartes, plānus, pagrīdes avīzes, rakstāmpiederumus). Tieši no šejienes sacelšanās priekšvakarā kaujas grupu biedriem izsniedza ieročus.

1944. gada 24. augustā amerikāņu aviācija bombardēja Būhenvaldes kara rūpnīcas. Dažas degbumbas nokrita nometnes teritorijā. Aizdegās koka barakas. Ugunsgrēks sāka izplatīties uz kara gūstekņu baraku pusi.

Arsenāls bija apdraudēts. Un ne tikai arsenāls vien, bet varbūt visa mūsu pagrīdes organizācija, jo šajā laikā paslēptuvē glabājās arī 16 vācu granātas. Lai arī cik liela kņada izcēlās ugunsgrēka laikā, sprādzieni kara gūstekņu barakā gestapoviešiem varēja likties aizdomīgi.

Kavēties nedrīkstēja. Siniakovs, Pavlovs, Nogajecs un es pieņēmām lēmumu pārcelt noliktavu uz citu vietu. Vairākums kara gūstekņu devās uz drošāku vietu — lejup, uz neapbūvēto daļu starp sakņu dārzu un cūku kūti.

Pie pirmās un septītās barakas palika tikai vajadzīgie cilvēki. Visērtāk bija izvest kara noliktavu, izmantojot sanitārās daļas evakuāciju. Mēs sadabūjām divriteņu rokas ratiņus.

Pavlovs gaidīja signālu par evakuācijas sākumu. Bet te vējš, it kā saprazdams mūsu satraukumu, mainīja virzienu. Tas sāka pūst austrumu virzienā, kur atradās galdnieku un atslēdznieku darbnīcas.

Mūsu barakas bija glābtas. Izvest ieročus vairs nevajadzēja.

Ja toreiz ugunsgrēka laikā mums jautātu, uz kurieni mēs taisāmies izvest ieročus un kur tos glabāt, mēs nevarētu dot noteiktu atbildi, tāpēc ka paši to nezinājām. Taču mēs bijām pilni apņēmības neatdot stihijai mūsu brīvības atslēgas.

Vēlāk, kad ieroču radās vairāk, tos slēpa arī cūku kūtī, pagrabos un mazās nometnes 51. un 62. barakas dubult-sienās.

PĀVELA LISENKO «PARFIMĒRIJA

Mēs pilnīgi apzinājāmies, ka izšķirošai sadursmei ar fašistiskajiem bandītiem, kas apbruņoti līdz zobiem, mūsu ieroču krājumi ir pārāk niecīgi. Apstākļi diktēja vienīgo iespējamo izeju: sagādāt paštaisītus ieročus.

Kara gūsteknis artilērijas leitnants Pāvels Lisenko (nometnē to sauca par Oļegu Mironovu) ar austriešu komunista Gustava Vegerera palīdzību iekārtojās darbā parfimērijas darbnīcā pie kantlnes. Tur viņš iepazinās ar samērā vienkāršo zobu pastas, ziepju un zābaku smēra ražošanas tehnoloģiju.

Līdz ar to organizācijas uzdevumā viņš pētīja, kā iegūt sprāgstvielu paštaisītai granātai. Daži mēģinājumi apstrādāt vati ar skābēm deva pozitīvu rezultātu. Ieguvām diezgan labu sprāgstvielu.

Otrs organizācijas loceklis maskavietis Boriss Sirotkins, pēc profesijas virpotājs, izstrādāja paštaisītas rokasgranātas shēmu.

Pēc shēmas viss iznāca gludi. Taču mums nebija tiesību sākt «sērijveida» ražošanu, kamēr nebija pārliecības, ka granātas tiešām darbosies arī kaujā. Tādēļ vajadzēja izmēģināt parauga granātu.

Sākumā Pāvelam Lisenko uzdeva pārbaudīt palēninātāja darbību — tās ierīces, kas nodrošina četru sekunžu lielu intervālu starp gredzena izraušanu un sprādzienu.

Izmēģinājums notika nometnes veikala pagrabā. Es gulēju septītās barakas revīrā un ar nepacietību gaidīju rezultātus. Pāvelam jau sen bija laiks atgriezties, bet viņš nez kāpēc kavējās. Kas tur notiek? Un tad es izdzirdu sanitāra balsi:

— Nesiet šurp, lieciet uz galda!

Es paskatījos pāri aizslietnim, kas atdalīja pārsiešanas galdu no slimnieku gultām, un sastingu: uz galda gulēja Pāvels, seja viņam bija pavisam bāla. Pie viņa pienāca ieslodzītais poļu ārsts Vaclavs. Sanitāri atsedza Pāvela gurnu un atlocīja asiņaino piedurkni.

— - Kas tad ar tevi noticis? — doktors jautāja.

— Pavisam vienkārši, izkrāvu mucu, tā apgāzās un aizķēra mani, — cenzdamies apspiest sāpes, Pāvels caur zobiem teica. — Sīkums, jāpārsien, un tas viss, — viņš piemetināja nevērīgā toni.

— Tu saki, muca apgazās? Un sadauzīji roku un kāju reizē? Tā, tā.

Pāvelam aizrāvās elpa. Vai tiešām tūlīt visu atklās un viņa neuzmanības dēļ, nepareiza aprēķina dēļ, tiks atklāts granātas ražošanas noslēpums, visa organizācija?

Līdz karam polis strādāja par kara ārstu. Šeit, nometnē, viņam uzdeva ārstēt padomju kara gūstekņus. Kopā ar tiem septītajā barakā atsevišķā istabiņā viņš dzīvoja vairāk nekā gadu. Viņš gan nekā nezināja par organizāciju, tomēr izturējās ar rūpību pret viņam uzticētajiem pacientiem.

— Tā, tā, — Vaclavs atkārtoja. Grūti bija saprast, ko tas nozīmēja — piekrišanu vai otrādi — neuzticību. — Viss būs labi, brūces mazliet izmazgāsim, pārsiesim, un pēc kādas nedēļas varēsi atkal taisīt ziepes un zobu pastu, — un Vaclavs viltīgi paskatījās uz Pāvelu. Man notrīsēja sirds.

— Mihail, — viņš pasauca sanitāru, — palīdzi slimniekam aiziet līdz trešajai palātai.

Kamēr notika pārsiešanas procedūra, pie manis pienāca Nikolajs Simakovs. Viņš neizpratnē paskatījās manī — sak, ko tas viss nozīmē? Man atlika tikai paraustīt plecus.

— Slimniek, — Nikolajs uzrunāja Pāvelu pēc tam, kad ārsts nosūtīja viņu uz palātu. — slimniek, jums jānāk uz sanitāro apstrādi. Sanitār, pavadiet viņu uz mazgājamtclpu.

Lisenko aizgāja uz mazgājamtclpu, un mēs steidzīgi sekojām viņam.

— Nu? — mēs ar Nikolaju gandrīz reizē jautājām.

— Neveiksme. Viss uzgāja gaisā vienā mirklī bez jebkāda intervāla, tieši rokās, un, lūk ...

— Kas bija kopā ar tevi pagrabā?

— Neviens. Ļevandovskis, man pārinieks, šodien aizgāja pusstundu agrāk. Viņš devās rādīt priekšniecībai jaunās zobu pastas paraugu, bet es pasteidzos un pārrēķinājos. Esmu gan muļķis, — ar īgnumu izlamājās Pāvels. — Cik tur trūka, ka būtu visus nodevis. Un arī tagad nav zināms, vai doktors nenodos.

— Nenodos. Mēs viņu pazīstam, — Nikolajs mierināja.

— Tu ātrāk stāsti, kas par lietu, — es steidzināju.

— Neuztraucieties, biedri, tagad viss ir skaidrs. Vajadzēja bikforda auklu ietvert metāla caurulē. Pēc nedēļas pamēģināsim vēlreiz.

Kamēr Pāvels atveseļojās, Boriss Sirotkins pilnveidoja shēmu un kopā ar Alekseju Lisenko un Vjačeslavu Žeļezņaku izgatavoja

jaunu granātas paraugu no gludas caurules gabala ar piemetinātu dibenu: lai uzzinātu sprāgstvielās spēku.

Pāvels Lisenko, kurš tai laikā jau bija iznācis no revīra, granātu izmēģināja turpat lielā smilšu kastē kantīnes pagrabā, kur stipri trokšņoja ventilators. Granātas korpuss pārsprāga un izjuka bez šķembām. Boriss bija apmierināts — sprādziena spēks bija pietiekami liels. Kopā ar saviem palīgiem Sirotkins izgatavoja vēl vienu paraugu, bet tagad granātai bija čuguna korpuss ar uzgriežņiem. Beidzot Pāvels Lisenko no kantīnes pagraba atnesa priecīgu vēsti: korpuss saplīsa vairākās nāvējošās šķembās. Krievu centrs atļāva drosmīgajiem ieroču meistariem sākt granātu masveida ražošanu. Tās taču būs tik ļoti nepieciešamas, kad sāksies straujš uzbrukums sargu torņiem.

Un lūk, pašā ienaidnieka deguna galā pilnā gaitā uzsāka darbu neredzamais konveijers.

Ik minūti riskējot ar savu galvu, Boriss Sirotkins slepus paņēma «Gustlow-Werke» cehā bikforda auklu, patronu kapsulas un vācu šautenēm domātos bclzeņus ar kaujas atsperēm. Scm-jons Karpovs, Vjačeslavs Žcļezņaks, Josifs Romaņenko un citi drosminieki Alekseja Lisenko vadībā samontēja granātas un nogādāja tās uz parfimērijas laboratoriju. Pāvels Lisenko granātas pielādēja, nokrāsoja un atdeva man, bet es savukārt Sašam Pavlovam, kas bija atbildīgs par ieroču glabāšanu. Sacelšanās dienā organizācijai bija 150 paštaisītu granātu.

EKSPERIMENTS AKA

1944. gada vasarā tGustlow-Werlce» cehos sāka izgatavot jaunas sistēmas vācu pistoles. To konstrukcija bija tāda pati kā mūsu pistolēm «TT».

Sirotkins ar savu grupu, kas strādāja kara rūpnīcā, Orlovs, Daņiļenko un citi biedri organizēja detaļu apgādāšanu un to nodošanu Žeļezņakam. Vjačeslavs naktī septītās barakas sestajā istabā, bet dažreiz mazgājamtclpā vai nometnes veļas mazgātavas bēniņos rūpīgi samontēja detaļu pēc detaļas, kamēr beidzot dabūja kaujai gatavu pistoli. Pistoles montēja arī Orlovs.

Kad 1944. gada vasaras beigās pirmās pistoles bija samontētas un nodotas septītās barakas slepenā glabātavā, par kuru bija atbildīgs Pāvels, radās jautājums par to izmēģināšanu. Mēs ar organizācijas vadītāju .Nikolaju Simakovu un centra locekli Nikolaju Kingu nolēmām to izdarīt paši personīgi, trijatā. Bet kur?

Nometnē desmit tūkstoši ieslodzīto rosās kā skudras pūznī. Ložmetējnieki savos torņos redz katru kvadrātmetru. Liekas, ka nevarēs atrast izmēģinājumam vajadzīgo vietu, un tomēr tāda vieta atradās. Mēs aprunājāmies ar čehu komunistu — sakņu dārza «priekšnieku» Janu Gešu (ar viņu mūs saistīja pagrīdes darbs) un nolēmām pārbaudīt pistoles kanalizācijas akā sakņu dārza teritorijā. Es paņēmu no paslēptuves divas pistoles un patronas, ieliku spaini un kopā ar Simakovu devos pie Jana uz noteikto vielu sakņu dārzā.

Mēs pienācām pie akas, kas atradās apmēram 75 metru attālumā no sarga torņa. Atvērām akas vāku, un es ar spaini rokā nolaidos pa dzelzs kāpnēm lejā līdz noteku ūdeņu līmenim. Vāks virs manas galvas aizvērās.

Rosība sakņu dārzā nekādas aizdomas neizraisīja. Sargs ir pārliecināts, ka Būhenvaldes vergi izpilda kādu nometnes priekšniecības pavēli.

Galīgā tumsā taustoties, es pielādēju pistoles, nospiedu gaili — šāviens. Ātri pārliecinājos, ka pistole no jauna pielādēta, tātad viss ir kārtībā.

Izšāvu no otras pistoles.

Ausīs džinkst. Augšā uzsit pa vāku •— šaušana jāpārtrauc. Bet vajadzēja taču izšaut divas reizes no katras pistoles. Kas noticis? Vai tiešām esam atklāti. Dažas minūtes gaidu, tad atveras lūka, un es dzirdu Nikolaja balsi:

«Lien laukā, pietiks.»

Izlīdis jautāju, kas noticis. No pazemes esot atskanējis troksnis, kaut arī neskaidrs, tomēr sadzirdams. Labāk vairāk nešaut.

Nu labi. mums pietika ar to pašu. Tagad esam pārliecināti, ka vajadzīgā bridi paštaisītās pistoles mūs nepievils.

Līdztekus šaujamajiem ieročiem mēs izgatavojām arī aukstos ieročus.

Pēc nometnes bombardēšanas, kad atraka vienu no munīcijas noliktavām, atrada vācu parauga durkļus. Organizācijas locekļi tos paslēpa un pēc tam nemanot nogādāja nometnē, attīrīja no rūsas, iezieda un atdeva pagrīdes noliktavā. Bez tam pagrīdnieki Stepčenkovs, A. Lisenko un Karpovs sāka izgatavot dunčus. Strādāja darbnīcās nakts maiņā, kad esesiešu uzraugi reti parādījās. Protams, ieroču meistari savā darbā bija ļoti piesardzīgi.

Sagādājām arī degvielas pudeles. Degšķidruma recepti sastādīja pulkvedis ķīmiķis Nikolajs Potapovs. Izejvielu sagādē un pudeļu gatavošanā galvenais nopelns bija pagrīdniekiem Aleksandram Karnauhovam un Nikolajam Saharovam. Viņiem aktīvi palīdzēja daudzi krievu ieslodzītie, kas strādāja nometnes slimnīcā.

Ieroči, ko ieslodzītie samontēja bēniņos un atejās no nometne ienestajamskrūvītēm un detaļām

Par «poligonu» pudeļu izmēģināšanai izraudzījās no ķieģeļiem celto mazās nometnes ateju. Naktī internacionālā centra kara komisijas loceklis Ileinrihs Studers izmēģināja pudeles un paziņoja, ka stikla lādiņš darbojas lieliski. Tas bija signāls, ka var sākt masveidā izgatavot pudeles ar degvielu.

Sacelšanās dienā krievu pagrīdes organizācijas rīcībā bija šāds bruņojums un kara munīcija:

kaujas šautenes ...........87

rokas granātas........apmēram 130

pistoles ..........vairāk par 100

pudeles ar degvielu...... vairāk par 200

na/u, korliku un dunfu.....pāri par 300

šķēres dzeloņstiepļu griešanai.......04

Bija sagatavots ne mazāk par 2000 šauteņu un pistoļu patronu.

Šie skaitļi var likties niecīgi, ja aizmirst, kur tas viss notika. Tas taču notika aiz fašistiskās nāves nometnes dzeloņstieplēm.

PAR BĒGŠANU

Dažreiz mums, bijušajiem Būhenvaldes pagrldniekiem, jautā: «Kāpēc jūsu darba galvenais virziens bija gatavošanās uz bruņotu sacelšanos un nevis bēgšanas organizēšana?»

Pastāvot tādai apsardzes sistēmai, kāda bija Būhenvaldē, bēgšana no nometnes bija gandrīz neiespējama. Nedaudz vieglāk bija aizbēgt no darba komandas, kuru izveda darbā aiz vārtiem. Taču galvenās grūtības bija nevis tās, kā piekrāpt sargus, bet gan tās, kā nemanot noiet simtiem kilometru pa ienaidnieka teritoriju.

Nedrīkst aizmirst, ka visu Vāciju ietina gestapo tikli, katrā sādžā, katrā pilsētiņā viss atradās policijas nepārtrauktā uzraudzībā. Turklāt vairums ieslodzīto neprata vācu valodu, bet tie, kuri zināja valodu, runāja ar akcentu un nekādā gadījumā nevarēja uzdot sevi par vāciešiem.

Mēs nevienu reizi vien apspriedām jautājumu par bēgšanu un nācām pie slēdziena, ka pagaidām ceļš no nometnes līdz padomju un sabiedroto karaspēkam ir pārāk tāls un nedrīkst riskēt ar mūsu biedru dzīvībām.

Bēdīga pieredze rādīja, ka mūsu secinājumi ir pareizi.

1944. gada pavasarī aizbēga divi kriminālnoziedznieki — vācietis un austrietis, kas strādāja komandantūrā. Viņi nozaga virsnieka un kareivja formas tērpus, uzģērba tos. iesēdās komandanta mašīnā un izbrauca aiz nometnes ārējā iežogojuma. Lielā ātrumā izbraukuši cauri Veimārai, viņi mašīnu pameta. Bēgļus notvēra restorānā prāvā attālumā no nometnes un atveda atpakaļ Būhenvaldē. Viens no viņiem saņēma simt un otrs piecdesmit sitienu.

Dažādā laikā mēģināja bēgt arī mūsu padomju biedri — Konstantīns Brcndjučkovs un Nikolajs Davidovs, taču abus notvēra. Brendjučkovu ieslodzīja atkal Būhenvaldē, un turklāt viņš saņēma attiecīgu skaitu nūjas sitienu. Bet Davidovs, kuru notvēra diezgan tālu no Būhenvaldcs, pratināšanā teica, ka viņš strādājis kādā rūpnīcā Francijā, ka rūpnīca nopostīta uzlidojuma laikā un ka viņš gribējis aizbēgt tālāk no frontes uz Vācijas aizmuguri. Viņam noticēja, un viņu nosūtīja uz darba nometni, kas ļoti maz atšķīrās no koncentrācijas nometnes.

Traģiski beidzās Jurija Lomakina un viņa piecu biedru bēgšanas mēģinājums. Par to savās atmiņās stāsta mūsu pagrīdes centra loceklis S. Kotovs. «Es ilgi runāju ar Lomakinu.» Kotovs raksta, «brīdināju, ka tad, ja bēgšana būs nesekmīga, viņus gaida nāves sods.» Lomakins atbildēja: «Es nemaz netaisos doties vāciešiem rokās.» Toreiz mēs viņus apgādājām ar civilajām drēbēm un uzturu un iekārtojām darbā transportā. Pa ceļam visi seši aizbēga, taču viņus notvēra, pazina un atveda atpakaļ Būhenvaldē, 44. blokā. Mēs gribējām Lomakinam nomainīt numuru, bet nepaspējām. Nākamajā dienā pulksten septiņos no rīta visus sešus izsauca pie trešā loga. Pirms aiziešanas Jurijs palūdza man nazi. Es iedevu viņam salokāmu somu dunci, izgatavotu «Gustlow-Werke» cehā. Kad esesieši pienāca klāt un pavēlēja nostāties ierindā. Lomakins vienam iedūra ar nazi krūtīs, bet otru paspēja ievainot kaklā. Juriju nošāva turpat uz vietas, bet pārējos piecus biedrus pakāra krematorijā. Tas ir spilgts pašaizliedzīgas individuālas cīņas piemērs, taču šāda cīņa Būhenvakles apstākļos nevarēja vainagoties sekmēm.»

Es pilnīgi piekrītu Kotovam. Mums nebija tiesību aizliegt atsevišķiem drosminiekiem bēgt, bet principā bijām pret tādiem mēģinājumiem, kuri nevarēja būt sekmīgi.

Bet, kad hitlerisko Vāciju ieslēdza frontes loks un radās reāla iespēja nokļūt līdz Padomju Armijas priekšējām pozīcijām vai līdz sabiedroto karaspēkam, krievu pagrīdes centrs pats ierosināja un organizēja gūstekņu bēgšanu.

1944. gada augustā nometnes komandantūra pavēlēja safor-mēt remonta un atjaunošanas darbu komandu 400 cilvēku sastāvā. Ieslodzītajiem vajadzēja pārvietoties no vienas vietas uz otru, remontēt sabombardētos ceļus. Pagrīdes centrs atzina, ka bēgšana no šīs komandas var būt sekmīga, jo iespējams, ka remonta darbus veiks piefrontes joslā. Nolēmām sagatavot grupu biedru, kura varētu bēgt no šā transporta. Kas vadīs šo bēgļu vienību? Izraudzījāmies Pjotra Mahuras kandidatūru. Pēc mūsu uzskata viņš pilnīgi atbilda šim uzdevumam: majors tankists nometnē parādīja sevi kā drosmīgu, enerģisku pagrīdnieku. Turklāt viņš pats vairākkārt runāja par bēgšanas nepieciešamību.

Lai varētu bez traucējumiem norunāt ar Mahuru par bēgšanas detaļām, viņu ievietoja septītā bloka revīrā kā slimnieku. Drīz Nikolajs Sīmakovs iesauca viņu sanitāru istabā.

! , — Pjotr Sidorovič, jūs runājāt par to, ka ir pienācis laiks veltīt vairāk vērības bēgšanas organizēšanai. Mēs jums piekrītam. Bet ko jūs teiktu, ja mēs ierosinātu jums pašam organizēt bēgšanu?

— Esmu organizācijas loceklis un izpildīšu jebkuru tās uzdevumu, — Mahura atbildēja.

Nikolajs pastāstīja par remonta un atjaunošanas darbu komandas formēšanu un deva Mahuram šādu uzdevumu: kad komanda atradīsies piefrontes joslā, aizbēgt no transporta kopā ar pieciem sešiem biedriem, nokļūt līdz Padomju Armijas priekšējām pozīcijām, pastāstīt par fašistu zvērībām Būhenvaldē, ziņot par nometnes pagrīdes organizāciju un, ja būs iespējams, pa radio ar noteiktu signālu ziņot arī mums, ka mērķis ir sasniegts.

Mahura bija ar mieru.

Sākās gatavošanās. No mantu noliktavas ar tur strādājošā Konstantīna Rudenko palīdzību paņēma dažus civilapģērbus un divpadsmit pāru veļas. Sadabūja kompasus un Vācijas kartes. Pjotrs Mahura izraudzījās cilvēkus. Drīz viņš ziņoja, ka grupa ir sagatavota.

1944. gada septembra sākumā remonta un atjaunošanas darbu komanda bija saformēta un aizgāja no nometnes. Bet novembrī komandantūrā saņēma komandas priekšnieka ziņojumu par sešu mūsu biedru bēgšanu. Mums par to pastāstīja vācu politiskie ieslodzītie, kas strādāja kancelejā. Taču norunāto signālu pa radio mēs nesagaidījām.

Tikai pēc dažiem gadiem, pēc kara, mēs uzzinājām par to, kāds bijis bēgļu liktenis. Vilciena sastāvs aizbraucis nevis uz Austrumiem, bet uz Rietumiem. Mahura un viņa draugi, kas turpat apsardzes acu priekšā metās bēgt, nokļuva lidz amerikāņu karaspēkam. Ar Padomju Armiju viņi satikās, kad Būhenvalde bija jau atbrīvota.

Tā notika bēgšana no nometnes.

L. Josems. PAGRĪDES armijas ieroču meistari

KALPS PIE BARONA

Fronte bija pie Smoļenskas. Mūsu pulks, kas vēl nebija saņēmis uguns kristības, no stacijas maršēja caur pilsētu. Pretī virzījās nogurušu, apputējušu karavīru kolonas. Tās atkāpās. Pavēle, ko mēs saņēmām, — ieņemt aizsardzību kādā no piepilsētas iecirkņiem, — acīm redzot, vairs neatbilda pašreizējiem apstākļiem, bet nekāda jauna rīkojuma nebija, un mēs virzījāmies uz priekšu, uz norādīto vietu. Vēlu vakarā pretinieks uzsāka artilērijas apšaudi. Mēs izklīdām un paslēpāmies tranšejās, kuras bija izrakuši iedzīvotāji. Bet, kad kanonāde apklusa un mēs izlīdām no tranšejām, tumsā gan pa labi, gan pa kreisi no mums viss bija tukšs. Rītā noskaidrojās, ka ienaidnieks jau ieņēmis Smo-ļensku. Mūsu grupā tai laikā bija 12 cilvēku. Ko darīt, kurp iet? Mēs taču atradāmies uzbrūkošo hitleriešu daļu sablīvējumā. Vietējie iedzīvotāji trīs dienas mūs slēpa malkas pagrabā. Taču nevarējām tur ilgi sēdēt. Vajadzēja meklēt ceļu pie savējiem.

Lai izlīstu no pagraba, mums bija stingri jāpiespiež durvis, kas no ārpuses bija aizkrautas ar malku. Malkas grēda ar troksni apgāzās. Tas pievērsa tuvumā esošo hitleriešu uzmanību . ..

Polija. Ostruvmazovecki ... Briesmīga nometne, kur aiz dzeloņstieplēm apbruņotu hitleriešu apsardzībā atradās simt tūkstoši cilvēku. Ļaudis stāvēja vai sēdēja, piespiedušies cits pie cita, un bieži vien ari mirušie ilgi palika tādā pašā stāvoklī,

jo nebija iespējams ne soli atvirzīties nost. Katru dienu vairāki simti cilvēku nomira.

Reiz nometnē ieradās vācu kareivis un lauzītā krievu valodā jautāja: «Kas ir namdar, kas ir galdniek?» Kopā ar dažiem gūstekņiem ari es pacēlu roku. Tā es nokļuvu namdaru komandā, kas izgatavoja kapa krustus.

Vienu krustu vajadzēja uzstādīt uz 25 cilvēku kapa, bet parasti bedrē sameta pa 90 — 100 līķu. Dažreiz kopā ar līķiem tur palika arī dzīvie, kuri nesa mirušos. Zaudējuši spēku, viņi nespēja atgriezties atpakaļ. Gūstekņiem gandrīz nemaz nedeva ēst.

Pēc kāda laika mūs novietoja vagonos un nosūtīja uz Vāciju, uz 311. nometni, kurā mēs ieradāmies 1941. gada 5. oktobri. Jau pirmajās dienās nometnē izcēlās izsitumu tīfa epidēmija. Mūs neārstēja, tikai ieslodzīja un gaidīja, kamēr epidēmija pāries. Līdz aprīlim no vairākiem tūkstošiem ieslodzīto dzīvi palika tikai 950 cilvēki ...

Drīz sāka sūtīt darbā. Es sevi nosaucu par Orlovu, tā centos noslēpt, ka esmu ebrejs. Kopā ar 20 citiem kara gūstekņiem kļuvu par barona fon Kampes kalpu. Pirmajās dienās mēs nebijām spējīgi strādāt, bet neviens ar to nerēķinājās. Ja cilvēks krita zem maisa smaguma, viņu piecēla ar nūjas vai šautenes laides sitieniem.

Šeit nostrādāju gadu. Šai laikā mēs labi iepazināmies viens ar otru un ar ļaudīm, kas bija ap mums. No 20 cilvēkiem tikai viens, Ivans M„ izrādījās, bija nelietis. Visi pārējie, smokot jūgā, sapņoja par bēgšanu, par atriebšanos fašistiem, par brīvību.

Ka Ivans M. kļuva atkritējs, te liela loma bija baltemigran-tam Ivanam Bujanovam. Šis cilvēks bija cariskās armijas virsnieks. Vācijā pavadītajos gados viņš pārvērtās par melnstrād-nieku pie barona. Viņam bija ģimene, beztiesīgu bērnu pulciņš, kuri nekur nevarēja mācīties, visur tika nievāti un nicināti. Un tomēr Bujanovs par saviem ienaidniekiem uzskatīja nevis vācu fašistus, bet krievu komunistus. Viņš arī pamudināja Ivanu M. uz visādām neģēlībām. Solījās tam palīdzēt atbrīvoties, bet ar noteikumu, ja tas pāries nodevēja Vlasova armijā.

Mums piegādāja krievu melnsimtniecisko avīzi, ko izdeva Vācijā. Kad mēs to lasījām, es bieži ironiski komentēju rakstus un paziņojumus, atdalot faktus no melīgās pretpadomju mērces, ar kuru tie tika pasniegti. Pēc kāda laika Ivans M. paziņoja gestapo, ka es esmu boļševiks, komisārs un ebrejs. Biedri, kurus

viņš lūdza parakstīt .šo iesniegumu, brīdināja mani, un es naktī aizbēgu. Noslēpos salmu Šķūnī, lai sagaidītu vakaru un tad turpinātu ceļu tālāk.

Bet pulksten četros dienā durvis atvērās un uz sliekšņa parādījās gestapovieši ar suni.

Mani nodeva barona virēja, kura zināja, ka taisos bēgt.

Mani aizveda uz gestapo un vēl pirms pratināšanas sāka sist. Kad uzausa gaisma, izveda sētā, iegrūda mašīnā, aizveda uz cietumu un novietoja vieninieku — trīs soļus garā un soli platā — kamerā.

Pratināja resns gestapovietis.

Viņš izsauca divus ārstus, kuri dziļdomīgi, pēc visiem rasistiskās «zinātnes» noteikumiem izmērīja manu degunu, pieri, galvaskausu, ilgi kaut ko skaitīja, dalīja un beidzot nosprieda: «Nav ebrejs.» Par bēgšanu un par «propagandu pret Lielvāciju» mani nosūtīja uz Būhenvaldi.

SLEPENAIS SPĒKS

Ar skapjiem un galdiem pieblīvētajā Būhenvaldes kancelejā esesietis pašķirstīja manu personīgo lietu un, piedraudējis: «Mēs vēl tev parādīsim,» — nikni uzkliedza: «Vārds!» Es atbildēju. «Skaļāk!» pavēlēja hitlerietis. Un tā viņš desmit reizes kliedza «Vārds!», bet es atbildēdams atkliedzu «Orlovs!». Sī idiotiskā procedūra, acīm redzot, viņam ļoti patika.

Vakarā karantīnas blokā, kur mūs aizveda pēc sanitārās apstrādes, ieradās astoņpadsmitgadīgais Donbasa puisis Anatolijs Jeresko. Viņš ienāca it kā bez mērķa — paskatīties uz ļaudīm, pameklēt savus novadniekus. Sāka runāt ar mani, jautāja, kā es pirms kara esmu dzīvojis, interesējās par manām likstām hitleriešu gūstā, arī pats stāstīja par dzīvi nometnē.

No viņa es uzzināju, ka agrāk Būhenvaldē noteicēji bijuši bandīti. Viņi sadarbojušies ar hitleriešiem, un politieslodzītie atradušies divkāršā jūgā.'Kriminālnoziedznieku vara tikusi iedragāta, kad pieaudzis komunistu skaits, bet pēc tam to pavisam likvidējuši. Tam par cēloni bijusi cūkas nozagšana. Visi ieslodzītie nostādīti laukumā un tur nostāvējuši gan kājās, gan uz ceļiem četras diennaktis. Izrādījies, ka vainīgais ir kāds no «zaļajiem». Kopš tā laika visus administratīvos posteņus sākuši ieņemt politiskie, kuri no pašu vidus izvēlējās ļaudis ugunsdzēsēju komandai, nometnes iekšējai policijai, nozīmēja ārstus revīriem utt.

No karantīnas es nokļuvu 56. barakā un pēc divām dienām tiku nosūtīts to ceļu celtniecībā, kas veda uz ieroču rūpnīcu — *Gustlow-Werke».

Rūpnīca piederēja Zaukelam, hitleriešu «pilnvarotajam darbaspēka izmantošanas lietās». Zaukels plaši izmantoja ieslodzītos, kuru darbu nevajadzēja apmaksāt, kā pašā rūpnīcā, tā arī dzelzceļa atzarojuma celtniecībā. Darbs nebija viegls: nesām gulšņus un sliedes. Ja soļojām lēni, — esesietis sita, ja ātri, — uzklupa suņi. Vārdu sakot, vajadzēja staigāt tā, lai patiktu gan esesietim, gan sunim.

Pēc divām nedēļām bloka vecākais paziņoja, ka man pavēlēts ierasties kancelejā. Tur man iedeva trīs apaļus drēbes mērķus un pavēlēja tos piešūt uz krūtīm, uz muguras un zem labā ceļa. Izrādījās, ka tas bija sods par bēgšanu no barona. Noķertajiem bēgļiem vienmēr draudēja nāve, uz viņiem šāva bez brīdinājuma. Tā, piemēram, lai saņemtu lodi, pietika pat ar to, ka slikti notīrīja kājas pie ieejas blokā. Bēgļus sūtīja vissmagākajos un netīrākajos darbos. Es nokļuvu akmeņlauztuvē.

Truļus vilkām ar ķēdi, kuras posmos bija iestiprināti koki. Atgriezdamies no darba, nesām akmeni. Tam bija jābūt lielam un smagam, citādi esesietis lika skriešus doties atpakaļ uz akmeņlauztuvi pēc cita. Vienmēr sita. Dažreiz ļaudis neizturēja un metās uz esesieti, kurš tūdaļ šāva. To uzskatīja par visvieglāko pašnāvību.

Akmeņlauztuvē es biju nomocījies līdz nāvei. Domāju, ka kuru katru dienu nesamaņā pakritīšu un kāds no konvoja vīriem mani vienaldzīgi nošaus. Par laimi, šai laikā ieradās Anatolijs Jeresko un aizveda mani uz 39. bloku pie vācu komunistiem, kur vecākais bija Oskars Bauers no Stutgartes.

— Tu Baueram mācīsi krievu valodu, bet viņš par to ar tevi dalīsies azaidā. Piekrīti?

Es, protams, piekritu.

Ar Baueru nodarbojos gandrīz mēnesi un mazliet atspirgu. Kad mācības beidzās un līdz ar to izbeidzās ari «samaksa natūrā», atkal kļuva ļoti slikti. Bet tad ieradās Anatolijs Jeresko un bez kādiem paskaidrojumiem (apkārt bija ļaudis) pasniedza man izsaukumu uz slimnīcu.

Tur šai laikā notika slimnieku šķirošana. Iznāca polis ar termometriem glāzē un pateica, lai visi tie, kam ir augsta temperatūra, nostājas vienā pusē, bet tie, kuriem ir citas sūdzības, — otrā pusē. Pie manis pienāca ārsts, pēc tautības čehs, un iejautājās:

«Nu, kura kāja tad tev lauzta?» Es ņēmos pierādīt, ka kājas man, paldies dievam, veselas. Tad viņš ironiski pačukstēja: «Varbūt tev patīk pārmācības komandā?» Tikai tagad sapratu un gandrīz iekliedzos: «Labā, labā!»

Veselo labo kāju ielika ģipsī, un mani noguldīja gultā. Slimnīcā es mazliet atpūtos, kļuvu stiprāks. Anatolijs, kas mani apmeklēja. paskaidroja, ka tas bijis vienīgais līdzeklis paglābt mani no pārmācības komandas.

Reiz Anatolijs ieradās pie manis kopā ar Borisu Daņiļenko. Daņiļenko atklāti man pateica, ka ir nepieciešams savs cilvēks tGustlow-Werke» cehos un ka es šim mērķim esmu piemērots.

Tagad beidzot daudz kas kļuva skaidrs. Ne par velti Tola Jeresko ar mani sarunājās un rūpējās par manu veselību. Tātad arī Čehu ārsts zina viņu noslēpumu.

SEVISĶS UZDEVUMS

Boriss Daņiļenko (viņš bija centra pilnvarotais sabotāžas jautājumos kara uzņēmumos, bet toreiz es to vēl nezināju) teica, ka man jāpacenšas rūpnīcā iemantot labu slavu, iepazīties ar apstākļiem. lai tādējādi plašos apmēros organizētu sabotāžu un, ja būs iespējams, sagādātu arī ieročus.

Bloka vecākais drīz man izsniedza norīkojumu darbā uz rūpnīcu. Pirmais, kas mani cehā satika, bija Ādolfs Frencelis, ieslodzītais vācietis. Kādreiz viņš bija mācījies Maskavā un diezgan labi runāja krieviski. Internacionālās brigādes rindās Frencelis karoja Spānijā. Būhenvaldē viņš nokļuva no Francijas kopā ar daudziem dažādu tautību kaujas biedriem. Viņš kā vecākais uzdeva man montēt šauteņu aizslēgus. Jau no pirmā skatiena es sapratu, ka ar Frenceli mēs «sastrādāsimies». Toties meistars —• brīva līguma štata darbinieks vācietis Barts, kura dēli bija krituši Austrumos, — mani uzņēma ar neslēptu naidīgumu.

— Kādēļ tu runā vāciski?

— Jau trešo gadu esmu gūstā.

— Rasējumus saproti?

— Jā.

— Redzēsim.

Viņš pēc rasējuma lika izgatavot jaunu mērķekļa paraugu. Vajadzēja zināt, kā izgatavot lekālus, un ļoti precīzi to izpildīt. Es ilgojos darba un ar interesi ķēros pie tā. Barts pastāvēja, paskatījās, uzprasīja, kad būs gatavs. Es atbildēju: «Pēc trijām stundām.» Tieši pēc trim stundām viņš atnāca. Es jau viņu gaidīju ar gatavu mērķekli rokā. Barts bija apmierināts ar darba kvalitāti un visā rūpnīcā sāka lielīties, ka pie viņa esot «krievu speciālists». •

Tā es izpildīju pirmo — visvieglāko uzdevuma daļu, kuru man uzticēja Boriss Daņiļenko, — ieguvu uzticību. Bet kā organizēt sabotāžu? Vienam pašam nekas daudz nav iespējams samaitāt un turklāt droši vien iekritīsi. Sāku iepazīties ar cilvēkiem un ātri pārliecinājos, ka ir tādi ļaudis, ar kuriem var veikt lielus darbus. Bet staigāšana pa cehiem un sarunas prasīja daudz laika. Tādēļ mani ražošanas rādītāji bija pavisam nelieli. «Skaties,» Ādolfs brīdināja, «ja tevi atskaitīs, atpakaļ netiksi. Barts uz tevi stipri dusmīgs.»

Lai iegūtu tiesības pārvietoties, vajadzēja kļūt par tā saucamo priekšstrādnieku^14. Es parunāju par to ar Ādolfu, bet viņš tikai atmeta ar roku: krievus nekad neizvirza par priekšstrādniekiem.

Reiz cehā ieradās direktors, daži esesieši un oberšārfīrers, kas vadīja rūpnīcas apsardzību. Taisni kā par nelaimi, es atkal nebiju savā darba vietā. Dima Fjodorovs metās mani meklēt un atrada kādā kaimiņu cehā. Es atskrēju atpakaļ, nostājos savā vietā un strādāju, it kā nekas nebūtu noticis. Taču redzu, ka «augstie viesi», bet kopā ar viņiem Barts un Freneelis skatās uz manu pusi. Pēc tam Freneelis pasauca: «Orlov!» Es satrūkos, kā tas pienācās, noņēmu cepuri.

— Orlov, meistars Barts par tevi sūdzas. Tu vienmēr klejojot pa rūpnīcu.

Oberšārfīrers, ļauni paskatījies manī, noņurdēja, ka vajagot painteresēties par šā sliņķa personīgo lietu. Un tad es iedrošinājos pateikt šādus vārdus:

— Mani, speciālistu, norīkoja montāžas darbos, bet, manuprāt, speciālistam jādod tāds darbs, kas atbilstu viņa zināšanām un spējām. Lūk, tādēļ sirds velk tur, kur ir interesants, īsts darbs.

Uzķērās! Direktors vērsās pret meistaru, sabāra viņu par to, ka nepareizi izmanto darbaspēku.

Noskaidrojās, ka šai laikā viņiem bija ļoti vajadzīgs priekšstrādnieks revolveru cehā, kuru nupat organizēja. Priekšnieks jau bija nozīmēts. Tas bija meistars Vicmanis — nacistu partijas biedrs, bet kadru viņam vēl nebija. Un tā es kļuvu par priekšstrādnieku un nacistiskā ieroču meistara «labo roku».

Mums atvēlēja atsevišķu nožogotu telpu, un darbs sākās. Izrādījās, ka Vicmanis ir sava amata virtuozs. Pietiek minēt to, ka ar viņa rokām bija izgatavoti personiskie llimlera. Hitlera un Gebelsa revolveri. Tas mani ļoti apbēdināja; pamēģini piekrāpt tādu velnu. Bet drīz es sapratu, ka aiz Vicmaņa muguras var pilnīgi izvērst kaitniecību. Lai cik tas savādi arī neliktos, bet viņš nepiesējās, nesūdzējās esesiešiem, laipni izturējās prot ieslodzītajiem. Tas bija savāds tips — apolitisks virtuozs, kuram bija vienalga, kā rokās nonāks viņa darinājumi.

IEROCI PAGRĪDEI

Revolveru ceham piešķīra ap 60 darbgaldu. Bija paredzēts, ka mēs izgatavosim atsevišķas detaļas un montēsim ieročus, bet korpusi un citas daļas nāks no firmas galvenajiem cehiem, kur bija lietuves. Ienākušie korpusi un citas detaļas bija uzskaitītas. Tātad sagādāt ieročus Būhenvaldcs pagrīdniekiem varēja tikai ar to cilvēku palīdzību, kuri strādā dažādās operācijās. Viss bija atkarīgs no tā, kādus cilvēkus izvēlēsimies

Kopā ar Borisu Sirotkinu, kurš. tāpat kā es, bija pagrīdes organizācijas pilnvarotais, mēs nometnē izvēlējāmies uzticamus puišus, kuri pārzina tehniku, un paziņojām viņu numurus Borisam Daņiļenko. Caur pagrīdes daudzpakāpju mehānismu Daņi-ļenko kārtoja viņu nosūtīšanu uz rūpnīcu. Bieži vien šie ļaudis pat nezināja, kam viņiem jāpaleicas par nokļūšanu pie darbgalda. Bet kā lai izturas pret tiem ieslodzītajiem, kuri ienāca *Gustlow-\Vcrke» cehos bez mūsu pagrīdes «kadru daļas» starpniecības? Sākumā ļaudis pieņēma Vicmanis, vēlāk viņš to uzticēja man. Jaunienākušajam ieslodzītajam es noteicu pārbaudes termiņu. Ja izrādījās, ka viņš kaut mazliet saprot tehniku, es ar Borisa Daņiļenko starpniecību uzzināju, vai var uz viņu

paļauties. Par ārzemniekiem uzzinājām no uzticamiem ārzemnieku biedriem. Ja cilvēks atbilda visām prasībām, es viņu norīkoju vajadzīgajā iecirkni. Gadījās arī šaubīgi ļaudis. Tādā gadījumā es vadījos pēc tā, kāda šim cilvēkam ir kvalifikācija. Labu speciālistu sūtīt atpakaļ uz nometni bija riskanti, viņš varēja sacelt troksni, prasīt, lai to pārbauda, un tā mūs varēja atklāt. Tādēļ tādiem cilvēkiem cs uzticēju dažus maznozīmīgus uzdevumus. Bet tos, kas nepārzināja tehniku, izvirzīju atbildīgās vietās. Dabiski, ka tāds «specs» ātri atklāja sevi, parādīja, ka viņš ir nederīgs, un pēc tam to nosūtīja atpakaļ uz nometni, bet vieta palika vakanta.

Tādējādi visos svarīgākajos iecirkņos ienāca savi ļaudis, un varēja sākt sagatavot ieroču detaļas mūsu pagrīdes armijai.

Mēs sākām ar to, ka tīšuprāt samaitājām vairākus revolveru korpusus: interesanti bija redzēt, ko ar tiem darīs. Vicmanis ņēma āmuru un ar dažiem spēcīgiem sitieniem tos pārvērta lūžņos.

— Jūs kļūsiet par uzsitēju, — sacīju viņam.

— Neuztraucies, turpmāk to darīsi tu, — Vicmanis man piedraudēja.

Tieši to man ari vajadzēja! Tūdaļ pēc sarunas ar Vicmani es sāku slēpt korpusus, vispirms tos, kuri bija izbrāķēti, vēlāk ari veselos, bet to vietā pārbaudēs rādīju samaitātos. Ar detaļām mani apgādāja francūzis Marsels, beļģietis Bjuilēns, Dima Fjo-dorovs, Jozefs Karešs — Cehoslovakijas Košicas pilsētas pulksteņmeistars. Bezbailīgi piegādāja mums nepieciešamās daļas sevastopolietis Kola, jauns puisis ar lielisku tehniķa talantu.

Detaļas ienest nometnē nepavisam nebija vieglāk, nekā tās nozagt cehā. Pie galvenajiem vārtiem esesieši uzmanīgi pārbaudīja ieslodzītos, kas atgriezās no darba. Bija jāizdomā «smalki» paņēmieni. Koka tupeles, kuras nēsāja ieslodzītie, neganti berza kājas, bet tām bija arī savas labās īpašības: koka pazolē varēja izkalt slēptuvi un tā ienest nometnē sīkās detaļas. Pielietojām arī citus paņēmienus. Mūsu biedrs Aleksandrs Pozevajs pirms kara bija strādājis Kijevā par kriminālizmeklētāju un labi zināja, kā dārglietu zagļi slēpj nozagtās mantas. Viņa zināšanas mums ļoti noderēja.

Lai nometnē samontētu ieročus, man un dažiem biedriem bija «jāsaslimst». Mūs ievietoja revīrā ar dažādām diagnozēm. Naktīs montējām ieročus, bet dienā gulējām.

Izpildot pagrīdes centra norādījumu kaitēt fašistiskajai ražošanai kara vajadzībām, neatlaidīga cīņa izvērsās visās trijās rūpnīcās, kur strādāja Būhenvaldes gūstekņi. Biedri pārdedzi-nāja detaļas, nosita šautenēm mērķekļus, nemanāmi sagrozīja stobrus utt. Rūpnīcā DAW^15 sabojāja patronu spiežamo mašīnu. Mūsu uzraugi nepavisam nebija muļķi. Tādēļ kaitēt vajadzēja, ja tā var teikt, tehniski izglītoti. DAW rūpnīcā mūsu biedri parādīja lielisku tehnisko apķērību: ar medicīnas šļirču palīdzību, kuras piegādāja vācu ārsli komunisti, viņi jutīgajos mehānismos, precīzajās optiskajās ierīcēs un mērīšanas aparātos iešļircināja sērskābi. No ārpuses šie aparāti izskatījās teicami, bet iekšā pakāpeniski tos saēda skābe, un tie ātri kļuva pilnīgi nederīgi.

Izpildot centra uzdevumu, mans novadnieks dņepropetrov-skietis Volodja Kovaļovs kopā ar Dmitriju Mihailovu nodibināja sabotieru grupu Mibau («Gustlow-Werke» cehs, kurā izgatavoja elektriskās un radio iekārtas raķetēm «Fau-1» un «Fau-2»), Tā rezultātā brāķis strauji pieauga.

3. cehā montēja un izgatavoja pusautomātiskās, ar 10 patronām pielādējamās šautenes. Mēs nevarējām pieļaut, lai no Būhenvaldes frontē nonāktu ieroči mūsu brāļu nogalināšanai. Es pētīju ļaudis, kuri šai cehā izpildīja vissvarīgākās darba operācijas, un pēc ilgas meklēšanas atradu maskavieti Anatoliju Skobcovu, kurš pirms kara bija strādājis hirurģisko instrumentu rūpnīcā. Vaļsirdīgi parunājām:

— Kā tad iznāk, Tola? Izrādās, ka strādājam fašistu labā, apgādājam viņus ar ieročiem?

— To visu es pats arī itin labi saprotu, bet, ja atļausies, ko sirds vēlas, tad būs beigas.

— Jāpadomā, ko var atļauties ...

Es Anatolijam ieteicu iepazīties ar šauteni vēl labāk, nekā to pazīst pats izgudrotājs, un atrast tajā vāju vietu. Pēc nedēļas mēs satikāmies nometnē, un Skobcovs sacīja, ka viņam «ir kāda ideja». Atradām klusu vietiņu un divatā sarīkojām mazu, bet visai auglīgu tehnisku apspriedi.

Anatolija ideja praksē sevi lieliski attaisnoja. Pie smēreļļas pielikām nedaudz sālsskābes. Pārbaudes momentā stendā pusau-

tomāts strādāja, bet pagāja nedēļa, otra, padevēja ierīces zobs' sabojājās, un visas desmit patronas izlēca ārā cita pēc citas. Ar tādu šauteni nevarēja trāpīt mērķī. Rezultātā firma saņēma atpakaļ 25 tūkstošus izbrāķēto pusautomātu.

Katru reizi mēs izvēlējāmies piemērotu diversijas metodi, Izmantojot pārāk sarežģīto konstrukciju, centāmies bojāt ar tādu aprēķinu, lai kaujas apstākļos ieroci nevarētu izlabot.

Reiz man biedri paziņoja, ka atsevišķā istabā ļoti slepeni ierīko radiālās izvirpošanas darbgaldu — ļoti dārgu unikālu ierīci, kas bija paredzēta lielgabalu detaļu izvirpošanai. Kad izvirzījās jautājums par virpotāju, kuram varētu uzticēt šo ierīci, Ādolfs Frencelis, uzklausot manu padomu, ieteica Vasilija Dub-rovina kandidatūru. Rūpnīcas vadība piekrita. Vasilijs pakāpeniski sāka piejaukt smērvielām saberztu stiklu, un apmēram pēc diviem mēnešiem unikālā ierīce sāka «niķoties», pazaudējusi ap 20 procentu savas precizitātes. Fašistiskie meistari sacēla brēku, izpētīja mehānismus, gandrīz vai izostīja tos, bet cēloni, kāpēc darbgalds slikti strādā, nevarēja atrast. Atbildīgie pasūtījumi no citām rūpnīcām pārstāja ienākt.

Sai pašā cehā dņepropetrovskietis Mcļņikovs, griežot metālu, ievērojami palielināja pielaides, kas savukārt stipri palielināja metāla patēriņu un ieildzināja detaļu apstrādi. Sļepuha izdarīja tā, ka lodējums bija pavisam plāns. Ārēji darbs izlikās nevainojams, bet metāls netika dziļi sakarsēts un. dabūjis triecienu, viegli lūza. Izdevīgā brīdī Diodors izlaida skābekli no baloniem, kas bija sagatavoti metināšanai ar autogēnu, bet tas radīja dīkstāves darbā.

Ja nacistiskie uzraugi atklāja brāķi un nekārtības, bet nesaskatīja apzinātu sabotāžu, tad vainīgie veselu nedēļu nesaņēma uztura devu. Bet tas nevienu neatturēja no sabotāžas. Biedri palīdzēja sodītajiem, dalījās ar tiem maizē un zupā.

Sabotāžas metodes, kas bija sevi attaisnojušas, tika izmantotas arī citos cehos. Desmitiem cilvēku, riskēdami ar dzīvību, turpināja savu varonīgo darbu, no iekšienes grāva ienaidnieka kara kalvi. Konspirācijas nolūkā pat es, centra pilnvarotais sabotāžas rīkošanā *Gustlow-Werke» cehos, personīgi nepazinu daudzus no viņiem.

1944. gada beigās un 1945. gada sākumā «Gustlow-Werke* cehos gandrīz puse diennaktī saražoto šauteņu bija brāķis. Esesieši mēģināja atrast vainīgos, bet veltīgi. Ar sabotāžu nodarbojās gan krievu un franču strādnieki, gan arī ieslodzītais [16] vācietis — ceha priekšnieks. Ar mūsu ieteikumu nacionālas grupas darbā uz rūpnīcu sūtīja savus labākos biedrus.

Domāju, ka arī to brīvo vācu darbinieku vidū, kas strādāja uz līguma pamata, bija tādi, kuri ne visai centās nodrošināt augstu ieroču kvalitāti. Es labi atceros sarunu ar kādu pavecu vācu meistaru no kontroles nodaļas. Pa ceha logu mēs ieraudzījām fašistiskās organizācijas «Hitlerjugcnd» jauniešu kolonu. Viņi gāja, stingri likdami soļus un dziedādami savu himnu.

— Fīrera jaunie zaldāti? — es iejautājos.

— Jā ... Viņi mums atņēma pat bērnus.

Pārsteigts par šo atklātību, es iesaucos:

— Bet jūs taču esat viņu partijā!

Par atbildi vecais nolamājās un atzinās, ka par nacistiskās partijas biedru kļuvis tikai tādēļ, lai nepazaudētu darbu.

— Mājās es tik brīvi nevaru runāt kā šeit. Es neesmu pārliecināts par to, ka dēls mani nenosūdzēs gestapo, — viņš rūgti piebilda.

Domāju, ka šis vecais ne visai rūpīgi pārbaudīja gatavo produkciju.

Protams, bija arī pārlieku centīgi darbinieki, pārliecināti nacisti. Viņi medīja kaitniekus un brāķdarus. Tieši tai dienā, kad no frontes nosūtīja atpakaļ uz rūpnīcu tūkstošus izbrāķēto šauteņu, tūdaļ ieradās gestapo komisija, kurai vajadzēja izmeklēt brāķa cēloņus. Pieredzējušie gestapo okšķeri bija ļoti nopietni pretinieki. Kas zina, varbūt viņiem arī izdotos atklāt masveidīgā brāķa noslēpumu. Bet pārbaude nenotika, tādēļ ka sabiedroto aviācija sāka bombardēt rūpnīcu. No sabiedroto bumbām un to esesiešu lodēm, kuri apšāva visus, kas bēga, krita 400 mūsu biedru. Bet tie, kas palika dzīvi, izmantoja šo gadījumu un, ka bija norunājuši, dauzīja precīzos darbgaldus (starp cilu, tad sadauzīja arī unikālo radiālās izvirpošanas ierīci), iznesa un paslēpa stobrus un gatavās šautenes.

Pēc bombardēšanas paslēptos ieročus nogādāja nometnē. Bet šautenes stobrs nav pistoles detaļa, kuru var paslēpt koka tupeles zolē. Tādēļ tika pielietots cits paņēmiens. Nometnē bija komanda, kas aptīrīja teritoriju. Tā varēja netīrumus izvest aiz vārtiem. No bedrēm rūpnīcas tuvumā šīs komandas ļaudis ņēma smiltis nometnes celiņu nokaisīšanai. Lūk, to mēs arī izmantojām. Šauteņu detaļas mēs slēpām smilšu bedrēs, bet tie, kas strādāja aptīrīšanas komandā, tās nogādāja nometnē, paslēpjot ratiņu

dibenā zem smiltīm. Lielākās ieroču daļas nogādāja ar ratiņiem, kuros no nometnes uz rūpnīcu sūtīja viru, tā saucamo «kafiju», Sim nolūkam ratiņu dibenā bija ierīkota speciāla slēptuve. Nometnē ieročus pa naktīm montēja gan atejās, mazgājamtelpās, gan bēniņos, bet pēc tam tos slēpa līdz sacelšanās dienai, kurai saspringti gatavojāmies un pēc kuras ilgojās simtiem pagrīdes atbrīvošanās armijas kareivju.

1944. gadā rūpnīca saņēma steidzamu pasūtījumu — izgatavot ieročus. Ja fašistiem kaut kas bija steidzami jāizgatavo, mēs kaitējām ar trīskāršu entuziasmu. Arī šoreiz internacionālais centrs nolēma, ka ieroču piegādi jāaizkavē. Sai nolūkā ieslodzītie ārsti komandantam paziņoja, ka nometnē izcēlusies tīfa epidēmija. Baidīdamies, ka slimība var skart arī hitleriešus, kuri strādāja rūpnīcā, komandants noteica karantīnu. Tieši to mums vajadzēja. Rezultātā trīs tūkstoši ieslodzīto divas nedēļas nepiedalījās darbā. Steidzamais pasūtījums netika laikā nosūtīts.

GAISMA PRET TUMSĪBU

Grūti vārdos izteikt, cik nīstams mums bija nolādētais hitleriskais režīms un tas viss, kas to simbolizēja! Ceļā, kas veda uz rūpnīcu, uz augsta postamenta rēgojās hitleriskā emblēma — plēsīgs ērglis ar kāškrustu. Ejot tam garām, ieslodzītajiem vajadzēja noņemt cepures. Bombardēšanas laikā gaisa strāva šo ērgli norāva no pjedestāla, tā galva lika atrauta no ķermeņa. Atceros, ka otrajā dienā pēc uzlidojuma es vēroju šādu ainu: novājējis ieslodzītais francūzis ar smagu āmuru dauzīja ērgli sīkos gabalos. Viņš drudžaini strādāja, acīm redzot, bija cieši nolēmis to samalt miltos.

Kāda degbumba nokrita sieviešu un bērnu dažāda izmēra un fasona lietoto apavu kaudzē. Tos piegādāja apstrādāšanai no Osvencimas (iekams cilvēkus iemeta gāzu kamerās, tiem lika noaut kurpes un novilkt drēbes). Dažreiz atradām zīdaiņu apavus. Raugoties uz tiem, ieslodzītie raudāja. Pēc bombardēšanas divus mēnešus šis apavu kalns dūmoja kā mūžīgā uguns, kas aizdegta par piemiņu hitlerisko varmāku upuriem .. .

Uz fašistiskās mežonības tumšā fona spilgti izdalījās ieslodzīto antifašistu augstās morālās īpašības: internacionālā solidaritāte, sirds cildenums, gatavība uzupurēties kopējās lietas labā.

Lūk, raksturīga epizode, kas nekad neizzudīs no bijušo BOhenvaldes cietumnieku atmiņas.

1944. gada pavasarī no Oslo atveda lielu studentu grupu. Viņus novietoja atsevišķi, ar dzeloņstieplēm nožogotās barakās, baroja no esesiešu virtuves, darbā nesūtīja, un viņi augām dienam klaiņoja pa teritoriju. Visi ieslodzītie brīnījās par to. Mēs uzzinājām, ka šie jaunieši ir norvēģu juristu un komersantu dēli, kuru tēvi sadarbojās ar okupantiem. Viņus atsūtīja uz Būhen-valdi par piedalīšanos kādā antihitleriskā pasākumā.

Krievu militāri politiskais centrs nolēma nodibināt sakarus ar jaunajiem norvēģiem, lai izmantotu viņu privileģēto stāvokli savā labā.

Izgatavojuši vairākas šķiltavas, mēs gājām pie žoga, lai it kā apmainītos ar suvenīriem. Tā es iepazinos ar Oštatu Kari. Oštats runāja vāciski, un mēs ātri sadraudzējāmies. Tāpat kā citi norvēģi, viņš labprāt dalīja ar mums produktus, ko saņēma no mājām.

Kādā naktī visi 350 norvēģi pazuda. Un tikai pēc vairākiem mēnešiem mēs uzzinājām, kas noticis ar viņiem. Acīm redzot, uzklausot vecāku lūgumu, hitlerieši nolēma dot viņiem iespēju izpirkt savu vainu. Jauniešus ietērpa esesiešu formās un nosūtīja kā uzraugus «Atlantijas vaļņa» būvdarbos. Taču ne nacistu solījumi, ne draudi, ne vecāku lūgšanās neietekmēja jaunos patriotus, un viņi kategoriski atteicās sadarboties ar hitleriešiem. Fašisti, izmēģinājuši visus ietekmēšanas līdzekļus, nostādīja studentus ierindā un paziņoja, ka par hitleriskās pavēlniecība^ pavēļu neizpildīšanu viņi visi tiks nošauti. Pēc nelielas pauzes viņiem paziņoja, ka vispārējo apšaušanu var aizstāt ar sabotāžas iniciatoru nošaušanu, un lika, lai šie iniciatori paiet trīs soļus uz priekšu. Visi 350 jaunieši vienlaicīgi pagāja uz priekšu.

Pēc tam viņus nosūtīja atpakaļ uz Būhenvaldi un novietoja vissliktākajās mazās nometnes barakās. Grūti bija pazīt agrākos gaišmatainos skaistuļus. Tagad viņi bija novājējuši, netīri un novecojuši. Acīm redzot, tiem bijis daudz kas jāizcieš. Bet pašas briesmīgākās mokas viņus gaidīja nākotnē: esesieši aizliedza dot viņiem ēst, nolēma viņus lēnai, moku pilnai nāvei.

Viņiem palīdzēja padomju ļaudis. Katrs atdeva ceturtdaļlitru zupas no trīs ceturtdaļām ieslodzīto dienas normas. Šais dienās maize, ko izsniedza uz četriem krieviem, lika sadalīta piecās daļās. Bez tam katrs ieslodzītais padomju cilvēks ieveda norvēģu biedru savā barakā un sēdināja to pie kopējā galda. «Lūk, tā ir krievu solidaritāte!» bieži vien dzirdēja runājam.

Piecpadsmit gadi pagājuši kopš tā laika. Kur tagad ir mūsu norvēģu draugi, franči un beļģieši, ar kuriem kopā 1945. gada

11. aprīli rāvām dzeloņstieples, uzbrukām apsardzes posteņiem? Nezinu, kāds bija viņu liktenis pēc kara, bet ticu, ka šie ļaudis līdz sirds dziļumiem sašutuši par to, ka Rietumvācijā atjaunots ienīstais vērmahts. Ticu, ka viņi kopā ar miljoniem miera piekritēju ir apņēmības pilni jaukt jauna kara kūrēju tumšos plānus. Pagātnes šausmas nedrīkst atkārtoties!

В. Sirotkins. MŪSU KONVEIJERS

KURPNIEKA LIESTES NOSLĒPUMS

Kad «Gustlow-Werke» stājās ierindā, pagrīdes organizācija nosūtīja mani tur strādāt par pagrīdes vecāko. Saša Pavlovs man uzticēja sabotāžas organizēšanu, ieroču detaļu sagādāšanu un nosūtīšanu uz nometni. Lai precizētu šo uzdevumu, sanācām četratā kopā — Sīmakovs, Baklanovs, Pavlovs un es. So konspirācijas pārkāpumu pieļāvām tādēļ, ka izpildāmais uzdevums bija ļoti sarežģīts.

Vispirms pagrīdniekus vajadzēja izvietot svarīgākajos iecirkņos, kā arī labi iepazīties ar daudzo tautību strādniekiem. Pavlovs un Baklanovs nosauca man dažus vācu komunistus, kuriem bija tiesības rūpnīcā pārvietot ļaudis. Bet pat tad, kad sarunājos ar šiem vācu pagrīdniekiem, man vajadzēja izlikties, ka esmu norūpējies tikai par to, lai uzlabotu darba apstākļus dažiem saviem biedriem, vai arī par to, lai cilvēku kvaiilikācija atbilstu uzticētajam darbam.

Pagrīdnieks, tāpat kā sapieris, kļūdās tikai vienu reizi. Taču sapieris iet bojā viens pats, turpretī katrs no mums reizē ar sevi var iegrūst bezdibenī desmitiem cilvēku. Tādēļ jau iepriekš jo rūpīgi tika apsvērts katrs solis.

Mēs bijām draugi ar Ļoņu Orlovu (Joscmu). Reiz es viņam palūdzu:

— Liekas, ka tev ir pazīstams kāds metinātājs. Palūdz viņam, lai sametina kurpnieka liesti — papēžu pienaglošanai.

Vienkārša lieta — lai no šīs caurules atgriež gabaliņu un galu aizmetina.

— Izdarīsim, — Orlovs sacīja.

Es iedevu viņam izmērus un drīz saņēmu gatavo pasūtījumu.

Pēc divpadsmit gadiem mēs ar Josemu satikāmies Maskavā, un es ievaicājos, kas toreiz sametināja pirmās izmēģinājuma granātas korpusu.

— Kādas granātas? — Leonīds brīnījās.

Es atgādināju viņam par kurpnieka liesti no caurules gabala. Kādu sekundi Leonīds nesaprašanā raudzījās manī. Tad mēs iesmējāmies. Ļoņa neapvainojās. Konspirācijas skarbais likums prasīja, lai katrs zina tikai to, kas viņam jāzina.

«DZIEDI MAN, DZIEDI»

Ar mums kopā cehā strādāja franči. Lai gan viņi bija izmocīti un novājējuši, tomēr nezaudēja viņiem raksturīgo gara možumu un dedzību. Franči sabotēja kā īsti «mākslinieki»: no malas raugoties, varēja likties, ka viņi cītīgi strādā, bet tā tikai šķita. Patiesībā, kā saka, vezums nekustējās no vietas.

Franči klusi kaut ko nopukst, atdarinot vistas kladzināšanu, un aizslauka vairākas gatavās detaļas dzelzs skaidu kastē. Tūdaļ ir klāt mūsu apkopējs un rūpīgi aizvāc saslaukas. Citiem bija savi norunātie signāli, kurus apkopēji labi zināja. Administrācija bija apmierināta, ka telpas ir tīras. Arī mēs nevarējām žēloties.

Ar stipriem rokas spiedieniem un Smaidiem mēs pateicāmies franču draugiem par palīdzību. Cik man bija žēl, ka nezināju franču valodu. Ļoti gribējās no sirds izrunāties, uzzināt, kas ir mani likteņa brāļi. Ar saspringtu uzmanību un cerībām franči skatījās mums, krieviem, acīs. Es sapratu, ka šai laikā viņi domā par mūsu brāļiem, kuri piedalās frontē titāniskās cīņās ar ienaidnieku, nesot brīvību visai Eiropai un arī viņu mīļotajai Francijai.

Franči iemācīja mums kādu savu dziesmiņu. Mēs ātri apguvām vienkāršo melodiju un pat iemācījāmies vārdus, kurus, jādomā, gan stipri kropļojām. Dziesmas nosaukums bija «Dziedi man, dziedi».

Reiz rūpnīcā pienāca kaste ar urbšanas un šauteņu stobru vītņu griešanas instrumentiem. Fašistiskie meistari šos instru-

mcntus nepacietīgi gaidīja, bet mēs tos paslēpām zem citu kastu kaudzes. Sākās panika.

Pa cehiem skraidīja apsargi dzeltenos kreklos ar kāškrustu uz piedurknēm. Viņi draudēja nošaut katru desmito, ja vērtīgie instrumenti netiks atrasti.

Mēs, stāvot pie darbgaldiem, klusi uzsākām «Dziedi man, dziedi». Franči pievienojās mums. Viņi skatījās uz mums un saprata, kas ir nobēdzinājis instrumentus. Viņu skatienos mēs lasījām: «Vai

jūs izturēsiet, zēni, divkauju ar apsardzi? Vai tik neesat uzsākuši pārāk bīstamu spēli?»

Mums jau agrāk viss bija saskaņots ar centru. Ja ies plāni, tad atdosim, bet, ja var izjaukt vai palēnināt ienaidnieka kara pasūtījumu izgatavošanu, tad kāpēc gan lai neizmantotu šādu gadījumu!

Te es cehā ieraudzīju Stepanu Baklanovu. Viņš rūpnīcā ieradās, izlikdamies par strādnieku, lai uz vietas novērtētu apstākļus. Mēs uzlūkojām cits citu, un Stepans lēni devās uz blakus darbnīcu.

Fašisti instrumentus tā arī neatrada, bet apšaut kvalificētus strādniekus, acīm redzot, uzskatīja par nelietderīgu.

KOLONA AR «KONTRABANDU»

Vakars. Kolona ievirzās nometnes vārtos. No bada un noguruma iekritušās sejas ir vienaldzīgas. Par ko var domāt šie izmocītie vergi, kas nāk no «Gustlow-Werke» cehiem? Par to, lai ātrāk nokļūtu līdz barakām, apēstu vakariņām atstātās maizes paliekas un tad liktos savā migā. Tā domā pie vārtiem stāvošie esesiešu sargi. Bet viņi maldās.

Kolona nes «kontrabandu». Šodien nometnē tiek ienestas ieroču detaļas. Jau iepriekš ir brīdināts Pavlovs. Viņš aprunājās ar vācu komunistiem. Viņi uzzinājuši, ka pārbaude pie vārtiem nav paredzama. Bet tas, protams, nenozīmē, ka ir nodrošināts brīvs ceļš. Visādi var notikt.

Uzdevumu veic divas grupas, katrā pa pieciem vīriem. Viena grupa atrodas kolonas priekšgalā, lai signalizētu. Ja vārtos pārmeklēs, tā pa ķēdi paziņos paroli uz kolonas aizmuguri. Otras grupas pieci viri nes revolveru un granātu daļas, kuras noslēptas aiz svārku oderes, tupeļu zoļu izdobumos, slepenajās kabatās. Barakās, drošs paliek drošs, pie vairākiem vēdlodziņiem pierlkotas revolveru atsperes. Ja atradis atsperi, var pateikt — tā domāta vēdlodziņam. Bet labāk gan neiekrist. No rūpnīcas uz nometni komanda iet bez apsardzes. Tādēļ tie, kas atrodas kolonas beigās, ja kaut kas draud, savu bīstamo nesumu var izmest.

Bija divi tādi gadījumi, kad pie vārtiem visus izģērba kailus, bet abās reizēs viss beidzās laimīgi, ja neskaita to, ka pie kāda jaunieša — viņš nebija mūsu organizācijas biedrs — atrada atsperi, kuru tas bija gribējis pierlkot šķiltavām. Viņš tika cauri samērā viegli — saņēma divdesmit nūjas sitienus.

Par to, cik mēs bijām uzmanīgi, liecina šāds gadījums:

Fašistiskais meistars — revolveru montēšanas speciālists — detaļas un piešaudes patronas glabāja nenoslēgtā skapi. Sestdienā, kad meistars aizgāja, mēs pārvietojām skapjus, «lai būtu mājīgāk un ērtāk». Turklāt daļu detaļu pārlikām otrā skapī. Mums vajadzēja pārliecināties, vai viņš pamanīs zudumu. Pirmdienā, ieradies darbā, vācietis mūs paslavēja, atvēra skapi, lai paņemtu detaļas, un nemanīja, ka to trūkst. Tai pašā dienā, kad apsardzes vīrs grasījās piekaut ieslodzīto, meistars nostājās starp viņiem un, pasniegdams esesietim cigareti, sacīja: «Neuztraucies, dārgais!» Tādējādi viņš paglāba mūsu biedru no sitieniem.

To redzēdami, mēs tūdaļ nolēmām, ka vakarā paredzēto detaļu piegādi jāatceļ. Meistara uzvedība — viņa paviršība un labsirdība mums likās kā smalka provokācija. Tiesa, mūsu aizdomas bija aplamas. Vācu politieslodzītie uzzināja, ka šis meistars ne visai cieš hitlerisko režīmu, bet iestājies nacistu partijā, lai nezaudētu darbu.

... Būhenvalde jau sen bija atbrīvota, bet mūs, kara gūstekņus, kurus evakuēja 1945. gada 9. aprīlī, vēl arvien vadāja pa Vāciju. Jādomā, ka pat apsardze īsti nezināja, kur mūs ved. Tā kā vispārēja sacelšanās nebija iespējama, Simakovs pavēlēja bēgt pa grupām. Ar vienu tādu grupu arī es aizbēgu. Bet jau nākamajā dienā pēc mūsu aizbēgšanas Padomju Armijas uzbrūkošās tanku daļas atbrīvoja pārējos kara gūstekņus.

Trūka vārdu, lai izteiktu mūsu pateicību karavīriem atbrīvotājiem. Pret katru ierindas kareivi gribējās nostāties miera stājā. Lai gan mēs nokļuvām gūstā ne jau savas vainas dēļ un ari tur nesēdējām, rokas klēpī salikuši, tomēr jutāmies kā lieli parādnieki tiem, kas nogājuši kaujas ceļu no Volgogradas līdz Berlīnei. Mūsu karš aiz dzeloņstieplēm salīdzinājumā ar viņu lielo vēsturisko varoņdarbu bija pavisam niecīgs.

В. Nazirovs. ТА RADĀS BRIGĀDES

IENAIDNIEKA APLENKUMA

Cik reižu gan, guļot Būhenvaldes barakās uz nārām, bija jāpiemin 1942. gada jūnija notikumi, atkal un atkal analizējot apstākļus, kādos hitlerieši mani ievainotu saņēma gūstā. Vai es varēju izvairīties no gūsta? Kad un kādā momentā es kļūdījos?

Pulks, kuru komandēju, lielas vienības sastāvā piedalījās Ļeņingradas aplenkuma pārraušanā. Līdz pilsētai mēs nenonācām un paši nokļuvām aplenkumā. Ienaidnieks, nemitīgi uzbrūkot, arvien ciešāk savilka aplenkuma loku. Mūsu spēki kusa, bet mēs turpinājām cīņu, cenzdamies izrauties no šī loka. Katra birztala, tīrums un purviņš vairākas reizes pārgāja te vienās, te otrās rokās. 24. jūnija naktī mūsu tanki no ārpuses pārrāva aplenkumu. No pulksten vieniem līdz sešiem rītā mēs paspējām evakuēt no aplenkuma 8 tūkstošus ievainoto. Pulksten sešos no rīta hitleriešiem izdevās likvidēt pārrāvumu.

Tuvojās traģiskais noslēgums. Organizētas aizsardzības vairs nebija. Mežu plosīja mīnu un lādiņu sprādzieni, ložmetēju un šauteņu uguns. Pretinieks jau bija pavisam tuvu.

Es ierosināju atkāpties uz rietumiem, uz meža biezokni, un tur nogaidīt, kamēr garam paies ienaidnieka galvenie spēki, bet pēc tam, apmetot līkumu, iziet uz austrumiem — pie savējiem. Biedri kategoriski noraidīja manu plānu. «Jāizraujas taisnā virzienā pie savējiem, uz austrumiem, — un nekādas novirzes sāņus,» viņi uzstāja. Un te, manuprāt, es pieļāvu galveno kļūdu.

Sapratis, ka saujiņai izmocītu, līdz nāvei nogurušu, trīs diennaktis neēdušu un negulējušu cilvēku neizdosies izlauzties cauri pretinieka gahenajiem spēkiem, es, baidīdamies, ka mani var noturēt par gļēvuli, grozīju savu lēmumu.

Meža laukumā, kuru visi, kas tai naktī cīnījās starp Novgo-rodu un Volhovu, pazina ar nosaukumu Drovjanoje Pole, es gāju pēdējā triecienā (pareizāk sakot, priekšpēdējā, pēdējā triecienā gāju 1945. gada 11. aprīlī Būhcnvaldē). Kopā ar štāba apsardzes karavīriem mēs bijām ap 40 cilvēku. Ar «urā» saucieniem metāmies uz priekšu. Neslēpšu — es vēlējos iet bojā. Bet lode mani pažēloja, caururba krūtis, neskardama sirdi. Kamēr mani pārsēja, pulka komisāram norāva roku. Četratā (ar mums bija meitene radiste un kāds kareivis) mēs aizlīdām līdz purvam, kas bija pilns mūsu un fašistisko kareivju līķu. Naktī nolēmām nokļūt mežā. Ceļā man pa muti sāka plūst asinis un es zaudēju samaņu. Kad pamodos, pie manis stāvēja fašistu automātisti. Kanonāde mežā bija rimusi. Reti atskanēja pa šāvienam un īsas kārtas. Automātisti aizvilka mani uz sapulcēšanās vietu. Es redzēju, kā fašistiskie zaldāti ar laidēm un šāvieniem krūtīs vai galvā nogalina ievainotos padomju karavīrus. Jādomā, ka mani no nāves paglāba apakšpulkveža zīmotnes un Kaujas Sarkanā Karoga ordenis (es to saņēmu 1941. gada oktobrī par Krasnoje Višeri ieņemšanu). Acīm redzot, hitlerieši padomju komandieri, ordeņa kavalieri uzskatīja par vērtīgu ieguvumu, kuru vismaz vajadzēja parādīt priekšniecībai.

Pulcēšanās vietā mani pratināja vācu pulkvedis:

— Cik jūsu zaldātu vēl cīnās mežā?

Es atbildēju:

— Kas dzīvs, tas cīnās.

Gaidīju sitienus vai lamas. Bet vācietis klusēja. Sita mani mazliet vēlāk. Atradās kāds nelietis D., kurš, vēlēdamies iztapt hitleriešiem, paziņoja, ka es esot pavēlējis nošaut vācu kara gūstekņus. Es pateicu, ka tie ir meli. Tad mani konfrontēja ar D. Es viņa klātbūtnē atkārtoju, ka, ja būtu devis tādu pavēli, mani nodotu tiesai.

— Bet tu, nelieti, vēl atbildēsi par nodevību! — es uzkliedzu, pagriezies pret D.

Tulks trieca ar dūri man sejā. Pēc pratināšanas nokļuvu karcerī. Tā sākās mana dzīve gūstā.

PIRMĀ BĒGŠANA

Gada laikā vajadzēja būt vairākās nometnēs. Padomju ārsti kara gūstekņi sadziedēja manu rētu. 1943. gada 14. aprīlī mani kopā ar biedriem aizveda uz Vāciju, uz rūdas raktuvēm, kas atradās netālu no Veclaras pilsētas. Tur jau strādāja ap 40 mūsu virsnieku. No pulksten astoņiem rītā līdz astoņiem vakarā pazemē, neciešamā karstumā nosvīduši, mēs krāvām rūdu vagonetēs.

23. maijā trīs cilvēki — mans biedrs Aleksejs Kravčinskis, kara gūsteknis, ko bijām iesaukuši par Sašku šoferi (es viņu speciāli paņēmu gadījumam, ja mums izdodas iegūt mašīnu), un es — vēlu vakarā nepamanīti izlavījāmies no barakas, ar cērti atrāvām no staba dzeloņstieples un bēgām.

Naktī kalnos nogājām 30 kilometru un, gaismai austot, aizsniedzām rudzu lauku. Man likās, ka bēgšana būs sekmīga —« dienā varēs rudzos izgulēties. Taču priecāties bija par agru. Mēs pieļāvām daudz kļūdu. Pirmkārt, uzreiz devāmies uz austrumiem, uz dzimtās zemes pusi. Šai virzienā mūs ari nāca meklēt. Otrkārt, aizbēgām svētdienas priekšvakarā, kad iedzīvotāji izbrauc zaļumos. Par savu pārsteidzību mēs smagi samaksājām. Vācu vecis un vecene, ejot pa lauku, ieraudzīja mūs paslēpušos rudzos. Viņi sāka kliegt, un šai laikā ar velosipēdiem piebraukušie satracinātie nometnes sargi mūs saķēra. Esesieši sita mūs ar durkļiem.

Protams, pēc tam nokļuvām karcerī, bet no turienes atkal rūdas raktuvē.

OTRA BĒGŠANA

No savas neveiksmes mēs mācījāmies un atkal nesteigdamies, apdomīgi sākām gatavoties bēgšanai. Mani pārcēla darbā uz virtuvi, un es to izmantoju, lai ceļam savāktu produktus. Atkritu

tumu bedres dibenā noliku saplākšņa dēli un, iznesot atkritumus, paliku zem tā sāli un maizes gabalus, kurus biedri nogrieza no savas dienas devas. Mēs iegādājāmies ari «kompasu» — plānu magnetizētu plātniti, iespraustu korķi. Sī vienkāršā ierīce, ielikta ar ūdeni piepildītā katliņā, pareizi rādīja debess puses.

Naktī ar skrūvgriezi atskrūvējām loga režģi un pa virvi laidāmies lejā. Taču izrādījās, ka virve ir no papīra, un jau pirmais cilvēks nokrita zemē. Par laimi, viņš nenodeva sevi ne ar kliedzienu, ne ar vaidu. Pārējiem bija jānolaižas ar kopā sasietu siksnu palīdzību.

Mēs bijām seši vīri. Devāmies rietumu virzienā. Nonākuši mežā, sadalījāmies: trīs devās uz ziemeļiem, bet Nikolajs Zadu-movs, Aleksejs Kravčinskis un es — dienvidu virzienā. Tikai trešajā naktī pagriezāmies uz austrumiem.

Naktīs gājām, bet dienās gulējām. Atceros, Esenes pilsētu apgājām veselas divas dienas. Produktu krājums izbeidzās, un mēs iztikām ar zirņiem un āboliem, kurus šad tad mums izdevās saraut. Padomājām un nolēmām riskēt —- ielīst kādā mājā pēc produktiem. Cits nekas mums neatlika.

Naktī piezagāmies pie dziļā miegā iegrimuša ciemata pēdējās mājas. Ieraudzījām pie pašas zemes lodziņu, kas bija nosegts ar stiepļu tīklu. Domājām, ka tas ir kādas noliktavas logs. Klusītiņām paraustīju tiklu, tas pašķīrās, atklājot tumšu caurumu. Nu varēja līst iekšā. Nikolajam ir plati pleci — ncielidīs, Aleksejs labāk vēlējās kaut kur patālāk pastāvēt sardzē. Lidu es. Ar rokām ieķēros rāmī, bet kājas nesniedza grīdu. Lēcu. Izrādījās, ka dziļums bija ap trīs metri. Iededzu sērkociņu un sastingu: īsts gastronomijas veikals! Plaukti no augšas līdz apakšai piekrauti ar sviestu, gaļas konservu un ievārījuma kārbām, uz grīdas alus muciņas. Pilnas kastes ar sardīņu kārbām. Nostājies uz muciņas, devu Nikolajam bundžu pēc bundžas, kārbas, maizes klaipus, kamēr saklausīju viņa čukstu: «Pietiks, neaiznesīsim!» Bet kā tikt augšā? Pievilkties nav spēka. Uzliku kasti uz kastes un izlīdu ārā.

Mežā sarīkojām maltīti. Pirmo reizi visā gūsta laikā labi paēdām un likāmies gulēt. No rīta mūs uzmodināja skaļas komandas vācu valodā. Vai tiešām beigas? Gribējās zemei pieglausties tā, lai kļūtu zemāki par zāli. Izrādījās, ka mums neviens neseko, bet netālu notiek kādas rezerves rotas taktiskās apmācības. Bailes gan bija, taču viss beidzās labi: mūs nepamanīja.

Mēs gājām tālāk un tālāk uz austrumiem, laiku pa laikam ielavījāmies ciematu noliktavās. Tās visur bija vienādas. Pēc produktiem līdām pārmaiņus ar Nikolaju. Atceros, ka reiz, kad es, pacēlies uz pirkstgaliem, sniedzu augšup pasmagu siera gabalu, logā, kas atradās tieši virs ieejas pagrabā, parādījās ieroča stobrs un atskanēja šāviens. Es, aizturējis elpu, piesēdos. Pēc minūtes ierocis nozuda no loga.

Vai Nikolajs dzīvs? Vai nesacelsies kājās viss ciems? Bet, lād cik tas savādi neizliktos, no jauna valdīja klusums. Vai nu kaimiņi nepamodās, vai arī negribēja riskēt, sniedzot palīdzību. Mazliet nogaidījis, es kaut kā tiku augšā un, piekļaudamies sienai, aizlavījos līdz mājas stūrim un skrēju prom. Nikolajs un Aleksejs gaidīja mani, viņi bija sveiki un veseli. Saimnieks, acīm redzot, sadzirdējis troksni, šāva tumsā uz labu laimi.

Iekritām mēs tīri negaidot. Kādā lietainā naktī no ciemata gājām uz mežu, nesot kārtējās trofejas — zosi un dažas šprotu bundžas. Sādžas nomalē, ejot garām kādam lielam šķūnim, paķērām līdzi dažas sausākas kastes ugunskuram.

Nezinu, vai tieši tajā brīdī vai arī agrāk, bet mūs tomēr bija kāds pamanījis. Mēs iegājām mežā, sakūrām ugunskuru, lai izceptu zosi. Tas bija ap pulksten pieciem no rīta. Nikolajs atgāja sāņus un pēc minūtes uztraukts atgriezās:

«Zēni, mežu pārmeklē.» Mēs steidzāmies uz biezu eglāju. Līdz pulksten diviem dienā izvairījāmies no vajātājiem. Mēs dzirdējām viņu balsis, dažreiz pat redzējām kareivjus un policistus. Varbūt mums arī izdotos izglābties, ja viņi nebūtu izdomājuši, lai mežu rāpus pārmeklē ciemata puikas. Kāds puika mūs arī atklāja.

Atkal dauzīja ar durkļiem un nūjām un aizveda uz Halles pilsētas cietumu. Kādā naktī mūs izveda no kameras un kaut kur aizveda. Es biju pārliecināts, ka ved uz nošaušanu. Taču nē. Mūs atveda Būhenvaldē.

CILVĒKS KĻŪST PAR MĒRĶI

— Vai esat kareivis vai virsnieks? — Būhenvaldes kancelejā iejautājās kāds padzīvojis ieslodzītais čehs.

— Virsnieks, — es atbildēju.

Tad viņš klusi, bet uzstājīgi čukstēja:

— Nometnē nevajag teikt, ka esat virsnieks, es pierakstīšu, ka esat kareivis.

Es biju mazliet norūpējies. Provokācija? Vai arī šis padzīvojušais cilvēks melnā uzvalkā, ar sarkanu lenti uz piedurknes (vēlāk es uzzināju, ka viņš bija augsts bijušās Cehoslovakijas valdības ierēdnis un nometnē atradās kā ķīlnieks) gribēja tikai labu un vēlējās atvieglot manu stāvokli? Bet manā lietā, kas ceļoja man līdzi pa nometnēm un cietumiem, pašā pirmajā lappusē, ierakstīts, ka esmu apakšpulkvedis.

— Rakstiet, ka virsnieks, — es atmetu ar roku, — viss vienalga.

Mani nosūtīja uz 17. karantīnas bloku. Uz muguras, uz krūtīm un uz gūžas uzšuva mērķus, ar kuriem apzīmēja ieslodzītos, kas saķerti, bēgot no gūsta.

Cehs Jozefs, 17. bloka pastāvīgais dieninieks, ļoti labi runāja krieviski.

Viņš man pastāstīja par nometnes «kārtību», par to, kā nacisti cilvēkus mērdē badā, līdz nāvei sit ar nūjām, kar, nošauj un pat dzīvus iemet krematorijas krāsnīs.

No Jozefa es pirmo reizi uzzināju par briesmīgo 46. bloku, no kurienes neatgriežas: tur fašisti rīko «medicīniskos» eksperimentus ar dzīviem cilvēkiem. Naktī, kad es, guļot uz grīdas un paliekot dūri zem galvas, centos iemigt, pie manis pienāca Jozefs un pasniedza gabalu maizes ar margarīnu. Ievērojot Būhenvaldes uztura devu normas, tā bija liela dāvana.

— Jūs esat apakšpulkvedis? — viņš iejautājās.

Es kļuvu uzmanīgs. Kā viņš to zina? Tātad viņš ir saistīts ar kanceleju! Ievērosim. Es sausi atbildēju, ka manai dienesta pakāpei šeit nometnē nav nekādas nozīmes.

— Ja jūs tā domājat, — Jozefs sacīja, — tad maldāties. Karš turpinās arī aiz dzeloņstieplēm.

Es novērsos un liku manīt, ka nevēlos turpināt sarunu. Man nebija nekādas garantijas, ka viņš na\ esesiešu piesūtītais provokators.

— Neuzticaties? Labi, tad es atvedīšu Cerkasovu, — Jozefs pateica un aizgāja. Patiešām, drīz viņš atgriezās ar Cerkasovu, un tas man apstiprināja, ka Jozefs ir komunists un viņam var pilnīgi uzticēties. Ar Cerkasovu es jau biju sadraudzējies kādā citā nometnē un pazinu viņu kā godīgu padomju karavīru un patriotu.

Pagāja dažas dienas. Ar Jozefu mēs kļuvām labi draugi. Reiz viņš teica:

— Draugs, drīz mums noderēs tavas militārās zināšanas. Nevaram taču gaidīt, kamēr hitlerieši mūs visus nogādā uz viņpasauli, bet viņi to katrā ziņā pacentīsies izdarīt, kad Sarkanā Armija pienāks tuvāk.

Es viņam piekritu, ka gaidīt, kamēr fašisti mūs iznīcina, protams, nevar un ka šis tas ir jādara, bet, kas tieši jādara un kā šeit, aiz dzeloņstieplēm, var noderēt manas

militārās zināšanas, to es nezināju. Mani interesēja vārds «mēs», kuru Jozefs atkārtoja vairākas reizes. 'Гаси es negribēju steigties ar jautājumiem.

Otrajā dienā pie mums atnāca 42. bloka vecākais Oto Gross, sirms liela auguma vācietis, kurš par savu aktīvo darbību sociāldemokrātu partijas rindās koncentrācijas nometnē bija pavadījis 10 gadus. Viņš izraudzīja astoņus padomju kara gūstekņus, to skaitā arī mani, un ieteica pāriet pie viņa blokā, kur galvenokārt dzīvoja politieslodzītie vācieši.

— Kā bēglim, — viņš man teica, — tev jāstrādā akmeņlauztuvē, bet es tevi nosūtīšu uz kurpnieku darbnīcu. No esesiešiem tu slēpsies atejas vietā.

Kurpnieku darbnīcā es nostrādāju trīs mēnešus. Nekādu sevišķu prasmi tur nevajadzēja: piesist pie koka zolēm drēbes virsas — vienkārša lieta. Ādu šai darbnīcā pat saost nevarēja. Beidzot Gross reiz man sacīja:

— Nu, ģērb nost savas bēgļa drēbes, cerēsim, ka laimēsies.

Es novilku strīpaino blūzi ar piešūtiem mērķiem, un tās vietā viņš iedeva man melnus svārkus un lika uz krūtīm piešūt sarkanu trijstūri ar burtu «/?», kādu nēsāja visi padomju ieslodzītie. Es uzkopu bloku, mazgāju atejas telpas, pienesu vārīto ūdeni utt. Vēlāk man kļuva skaidrs, ka pārcelšana uz 42. bloku par sanitāru notika ne jau tāpēc, ka Oto Gross justu pret mani kādas īpašas simpātijas, bet gan tādēļ, ka tāds bija krievu pagrīdes centra lēmums, kuram piekrita vācu pagrīdes komunistiskā organizācija, kas bija šai nometnē.

Viņu organizācijā bija ļoti stingra konspirācija. Tās priekšgalā atradās vīrišķīgi, politiski izglītoti cilvēki. Tā, piemēram, mani 42. bloka biedri, pastāvīgie dieninieki Ādolfs un Jakobs, labi pārzināja marksistiski ļeņinisko teoriju, un es ne reizi vien dzirdēju viņu sarunas un strīdus ar ieslodzītajiem sociāldemokrātiem.

Ne jau ar labu vārdu viņi pieminēja labējos sociāldemokrātu līderus, buržuāzijas sulaiņus, kuri nodeva sociālismu un pavēra ceļu Hitleram, lai tas tiek pie varas. Fīrers pienācīgi «pateicās» vācu sociāldemokrātiem, iemetot viņus cietumos un koncentrācijas nometnēs. Sociāldemokrātiskās partijas ierindas biedriem tā bija tāda mācība, kuru, manuprāt, viņi mūžam neaizmirsīs.

Vācu antifašistiskās organizācijas vadītāju uzvārdus es toreiz nezināju. Atceros tikai šādu notikumu. Kāds vācu biedrs atteicās man palīdzēt iznēsāt pa bloku balandu. Abi bijām nervozi un viens otru apveltījām asiem vārdiem.

Nākamajā dienā kāds ieslodzītais uzaicināja mūs abus ierasties 2. blokā un aizveda pie vācieša — anatomijas profesora. Mūs sagaidīja tāds pats ieslodzītais kā visi citi. Viņš bija vājš, izmocīts cilvēks acenēs, bet tomēr viņā mita kaut kāds dzelžains miers un stingrums. Uzaicināja mūs apsēsties. Uzmanīgi ieskatījās mums acīs.

— Biedri, kā jums nav kauna! Jūs taču esat komunisti.

Viņš mūs skarbi, bet tēvišķīgi nostrostēja. Sī satikšanās mani ļoti ietekmēja.

Par profesoru es nevienam nekā nejautāju, jo zināju, ka tik un tā neviens taču nekā neteiks: konspirācija necieš ziņkārību. Bet es sapratu, ka tas bija viens no vācu pagrīdes vadītājiem.

NO VADIEM PIE BRIGĀDĒM

Vakaros es bieži iegriezos pie sava vecā drauga Nikolaja Zadumova, lai sirsnīgi parunātos. Viņš bija dieninieks 8. blokā — tā saucamajā bērnu blokā.

Jā, hitlerieši ar savu briesmīgo cietsirdību aizgāja pat tik tālu, ka Būhenvaldē radīja koncentrācijas nometni bērniem. Tur mita partizāņu, Padomju Armijas politdarbinieku un komandieru bērni, kā arī nelaimīgie bērniņi no dažādām Eiropas zemēm. Es pajautāju kādam 12 gadus vecam zēnam, par ko tad viņš ieslodzīts nometnē.

— Palīdzēju partizāņiem, —- viņš lepni atbildēja.

Padomju kara gūstekņi ļoti rūpējās par bērniem, kurus traģiskais liktenis iesviedis šajā ellē zemes virsū, ko sauc par Bū-henvaldi: dalījāmies ar viņiem savā plānajā uzturā, slēpām no katorgas darbiem; no mantu noliktavas, kur glabājās drēbes, ko atņēma ieslodzītajiem, ievedot tos nometnē, sagādājām bērniem siltus apģērba gabalus un apavus. Tā kā lielākajai daļai mazo Būbenvaldes cietumnieku nebija nekādas izglītības, pagrldnieki nolēma tiem organizēt skolu. Slepus no hitleriešiem sagādājām papīru un zīmuļus, un pagrīdes skolā sākās mācību gads. Nikolajs Kings pasniedza mūsu Dzimtenes vēsturi un ģeogrāfiju, bet visus pārējos priekšmetus — Nikodims Vasiļjevičs Fedosenko, cilvēks jau krietni gados. Mācību laikā ap baraku staigāja sargi no ieslodzīto vidus. Ja hitlerieši būtu uzzinājuši, ka ir tāda skola, viņi netaupītu ne skolniekus, ne skolotājus . ..

Kādā 1943. gada decembra vakarā, kad bērni jau bija iemiguši, pie vājās elektriskās gaismas, ko deva spuldze, kas karājās augstu pie griestiem, aiz galda nosēdās pieci cilvēki — Zadumovs, Grigorijs no 23. barakas, es un vēl divi ieslodzītie — Saša un Boriss. Dabiski, sākām runāt par to, kas mūs gaida nākotnē. Saša un Boriss domāja, ka jāizkļūst brīvībā, bēgot pa vienam, bet tādēļ nepieciešams iekārtoties «transportā» (tā sauca ieslodzīto komandas, kuras sūtīja darbā ārpus nometnes). Es uzskatīju, ka ir jāizveido pagrīdes kaujas organizācija, lai izdevīgā brīdī iznīcinātu nometnes apsardzi un izrautos brīvībā. Zadumovs un Grigorijs mani atbalstīja. Bet par to, kā sagādāt ieročus un vispār ar ko sākt, mums skaidra plāna nebija.

Es biju ļoti pārsteigts un priecīgs, kad drīz mani uzmeklēja pagrīdes centrs un uzaicināja piedalīties bruņotas sacelšanās sagatavošanā. Es sapratu, ka pagrīdes centrs jau sen uzmanīgi mani novērojis. Atmiņā atausa vārdi: «Tavas militārās zināšanas mums labi noderēs.» Kas man to teica? Cehs Jozefs. Viņš to man pateica vēl 17. karantīnas blokā. Tātad arī Jozefs ir saistīts ar pagrīdes centru. Bet par mūsu sarunu 8. blokā, kā noskaidrojās vēlāk, centrs bija uzzinājis no Grigorija.

1944. gada sākumā centrs nolēma sākt izveidot plašu Būhen-vatdes nometnē ieslodzīto padomju pilsoņu kaujas organizāciju.

Konspirācijas nolūkā es ieteicu visu mūsu pagrīdes armiju sadalīt pa pieciem cilvēkiem, lai katrs pazītu ne vairāk kā šos piecus cilvēkus. Biedri domāja, ka tas būs pārāk daudz, un ieteica organizēt kaujas trijniekus. Nolēmām: kur var, — izveidot kaujas piecniekus, bet, ja apstākļi neļauj, — trijniekus.

Vajadzēja sākt realizēt plānus. Un mēs gājām pa blokiem pie ļaudīm. Protams, sarunu uzsākām par kaut ko citu. Nosēdāmies blakus, uzzinājām, no kurienes cilvēks atsūtīts, kā ar veselību, kā domā atbrīvoties, — nevar taču visu mūžu mocīties Būhenvaldē. Taču ļaudis mēs iepazinām ne jau tikai sarunās vien. Ja ieslodzītais, kurš pats ir vienmēr izsalcis, no diviem viņam tik dārgiem kartupeļiem vienu atdeva biedram, tad tas nozīmēja, ka uz viņu var paļauties. Kad jūti, ka cilvēks ir uzticīgs, jautā, vai viņam nav uzticamu draugu citos blokos. Vienmēr bija ļaudis no vienas sādžas vai no \ienas rotas. Zadumovs izvēlējās cilvēkus 44. blokā, bet es 23., 25. un 30. Tā cs iepazinos arī ar Nikolaju Kingu, apakšpulkvedi Harinu un citiem drošsirdīgiem, vīrišķīgiem cilvēkiem.

Pakāpeniski šais blokos izveidojās pagrīdes bataljoni.

Es centos rīkoties, cik vien iespējams, piesardzīgi. Bija jārēķinās ar to, ka esesieši mūsu vidū iesūtīs savus okšķerus un provokatorus. Vācu komunisti divas reizes notvēra pagrīdes aktīvistu sarakstus, kurus bija sastādījuši nodevēji, lai nodotu apsardzei. Riskējot ar dzīvību, vācu biedri, kuri strādāja kancelejā, kā arī par dieniniekiem pie esesiešu virsniekiem, abas reizes pamanījās nozagt un iznīcināt sarakstus, kuri varēja kļūt liktenīgi pagrīdes organizācijai.

Atceros, kad nometnē ieveda apakšpulkvedi Ivanu Smirnovu, dabiski, ka mēs gribējām izmantot viņa militārās zināšanas organizācijas interesēs. Smirnovs bija kaujinieciski noskaņots.

Viņš no visas sirds vēlējās darboties pagrīdē. Sākumā mēs uzticējām viņam izraudzīt ļaudis 44. blokā. Drīz Smirnovs pilnīgi apguva pagrīdes darba metodes un vispār bija lielisks cilvēks. Viņam uzticēja vadīt krievu pagrīdnicku kaujas vienību.

Kaujas vienības struktūra bija šāda. Piecas kaujas grupas, no kurām katrā bija pa trīs vai pieci cilvēki, izveidoja vadu. Trīs vadi sastādīja rotu, trīs rotas — bataljonu, trīs bataljoni — brigādi. Pavisam pie mums bija noorganizētas četras brigādes. Es komandēju tā saucamo «koka» brigādi, kura bija saformēta no pagrīdniekiem, kas dzīvoja koka barakās.

NĀVES DRAUDI

Gribējām organizēt arvien jaunus un jaunus trijniekus un piecniekus, bet vajadzēja atturēties, jo mēs dzīvojām un strādājām tādos apstākļos, kad vienmēr draudēja iekrišana. Virs nometnes kā baigs brīdinājuma signāls rēgojās krematorijas dūmenis, no kura divu metru augstumā stiepās ļauna liesma un nebeidzami plūda melna dūmu strūkla. Krāsnis strādāja augu diennakti. Pa Būhenvaldes vārtiem ienāca 25 tūkstoši padomju cilvēku, no tiem 20 tūkstoši bija pārvērsti pelnos.

Gandrīz katru dienu dežurējošais esesietis pa radio nosauca kārtējā nāvei nolemtā numuru. Tam vajadzēja ierasties pie viena no trim cscsiešu komandantūras lodziņiem. Ja izsauca pie 3. lodziņa, tad tas nozīmēja nāvi. Krievi, čehi, poļi, franči —• visi. pat tie, kuri nemaz neprata vācu valodu, labi zināja vācu skaitļu vārdus. Kad esesietis sauca garos sešzīmju numurus, visa nometne sastingusi gaidīja, kad beigsies šī baigā loterija.

Tūkstošiem biedru aizgāja pie liktenīgā loga un atpakaļ vairs neatgriezās. Atceros gadījumu, kad ieslodzītais, kuru izsauca pie 3. loga, noslēpās veļas mazgātavā lupatu kaudzē. Visu nometni izveda laukumā, nostādīja ierindā, naktī lietū un vējā lika nostāvēt astoņas stundas. Kādam nelietim kriminālistam apnika stāvēt, un viņš paziņoja esesietim, kur noslēpies bēglis. Nelaimīgo atrada un mūsu acu priekšā pakāra. Tikai pēc tam apcietinātajiem ļāva izklīst pa blokiem, bet jau pēc dažām minūtēm pavēlēja doties darbā.

Nekad neaizmirsīšu tos šausmu skatus, kad no Maidanekas, Osvencimas un citām nometnēm hitlerieši atveda ieslodzīto

partijas. Simtiem dzīvu ģindeņu virzījās no galvenajiem vārtiem uz pirti. «Schnell, schnellh kliedza esesieši un, liekot skriet, sita tos ar nūjām un laidēm. Bet daudzi nelaimīgie nebija spējīgi pārvarēt atlikušos 700 metrus, pakrita uz bruģa, mēģināja rāpot un tā arī palika guļot. Pievakarē speciālas būhenvaldiešu komandas pievāca līķus un sakrāva tos sētā pie krematorijas.

Nometnes leksikonā bija vārdi, kurus lietoja visi ieslodzītie neatkarīgi no viņu tautības. Tā, piemēram, vārtus visi sauca poļu vārdā «brama». Un visi bez izņēmuma — gan franči, gan dienvidslāvi, gan vācieši — savstarpējā sarunā bieži izteica vārdu cdohodjaga», kas apzīmēja tādu cilvēku, kurš līdz pēdējai pakāpei novājējis. Gandrīz visi ieslodzītie bija tieši tādi «dohodja-gas», bet mēs, padomju ļaudis, —- pilnīgi visi, jo hitlerieši pret mums izturējās īpaši ļauni. Pirms kara es svēru 70 kilogramus, bet Būhenvaldē — tikai 43 kilogramus.

Citu tautību ieslodzītie antifašisti rādīja cēla biedriskuma un solidaritātes paraugus.

Katrreiz, kad pienāca sūtījumi no mājām, mūsu bloka vecākais Oto Gross, vienprātīgi piekrītot sūtījumu īpašniekiem, atlika daļu produktu krievu biedru labā. Mans draugs čehs Jozefs, kas ik pēc trim mēnešiem saņēma sūtījumu no māsas, sev atstāja nelielu gabaliņu, bet pārējo sadalīja mums. Tad uz dažām stundām izdevās apslāpēt mokošā izsalkuma sajūtu. Par vakara balandas katliņu un sliktas maizes kumosiņu sapņojām visu dienu kā par laimi. Mēs bijām ļoti vāji un tikai ar pūlēm turējāmies kājās.

Es atceros, kā manā acu priekšā esesiešu jefreitors, ejot pa nometni, atvēzējies pa labi un pa kreisi, ar nūju sita ļaudis, un viņi kā koka figūriņas vēlās zemē. Šis hitleriešu mundierī ietērptais necilvēks jutās vismaz kā Romas Cēzars nožēlojamo, mēmo un paklausīgo vergu vidū. Bet kā viņš kļūdījās!

Svētdienās mums bija tā saucamā saīsinātā darba diena. Mēs to izmantojām, lai rīkotu īpaša veida kaujas gatavības skates. Jau iepriekš paziņojām piecnieka komandierim, kad un kur viņam jāizved savi ļaudis. Norunātā stundā visi pieci ieņēma to vietu, no kuras izšķirīgajā dienā vajadzēs doties triecienā.

Cilvēki stāvēja, sarunājās, bet tai pašā laikā vadītāji —- Ivans Smirnovs, Boriss Bibiks un es gājām tiem garām, it kā pastaigādamies pa nometni. Vada komandieris ar tikko manāmu galvas mājienu lika saprast, ka viņa ļaudis ir pilnīgi gatavi, bet pašiem kaujiniekiem pat nebija ne jausmas, ka kāds no garāmejošiem ieslodzītajiem viņus inspicētu.

Jā, tādus kareivjus nepazina neviena armija pasaulē: no strīpaino blūžu platajām piedurknēm rēgojās tievas rokas, noliesējušās kājās koka tupeles ... Bet dziļi iekritušajās acīs dega kvēls naids pret lielīgajiem verdzinātājiem.

Gūstekņu armija ar nepacietību gaidīja, kad sitīs kaujas stunda. Bet par to, ka šī stunda pienāks, neviens no mums nešaubījās.

I. Smirnovs. PAGRĪDES ARMIJAS ŠTABĀ

MŪSU PLĀNI

Padomju ieslodzīto Būhenvaldes pagrīdes kaujas vienībai vajadzēja atrisināt tādus uzdevumus, kas nebija paredzēti nevienā kara mākslas mācību grāmatā. Par kaujas lauku bija jākļūst puskvadrātkilometru lielam laukumam, kas bija apjozts ar augstu žogu no dzeloņstieplēm, pa kurām plūda augstsprieguma strāva. Žogs bija nostiprināts ar masīviem dzelzsbetona stabiem. Pēc katriem 100 metriem — trīsstāvu torņi, kur dienu un nakti dežurēja sargi, kas bija apbruņoti ar automātiem, lielkalibra ložmetējiem un faustpatronām. 25 metrus no stieplēm bija ierīkota otra apsardzības līnija — blindāžas ar automātistiem un ložmetējniekiem. Un, beidzot, 100 metrus no blindāžām patrulēja automātisti ar suņiem. Bet vidū trīskāršā stiepļu, betona un svina lokā atradāmies mēs, desmiti tūkstoši fašisma cietumnieku. Mēs bijām ārkārtīgi fiziski nomocīti, bet tomēr palikām garīgi nesalauzti un gatavojām lielu atbrīvošanās sacelšanos.

Pretošanās kodols bija komunisti, tie partijas biedri, kuri norūdīti šķiru cīņas un revolūcijas ugunis. Būhenvaldē mocījās gandrīz visu Eiropas zemju antifašisti. Bez mums, padomju cilvēkiem, sevišķi daudz bija vāciešu, poļu, čehu, slovāku, dienvidslāvu un franču. Viņiem visiem bija savas nacionālās pagrīdes organizācijas. Taču konspirācijas nolūkā tiešu sakaru starp dažādu tautību militāri politiskajām organizācijām nebija.

Tas nenozīmēja, ka visas organizācijas strādāja savrup. To darbību koordinēja un vadīja kopējais nometnes internacionālais politiskais centrs, kura sastāvā no krievu centra bija Nikolajs Simakovs.

1944. gada sākumā Simakovs internacionālā centra apspriedē izvirzīja jautājumu par pastiprinātu bruņotās sacelšanās gatavošanu. Mēs uzskatījām, ka šis darbs tiek veikts nepietiekami enerģiski. Kopējais centrs mums piekrita. No katras nācijas pārstāvjiem bija izvēlēti kara speciālisti, kuri izstrādāja vairākus plāna variantus. Centrs visumā atbalstīja šos plānus.

Pirmajā variantā bija paredzēta bruņota sacelšanās labvēlīgos apstākļos, par kuriem uzskatīja vai nu Vācijas iedzīvotāju sacelšanos pret fašistisko režīmu vai frontes tuvošanos, vai sabiedroto desanta izcelšanu nometnes tuvumā. Tādos gadījumos bija paredzēts darboties šādi.

Dienā, kad paredzēta sacelšanās, aktīvisti, ņemot līdzi ieročus, iziet darbā aiz žoga, kaut arī pirms tam viņi strādājuši nometnes iekšienē. So pārkārtošanu bija paredzēts veikt, apmainot ļaudis darba komandās. Komandas, izgājušas aiz vārtiem, apšauj konvojniekus, ieņem ieroču noliktavas un iznicina ese-siešu garnizonu.

Ja rodas labvēlīgi apstākļi tai laikā, kad ieslodzītie atrodas nometnē, tad bija paredzēts pārraut dzeloņstiepļu žogu, bet pēc tam sagrābt ieroču noliktavas un iznicināt SS garnizona karavīrus.

Nometne bija sadalīta objektos. Katra nacionālā pagrīdes organizācija bija atbildīga par savu objektu, bet katrā organizācijā objekti bija sadalīti starp atsevišķām brigādēm un rotām. Krieviem kā visaktīvākajai un kaujinieciskākajai starptautiskās organizācijas daļai bija iedalīti visatbildīgākie objekti: SS kazarmas, garāža un «Gustlow-Werke» korpusi.

Mēs bijām pat paredzējuši ieņemt nelielu mācību aerodromu, kas atradās starp Būlienvaldi un Erfurti. Kaujas grupu sastāvā bija lidotāji Jevgeņijs Kiršs, Sergejs Kravcovs un česnihs. Viņu uzdevums bija pēc aerodroma sagrābšanas nodibināt gaisa sakarus ar Padomju Armiju.

Otrajā plāna variantā bija paredzēta darbība, kad sacelšanās notiek nelabvēlīgos apstākļos, kad draud tieša masveidīga ieslodzīto iznicināšana. Sai gadījumā naktī bija jāpārrauj dzeloņstiepļu žogs. Nokļūstot aiz žoga, ieslodzītajiem sīkās grupās bija jādodas uz pulcēšanās rajonu netālu no Čehoslovakijas robežas

(98 kilometrus no Būhenval-des), kur visām grupām bija jāapvienojas un pēc tam jādarbojas atkarībā no apstākļiem. Protams, otrā varianta īstenošana prasītu lielus upurus, bet tā tomēr deva cerības novērst visu ieslodzīto iznīcināšanu.

Atbilstoši abiem plāna variantiem paredzējām kaujas kārtību un sacelšanās spēku izvietojuma shēmu ik pēc katrām 15—20 kaujas darbības minūtēm. Ar šo kārtību iepazīstinājām kaujas grupu komandierus.

Lai šos tik sarežģītos uzdevumus izpildītu, vispirms vajadzēja izveidot lielu kaujas organizāciju.

VIENĪBA formējas

Kara gūstekņu nometnē Stepans Baklanovs un Ivans No-gajecs jau sen bija izveidojuši stiprus pagrīdes bataljonus un iegādājušies kaut kādus ieročus, taču kopējā nometnē pie šī darba pēc būtības vēl nebija ķērušies. Bet tieši tur atradās vairums padomju pilsoņu — Būhenvaldes cietumnieku.

Kaujas organizācijas izveidošanu kopējā nometnē 1944. gada janvārī uzdeva Bakijam Nazirovam, Nikolajam Zadumovam un Rikovam. Es viņiem pievienojos mazliet vēlāk. Galvenās grūtības bija tādas, ka organizācijai vajadzēja būt lielai un tai pašā laikā stingri konspirētai. Tika nolemts katrā blokā izveidot militāra tipa apakšvienības kodolu. Tādēļ blokā tika izraudzīts viens cilvēks, pārbaudīts padomju patriots, parasti virsnieks. To arī nozīmēja par šīs apakšvienības — vada, rotas vai bataljona — atkarībā no ieslodzīto krievu skaita — komandieri. Bataljonu komandieri nozīmēja rotu komandierus, bet pēdējie — vadu komandierus, kuri savukārt izraudzīja nodaļu komandierus.

Tātad katrs kaujas organizācijas loceklis zināja trīs vai piecus zemākas pakāpes biedrus un vienu priekšnieku, kurš viņu savervēja. Tā bija radīti komandieru kadri visos krievu blokos. Nodaļu komandieriem norādīja cilvēkus, kurus viņiem bija jāuzskata par saviem kareivjiem, jāiepazīstas ar viņiem un jāaudzina viņi. Bet informēt ierindas kareivjus par to, ka ir tāda organizācija, bija kategoriski noliegts.

Pagrīdes apstākļos nebija iespējams izveidot saskanīgas, vienāda tipa apakšvienības. Ņemot vēlā ieslodzīto daudzumu dažādos blokos, formējās ari skaitliskā sastāva ziņā dažādas apakšvienības. Tā, piemēram, 44. bloka bataljonā bija 500—000 cilvēku, bet 25. un 30. bloka bataljonos -— pa 300—400 cilvēku. Blokos ar nevienādu tautību sastāvu, kur dzīvoja ne vairāk kā 20—30 krievu biedru, tika formēti vadi. Visas šis apakšvienības ietilpa brigādēs. Bija trīs brigādes.

«Mūra» brigāde. Tās sastāvā ietilpa apakšvienības, kas bija komplektētas no ieslodzītajiem, kuri dzīvoja divstāvu mūra blokos. So brigādi komandēja Rikovs. Tai bija pavēlēts gatavoties pārraut stiepļu žogu rietumos no rcvlra.

«Koka» brigādē bija ieskaitīti ieslodzītie, kas dzīvoja koka barakās. To komandēja Bakijs Nazirovs. Sai brigādei vajadzēja no dienvidrietumu puses uzbrukt apsardzes stūra tornim un ieņemt koka rezerves vārtus.

Mazās (karantīnas) nometnes brigāde. To komandēja S. Sve-covs. «Mazo» brigādi bija paredzēts turēt rezervē. Sacelšanās dienā tā darbojās kopā ar «koka» brigādi.

1944. gada vasarā krievu militāri politiskais centrs nolēma abas kaujas organizācijas — kara gūstekņu un kopējās nometnes apvienot vienā vienībā, kuru komandēt uzdeva man.

Konspirācijas noteikumi bija tik stingri, ka brigāžu komandieri līdz 1945. gada aprīļa sākumam nekā nezināja cits par citu.

No pieciem tūkstošiem krievu ieslodzīto, kuri palika dzīvi līdz atbrīvošanās dienai, mūsu kaujas grupā pavisam bija ap divi tūkstoši kareivju. Lai neiekristu, savā kaujas grupā mēs iesaistījām rūpīgi pārbaudītus, vīrišķīgus cilvēkus, kuri spēja atdot dzīvību, pārciešot šausmīgu spīdzināšanu, tomēr nenododot biedrus.

Būhenvaldes pagrīdnieku kaujas spēki pēc nacionālā sastāva sadalījās šādi:

Pavisam bija 178 kaujas grupas. No tām:

Šo tabulu sastādījuši vācu biedri. Tā parāda, cik liela loma bija mūsu — padomju kaujiniekiem bruņotajā atbrīvošanās cīņā.

SAGATAVOŠANĀS KAUJAI

Mūsu izlūkošanas dienests enerģiski vāca ziņas par karaspēka dalām, kas atradās nometnes tuvumā, par to skaitlisko sastāvu, apbruņojumu. Studējām, kā SS daļas noorganizējušas nometnes apsardzi, kā ir izvietotas kazarmas un ieroču noliktavas, sardzes maiņas grafiku.

Kā mēs to izdarījām? Darba komandās, kas gāja aiz žoga, iekārtojām savus ļaudis. Sākumā centra locekļi, pēc tam visi kaujas nodaļu vecākie un jaunākie komandieri bija piedalījušies šai «dziļajā izlūkošanā». Ja bija izdevība, iekārtojām pagrīdnie-kus arī komandās, kas iznēsāja zupu un tēju pa esesiešu posteņiem. Parūpējāmies arī par to, lai mūsu izlūki būtu asenizatoru brigādē, jo tai ļāva pieiet pavisam tuvu pie dzeloņstiepļu žoga, ko nedrīkstēja citi ieslodzītie.

Mūsu pavēlniecība īpašu uzmanību veltīja tam, lai labi sagatavotos dzeloņstiepļu žoga pārrāvumam. Tādēļ bija rūpīgi izpētītas visas pieejas pie tā, noteiktas pārrāvuma vietas un paredzēts, kādā kārtībā tām tuvosies trieciengrupas. Ar pārrāvuma plānu iepazīstinājām visus tā izpildītājus, turklāt uzdevumu izskaidroja turpat uz vietas, norādot pārrāvuma punktus. Esesiešu sargs ne vienu reizi vien redzēja, ka ieslodzītais čehs — dārznieks Jans Gešs lēnām gāja gar žogu ieslodzītā krievu

strādnieka pavadībā. Dārzniekam bija tiesības tuvoties žogam. Bet esesietis nezināja, ka Gešs ir ne tikai dārznieks, bet ari čehu brigādes komandieris, bet strādnieks — krievu kaujas vienības komandieris Smirnovs.

Mūsu sakaru nodaļa atklāja sakaru shēmu starp komandantūru un apsardzes torņiem, starp nometni un Veimāru, kā ari uzzināja, kur ierīkoti telefoni.

Sākumā es vadīju izlūkošanu. Pēc tam šo darbu uzticēja pulkvedim Kuzmam Karcevam. Viņš sistematizēja izlūku savāktās ziņas un izdarīja vērtīgus precizējumus sacelšanās plāna variantā.

Neilgi pirms bruņotā uzbrukuma Karcevs kļuva par krievu kaujas vienības štāba priekšnieku.

Nikolajs Saharovs un Jurijs Zdanovičs izgatavoja nometnes apkārtnes topogrāfiskās kartes. Viņi iztaisīja ari vairākus kompasus.

Vienlaicīgi notika militārās apmācības No rokraksta lapiņām, ko mēs izdevām, kareivji atsvaidzināja atmiņā kājnieku kaujas reglamentu, paņēmienus, kā orientēties apkārtnē, mācījās partizāņu cīņas taktiku.

Blokos noteiktā kārtībā piegādāja ieroču paraugus: vācu šauteni, revolveri, rokas granātu, pudeles ar degvielu. Ieroču materiālās daļas studēšana, protams, bija saistīta ar lielu risku. Te nu vairs nevarēja pielietot «ķēdes» metodi, kad no rokas rokā pārgāja Padomju informācijas biroja ziņojumi vai kaujas reglamenti. Iepazīstoties ar ieročiem, bija jāsapulcējas grupās. Nodarbības notika tā: pēc vakara pārbaudes četri vai seši cilvēki sanāca mazgājamtclpā vai atejā. Nozīmēja novērotāju, lai tas brīdina, ja gadījumā parādās esesietis.

Durvis tika noslēgtas, un mācības sākās. Nodarbības notika 44., 25. un 30. blokā, kur dzīvoja mūsu padomju biedri. Daudz-tautību blokos bija sarežģītāk. Tur mācību organizācija bija atkarīga no apakšvienību komandieru izdomas un apķērības. Ar laiku konspirācija aizvien vairāk tika pārkāpta. Ļaudis vēlējās ņemt rokās ieročus. Viņi nepacietībā dega ātrāk izrēķināties ar ienīstajiem hitleriešu mocītājiem. Tādēļ 30., 25. un 44. blokā nodarbībās sāka piedalīties pa 10—15 cilvēku. Tas, protams, bija bīstami, bet tai pašā laikā saliedēja ļaudis, iededza viņos ticību organizācijas spēkam.

44. blokā bija izveidota autorota, un tās komandieris Gena-dijs Sčelokovs vadīja nodarbības ar šoferiem. Autorota gatavojās, lai izmantotu bruņu un kravas mašīnas, kuras mums vajadzēja iegūt, ja bruņotā sacelšanās būs sekmīga.

Liela nozīme bija politiskajam darbam kaujas apakšvienībās. Līdz 1943. gadam radio ziņas par stāvokli frontēs saņēmām no vācu antifašistiem. Bet 1943. gada vidū mums jau bija savs rūpīgi noslēpts radiouztvērējs. Masu politnodaļa pa ķēdi paziņoja kareivjiem vēstis no Dzimtenes un Padomju informācijas biroja ziņojumus. Sakari ar Dzimteni, kaut arī vienpusēji, iedvesmoja ļaudis, cilvēki vairs nejutās kā nāvei nolemti cietēji, bet gan kā uzvarošās Padomju Armijas kareivji, lielas un varenas valsts pilsoņi.

Regulāri tika atzīmēti visi valsts svētki un gadadienas, kas bija dārgas padomju cilvēku sirdij: 1. Maijs, 7. novembris, Ļeņina dienas, Padomju Armijas diena. Sagaidot katru revolucionāro svētku dienu, Sergejs Kotovs un Stepans Berdnikovs uzrakstīja tēzes aģitatoru pārrunām. Tēzes apstiprināja centrs, bet pēc tam aģitatori pauda boļševistiskos taisnības vārdus ieslodzīto masās. Visvairāk politiski sagatavotie padomju biedri ar tulka starpniecību uzstājās arī ārzemnieku antifašistu organizācijās. Notika arī pagrīdes pašdarbības koncerti.

Literāri mākslinieciskas montāžas un uzvedumus sevišķi labi rīkoja biedri no kara gūstekņu nometnes. Atceros, ka 1944. gada ‘23. februārī viņi mūs visus sajūsmināja ar inscenējumu «Čapa-jeva pēcteči», kas bija veltīts kaujām pie Gžatskas.

1945. gada februārī mūsu kaujas vienība jau bija gatava realizēt jebkuru no abiem sacelšanās plāniem. [17]

A. Lisenko. RUNA MASKAVA!

PIECAS NAKTIS

Gebelsa niknā propaganda Būhenvaldē plūda kā no pārpilnības raga. Vēstis no ārpasaules saņēmām briesmīgi sagrozītas. Kaut gan tie biedri, kas bija stingri savā pārliecībā, augsti idejiski un izglītoti, visādi centās mazināt šīs propagandas ietekmi, gūsta pirmajos divos gados daudzus ieslodzītos bija pārņēmis noskaņojums, ka nav vairs glābiņa un viņus gaida neizbēgama bojā eja.

Lai uzmundrinātu šos cilvēkus, iedegtu viņu sirdīs cerības, uz dzīvi, pagrīdes aktīvam bija jādod pretspars Gebelsa meliem, jāpastāsta taisnība par to, kas notiek pasaulē, kara frontēs un, protams, arī dzimtajā zemē. Sevišķi nospiedoši cietumniekus ietekmēja pilnīgā atrautība no mīļotās Padomju Dzimtenes.

Pagrīdnieki jau sen domāja par to, kā izgatavot radiouztvērēju. So ideju īstenot pamudināja nejauša saruna starp padomju kara gūstekni Ļevu Drapkinu (nometnē viņu pazina ar pseidonīmu Leonīds Kravčenko) un vācu veco komunistu, katlu telpas kapo Hermani Krauzi. Drapkins strādāja elektriķu komandā, un reizēm viņam bija šis tas kārtojams arī katlu telpā. Pakāpeniski Krauze pārliecinājās, ka Drapkins ir ne tikai labs elektrometinātājs, bet arī vīrišķīgs padomju patriots. Un, juzdams pret Drapkinu uzticību, Krauze viņam paziņoja, ka Sarkanā Armija pārgājusi uzbrukumā pie Maskavas. Uz Drapkina jautājumu, vai šīs ziņas pareizas, Krauze atbildēja, ka:

informāciju viņš saņemot no saviem vācu biedriem, kuri klausās Maskavas radio.

Te Drapkinam ari radās doma samontēt uztvērēju Būhen-valdē ieslodzīto padomju ļaužu vajadzībām. Viņš aizgāja pie Nikolaja Siniakova, ar kuru agrāk bija dienējis vienā robežsargu daļā un frontē cieši sadraudzējies, un izklāstīja savus apsvērumus. Simakovs atbalstīja šo ideju.

Dabiski, ka jāsāk bija no shēmas. Mums bija vajadzīgs vienkāršs uzbūvē un tai pašā laikā pietiekami spēcīgs radiouztvērējs, lai varētu klausīties Maskavu. Kā es, tā arī Drapkins vāji pārzinājām radiotehniku. Bez speciālista palīdzības nevarējām iztikt. Bet kur tādu atrast?

Elektrodarbnīcā, kur mēs ar Drapkinu strādājām, bija nodalīts stūrītis, kurā politiskais ieslodzītais vācietis Reinolds Loh-manis remontēja esesiešu apsardzes radiouztvērējus.

Es nolēmu Lohmaņa priekšā izlikties par muļķi. Brīnoties par to, kā var pārraidīt muziķu un cilvēka runu bez vadiem, es izteicu tādu varbūtību, ka te droši vien iejaukti kādi nešķīsti spēki. Lohmanis, labsirdīgi pasmaidot, paņēma papīra gabalu un zīmuli un sāka zīmēt uztvērēja shēmu.

Es, tēlojot izbrīnu, klausījos ar atvērtu muti, pārjautāju un dažādiem aplinkus ceļiem uzmanīgi centos ierosināt Lohmani, lai viņš uzmet vienas lampas uztvērēja shēmu. (Piedod man, Reinold, par šo spēli, bet toreiz apstākļi prasīja šādu viltību.) Vakarā man bija jau pilnīga shēma.

Vajadzīgas bija tikai detaļas. Daļu detaļu dabūja Drapkins caur elektrodarbnīcas kapo Hansi Lēmani, bet daļu es «aizņēmos» no Lohmaņa bez viņa ziņas. Trūka tikai galvenās detaļas — radiolampas «VU-2».

Elektrodarbnīcas augšējā plauktā, gaidot remontu, stāvēja apsardzei piederošie uztvērēji. Drapkins it kā nejauši uzmeta tur vada galu. Pēc desmit minūtēm viņš uzrāpās augšā —• «atāķēt vadu». Pēc brītiņa viņš nolaidās zemē ar vadu un lampu rokā. Bet -— ak vai! —- lampa tomēr nederēja.

Vairākas dienas pagāja nospiestā garastāvoklī, bet iecerētās lampas pie Lohmaņa nebija. Mums «palīdzēja» esesiešu virsnieks.

Esesietis atnesa radiouztvērēju, nolika to uz darbgalda un, noteicis «Izlabot», izgāja. Uztvērējam nebija aizmugures vāka. Es ieskatījos tajā. Tur spīdēja viena vienīga lampa, uz kuras zeltītiem burtiem bija rakstīts «VU-2». Mute kļuva sausa.

Lohmanis, aizņemts ar citu darbu, bija aizgriezies. Viens, divi — un lampa kabatā.

Tūdaļ es šo vērtīgo mantu nodevu Drapkinam, bet palūdzu, lai to pagaidām nekur tālu neaiznes. Negribēju iegrūst nelaimē Lohmani un, ja gadījumā rastos kaut kāds sarežģījums, es viņam lampu atdotu.

Taču iznāca labi. Reinolds apskatīja uztvērēju, sirdīgi nolamāja tā īpašnieku, noņurdot, ka tagad lampas trūkuma dēļ jāpārbūvē shēma, un ķērās pie darba. Otrajā dienā esesietis apmierināts aiznesa izremontēto uztvērēju.

Lampa mūsu rokās!

Nākamajā naktī Krauzes istabiņā (viņš dzīvoja turpat katla telpā) mēs uzsākām montēt uztvērēju.

Pēc vakara jundas, kad barakā visi devās gulēt, mēs ar Drap-kinu gājām pie Krauzes.

Bija drēgna un vējaina 1943. gada ziemas nakts. Zemie, smagie mākoņi ķērās aiz augstajiem dižskābaržiem. Sardzes uguņu vājās, sarkanās gaismas apspīdēti, ietinušies šineļos, kā rēgi staigāja sargi.

Retumis, pārcērtot Būhenvaldes nakts tumsu, kādā sardzes tornī uzliesmoja žilbinoša starmeša acs, nervozi pataustījās pa nometnes ielām un nodzisa. Un viss iegrima vēl dziļākā tumsā. Tikai virs krematorijas dūmeņa vējā šaudījās garā, asiņainā liesmu mēle.

Mums pa diagonāli bija jāšķērso visa nometne. Taustoties virzāmies starp barakām, no kurām dobji atskan it kā vaidi, it kā nopūtas. Galvenais — neuzdurties nometnes apsargam un nenokļūt starmeša gaismā. Ja naktīs pamana ieslodzītos nometnes ielās, tūdaļ nošauj.

Dzirdama automobiļa motora rūkoņa. Mēs zinām — tā ir ar brezentu klātā kravas mašīna, kas naktī bez ugunīm kursē starp

«viltīgo mājiņu» un krematoriju. Tā atstāj aiz sevis uz asfalta sarkanu celiņu. Ritā šis celiņš kļūst brūns, un ieslodzītie, soļojot uz pārbaudi, pārkāpj to ar aizturētu elpu.

Laikam Drapkins domā to pašu, ko es. Bet mēs neparko negriezīsimies atpakaļ. Paātrinām soli un pēc piecām minūtēm ieejam pie Krauzes. Viņš mūs gaida ...

Darbs veicās raiti. Detaļu izgatavošana mums lielu palīdzību sniedza lieliskais meistars Vjačeslavs Žeļezņaks. Pulksten trijos naktī mēs atgriezāmies savā barakā. Aiziet un pārnākt vajadzēja tā, lai neviens neievērotu mūsu nozušanu. Stundu gulējām, tad cēlāmies un devāmies uz darbu.

Tā pagāja piecas naktis. Beidzot uztvērējs gatavs. Ieslēdzu. Kluss. Tad sāk pieaugt troksnis. Skaļāk un skaļāk. Griežu regulēšanas ierīci. Troksnis nerimst. Nekā līdzīga cilvēka runai vai mūzikai. Uztvērējs «nerunā». Ja nerunā, tas nozīmē, ka nav pareizi samontēts. Bet, kur ir kļūda, — nezinām.

Tikai tagad mēs sajutām, cik velnišķīgi esam noguruši šais piecās diennaktīs, cik ļoti gribas gulēt un ēst. Aiz noguruma grīļodamies, tik tikko aizsniedzām savu bloku. «Jāmeklē īsts radists,» tie bija vienīgie Drapkina vārdi ceļā.

ELEKTRIĶA DARBA VIETA

Februāra beigās Drapkins paziņoja, ka ir atradis radistu, francūzi.

— Iesim, iepazīstināšu tevi ar Ziljēnu, — Ļevs sacīja, — viņš ir pie manis pagrabā, katlu telpā.

Aizeju. Stūrī, kas aizklāts ar saplēstu brezentu, kur Drapkins ierīkojis sev darba vietu elektrisko dzinēju detaļu remontēšanai, sēdēja no bada satūcis francūzis. Viņš stādījās priekšā: «Zil-jēns,» — un, paspiežot roku, pasmaidīja. Acīm redzot, viņš vēlējās, lai smaids būtu patīkamāks, bet grūti bija bez sirdssāpēm skatīties viņa sejā.

Izskaidrojāmies gan ат krievu, gan franču. gan vācu vārdu un ar pirkstu palīdzību. Un tomēr ātri sapratām, ka viņš ir pirms kara strādājis par galveno inženieri Parīzes radiorūpnīcā, un to, kādi materiāli viņam vajadzīgi, lai samontētu uztvērēju.

Mēs ar Drapkinu ik dienas atdevām viņam pusi savas mazās uztura devas. Drapkins ierīkoja Ziljēnam paslēptuvi. Katlu telpas

ogļu kaudzē viņš izraka bedri, kuru no virsas varēja nosegt ar koka dēli. Lai būtu vēl «ērtāk», Drapkins ierīkoja tur gaismu.

Uztvērēja detaļas gādājām gan «atļautiem», gan aizliegtiem līdzekļiem. Šo to izgatavoja Vjačeslava Žeļezņaka zelta rokas. Lampu paņēmām no pirmā uztvērēja. Bet, lai sagādātu pretestības, Drapkinam bija jāveic diezgan riskanta operācija.

Esesietis, elektrodarbnīcas šefs, lika ieslodzītajam radistam savākt pretestību kārbu. Visi zināja, ka viņš tās iztirgo Veimārā. Drapkins ieraudzīja esesietim sagatavoto kārbu, aizgāja pēc garas dzelzs caurules un ievilka to darbnīcā, it kā to vajadzētu apstrādāt. Pa ceļam «nejauši» aizskāra ar cauruli sālsskābes pudeli, kas stāvēja pie durvīm. Visi, kas atradās darbnīcā, to skaitā arī šefs, dzirdot šķindam stiklu, skrēja uz notikuma vietu. Drapkins izmantoja šo apjukumu, veikli pārsvieda vajadzīgo kārbiņu uz darbgalda pretējo galu, kur stāvēja daudz tāda paša izskata kārbu. Esesietis sāka slānīt Drapkinu par «nevīžību», iecirta tam pāris pļaukas, lika skābi aizbērt ar zāģskaidām un visu iztīrīt. Politieslodzītais Rūdijs, kuru nacisti vērtēja kā labu speciālistu, paskaidroja šefam, ka tas noticis nejauši, bet vispār šis krievs esot ļoti centīgs zēns.

Šefs pameklēja uz dažādām detaļām apkrautā galda savu kārbiņu un, nolēmis nepūlēties ar tālāku meklēšanu, pavēlēja radistam samontēt vēl vienu. Pārliecinājies, ka viss beidzies labi, Drapkins nākamajā dienā aiznesa ar tik lielu risku iegūtās detaļas.

Uztvērēju montēja, lai klausītos tikai Maskavu. Taču Žiljēns, kas prata angļu valodu, lūdza, lai viņam atļauj izgatavot vēl vienu tinumu BTbi-si uztveršanai. Viņam to atļāva.

Beidzot uztvērējs bija samontēts. Žiljēns izlīda no savas alas. Izmēģināšana notika turpat katlu telpā.

Žiljēns ievieto Bi-bi-si tinumu. Uzliek austiņas un uzreiz drudžaini tās spiež pie ausīm. Viņa acis deg. Mūs arī pārņem tāds kā drudzis. Neko nevajag jautāt Žiljēnam. Viss tāpat skaidrs. Uztvērējs strādā! Vai tiešām tūlīt, šai pašā minūtē, klausīsimies Maskavu, kuras balsi nu jau divus gadus neesam dzirdējuši?!

Šai mirklī katlu telpā ienāca SS virsnieks.

Drapkins veltīgi raustīja Žiljēnu aiz piedurknes, lai brīdinātu viņu par nāves briesmām. Bet kur nu! Tas pat acis nepacel, tik ļoti aizrāvies! Esesietis tmojās. Tad Drapkins spēji norāva no Žiljēna galvas austiņas un kopā ar ieslēgto uztvērēju pabāza zem darbgalda. Žiljēns gribēja kaut ko teikt, sniedzās pēc uztvērēja, bet tā ari palika ar atvērtu muti un plati ieplestām acīm, kad ieraudzīja garām pagājušā esesieša muguru.

Virsnieks aizgāja. Žiljēns lūdza, lai ļauj viņam līdz galam noklausīties Londonu. Pietiek, Žiljēn! Vajag uzmanīgāk un gudrāk rīkoties.

Ieliekam tinumu «Maskava». Drapkins minūti klausās un, līksmi smaidīdams, steidzīgi nodod man vienu austiņu. Lieku pie auss un . . . Acīs satumst, liekas, ka pašķiras un pazūd nokvēpušās pagraba sienas. Tīrā, bezgala dārgā krievu valodā, skarbā un tai pašā laikā līdz asarām maigā, runā Maskava! « .. .Straujā triecienā ieņēma Rževu. Atbrīvots desmitiem apdzīvotu vietu.»

Tik dziļu laimi, tādu spēku pieplūdumu un alkas mesties cīņā ar nacistisko mēri, tādu prieku, ko sajutu tai pelēkajā Būhen-valdes drūmajā dienā, es vēl nekad dzīvē nebiju izjutis. Lai mūžam slava Aleksandram Popovam!

Pēdējie diktora vārdi — «Nāvi vācu okupantiem!» iespiedās sirdī.

Vakarā 1. barakā no visiem stūriem gan klusi, gan skaļi atskanēja: «Nāvi vācu okupantiem!» Nezinu, vai vainīgas bija manas līksmi mirdzošās acis, bet likās gan, ka tajā vakarā barakā izmocītās kara gūstekņu sejas staroja laimē.

Tagad vajadzēja atrisināt jaunu uzdevumu — atrast ērtu un drošu vietu, kur uztvērēju glabāt. Arī te Ļevs Drapkins parādīja savas spējas. Pie 50. mūra barakas bija neliela krematorija, kur sadedzināja eksperimentos nobeigtos dzīvniekus: trušus un jūras cūciņas. Krematoriju vadīja vācu komunists Ilristja. Ar viņu vienojāmies, ka Drapkins šajā krematorijā iekārtos savu darba vietu elektriskās medicīniskās aparatūras un citu elektrisko aparātu remontam.

Bet izremontēto aparātu pārbaudei vajadzīgs elektrības sadales kontroles dēlis. Izmēģinājām sienas biezumu un virs darbgalda izkalām nišu. Nišā ielikām uztvērēju, bet virsū ar skrūvēm piestiprinājām elektrības sadales kontroles dēli. Tagad vajadzēja tikai pagriezt ar plānu skrūvgriezi vienas ieslēdzēja rozetes centrālo skrūvi (protams, tā bija speciāli ierīkota šim nolūkam), un radiouztvērējs sāka darboties. Tai pašā laikā sadales dēlī vienmēr bija vajadzīgais spriegums, un tas izpildīja savu tiešo uzdevumu. Briesmu gadījumā uztvērēju ātri varēja sadedzināt krematorijā.

Nu bija sakari ar Dzimteni! Mēs dzirdējām tālo, mīļo Maskavu.

Tas notika 1943. gada martā.

Pirmo lapiņu ar Padomju informācijas biroja ziņojuma pierakstu Drapkins nodeva Stepanam Baklanovam. Bet tālāk notika kaut kas tāds, ko nevarējām paredzēt ne es, ne Drapkins.

Hanss Lēmanis — elektrodarbnīcas otrais kapo — zināja, ka mēs gatavojam uztvērēju, bet nez kādēļ neticēja mūsu sekmēm. Kad Lēmanis uzzināja, ka uztvērējs gatavs un darbojas, viņš vēl neticēja un palūdza to parādīt. Viņu ieveda piecdesmitā bloka krematorijā un ļāva paklausīties Bi-bi-si. Lēmanis nobāla, uzmeklēja cigarešu etviju, ar pūlēm aizdedza cigareti, kas drebēja lūpās, un, neteicis ne vārda, aizgāja.

Bet vakarā pēc darba, tikko mēs ar Drapkinu izgājām cauri dzeloņstiepļu žogam, kas nošķīra kara gūstekņu barakas no kopējās nometnes, mums pienāca klāt Stepans Baklanovs.

Baklanovs: Pavēlu nodot uztvērēju.

E s : Vai tev prāts, Stepan!

Baklanovs : Tāds ir internacionālā centra lēmums.

Drapkins: Tikai pār manu līķi.

Pienāca Nikolajs Simakovs. Līdz tam viņš nolūkojās uz mums no tālienes.

Simakovs: Uztvērējs jānodod.

Drapkins : Neparko.

Simakovs: Internacionālais centrs uzskata, ka nav

izslēgta iekrišana, kura prasīs smagus upurus. Esesieši var atklāt, ka pazudušas radiodetaļas.

Drapkins: Es saprotu, kā radās šāda piesardzība. Pasakiet vācu biedriem, ka uztvērējs teicami nomaskēts, iekrist nekādi nevar.

S i m а к о v s : Sis jautājums nav jāapspriež. Uztvērējs ir jānodod.

Tikai ceturtajā dienā sapīkušais Drapkins piekrita šķirties no uztvērēja un nodot to iznīcināšanai.

BRĪNIŠĶĪGAIS SPAINIS

Atnāca karstā 1943. gada vasara. Ieslodzītie uztūka no bada. Pienāca kārtējais nāvei nolemto transports. Viņu priekšā plaši atvērās vārti ar uzrakstu — «Katram pēc nopelniem». Vienus bez apstāšanās nosūtīja uz «viltīgo mājiņu», citus uz pirti. Tas nozīmēja, ka šie pēdējie dzīvos, ja vispār ar vārdu «dzīve» var apzīmēt nīkšanu fašistiskajā nāves nometnē.

Nošaušana, inde un petrolejas iešļircināšana, divdesmit pieci nūjas sitieni, «sakšu sveiciens»[18], bads . .. Vakar kāds izmisuma neprātā metās uz elektriskā žoga, šodien kāds cits neizturējis gāja pretī sargam un saņēma to, ko vēlējās, — lodi krūtīs. Tāda ir Būhenvaldes ikdiena.

Uztvērējs nepieciešams, vēstis no Dzimtenes vajadzīgas kā svaiga gaisa strūkla, lai nenosmaktu šai smirdošajā Būhenvaldes atmosfērā.

Drapkins atkal iet pie Baklanova un Simakova. Tie dod savu piekrišanu. Bet Ziljēna vairs nav. Viņu aizsūtīja uz citu nometni. Tātad no jauna jāmeklē pieredzējis radists, kuram var pilnīgi uzticēties. Drapkins atrod tādu cilvēku. Tas ir polis Edmunds Damazins. Edmunds ir ar mieru palīdzēt. Trešo reizi nākas visādiem paņēmieniem «organizēt» detaļas — lampu, kondensatorus, pretestības. Dažas detaļas dabūjam ar to uzticamo puišu palīdzību, kas strādāja «Gustlow-Werke» cehos.

Vjačeslavs Zeļezņaks parādīja apbrīnojamu apķērību. Vjačes-lavs sprieda, ka uztvērēju jāslēpj no visiem, bet tajā pašā laikā tam jābūt mums pie rokas. Tātad tam jāizskatās pēc. kāda saimniecības priekšmeta, teiksim, spaiņa, kur glabājas zābaku smērs (tādi spaiņi bija pie katra bloka). Vjačeslavs sameklēja skārda spaini un ļoti precīzi tam pierīkoja virsū uzliekamu seklu vāku, kas bija piepildīts ar zābaku smēru. Vāks bija stingri nostiprināts, izņemt to varēja tikai ar speciāla instrumenta palīdzību. Bet spaiņa vidū atradās uztvērējs, austiņas, kontaktdakša ar auklu un antenu. Spaini stipri sadauzīja un notriepa ar zābaku smēru, vārdu sakot, padarīja tā izskatu pavisam nepievilcīgu.

Edmunds Damazins solījumu izpildīja. Samontētais vienas lampas uztvērējs strādāja teicami.

«Radiospainis» glabājās pirmajā vai arī dažreiz septītajā barakā. Triecienbrigāde — tā sevi sauca kara gūstekņu nometnes pagrīdnieki — ik dienas saņēma informāciju par stāvokli frontēs un notikumiem Dzimtenē.

Reiz vācu politieslodzītie, kas strādāja nometnes kancelejā, brīdināja, ka pēc pusstundas būs kratīšana. Aiznest spaini uz kopējo nometni nevarēja — trīsdesmit metru attālumā atrodas sardzes tornis. Postenī stāvošais sargs varēja nojaust kaut ko aizdomīgu. Turklāt bija jau ari par vēlu. No vārtiem tuvojās nacistu banda •—• 25 —- 30 cilvēku ar atrotltām piedurknēm, atvērtām revolveru makstīm.

Esesieši iegāja barakā, bet mēs, ieslodzītie, pa vienam vai nelielās grupās klaiņojām pa sētu. Spainis stāvēja pie ieejas barakā, tur, kur bija jābūt spainim ar zābaku smēru. Torni jau atradās divi sargi —- viens rīkojās pie ložmetēja, otrs neatlaidīgi novēroja mūs. Lēni velkas minūtes. Skumjas māc sirdi. Kādam no puišiem ienāk prātā patīrīt savas tupeles. Ej nu sazini, vai šis cilvēks to gribēja darīt, laiku īsinādams, vai arī lai nomierinātu nervus, kamēr nacisti izkrata baraku. Pie spaiņa nostājās neliela rinda. Tā tik vēl trūka!

Aleksandrs Pavlovs bija atbildīgs par radiouztvērēja glabāšanu. Viņš kā tīģeris ar vienu lēcienu bija klāt spainim, atstūma puišus no uztvērēja, caur zobiem izgrūžot dažus stiprus krievu vārdus.

Neko neapjēguši, puiši mierīgi atgāja nost no spaiņa. Sašu Pavlovu visi cienīja, tāpēc ka viņš bija godīgs un drošsirdīgs.

Kratīšana nekādus rezultātus nedeva. Esesieši aizgāja, pat neiegāzuši nevienam pa galvu. No torņa pazuda arī otrs sargs, kas rīkojās ap ložmetēju. Viņa biedrs pagriezās un skatījās uz citu pusi. Mēs iegājām barakā. Vai traks! Pilnīgs grautiņš. Papīra matrači uzšķērsti, no sienām atrauti dēļi, vietām uzlauzta grīda. Un tomēr hitleriskie «pārcilvēki-» aizgāja tukšā.

Mēs jau agrāk gribējām pārnest uztvērēju uz citu vietu, jo baidījāmies, ka Edmunda Damazina biežās vizītes pie mums var radīt aizdomas apsardzē. Kratīšana parādīja, ka tas jāizdara pēc iespējas ātrāk.

Drapkinam kā elektriķim gadījās būt cūku kūts teritorijā. Viņš ierosināja cūku kūts kapo uzbūvēt nelielu būdu elektroierīču glabāšanai.

Kapo savukārt pārliecināja esesieti — cūku kūts šefu, ka tāda būda ir vajadzīga. Cūku kūts atradās aiz revīra. So stūrīti ieslodzītie reti apmeklēja, bet esesieši vēl retāk.

Tur ari aiznesa radiouztvērēju. Zābaku smēru aizstāja solidols. Drapkins ik dienas klausījās pēdējās ziņas un pārskatus nodeva Mihailam Ļevšenkovam.

Radiouztvērējs līdz pat pēdējai koncentrācijas nometnes dienai labi kalpoja padomju pagrīdniekiem.

Un katrreiz ar lielu laimes sajūtu, ar maigu, tīru un dziļu mīlestību uz Dzimteni mēs klausījāmies Maskavas balsi.

«Runā Maskava!

Padomju informācijas biroja ziņojums . ..

. . . Mūžīga slava varoņiem, kas krituši cīņās par mūsu Dzimtenes brīvību un neatkarību! Nāvi vācu okupantiem!»

A. Ciganovs. OPERĀCIJA «DZĪVE»

Sprieduma nebija. Vismaz man neviens to nenolasīja. Atveda no Bohumas cietuma uz Būhenvaldi, izcirpa matus no pieres līdz pakausim, izsniedza strīpaino arestanta uzvalku ar īpašiem soda apzīmējumiem. Bet kas būs tālāk? Pēc pārbaudes, guļot uz nārām, es — bēglis Nr. 39371 — domāju par savu tālāko likteni.

Bohumas cietumā pratināšanas laikā gestapovietis man paziņoja, ka esmu arestēts kā padomju spiegs, ka viens no Bohumas kara gūstekņu nometnes pagrīdes organizācijas vadītājiem, ka es Vācijā esot piekopis graujošu darbību un sabotāžu Krievijas labā. Es nekāds spiegs nebiju, bet par pārējo nodevējs Nikolajs Z., kas atklāja fašistiem mūsu pagrīdes organizāciju, gesta-poviešus bija informējis pareizi.

Mūs, trīsdesmit deviņus Bohumas nometnes pagrīdes aktīvistus, iemeta aiz Būhenvaldes dzeloņstieplēm. Vai es nebiju pārāk viegli ticis cauri?... Bet kādēļ gan «viegli»? Mani ieslodzīja fašistiskajā nāves nometnē. Vai tas ir maz? Ne jau skaistuma dēļ virs krematorijas dūmeņa vienmēr spīgo zilsarkanais uguns kronis.

Manas pārdomas pārtrauca balss:

— Trīsdesmit deviņi trīs simti septiņdesmit viens, uz izeju! Neviļus nodrebēju. Cenzdamies būt mierīgs, norāpjos no nāras, skatos uz barakas galu. Tur stāv Stepans Berdņikovs.

— Ir darbs, pastaigāsimies.

Mēs izejam tumsā.

Stepanu Berdņikovu es pazīstu gandrīz no pirmās dienas, kopš esmu Būhenvaldē. Sis dūšīgais neliela auguma cilvēks, ar enerģisku sejas izteiksmi ātri iemantoja mūsu grupas uzticību.

Stepans bija mazās nometnes 51. bloka dieninieks. Tas bija viņa, kā teikt, legālais amats. Bez tam Stepans Berdnikovs izpildīja arī pagrīdes organizācijas galvenā pilnvarotā pienākumu mazajā nometnē, kur ienāca aizvien jauni un jauni transporti ar ieslodzītajiem. Te viņi izgāja caur filtru, pašiem to neredzot. Pagrīdnieku grupa ar pieredzējušo konspiratoru, uzticīgo Komunistiskās partijas dēlu Berdņikovu priekšgalā rūpīgi pārbaudīja jaunienācējus, atklāja provokatorus un nodevējus, atlasīja uzticamus cilvēkus, pārliecinātus patriotus, lai papildinātu pa-:grīdnieku rindas lielajā nometnē.

Tajā vakarā, kad Stepans izsauca mani no bloka, es to visu nezināju, bet tomēr nojautu, ka Berdņikovs nav no tiem ieslodzītajiem, kuri vairs neuzskata sevi par sava likteņa noteicējiem. Jutu, ka viņš nav vienpatnis, ka aiz viņa stāv kāds slepens, varens spēks.

Mēs ejam tumsā un tikai nojaušam zem kājām taciņu, kas iemīta gar bloku.

— Kā tev ar nerviem, Aleksej, stipri? — Stepans jautā.

— Gatavs uz visu.

— Dod goda vārdu, ka par šo sarunu — nevienam.

— Vari būt pārliecināts, Stepan.

Berdņikovs mirkli klusēja, tad ar lūpām man pieskārās pie pašas auss.

— No Berlīnes spriedums pienācis. Jums visiem trīsdesmit deviņiem — nāves sods.

Mute kļuva sausa, sirds sažņaudzās. Tik tikko izgrūdu:

— Kad?

— Rīt sāksies. Ar visiem vienā dienā jau netiks galā — krematorija no bombardēšanas pamatīgi cietusi. Ja pirmajā dienā paliksi dzīvs, tad pacentīsimies tevi izglābt. Varbūt izdosies izglābt vēl vienu cilvēku. Lūk, tas ir viss, ko gribēju tev teikt. Mēs esam Dzimtenes kareivji, Ļoša, un mēs atrodamies kaujā. Esi stiprs.

Savām cietajām rokām Stepans saņēma manus plecus un pakratīja.

Neatceros, kā nokļuvu līdz savai vietai barakā.

Nu, ко —beigas tev ir, Aleksej Ciganov? Šodien 1944. gada 7. decembris. Rēķinu, cik esmu dzīvojis šai pasaulē. Iznāk 30 gadu un vienpadsmit mēnešu. Atceros, ka, būdams piecpadsmit gadus vecs zēns, gulēju siena kaudzē, salicis rokas zem galvas.

Caur šķirbu skaidu jumtā uz mani skatījās zvaigzne no augstām, zilām debesīm. Tad es pirmo reizi iedomājos:

«Interesanti, kas ar mani notiks pēc desmit gadiem? Bet pēc piecpadsmit?» Toreiz es neatbildēju uz šo jautājumu.

Taču biju dziļi pārliecināts, ka nākotnē, pieauguša cilvēka dzīvē, kas toreiz man likās tikpat tāla kā sudraba zvaigznīte debesīs, mani gaida kaut kas liels, brīnišķīgs un aizraujošs. Laikam visi tā domā, kad beidzas bērnība.

Un, lūk, tagad guļu pretīgajā nometnes barakā, sveši vēji dzen pār mani melno dūmu mākoņu driskās, kas smird pēc sadegušas gaļas. Šie dūmi plūdīs no mūra rīkles arī rīt, kad atbrīvosies, mana vieta uz nārām . . .

Bet Stepans taču teica: «Pacentīsimies tevi izglābt ...»

Paldies, biedri. Tikai ko gan jūs varat izdarīt šeit, šajā nāves vietā, kas iekalta trīskāršā svina un dzeloņstiepļu lokā? Tur, frontē, hitlerieši veļas atpakaļ no Padomju Armijas triecieniem, bet te visnotaļ vēl valda viņu ļaunais spēks. Bet, ja Berdnikovs nebija pārliecināts par glābšanas iespēju, kādēļ tad viņam vajadzēja likt man izciest tādas mokas un paziņot par gaidāmo izrēķināšanos?

Pienāca rīts.

Bloka durvīs atskanēja dežurējošā esesieša rejošā balss. Pie viņa kā apmāts pieskrēja vācietis — bloka vecākais. Visi sastinga, it kā nārām cauri būtu izskrējusi strāva. Bloka vecākais pasauca tulku.

— Politieslodzītajiem no trīsdesmit deviņu cilvēku lielās grupas ar mantām atstāt bloku.

Jā, tās ir beigas.

Laukumā pie pašas ieejas blokā nostājamies ierindā. Esesietis no svārku kabatas izņem papīra lapiņu un nodod to bloka vecākajam. Sāk nosaukt vārdus un uzvārdus. Katram jāatbild «es». Esesietim rokas saliktas aiz muguras, sejā sastingusi ļauna grimase.

— Noģērbt virsdrēbes!

Nometam strīpainās bikses un jakas, paliekam netīrā triko veļā, daži tikai apakšbiksēs, citi atkal vienā skrandainā kreklā.

Stindzinošais decembra mitrums kožas līdz kaulam. «Beigas, vai?» klusi jautā Griša červonskis, kurš stāv man blakus. Ko es varu atbildēt?

Hitlerietis atlasa deviņus cilvēkus, salīdzina viņu pazīmes ar tām, kas ierakstītas papīros. Atlasītos aizdzina uz krematorijas pusi.

Droši vien viņi noprata, ka ved nonāvēt. Nedabisks krīta bālums pārklāja viņu sejas. Vieni, bikli meklēdami glābiņu, skatījās gan uz vienu, gan uz otru pusi, citi atkal nevarēja novērst acis, kas bija bezprātīgu skumju pilnas, no krematorijas dūmeņa.

Mūs, palikušos, aizveda uz pirti un lika pilnīgi izģērbties.

Mēs stāvējām kaili, cieši saspiedušies kopā, lai ar saviem ķermeņiem kaut cik sasildītu viens otru. Neviens nekā nerunāja, neko nejautāja. Sirds smeldza, rāvās tālumā, brīvībā, uz dzimto Krieviju. Dzirdot soļus, bālās apjukušās sejas reizē pagriezās uz durvju pusi.

Pēkšņi durvis atvērās, aizelsies ieskrēja cilvēks sarkanā beretē un uzkliedza:

— Kas te ir no šo trīsdesmit deviņu cilvēku komandas? Man vajadzīgs viens cilvēks.

Uz viņa pusi soli paspēra sīks jaunietis, vārdā Vasja (viņa uzvārdu es nezinu, atceros tikai, ka viņš bija no Ļeņingradas apgabala, no stacijas Dno). Cilvēks sarkanā beretē paķēra Vasju aiz rokas un izveda no pirts. Pa logu mēs redzējām, kā viņi ātri aizgāja uz krematorijas pusi. Vasjas basās kājas steidzīgi tipināja blakus bendes apkaltajiem zābakiem ...

Vēlāk es uzzināju, ka bendēm bijusi brīva desmitā cilpa, un viņi nosūtīja pēc vēl viena upura, vienkārši un lietišķi, it kā

pēc čemodāna vai saiņa, kuram pēkšņi atradusies vieta mašīnas kravas kastē.

Sabiedroto aviācija nesen sabombardēja krematoriju, un tās «caurlaides spēja» neļāva bendēt ļaudis plūsmas veidā. Mums, kas bijām palikuši, lika apģērbties.

Nāves brīža attālināšanās nedaudz uzmundrināja. Bailes mazlietiņ norima. Ikviena apziņā iegailējās mazs cerību stariņš uz izglābšanos, it īpaši tad, kad aizveda uz lielās nometnes 43. bloku, sadalīja pa galdiem un ierādīja vietas uz nārām.

Es apzinājos, ka šai barakā mēs esam pagaidu iemītnieki. Rīt, bet varbūt arī šodien naktī, pēc mums atnāks un aizvedīs uz krematoriju. No dienā pārdzīvotā, no domām par tuvo nāvi kļuva nelabi, reiba galva.

Vakarā blokā ienāca Stepans un kopā ar viņu vēl kāds puisis pelēkos svārkos. «Jūs ar Červonski ātri apģērbieties un sekojiet mums,» Berdņikovs sacīja.

Pēc minūtes mēs četratā izgājām no bloka.

— Nu, draugi, tagad klausieties Kostju^1, un nekādu jautājumu.

Stepans paspieda mums rokas un pazuda tumsā. Mēs palikām ar Kostju.

— Iesim, zēni. Augstāk galvas! — viņš teica.

Tumša ir Būhenvaldes nakts, bet vēl tumšāka meža siena, kas ieslēgusi nometni. Tikai reizēm dzeltenās starmeša gaismas kūļi sāk taustīties pa nometni.

«Kur šis puisis mūs ved?» pa ceļam es domāju. «Ne jau lidmašīnā iesēdinās. Pieņemsim, ka kaut kur paslēps, bet gestapo-vieši taču nerimsies, kamēr atradīs. Ar suņiem izmeklēs visu nometni, atradīs un pakārs. Taču Stepana un Kostjas pārliecība ietekmēja ari mūs. Laikam jau zina, ko dara, ja uzņēmušies.» No šīm domām kājas kļuva stingrākas, solis raitāks.

No miglas iznira elektrolukturīša sarkanā acs. Sarkanais riņķītis, šūpojoties gaisā, tuvojās. Mēs apstājāmies. Kostja trīs reizes iesvilpās. Lukturīša īpašnieks atsaucās tāpat.

Pēc dažām sekundēm mēs satikāmies. Šim cilvēkam bija tāds izskats, kas ilgi paliek atmiņā: smalki sejas vaibsti, ērgļa deguns, melni, viļņaini, atpakaļ atsukāti mati. Es viņu jau agrāk biju redzējis nometnē un zināju, ka viņu sauc Aleksis Nāgelis un ka

1 Konstantīns Krokinskis — Būhenvaldes ieslodzītais, viens no pagrīdes

organizācijas drošības nodaļas darbiniekiem.

viņš ir vācu komunists. Viņš uz piedurknes nēsāja nometnes policista lenti. Kostja vāciski parunāja ar Aleksi un pamāja man ar Červonski, lai viņam sekojam.

Mēs gājām tālāk un tālāk no krematorijas, atstājām aiz sevis 51. bloku, no kura mūs šorīt veda uz nāvi. Nogriežoties pa labi, mēs nokļuvām uz liela laukuma, kas bija vāji apgaismots ar elektriskām spuldzēm.

Piegājām pie kāda bloka. Kostja paraustīja durvju rokturi. Durvis bija aizslēgtas. Tad viņš piedāvāja mums atsēsties pie sienas uz sola, bet pats kopā ar Nāgeli tumsā nozuda.

Mēs ar Červonski sēdējām ne dzīvi, ne miruši, gaidot, kas notiks tālāk. Pat čukstus baidījāmies sarunāties.

Pēc brīža Kostja un Aleksis atgriezās. Kopā ar viņiem bija vēl kāds cilvēks. Nepazīstamais atvēra barakas durvis. Iegājām istabiņā ar dēļu sienām.

Tagad mēs labāk varējām apskatīt cilvēku, kurš izturējās kā bloka saimnieks. Drukns, platu seju, brīvībā viņš droši vien kļūtu resnītis. Pelēkās acis gudras, mierīgas.

Mēs sēdējām un klausījāmies, kā Kostja un Aleksis klusi, bet neatlaidīgi centās šo cilvēku par kaut ko pārliecināt. No atsevišķiem maz saprotamiem vārdiem nojēdzu, ka viņi runāja par mums. Kostja teica, ka Červonskis un es esam padomju komunisti, kuriem piespriests nāves sods par kaitniecību fašistu aizmugurē, un ka mūs noteikti jāizglābj.

Vācietis domīgi māja ar galvu, slaucīja ar roku plato pieri un kaklu. Acīm redzot, tas viņam nebija viegls uzdevums. Brīdi klusējis, pajautāja:

—• Vai fotogrāfijas viņu lietās ir?

— Nav, ir tikai pirkstu nospiedumi.

— Un tomēr jūs esat diezgan zīmīgi biedri — viens rūsganiem matiem, otrs bakurētains . .. Nu, lai iet!

Viņš apstiprinoši pamāja Kostjam un Aleksim un pasauca kādu no blakus istabas. Atnāca ārsts čehs, iesirms tumšmatis. Vācietis viņam kaut ko norādīja, bet, ko īsti, nesapratu.

Sekojiet man, — čehs sacīja skaidrā krievu valodā.

Viņš izveda mūs uz ielas. Pa nogāzi aizgājām līdz lielā revīra 5. palātai.

Nopūtas un vaidi nāca no visiem stūriem. Degunā iecirtās asa smaka. Pēc tam kad čehs atrada mums tukšas divstāvu nāras (mana vieta augšā, Červonska — apakšā) un palīdzēja uzģērbt garus slimnīcas kreklus, Kostja iesauca mani atejā.

-— Tātad, Aleksej, uzklausi mani uzmanīgi. Rīt esesieši nonāvēs un sadedzinās visus pārējos no jūsu grupas. Tevi un Cer-vonski pamēģinās izglābt uzticami biedri tepat revīrā. Tikai divus. Vairāk mēs neko nevaram izdarīt. Kā jūs glābs, — to jūs paši redzēsiet. Jūsu uzdevums -— gulēt un vairāk vaidēt. Pa palātu nestaigāt, ar slimniekiem nerunāt. To visu pasaki Červonskim. Nu, «slimniek», paliec sveiks un neklepo.

Kostja pasmaidīja un aizgāja.

Es jutos norūpējies un, tāpat kā iepriekš, nevarīgs. Es, protams, neticēju nekādam brīnumam — lidmašīnai, ar kuru varētu izrauties no Būhenvaldes brīvībā. Un tomēr cerēju, ka mani kaut kādā veidā gudri noslēps. Bet te virs manas gultas, tāpat kā pie citiem slimniekiem, karājās birka, uz kuras uzrakstīts mans vārds, uzvārds un nometnes numurs. Vispār mani neviens neslēpa! Es domāju, ka vajag tikai esesietim aiziet garām nārām un ieraudzīt mani, lai sekundes laikā mans liktenis būtu izšķirts. Katru reizi, kad pa logu ieraudzīju pelēkā šinelī tērpušos esesieti, domāju, ka tuvojas inana nāve.

Tā pagāja divas dienas.

Trešajā dienā palātā ienāca jauneklīgs gara auguma gaišmatis garā uzsvārcī. Viņš, rokas aiz muguras salicis, staigāja pa palātu uz priekšu un atpakaļ, aizvien biežāk un biežāk skatījās uz mūsu nārām un beidzot, pienācis klāt, uzmanīgi izlasīja birkas. Tā kā citiem slimniekiem viņš tik lielu uzmanību nepievērsa, var iedomāties, ko mēs ar Červonski šais mirkļos pārdzīvojām.

Pēc tam šis cilvēks uzsvārcī aizgāja uz palātas tālāko stūri, nosēdās aiz galdiņa un vistīrākā krievu valodā noteica:

— Numurs trīsdesmit deviņi trīs simti septiņdesmit viens, pienāciet pie manis.

Es nokāpu no nārām un vaidēdams piegāju pie galda.

Gaišmatis piedāvāja man apsēsties, nesteigdamies nolika sev priekšā kaut kādas iegarenas blankas, kas bija aprakstītas vācu valodā, uzmanīgi apskatīja mani un pajautāja, kāpēc es esmu tik stipri nosvīdis. Patiešām man piere bija nosvīdusi.

— Galva stipri sāp un krūtis lauž. Laikam būs plaušu karsonis.

—• Kur esat dzimis?

—• Kaļiņinas apgabalā.

—• Gandrīz esam novadnieki. Es 1940. gadā tur biju karaspēka nometnē. — Viņa sejā, kas pirms tam bija apmākusies, atplauka gaišs smaids.

Savējais! Man sirds kļuva mierīgāka.

— Es zinu, kas jums par slimību. —- Un, pieliecies man tuvāk, \iņš klusi pateica vārdus, kas man lika sastingt.

— Tātad pārvelku jums krustu.

Nekustīgi sēdot, pat acis nemirkšķinot, es skatījos viņam sejā. Saspringti domāju, kā jāsaprot šie vārdi. Un vispār kas ir šis cilvēks — provokators, bende vai glābējs.

— Esesiešiem paziņos, ka jūs esat miris, — gaišmatis turpināja. — Skaidrs? Bet ievērojiet, ka es riskēju ar savu galvu. Ja iegāzīsimies, — spīdzinās. Jums jābūt stingram, lai arī kā spīdzinātu. Sapratāt?

Es gribēju pielēkt kājās, apkampt un noskūpstīt šo pašaizliedzīgo, cēlo cilvēku, bet nedrīkstēju aizmirst, kur mēs atrodamies. Es čukstus zvērēju, ka vīrišķīgi izturēšu jebkuras mokas, un pateicos viņam, jūtot, ka acīs sariešas asaras.

— Man nav jāpateicas. Es izpildu savu pienākumu pret Dzimteni.

Viņš ar plašu vēzienu pārvilka krustu vienai no blankām un palūdza, lai pasaucu Červonski. Pārvilcis krustu arī Červonska kartītei, viņš aizgāja. Mēs šo cilvēku vairs neredzējām.

Guļu uz nārām un domāju, ko biedri ar mani grib tālāk darīt un kā man izturēties, — vai apklust un nekustīgi gulēt kā līķim vai arī turpināt vaidēšanu. Ārsts čehs man palīdz to noskaidrot. Viņš spaida man vēderu un saka: «Jums ir jāatvieglo kuņģis.» Nokāpu no nārām, noģizdams, ka atejā mani gaida Kostja. Tā arī ir.

—• Kā klājas, mirēj?

—- Guļu kā līķis. Akls taču parakstīts.

—- Ko nu, ko nu! Turpini vaidēt, neaizmirsti — jūs ar Červonski esat smagi slimi. Tev asa reimatisma lēkme, šausmīgas sāpes.

Es jau biju pieradis nebrīnīties un Kostjas vārdus bez liekiem jautājumiem uztvēru kā pavēli.

— Rīt izšķirošā diena, — Kostja turpināja. — Fašisti vedīs nogalināt pēdējos deviņus cilvēkus no jūsu grupas. Pareizāk sakot, vedīs septiņus, bet divus līķus ar jūsu uzvārdiem aizvedis uz krematoriju tieši no revīra. Ja esesieši pieņems šos līķus kopā ar aktiem par jūsu nāvi, tad jūs esat glābti. Ceru un pat esmu pārliecināts, ka viss būs labi. Tātad nezaudējiet dūšu, zēni, stiprinieties. Te jums abiem garastāvokļa uzlabošanai. — Kostja man pasniedza tabakas paciņu.

Daži spīdzināšanas rīki no fašistisko nezvēru arsenāla

Tai pašā vakarā ārsts čehs pienāca pie mūsu nārām un, sakārtojot segu, neuzkrītoši iedeva man kādu papīra vīstoklīti un pačukstēja: «Labi iemācies.» Es saspiedu papīru dūrē. Pēc tam viņš mierīgi, nesteigdamies noņēma no manas gultas birku un uzlika citu.

Lasu mirušā biedra vārdu un uzvārdu: «Oņiščenko Stepans. Nr. 61527.» Tā viņu sauca. Tātad tagad tā sauc mani. Pagriezies uz sāniem, uzmanīgi attinu papīru, no kura izkrīt divi drēbes gabaliņi ar iespiestu Oņiščenko nometnes numuru. To vajadzēs piešūt pie strīpainās jakas un biksēm. Bet kas tur uz papīra sīkiem burtiem rakstīts? «Stepans Oņiščenko, dzimis 1917. gada 22. decembrī. Dzīvojis Azovas-Černomorskas novada Anapas pilsētā. No 1936. gada slimo ar reimatismu. Revīrā atrodas no 1944. gada 19. oktobra.»

Prātā to visu paturēt nav grūti, bet pierast gan nav viegli. Dzīvoja puisis jaukā saulainā novadā. Kaut arī uzrakstīts «slimoja ar reimatismu», bet Stepanu Oņiščenko es iedomājos kā vienmēr jautru, baltzobainu, tumši iedegušu dienvidnieku. Cilvēkam bija gaiši sapņi, mīlestība . . . Visu pīšļos samina fašistiskais zvērs. Bet arī pēc nāves Stepans cīnās ar ienīsto ienaidnieku. Viņa vārds glābj biedru. Nepazinu tevi, Stepan, bet tu kļuvi man vistuvākais cilvēks.

Červonskim iedeva birku ar Brikuna uzvārdu.

Nakts pirms nāves soda izpildīšanas bija neciešama. Nebeidzamās domas aizdzina miegu. Domās atvadījos no sievas, meitas. Viņas nezina, ka šodien varbūt ir mana pēdējā nakts . . .

No jauna jau nez kuru reizi atmiņā uzaust tas viss, ko pārdzīvoju, pirms nokļuvu Būhenvaldē.

. . . 1942. gada vasarā Volhovas frontē ielenkums. Ievainotā kāja pietūkusi kā baļķis. Badā novājējuši — iztikām ar ogām, zaķkāpostiem, -— lauzāmies pie savējiem. Nevienlīdzīgās sadursmēs ar ienaidnieku aizvien mazāka kļuva kareivju saujiņa. Kā pēdējo no frontes gaitām atceros to, ka pacēlu revolveri, bet kāds neredzams spēks man izrāva no kāju apakšas zemi. Asas sāpes kājā —- un viss pazuda melnā bezsamaņas bezdibenī. . .

Nokļuvu gūstā. Drausmīgi pārgājieni pa četrdesmit kilometru •» diennaktī konvoja pavadībā. Līķi, līķi, biedru līķi, kas no bada un lodēm gulēja ceļa rudens dubļos.

Kauņas nometnē saslimu ar tīfu. Slimos veda uz «Sesto fortu». Atceros Brāļu kapus, kur grēdās krāva mirušos. Draugi neļāva man nomirt, atkopa.

Ceļš uz Vāciju caur pārsūtīšanas nometnēm un karceriem. Kā sunim skārda žetons uz kakla ar numuru 126044. Blūze no netīrumiem un sviedriem sacietējusi, nelokās kā bruņas.

Sitieni ... Ar ko tikai nesita fašistiskie izdzimteņi neaizsargātos gūstekņus: dūrēm, nūjām, gumijas stekiem, zābakiem. Reiz pamodos sasists pilnīgā tumsā uz karcera cementa grīdas. Salmos čabinājās un pīkstēja žurkas. Kad atvēra durvis, pie ieejas man kaut kur aizķērās kāja. Atskatījos pār plecu: konvojnieki stiepa ārā kara gūstekņa līķi. Nemaz nezināju, ar kādu kaimiņu kopā esmu pavadījis nakti . ..

Taču bija arī gaišas istabas. Vienā tādā istabā Būhenvaldē mani ieveda ar sasietām rokām. Uz balta skapīša stāvēja flakoni, kas istabā izplatīja zāļu smaku. No rozetes pie liela, balta krēsla stiepās vads. Vada galā, kas bija pārmests pāri krēsla mugurai, spīdēja adatas. Pie sienas virs baltas kušetes šķērsām rūpīgi saliktas pletnes. Aiz galda, kas pārklāts ar zaļu drēbi, sēdēja fašistiskie bendes. Kad es sāku noliegt, ka darbojos pagrīdē, viņi piecēlās. Vispirms viņi sita ar dūrēm, pēc tam, kad nokritu uz grīdas, — ar zābakiem. Piecēla, uzmeta uz baltā krēsla. Nošķindēja roku dzelži. No «elektriskā manikīra» es paģību. Pamodos kamerā . . .

Kad, guļot Būhenvaldes revīrā, es gaidīju nāvi, atmiņā uzausa ne tikai pārciestās mokas un fašistisko spīdzinātāju sejas.

Atcerējos biedrus, brīnišķīgus, sirsnīgus cilvēkus. Kaulainie, bet stiprie draugu pleci vienmēr bija blakus. Uz tiem varēja balstīties tumšajos gūsta mēnešos. Vienmēr atradās tādi ļaudis, kuri dalīja uz pusēm pēdējo kartupeli vai maizes gabalu, lai saglabātu man dzīvību.

Un, beidzot, trīsdesmit astoņi kaujas biedri pagrīdnieki: rostovietis Ivans Kubrikovs, maskavietis Vjačeslavs Volodins, Nikolajs Jeršovs no Vjazmas, Aleksandrs Gudovskis no Zaporož-jes, ļeņingradietis kapteinis Andrejs Mozgovojs. Pārējos konspirācijas nolūkā pazinu tikai pēc vārdiem vai pseidonīmiem.

Mēs organizējām sabotāžu. Uz Vāciju katorga aizdzīto cilvēku vidū izplatījām lapiņas, kas stāstīja taisnību par stāvokli frontēs, par drīzu un neizbēgamu hitlerisma sagrāvi, centāmies izklīdināt Gebelsa propagandas miglu.

Visi trīsdesmit astoņi, tāpat kā es, izgāja caur karceriem un spīdzināšanas kamerām. Trīsdesmit jau atdevuši savu dzīvību par Dzimteni — viņi pakārti un sadedzināti krematorijā. Pali-

kusi deviņi. Rīt beigs pukstēt šo deviņu sirdis. Vai arī septiņu. Mēs ar čenonski nevienu nelūdzām, lai mūs glābj. Būhenvaldes pagrīdes biedri, riskējot ar savām dzīvībām, mēģināja izglābt kaut divus. Tā gadījās, ka viņi izvēlējās tieši mūs . . .

Antifašistu starptautiskā brālība mums palīdzēja. Sirdi pildīja karstas pateicības un cieņas jūtas pret šiem vīrišķīgajiem ļaudīm. Es vēl vairāk apzinājos mūsu lietas lielo taisnīgumu.

Lūk, par ko es domāju naktī pirms nāves soda izpildīšanas.

Bet, kad uzausa pelēka gaisma, sirdī atkal iezagās bailes. Saspringti raudzījāmies logā. Nometnes dzīvē sākās parastā pelēkā ikdiena. Torņos nomainījās sargi. Ļaudis strīpainos tērpos ar pelēkām sejām, kas atgādina maskas, kurās sastingusi noguruma un bēdu izteiksme, drebinoties no aukstuma, stājās kolonās un gāja uz pārbaudi.

Un, lūk, tas, ko mēs gaidījām, aizturējuši elpu.

Aiz barakas stūra parādījās divriča. To stūma divi sanitāri. Tur, pārklāti ar skrandainu segu, gulēja divi mirušie. Mūsu kaujas biedri — Oņiščenko un Brikuns — devās savā pēdējā ceļojumā — uz fašistu krematorijas krāsni. Bet hitleriešiem tie bija Ciganovs un červonskis. Sanitāri stūma ratiņus kalnā. Nez kādēļ es gribēju, lai drēbes gabals noslīdētu un atsegtos mirušo sejas, bet tajā pašā laikā baidījos no tā. Ratiņi nozuda aiz stūra.

Es atkritu uz gultas, mēģinādams iedomāties, kas notiek tālāk. Laikam jau aizvesti. Bendēm rāda līķus un dokumentus. Pienākusi izšķirīgā minūte. Bet varbūt vēl nav pienākusi. Varbūt jau atskan komanda: «Krāsnī!» Vai arī atklāta krāpšana un sanitārus aizved uz aresta telpām spīdzināt? Neciešamu moku pilnas minūtes likās kā veselas stundas. Tā pagāja diena.

Otrās dienas beigās mēs sapratām, ka briesmas ir garām. Vismaz pagaidām esam izvairījušies no bendes cilpas.

Trešajā dienā ieradās Ivostja, čehu ārsts un tas vācu komunists, kas mūs naktī uzņēma revīrā. «Nu, jūs jau esat gandrīz veseli, krīze ir cauri, un tagad mēs jūs pārvedīsim uz atveseļošanās bloku. Ģērbieties!» čehs sacīja.

Kamēr es ar savām liesajām kājām līdu strīpainajās biksēs, vācietis lauzītā krievu valodā pačukstēja: «Hitlers ir viltīg, bet mēs ir vēl viltīgāk.» Un apmierināts piemiedza aci. Es atbildēju viņam tāpat.

Kad izgājām ar Kostju uz ielas, es iejautājos, kas noticis ar maniem biedriem.

— Visi nonāvēti, — viņš atbildēja. — Esesieši jūsu līķus pieņēma, bet pazīmes izskatīja ļoti rūpīgi. Labi, ka līķus bija prātīgi izvēlējušies, citādi nezinu, kā mēs ar tevi šobrīd izskatītos. Bet tagad viss ir kārtībā.

Kostja aizveda mūs uz septīto bloku un pateica, ka šeit mums vajadzēs palikt veselu nedēļu, kamēr nometnē aprims sarunas par nāves soda izpildīšanu šiem trīsdesmit deviņiem cilvēkiem, bet pēc tam redzēsim, ko darīt tālāk.

Viņš aizgāja, bet pēc pusstundas atkal bija klāt ļoti norūpējies. Viņš aizveda mani uz 12. bloku, izšķīra ar Cervonski. Kādēļ tas bija vajadzīgs, es neprasīju un tā arī nekad neuzzināju iemesla. Acīm redzot, organizācijai bija kaut kādi īpaši apsvērumi.

12. bloka vecākais bija ieslodzītais čehs, Prāgas universitātes profesors. Mēs saucām viņu par Jemeljanu Jaroslavoviču. Laikam viņš kaut ko zināja par to, ko esmu izcietis, un izturējās pret mani ar tēva mīlestību.

Negribu aizvainot nevienu citu tautību ieslodzīto biedru. Mūsu kaujinieciskā draudzība ar viņiem izturēja visbargākos pārbaudījumus. Bet tomēr īpaši gribas pastāstīt par čehiem. Viņi izturējās pret mums, krievu ļaudīm, ne tikai biedriski, bet gan kā īsti brāļi. Līdz šim un, jādomā, tā būs uz visu mūžu, kad es dzirdu vārdu «čehs», sirdī sajūtu kvēlu simpātiju un atzinības uzplūdus.

Jemeljans Jaroslavovičs mani sauca vārdā — Stepans. Es apbrīnojami ātri pieradu pie sava jaunā vārda un uzvārda.

Reiz janvāra pirmajās dienās viņš pasauca mani pie sevis.

— Šodien mēs šķiramies, draugs Stepan. Tu esi izveseļojies. Te tev būs norīkojums uz lielās nometnes 19. bloku. Un te, lūdzu, paņem šo. — Jemeljans Jaroslavovičs pasniedza man maizes porciju, kaut gan no rīta es jau vienu saņēmu. Nezinu, ar kādu lielisku mierlaika dāvanu var salīdzināt šo erzaca maizes gabaliņu. Nekāds salīdzinājums nebūs pārspīlēts.

Neļaujot man pateikties, Jemeljans Jaroslavovičs apkampa mani un sacīja:

— Fašisms jau raustās agonijā, tas ir skaidrs. Bet mums vēl joprojām draud nāves briesmas. Un tomēr es ticu, Stepan, ka fti sveiks atgriezīsies Dzimtenē. Noteikti atgriezīsies! Jūsu Dzini- • tene — vislabākā zeme pasaulē.

Strīpainajā blūzē un biksēs, uz kurām bija uzšūts numurs, kas agrāk piederēja Stepanam Oņiščenko, es izgāju no revīra un devos uz nometni pretī jaunai cīņai, jauniem pārbaudījumiem.

Un pārbaudījumi sākās pēc minūtes.

Es nepaspēju aiziet līdz 19. blokam, kad pēkšņi dzirdēju vārdus:

—• Velns parāvis. Aleksej, tu dzīvs! Bet mums teica, ka jūs visus izlaiduši caur skursteni.

Un manī ziņkārīgi nolūkojās ieslodzītais no 51. bloka, no kurienes mani veda uz nāvi.

Es kaut ko nomurmināju un pasteidzos no viņa atkratīties.

Atnācis 19. blokā, es nepacietīgi gaidīju ierodamies Kostju. Es nešaubījos, ka viņš atnāks un rūpīgi noinstruēs, kā man tālāk rīkoties.

Vēl pirms Kostjas uz bloku atnāca Griša Červonskis. Mēs tikko manāmi sasveicinājāmies, cenzdamies neparādīt savu prieku, redzot viens otru.

Kostja tiešām nelika sevi ilgi gaidīt. Viņš atnāca kopā ar Stcpanu Berdņikovu. Es pastāstīju viņiem par satikšanos uz takas, kā arī par to, ka te, 19. blokā, sastopami pazīstami cilvēki, kaut gan sarunā ar mani viņi neielaižas.

— Par to tu neuztraucies, — Berdnikovs sacīja. — Jūs esat ierakstīti darba komandā, kura rīt dosies uz Moizlovecas pilsētiņu, kas atrodas starp Drēzdeni un Leipcigu. Pagrīdes darbs būs jāveic arī tur. Bet esiet uzmanīgi. Centieties neiekrist. Otrreiz nez vai izdosies izglābt.

Hitleriskā reiha agonijas dienās pa Vācijas dzelzceļiem kā vajāti zvēri šaudījās vilcienu sastādi ar koncentrācijas nometņu ieslodzītajiem. Kur un kādēļ viņus veda? To īsti nezināja paši konvo jnieki.

Fašistiskā cilvēku iznīcināšanas mašīna, kas bija sakropļota no bumbu triecieniem, mūsu un sabiedroto uzbrūkošā karaspēka ielenkta, tomēr vēl turpināja darboties. Komandanti saņēma pavēli evakuēt ieslodzītos, un pavēle tika izpildīta. Nežēlīgi, bez ierunām, bezjēdzīgi. Tam, ka mocītāji labprātīgi atvērs vagonu cietuma durvis un teiks: «Jūs esat brīvi,» — neviens no mums neticēja.

Es nokļuvu ešelonā, kurš no Moizlovecas devās nezināmā virzienā. Mēs nojautām — mūs ved iznīcināt.

Kavēties nedrīkstēja. Amerikāņu aviācijas uzlidojuma laikā uz Falkenavas staciju ieslodzītie izrāvās brīvībā. Arī es bēgu.

Sprādzienu troksnis, šķembu kaucieni, konvojnieku nekārtīgā šaušana, vaidi — viss palika aiz muguras. Mēs gājām arvien tālāk uz austrumiem, pretī Padomju Armijai .. .

Pagājuši piecpadsmit gadi.

Es dzīvoju Kaļiņinas apgabalā, savā dzimtajā sādžā. Skolā mācu vēsturi. Kad bērniem stāstu par darbaļaužu starptautisko solidaritāti, par antifašistu brālību, klasē kļūst neparasti klusi. Pelēkās, brūnās, zilās un melnās bērnu acis uz mani skatās īpaši neatlaidīgi un nopietni. Tas laikam tāpēc, ka skolēnus iespaido skolotāja satrauktais stāstījums.

N. Tičkovs. LIELAIS REVĪRS

Vai zini, ka ieeja Būhenvaldē ir caur vārtiem, bet izeja — caur dūmeni, — sacīja viens no maniem jaunajiem paziņām — būhenvaldietis Boriss Smirnovs.

— Caur kādu dūmeni? — es jautāju.

— Caur krematorijas dūmeni, — Boriss atbildēja tā. it kā runātu par visparastāko lietu, un paskaidroja: — No Būhenval-des vēl neviens nav izlaists, bet krematorija katru dienu strādā ar pilnu slodzi.

Nokļuvis akmeņlauztuvē, es sapratu, kādēļ Smirnova vārdos izskanēja tāda bezcerība. Bada uzturs un nežēlīgais darbs šajā Būhenvaldes ellē darīja savu. Es staigāju grīļodamies, melni riņķi virmoja acu priekšā, ķermeni klāja augoņi.

Nolēmu iet uz lielo revīru.

Lielajā revīrā, kas atradās nometnes attālākajā stūrī, bija sešas barakas. No citām barakām resīrs bija atdalīts ar dzeloņstiepļu žogu, bet bez strāvas. Pie žoga vārtiem dežurēja sargs • no ieslodzītajiem, kurš man arī paskaidroja, kā nokļūt slimnieka uzņemšanas telpās.

Uzņemšanas telpās mani apskatīja ārsts — brūnmatains vācietis, kas arī bija cietumnieks, jo viņam pie baltās pavāra tipa blūzes bija piešūts sarkans trijstūris. Pagriezies viņš pār plecu uzkliedza:

— Herbert!

Ienāca jauniņs vācietis, kas ari bija politieslodzītais, un uzaicināja mani uz operācijas telpām.

Es apgūlos uz galda.

— biarkozi? — Herberts jautāja.

Ja tā jautā, tad tas nozīmē, ka anestētisku līdzekļu viņiem trūkst. Kā gan citādi. Pat jābrīnās, ka cietuma barakā, kuru sauc par slimnīcu, vispār ir medikamenti. Lai jau tie paliek nopietnām operācijām.

— Griez tāpat, bez narkozes.

Pēc operācijas sanitārs, kuru sauca par Juzefu, aizveda mani uz palātu. Es apgūlos norādītajā gultā un drīz iemigu.

Rītā pamodos, kad Juzefs man padusē bāza termometru. Skatos apkārt. Visur vienvietīgas un divvietīgas gulLas, kurās klusi guļ līdz nepazīšanai novājējuši ļaudis drūmām sejām. Pelēkas sienas, pelēkas sejas.

Izdalījis termometrus, Juzefs, mērīdams pulsu, ar smilšu pulksteni gāja no viena slimnieka pie olra. Pukstu skaitu viņš paziņoja manam kaimiņam, kurš skaitļus ierakstīja kartītē. Pēc tam sanitārs savāca termometrus, bet mans kaimiņš tais pašās kartītēs atzīmēja temperatūru.

—- Nu, tagad vizīte, bet pēc tam brokastis, — sacīja mans kaimiņš, ne uz vienu nepaskatīdamies.

— Bet kas ieradīsies vizītē? — es iejautājos.

-— Helmuts Tīmanis.

— Esesietis?

— Nē, vācu komunists.

Tūdaļ atvērās durvis, un palātā ienāca tas pats vācietis ar brūniem, cirtainiem matiem, kurš vakar mani pieņēma. Kopā ar viņu ienāca arī Herberts.

Sākās vizīte.

Helmuts uzmanīgi skatījās kartītēs, izjautāja ļaudis par pašsajūtu. Vairums slimnieku bija krievi, un Helmuts ar viņiem runāja diezgan pareizā krievu valodā. No tā, kā Helmuts izturējās pret slimniekiem, varēja spriest, ka viņš ir labs, atsaucīgs cilvēks.

— Kāja it kā labāka, doktor, — skaidroja kaimiņš, kas atradās pa labi no manis, — bet, kad atsperos, sāp.

— Labi, paguli vēl pāris dienas, pēc tam uz laiku atbrīvosim no darba, piekrīti?

— Paldies, doktor, piekrītu.

Helmuts mazliet pasmaidīja, aizgāja tālāk.

— Nu, kā tev klājas? — viņš jautāja, pienācis pie manis.

— Labāk, doktor.

— Labi, atpūties vien.

Pēc vizītes telpu uzkopējs

izdalīja «racionu». Revīrā slimniekiem bija tāda pati deva kā nometnē.

Es ievēroju, ka neviens pats slimnieks neatslcjas sēdus gultā, un čukstus vaicāju kaimiņam: «Vai tad te visi ir tādi, kas guļ uz nāves gultas?» Viņš paskaidroja, ka esesieši gari nerunā: kas var sēdēt, tas var arī strādāt. Tos, kuri sēž, tūdaļ dzen atpakaļ darba komandā.

No blakus palātas atskanēja: «Achtung/» Juzefs

un telpu uzkopējs nervozi sāka skraidīt s'a p gultām, iztaisnojot virs segas pavisam novājējušo slimnieku rokas.

— Guli tā, — kaimiņš man parādīja, — pēc komandas «mierā».

— Achtung! — uzkliedza Juzefs un pats sastinga miera stājā.

Cauri palātai, ne uz vienu neskatīdamies, ātri izgāja esesiešu

virsnieks ar kalsenu, apmākušos seju.

—- Tas ir Žitļavskis, revīra vecākais ārsts, — kaimiņš teica.

Pēc tam kad esesieša soļi apklusa, palātā kādu brīdi valdīja ft kā pamirums, pat vaidus vairs nedzirdēja. Tad kāds skaļi nopūtās, ļaudis sāka runāt, sakustējās. Tagad varēja sīkāk parunāt ar kaimiņu. Viņš bija polis, uzvārdā Novaks, pirms kara strādājis par atslēdznieku. Novaks diezgan labi runāja krieviski, un es nolēmu sīkāk viņu izjautāt par revīru. Man te daudz kas bija neskaidrs.

— Novak, paskaidro man, lūdzu, — akmeņlauztuvē, kā arī citās komandās ieslodzītos dzenā vairāk nekā suņus, nosit ne par ko, ar sitieniem un ņirgāšanos noved ļaudis līdz tādam izmi-

sumam, ka viņi metas uz stieplēm vai iet taisni virsū sargam. Vispār viss Būhenvaldes režīms ir tāds, ka cilvēks šai pasaulē ilgi neaizkavējas, bet te uzreiz — revlrs. Guļam, nestrādājam, mūs it kā grib izārstēt... Kā to lai saprot?

Lūk, ko man Novaks pastāstīja.

Sākumā Būhenvaldē nebija revīra. Komandants Kohs teica tā: «Būhenvaldē ir dzīvie un mirušie. Slimo nedrīkst būt.» Bet ar laiku komandantam bija jāmaina savi uzskati. Berlīnē viņam ieteica, ka nebūtu slikti Būhenvaldē organizēt hirurģisko praksi jaunajiem reiha speciālistiem. Ar ieslodzītajiem var izdarīt jebkurus eksperimentus — atbildības nekādas. Turklāt arī cietumniekus var iznīcināt neuzkrītoši, piemēram, ar iešļircinājumiem. «Iekārtojiet operācijas telpas un nelielu stacionāru,» Berlīnē ieteica. «Mums būs labi, un varēsim attaisnoties arī savai sabiedroto priekšā. Citādi viņu pārstāvji «Sarkanajā Krustā» ņurd. Arī Būhenvaldē viņu cilvēku ir ne mazums. Turklāt kādēļ sūtīt uz krematoriju bēgli ar mazu kaulu lūzumu, it īpaši, ja tas nav vecs? Mazs tekošais remonts — un viņš vēl mēnesi, divus nodzīvos ar to pašu plāno viru, pastrādās reiha labā.

Tā radās revīrs.

Revīru vada esesielis Žitlavskis ar saviem palīgiem — ober-šārfīreru Rogi un šārfīreru Vilhelmu. Sie «augstākās rases» pārstāvji uzskata par pazemojumu ārstēt vai kaut arī tikai apskatīt ieslodzītos. Vienīgi Žitlavskis dažreiz tikai prakses nolūkā operē, lai izmēģinātu roku. Uz mūsu ļaudīm viņš skalās kā uz «izejvielu eksperimentiem».

— Par to, lai saglabātu slimniekiem dzīvību, pašaizliedzīgi cīnās ieslodzīto antifašistu grupa. Tā, piemēram, revīra kapo Ernsts Buse (bijušais reihstāga deputāts), viņa vietnieks Oto Kips, vecākais sanitārs Helmuts Tīmanis, hirurgs Horns, terapeits Matušeks, sanitārs Heinrihs Zīderlands. Brīnišķīgi, lieliski cilvēki! Trūkst tik labu vārdu, lai varētu pateikties par visu to, ko viņi dara mūsu labā.

Es pateicos Novakam par šo sīko stāstu.

Nākamās dienas vakarā palātā ieveda piecus ieslodzītos. Trīs bija briesmīgi vāji — acīm redzot, tiem bijis daudz jāizcieš hitleriskajā katorgā, bet divi, cik varēja spriest pēc viņu normālā izskata, pavisam nesen nokļuvuši ienaidnieka ķetnās. Sanitārs pavēlēja tiem visiem apsēsties uz sola, atņēma segas, kurās viņi tinās, lai sasildītos, un aizgāja.

— Achtung! — no kaimiņu palātas atskanēja Juzcfa balss.

Kā melna ēna pagāja garām Žitļavskis, uzmetot dusmīgu skatienu tiem, kas sēdēja uz sola.

— Novak, kas ir šie ļaudis, un kāpēc viņus te atveda? — es jautāju.

— Uz apskati pie kara arsta.

— Tu taču teici, ka esesiešu ārsti ieslodzītos neapskata. Novaks uzmanīgi paskatījās apkārt, izteiksmīgi ar pirkstiem

parādīja, kā izdara iešļircinājumus.

— Viņus nonāvēs? —- es šausmās čukstēju. Novaks apstiprinoši pamāja.

— Bet tas pēdējais, jaunais, taču, liekas, vesels?

— Tātad ar kaut ko saniknojis fašistus, — Novaks atbildēja.

— Bet mūs arī var nonāvēt?

Novaks paraustīja plecus.

Drīz mani izrakstīja no re\īra un es saņēmu dokumentu par pagaidu atbrīvošanu no darba. Kad termiņš beidzās, es atnācu to pagarināt, bet man neveicās. Pieņēma esesiešu šārfīrers Vilhelms. Apskatījis mani, viņš noteica: «Tev jau sen laiks strādāt. Kāda komanda?»

— Strādāju akmeņlauztuvē.

— Nosūtīt turpat.

II

Nostrādājis dienu akmeņlauztuvē, nākamajā rītā es vēlreiz aizgāju uz revīru. Atkal pieņēma Helmuts.

— Kas sāp? — viņš jautāja. Es rādīju vietu, kur, kā man

bija zināms, parasti sāp, kad iekaisusi aklā zarna. r

— Aizej pie Matušeka uz pirmo baraku, viņš tevi apskatīs. Doktors Matušeks (politieslodzītais čehs) ilgi spaidīja man

vēderu un prasīja, kur sāp. Es rādīju vienu un to pašu vietu. Beidzot viņš stipri uzspieda vēdera kreisajā pusē un ātri atlaida rokas.

— Kur sāp?

Es nezināju, kur rādīt, jo man nekur nesāpēja. Matušeka jautājums iedzina mani strupceļā. Lai notiktu kas notikdams, es atkal parādīju to pašu vietu. Matušeks apsēdās aiz galda un uzrakstīja norīkojumu, kurā sapratu tikai vienu vārdu —  operiercni.

Drīz vien otrs politieslodzītais, ārsts Horns, mani operēja. Helmuts viņam asistēja. Operācijā, protams, atklājās, ka man nekāda apendicīta nebija. Nākamajā dienā vizītes laikā Helmuts

iejautājās:

— Kādēļ tev vajadzēja simulēt?

—- Lai nevajadzētu strādāt fašistiem.

— Vai tu saproti, ko runā? — Helmuts, pieliecies cieši klāt, čukstēja. — Neaizmirsti, ka te ir Būhenvaldē.

— No jums es nebaidos, Helmut. Jūs taču esat komunists. Par jums man stāstīja daudz laba.

— Labi, labi. Lieki nerunā. Veseļojies, tad iesi pie sanitāra Ludviga, tur vajadzīgs apkopējs. Tikai raugies, nerādies esesie-šiem acīs. Krievi tur strādāt nedrīkst.

III

Kad šuves sadzija, es devos pie Lud\iga. Viņš parādīja man palātu, kurā man bija jāstrādā un jādzīvo. Astoņas gultas bija ierādītas slimniekiem, pārējās trīs aizņēma Ludvigs, palīgstrādnieks Viktors un es.

Dažas dienas nostrādājis, es ievēroju, ka visi slimnieki pēkšņi kaut kur pazūd un viņu vietā nāk jauna partija. Man radās ļaunas aizdomas, bet prasīt Ludvigam neuzdrošinājos, jo reiz uz kādu manu jautājumu viņš atbildēja tā: «Būhenvaldē labāk ir zināt mazāk.»

Nolēmu pavērot, kas notiks tālāk. Pēc divām trim dienām atkārtojās tas pats — kad vakarā iegāju palātā, gultās atkal bija citi cilvēki.

Nākamajā rītā līķu nesējs Marians (bija arī tāds amats) pačukstēja:

«Bēdz ātrāk, Vilhelms nāk.»

Es metos uz kaimiņu ādas nodaļu. Šīs nodaļas sanitārs Ilein-rihs Zīderlands pret mani vienmēr izturējās ļoti laipni. Viņš bija liels Padomju Savienības draugs un tai laikā, kamēr fašisti vēl nebija pie varas, kā korespondents apmeklēja PSRS, labi pārvaldīja krievu valodu un Būhenvaldē mums daudz palīdzēja. Starp citu, viņš vienmēr pabaroja vairākus krievus, sagādājot papildu uzturu no saviem biedriem.

-— Nu, kā tad klājas, kā jūties? — Heinrihs jautāja.

— Sliktāk laikam nevar būt. Esmu nokļmis kaut kādā noslēpumainā palātā. Tu zini, Heinrih, man ir aizdomas, ka es katru dienu pavadu ļaudis nāves gaitā. Tas mani nospiež. Vai labāk neiet prom no turienes?

— Nē, nē. Tu tur neesi gadījuma cilvēks. Tai palātā ir nepieciešams krievu biedrs, — un Heinrihs tik zīmīgi paskatījās uz mani caur savu aceņu biezajiem stikliem, ka es nevarēju neko iebilst.

Atgriezos palātā. Tā bija tukša. Augšā bija oitrā operācijas telpa. Tur kaut kas čabinājās un dobji klaudzināja, griesti viegli nodrebēja. Likās, ka pa grīdu vilktu maisus ar kāpostgalvām un, aizvelkot līdz noteiktai vietai, tos sviestu zemē. Pēc tam viss apklusa. Pa ārējām kāpnēm nokāpa šārfīrers Vilhelms. Viņš, kā vienmēr, gāja nesteigdamies, pakšķinot pīpi. Nē, kādi gan tur varēja būt kāpostu maisi! Cihēku līķus, manu biedru līķus, lūk, ko tur augšā staipīja. Bet nonāvēja viņus šis pats esesiešu neģēlis baltā uzsvārcī.

Kad satumsa, no operācijas telpas izgāja līķu nesēji ar nestuvēm.

Es skaitīju viņu reisus. Todien es biju revīra palātās un varu zvērēt, ka tur nebija tik daudz mirušo. Turklāt mirušos nosūtīja uz krematoriju, nevis uz otro operācijas telpu. Šaubu nebija: fašisti nonāvē cilvēkus ar iešļircinājumiem. Vēlāk es skaidri zināju, ka Žilļa\skis, Roge un Vilhelms katru otrdienu atlasīja 15—20 slimniekus un nomērdēja tos operācijas telpās ar speciāliem iešļircinājumiem. Šurp veda arī citus ieslodzītos, kuri pēc SS ieskatiem bija kaut ko noziegušies.

Ilcinriham bija taisnība — šai palātā es biju vajadzīgs. Reiz rītā ieraudzīju augšējā gultā guļam Borisu Smirnovu. Pazinis mani, viņš strauji piecēlās sēdus un māja ar roku, saucot pie sevis.

— Borja, kā tu te nokļuvi? — es uztraukts iesaucos.

— Saproti, —- Boriss satraukti čukstēja man ausī, — vakar vakarā blokā es stāstīju puišiem par Ļeņingradu, pateicu, ka fašisti pilsētu neieņems, kaut arī viņi to bloķē. Provokators, bloka vecākais, to dzirdēja un paziņoja esesiešiem. Tūdaļ mani izsauca pie vārtiem, sita, bet pēc tam atsūtīja šurp. Vai tu nezini, kādēļ? Ne jau zilumus ārstēt.

Protams, es neteicu Borisam, ka viņš nokļuvis nāvinieku palātā. Nomierinājis viņu. es devos pie Helmuta. Viņš pavēlēja

izvest Borisu no palātas, uzvilkt strīpainās drēbes un aizsūtīt uz nometni. Tā es ari izdarīju. Tai pašā dienā revīra kapo palīgs — vācu komunists Oto Kips no kancelejas izzaga Borisa kartīti un ar drauga palīdzību ielika to tajā kartotēkā, kur esesieši atzīmēja ļaudis, kas nosūtāmi uz citām nometnēm. Boriss ar pirmo transportu atstāja Būhenvaldi.

— Nu, vai tagad saproti, kāpēc nāvinieku palātā mums vaja dzīgs krievs? — Heinrihs Zīderlands jautāja. — Tā kā visus pēc kārtas mēs izglābt nevaram, tev jāpazīst savi ļaudis, jāuzzina, kādēļ viņi šeit nokļuvuši un kas viņi ir. Esesieši taču uz šo palātu sūta ne vien antifašistus, bet ari noziegušos v laso vieš us un policistus. Pats saproti, ka nav nekādas jēgas riskēt ar dzīvību, glābjot tādus cilvēkus . ..

IV

«Helmut, kādēļ jūs nevarat iepazīstināt mani ar kādu no jūsu uzticamajiem krievu draugiem?» ar tādu lūgumu es ne vienreiz vien griezos pie Helmuta Tīmaņa. Helmuts solīja, bet savu solījumu it kā nesteidzās izpildīt. Bet reiz viņš man nozīmēja satikšanos ar padomju kara gūstekni Nikolaju Simakovu, kurš ārstējās revlrā.

Jūs jautāsiet, kādēļ es pats nemeklēju sev biedrus, bet darīju to ar Helmuta palīdzību. Es nojautu, ka šis iejūtīgais un uzmanīgais cilvēks, stingrais vācu komunists zina ne tikai ieslodzīto slimības, bet pazīst arī cilvēku dvēseles.

L'n es nekļūdījos. Mēs bieži runājām ar Nikolaju un ātri sapratām, ka varam pilnīgi uzticēties viens otram. Tad es Nikolajam atklāju savas domas, ka mums, padomju cilvēkiem, nepieciešams šai fašistiskajā nāves nometnē nodibināt savu pretošanās pagrīdes organizāciju.

Izrādījās, ka šī ideja Nikolajam Simakovam nebija nekas jauns. Viņš pateica, ka jau esot atsevišķas grupas (vēlāk es uzzināju, ka tās vadīja Vasilijs Žuks un Vasilijs Azarovs), bet tās nav lielas un ir izolētas cita no citas. Lai mūsu pagrīdes organizācija būtu stipra un kaujinieciska, vajadzēja apvienot sīkās grupas viena centra vadībā.

Nikolajs uzticēja man izvēlēties uzticamus un spējīgus biedrus, kuri varētu izvērst darbu, lai izveidotu pagrīdes organizāciju. Es parunāju ar Vasiliju Žuku, Vasiliju Azarovu, Ivanu Asariņu un Aleksandru Kupeovu.

Drīz ziņoju Simakovam par paveikto darbu. Viņš, uzklausījis mani, ierosināja paziņot visiem šiem biedriem par pirmo krievu pagrīdes aktīva apvienoto sēdi.

Un lūk, 1943. gada marta naktī septītajā barakā notika šī sēde, kura mums, Būhenvaldes ieslodzītajiem, bez šaubām, bija vēsturisks notikums.

Nerunāšu par sēdes gaitu un par pieņemtajiem lēmumiem — par visu to savās atmiņās stāsta Nikolajs Simakovs. Pastāstīšu tikai par to darbu, kas bija uzdots man: nodibināt pagrīdes organizāciju krievu ārstu, sanitāru un citu revīra darbinieku vidū.

Nikolajs Simakovs revīra pagrīdes grupai izvirzīja šādu uzdevumu: sarunā ar biedriem atmaskot melīgo Gebelsa propagandu, uzturēt ļaudīs gara možumu un ticību neizbēgamai uzvarai pār fašismu. Ar visiem iespējamiem līdzekļiem glābt biedrus no esesiešu benžu šļircēm. Maksimāli rūpēties par slimiem. Meklēt iespēju, lai novārgušajiem biedriem varētu palīdzēt ar uzturu. Pēc iespējas vairāk izrakstīt apliecības par pagaidu atbrīvošanu no darba, lai tādējādi ieslodzītos paglābtu no smagās katorgas.

Pēc centra lēmuma katrs aktīvists varēja iesaistīt pagrīdes darbā ne vairāk kā 3—5 cilvēkus. Es iesaistīju organizācijā ārstu Leonīdu Suslovu, Melnās jūras flotes virsnieku Grigoriju Tka-čovu un Valentīnu Ševcovu.

Mēs sākām strādāt.

Ceturtā dienā pēc apvienošanās sēdes es revīra sētā satika Helmutu Tīmani. Viņš uzmanīgi lūkojās visapkārt, acīm redzot, gribēja pateikt kaut ko svarīgu. Paejot man garām, Helmuts vienā elpas vilcienā nočukstēja: «Šodien pārbaudes laikā esi pirtī pie Hansa.»

—- Skaidrs, — es atbildēju, nepaceļot galvu.

Noteiktajā laikā pa ārējām kāpnēm uzkāpu trešās barakas otrajā stāvā un iegāju mazā istabiņā. Tur jau sēdēja daži cilvēki. Es viņus visus labi pazinu un katru dienu ar tiem satikos.

— Apsēdies, — sacīja poļu komunists Heinrihs.

Blakus viņam sēdēja čehs Valters, pa kreisi ieraudzīju austrieti Kārlu. Pie pretējās sienas sēdēja biedrs Emsts Buse. Viņam rokās bija cieši pierakstīta papīra lapa.

— Nesen padomju biedri \eica sīko pagrīdes grupu apvienošanu, — sacīja Ernsts Buse, — tagad viņiem ir centrs, kas vada visu pagrīdes darbību. Mūsu draugs Nikolajs kā krievu aktīva pārstāvis piedalīsies mūsu nedēļas informācijās, — un biedrs Buse norādīja uz mani. «Viņiem viss ir zināms,» es nodomāju.

— Mūsu pulkam papildinājums, — Ileinrihs sacīja vāciski, un visi piekrītoši pamāja.

Tikai tagad, kad nokļuvu šai istabā, man kļuva skaidrs, kāda jēga bijusi Novaka, Juzefa, Helmuta un Ileinriha Zīdcrlanda sarunām ar mani. Visi šie ļaudis bija tās vienotās saimes locekļi, kurā arī es tagad biju iekļuvis. Turklāt izrādās, ka viņu organizācija cieši saistīta ar mūsējo — krievu pagrīdes organizāciju. Tas ir ļoti labi!

—- Tātad sāksim, — sacīja Ernsts. Visi apklusa.

Ernsts pastāstīja par stā\okli frontēs un Vācijas iekšienē, sāka analizēt politiskos notikumus citās zemēs.

Dalībnieki nekā nepierakstīja, bet dažreiz lūdza atkārtot vienu vai otru faktu, lai labāk to atcerētos un precīzi izskaidrotu saviem biedriem. Emsts minēja tādus faktus, nosauca tādus skaitļus, par kuriem fašisti ne pa radio, ne savās avīzēs (nometnē bija radioreproduktori, kā arī nacistiskās avīzes) ne vārda neminēja. No kurienes viņš saņem informāciju?

— Anglijas radio ziņo, — Ernsts turpināja, — ka hitleriskajā armijā ir nopietnas grūtības ar degvielu.

«Acīm redzot, vācu antifašistiem nometnē ir savs uztvērējs,» es nodomāju. «Labi būtu, ja arī mēs tādu izgatavotu un varētu klausīties Maskavu.»

Kamēr Ernsts Buse mūs informēja, nometnē notika pārbaude. Pārbaudot sarakstus, esesieši skraidīja gar rindām pa labi un pa kreisi, te vienam, te otram iebelžot ar dūri. Torņos stāvēja sargi, kas bija pārliecināti, ka zem viņu ložmetēju stobriem nometnē visi ir sastinguši mēmā padevībā. Kā viņi maldījās!

Izklīdām pa vienam. Es steidzos pie saviem draugiem, lai tiem pastāstītu priecīgas ziņas, kuras nupat dzirdēju no Ernsta.

Drīz arī padomju pagrīdniekiem bija savs radiouztvērējs. Nikolajs Simakovs sāka regulāri mani apgādāt ar Padomju informācijas biroja ziņojumiem, kurus es pastāstīju revlrā tiem, kam vajadzēja tos dzirdēt.

Nāves nometnes drūmajā bezcerībā revīrs ieslodzītajiem likās kā oāze tuksnesī. Katru vakaru pēc darba simti cilvēku, saņēmuši pēdējos spēkus, skrēja uz pieņemšanu revīrā. Viņus nomāca elpas trūkums, klepus, \iņi krila no kājām, cēlās un atkal steidzās uz revīru. Sanitāru un ārstu saujiņai nebija viegli noteikt, kuru vispirms uzņemt revīrā. Patiesībā ārstēties bija nepieciešams itin visiem fašistiskajā katorgā nomocītajiem cietumniekiem. Bet mēs nespējām visus slimos uzņemt revīrā, kā arī nevarējām izdot pietiekamu skaitu apliecību par pagaidu atbrīvošanu no darba.

Krievu pagrīdes grupa revīrā ik dienas bez SS ziņas izrakstīja no 10 līdz 20 apliecību ar termiņu no trīs līdz piecām dienām, lai ļaudis kaut cik atpūstos un atjaunotu savus spēkus. Nevienam no krieviem nebija patstāvīgu tiesību izrakstīt šādu daudzumu apliecību. Tādēļ es lūdzu palīdzību Helmutam Tīma-nim, Herbertam Strobelim un čehu biedram Valteram, kurš strādāja par rakstvedi otrā operācijas telpā, un neviens nekad neatteicās palīdzēt. Parasti biedri, kam bija nepieciešama atpūta, nāca pie manis ar norīkojumu. Pirms izrakstīju apliecību, es uzdevu cilvēkiem dažus jautājumus, lai uzzinātu, vai kāds no viņiem nav provokators.

Ieslodzītos, kurus pagaidām atbrīvoja no darba, ik dienas pārbaudīja esesietis Vilhelms, paralēli viņam dokumentāciju noformēja čehs Valters. Reiz viens pavisam jauniņš krievu zēns pienāca pie Vilhelma un uz viņa jautājumu «Kur sāp?» atbildēja: «Man nekur nesāp un nesāpēja, apliecību man iedeva vienkārši tāpat.»

—- Nesāp ... — fašists atkārtoja. — Ko tas nozīmē? — viņš vāciski jautāja Valteram. Valters sākumā apjuka, bet pēc tam pārtulkoja fašistam: «Viņš saka, viņam vairs nekur nesāpot un tagad varot strādāt.»

— Ja, ja, — fašists teica, — arbeiten!

Viss beidzās labi. Neuzmanīgo jaunieti bija jānosūta uz komandu.

VI

Sameklēt papildu uzturu revīram un nometnei bija bīstamāk, nekā izrakstīt vairāk apliecību par atbrīvošanu no darba. Pati šīs lietas tehnika nebija sarežģīta: sanitāri ziņas par mirušajiem

sniedza dienu vēlāk, un tā izveidojās liekas viras un maizes porcijas. Ja to atklātu, tad sods būtu tikai viens — nāve. Sanitāri to zināja, bet bez svārstlšanās riskēja.

Mēs no centra saņēmām arī dažus epizodiskus uzdevumus. Tā, piemēram, man uzdeva dabūt dažus litrus spirta degmaisī-juma izgatavošanai. Spirts glabājās slimnīcas noliktavā. To izdeva operāciju vajadzībām escsiešu kontrolē. Bija jāveltī ne mazumu pūļu, iekams man un Herbertam Strobelim izdevās no noliktavas dabūt šo spirtu. Naktī es pārsūtīju ieguvumu uz nometni centra pilnvarotajam. Pagrīdnieks Nikolajs Saharovs šo spirtu izmantoja degpudeļu izgatavošanai, kuras lietoja sacelšanās dienā.

Bez manas grupas revīrā bija arī citas krievu pagrīdes šūniņas. Vienu no tām vadīja Aleksandrs Karnauhovs. Viņš, tāpat kā mēs, apgādāja nometnes pagrīdniekus ar «izejvielu», no kuras izgatavoja pašuzliesmojošo maisījumu. Karnauhovs panāca to, ka no darba atbrīvoja desmitiem biedru, lai tos paglābtu no nenovēršamas nāves katorgas darbos.

VII

Visa revīra internacionālā pagrīdnieku grupa piedalījās to biedru glābšanā, kurus fašisti bija notiesājuši uz nāvi. Protams, visus pasargāt no nāves nebija iespējams, bet vairākus desmitus cilvēku tomēr izrāvām no esesiešu benžu ķetnām.

Glābšanas operācijās tika likti lietā divi paņēmieni.

Pirmais paņēmiens bija tāds, ka slepeni no slimnīcas kartotēkas tika izņemta nāvei nolemtā cilvēka kartiņa un nosūtīta uz nometnes centrālo kartotēku; tam ātri sekoja ieslodzītā pārsūtīšana uz citu nometni. Šo paņēmienu lietoja tad, kad vajadzēja rīkoties ātri. Tā tas bija ar Smirnovu. Borisu stingri uzraudzīja SS. Bez tam viņu uz slimnīcu nogādāja tieši tai dienā, kad Žilļavskis un Vilhelms izmēģināja savus nāvējošos iešļircinājumus.

Otrs paņēmiens bija daudz drošāks, bet tas prasīja lielāku sagatavošanās laiku. Uz nāvi notiesātajiem ieslodzītajiem piešuva mirušo biedru numurus. Tieši tā, kā to savās atmiņās pastāstījis Ciganovs.

Escsieši vadījās pēc barbariskā principa: «Būhenvaldē jāmirst vrsiem — tikai vieni mirst pakāpeniski, bet citi nekavējoties.» Tas var likties neticami, bet esesie.šu «princips* palīdzēja mums izglābt cilvēkus. Kad politieslodzītais ārsts deva esesietim parakstīt kartiņu, kurā bija uzrakstīts, ka cilvēks ar tādu un tādu numuru nomiris, fašists to tūdaļ parakstīja bez kādām svārstībām. Viņam nebija ne mazākās gribas iet uz palātu vai līķu kambari pārbaudīt šo faktu. Arī gestapoviešiem no nometnes kancelejas neradās šaubas, vai dokuments par nā\i ir pareizs, jo to bija apstiprinājis esesietis.

Pati nāves fiksēšanas procedūra bija pavisam vienkārša. Kad ieslodzītais nomira, sanitārs, neizsaucot ārstu, paņēma viņa kartiņu un ar sarkanu zīmuli uz tās uzvilka krustu. Tas arī viss. Līķi neuzšķērda, nekādus citus slēdzienus neizdarīja. Apkopējs sauca līķa nesējus, un tie mirušo nogādāja krematorijā.

Lielais revīrs vienmēr bija pārpildīts ar slimniekiem. Palātu sanitāri un apkopēji darīja visu iespējamo, lai dabūtu biedrus uz kājām, neļautu viņiem pavisam novājēt un «izkūpēt pa dūmeni».

Atceros kādu dienvidslāvu, kam abu kāju stilbus un gurnus bija skārušas flegmonas. Kad ārsts Suslovs atvēra flegmonas, strutas piepildīja līdz malām dziļu bļodu. Kāju muskuļi karājās kā lupatas. Horns pašūpoja galvu, noteica, ka kreiso kāju būs jāamputē. Dienvidslāvs pavisam nobāla. Ar amputētu kāju visvieglāk var nokļūt krematorijā, jo fašisti domāja, ka nav nekādas jēgas barot invalīdus. Bet, lai glābtu cilvēku no neizbēgamas nāves, amputācijas šad un tad izdarīja, un pēc tam invalīdu centās paslēpt no esesiešu acīm.

Uzklausījis Hornu, Suslovs sacīja: „

«Nesteigsimies amputēt.»

Pēc operācijas mēs ar Suslovu ik dienas pārsējām dienvidslāvu, palīdzējām viņam ar barību un slēpām viņu no esesiešiem. Horns interesējās par ārstēšanas gaitu. Daudzas dienas viņš klusējot vēroja mūsu darbu. Bet reiz, piegājis pie dienvidslāva, kas tagad atradās mūsu aizbildnība, viņš teica: «Brīnišķīgi puiši — izglāba cilvēku.» Dienvidslāvs aiz prieka raudāja. Mēs ar Ļošu bijām aizkustināti ne mazāk un no sirds priecājāmies, ka esam izglābuši biedru.

Pagājušā gadā Leonīds Suslovs — tagad Kostromas pilsētas hirurgs — bija atbraucis pie manis ciemos un pastāstīja, ka

izglābtais biedrs atsūtījis viņam no Dienvidslāvijas vēstuli ar dziļas pateicības vārdiem.

Būhenvaldē bija ļoti daudz tādu savstarpējas palīdzības gadījumu. Dažādu zemju ļaudis, ko vienoja kopējs naids pret fašismu, grūtos dzīves brīžos cits citam sniedza brālīgu palīdzību.

VIII

Vienmēr paliks atmiņā mūsu pagrīdes mītiņi, kas bija cēlas solidaritātes un internacionālisma jūtu apgaroti. Pirmajā Maijā, Oktobra revolūcijas svētkos, Jaunā gada priekšvakarā otrajā operācijas zālē pulcējās pa četri pārstāvji no katras tautības. Teicām īsas runas, dziedājām revolucionāras dziesmas. Mītiņš beidzās ar to, ka nodziedājām «Internacionāli». Dziedājām pusbalsī, bet kvēli, no visas sirds.

Nākamajā dienā pagrīdnieki rīkoja pārrunas ar slimniekiem un revīra darbiniekiem, — protams, ar pašiem uzticamākajiem ļaudīm.

Pirmajā Maijā un Oktobra revolūcijas svētkos ieslodzītie sveica cits citu ar vārdiem «Rot Front!». Ja to būtu dzirdējuši esesieši, viņi pakārtu mūs nevis karātavu cilpā, bet aiz zoda uz dzelzs āķa.

IX

1944. gada janvārī es no centra saņēmu jaunu uzdevumu — organizēt sanitāro grupu, kas būs nepieciešama sacelšanās laikā.

No jauna sākās slepens darbs — medicīnas darbinieku izraudzīšana un vervēšana. Suslovs, Ševcovs un Tkačovs pēc vakara pārbaudes gāja uz nometnes barakām un uzmanīgi izraudzījās vajadzīgos cilvēkus. Suslovs uzrakstīja instrukciju, pēc kuras savervētie biedri iepazinās ar sanitārā darba pamatiem.

Vienlaikus krājām nepieciešamos medikamentus, pārsienamo materiālu, somas un slēpām tos, kur katrs \arējām. Sai ziņā mums atkal daudz palīdzēja Herberts Štrobelis, kurš izrakstīja no noliktavas marles saites, vati, jodu u. c. lielākos daudzumos, nekā tas bija vajadzīgs revīram.

1944. gada pavasarī sanitārajā grupā bija ap 100 cilvēku. Notika tā, ka mums praksē vajadzēja pārbaudīt savu gatavību

vēl ilgi pirms sacelšanās dienas. 1944. gada 24. augustā pēc sabiedroto aviācijas uzlidojuma «Gustlow-Werke» korpusiem mūsu ārsti un sanitāri strādāja vairākas dienas pēc kārtas, operējot un pārsienot visu tautību ievainotos biedrus.

Sagatavošanās darbs nebija veltīgs.

Izšķirošajos sacelšanās brīžos, kā arī pēc nometnes atbrīvošanas mediķi antifašisti godam izpildīja viņiem uzticētos uzdevumus.

N. Kings. NEREDZAMAIS VAIROGS

Karš mani pārsteidza Brestas pierobežas garnizonā. Dienu iepriekš, 21. jūnijā, mūsu apakšvienības partijas sapulce bija uzņēmusi mani partijas biedru kandidātos. Sagatavojušies priekšzīmīgi veikt svētdien, 1941. gada 22. jūnijā, paredzētās taktiskās mācības, mēs mierīgi likāmies gulēt. Vēl nebija iekvēlojusies šās dienas rītausma, bet no sprādzieniem drebošā zeme un lielgabalu zalvju atspīdumā liesmojošā robeža vēstīja, ka sācies karš.

. . . Grūtas atkāpšanās dienas pēc mēģinājumiem izlauzties uz Brestas cietoksni. Kaujas pie Bobruiskas, Lojevas, Sčorsas. Un atkal atkāpšanās. Smagas cīņas pie Koropas un Konotopas . . . Ienaidnieks ielauzās no ziemeļiem un noslēdza ielenkuma loku. Novembra sākumā mani — ievainotu kājā-.— hitlerieši saņēma gūstā.

«304- N »

Stāvgrūdām pilnos preču vagonos cauri Gomeļai, Minskai, Brestai uz Vāciju . . .

Jākobstāles stacija pie Rīzas pilsētas Saksijā uz visiem laikiem iegūlusi man atmiņā. Šeit bija padomju kara gūstekņu nometne. Nometne «304-N». Tās tuvumā neliels mežs, bet

līdzās — milzīgs klajums, no vienas vietas pārklāts kapu kopiņām; zem kurām uz visiem laikiem palikuši guļam pirmā pasaules kara upuri — krievu kara gūstekņi. Tagad šeit atvesti viņu dēli un mazdēli, kas nolemti nāvei.

Bads. aukstums, antisanitārie apstākļi, piekaušanas bija masveida mirstības cēlonis. Fašistu baigajām ļaundarībām šai nometnē vēl pievienojās tīfs. Palīdzēdams slimajam Ivanam Iīodos-kinam, arī es saslimu. Daudzas nedēļas pusnesamaņā, divas trīs izsniegtās zāļu tabletītes, maizes klaipa dalīšana 24 daļās (viena šķēlīte — slimnieka dienas deva) . . .

Nāves kaulainā roka no 99 barakām iztukšoja 95. Dzīvi palika 1200 cilvēku. Bet pirms dažiem mēnešiem šeit bija 33 tūkstoši mūsu cilvēku! Svaigi raktās zemes iegarenās kopiņas klajuma malā norādīja, kur palikuši pārējie.

NEBIJA NEVIENA NODEVĒJA

Vasaru mani kopā ar lielu padomju kara gūstekņu grupu aizveda uz Beļģiju darbam ogļu šahtās. Tas bija smagāk par tīfu — rakt ienaidniekam ogles. Un mēs kaitējām kā spēdami. Bojājām iekārtu, darba rīkus, bērām ogļu putekļus mehānismu kustīgajās daļās. Neizpildījām pat pusi normas.

Šeit, šahtā, sastapāmies ar Beļģijas ogļračiem no vecām kalnraču ģimenēm. Sākumā viņi pret mums izturējās ar neuzticību, piesardzīgi. Mēs atbildējām ar to pašu. Bet, jo tālāk, jo vairāk radās uzticība, sirsnība, un mēs galu galā cieši sadraudzējāmies. Gan mēs, gan beļģiešu ogļrači vienādi nīdām fašistisko režīmu. Vācu militāristi otru reizi gadu ceturksnī aplaupīja Beļģiju un tās tautu. Ogļrači — bijušie Beļģijas armijas kareivji, kas 1940. gadā bija karojuši pret fašistiskajiem iebrucējiem, — bija mūsu cīņas brāļi. Viņi mums daudz palīdzēja: ēdināja, informēja par stāvokli frontēs, bet pēc tam sagādāja civilas drēbes, naudu, kompasus, kas bija tik nepieciešami no nometnes aizbēgušajiem.

Fašistiem trūka lielgabalu gaļas. Kopš 1943. gada pavasara viņu dienderi baltemigranti sāka nometnē aģitēt par iestāšanos fašistiskajā armijā. Viņu rokās bija radio un laikraksti, viņi solīja zelta kalnus, apsolīja laimīgu nākotni, bet pagaidām kairināja izsalkušos cilvēkus ar šokolādes tāfelītēm. Mēs viņiem atbildējām ar vienkāršu vārdu - pārliecība. Cīņa ilga vairākus m

mēnešus. Neviens padomju kara gūsteknis nevēlējās kļūt par nodevēju.

Bet, kā jau katrā cīņā, bez upuriem neiztikām. Ka pretošanās iniciatorus 13 ieslodzītos, kuru vidū biju ari es, pastiprinātā apsardzē nosūtīja uz Būhenvaldi.

«KATRAM PĒC NOPELNIEM»

Vienam cilvēkam domātajā arestēto vagona kamerā iegrūda četrus. Pat stāvus jutāmies saspiesti. Pa ceļam burtojām uzrakstus, kas bija ieskrāpēti ripojošā cietuma gludajās sienās. Poļu, vācu, angļu vārdi. Lūk, ieskrāpēts Britā-nijas nacionālā karoga attēls. Bet šeit, zem tikko manāma vārda, redzams ieslodzītā dzimšanas datums: «1917. gads.» — «Mēs ar viņu esam vienos gados,» es nodomāju ...

Pēc stundām sešām vilciens apstājās. Iešķindējās aizšaujamā bulta blakus kamerā. Tagad mūsu kārta. Kur mūs aizdzīs? Kādi ceļi un gaitas mūs gaida? Kur tie pārtrūks?

Smagās metāla durvis atvērās, un mēs, pieturēdamies pie gaiteņa sienām un izciļņiem, izejam tamburā un pēc tam pa kāpnītēm nokāpjam zemē. Tā ir Vcimāra.

Cik labi ir stāvēt uz zemes! Stāvēt, kustēties pa to, ieelpot ar pilnu krūti gaisu. Bet novājējušie, izžuvušie, bezspēcīgie muskuļi nespēj izplest krūtis. Elpošana paātrinās, gaisa nepietiek, acu priekšā kļūst raibs.

Pa 12 līdz 15 cilvēku iesēdināja melnajās automašīnās cietumos un pēc dažām minūtēm nogādāja Būhenvaldē.

Vēl ceļā uz Veimāru mūsu grupai pievienoja Pozdniševu — mazrunīgu cilvēku ar lielu, reljefi izteiktu pieri. Par sevi viņš stāstīja skopi — līdz karam bijis Baku naftinieks. Bēdzis no gūsta. Noķerts. Pretojies — ar paštaisītu nazi nodūris divus lauku žandarmus. «Tagad mani iznīcinās.» viņš nobeidza. Mēs

mierinājām viņu, pierādīdami, ka nošaut jau varēja uz vietas. Tāpēc jau nav jāved diezin kur. Bet mēs kļūdījāmies. Tikko izkāpām no mašīnas, Pozdniše%u sevišķā konvoja apsardzībā aizveda pa labi aiz garas vienstāva barakas. Vairāk mēs viņu neredzējām. Pēc vairākām dienām uzzinājām, ka Pozdniševs nošauts . . .

.. . 1943. gada 2. septembris bija karsta, saulaina diena. Kad mūs pa vienam nostādīja ar seju pret barakas sienu, saule nežēlīgi, sīvi cepināja plecus, dedzināja kaklu. Stāvēt ar seju pret sienu un just aiz muguras soļojošos sargus — nepatīkama lieta. Ar biedriem nepārmīsi nc vārda. Tūlīt var izprast vienpatņa bezspēcību, niecību. Diviem jau ir labāk, grupā nekas neliekas briesmīgs. Kolektīvs ir neuzvarams spēks.

Lai atgaiņātu drūmās domas, sāku uzmanīgi aplūkot barakas sienu. Pēc tam mans skatiens slīdēja uz zemi: starp sakaltušajām, sabradātajām zālītēm ievēroju dažus stiprus stiebrus. Tie tiecās pret sauli, svaigi, zaļi. Tos nebija skārusi nāve.

«Tātad arī šeit var cīnīties par dzīvību,» es nodomāju.

Pievakarē pēc nogurdinošās reģistrēšanas procedūras visus atvestos nostādīja kolonā pa pieci cilvēki un veda uz nometni. Apstādināja pie masīviem metāla vārtiem ar uzrakstu iJedcm das Seine» («Katram pēc nopelniem»). Jā, fašisti gribēja nodibināt tādu kārtību: viņiem kundzība pār pasauli, godīgiem cilvēkiem — verdzība, katorga, nāve aiz dzeloņstieplēm.

Mūs vairākkārt pārskaitīja. Konvoja vecākais ziņoja dežurējošajam SS virsniekam: tVierundsechzig Stuck.» (64 gabali.)

Man blakus stāvošais Serjožka Sosņins piegrūda man ar elkoni un tikko dzirdami čukstēja: «Tagad tu esi gabals, bet ne cilvēks.»

«BOJĀT VAJAG AK PRĀTU..

Aiz vārtiem pavērās plašs laukums ar nogāzi pret nometni. No laukuma sākās piecas paralēlas ielas, ko veidoja līdz lejai sacelto koka baraku rindas. Pa labi, laukuma malā, metrus 120 no vārtiem, zema ēka ar augstu rūpnīcas tipa skursteni, tā nožogota ar vienlaidu dēļu sētu. No skursteņa vēlās dūmi, kas oda pēc dedzinātas gaļas un matiem.

17. karantīnas barakas vecākais bija kalsens vidēja auguma vācietis ar sarkanu trīsstūri krūšu kreisajā pusē — komunists

Alfrēds Buncols. Viņš runāja krieviski un ātri sadraudzējās ar daudziem no mums. Ne vienu reizi vien pēc vakara jundas Alfrēds pasauca mani un izprašņāja, kur esmu bijis un ko redzējis, kādas ir manas domas par redzēto Vācijā un Beļģijā. Taujāja par manu ģimeni, tuviniekiem, par iepriekšējo darbu, jautāja par stāvokli frontē.

Mūs, jauniņos, apmeklēja padomju ieslodzītie no nometnes: viņi meklēja novadniekus, pulka biedrus, paziņas, nesa smēķa galus, cigaretes, izprašņāja par visu ko un īpaši par jaunatnā-kušajiem biedriem. Vairākkārt ievēroju, ka citiem jautāja par mani. «Kāpēc to dara?» es domāju.

Sākumā katru dienu trīs stundas mūs pieradināja pie nometnes kārtības: maršēt, noņemt galvassegu esesiešu priekšā, ātri piecelties, nomazgāties, visas pavēles izpildīt tikai skriešus utt.

Vēl nebija beigusies karantīna, kad Alfrēds Buncols izsauca mani, Sergeju Sosņinu, Nikolaju Solovjovu un Vasiliju (uzvārdu neatceros) un teica, ka nosūtot mūs uz rūpnīcu. Mēs nezinājām, vai tas ir labi vai slikti.

Nākamajā dienā viņš atveda mūs uz barakas tipa telpām, šeit strādāja daudz dažādu tautību cilvēku. Visi viņi darbojās ap šauteņu detaļām. Starp darbgaldu rindām staigāja divi meistari ar fašistu lentēm uz rokas.

Mūsu parādīšanās saistīja visu strādājošo uzmanību. Uz mums raudzījās fašisma gūstekņu stingrās un caururbjošās acis. Katrā skatienā tikko notverama līdzjūtība. Asie sejas vaibsti, sakniebtās lūpas — tas viss lika domāt, ka mūsu priekšā stipri, enerģiski, apņēmīgi, daudz pieredzējuši cilvēki, izturīgi kā tērauds.

Šai cehā mēs bijām pirmie padomju cilvēki, un tādēļ ieslodzītie mūs tik uzmanīgi vēroja. Tur bija gan vācieši, beļģieši, holandieši, gan franči, poļi.

Meistari, kas ar savu neiejaukšanos atļāva minūti ilgu iepa zīšanos, deva zīmi turpināt darbu. Alfrēds pieveda mūs pie poļa un teica: «Tie ir krievi, Staņislav, apmāci viņus strādāt. Parūpējies par viņiem.»

Staņislavs apmācīja mūs iztaisnot šauteņu stobrus. To darīdams, viņš vairākkārt mierīgi teica: «Nesteidzieties, pamazām, nav kur steigties.» Daudz ko mums izteica šie vārdi. Bet, kad es reiz ar spēcīgiem sitieniem sabojāju vairākus stobrus, Staņislavs brīdināja: «Tā nevar, to manīs. Bojāt vajag ar prātu, citādi — redzi?» Un viņš norādīja pa logu uz krematorijas skursteņiem, kas izvirda dūmus un uguni. Nāves fabrika atradās līdzās ceham, kurā mēs strādājām.

Drīz vien Nikolajs Solovjovs iemācīja mūs nemanāmi nosist stobra iekšējās virsmas vītnes. Pēc tam no piešautuves mums sāka aizvien biežāk un biežāk sūtīt atpakaļ šautenes papildu labošanai. Meistari centās atrast brāķa cēloņus. Viņi paši centās izlabot atpakaļ atsūtītos stobrus, bet, kā redzams, nebūdami šai lietā speciālisti, samierinājās ar komandas vecākā — ieslodzītā austrieša Hansa secinājumiem, ka pie visa vainīgs sliktais materiāls. Vidēji nedēļā par brāķi atzina no 40 līdz 120 šauteņu.

Pārtraukumos sapulcējās franči, beļģieši, holandieši, poļi un mēs, krievi. Kaut kā cits citu sapratām. Kur pietrūka vārdu, izskaidrojāmies ar žestiem, zīmēm. Runājām par visu, bet galvenokārt par to, kad beigsies karš un «Hitlers būs kaput». Un tas notika pašā fašistiskā nezvēra rīklē! Pārliecība par hitleriskās Vācijas bojā eju bija tik liela, ka runājām tikai par tās sagrāves termiņiem.

Nikolajs Solovjovs reiz tik ļoti aizrāvās ar spriedelējumiem par to, kad un kā sabruks «III impērija», ka saistīja garāmejošā meistara uzmanību. Visu nesapratis, meistars tomēr bija uztvēris, ka kaut kas krīt, tiek sadragāts druskās, kaut kam ir beigas. Viņš pieprasīja, lai paskaidro, par ko ir runa. Nikolajs apmulsa. Izglāba Staņislavs. Rādīdams uz Nikolaju, viņš «paskaidroja» meistaram, ka krievs agrāk bijis drošsirdīgs augslkāpējs celtnieks un konkurējis ar citiem tādiem pašiem pārgalvjiem. Reiz viņa sāncensis lielā augstumā gājis pa slikti nostiprinātu siju, nokritis un nosities. Meistars saprotoši pamāja ar galvu un apmierināts secināja:

— Tātad jau pirms kara par vienu krievu kļuva mazāk.

Kad meistars aizgāja uz barakas galu, Staņislavs uzbruka Nikolajam, pārmeta, ka viņš rīkojas neuzmanīgi. Ja meistars pieķertu stāstītāju, — viņam un klausītājiem draudētu cilpa.

PIRMIE UZDEVUMI

1943. gada septembra beigās pēc vakariņām Alfrēds atlasīja visus krievus, pārbaudīja pēc saraksta un sacīja: «Tagad jūs dzīvosiet krievu barakā kopā ar saviem biedriem.» Tūlīt viņš piebilda: «Lai kur jūs šeit, nometnē, atrastos, esiet uzmanīgi!»

Mūs izvietoja 41. barakā. Tā bija divstāvu mūra ēka. Tādu pavisam bija 15, pārējās -— vienstāva, koka.

Būhenvaldes dzelzs vārti ar izsmiekla pilno uzrakstu — «Katram pēc nopelniem>

Jau pirmajā vakarā sākās iepazīšanās, ilgstoša iztaujāšanu, stāstījumi. Katru vakaru pēc jundas kaut ko stāstīju saviem jaunajiem biedriem. Temati mainījās: «Aleksandrs Ņevskis un kauja uz Peipusa ezera», «Teika par Vasiliju Buslajevu», «Kulikovas kauja», «Miņina un Požarska \adītie tautas zemessargi ieņem Kremli», «Ziemeļu karš un Poltavas kauja», «Suvorova karagājieni», «Borodina». Tad man bija asa atmiņa. Tā glabāja simtiem mūsu tautas varonīgās vēstures faktu.. Klausītāji bija apmierināti.

Reiz no rīta man pasniedza bļodu ar vārītiem kartupeļiem. Ir jābūt labam priekšstatam par Būhenvaldes bada devu, lai pareizi novērtētu visas šīs dāvanas bagātību.

— Tas tev no mums par stāstījumiem, — biedri teica. — Bet šovakar, esi tik labs, pastāsti, kā Kutuzovs Napoleonam sadeva.

Es labprāt izpildīju lūgumu, bet ar nākamo vakaru sāku pārstāstīt «Odiseju»: slepenībā gribēju nostiprināt biedros ticību par atgriešanos mājās pēc ilgās šķiršanās, neskaitāmajām mokām, ciešanām un pārbaudījumiem.

Atklāti sakot, negaidīju, ka «Odisejam» Būhenvaidē būs tāda piekrišana. No manis prasīja vissīkākās detaļas. Stāsti par Odiseja klejojumiem aizņēma mums vairāk nekā nedēļu Reiz, kad stāstīju par to, kā sengrieķu varonis aizlavījās no Scillas un Ilaribdas, stūrī atskanēja balss:

— Sengrieķu? Tu, draugs, stāsti, bet pa godam. Tādas šausmas tikai krievu cilvēks spējīgs izturēt!

Nepacietīgie klausītāji, kas jau taisījās apsaukt pārtraucēju, vienprātīgi atbalstīja viņu. Es apliecināju biedriem, ka Scilla un Haribda ir tīrie eņģeļi salīdzinājumā ar tiem briesmoņiem, kuru rīklē mēs patlaban atrodamies, un ka daudzi, kas šeit atrodas, jau izcietuši nesalīdzināmi vairāk par Odiseju.

Septembra beigās pēc vakara pārbaudes kāds no ieslodzītajiem, plecīgs cilvēks ar rētu zem acs un klibs ar vienu kāju, prasīja man, vai es zinot partijas vēsturi. Es kļuvu piesardzīgs un atbildēju kaut ko nenoteiktu. Viņš jautājumu atkārtoja kategoriskāk un piebilda, ka no Beļģijas atsūtītie biedri jau viņam par mani stāstījuši un ka viņš cer uz manu palīdzību kādā svarīgā lietā.

— Kādā lietā? — es jautāju.

Sergejs Semjonovičs Svecovs — mans jaunais paziņa — izskaidroja uzdevumu. Man vajadzēja pēc atmiņas uz papīra izklāstīt 1918. gada novembra revolūcijas vēsturi Vācijā. Es sāku svārstīties. Pastāstīt ir vienkārši: nekādu pierādījumu nepaliek. Bet, lūk, rakstīt, — tā ir bīstama lieta. Turklāt vajadzēja atrast vietu un laiku, nemaz nerunājot par papīru un zīmuli. Sergejs Semjonovičs izkliedēja manas šaubas, teikdams, ka tikšot ievērota visstingrākā konspirācija, bet mani apgādāšot ar visu nepieciešamo. Tiešām, nākamajā dienā ar speciālu zīmi no nometnes slimnīcas mani trīs dienas atbrīvoja no darba un pēc rīta pārbaudes atgriezos barakā. Pēc pusstundas atnāca Sergejs Semjonovičs un iedeva papīru un zīmuli. Istabas vecākais noslēdza telpas. Šeit klusumā bez cilvēkiem, pārdomādams notiekošo, sapratu, ka nometnē ir kāda stipra, saliedēta biedru grupa un ka rīkojas viņi diezgan enerģiski. Domas par to viesa pārliecību, možumu, radīja kvēlu velēšanos palīdzēt šai drosminieku grupai.

Kā vēlāk uzzināju, raksts ticis pārtulkots vācu valodā un slepenībā nolasīts ārzemju biedriem — antifašistiem.

Kārtējo uzdevumu es atkal saņēmu no tā paša Sergeja Sem-jonoviča. Vajadzēja aprakstīt vācu fašistu sagrāvi pie Maskavas. Darbu šoreiz rakstīju ilgi, apmēram nedēļu. Manu prombūtni cehā ievēroja meistars un pa radio mani izsauca. Kaut gan man bija apliecība par atbrīvošanu no darba, es tomēr biju vesels un esesiešu ārsts viegli varēja pieķert mani sabotāžā, par ko labākajā gadījumā bija sagaidāmi 25—50 sitienu ar pātagu, bet sliktākajā —- nošaušana un krematorija. Viss bija atkarīgs no esesieša garastāvokļa. Bet tas vēl nav viss: apdraudēts bija arī ārsts, tāds pats ieslodzītais kā es, kas bija izdevis man apliecību par atbrīvošanu no darba. Sī lieta kļuva pavisam nopietna.

Pirmais stāvokļa bīstamību saprata mūsu barakas vecākais politieslodzītais Valters. Viņš ātri apģērbās un, steigā izmetis istabas vecākajam Aleksejam Krohinam — «Nekavējoties aizved viņu uz slimnīcu», aizskrēja uz vārtiem izskaidroties ar esesiešiem.

Slimnīcā visu saprata no pusvārda. Mani ievietoja ķirurģiskajā nodaļā ar diagnozi — «labās kājas izmežģījums».

Tā es ar «izmežģījumu» nogulēju vēl nedēļu. Sai laikā uzrakstīju darbu un nodevu to Sergejam Semjonovičam, kas nekavēdamies pēc, tā ieradās.

«MES ESAM KARAVĪRI.»

«Slimība» palīdzēja atbrīvoties no darba cehā. Biedri iekārtoja mani nometnes aptīrīšanas komandā. Tā kā šī komanda ļoti reti izgāja ārpus dzeloņstieplēm, sardze to nekontrolēja sistemātiski.

Tagad brīva laika bija vairāk, un es varēju uzdevumus izpildīt ātrāk. Sakari ar biedriem auga. Sergeja Semjonoviča vietā ar mani sāka aizvien biežāk satikties un sarunāties Vasilijs Azarovs — viens no pirmajiem antifašistisko pagrīdes grupu organizētājiem. Azarovs ne vienu reizi vien lika man saprast, ka nebūtu bijis slikti izdevīgā minūtē uzstāties atklāti, saraut dzeloņstieples un iziet brīvībā.

— Mēs esam karavīri, -— viņš teica.

Sirdī es viņam piekritu, bet man šķita, ka šai nometnē, kur krematorijas smirdoņa ik minūti atgādina nāvi. kur no 22 torņiem nepārtraukti novēro ieslodzītos, kuru vidū (kas zina?) varbūt ložņā gestapo okšķeri, — šai nometnē nav itin nekādu iespēju, lai atklāti uzstātos.

Vasilijs Azarovs juta manas šaubas, bet nesteidzās tās izkliedēt. Taču, sarunādamies ar barakas biedriem, pārliecinājos, ka mūsu cilvēki ir gatavi uz visu, ka viņi nebaidās atklālas cīņas. Krietni vēlāk uzzināju, ka bruņotas sacelšanās gatavošana sākusies jau sen un ka vairāki biedri pēc centra lēmuma nodarbojušies ar pagrīdes kaujas grupu radīšanu.

Jau 1943. gada rudenī mūsu barakā ieradās papildinājums. Jaunatnākušo vidū ar savām militārajām zināšanām, bagāto dzīves pieredzi izcēlās Ivans Ivanovičs Smirnovs. Es saņēmu ziņojumus par kara darbību no Azarova, bet sirsnīgās pārrunās ar Ivanu Ivanoviču jutu, ka viņš par stāvokli frontē zina ne sliktāk par mani. Tātad ari viņš no kāda saņem ziņojumus? Bet no kā? Manī vēl vairāk nostiprinājās pārliecība, ka nometnē darbojas spēcīgi sakuplojusi, labi konspirējusies padomju ieslodzīto pagrīdes organizācija. Manā galvā viss nostājās savā vietā: gan Alfrēda Buncola pārrunas karantīnas barakā, gan sabotāža rūpnīcā, gan mana atbrīvošana no darba, gan daudz kas cits. No šīm domām uzlabojās garastāvoklis, aizmirsās izsalkums, vairojās spēki.

1944. gada februārī kāds no biedriem mani iepazīstināja ar Bakiju Nazirovu. Viņš, tāpat kā Ivans Ivanovičs Smirnovs, bija Padomju Armijas apakšpulkvedis. 42. bloka sanitārā kontroliera pienākumus viņš, tāpat kā daudzi citi mūsu biedri, prasmīgi apvienoja ar antifašistisku pagrīdes darbību.

Pirmā sastapšanās bija gandrīz oficiāla. Bija jūtams, ka Nazirovs par mani zināja visu un tāpēc tūlīt ķērās pie lietas. Man uzdeva izveidot pagrīdes kaujas bataljonu 30. krievu barakā, kur mani toreiz aizsūtīja. Bataljonā vajadzēja būt trīs rotām, rotā — trīs vadiem.

-— Pēc militārā parauga, — secināja Bakijs.

Es ne mazumu brīnījos par tik vienkāršu atklātas uzstāšanās jautājuma atrisinājumu. «Tad lūk, uz ko savās pārrunās tēmēja Azarovs,» es nodomāju.

Viss man apkārt noliekošais ieguva citu jēgu, citu nokrāsu. Nolēmu nekavēdamies izvērst darbību, lai radītu pagrīdes batal jonu, jo vairāk tāpēc, ka «cilvēku materiāls» tam bija. 30. barakas ieslodzītie dega svētā naidā pret ienaidnieku, un starp viņiem varēja atrast kaujiniekus, cik vien vajadzīgs. Man jau bija padomā drosmīgi zēni. Ar viņiem arī nolēmu parunāt jau šovakar.

Bet nepaspējām apsēsties pie vakariņu galda, kad nokrikšķēja reproduktors un visi 150 cilvēki, kas sēdēja aiz galdiem, it kā sastinga. Tādu minūšu Būhenvaldē bija daudz, tādi vakari atkārtojās pārāk bieži. No biešu zupas cēlās smalkas garaiņu strūkliņas, to smarža kairināja nāsis, bet bālās sejas, plaši ie-

plestās acis pauda, ka cilvēku domas patlaban atrodas tālu no ēdiena. Knikšķim sekoja nometnes dežurējošā esesieša rejošā balss. Viņš izsauca pēc numuriem tos, kuriem rīt jāierodas pie komandantūras trešā lodziņa, bet no turienes pa šauru taciņu jāiet pēdējā, ļoti īsajā ceļā — uz nošaušanu. Nosauca numuru pēc numura.

Kad pēc divkārtīgas atkārtošanas upuru skaits bija izsmelts, mēs pārējie ar skubu ķērāmies pie trūcīgā ēdiena. «Nāve atlikta.» šai minūtē domāja ikviens no mums.

Mana dedzība mazliet aprima. Nakti, gulēdams uz nārām, pats sev solījos, ka būšu sevišķi uzmanīgs. Par visstingrākās konspirācijas nepieciešamību man stāstīja arī agrāk, bet tikai tagad es it kā ar katru smadzeņu šūniņu uzsūcu šo patiesību.

Pirmais, ar ko es runāju, bija Mihails Hohlovs — stingra rakstura un stipras gribas cilvēks. Viņam uzdevu izveidot trīs vadus pirmajai rotai. Hohlovs nesteidzās, izvēlējās cilvēkus uzmanīgi, tomēr spēja trīs vadu vietā radīt piecus. Drīz vien radās vēl divas rotas.

Pēc mūsu lūguma vācu biedri iekārtoja Borisu Koļesovu, Padomju Armijas leitnantu, par strādnieku esesiešu virtuvē. Līdztekus tam, ka katru dienu vajadzēja piegādāt novājējušajiem biedriem kalorijām bagātu ēdienu, viņam bija uzdots izpildīt vēl vienu sarežģītu un atbildīgu uzdevumu: reģistrēt hitleriešus, kas ēd ēdnīcā, sekot izmaiņām sardzes personālsastāvā, noklausīties esesiešu sarunas, noskaidrot viņu noskaņojumu utt. Ziņas, ko nodeva Boriss Koļesovs, bija mūsu organizācijai ļoti vērtīgas.

Tai pašā laikā izlūkojām esesiešu 10. kazarmu. Apkopējs ieslodzītais, cilvēks vidējos gados ar dīvaini sastingušu smaidu ap lūpām, pakāpeniski atnesa man galvenās ziņas: gaiteņu un istabu apmērus, kā atveras durvis un logi utt. Piecās sešās nedēļās es pēc viņa stāstījumiem sastādīju kazarmas visu triju stāvu plānu. Plānu nodevu Nazirovam. Spriežot pēc tā, ka pieredzējušais komandieris uz mirkli apmierināts pasmaidīja, sapratu, ka uzdevums veikts labi. Apmainījušies rokasspiedieniem, mēs šķīrāmies.

Satiekoties Nazirovs deva man daudzus vērtīgus padomus un norādījumus, mācīja, kā veikt militāru darbu grupās. To darīdams, viņš ne vienu reizi vien teica, ka kazarma, kuras plānu biju sastādījis, ir «mana», ka man savi cilvēki jāgātavo tās ieņemšanai, kad pienāks laiks. Kādreiz viņš manā skatienā uztvēra neticību teiktajam un tūlīt apgalvoja:

— Par ieročiem, Nikolaj, nebedā, tie būs. Mums taču līdzas kara rūpnīca.

Ar katru dienu es aizvien vairāk apzinājos, ka tuvojas izšķirošās cīņas stunda ar ienaidnieku. Pagrīdnieku skaits barakā auga. Zināju, ka Padomju informācijas biroja ziņojumi kļūst zināmi vismaz vienai trešdaļai ieslodzīto. Cilvēku masa, kas agrāk bija inerta, sakļāvusies ap 15 līdz 18 labākajiem, ar lielu gribas spēku apveltītajiem biedriem, pārvērtās par kaujas vienību.

NEREDZAMAIS VAIROGS

Pagrīdes bataljona izveidošanu 30. barakā pabeidza citi. 1944. gada maijā mani ieskaitīja krievu pagrīdes militāri politiskā centra sastāvā un uzdeva gādāt par mūsu organizācijas drošību ... Tagad man bija pienākums pārbaudīt un izraudzīties pagrīdnieku kadrus, vadīt uz nāvi notiesāto biedru glābšanu, atbildēt par organizācijas drošības nosargāšanu, noskaidrot svārstīgus elementus, savlaicīgi atmaskot un padarīt nekaitīgus gestapo spiegus un provokatorus.

No rūgtās pieredzes pagrīdnieki pārliecinājās, ka nepieciešams radīt sava veida pretizlūkošanu. Lētticīgajiem un bezrūpīgajiem vajadzēja raudāt asiņainas asaras.

Būhenvaldes, šīs cietumpilsētas apdzīvotāju sastāvs bija ļoti raibs, turklāt ne tikai nacionālajā ziņā, bet arī politiskajā. Kādi ļaudis gan negulēja baraku nārās! Ieslodzīto vidū bija simtiem kriminālistu — slepkavas, laupītāji un zagļi. Vēl bīstamāki bija dažāda veida reakcionāri nacionālisti, kas pret Padomju Savienību bija noskaņoti tikpat naidīgi kā fašisti. Piemēram, nelabojamais nelietis poļu kņazs Radzivils darbojās par tulku gestapo politiskajā nodaļā. Viņš izmantoja savu stāvokli, lai iedzītu nāvē simtiem krievu kara gūstekņu.

Gestapo aģents baltemigrants Kušnarevs piekopa savu zemisko provokatorisko darbu padomju kara gūstekņu vidū, līdz beidzot pagrīdnieki izbeidza viņa asiņaino karjeru. Stāstīja, ka līdz Oktobra revolūcijai viņš ieņēmis kaut kādu amatu Pagaidu valdības aparātā, pēc tam emigrējis uz Dienvidslāviju, kur dzīvojis līdz pat fašistu karaspēka ienākšanai. Gestapo atklājis viņa sakarus ar angļu izlūkdienestu, un Kušnarevs nokļuvis Buhenvaldē.

Sākumā viņš vilcis tādu pašu nožēlojamu dzīvi kā citi ieslodzītie. Bet tad nometnē ienāca pirmie padomju cilvēki, un Kuš-narevs uz viņu kauliem sāka taisīt karjeru. Komandantūra iesaistīja viņu darbā par tulku un «selekcijas» speciālistu — lai atlasītu cilvēkus iznīcināšanai.

Kad dežurējošais SS virsnieks pa radio paziņoja — «Kuschna-rew, zum Tor, aber sofort!» («Kušnarev, pie vārtiem, tikai ātri!»), nometnē zināja, ka ieradusies jauna padomju biedru grupa. Kušnarevs ar maziem, sīkiem vecīša soļiem skrēja pāri pārbaudes laukumam pie vārtiem, un tūlīt pa radio uz krematoriju izsauca speciālu uzdevumu komandu — iekurt krāsnis.

Bet Kušnarevs jau rīkojās. Jauno gūstekņu ierindas priekšā viņš teica runu (vienmēr vienu un to pašu):

—- Kungi! Tūlīt jūs izvietos labi iekārtotās telpās, un jūs sāksiet pierast pie īsti eiropejiskas kultūras. Protams, jūs visi strādāsiet, jums droši vien ir zināms, ka darbs ir cilvēka eksistences pamats. Pilnīgi dabiski, ka virsnieku kungiem radīti sevišķi apstākļi, un es ceru, ka virsnieku kungi iznāks no ierindas trīs soļus uz priekšu.

Naivo parasti bija maz, vairums virsnieku saprata, ka viņus grib iemānīt lamatās. Cilvēkus, kas iznāca uz priekšu, aizveda sāņus, bet Kušnarevs apstaigāja ierindā palikušos, vērīgi ielūkojās viņu sejās un apskatīja rokas. Viņš meklēja cilvēkus ar inteliģentām sejām un fiziskā darbā neapraupotām rokām. Šīs procedūras laikā esesieši nenolaida acis no Kušnareva rādītāja pirksta. Ja viņš, citiem nemanot, ar pirkstu parādīja uz zemi, cilvēku, kura priekšā viņš šai brīdī bija apstājies, nekavējoties izveda no ierindas.

Atlasītos aizveda pa kreisi no vārtiem — uz «viltīgo mājiņu», bet pārējos uz nometni.

Savas fašistu dzinējsuņa funkcijas Kušnarevs izpildīja ne tikai pie vārtiem. Labā uzvalkā, ko viņam bija iedevuši esesieši no sodīto mantām, viņš pastaigājās pa nometni, noklausījās darba komandu sarunas, bieži trinās starp vācu ieslodzītajiem (vāciski viņš prata brīvi). Tomēr galvenais^1 viņa darbības objekts bija un palika padomju cilvēki, kurus viņš pierunāja stāties fašistu «nacionālajos formējumos». Naids un nicināšana mutuļoja mūsu biedru sirdīs, ieraugot neģēlīgo fašistu dienderi, bet nedrīkstēja ne ar vārdu, ne ar skatienu nodot savas jūtas.

— Kā likvidēt šo asinssuni? — lauzīja galvas gūstekņi. Uzdevumu sarežģīja tas, ka Kušnarevs atradās īpašā stāvoklī un viņa

pēkšņo pazušanu tuht pamanītu. Vajadzēja izdomāt kaut ko viltīgāku ...

1942. gada beigās, kad nometnē ieradās kārtējā padomju kara gūstekņu grupa un radiobalss norējās — «Kuschnareiv, zum Tor!», pie vārtiem neviens neiznāca. Komandantam no revīra ziņoja, ka Kušnarevs nomiris ar izsituma tīfu. Komandants, sliktu paredzēdams, pavēlēja parādīt viņam līķi. Tad pats Hovens, revīra esesiešu galvenais ārsts, atbildēja, ka «Kušnareva līķis jau sadedzināts».

Pēc nometnes atbrīvošanas vācu biedri mums pastāstīja, kā likvidēts Kušnarevs. Par 20 000 markām Ilovens bijis ar mieru izsaukt Kušnarevu uz medicīnisko apskati, atzīt viņu par slimu un ievietot revīrā. Bet kur, jājautā, gūstekņi varēja sadabūt tik milzīgu naudu esesiešu ārsta uzpirkšanai? Mantu noliktavā, kur atradās tas viss, ko atņēma ieslodzītajiem, glabājās zelts un dārglietas. Daļu no tā izzaga, lai atdotu Ilovenam. Sākumā Kušnarevs ar lielu piesardzību pieņēma ēdienu un zāles, ko deva sanitārs -— vācu politieslodzītais. Bet tas prata iemidzināt Kušnareva modrību, spēlēdams ar viņu šahu un izdarīdams viņam dažādus sīkus pakalpojumus. Beidzot vācu biedrs ienāca pie Kušnareva ar šļirci rokā un paziņoja, ka viņam noteikti glikozes iešļircinājumi. Vecais neticīgi palūrējis uz šļirci, taču tomēr noticējis .. .

Tā tika iznīcināts nekrietnais nodevējs, daudzu padomju patriotu nāves vaininieks.

Mums nav tiesību noklusēt, ka arī starp kara gūstekņiem, kas bija ieslodzīti Būhenvaldē, atradās daži mazdūšīgi cilvēciņi, kuri tādēļ, lai labi paēstu, pārdevās ienaidniekam. Atsevišķos gadījumos tādi tipi bija bīstamāki par spiegiem, kas iesūtīti no ārienes. Dažreiz nodevēji Būhenvaldē ieradās no citām nometnēm kopā ar kārtējo ieslodzīto grupu. Viņus vajadzēja atrast.

Cīņu ar provokatoriem un gestapo aģentiem vācu politieslodzītie bija sākuši jau ilgi pirms pirmo krievu parādīšanās Būhenvaldē. Nepieciešamība saglabāt savus kadrus bija piespiedusi vācu pagrīdniekus izdalīt speciālu grupu cīņai ar denuncētajiem. So grupu vadīja gudrs, pieredzējis konspirators Rihards Gros-kopfs. Groskopfa grupas ļaudis atradās galvena jās darba komandās un katrā barakā. Nekas nepaslīdēja garām viņu acīm un ausīm. Par visu kaut cik aizdomīgu tūlīt tika paziņots Rihardam. «Groskopfa tīkls» palīdzēja neitralizēt nodevēja rīcību.

Reiz Būhenvaldē kopā ar franču antifašistu grupu bija ievests

krievu baltemigrants. Šis subjekts bija pietiekami pieredzējis, lai pēc divu nedēļu ilgas uzturēšanās karantīnas barakā saprastu, ka šeit darbojas kaut kādi slepeni spēki. Baltemigrants uzrakstīja nometnes komandantam slepenu sūdzību, kurā ziņoja, ka nometnē visa iniciatīva ir krievu rokās, ka viņi cits citam palīdz ar uzturu un apģērbu. Barakās varot novērot grupas, kur notiekot kaut kādas pārrunas.

Ienaidnieka vēstule nokļuva vācu komunista Karla — nometnes iekšējās apsardzes vecākā policista rokās. Pagrīdnieki paši izlēma fašistu roklaižas likteni.

Vācu un čehu pagrīdnieki palīdzēja saviem padomju cīņas biedriem radīt drošības dienestu. Pirmajā laikā vācieši un čehi paši apsargāja konspirācijas mākslā nepieredzējušos krievu pagrīdes organizācijas vadītājus. Rihards Groskopfs instruēja Stepanu Baklanovu, bet tas savukārt Aleksandru Pavlovu, kam uzticēja pasargāt no iekrišanas kara gūstekņu organizāciju.

Apvienotajā krievu militāri politiskajā centrā par drošību vajadzēja rūpēties Stepanam Baklanovam, bet, būdams aizņemts ar militāru darbu, viņš nevarēja veltīt drošības jautājumiem pietiekamu uzmanību.

Bet pa to laiku sakarā ar 1944. gada sākumā uzņemto kursu uz bruņotu sacelšanos un pagrīdnieku skaita ievērojamu palielināšanos drošības problēma ieguva sevišķu nozīmi. Tādēļ pēc ilgākas domu apmaiņas krievu centrā un pēc konsultēšanās ar Bartelu un Groskopfu tika nolemts nodibināt arī pie mums drošības nodaļu. To vadīt uzdeva man.

Pats par sevi saprotams, ka panākt organizācijas pilnīgu drošību varēja tikai tad, ja šim darbam piesaistīja uzticīgus, piesardzīgus palīgus. Un tādi cilvēki, protams, atradās. Tie bija Konstantīns Krokinskis (Borodajcnko), Konstantīns Rudenko, Nikolajs Solovjovs, Georgijs Maļikovs, Mihails Hohlovs, Nikolajs Rudenko (Hudomans), Nikolajs Ivanovs, Pjotrs Sajenko, Aleksandrs Pavlovs, Sergejs Katalidze un daudzi citi biedri. Viņi palīdzēja man barakās un komandās radīt sazarotu un dziļi konspirētu tīklu.

Šī neredzamā vairoga aizsegā aktīvi gatavoja bruņotu sacelšanos.

Vairāki mani palīgi pagrīdes organizācijas uzdevumā izpildīja nometnes iekšējo policistu pienākumus. Tas bija grūts darbs. Ieslodzīto pamatmasa izturējās pret viņiem ar neslēptu neuzticību. Daudzi uzskatīja viņus par SS pavēlniecības un nometnes

sardzes gribas izpildītājiem. Bet, jo vairāk šiem cilvēkiem neuzticējās ieslodzītie, jo vieglāk viņiem bija darboties pret esesiešiem.

Atceros, cik daudz darba bija jāpatērē, lai pierunātu Geor-giju Maļikovu vadīt krievu nometnes policistu grupu. Vienkāršais, godīgais karavīrs kategoriski atteicās no kaunpilnā, pēc viņa uzskata, amata. Toties, kad, pakļaudamies pagrīdes discip līnai, viņš piekrita, organizācija ieguva izcilu operatīvo darbinieku. Padomju virsnieks Georgijs Maļikovs precīzi un stingri «sargāja» pasākumus, ko organizēja pagrīdnieki, sevišķi naktīs.

Būhenvaldē bija apmēram 60 tādu policistu no ieslodzīto vidus. Viņi nēsāja speciālu apsēju ar uzrakstu «Lagerschul:» un pildīja sardzes dienestu nometnes iekšienē dienu un nakti. Policisti raudzījās, lai ievērotu režīmu, gādāja par tīrību nometnes teritorijā, cīnījās pret zādzībām. Nometnes policisti apsargāja pārejas no lielās nometnes mazajā, pēc kārtas pa naktīm dežurēja pie izejām uz ielas. Tas bija izdevīgi pagrīdes organizācijām. Ja kāds nodevējs centās naktī (dienu viņš to darīt nevarēja) nokļūt pie esesiešiem, nometnes policisti aizturēja viņu, noskaidroja viņa nolūkus un, ja sliktās aizdomas apstiprinājās, pasludināja viņu par zagli, kas nozadzis biedriem uzturdevu. Bet pēc koncentrācijas nometņu nerakstītajiem likumiem cilvēks, kas nozadzis uzturdevu, tika iznīcināts.

Ilgāku laiku nometnes policistu komandā nebija krievu. Bet tad pēc mūsu centra lūguma ieslodzītie vācieši komunisti palīdzēja nokārtot tā, ka šajā komandā ieskaitīja piecus sešus uzticamus mūsu biedrus.

Pildīdams dienestu mazajā nometnē, Pjotrs Sajenko ar biedru palīdzību sameklēja izturētus padomju patriotus, pierakstīja un nodeva viņu numurus man vai citam pilnvarotam, lai šos cilvēkus pārvestu lielajā nometnē un ar viņiem papildinātu pagrīdes organizācijas rindas. Pjotrs Sajenko palīdzēja daudziem padomju cilvēkiem. Rekomendējot kādu biedru, viņš nekad nekļūdījās.

Lielajā nometnē viņa ieteiktos biedrus vēl pārbaudīja pastāvīgie dieninieki un galdu vecākie (bija arī tāds amats). Galda vecākais raudzījās, kā uzvedas pie galda ieslodzītie, vai pareizi sadala ēdienu, vai trauki tīri. Viņš sekoja arī tam, vai ikviens ieslodzītais pēc vakara jundas pareizi noliek apģērbu, un viņam bija tiesības pārbaudīt kabatas.

Mums nebija vienalga, kas bija galda vecākie. Arī šajā amatā pastāvīgais dieninieks (bet tas obligāti bija pagrīdes organizācijas loceklis) iecēla pārbaudītus, uzticamus biedrus. Pastāvīgi 18S

pētīdams jaunatnākušos, galda vecākais savus secinājumus paziņoja vecākajam biedram. Tas savukārt izdarīja papildu kontroles pārbaudi. To izdarīja dažādi.

Es uzturēju ciešu kontaktu ar Rihardu Groskopfu, bet viņš no čehiem, kuri strādāja kancelejā, uzzināja gestapo secinājumus par katru ieslodzīto, kas ieradies Būhenvaldē.

Grupu čehu, kuru vidū bija redzami inteliģences pārstāvji un pirmskara Cehoslovakijas valdības augstākie ierēdņi, fašisti turēja Būhenvaldē kā ķīlniekus. Lai kādi bija šo cilvēku politiskie uzskati, taču ar pārliecību varēja teikt: viņi nebija Hitlera režīma piekritēji. Daži no viņiem daudz palīdzēja Būhenvaldes pagrīdniekiem, sevišķi cilvēku pārbaudē. Jaunatvestie ieslodzītie pat neiedomājās, ka privātās drēbēs tērpušies kancelejisti ar sarkano svītru uz biksēm uzdod daudz vairāk jautājumu, nekā to prasa gestapo anketa. Ziņas, ko mēs ar Riharda starpniecību saņēmām no ķīlniekiem, ļāva mums kontrolēt pašu pārbaudāmo stāstījumus.

Līdz ar ierašanos Būhenvaldē ieslodzītajiem atņēma visas viņu personiskās mantas — naudu, ordeņus un medaļas, dokumentus utt. — un nodeva mantu noliktavā. Tur strādāja mūsu biedrs Konstantīns Rudenko, kas pēc atņemtajiem dokumentiem, uzziņām, dienasgrāmatām vēlreiz izstudēja jaunatnākušos un tādā kārtā papildināja tā cilvēka portretu, ko mēs pārbaudījām.

Visas šīs ziņas galvenokārt koncentrējās manās rokās, bet es tās ziņoju centra vadītājam Nikolajam Simakovam vai viņa prombūtnē — nodaļu (kara, politiskās) vadītājiem. Un tikai tad, kad par jaunatnākušo izveidojās zināms spriedums, viņu iesaistīja pagrīdes organizācijas darbā vai atstāja malā kā pasīvu rezervi.

Reiz mēs uzzinājām, ka fašisti atveduši Būhenvaldē no citas nometnes 50 padomju virsniekus. Par šiem cilvēkiem izplatījās dažādas pretrunīgas baumas.

Nikolajs Siniakovs uzdeva man uzzināt patiesību par jaunatvestajiem. No visiem maniem «kontroles posteņu» biedriem pienāca līdzīgas ziņas, ka tie ir godīgi un aktīvi Dzimtenes patrioti, kurus hitlerieši mālāja no nometnes uz nometni, baidīdamies viņus ilgāku laiku turēt vienā vietā. To apstiprināja arī ziņas, ko saņēmām no Riharda un Rudenko. Mēs nolēmām viņus iesaistīt pagrīdes darbā.

šie 50 virsnieki, ko ieslodzīja Būhenvaldē, bija organizācijai vērtīgi, neaizstājami kadri. Viņi dega svētā naidā pret ienaidnieku un meklēja iespēju izlietot savas militārās zināšanas un

kaujās uzkrāto pieredzi cīņai pret fašismu. Sī iespēja viņiem tika dota, un viņi daudz darīja, lai operācija par ieslodzīto atbrīvošanu no fašistiskās nāves nometnes noritētu sekmīgi. Pulkvedis Aleksandrs Teofilovičs Gromatovičs, piemēram, aktīvi piedalījās rezerves brigādes izveidošanā. To pēc centra lēmuma radīja Sergejs Svecovs un Stepans Berdņikovs mazajā nometnē. Apakšpulkvedis Boriss Bibiks izdarīja ļoti vērtīgu pakalpojumu izveidoto kaujas grupu nostiprināšanā lielajā nometnē. Vecākais leitnants Nikolajs Saharovs pēc centra norādījuma ar biedru grupu izgatavoja pudeles ar pašaizdegošos šķidrumu. Tai pašā laikā viņš veica lielu darbu, organizēdams sabotāžas, diversijas un bēgšanas. Modests Markovs, strādādams nometnes slimnīcā, atdeva visus savus spēkus un prasmi, lai glābtu galīgi novārgušos biedrus. Bez tam viņš gatavoja kaujas grupu.

Apakšpulkvedim Sergejam Mihailovičam Ilarinam kopā ar mani uzticēja turpināt pagrīdes bataljona veidošanu un apmācīšanu 30. barakā. Iepazīstināju Sergeju Mihailoviču ar jau esošajiem kadriem un ieteicu jaunus, šai laikā iepazītus cilvēkus. Harins veica darbu enerģiski un prasmīgi. Viņš sāka nodarbības ar rotu komandieriem (Mihailu Hohlovu, Valentīnu Zukovu un Andreju Voitu). Viņi sistemātiski studēja Padomju Armijas reglamentus, iepazinās ar jaunām taktiskajām shēmām, prettanku aizsardzības pasākumiem, izstudēja bruņotās sacelšanās plāna variantus.

Pulkvedis Kuzma Jevgeņjevičs Karcevs spīdoši organizēja izlūkošanu. Viņa cilvēki bija visur, katrā darba komandā, kas gāja ārpus dzeloņstieplēm. Pateicoties izlūku prasmīgai un pārdomātai rīcībai, organizācijas vadošais kodols bija labi informēts par ienaidnieka spēku izvietojumu.

Mūsu sarežģīto pārbaudes mehānismu mēs laidām darbā arī tais gadījumos, kad vajadzēja glābt biedru no nāves. Gadījās, jaunatsūtītais ieslodzītais satraukts stāstīja kaimiņiem blokā, ka viņš atvests Būhenvaldē, lai ar viņu izrēķinātos par antifašis-tisko darbību. Par to ziņoja man. Pa visiem mums pieejamajiem kanāliem mēs savācām informāciju par cilvēku, un, ja secinājām, ka viņš runā patiesību, sākām darboties. Iznīcībai nolemto, it kā viņš būtu slims, novietojām revīrā un pāršuvām viņam tikko miruša ieslodzītā numuru. Centāmies izraudzīties tādu nelaiķi, kas ārēji būtu līdzīgs biedram; ko glābām no nāves. Bet ko darīt, ja nākamajā dienā pa radio izsauca cilvēku, kas tiešām bija miris? Lai izvairītos no tādiem gadījumiem, centāmies

ņemt numuru no tādiem mirušajiem, kuri savas dzīves laikā bija «nekaitīgi» cilvēki, protams, no esesiešu viedokļa. Kostja Rudenko laikus izrakstīja visu būtisko no nelaiķa vēstulēm un dokumentiem, lai izglābtais, gulēdams revīrā, varētu labi iemācīties savu jauno biogrāfiju. Bet gadījās, ka pa to laiku, kamēr ritēja vispusīga iepriekšēja pārbaude, cilvēku jau sodīja un melni dūmu mutuļi no krematorijas skursteņa vēstīja, ka vairs nav ko glābt.. .

Bet ko lai dara! Katra numura pāršūšanas operācija iekrišanas gadījumā varēja laupīt dzīvību vismaz astoņiem organizācijas vērtīgākajiem biedriem. Mums vajadzēja iepriekš pārliecināties, cik attaisnots ir šāds risks. Pat nevainojami veiktu glābšanas operāciju gestapovieši, ja viņiem rastos kaut mazākās aizdomas, varētu atmaskot bez sevišķām grūtībām. Esesiešu ekspertiem pietika salīdzināt līķi ar tā cilvēka fotogrāfiju, ko viņi taisījās nogalināt. Vēl vairāk, gestapo fotoattēlos cilvēki bija uzņemti ar numuriem, kas viņiem uzšūti uz krūtīm. Beidzot, ja gestapovieši no bloka vecākā pieprasītu ikdienas ziņojumus, tad viņi atklātu ļoti dīvainu apstākli. Cilvēks, kas nomiris no grūtas slimības (bet to varētu pierādīt līķa uzšķēršana), līdz pēdējam brīdim nav skaitījies slims un regulāri izgājis darbā.

Taču mirstība nometnē bija tik liela, ka esesiešiem neradās šaubas, un viņi neapgrūtināja sevi ar pārbaudēm. Un ar to mēs rēķinājāmies. Tādā kārtā tika izglābti no nāves desmitiem biedru.

Izglābto centās ātrāk ieskaitīt «transportā» un nosūtīt darbā ārpus nometnes. Esesiešu komandantūra tikai pavēlēja izdalīt zināmu skaitu ieslodzīto nosūtīšanai darbos, bet, ko tieši ieskaitīt «transportu» sastāvā, — to izlēma nometnes iekšējā administrācija.

Vairāki vācu politieslodzītie saskaņā ar saviem pienākumiem nometnē satikās ar esesiešu virsniekiem, kuri bieži vien izpļāpāja informāciju, kam bija liela būtiska nozīme pagrīdnieku darbā. Starp citu, tieši tādā kārtā līdz mums pa ķēdīti nonāca vēsts, ka tiek gatavota kratīšana, un mēs paspējām pienācīgi tai sagatavoties.

Politieslodzītie, kas strādāja kancelejā, modri sekoja tam, lai esesiešu rokās nenokļūtu nodevēju un provokatoru denunciācijas. Vācu ieslodzītajiem — kancelejistiem izdevās atklāt vairākus provokatorus, kas darbojās nometnē.

Pusgadu vecākais 13. barakā, ko apdzīvoja krievu kara gūstekņi, bija vācu ieslodzītais. Viņš visādi centās iegūt kara gūstekņu uzticību, tēloja «pašu» zēnu, bet pats tai pašā laikā

gestapo uzdevumā sastādīja «neuzticamo» sarakstu. Provokators šai sarakstā ierakstīja 15 cilvēkus, bet nodot to viņam neizdevās. Zemisko aģentu atmaskoja vācu komunisti. Kad viņu pa radio izsauca uz komandantūru, no nometnes atbildēja, ka 13. bloka vecākais jau nav vairs starp dzīvajiem. Tā bija balta patiesība.

GRIGORIJA JEKIMOVA VAROŅDARBS

1944. gada vēlā rudenī, kad skarbie un aukstie vēji izpūta ieslodzītos līdz kaulam, pār pagrīdes organizāciju savilkās nāves draudi. Iemesls bija tas, ka mītiņi, kas bija veltīti Err.sta Tēlmaņa gaišajai piemiņai, ne vienmēr bija labi konspirēti. 30. blokā mēs noturējām svinīgu sēru vakaru, ievērojot nepieciešamos piesardzības pasākumus: pēc vakara jundas tika nodzēsta gaisma, dalībnieki nevarēja saredzēt runātāju. Bet ne visi ieslodzītie bija tik piesardzīgi.

Skopi apgaismotajā dezinfekcijas barakas pagrabā notika vakars Tēlmaņa piemiņai. Sapulcējās vairāku tautību pārstāvji. Pie sienas karājās pēc atmiņas zīmēts, bet oriģinālam ļoti līdzīgs Tēlmaņa portrets. Čehu orķestris klusināti izpildīja «Par upuri kritāt jūs». Runāja īsi, sirsnīgi.

Diemžēl mītiņa organizētāji tomēr nebija pietiekami modri, izraugot dalībniekus. Pilnīgi saprotamas viņu cēlās jūtas un nodomi, bet varbūt vispār nevajadzēja noturēt tik plašu organizētu sēru mītiņu. Pagrabā bija atradies provokators, kas nodeva gestapo to cilvēku sarakstu, kas bija ieradušies godināt Tēlmaņa piemiņu. Sekoja aresti. Arestēto vidū kopā ar vāciešiem, austriešiem un čehiem bija arī divi mūsējie: Griša Jekimovs un Timofejs Savins.

Savinu un Jekimovu gestapo šausmīgi spīdzināja. Sevišķi grūti klājās Grigorijam. Viņa lepnā stāja, drošais skatiens radīja lielas aizdomas. Nezvēri savā ārprātā viņam ar papirosu dedzināja lūpas un degunu. Uz vairākām stundām nostādīja pie sakarsētas krāsns un šai laikā pratināja. Gestapovieši meklēja mītiņu un vakaru organizētājus, pieprasīja, lai nosauc krievu virsniekus, ar kuriem viņš uzturējis sakarus. Griša klusēja vai arī sacīja: «Nezinu», «Man tas nav zināms». Darbā laida gumijas nūjas. Bet arī ar sitieniem nevarēja piespiest Grišu runāt. Tad viņam sasēja rokas uz muguras un viņu iegrūda «atzīšanās kamerā» — 70 centimetru platā un 140 centimetru garā kastē, kurai dibensienas vietu izpildīja divas centrālās apkures caurules, kas pacēla kamerā temperatūru līdz 50 grādu lielam karstu-

mam. Bez barības un ūdens cilvēka organisms kastē spēja izturēt ne vairāk par piecām dienām.

Nepacietīgie gestapovieši pēc divām dienām izvilka tikko dzīvo Jekimovu no «atzīšanās kameras» un turpināja nopratināšanu. Bet Jekimovs joprojām klusēja.

Sīksti turējās ari pārējie biedri. Astoņpadsmit gadus vecais Timotejs Savins izcieta šausmīgas mokas, bet arī nenosauca nevienu biedru.

Par mūsu un vācu biedru vīrišķību mēs uzzinājām 1944. gada 11. novembrī, pēc tam, kad pirmo no nopratinātajiem biedriem — vācu komunistu atveda no Veimāras cietuma, kur notika pratināšana, atpakaļ uz Būhenvaldi. Konvoja kļūdas dēļ \iņu ievietoja nevis karcerī, bet gan barakā, un dīvas stundas, kamēr viņu neiesvieda karcerī, viņš stāstīja mums par pratināto biedru vīrišķību un izturību.

... Notika mūsu centra sēde. Piedalījās Nikolajs Simakovs, Vasilijs Azarovs, Stepans Baklanovs, Sergejs Kotovs, Ivans Smirnovs, Mihails Ļevšenkovs, Aleksandrs Pavlovs, es un no internacionālā centra Valters Bartels. Savā ziņojumā Bartels raksturoja pagrīdes kustības vispārējo stāvokli nometnē un izvirzīja uzdevumu pastiprināt konspirāciju un sašaurināt darba vērienu. Visi, kas runāja, pievērsa uzmanību tam, ka nepieciešams paaugstināt modrību un piesardzību. Pieņemtajā lēmumā man, kā atbildīgajam par organizācijas drošību, uzdeva nepieļaut iekrišanu darbā vai provokatora iespiešanos. Nikolajs Simakovs, lai gan bija noslogots vispārējās vadības jautājumos, tagad veselu mēnesi personiski nodarbojās ar drošības jautājumiem, prasīja, lai katru dienu informēju viņu par radušos stāvokli.

Šiem pasākumiem bija liela nozīme, bet galu galā nometni no asinspirts glāba Grišas Jekimova, Timofeja Savina un vairāku vācu biedru nelokāmā griba. Izgājuši cauri neaprakstāmām ciešanām, viņi neizdeva organizāciju. No spīdzināšanas un bada mirstošo Jekimovu gestapovieši atveda atpakaļ nometnē, tā ari neko nepanākuši.

Cik daudz pūliņu izlietoja pateicīgie visu tautību biedri, lai glābtu varoņa dzīvību! Bet veltīgi. Trešajā dienā pēc atgriešanās no cietuma Griša nomira. Viņš bija dzimis Aitaja novadā, bija Komunistiskās partijas biedrs, Padomju Armijas politdarbinieks.

Pēdējā gaitā uz krematoriju viņu pavadīja Stepans Baklanovs, Mihails Ļevšenkovs, Konstantīns Rudenko un Nikolajs Simakovs.

Fašistu trakošana apslka pret Būhenvaldes ieslodzīto saujiņas bezgalīgo vīrišķību. Cits pēc cita atgriezās nometnē arestētie, atpakaļ atveda ari Timoteju Savinu. Viņš piedalījās Būhenvaldes atbrīvošanā 1945. gada 11. aprīli.

divas Šķiras — divas pasaules

Citu vīrišķības un šķiras apziņas paraugu parādīja vācu biedri. 1944. gada beigās, kad mūsu karaspēks cīnījās Čehoslo-vakijas un Ungārijas teritorijā, fašisti savāca visas savas rezerves un svieda tās kaujā. Tomēr bija redzams, ka ari rezervju vairs nepietiek. Vācijā notika visu vīriešu, sākot ar piecpadsmitgadīgiem jauniešiem, «totālā mobilizācija». ŠI mobilizācija skāra ari Būhenvaldi. Vācu ieslodzītos sāka vervēt fašistu armi jā. Daži desmiti kriminālnoziedznieku nekavējoties ļāvās savervēties, lai tiktu ārā no nāves nometnes. Bet tāds loms fašistiem likās ļoti nabadzīgs.

Nometnes komandants Pisters izsauca pie vārtiem visus vācu politieslodzītos. Vairāk nekā 800 cilvēku tika nostādīti piecās rindās. Komandants ieradās visu nometnes csesiešu pavadībā. Pisters svinīgi nāca klajā ar ierosinājumu ieslodzītajiem brīv-prātīgi iestāties SS karaspēkā. «SS reihsfīrers,» paziņoja Pisters, «sniedz vāciešiem roku, lai samierinātos, un viņi var tikt pagodināti, lai kā līdztiesīgi pilsoņi ar ieročiem rokā aizstāvētu vāciešu tēvzemi.» Līdzās komandantam izstiepušies stāvēja rakstveži, gatavi jebkurā mirkli pierakstīt brīvprātīgos, bet ieslodzītie klusēja. Nāves klusums klājās pār visu nometni. Visi sasprindzināti gaidīja cīņas iznākumu. Trīs stundas pie vārtiem ilga sīva nervu kauja. Vaigu vaigā stāvēja divas pasaules, divas viena otrai naidīgas šķiras. Uzvarēja politieslodzītie vācieši: neviens no viņiem nepierakstījās fašistiskajā armijā.

KARA NOSLĒPUMS

30. baraka varēja kalpot par modrības un konspirācijas paraugu. Šeit visi turēja acis vaļā, visi zināja, ar ko draudēja iekrišana, un prata nosargāt noslēpumus.

___ Aleksejs Krohins grūti saslima. Pirms aiziešanas uz

revīru viņš palūdza mani uzklausīt viņu vienatnē un pusčukstus darīja man zināmu savu noslēpumu: «Nikolaj, jūtu, tu daudz ko šeit zini, un tāpēc nebaidos no tevis. Tad lūk, vajadzības gadījumā izmanto lietderīgi.» Viņš atrāva palodzes dēli, noņēma no

virsas filcu un teica, lai iebāžu roku šaurajā telpā starp barakas dēļu sienām. Es sataustīju kaut kādu smagu priekšmetu un to izvilku. Man plaukstā gulēja vācu pistole «parabcllum», iesaiņota saeļļotā papīrā un lupatā!

Tas, ka biedriem ir savi personiskie ieroči, man nebija noslēpums. Kad 1944. gada augustā nometni bombardēja angļu un amerikāņu gaisa kara spēki, vairākus esesiešu kareivjus un \irs-niekus nogalināja un ievainoja. Izmantodami to, ka apsardze sabēga paslēptuvēs, mūsu drošsirži noņēma beigtajiem ienaidniekiem pistoles un atnesa tās uz nometni.

Piemērs ar Krohina pisloli lika man kļūt piesardzīgam. Ese-sieši laiku pa laikam izdarīja nomelnē kratīšanas. Viņi vienkārši varēja atrast pavirši glabātos ieročus. Tas draudēja ar visu barakas iemītnieku iznīcināšanu. Par savām bažām pastāstīju Nikolajam Simakovam. Viņš ieteica darīt visu iespējamo, lai atrastu personiskos ieročus, un lika priekšā atrastās pistoles glabāt kolektīvā slēptuvē. Tomēr citas pistoles atrast neizdevās. Bet pēc atbrīvošanas noskaidrojās, ka desmitiem mūsu biedru bija personiskie ieroči un tie glabājās visdažadakas slēptuvēs! Bet vairāk par šo personisko noslēpumu kaujinieki pagrīdnieki sargāja organizācijas noslēpumus. Ne vienu reizi vien ar gandarījumu par to ziņoju savam centram un Nikolajam Simakovam un vienmēr dzirdēju vienu un to pašu: «Skaties, nekļūdies, citādi būsim «skurstenī»[19]. Tomēr viss bija kārtībā: biedri rīkojās prasmīgi un piesardzīgi.

Ilgāku laiku 30. bloka mazgātavā pagrīdes vadi pēc paraugiem un shēmām mācījās apieties ar vācu šautenēm, paštaisītām granātām, faustpatronāin. Centos pats ieraudzīt, kad un kas atnes ieročus uz nodarbībām. Man kā atbildīgajam par mūsu organizācijas drošību bija interesanti zināt, vai nometnē iesūtītie aģenti var manīt kaut ko aizdomīgu. Un, izņemot tos gadījumus, kad pats personiski biju saistīts ar tādiem pasākumiem, nekā nevarēju atklāt . ..

Visapkārt Būhcnvaldci bija uzcelti 22 sardzes torņi. Nometni apjoza trīs ugunsjoslas. Nenogurusi nometni apsargāja esesiešu divīzija «Nāves galva». Gestapo kancelejās izstrādāja ieslodzīto iznīcināšanas plāna detaļas. Bet 18 Eiropas valstu antifašistu kaujinieciskie kadri, nevēlēdamies padevīgi nodot sevi iznīcībai,, gatavojās pēdējai un izšķirošajai cīņai ...

Valters Bartels (VDR). MĒS — KOMUNISTI

PARTIJAS AKTĪVS RĪKOJAS

Vācijas komunisti bija hitleriešu režīma pirmie upuri. Tie bija viņi, kas zem fašistisko cietumsargu šauteņu stobriem būvēja koncentrācijas nometņu barakas un paši kļuva par to pirmajiem iemītniekiem. Tomēr, būdami uzticīgi partijai, viņi neizlaida no rokām cīņas karogu arī aiz dzeloņstieplēm.

Sākumā galvenais mērķis, ko sev izvirzīja Būhenvaldē izveidojies partijas aktīvs, bija cilvēku saglabāšana, palīdzība slimajiem un vecajiem biedriem, cīņa pret «zaļajiem», kriminālnoziedzniekiem, un esesiešiem. «Zaļie», ar esesiešu atbalstu sagrābuši nometnes iekšējo vadību, nesodīti izrēķinājās ar «politiķiem».

Partijas aktīvs tai laikā grupējās ap biedriem Valteru Štekeru, Teo Neibaueru un Albertu Kuncu. Štekers nomira 1939. gada pavasarī tīfa epidēmijas laikā. Neibaueru te izlaida no nometnes, te atkal arestēja. 1945. gada vasarā viņu nogalināja gestapo. Faktiskais partijas vadītājs palika Alberts Kuncs.

Mani uz Būhenvaldi pārveda 1939. gada oktobrī. Drīz vien Kuncs vadībā iesaistīja mani, Ernstu Būsi un Ernstu Brantu no Magdeburgas.

Jāpiebilst, ka šai laikā vācu komunistu — Būhenvaldes cietumnieku rindās pastāvēja domstarpības vairākos jautājumos,

un pastaigu laikā pa nometni mēs pusčukstus vētraini diskutējām. Daži partijnieki, starp citu, uzstājās pret vienotu partijas vadību nometnē. Viņi centās pierādīt, ka mērķtiecīgāk būtu atstāt līdzšinējā veidā atsevišķās izolētās grupiņas, kas izveidojušās uz personiskās draudzības pamata. Partijas vadība tomēr aizstāvēja savu uzskatu, un demokrātiskā centrālisma princips uzvarēja. To veicināja ari uzvara, ko tai laikā sarkanie izcīnīja pār «zaļajiem». Par nometnes vecāko kļuva Ernsts Buse no Zolingenas. Bloku vecāko un nometnes policistu amati pārgāja antifašistu rokās.

«VISU PADOMJU SAVIENĪBAS ATBALSTAM!»

Laikam gan nekas neizsauca tādus asus strīdus starp ieslodzītajiem vācu komunistiem kā jautājums par padomju un vācu attiecībām hitleriskās agresijas priekšvakarā pret PSRS. Ne visi pareizi izprata padomju un vācu 1939. gada līguma nozīmi. Daži partijnieki, piemēram, paziņoja, ka sakarā ar šo līgumu vācu komunistiem jāatbalstot Hitlera valdība. Šiem pseidoloorētiķiem mēs izskaidrojām, ka mūsu uzdevums ir panākt hitleriskās Vācijas sakāvi.

Hitlera uzbrukums Padomju Savienībai darīja galu visādiem maldiem. Viss kļuva saprotams.

Ar pagrīdes radiouztvērēju mēs organizējām sistemātisku ārzemju radiopārraižu noklausīšanos. Kaut gan gestapo ar visiem spēkiem centās tikt pie skaidrības, kādā veidā nometnē iekļūst ārzemju informācija, pārraižu noklausīšanās notika regulāri, un nometnes starptautiskais antifašisliskais aktīvs vienmēr bija pasaules notikumu kursā.

Vērmahta pirmie panākumi austrumu frontē radīja asas sāpes antifašistu sirdīs. Konservatīvi noskaņotie sociāldemokrāti ņirgājās par Sarkanās Armijas šķietamo vājumu.

Partijas vadība izskaidroja, ka padomju virspavēlniecība izmantos telpu kā ieroci līdz tam laikam, kamēr būs mobilizētas visas rezerves izšķirošam prettriecienam. Visu zemju strādnieku pienākums ir aizstāvēt PSRS. Lai atbalstītu Padomju Savienību, mums jābūt gataviem uz visu!

SS ATRIEBJAS

1941. gada 18. oktobrī Biī-henvaldē ieradās divi tūkstoši padomju kara gūstekņu. Viņus bija piespieduši daudzas nedēļas iet kājām no Aus-trumprūsijas līdz Rūras apgabalam, no turienes līdz Min-henei, tad atkal uz austru-miem līdz Veimārai. Ar viņiem iedzīvotājiem demonstrēja «boļševiku armijas stāvokli».

Kara gūstekņus mērdēja badā, viņiem nesniedza nekādu medicīnisku palīdzību.

Savu vairāku gadu ilgo ciešanu laikā, fašistiskajos cietumos mocoties, Būhenval-des ieslodzītie, šķita, līdz galam bija iepazinuši visu hitle-risma nežēlību un necilvēcību, bet tas, ko viņi ieraudzīja šeit, pārsniedza visu līdz šim redzēto. Padomju kara gūstekņi bija tik novājējuši, ka atgādināja skeletus, tērps bija galīgi noskrandis, kājas aptītas lupatām. Daudzus pie Būhen-valdes vārtiem spēki galīgi atstāja: biedri tos turēja zem rokām. Tomēr gūstekņu acīs dega sīvs naids. Viņu sejās bija lasāma nicināšana pret fašistiskajiem mocītājiem.

Kara gūstekņus aizveda uz pirti. Daži ieslodzītie vācieši centās viņiem tuvoties, taču viņus sagaidīja ar ledainu klusēšanu.

Bet, kad kara gūstekņus veda no pirts uz \iņiem nožogotajām barakām, simtiem ieslodzīto, pārkāpdami esesiešu pavēli, kas aizliedza satikties ar krieviem, izgāja no barakām sagaidīt padomju biedrus. Būhenvaldes veterāni dalījās ar viņiem visā, kas tiem bija, viņi sniedza krieviem pēdējos maizes kumosus, svētdienai pataupītās cigaretes, zeķu pāri. Šajā lieliskajā solidaritātes aktā piedalījās visu tautību ieslodzītie, kas atradās nometnē: austrieši, čehi, holandieši un vācieši. Vairāki tūkstoši Būhenvaldes

cietumnieku pierādīja, ka viņus var nogalināt, bet nevar apslāpēt proletāriskā internacionālisma liesmas viņu sirdis.

Esesieši nolēma nežēlīgi pārmācīt nometni par nepaklausību un kopā ar «zaļajiem» pārgāja uzbrukumā pret politiskajiem.

Trīs baraku vecākie — vācu komunisti Kurts Babels, Jozefs Sūbauers un Kurts Leonhards, kas neizpildīja pavēli un pieļāva, ka politieslodzītie tiekas ar krievu kara gūstekņiem, saņēma pa 25 sitieniem ar nūju. Bez tam vairākus baraku vecākos nosūtīja uz soda rotu, kur viņus gaidīja nāve no pārlieku smaga darba un bada. Viņu vietā iecēla kriminālos. Atcēla arī pirmo nometnes vecāko — komunistu Būsi.

Esesiešu fīrers Floršteids pārbaudes laukumā paziņoja: «Sarkanie gribēja solidarizēties ar boļševikiem, tāpēc es komandanta Koha uzdevumā pavēlu ieslodzītajiem vienu dienu nedot ēdienu.»

Tomēr mēģinājums sašķelt nometni cieta neveiksmi. Neviens no ieslodzītajiem neteica, ka nav bijis vērts palīdzēt krievu biedriem. Sodu uzņēma kā apbalvojumu.

Nometnes vidū pakāra kastīti, kur ikviens ieslodzītais varēja iemest savas sūdzības. Denuncētajiem sākās zelta laiki.

1942. gada 27. martā tika dots visstiprākais trieciens — septiņdesmit politieslodzīto, vairākumā nometnes policistu un priekšstrādnieku, izsauca pie vārtiem, nopratināja un aizveda uz speciālo uzdevumu soda rotu. Biedru Kuncu turēja vieninieku karcerī.

Dabiski, pirmajās dienās nācās pilnīgi pārtraukt partijas darbu. Partijas organizācija izdeva stingru pavēli: nevienas sapulces, uz laiku pārtraukt informācijas izplatīšanu.

Tagad vissvarīgākais uzdevums bija glābt no nāves biedrus, kas nokļuvuši soda rotā. Sodītie, kam uzdeva necilvēcīgi smagu darbu, saņēma samazinātu uzturdevu. Dažādā veidā mēs piegādājām viņiem papildu porcijas ēdiena. Bet kā atbrīvot biedrus no soda rotas?

Uzvaras apskurbināti, denuncētāji kriminālisti sāka lielīties ar esesiešu draudzību, stāstīt par viņu tumšajiem darbiem, par to, kādas dzīres viņi kopā rīkojuši. Sī pļāpāšana ne jau bez mūsu palīdzības nokļuva līdz SS virsnieku ausīm. Pārmērīgi lielīgie denuncētāji paši izpelnījās to, ka viņus nosūtīja soda rotā.

Drīz vien esesieši pārliecinājās, ka viņiem grūti iztikt bez pieredzējušiem nometnes policistiem un priekšstrādniekiem — speciālistiem. Jūlija sākumā komandants atlaida speciālo rotu.

Saņēmuši bargus brīdinājumus turpmāk nepalīdzēt krieviem, mūsu biedri atgriezās barakās.

Sis incidents neprasīja no mums nevienu upuri, bet «zaļie» pazaudēja visus savus vadoņus un dedzīgākos denunc.ētājus.

Pēc visa tā mēs mainījām taktiku attiecībās ar «zaļajiem». Ar sistemātisku darbu viņu vidū mums izde\ās radīt grupu pārliecinātu antifašistu, kas ar pašu spēkiem apspieda dīgli jebkuru mēģinājumu organizēt jaunas sarkano vajāšanas.

Bet bija naivi iedomāties, ka tagad denuncēšana pilnīgi izbeigsies. Tas arī nenotika. Mums kļuva zināms, ka komandantūras politiskajā nodaļā tika pieminēti Branta, Bartela un Kunca kā partijas vadītāju vārdi. Brants šai laikā bija atbrīvots un atradās Magdeburgā. Mēs nolēmām, kamēr nav par vēlu, izraut biedru Kuncu no denuncēlāju redzes loka un nosūtīt viņu uz Bū-henvaldes filiāli —- Kaseli. No turienes Kuncu kā pirmšķirīgu sanitārās tehnikas speciālistu pārvietoja uz Doru. Pēc mūsu datiem, 1944. gada rudenī Kuncu atkal denuncēja kā sabotāžas organizētāju. Biedru Kuncu iesēdināja karceri un 1945. gada 23. janvārī nogalināja. Tā beidza savu dzīves ceļu Vācijas Komunistiskās partijas uzticamais dēls, kas līdz pēdējam elpas vilcienam cīnījās pret nīsto hitlerismu.

Pēc tam kad vairs nebija Branta un Kunca, man sāka palīdzēt biedri Kūns un Buse. No tā laika līdz pat atbrīvošanai viņi palika partijas vadībā.

«DARBS NĪKS»

1942. gadā nometnes raksturs mainījās. Mobilizācija iztukšoja hitleriskā reiha cilvēku rezerves, un tad Berlīnē nolēma pārvērst «valsts ienaidniekus», kas atradās ieslodzījuma vietās, pret viņu gribu par vērmahta ieroču meistariem. Būhenvaldē uzcēla kara bruņojuma rūpnīcu DAW un kara ieroču rūpnīcas — Gusilow-Werke» filiāli (pamatuzņēmums atradās Veimārā).

DAW atslēdznieku cehs izgatavoja aparātus firmai tMesšer-schmidt», kā arī atjaunoja izlietotās čaulas 20 milimetru lādiņiem. Elektrodarbnīcās izgatavoja elektroiekārtu kravas automobiļiem, kurus pārveidoja par lauku virtuvēm. Galdnieku cehā darināja munīciju kastes, kā arī galdus, skapjus un krēslus esesiešu iestādēm.

«Gustlow-Werke» sākumā izlaida karabīnes, pēc tam, kad

bija uzcelti visi 13 cehi, sākās zenīta un prettanku lielgabalu detaļu ražošana, bet slepenajā cehā «Mibau» ražoja «Fau-1 daļas.

Tagad bija pienākusi stunda realizēt dzīvē lozungu, ko partijas vadība bija izvirzījusi jau 1941. gada jūnijā — «Lai atbalstītu Padomju Savienību, mums jābūt gataviem uz visu!» Bet kā izjaukt militārās produkcijas ražošanu nometnē?

Reiz grupa padomju ieslodzīto atteicās iziet darbā, nevēloties palīdzēt fašistiem karā pret Padomju Savienību. Viņiem uzklupa esesieši, sāka viņus zvēriski sist, bet kara gūstekņi tomēr atteicās paklausīt un mira šausmīgā nāvē. Viņu klusās varonības priekšā savas galvas nolieca visi ieslodzītie. Pa tādu ceļu tomēr nevarēja vest sev līdzi tūkstošiem cilvēku. Vajadzēja atrast citas metodes un līdzekļus.

—• Lēnāk strādāt, vēl lēnāk, sabotēt, iznīcināt! — tādu pro-gramu izvirzīja partijas vadība. Iepriekš vajadzēja veikt zināmu izskaidrošanas darbu vācu biedru — speciālistu vidū. «Profesionālais lepnums» mudināja viņus dot teicamas kvalitātes produkciju. Bez tam viņi gribēja parādīt sardzei, ka viņi ir meistari, — daudz vērtīgāki cilvēki nekā «zaļie» paklīdeņi. Vajadzēja izskaidrot šiem biedriem, ka viņi rīkojās pareizi, kamēr strādāja nometnes iekšējām vajadzībām, bet pavisam cita lieta ir tagad, kad nometne pārgājusi uz tīri militāras produkcijas ražošanu.

Svarīgākajos cehos nodibināja partijas šūniņas, kurās ietilpa ne tikai vācieši, bet arī ārzemnieki. Izveidojās sazarots sabotē-tāju tīkls. Masveidīgums šādā lietā bija jo sevišķi svarīgs, tāpēc ka atsevišķus sabotāžas aktus gestapo atklātu bez grūtībām.

Cīņa noritēja par militārās produkcijas kvalitātes un daudzuma pazemināšanu. Padomju ļaudis šai ziņā parādīja iniciatīvu, bezgalīgu drosmi un lielisku izdomu. «Gusllow-Werke» celtniekus dēvēja par «iks komandu». Krievu izdomātais teiciens «Komanda iks, bet darbs niks»[20] — aplidoja visu Būhenvaldi. Par lozungu kļuva arī krievu vārds «pomaļeņku»[21]. Franči, vācieši, poļi un itālieši katrs savādāk lietoja uzsvaru šai vārdā, bet katrs zināja, ka ar to jāsaprot: strādā lēnāk, un karš beigsies ātrāk.

Uzņēmuma direktori bieži sūdzējās esesiešu varas orgāniem par zemo darba ražīgumu, bet viņi neko nevarēja darīt.

Bet tā apslēptā brāķa daudzums, ko atklāja tikai tad, kad

produkcija jau bija izvesta no nometnes teritorijas, noveda rūpnīcas administrāciju līdz histērijai. Veselas kastes ar «atjaunotajām» lādiņu čaulām sūtīja atpakaļ uz Būhenvaldi tādēļ, ka tās bija pavisam nederīgas. Tikko izremontētās un pārbūvētās kravas automašīnas apstājās jau ceļā uz Veimāru. Būhenvaldē izgatavotās karabīnes kļuva nederīgas pēc 40 līdz 50 šāvieniem.

Viens no sabotāžas veidiem bija svarīgas militāras nozīmes izejvielas izniekošana. «Visu nometnei, neko armijai!» pasludināja pagrldnieki. Visā kara laikā nometnē no labāko šķirņu dzeltenā vara izgatavoja milzum daudz šķiltavu, portsigāru un tamlīdzīgu sadzīves sīkumu. Šai darbā ieslodzītajiem krietni «palīdzēja» paši esesieši: viņi nepalaida garām izdevību par velti iegādāties dažādus priekšmetus, ko izgatavoja ieslodzītie. To gludekļu, elcktropavardu un clektrokamīnu daudzums, ko izgatavoja esesiešu virsnieku un viņu ģimeņu vajadzībām, sasniedza vairākus tūkstošus.

Kara rūpnīcu būve Būhenvaldē izskaidrojama ne tikai ar vēlēšanos izmantot ieslodzītos kā darba spēku, bet arī ar cerībām, ka sabiedrotie neriskēs bombardēt koncentrācijas nometnes teritoriju. Šīs hitleriešu cerības neattaisnojās. 1944. gada 24. augustā amerikāņu bumbvedēju uzlidojuma rezultātā gandrīz pilnīgi tika iznīcinātas abas kara rūpnīcas. Gāja bojā četri simti ieslodzīto, turklāt apmēram simt trīsdesmit cilvēku nošāva nometnes apsardze paniskās bēgšanas laikā no bumbu krusas.

ATRADUMI

Ieroču iegūšana iegājusi Būhenvaldes vēsturē kā viens no varonīgākajiem pagrīdnieku veikumiem. To, ko lasītājs jau zina, gribu papildināt tikai ar divām epizodēm.

Zināms daudzums ieroču mūsu slepenajos arsenālos nokļuva no esesiešu rokām. Tā, piemēram, kāds vācu ieslodzītais, virsnieku ēdnīcas apkopējs, reiz ieraudzīja tur aizmirstu revolveri un noslēpa to drošā vietā. Nākamajā dienā noskaidrojās, ka ierocis pieder nometnes gestapo nodaļas priekšniekam. Viņš to bija atstājis pēc nakts žūpošanas un pēc tam visur’meklēja, bet, protams. bez panākumiem.

1944./1945. gada ziemā Būhenvaldē pienāca transports ar mocekļiem, kas bija izvesti no koncentrācijas nometnēm Austrumos. Izlādējot kārtējo transporta sastāvu, kur dzīvie gulēja juku jukām ar mirušajiem, viens no Būhenvaldes kara organizācijas

locekļiem atrada vieglo ložmetēju un kasti ar patronām. Viņš tūlīt par atradumu paziņoja biedriem. Līķus uz krematoriju nogādāja ratiņos. Ložmetēju paslēpa zem nedzīvo ķermeņu kaudzes un kopā ar tiem atgādāja nometnē.

Tā mirušie atveda ieročus dzīvajiem, lai tie varētu cīnīties par savu dzīvību un atriebt mirušos.

AR DARBA KOMANDĀM

Ar 1942. gadu Būhenvaldē kļuva par tranzīta nometni, kur no jaunatvestajiem ieslodzītajiem izveidoja «darba komandas* dažādiem Vācijas kara rūpniecības uzņēmumiem. Pāris gados tika izveidotas apmēram 60 šādu komandu, lielu un mazu: no 50 līdz 5000 ieslodzīto.

Partijas organizācija izvirzīja komunistiem pagrīdniekiem uzdevumu iespiesties šais komandās un ieņemt tajās vadošus amatus.

Sākumā organizācijā bija dzirdamas balsis, ka partijnieku aiziešana uz darba komandām sadrumstalos spēkus. Turklāt vecie ieslodzītie negribēja mainīt kaut kādā mērā «nostabilizējušos dzīvi» Būhenvaldē pret pilnīgu neziņu jaunajā vietā.

Partijas vadība tomēr aizstāvēja savas pozīcijas. Tā norādīja, ka, pirmkārt, mūsu biedri palīdzēs organizēt šais komandās sabotāžu, cīņu par ieslodzīto dzīvības glābšanu, izvērst politisko darbu. Otrkārt, viņi varēs nodibināt ne tikai sakarus ar iedzīvotājiem, bet varbūt arī ar pagrīdniekiem, kas darbojas brīvībā.

Tā arī iznāca īstenībā. Biedri, kam uzdevām darboties komandās, laiku pa laikam ieradās nometnē no Leipcigas, Braun-šveigas, Dīseldorfas, Ķelnes, Svertes, Kaseles un Magdcburgas rajoniem. Viņi sniedza pārskatu par savu darbību, stāstīja par redzēto un dzirdēto, un tādā kārtā partijas organizācija varēja spriest par stāvokli visā zemē.

KAS PIEKAUJ, TAS IR FAŠISTS

Pēc sacelšanās. Pie kādas no barakām ieslodzītie piekāra veiksmīgi darinātu Hitlera izbāzni. Uz barakas sienas uzraksts: Hitleram jāmirst tādēļ, laiVācija dzīvotu.»

Ieslodzīto nežēlīga piekaušana bija galvenais līdzeklis, lai uzturētu Būhenvaldē drakonisku režīmu. Galvenokārt piekāva ārzemniekus, turklāt ar to nodarbojās ne tikai apsardze, bet arī daži vācu ieslodzītie, kas bija devuši piekrišanu kļūt par bendēm. Partijas organizācija ar visiem iespējamiem līdzekļiem centās pasargāt ieslodzītos no sitieniem. Saprotams, pāraudzināt esesiešu sadistus bija nereāla lieta. Vienīgais aizsargāšanas līdzeklis bija arguments, ko mēs minējām esesiešu vadītājiem, ka bezjēdzīgās piekaušanas rezultātā aiziet bojā vērtīgs darbaspēks. Mūsu biedri, kas strādāja revīrā, nepalaida garām gadījumu, lai pierādītu esesiešu ārstiem, ka pārsienamo materiālu trūkst tikai tāpēc, ka piedzērušies esesieši līdz nesamaņai piekauj cilvēkus.

Kas attiecas uz ieslodzītajiem — nometnes policistiem, priekšstrādniekiem un bloku vecākajiem, — kas atļāvās palaist rokas, tad ar viņiem galā tikt bija vienkārši.

Sakarā ar ieslodzīto ārzemnieku parādīšanos lielākā daudzumā partijas organizācija veica attiecīgu izskaidrošanas darba kampaņu. Mūsu aktīvisti atgādināja, ka ārzemju strādnieki piespiedu kārtā atdzīti Vācijā, ka viņu zemes padotas hitlerisko agresoru ugunij un zobenam un mums jāpārliecina ārzemnieki, ka ne visi vācieši ir vienādi. Citādi pēc kara beigām ārzemnieki saglabās savās sirdīs naidu pret vācu tautu un izplatīs šo naidu

pa visu pasauli. Reiz par katru sitienu nāks atmaksa. Tāpēc partijas organizācija paziņoja: «Tas, kas piekauj ārzemju strādnieku, piekauj vācu tautu. Kas piekauj, tas ir fašists!» šīs kampaņas sekmes nebija ilgi jāgaida.

To, ka ieslodzītais piekauj ieslodzīto, sāka uzskatīt par kauna darbu, un tādas lietas pilnīgi izbeidzās.

MĀKSLĀ ARĪ IR IEROCIS

... Atnāca un pagāja vasara. Sākās rudens ar tā nemitīgo lietu. Apģērbs pielipa pie miesas, kad ieslodzītajiem, kaut gan bija slikts laiks, stundām bija jastav pārbaudes laukuma, tāpēc ka tā patika esesiešiem. Atnāca aukstā ziema, un ledainie viesuļi trakoja Etcrkalnā. Niknais, saltais vējš plivināja svītraino jaku plānos audumus, dedzināja miesu gūstekņiem, kas kvadrātos bija nostādīti pārbaudes laukumā. Un tā vilkās mēneši un gadi.

Trakā salšana ļaunajā nebrīvē nomāca cilvēkus, draudēja apdzēst sirdīs kvēlojošo dzīvotgribas uguntiņu. Starp ieslodzītajiem, pat starp draugiem, dažādu iemeslu dēļ izcēlās strīdi un skandāli. Nesaskaņas un ķildas uzliesmoja katru reizi, kad no frontes pienāca sliktas vēstis, kad ilgas pēc sievas un bērniem bija kļuvušas nepārvaramas, kad izsalkums noslāpēja katru cilvēcīgu domu.

Dažreiz izveidojās tāds stāvoklis, ka ar dažiem cilvēkiem nemaz nevarēja runāt par pagrīdes darbu. Vajadzēja lielu pacietību, lai nomierinātu ļaudis, atrastu samierināšanas ceļus, rīkoties tā, lai savstarpējās nesaskaņas nepārvērstos par nacionālām pretrunām un naidu.

Un, ja Būhenvaldē daudzu nāciju pārstāvju vairāku gadu kopdzīves laikā nenotika nacionālistiski ekscesi, tad tikai pateicoties pagrīdnieku lielajam politiskajam darbam.

Protams, nenovērtējama nozīme bija laikā «organizētajam» papildu maizes kumosam, cigaretei, zupas bļodai. Taču cilvēks nedzīvo tikai no maizes vien.

Cilvēki ilgojās pēc gaišā un skaistā, pēc mūzikas un grāmatām. Viņu ilgas izpaudās dziesmās, dzejās, zīmējumos.

Liels padomju kara gūstekņu nopelns ir tas, ka viņi ļoti grūtos apstākļos prata organizēt kultūras darbu. Māksla kā ierocis cīņā pret fašistisko teroru, par augstu cilvēcisku morāli, par ieslodzīto draudzību ieņēma godpilnu vietu Būhenvaldes dzīvē.

Reiz 1944. gada vasarā krievi sarīkoja rcvīrā muzikāli literāru koncertu. Pagrīdes kara organizācija nodrošināja koncerta apsargāšanu. Skatītāji piepildīja telpas līdz pēdējai iespējai. No primitīvās skatuves atskanēja izjustie Ņekrasova, Majakovska un Gorkija vārdi. Cita padomju ieslodzīto grupa nodziedāja «Dubi-nušku». To darīdami, viņi vilka virvi. Kad un no kā viņi spēja izgatavot rekvizītu (tiesa, pavisam vienkāršu), tas palika aktieru noslēpums. Lieliskā dziesma izjustā izpildījumā dziji aizkustināja klausītāju sirdis.

Tas nebija vienīgais koncerts, ko sarīkoja krievu biedri.

Naktī uz jauno — 1945. gadu tika tēlota «Scēna viesnīcā». Pie viesnīcas durvīm neredzama roka izgrūda večuku halātā ar uzrakstu — «1944. gads». Vākdams kopā izkaisītos papīrus, večuks visu laiku lūkojās milzīgā pulkstenī . . . Kad rādītājs apstājās uz 12, ciparnīca atvērās un no turienes iznāca bērns, ģērbies padomju formas tērpā. Uz krūtīm viņam bija uzraksts — «1945. gads». Tā simboliski lika izteiktas mūsu cerības uz 1945. gadu.

Mēs pilnīgi apzinājāmies, ka, neatkarīgi no tā, kura sabiedroto armija pirmā ieradīsies Būhenvaldē, tieši Padomju Armija pārlauzusi fašistiskā nezvēra mugurkaulu. Par Padomju Armiju mēs domājām ar kvēlu mīlestību un sajūsmu. Atceros, ka 1941. gada 7. novembrī biedri apsveica cits citu ar lozungu — «Sarkanā Armija uzvarēs». Visu dienu šo lozungu atkārtoja nometnē visās valodās.

Mēs centāmies, lai partijas biedri papildinātu savas zināšanas marksisma-ļeņinisma teorijā un strādnieku šķiras revolucionārās cīņas vēsturē. Padomju kara gūstekņi pamanījās ienest nometnē «VK(b)P vēstures īsā kursa» ukraiņu izdevumu. Sākumā to pārtulkoja krieviski, bet no krievu valodas — vāciski. Pēc šī tulkojuma sākās nodarbības ar vācu biedriem. Tomēr drīz vien sakarā ar kratīšanām, ko izdarīja gestapo, grāmatu vajadzēja sadedzināt.

NĀVI DENUNCĒTAJIEM!

1941. gadā mēs radījām speciālu organizāciju cīņai ar provokatoriem. So darbu vadīja biedrs Groskopfs.

No viņa uzticības personām partijas organizācija pastāvīgi saņēma informāciju par noskaņojumu un nolikumiem nometne. Ieslodzītie, kas strādāja koncentrācijas nometnē un tieši saskārās

ar SS, notvēra no nometnes iesūtītās denunciācijas un noskaidroja to autorus. Pēc tam zemiskie nosūdzētāji vai nu «saslima» un nomira, vai ar! nomira pēkšņi. Cīnījās uz dzīvību un nā\i. Ar mums rīkojās nežēlīgi, mums neatlika nekas cits kā atbildēt ar to pašu. Tikai šādu radikālu pasākumu rezultātā mēs pasargājām no nāves simtiem visu tautību godīgos un vīrišķīgos antifašistus. Jāsaka, tieši tādā kārtā, pateicoties tam, ka notvēra par viņiem rakstītos ziņojumus, dzīvi palika angļu izpletņu lēcēji, kas atradās nometnē.

Vēlāk cīņa ar provokatoriem un gestapo aģentiem pieņēma «starptautisku» raksturu: biedrs Groskopfs nodibināja ciešus sakarus ar attiecīgajiem biedriem citu tautību pagrīdes centros.

Esesieši juta, ka nometnē darbojas dažādu tautību antifašistu aktīvs. Viņi arestēja te vienu, te otru ieslodzīto, bet viņiem ne reizi neizdevās nokļūt līdz organizācijas kodolam, līdz kādam nacionālam vai internacionālam centram. Un tā ir labākā liecība par mūsu pagrīdes «pretizlūkošanas» dienesta drošo darbību.

Tikai vienreiz organizācijai draudēja briesmas. Tas notika šādi: 1944. gada vasaras vētrainie notikumi — Padomju Armijas uzvaras vainagotā virzīšanās uz priekšu, otrās frontes atklāšana un, beidzot, sazvērestība pret Hitleru radīja gūstekņos gaišas cerības par drīzu atbrīvošanos.

Sai laikā esesieši piekrita, ka ieslodzītos ārzemniekus iesaista nometnes iekšējās kārtības uzturēšanas sardzē, pret ko agrāk kategoriski iebilda. Šajā «reformā» pārāk optimistiski noskaņotie ieslodzītie saskatīja gandrīz vai pazīmi, ka esesieši samierinājušies ar hitleriskās Vācijas sakāvi. Dažs labs nolēma, ka visstingrākā konspirācija vairs neesot vajadzīga. Tieši šāda labsirdīga noskaņojuma dēļ gestapo tīklos iekļuva Ernsta Tēl-maņa piemiņai veltītās sēru sapulces dalībnieki. Jāpiemin, ka mītiņu noturēja pret partijas organizācijas gribu. Tikai pateicoties ieslodzīto izcilajai vīrišķībai, kuri pārcieta zvēriskas spīdzināšanas, bet nevienu neizdeva, gestapo neizdevās uztaustīt sakarus starp šo darba komandu un nometnes partijas grupām.

Tā bija vienīgā lielākā neveiksme partijas organizācijas vairāku gadu ilgajā darbībā, bet tā dažus biedrus iegrūda panikā. Viņi pieprasīja atlaist partijas vadību, tāpēc ka tā neievērojot nepieciešamo modrību un pakļaujot briesmām visu organizāciju. Partijas vadība asi uzstājās pret līdzīgiem likvidatoriskiem noskaņojumiem. Pagrīdes vadītāju pazušana izskatītos kā dezer-tēšana un varētu dezorganizēt organizācijas rindas.

Nikolajs Fjodorovičs Kings savās atmiņās apraksta epizodi, kad vācu politieslodzītie noraidīja nometnes komandanta aicinājumu iestāties vērmahtā. Es turpināšu viņa stāstījumu. Tai pašā naktī starp vācu politieslodzītajiem izcēlās strīds. Daži VKP biedri, kas bija pierādījuši, ka viņi ir neapšaubāmi izturēti cīnītāji pret fašismu, ierosināja pieņemt SS aicinājumu. «Mēs iegūsim ieročus,» viņi teica, «un pagriezīsim tos pret fašistiem.»

Vācu komunistu politiskais centrs nolēma, ka neviens VKP biedrs nedrīkst pieņemt SS aicinājumu. Pirmkārt, nav nekāda pamata cerēt, ka bijušie politiskie ieslodzītie saņems ieročus.

Tālāk, esesieši droši vien nepieļaus, ka veselas bijušo politisko ieslodzīto grupas iekļautu atsevišķās apakšvienībās. Esesieši atrautu biedrus citu no cita un tādā kārtā jau pašā sākumā paralizētu viņu kaujas spējas.

Un, beidzot, izšķirošais arguments: neviens no biedriem ārzemniekiem nesaprastu tādu mūsu rīcību. Viņi uzskatītu to kā acīm redzamu faktu, kad vācu komunisti pāriet esesiešu — slepkavu organizācijas dienestā. Viņi zaudētu jebkuru ticību vāciešiem, un tādā kārtā tiktu izjaukta internacionālā savienība, kas tikai vienīgā ir sekmīgas cīņas garantija pret fašismu.

Politiskā centra argumentācija pārliecināja biedrus. Neviens vācu komunists neiestājās SS karaspēkā.

* * *

Tā dzīvoja un cīnījās mūsu partijas aktīvs. Ārkārtīgi grūtos apstākļos mēs centāmies vienmēr sekot visuzticamākajam kompasam — marksisma-ļeņinisma mācībai un vest sev līdzi pa šo ceļu mūsu biedrus.

Pēc atbrīvošanās atstādams nometni, Būhenvaldes partijas aktīvs deva svinīgu zvērestu glabāt nesatricināmu uzticību ideāliem, kas iedvesmoja mūsu biedrus, kuri krituši cīņā ar fašismu. «Tagad mūsu partijas pienākums,» teica komunisti, «ir kļūt par vācu tautas audzinātāju, draugu un palīgu tās dzīves atjaunošanā, nacisma iznīcināšanā, cīņā par brīvu, miermīlīgu un demokrātisku Vāciju.»

Kvetoslavs Innemans. CĪŅAS BRĀLĪBA

Ar smagu sirdi atceras čehi un slovaki 1939. gada martu. Pašmāju buržuāzijas un angļu un franču Hitlera «no-mierinātāju» nodoti, mēs nokļuvām nacistu jūgā.

1939. gada 15. martā hitleriešu karapūļi iebruka Čehoslova-kijā. Vienīgā partija, kas vīrišķīgi cīnījās par zemes nacionālās neatkarības saglabāšanu, bija Komunistiskā partija, kura tolaik aizgāja pagrīdē. Tāpēc nav brīnums, ka fašistiskais terors vispirms vērsās pret Komunistiskās partijas biedriem. Mūs medīja ne tikai gestapovieši vien, bet arī Cehoslovakijas žandarmi un policisti.

Es tolaik atrados Protivinas pilsētiņā Dienvidčehijā, un tur mani noķēra čehu žandarmi. Pēc divām dienām viņi mani nodeva gestapo rokās. Sākās pratināšana, ceļojumi pa cietumiem un koncentrācijas nometnēm. Izgājis cietumus Pisekā, Česke Budcjovicē un Linčā, es pēc tam nokļuvu Dahavas koncentrācijas nometnē, bet no turienes septembrī kopā ar diviem tūkstošiem gūstekņu tiku nosūtīts uz Būhenvaldi.

Jau pirmajās dienās Būhenvaldē mēs jutām starptautiskā proletariāta solidaritātes spēku. Vācu komunisti, kas tai laikā bija nodzīvojuši sešus briesmīgus gadus aiz nacistisko koncentrācijas nometņu dzeloņstieplēm, visādi centās atbalstīt mūs, palīdzēt mums pārciest uzbrukušo nelaimi.

Jau pēc dažām nometnē nodzīvotām nedēļām Čehoslovakijas komunisti nodibināja ciešus sakarus ar vācu komunistu — Bū henvaldes gūstekņu vadošo kodolu, Mani pārsteidza tā kāre, ar kādu vācu biedri tvēra katru mūsu vārdu par Komunistiskās internacionāles VII Vispasaules kongresu, — līdz šim viņi bija saņēmuši tikai ļoti skopas, reizēm pat izkropļotas ziņas par šo kongresu, un viņi gribēja uzzināt patiesību. Pārrunājot ar mums dažādus starptautiskās strādnieku kustības jautājumus, viņi pārliecinājās par mūsu politisko uzskatu pareizumu un saprata, ka uz čehoslovakijas komunistiem var droši paļauties.

Biedri Valters Bartels, Alberts Kuncs un viņa draugi taisni izrāva mūs, čehu komunistus, no esesiešu asiņainajām ķetnām. Viņi palīdzēja mums tikt ārā no vissmagākajām darba komandām, kur nāve draudēja uz katra soļa.

Balstīdamies uz vācu komunistu darba pieredzi, mēs sākām dibināt savu pagrīdes organizāciju. Partijas tīkls aptvēra barakas, kur dzīvoja ieslodzītie čehi, un komandas, kurās viņi strādāja.

čehoslovakijas komunistu partijas vadība Būhenvaldē sastāvēja no četriem cilvēkiem. Viņiem bija sakari ar atsevišķu baraku un darba komandu politiskajiem vadītājiem. Mūsu pilnvarotie bija ikvienā barakas istabā, pie katra galda, ap kuriem sapulcējās pa desmit, piecpadsmit ieslodzīto, katrā komandā.

Tādā kārtā šie četri komunisti ik dienas vadīja ieslodzīto čehu un slovaku antifašistisko pagrīdes darbību. Pateicoties tādam sazarotam tīklam, organizācijas redzes lokā vienmēr atradās visi gūstekņi, tā zināja viņu noskaņojumu un laikā veica pasākumus, lai palīdzētu ar vārdiem un darbiem tiem. kas zaudējuši dūšu un cerības uz atbrīvošanu.

Vēlāk, kad nometnē ieslodzīja vairāk čehu un slovaku, mēs nolēmām pagrīdes organizāciju paplašināt. Tika nodibinātas tā saucamās novada nodaļas. Tās aptvēra ieslodzītos, kas nāca no noteiktiem Čehoslovakijas novadiem. So nodaļu vadītāji rūpīgi pārbaudīja jaunos ieslodzītos, kas nākuši no viņu novadiem, iepazīstināja tos ar dzīvi nometnē, jau laikus norādīja uz briesmām, kuras uz katru soli uzglūnēja Būhenvaldes ieslodzītajiem. Dabiski, novadu nodaļas strādāja partijas vadības tiešajā kontrolē.

Lai izbēgtu no iekrišanas, mēs centāmies panākt tādu stāvokli, kad pagrīdnieki — baraku organizāciju locekļi vienā laikā nav savas darba komandas organizācijas dalībnieki vai novada nodaļas locekļi. Konspirācijas nolūkā katrs tīkls darbojās neatkarīgi no pārējiem, lai viena neveiksme neizraisītu visas pagrīdes bojā eju. So noteikumu stingra ievērošana palīdzēja panākt, ka čehu pagrīdes organizācijā Būhenvaldē nebija neviena iekrišanas gadījuma.

Vēlāk mēs nodibinājām sakarus ar citu čehu politisko partiju pārstāvjiem, kas kopā ar mums smaka Būhenvaldē.

1944. gadā tika izveidota čehoslovakijas Nacionālās frontes komiteja, kas vadīja politisko darbu visas čehu un slovaku ieslodzīto masas vidū Būhenvaldē.

Laikā, kad vērmahts sagrāba vienu zemi pēc otras, uz Būhenvaldi atdzina aizvien vairāk un vairāk dažādu tautību gūstekņu. Un pakāpeniski katrā nacionālā grupā radās savi pretošanās kustības centri, kas uzturēja sakarus ar vācu komunistiem. 1943. gadā nodibināja apvienotu internacionālu centru. Tajā ietilpstošās nacionālās organizācijas konspirācijas nolūkā bija sadalītas divos sektoros: slāvu un romāņu. Sie nosaukumi bija nosacīti, jo slāvu sektorā līdzās padomju biedriem ietilpa arī vācu un austriešu pagrīdnieki, bet romāņu — franči, spānieši, itālieši, holandieši un belģieši. Abu sektoru darbību koordinēja vācu komunisti.

Līdz ar pirmajām ieslodzījuma dienām nacistu cietumos un nometnēs mēs, komunisti, vienmēr cieši ticējām, ka fašisliskā laupītāju iekārta noteikti ies bojā. Bet tai pašā laikā mēs zinājām, ka, pat atrodoties aiz dzeloņstieplēm un cietuma restēm, jādod mūsu iespējām atbilstošus ieguldījumus cīņā ar fašismu.

Mūsu pārliecība par fašisma krišanas neizbēgamību vēl vairāk nostiprinājās, kad līdz Būhenvaldei atnāca vēsts par hitleriskās Vācijas nodevīgo uzbrukumu Padomju Savienībai. Hitleriskā vērmahta sākotnējās sekmes nespēja satricināt mūsu apņēmību cīņā ar nīsto fašismu.

Ticība Padomju Savienības uzvarai sevišķi nostiprinājās, kad satikāmies ar krievu brāļiem, kas bija atvesti uz koncentrācijas nometni. Padomju biedru vīrišķība un drosme aizvien vairāk pārliecināja mūs, ka zemi, kam ir tādi nelokāmi izturēti dēli, nevar uzvarēt. Dažreiz grūti bija cīnīties ar nospiesto garastāvokli, kas pārņēma morāli svārstīgos ieslodzītos, bet šai cīņā ar mazdūšību padomju biedri sniedza mums nenovērtējamu nalī-dzību. Ja agrāk esesiešiem izdevās turēt nometni paklausībā, tad ar padomju kara gūstekņu parādīšanos fašistiskā «disciplīna», izrādījās, bija neglābjami sagrauta.

Mēs jau iepriekš zinājām par padomju kara gūstekņu ierašanos. Tika nolemts sarīkot visā nometnē lielu starptautiskās solidaritātes kampaņu. Visi politieslodzītie atsaucās aicinājumam. 1941. gada 18. oktobris iegājis Būhenvaldes pretošanās kustības vēsturē kā antifašistu pirmās atklātās sadursmes diena ar nacistiskajiem bendēm.

Kā šodien acu priekšā redzu pārtikas vākšanas ainu padomju brāļiem. Visas dārgās un vērtīgās rezerves — maizes gabaliņš, margarīna piciņa — viss, kas bija palicis no paciņām, ko paretam saņēmām no tuviniekiem, tagad gāja palīdzības fondā padomju biedriem.

Un lūk, viņi parādījās, ar bārdu apauguši, šausmīgi novājējuši. Esesieši gribēja, lai viņu izskats būtu biedējošs un atbaidošs, bet iznāca pavisam citādi — mēs jutām viskarstāko vēlēšanos atvieglot krievu brāļu likteni. Padomju kara gūstekņu gājiens lidz viņiem ierādītajam blokam bija patiešām triumfāls: visā ceļā, pa kuru viņi gāja, stāvēja visu tautību ieslodzīto kolonas. Simtiem roku pacēlās draudzīgā, brālīgā sveicienā. Mēs atdevām padomju karavīriem pēdējās pārtikas druskas, kuras mums bija.

Sī brālīgās internacionālās solidaritātes izpausme, šis organizētais ieslodzīto atklātās pretestības uzliesmojums pārsteidza esesiešus.

Drīz tomēr viņi attapās, un sākās represijas. Visus bloku vecākos nosūtīja uz soda rotu, atmaksājot par to, ka viņi «nespēja uzturēt kārtību». Nometni vienu dienu atstāja bez ēdiena. «Kam jums ēdiens, tā taču jums tik daudz, ka jūs pat varat dalīties ar krieviem,» komandants paziņoja.

Sis sods tomēr nesalauza mūsu apņemšanos, bet, gluži otrādi, izsauca jaunu naida izvirdumu pret zemiskajiem apspiedējiem. Solidaritātes kampaņa turpinājās.

Esesieši samazināja jau tā niecīgās padomju kara gūstekņu uzturdevas — viņi saņēma mazāk suslas un maizes nekā citi ieslodzītie. Uzzinājuši par to, cilu tautību politieslodzītie atkal dalījās savās devās ar padomju draugiem. Bez tam pavāri, kas strādāja nometnes virtuvē, pamanījās izdarīt tā, lai lieks katls ar zupu «kļūdas dēļ» nokļūtu padomju kara gūstekņu blokā.

Ļoti ātri nodibinājās politieslodzīto draudzīgās saites ar kara gūstekņiem, turklāt izrādījās, ka vistuvākās biedriskās attiecības ar padomju draugiem bija izveidojušās mums, čehiem. Sakarā ar to pagrīdes centrs nolēma, lai čehi palīdzētu padomju biedriem iekļauties antifašistiskajā cīņā, kas bija izvērsusies nometnē. Pēc pirmā acu uzmetiena uzdevums šķita vienkāršs, tomēr tas tā nebija. Vajadzēja uz visstingrāko ievērot konspirācijas prasības. Agrāk, kad atveda ieslodzītos no kādas Rietumeiropas zemes, mēs sākām ar to, ka meklējām paziņas. Piemēram, nokļuvuši nometnē, mēs, čehi, uzzinājām daudzus vācu biedrus, kas kādreiz bija apmeklējuši Čehoslovakiju; spānieši atrada pazīstamus starp frančiem utt. Bet starp padomju biedriem mēs neviena nepazinām.

Internacionālais centrs uzdeva man personiski nodibināt politiskus sakarus ar padomju kara gūstekņiem.

Es sāku ar to, ka devu uzdevumu biedram Janam Gešam, kas bija mācījies Maskavā un labi prata krievu valodu, iepazīties ar krieviem un uzzināt uzvārdus tiem cilvēkiem, kas pēc viņu uzskata būtu piemēroti pagrīdes darbam. Pēc tam ar biedriem, ko bi ja nosaucis Gešs, satikos es un pārrunāju par kopējās cīņas iespējām. Nekādu sevišķu piepūli, to darot, nevajadzēja, tāpēc ka padomju biedri paši centās nodibināt ar mums sakarus.

Rezultātā 1942. gada pavasarī starptautiskais vadošais kodols papildinājās ar vēl vienu biedru —- Nikolaju Simakovu. Asprātīgi paslēpts nometnes slimnīcā, viņš no turienes vadīja padomju kara gūstekņu organizācijas politisko un militāro darbību. Tās bija neaizmirstamas dienas, kad mēs plecu pie pleca cīnījāmies par ieslodzīto dzīvības glābšanu.

Bet, kad padomju kara gūstekņus nozīmēja darbos, viņu kaujinieciskā draudzība ar čehiem vēl vairāk norūdījās. Kopā viņi organizēja sabotāžu «Gusī/otu-ĪVer/ce» cehos un DAW, cits citam palīdzēja visgrūtākajās minūtēs.

Koncentrācijas nometnē pulsēja kāda īpaša dzīve, par kuru esesieši pat nenojauta. Katru gadu svinēja 1. Maiju un Lielās

Oktobra sociālistiskās revolūcijas gadadienu, notika dažādu tautību delegātu tikšanās, izplatīja Padomju informācijas biroja ziņojumus.

Varbūt tas liksies dīvaini, bet, kaut gan valdīja fašistiskais terors, ieslodzītie rīkoja saturīgus un interesantus kultūras vakarus un pašdarbības koncertus, turklāt sevišķu meistarību demonstrēja padomju biedri. Padomju dejotāju, daiļlasītāju un dziedātāju brīnišķīgos priekšnesumus ar sajūsmu uzņēma visi, kam izdevās tos redzēt un dzirdēt. Nekad neaizmirsīšu priekšnesumus «pie Jaungada eglītes», kuras galotni greznoja sarkana piecstūraina zvaigzne. Sociālistiskā kultūra cīnījās ar sapelējušo fašistisko propagandu, viesdama mūsos cerību par atbrīvošanu, modināja vēlēšanos vēl enerģiskāk turpināt cīņu.

Pieredzējušo padomju frontinieku vislielākais nopelns tomēr ir tas, ka viņi kopā ar vācu komunistiem palīdzēja cilu tautību pagrīdniekieni, starp citu, čehiem, radīt kaujas vienības. Ar lielu mīlestību mēs atceramies Ivanu Smirnovu, Nikolaju Kingu, Bakiju Nazirovu, Stepanu Baklanovu, Nikolaju Simakovu un citus padomju biedrus, kuri nesavtīgi un pacietīgi dalījās savā kaujas pieredzē ar Cehoslovakijas pagrīdniekiem.

Lai pakāpeniski apbruņotos, mūsu kaujas vienībām bija vajadzīgi daudzi mēneši. No «Gustlow-Werke» cehiem uz nometni atnesa ieroču detaļas, bet dažreiz arī veselas šautenes. Tās slēpa vagonetēs zem ieslodzīto līķiem, ko no darba komandām un Būhenvaldes filiālēm atgādāja sadedzināšanai krematorijā. Ieročus vajadzēja ne tikai samontēt, bet arī pārbaudīt: vai pistoles šaus, vai sprāgs paštaisītās granātas. Tas viss — gan daļu piegāde, ieroču montēšana un pārbaude — bija ļoti riskants darbs, kas prasīja lielu piesardzību. Pagrīdnieki tomēr riskēja, saprazdami, ka arī viņi atrodas frontē.

Nometnē bija vairākas pagrīdes ieroču noliktavas; viena no tām atradās padomju kara gūstekņu nometnes 7. blokā. Acīm redzot, kāda ieslodzītā pļāpības dēļ esesieši gandrīz nāca šai noliktavai uz pēdām. Pateicoties pagrīdnieku attapībai, izdevās glābt ne tikai ieročus, bet arī dzīvības tūkstošiem ieslodzīto, ar kuriem fašisti nekavējoties būtu izrēķinājušies. Kā akmens novēlās mums no sirds, kad mēs uzzinājām, ka kratīšana septītajā blokā beigusies bez rezultātiem un briesmas ir garām.

Cīņas biedru sastapšanas. Maskava, 1958. gads. No kreisās: V. Ilolopcevs, N. Kings, Marsels Pols (Francija), B. Nazirovs un J. Kiršs

1944. gadā mēs ar prieku uzņēmām Kara organizāciju starptautiskā štāba lēmumu par čehu un slovaku kaujas grupu iekļaušanu tā saucamajā Sarkanajā slā\u divīzijā. Par šīs divīzijas komandieri bija iecelts biedrs I. Smirnovs, par vienu no viņa vietniekiem — biedrs Jans Gešs. Ivana Ivanoviča Smirnova vadībā izstrādāja plānus par Sarkanās divīzijas piedalīšanos bruņotās sacelšanās īstenošanā.

Sarkanajai divīzijai vajadzēja cīnīties svarīgākajā iecirknī. Interesanti atzīmēt, ka no starptautiskās pagrīdes organizācijas 178 kaujas grupām 80 grupas, tas ir, gandrīz visa triecienspēka puse, bija krievu un čehu.

Gatavošanās bija sekmīga. 1945. gada 11. aprīlī čehu kaujas grupas, cīnīdamās plecu pie pleca ar padomju biedriem, godam izpildīja tām uzticētos uzdevumus.

Atcerēdamies cīņas gadus, gribu pienācīgi novērtēt vācu komunistus, kas kopā ar padomju biedriem atdeva visus savus

spēkus cīņā pret fašismu. Varonīga loma Būhenvaldes pretošanās kustībā bija biedriem V. Bartelam, H. Kūnam, II . Studeram, O. Rotām, II. Tlmanim un A. Kuncam, kas krita varoņa nāvē Doras koncentrācijas nometnē.

Mēs, čehi, sevišķi glabājām sirdis čehu pagrīdnieku Povas un Liberceita piemiņu. Pova gāja bojā nometnes bombardēšanas laikā, kad, izpildīdams organizācijas uzdevumu, viņš pārnesa uz drošāku vietu kasti ar rokas granātām. Liberceits piedalījās sēru mītiņā, kas bija veltīts Tēlmaņa piemiņai. Kad sākās aresti, Liberceits, nebūdams pārliecināts, ka spēs izturēt spīdzināšanas, padarīja sev galu, lai glābtu organizāciju no iekrišanas.

Diezin vai kāds ar lielāku nepacietību gaidīja, kad sabiedrotie atklās otro fronti, nekā fašisma gūstekņi. Analizēdami stāvokli, mēs secinājām, ka rietumu lielvalstis ciniski nogaida, kamēr Padomju Savienība noasiņos karā ar hitlerisko Vāciju.

Kas attiecas uz Būhenvaldi, tad tās tuvumā amerikāņi tiešām dīvaini — pat vairāk nekā dīvaini — vilcinājās.

Desmit dienas Būhenvaldes ieslodzītie izmisīgi cīnījās pret nometnes evakuāciju, lai gan amerikāņu daļas tai pašā laikā varēja ar vienu triecienu apturēt evakuāciju un tādējādi glābt tūkstošiem ieslodzīto, kas krita cīņā uz dzīvību un nāvi kara pēdējās dienās.

1945. gada 11. aprīlī pulksten 15 un 15 minūtēs pēc internacionālā centra aicinājuma Būhenvaldes gūstekņi triecienā ieņēma esesiešu nocietinājumus un izlauzās brīvībā.

Ieradušies nometnē, amerikāņi atrada tūkstošiem apbruņotu cīnītāju — bijušos ieslodzītos, turklāt viņu visaktīvāko daļu sastādīja padomju biedri. Bija redzams, ka tas nepatika tikko kā ieceltajam nometnes amerikāņu priekšniekam. Viņš tūdaļ izdeva pavēli nolikt ieročus. Vienlaicīgi amerikāņu priekšniecība izdeva rīkojumu par internacionālās komitejas (tā pēc atbrīvošanās sāka dēvēties internacionālais centrs) darbības izbeigšanu. Par spīti amerikāņu pavēlei centrs turpināja darbību, palīdzēdams gūstekņiem cīnīties par viņu tiesībām.

Tuvojās diena, kad uz Dzimteni nosūtīs visus, kas pārdzīvojuši Būhenvaldes šausmas. Pirms aizbraukšanas 19. aprīlī mēs organizējām mītiņu, kas bija veltīts mūsu kritušo biedru piemiņai. Pēdējo reizi sapulcējušies pārbaudes laukumā, mēs devām zvērestu, kurā bija šādi vārdi: «Cīņa vēl nav beigusies! Mūsu uzdevums — iznīcināt fašismu ar visām tā saknēm.>

Un šodien, pēc 15 gadiem, šis zvērests nav zaudējis savu aktualitāti. Rietumvācijā nacistiskie ģenerāļi atkal komandē vērmahtu, kas pārdēvēts par bundesvēru. Tie paši cilvēki, kas apzināti novilcināja otrās frontes atklāšanu, iecēluši NATO vadošā amatā nacistisko ģenerāli Špeidelu. Vairāk nekā trīsdesmit bijušo esesiešu apvienības brīvi darbojas Bonnas valdības aizbildnībā. VFR grāmatu tirgus pārpildīts ar nacistisku literatūru.

Lūk, kāpēc mēs sakām, ka mums, bijušajiem Būhenvaldes ieslodzītajiem, cīņa vēl nav beigusies. Bet šodien mēs vairāk nekā jebkad agrāk esam pārliecināti, ka mūsu cīņa beigsies ar uzvaru. Pateicoties Padomju Savienības dižajiem sasniegumiem un visas sociālisma nometnes panākumiem, spēku izvietojums uz zemeslodes patlaban pavisam citāds nekā 1939. gadā. Miera nometne ir pietiekami varena, lai dotu prettriecienu tiem, kas gribētu iegrūst tautas jauna pasaules kara atvarā.

Cienīgu ieguldījumu cīņā par miera nostiprināšanu jādod bijušajiem fašisma gūstekņiem, tai skaitā ari padomju un čehu pilsoņiem, kuru draudzība izturējusi tik bargu pārbaudi aiz Būhenvaldes dzeloņstieplēm.

SACELŠANĀS. (No V. Dronova, В. Nazir ova, V. Logunova, /. Smirnova un V. Bartela atmiņām). BUHENVALDES PĒDĒJAS DIENAS

1945gada aprīļa pirmajās dienās kļuva skaidrs, ka Vācijas sakāve ir dažu ne-• dēļu jautājums. Skaidrs bija arī tas, ka amerikāņu karaspēks pienāks pie Būhcnvaldes ātrāk nekā padomju. Un, jo tuvāk pievirzījās fronte, jo saspīlētāks kļuva stāvoklis nometnē.

Ieņemta Fulda, cīņas notiek pie Eizenahas. Sabiedroto karaspēka galvenais trieciens vērsts pret Veimāru. Tuvojas atrisinājums. Bet kāds tas būs mums? Lai nu vai kā, mēs esam gatavi cīņai. Nedrīkst veltīgi pazust sagatavošanās gadi pagrīdē.

Dienas bija siltas un saulainas. Ai, kā gribējās dzīvot! Brīvība, par kuru sapņoja nāves nometnes mocekļi, jau bija tik tuvu, ka mēs jutām tās siltos, ilgi gaidītos skāvienus. Un kāda skaista, prieka pilna dzīve sāksies uz zemes — bez kara, fašisma un karātavām!

Un tai pašā laikā mēs bijām pārliecināti, ka hitlerieši neizlaidīs savus gūstekņus no nometnes ar veselu ādu. Atbrīvošanas stunda, kas tuvojās, varēja kļūt mums par nāves stundu. Pienākušas izšķirošās dienas.

Viens jautājums mocīja tagad ieslodzītos — vai esesieši iznīcinās nometni? Apsardzes vidū bija jaušami dažādi noskaņojumi.

Nelabojamie sadisti atklāti draudēja, ka sakāves gadījumā viņi paķeršot līdzi uz viņpasauli visus ieslodzītos. Citi vārdos bija gatavi brāļoties ar mums, tomēr praktiski neparādīja nekādu gatavību palīdzēt. Un tikai atsevišķi esesiešu apsardzes \īri informēja ieslodzītos par visiem svarīgākajiem nometnes pavēlniecības izteicieniem un lēmumiem.

Tieši ar viņu starpniecību nometnē izplatījās vēsts, kas lika ieslodzītajiem nodrebēt: pienākusi Himlera pavēle, lai neviens koncentrācijas nometnēs ieslodzītais nenokļūtu padomju vai sabiedroto karaspēku rokās. Apstākļos, kad fašistiskās Vācijas teritorija antihitleriskās koalīcijas karaspēka uzbrukuma rezultātā ar katru stundu sašaurinājās, šī pavēle faktiski nozīmēja, ka visi ieslodzītie jāiznīcina.

Stāstīja, ka esesieši visapkārt nometnei izvietojuši 27 artilērijas baterijas. Citi apgalvoja, ka nometni likvidēšot ar uguns-metējiem.

Bijušais Būhenvaldes ieslodzītais Boriss čuviļevs stāsta, ka dažas stundas pēc nometnes atbrīvošanas viņš esesiešu kancelejā savām acīm redzējis pavēli, kurā bijis teikts: «Komandantiem jāstājas pie koncentrācijas nometņu likvidēšanas. Sai nolūkā tiek piekomandētas triecienlidmašīnu eskadriļas un tanki ar ugunsmetējiem.»

1944. gada decembrī pēc padomju biedru iniciatīvas internacionālajā pagrīdes centrā apsprieda jautājumu par sacelšanās sākumu. Pēc tam 1945. gada martā un 1. aprīlī Krievu militāri politiskais centrs vēlreiz izvirzīja internacionālajam centram jautājumu par sacelšanās nepieciešamību. Divas reizes sapulcējās nometnes centrs, apsvēra visus «par» un «pret». Nedrīkstēja riskēt ar vairāk nekā četrdesmit tūkstošu ieslodzīto dzīvībām. Bet tieši tāda jau bija problēma — noteikt, kas ir riskantāk, — gaidīt, kamēr hitlerieši sāks likvidēt nometni, vai ari aizsteigties viņiem priekšā un ar ieročiem izcīnīt sev ceļu uz brīvību. Vācu biedri uzskatīja, ka sākt sacelšanos ir par agru, jo Būhenvaldes tuvumā — Veimārā un Erfurtē — koncentrēts liels daudzums fašistiskā karaspēka, kas atkāpjas. Simakovu, kas uzskatīja, ka vajag ķerties pie ieročiem, atbalstīja tikai francūzis Marsels Pols un Kvetoslavs Innemans. Pārējie piekrita vācu komunistu argumentiem. Iznākumā nolēma ķerties pie ieročiem tikai tad, ja fašisti mēģinās iznīcināt ieslodzītos.

Sargtornis. Sacelšanas diena to trieciena ieņema «koka» brigade

daži lētticīgie ieslodzītie saskatīja komandanta runā pilnīgas kapitulācijas pazīmes un tuvo atbrīvošanu miera ceļā. Bet ilūzijas drīz vien izklīda.

Tai pašā dienā pulksten 6 vakarā pa radio tika pārraidīta nometnes komandanta pavēle: «Visiem ebrejsem, kas atrodas blokos, kā arī revīrā, nekavējoties ar mantām nostāties pārbaudes laukumā, lai varētu evakuēties.» Šai laikā Būhenvaldē atradās apmēram 8000 ebreju. Pavēles baismā jēga neradīja nekādu šaubu. Bija pienācis laiks ebreju masveida likvidēšanai.

Pagrīdes organizācija aicināja ieslodzītos ebrejus neizpildīt bendes pavēli. Nometnē tika pasludināts lozungs — «Evakuēša-nās — tā ir nāve». Lielum lielā daļa uzklausīja pagrīdnieku balsi. Laukumā ieradās tikai neliela grupa ebreju, kas nesen bija atdzīti no Osvencimas. Viņi nebija izgājuši Būhenvaldes pagrīdes pretošanās kustības skolu un vairāk ticēja esesiešu humānismam nekā nometnes kolektīva spēkam. Trīs stundas nometnes pavēlniecība pieprasīja pa radio, lai ierodas visi ieslodzītie ebreji, bet pārējie, par spīti draudiem, laukumā neieradās.

4. aprīlī

No rīta tiek izziņota ģenerālpārbaude:

«Visi uz pārbaudes laukumu!»

Tas tāpēc, lai varētu atlasīt ebrejus un aizvest viņus iznīcināšanai. Organizācija darīja visu, kas bija tās spēkos, lai glābtu ebreju biedrus. Aktīviem pagrīdes dalībniekiem citu tautību antifašisti atdeva savas krūšu zīmes. Simtiem ieslodzīto ebreju palīdzēja noslēpties nometnē.

Padomju pagrīdnieki Bibiks, Molričs un Tereščuks kopā ar vācu komunistu no Frankfurtes — Kindingeru šajās grūlajās stundās glāba 370 ieslodzīto ebreju, noslēpdami viņus zem baraku grīdām, cūku kūtī, sagrautos pagrabos, uz bēniņiem, skapjos un kanalizācijas caurulēs. Daudziem viņi paspēja uzšūt sarkanos stūreņus ar burtu «Й» —- krievu ieslodzīto krūšu zīmi.

Vairākus tūkstošus ebreju, kas iznāca pie vārtiem, esesieši aizdzina no nometnes. Lielu daļu no viņiem tūlīt nošāva, tikko tie bija izgājuši no nometnes zonas.

Sakarā ar provokāciju pret ebrejiem internacionālā politiskā centra sēdē (šajās izšķirošajās dienās sēdes noturēja nepārtraukti) tika izvirzīts — jau nez kuru reizi! — jautājums par

tūlītēju bruņotu sacelšanos. Un atkal pēc spēku samēra sīkas apspriešanas secināja: par agru.

Komandants Pisters, juzdams, ka nometnes pretestībai ir organizēts raksturs, nolēma likvidēt nepaklausības iniciatorus.

Tai pašā dienā, 4. aprīlī, pie vārtiem izsauca 46 politieslodzītos —• nometnes veterānus, galvenokārt komunistus. Viņu vidū bija arī pagrīdes vadītāji, bet tikai tie, kas ieņēma redzamus legālus amatus nometnes iekšējā pašpārvaldē.

Pagrīdes drošības dienestam kļuva zināms, no kurienes radies četrdesmit sešu saraksts. To bija sastādījis provokators, pēc uzvārda Dūda. Šis tips bija ieradies no Zaksenhauzenas nometnes, kur izdeva spīdzināšanām un sodīšanai aktīvus antifašistus. Mēs to zinājām, bet šo tipu ātri likvidēt nebija iespējams tāpēc, ka viņš atradās sevišķā SS protekcijā. Pateicoties veiksmīgiem apstākļiem, Dudu izdevās pārvietot uz darba komandu Magde-burgā. Dūda saprata, ka ieslodzītie agri vai vēlu viņu nobeigs, un izbēga no komandas. Viņu noķēra, atveda atpakaļ Būhen-valdē, un tagad viņš centās ar denunciācijas palīdzību izbēgt no soda.

4. aprīļa dienā esesiešu virsnieki sarīkoja žūpošanu un piedzērušies atklāti paziņoja, ka šodien komunistiem tiks sarīkota asinspirts.

Internacionālais centrs nolemj glābt 46 biedrus, neļaut bendēm ar viņiem izrēķināties. Pēc provokācijām pret ebrejiem ieslodzītie rāvās cīņā. Centrs izplatīja nometnē šādu aicinājumu:

«Nometnes pavēlniecība, stāvēdama pie sava kapa malas, grib nogalināt mūsu labākos biedrus. Mēs necietīsim ne atsevišķu ieslodzīto likvidēšanu, ne masveida slepkavības. Izraujiet no benžu rokām viņu upurus! Kas palīdzēs esesiešiem uzmeklēt 46 biedrus, būs mūsu ienaidnieki! Gadījumā, ja pielieto spēku, atbildiet ar atklātu pretošanos. Visi par vienu, viens par visiem!»

46 biedri laukumā neieradās. Nometne vairs nepaklausīja. Kauliņi bija mesti.

5. aprīlī

Esesieši nepārtraukti pa radio izsauc biedrus no četrdesmit sešu ieslodzīto saraksta. Neviens no viņiem neierodas. Komandants pavēl ierasties pie vārtiem nometnes vecākajiem, baraku vecākajiem, nometnes policistiem un ugunsdzēsējiem. Viņš pieprasa, lai tie uzmeklētu visus 46 cilvēkus. Meklēšana «nedeva rezultātus». Mežonīgos draudus — visus arestēt nomaina solījums, ka ne ar vienu no šiem 46 «nekas nenotiks». Nometne turas stingri. Tas jau ir atklāts dumpis.

Esesiešu pavēlniecība iesūta nometnē vairāk nekā tūkstoti līdz zobiem apbruņotu rīkļurāvēju. Viņi meklējas pa barakām, draud visus nošaut.Viss velti — neviens neizdod biedrus, bet noslēpti viņi drošā vietā. No 46 cilvēkiem 9 slēpās 56. blokā, kur galvenokārt izvietojušies padomju ieslodzītie.

Esesieši samierinās ar sakāvi. Pagaidām šo 46 biedru dzīvība glābta. Ja arī viņi ies bojā, tad kopā ar visu nometni.

6. un 7. aprīlis

Komandants neriskē izziņot -vispārēju evakuāciju. Viņš izlieto viltību, paziņodams, ka nepieciešams nosūtīt transportu ar 6000 cilvēkiem. Lai iegūlu laiku, nometne piekrīt. (Tais dienās sakarus starp ieslodzītajiem un SS pavēlniecību uzturēja viens vienīgs cilvēks — pirmais nometnes vecākais biedrs Hanss Eidens. Viņš it kā bija mūsu pilnvarotais pārstāvis ienaidnieka nometnē, tikai bez diplomātiskās neaizskaramības.) Pie vārtiem sāka darboties medicīniskā atlases komisija — novājējušos un vecos darba komandās neņēma. Tad visu tautību politiskie centri nolēma nosūtīt pie vārtiem vecos un slimos, lai iegūtu laiku.

Komisija brāķēja cilvēkus, sūtīja viņus atpakaļ uz nometni, bet viņi pēc pagrīdes organizācijas lūguma atkal vilkās uz vārtiem, šoreiz tikai pa citām ielām. Šī cirkulācija ļāva mums iegūt dienu.

7. aprīlī nometne joprojām sabotē pavēli par 6000 cilvēku nosūtīšanu.

Amerikāņi iestrēguši kaut kur kilometrus 30 no Būhenvaldes. Kāpēc viņi vilcinās? Kas turpmāk notiks ar mums? Diezin vai esesieši mums atmetuši ar roku. Nav viņu dabā izlaist upuri no nagiem. [22]

11 a p r i l i s

Negaiss sākās pulksten 11 no rīta. Pa radio izziņo, ka visai nometnei pulksten 12 jānostājas pārbaudes laukumā ar visām personiskajām mantām vispārējai evakuācijai.

Centrs nolemj: nevienam brīvprātīgi neierasties. Tam, kas rolēmis pamest nometni, jāzina, ka iet drošā nāvē.

12.30 — pārbaudes laukums tukšs.

13.00 — pārbaudes laukumā ne dvēseles.

SS virsnieki paši mēģina sadzīt ieslodzītos uz laukuma. Nekas neiznāk. Nometnes komandants Pisters dod vēl divas stundas laika un brīdina, ka nepaklausības gadījumā iztīrīs nometni ar spēku.

Pēc internacionālā centra lēmuma Konstantīns Ļeonovs un polis Edmunds Damazins pārraida pa paštaisītu radioraidītāju ēterā radiogramu — aicinājumu ģenerāļa Patona trešajai amerikāņu armijai, kas atrodas netālu no nometnes:

«SOS! SOS! Būhenvalde briesmās! Mūs grib iznīcināt! SOS! Lūdzam palīdzību/»

Kā vēlāk kļuva zināms, šo aicinājumu sadzirdēja, bet tam neatbildēja.

Divas stundas bija aizritējušas. Pa radio atskanēja komanda: «Ailes zum Tor/» («Visi pie vārtiem!»

Neviens cilvēks neizpildīja esesiešu pavēli.

Ļaudis sāka lauzt nāras, lai sadabūtu nūjas, rokās parādījās dzelzs stieņi, kas jau iepriekš bijuši sagādāti un paslēpti, citi palīda zem barakām un sāka tur rakt bedres, gadījumam, ja hitlerieši atklātu uz nometni artilērijas uguni.

Vēl un vēlreiz pa radio atskanēja pavēle. Un atkal neviens nepaklausīja.

Plaši atveras stūra vārti. Nometnē ielaužas motociklisti un esesiešu bataljons, ko atbalsta bruņu mašīnas. Automātisti atklāj uz barakām uguni, ar ieročiem rokās piespiež ieslodzītos stāties kolonās. Automātu šķindēšana, motociklu tarkšķi, kliedzieni un vaimanas piepilda gaisu.

Ievērojam, ka kāda grupa ieslodzīto — baltos apsējos ap rokām un sevišķu zīmogu uz tiem — aplenkuši izvestos cilvēkus un palīdz esesiešiem kārtot viņu nosūtīšanu.

Zibens ātrumā novērtējis stāvokli, Gcnadijs Sčelkovs no 44 bloka skrien uz drēbnieku darbnīcu un sagatavo vairākus desmitus balto apsēju. Mihails Rogals no kartupeļa izgriež zīmogu. Mūsu biedri ar šiem viltotajiem apsējiem, kurus šai juceklī grūti atšķirt no vācu, lietišķi atlasa pagrīdniekus, kas. izdzīti laukumā, un aizved viņus uz blokiem, kurus tai dienā neevakuēja.

Bez tam vienā no krievu blokiem izdevās noslēpt zem grīdas 4 angļu virsniekus un 10 redzamus vācu politiskos darbiniekus.

Par spīti visām pūlēm, esesiešiem izdevās evakuēt tikai apmēram 4000 cilvēku. Neviena aktīvista pagrīdnieka starp viņiem nebija.

Tādā kārtā organizētā pretošanās šajā dienā vēlreiz uzvarēja. Masveida evakuācija atkal neizdevās. Iegūta vēl viena diena.

9. aprīlis

Nometnes pavēlniecība kategoriski pieprasīja evakuēt 500 padomju kara gūstekņu — mūsu triecienbrigādi. Internacionālais centrs, ilgi apspriedis izveidojušos situāciju, nolēma piekāpties komandanta prasībai, lai iegūlu vēl vienu dienu. Bet mēs atlaidām labākos kaujiniekus ne tāpēc, lai viņus fašisti iznīcinātu. Pagrīdniekiem deva uzdevumu — izlauzties brīvībā. Daudzus no viņiem apbruņoja ar pistolēm, dunčiem vai granātām.

Šīs kara gūstekņu grupas priekšgalā nostājās organizācijas vadītājs Nikolajs Simakovs un brigādes komandieris Stepans Baklanovs.

Kara gūstekņu un pusotra tūkstoša mazās nometnes ieslodzīto kolona vilkās uz vārtiem. Ko darīt, ja esesieši iedomājas izkratīt biedrus un atrod pie viņiem ieročus? Tādam gadījumam 2., 8. un 30. barakā sasprindzinātās gaidās bija sastingušas pagrīdnieku kaujas grupas. Ja esesieši uzdrošinātos sākt padomju kara gūstekņu iznīcināšanu, nometne nekavējoties atbildētu ar bruņotu sacelšanos, lai kādas tai būtu sekas. Kolona tomēr bez incidentiem izgāja pa vārtiem.

Bet tālāk viss norisa, kā bija paredzēts. Ceļā kara gūstekņi pa grupām izbēga un savienojās ar padomju karaspēku. Daļa bijušo Būhenvaldes ieslodzīto pievienojās čehu partizāniem un kopā ar viņiem deva savu ieguldījumu čehoslovakijas atbrīvošanā.

10. aprīlis

Nometnē ārēji viss klusu. Tomēr nakti neviens neguļ un neizģērbjas. Visapkārt nometnei kņada, kas nesola nekā laba: esesieši uzstāda mīnmetējus, izveido jaunus ierakumus.

Paretam no rietumiem atskan lielgabalu zalvju dārdoņa.

11. aprīlis

Nakti uz 11. aprīli mēs dzirdējām lielgabalu šāvienu troksni no Eizenahas puses. Visu cauru nakti cilvēki nostāvēja pie logiem, kāri raudzīdamies uzliesmojumos, kas atplaiksnījās debesis.

No rīta artilērijas apšaude BOhenvaldes rietumos pastiprinājās. Tagad jau bija skaidrs, ka esesieši nepaspēs evakuēt nometni, bet viņiem vēl ir laika, lai to iznīcinātu.

Sliktie paredzējumi apstiprinājās. Vācu politieslodzītie, kam bija saskare ar apsardzes kareivjiem, atnes briesmīgu vēsti: nometnes likvidēšana noteikta šodien pulksten 17.00.

Esesieši kļuva nepieredzēti aktīvi. Viņi uzstāda papildu ložmetējus, sargkareivjiem torņos izsniedz faustpatronas.

Vilcināties nedrīkst.

Dažas stundas pirms liktenīgā brīža brigādu komandierus un komisārus izsauca uz pagrīdes centra ārkārtēju apspriedi. Tika nolemts: pulksten 15 un 15 minūtēs sākt sacelšanos.

Komandieri devās uz savām brigādēm un, ātri iepazīstinājuši cīnītājus ar stāvokli, izsniedza ieročus: šautenes, pistoles, pašizgatavotas granātas, pudeles ar pašaizdegošos šķidrumu. Sagatavoja šķēres dzeloņstiepļu griešanai* Tie, kam pietrūka ieroču, apbruņojās ar dzelzs stieņiem, nūjām un vienkārši akmeņiem. Brigādu komisāri blokos nolasīja pagrīdes centra uzsaukumu:

«Biedri!

Fašistiskā Vācija, kas satricinājusi pasauli ar drausmīgām zvērībām, zem Padomju Armijas un sabiedroto karaspēku spiediena, kā arī zem savu noziedzību smaguma pakāpeniski sabrūk. Vīne aplenkta, Padomju Armijas karaspēks uzbrūk Berlīnei, sabiedrotie četrdesmit kilometru no Ilanoveras, ieņemta Zula un Gota, rit cīņa par Erfurti.

Asiņainais fašisms, kas, sajuzdams savu galu, kļuvis galīgi zvērisks, pirmsnāves konvulsijās mēģina mūs iznīcināt. Bet viņa stundas skaitītas. Pienācis atmaksas brīdis. Nometnes militāri politiskā vadība izdevusi pavēli pulksten 15 un 15 minūtēs sākt pēdējo nesaudzīgo cīņu. Visi kā viens cīņā par savu atbrīvošanu! Nā\i fašistiskajiem zvēriem! Lai nolādēts tas, kas, aizmirsis savu pienākumu, šajā pēdējā nesaudzīgajā cīņā stāvēs malā! Mūsu ceļš ir varonīgs. Sājā varonīgajā cīņā mēs uzvarēsim!

Visi kā viens, pakļaujoties kara disciplīnai, pavēlēm, koman-

dieru un komisāru rīkojumiem, nicinot nāvi, degot naidā pret ienaidnieku — uz priekšu pa grūto, bet varonīgo ceļu uz brīvību!

Lai dzīvo brīvība!»

Pamatspēki bija savākti pie 2o. bloka.

Pulkstenis 15 un 15 minūtes. Pēc norunāta signāla - granātas sprādziena pie stūra vārtiem \adi, rotas un bataljoni metās kaujā. Sāka dārdēt šāvieni, pāri pretīgajam pārbaudes laukumam pāršalca krievu «urā». Padomju cilvēki atradās visbīstamākajās un atbildīgākajās triecienuzbrukuma vietās.

Pirmais devās triecienā «mūra» brigādes triecienbataljons, ko komandēja Valentīns Logunovs. Gandrīz tai pašā laikā uzbruka «koka» brigādes triecienbataljons. Rezerves bataljonu kaujinieki neizturēja un arī devās kaujā. Nolādētās dzeloņstieples rāva un plēsa, ar ko tikai varēja: lāpstām, laužņiem, cērtēm, graizīja speciālām šķērēm vai arī vienkārši uzmeta uz tām segas un svārkus un pārlīda pāri. (Vācu biedri paspēja līdz tam atvienot strāvu.)

No 2. bloka izlasītu kaujinieku grupa tieši pāri laukumam ar šautenēm rokās metās uz galvenajiem vārtiem. īsa apšaudīšanās, un vārti mūsu. No karceriem atbrīvoti ieslodzītie. Pār centrālo divstāvu torni, no kurienes vēl pirms dažām minūtēm uz nometni raudzījās fašistu ložmetējs, plīvo sarkans karogs.

Torņu garnizoni, uzbrucēju masveidīguma un organizētības pārvarēti, nekārtīgi atšaudīdamies, aizbēga.

Pa dzeloņstieplēs izcirstajām ejām mūsu cīnītāji metās uz priekšu, ieņēma karavīru pilsētiņu un ieroču noliktavu. Apmēram stundu pēc sacelšanās sākuma visas kaujas grupas bija apbruņotas.

Krievu grupas uzbrukumu atbalstīja katra savā iecirknī — vāciešu, čehu, poļu, dienvidslāvu un franču apakšvienības.

Pie 17. bloka atveda pirmo sagūstīto esesiešu grupu. 11. aprīlī pavisam saņēma gūstā 150 apsardzes vīru.

Nometne pārmainījās. Cilvēki apskāvās, skūpstījās, raudāja aiz laimes, apsveica cits citu ar brīvību un uzvaru. Ieskanējās dziesmas, visur zibēja paštaisīti karogi. Uz visskaļāko ieslēgtie reproduktori pa visu teritoriju skandēja pārraidi no Maskavas.

Karātavās šūpojās veiksmīgi darināts Hitlera izbāznis. Blakus uz barakas sienas melnoja plašs uzraksts: «Hitleram jāmirst tādēļ, lai Vācija dzīvotu.»

Brīvība izcīnīta! Būlienvaldes ieslodzīto internacionālā brālība izturējusi pārdrošajā cīņā. Izturējusi un uzvarējusi.

Viņi uzvarēja. Bijušie gūstekņi — pagrīdes armijas cīnītāji sarunajas pēcatbrīvošanās

Bet internacionālais politiskais centrs, kas iznāca no pagrīdes un reorganizējās par nometnes komiteju, apzinājās, ka vēl par agru pieļaut bezrūpību. Amerikāņu tanku kolona, kas pret vakaru parādījās pie nometnes, aizbrauca garām. Sabiedroto kājnieki nerādījās. Pēc agrāk izstrādāta plāna mūsu bataljoni, apbruņojušies šautenēm, ložmetējiem un faustpatronām, ieņēma aizsardzību visapkārt nometnei gadījumam, ja esesieši tomēr mēģinātu realizēt savus sātaniskos plānus. Vienlaicīgi pārmeklējām mežus un tuvākos ciemus, kur noķērām apmēram 800 mūsu vakarējo benžu un spīdzinātāju.

Nakti uz 12. aprīli, kad Veimāra vēl atradās Hitlera karaspēka rokās, nometnes kancelejā ieskanējās telefona zvans. Vci-māras gestapo priekšnieks jautāja:

«Kā veicas nometnes likvidēšana?» Komunists vācietis, kas dežurēja pie aparāta, atbildēja: «Viss norit, kā paredzēts, varat atbraukt paskatīties.» Gestapovietis noticēja un nolēma iztikt bez vizītes. Ja viņi uzzinātu, kas noticis Būhenvaldē, dumpīgo nometni apšaudītu ar artilēriju.

Divas dienas atbrīvotā nometne atradās it kā nedienam nepiederošā zemē. Tikai 48 stundas pēc atbrīvošanās, 1945. gada

13. aprīlī, nometnē ieradās amerikāņu armijas apakšvienības.

ZVĒRESTS

19. aprīli pārbaudes laukumā atkal sastinga cilvēku kolonas. Bet šoreiz viņi nesapulcējās uz pārbaudi. Divdesmit viens tūkstotis atbrīvojušos Būhenvaldes gūstekņu deva svinīgu zvērestu:

«Mēs antifašisti — bijušie Būhenvaldes koncentrācijas nometnes ieslodzītie, esam sapulcējušies sēru mītiņā, lai godinātu to 51 000 biedru piemiņu, ko Būhenvaldē un tās komandās nonāvēja fašistiskie nezvēri.1

51 000 nošauto, pakārto, nosmacēto, badā mirušo, ar iešļircinājumiem nonāvēto biedru piemiņu!

51 000 tēvu, brāļu, dēlu gāja moku pilnajā nāvē tāpēc, ka viņi bija cīnītāji pret fašistisko laupītāju režīmu!

51 000 māšu, sievu, bērnu sauc pēc atriebības!

Mēs , kas esam palikuši dzīvi, mēs, nacistu vampīra visu briesmu darbu liecinieki, mēs vēl vakar redzējām, kā gāja bojā mūsu biedri. Vienīgās mūsu domas bija: «Kad pienāks atmaksas diena ?»

Šodien mēs esam brīvi. Mēs pateicamies varonīgajām sabiedroto — PSRS, ASV un Anglijas armijām, kas atdeva mums un visām tautām dzīvību un brīvību.

Mēs, bijušie Būhenvaldes politieslodzītie, — krievi, franči, poļi, čehi, slovaki, vācieši, spānieši, itālieši, austrieši, beļģieši, holandieši, angļi, luksemburgieši, dienvidslāvi, rumāņi, ungāri, — kopā cīnījāmies pret SS, pret nacistu bandu par mūsu pašu atbrīvošanu. Mēs bijām stingri pārliecināti: mūsu lieta taisnīga, mēs uzvarēsim!

Mēs, visu tautību pārstāvji, veicām nežēlīgu, sīvu, upuriem pārpilnu cīņu. Un šī cīņa nav galā! Vēl plīvo nacistiskie karogi. Vēl dzīvi cilvēki, kas nogalināja mūsu biedrus. Vēl atrodas brīvībā mūsu sadistiskie mocītāji. Tāpēc mēs visas pasaules priekšā zvēram šai pārbaudes laukumā, šai vietā, kur fašisti veica tik daudz šausmu darbu:

Mēs pārtrauksim cīņu tikai tad, kad pēdējais fašistiskais noziedznieks būs nostājies tautas tiesas priekšā.

Mūsu lozungs — ar saknēm iznīcināt fašismu! Mūsu mērķis — uzcelt jaunu, miermīlīgu un brīvu pasauli. Tas ir mūsu pienākums pret kritušajiem biedriem, viņu ģimenēm!

' Tagad noskaidrots, ka Būhenvaldē gājuši bojā 56 000 cilvēku.

Zvēram atriebt nacistu bandītiem 51 000 mūsu biedru nāvi!»

Kad beidza lasīt zvērestu, internacionālās komitejas pārstāvis, griezdamies pie tiem, kas bija sapulcējušies pārbaudes laukumā, iesaucās:

— Kā zīmi par mūsu gatavību cīnīties paceliet roku un atkārtojiet:

— Mēs z\ēram!

Tūkstošiem roku pacēlās zvērestam, un tūkstošiem balsu atkārtoja:

— Mēs zvēram!

N. Fjodorovs. PIEMINEKLIS ETERKALNĀ

CĪŅAS BIEDRU SATIKŠANĀS

1958gada septembra pirmajās dienās Vācijas Demokrātiskajā Republikā no Maskavas ® ieradās padomju kara veterānu delegācija. Delegācijas sastāvā bija arī šo rindu autors. Mūsu ceļš veda uz Būhenvaldi, kur vajadzēja atklāt pieminekli antifašistiskās pretošanās kustības cīnītājiem un fašisma upuriem. 12. septembra rītā mašīnās izbraucām no Berlīnes uz Būhenvaldi.

Gludā šoseja vijas gar rūpnīcu korpusiem, rūpīgi apstrādātiem tīrumiem.

Pēc dažu stundu brauciena tālumā iezilgmējas kalni. Tātad tuvojamies Tīringenei.

Sarunas mašīnās pēkšņi apklust, kad parādās ar tik sāpīgām atmiņām saistītais pazīstamais, ar mežu apaugušais Eterkalns. Mežs apslēpj tā kontūras, no tālienes kalns ir skaists. Bet cik daudz šausmu darbu te pastrādāts fašisma laikā! Atmiņā ataust nezināma Būhenvaldes krievu gūstekņa dzejolis:

Melna kalna galā melna lija Melnu lizdu sev no dzelkšņiem vija,

Rija miesas, karstas as’nis dzēra Un uz austrumpusi glūnot vērās.

Liesma smirdošā, ko putns vēma,

Visam laukam pelnus pāri klāja.

Kur reiz brāļu sirdis pukstēt stāja,

Cēlās pilsēta uz kauliem mēma.

Sīs rindas, kas uzrakstītas asinīm, bet tai pašā laikā ar spēku, kas neviļus dziļi aizkustina sirdi, zināja visi Būhenvaldē ieslodzītie krievi. Tāda mums ari likās koncentrācijas nometne, tādu mēs to izjutām ...

Ikviens no mums iegrima domās, sausās acis redzēja vairāk nekā tikai mežu, kas sedza Eterkalnu.

Ceļa līkums, un skatienam paveras kalna dienvidu nogāze, kur paceļas augsts tornis. Agrāk tāda nebija — tā ir detaļa piemineklim, uz kura atklāšanu esam atbraukuši.

Iebraucam Veimāras pilsētā. Pie viesnīcas, tikko esam izkāpuši no mašīnām, mūs ielenc vācu cīņas biedri — Roberts Zlverts, Harijs Kūns, Helmuts Tīmanis, Kurts Kellers, Rihards Groskopfs, Ernsts Ilausmanis, Erihs Reške. Mēs viņus tūlīt pazīstam, kaut gan neesam redzējušies daudzus gadus. Protams, viņi tagad izskatās pavisam citādi nekā agrāk aiz fašistiskās koncentrācijas nometnes dzeloņstieplēm.

Bet lūk — Marsels Pols no Francijas, dienvidslāvs Rudijs Supeks, Andrē Grlners no Beļģijas. Visi viņi Būhenvaldē vadīja savas nacionālās pagrīdes organizācijas. Mēs kvēli visus apkampjam.

Vispārēju uzmanību saista trīs bijušo Būhenvaldes antifašis-tiskās pagrīdes vadītāju — Kvetoslava Innemana, Valtera Bartela un Nikolaja Simakova — tikšanās.

Mūs pavada uz viesnīcu, kas, tāpat kā citas Veimāras viesnīcas, pārpildīta līdz pēdējai iespējai ar cilvēkiem, kuri atbraukuši no visas Eiropas uz pieminekļa atklāšanu.

ATKAL UZ BŪHENVALDES ZEMES

Visos šajos gados, kas aizritējuši kopš mūsu atbrīvošanas no Būhenvaldes, droši vien nav bijušas dienas, kad atmiņā atkal un atkal neuzaustu viss tas, kas pārdzīvots aiz šīs šausmīgās koncentrācijas nometnes dzeloņstieplēm. Un, lūk, 1958. gada 13. septembrī mēs atkal ieejam pa Būhenvaldes vārtiem.

Nevaru aprakstīt satraukumu, kas pārņēma, kad mēs spērām kāju bijušās nometnes teritorijā. Zem kājām mīksti čirkstēja grants. Mierīgi zaļoja mauriņi, tik tikko rudens dzeltenuma skarti. Septembra saule glāstoši sildīja no saviem augstumiem. Klusums. Bet šai klusumā nebija miera. Būhenvaldes zeme bija

uzsūkusi sevi desmitiem tūkstošu dažādu tautību, mūsu biedru asinis. Šeit pārstāja pukstēt viņu sirdis, un viņu ēnas stāvēja mums līdzās.

Lai gan telpas, kurās dzīvoja ieslodzītie, bija nolīdzinātas ar zemi, mēs viegli atradām «savu» baraku pamatus. Tāpat kā toreiz, augšup slejas krematorijas skurstenis, bet tam aizmugurē redzama mantu noliktavas trīsstāvu ēka, kur notika sēru sapulce, kas bija veltīta Ernsta Tēlmaņa piemiņai. Bet, lūk, no šejienes mēs metāmies uzbrukumā nometnes sardzei neaizmirstamajā sacelšanās dienā. Pēc tam devāmies tur, kur bija «viltīgais namiņš», un klusēdami stāvējām, atmiņu aizkustināti.

Tās pašas dienas vakarā, visu delegāciju pārstāvju pavadīti, no Veimāras Būhenvaldē ieradās Valters Ulbrihts un Rozā Tēl-mane. Pie vācu strādnieku šķiras vadoņa marmora krūšutēla tika nolikti vainagi. . .

svinīgais solījums

1958. gada 14. septembrī notika grandioza starptautiska manifestācija, kas bija veltīta pretošanās kustības cīnītāju un fašisma upuru pieminekļa atklāšanai Eterkalnā.

Piemineklis uzcelts pēc VDR valdības lēmuma, republikas darbaļaudīm aktīvi piedaloties.

Atrazdamies Eterkalna nogāzē, nedaudz zemāk par bijušās koncentrācijas nometnes teritoriju, piemineklis ir izcils arhitektonisks ansamblis. Ieeja atrodas kalna dienvidu nogāzē. Iziedami cauri mūra vārtiem, mēs ienākam memoriālās celtnes teritorijā. Gar ceļu uzstādītas septiņas granīta stclas. Uz katras no tām profesors Fricis Krāmers sadarbībā ar skulptoriem Īleni Grecu, Hansu Kīzu un Voldemāru Grcimeku attēlojis bareljefos dažas epizodes no Būhenvaldes vēstures. To saturu paskaidro Johanna Bchera dzejoļi, kas iekalti stelu otrajā pusē (sk. 243. Ipp.).

Pēc tam mēs nogriežamies uz plaša, akmeņiem nobruģēta Nāciju ceļa. Gar ceļu, kas stiepjas 350 metrus, vienādā attālumā cita no citas uzstādītas astoņpadsmit stelas — pēc to valstu skaita, kuru dēli smaka Būhenvaldē. Katras stelas virsotnē ir vāze, kurā deg mūžīgā uguns. Nāciju ceļš savieno trīs milzīgas bedres — kapus, kur guļ tūkstošiem esesiešu nogalināto cilvēku mirstīgās atliekas. Katru kapu apjož apaļa, sešus metrus augsta akmens siena.

No trešā kapa ceļš traucas augšup pa kalna nogāzi, simbolizēdams ceļu uz brīvību. Mēs iznākam pie profesora Friča Krā-mera radītās skulptūru grupas, kas attēlo atbrī\ošanās sacelšanos 1945. gada 11. aprīlī. Sie skulptora darbi ar neparastu māksliniecisku spēku pauž Būhenvaldcs pretošanās kustības garu. Skulptūrā attēlotais «Cīņa Saucējs» ar zvērestam paceltu roku — tā ir himna izturībai, nelokāmībai un modrībai. «Mirstošais», kas krizdams stiepj augšup dūrēs sažņaugtas rokas, — sēru rekviēms tiem, kuri gāja bojā, bet nepadevās.

Bet tālāk paveras mītiņu laukums, kas nosaukts par Nāciju laukumu. Pāri tam slejas piecdesmit divus metrus augsts tornis ar milzīgu zvanu. Tornī iekalti Būhenvaldes gūstekņu zvēresta vārdi — «Mūsu lozungs —• ar saknēm iznīcināt fašismu! Mūsu mērķis — uzcelt jaunu — miermīlīgu un brīvu pasauli!»

Jau pieminekļa atklāšanas priekšvakarā, 13. septembrī, no Būhenvaldes muzeja atnesa un nolika zem torņa velvēm urnu. Tajā — fašistiskajās koncentrācijas nometnēs bojā gājušo pretošanās kustības cīnītāju pelni, kas sajaukti ar zemi, kura atvesta no Eiropas 18 valstīm, kuru dēli cīnījušies un atdevuši savas dzīvības nāves nometnē.

Un. lūk. pienācis atklāšanas brīdis. Apmēram simt tūkstoši cilvēku sapulcējušies Nāciju laukumā.

Pulksten 11 no rīta pāri milzīgajam, klusumā sastingušajam laukumam alskan paklusi sprādzieni — augstu virs galvām sprāga raķetes, un cils aiz cita uz zemes sāka lēni nolaisties Eiropas 18 valstu karogi. Aplausu vētra pāršalca laukumu, kad zem ai vērtā izpletņa attinās mūsu padomju karogs. Sajās ovācijās izpaudās lielā atzinība padomju tautai, kurai bija izšķīrēja loma fašisma sagrāvē.

Runu teica YDR premjerministrs biedrs Oto Grotevols. Viņš teica:

- Sājā vietā, uz asinīm slacītās zemes Vācijas sirdī, mēs uzcēlām mūžīgo pieminekli visiem tiem, kas atdevuši visvērtīgāko un visdārgāko, kas tiem bija, — savu dzīvību. Sis piemineklis nav nedzīvs akmens. Tas stāstīs nākamajām paaudzēm par varonīgajiem cīnītājiem pret tirāniem, par mieru, brīvību un cilvēka cieņu, par viņu nemirstīgo slavu. Ar to mēs cenšamies visas pasaules priekšā reabilitēt hitleriskā fašisma apgānīto Vācijas vārdu... So svinīgo brīdi apgaismo vārdi: «Gods un slava pretošanās kustības varoņiem un fašistiskā terora upuriem!»

Pieminekļa atklāšana pretošanās kustības cīnītajiem un fašisma upuriem Eterkalnā

Cits pēc cita uzstājas oratori. Viņu vārdi skan kā bargs, vīrišķīgs aicinājums cīnīties pret mēģinājumiem atjaunot fašismu.

Tribīnē norvēģis Oie Vedelers. Visi bijušie būhenvaldieši atceras norvēģu studentus, ko 1944. gada janvārī atdzina uz koncentrācijas nometni. Ole ir viens no viņiem.

— Es atrodos šeit otru reizi, bet tagad jau brīvprātīgi un kā brīvs cilvēks, — Ole Vedelers teica. — Trīspadsmit gadu — tas nav ilgs laiks. Daudz kas aizmirsts, tomēr ne tik daudz, kā to daži gribētu. Tas uzskatāmi pierādījās šogad, kad Norvēģiju apmeklēja hitleriskais ģenerālis Hanss Speidels. Iedzīvotāju nostāja bija tāda, ka Speidelu -vajadzēja ne tikai slepeni ielaist, bet arī slepeni izvest no valsts.

Piekrišanas šalkoņa pavadīja šos norvēģa vārdus.

Aplausu vilnis pārvēlās laukumam, kad pa reproduktoru paziņoja, ka tribīnē bijušais krievu antifašistiskās pagrīdes centra vadītājs Nikolajs Simakovs. Simakova runu noklausījās ar milzīgu uzmanību.

— Desmitiem tūkstošu mūsu biedru, — viņš sacīja, — atdevuši šeit savu dzīvību, bet dzīvi palikušie uzskatīja, ka šī cīņa ir pēdējā. Bet vēl nebija apklusušas mūsu bojā gājušo brāļu vaidu un lāstu atbalsis, kad jau atkal pār cilvēci sabiezē atdzimušā fašisma mākoņi.

Simakovs kvēli un pārliecinoši runā ja, ka nepieciešams atmaskot revanšistu un militāristu cilvēknīdēju plānus, neatlaidīgi cīnīties par mieru.

Mītiņa nobeigumā tiek nolasīts un vienprātīgi atbalstīts «Memoriālās celtnes atklāšanas dalībnieku svinīgais solījums Būhen-valdē». Lūk, rindas no šī aizkustinošā dokumenta:

«Mēs, dažādu uzskatu un ticību sievietes un vīrieši no Eiropas ziemeļiem un dienvidiem, rietumiem un austrumiem, kas fašistiskā barbarisma gados pacēla pretošanās karogu cīņai pret fašismu un karu,. . . zvēram svēti glabāt uzticību antifašistiskās cīņas ideāliem.

Zvēram ar tādu pašu varonību, ar kādu cīnījās mūsu biedri, enerģiski pretoties visiem tiem, kas gatavo trešo pasaules karu.

.. . Šodien, vēlreiz apstiprinādami mūsu nesatricināmo vienotību un dziļo solidaritāti, mēs griežamies pie Eiropas un pie visas pasaules:

Ja visi kopā celsimies aizstāvēt dzivi, tad miers tiks nosargāts visā pasaulē!»

Šai mirkli virs laukuma parādījās biezs, zilganpe ,.Ts mākonis — vairāk nekā astoņi tūkstoši baložu izspurdza no torņa augšējām \elvēm.

Mītiņa beigās manifestācijas dalībnieki apgāja apkārt memoriālās celtnes plašajai teritorijai. Līdz vēlam vakaram Eterkalnā palika desmitiem tūkstošu cilvēku.

Spilgti liesmo mūžīgā uguns vāzēs, kas uzstādītas uz 18 stelām. Mēs ticam, ka šīs uguns gaisma visur iespiedīsies cilvēku sirdīs un sauks viņus kopā ar mums izpildīt kritušo varoņu novēlējumu — nepalikt mierā līdz tam laikam, kamēr uz zemes nebūs iznīcināti kara draudi, kamēr visā pasaulē neuzvarēs tautu brīvība un laime!

NOMETNES CELTNIECĪBA

Lūk, šeit bija celta nāves nometne: Visapkārt dzeloņstiepļu žogs ass ass.

Te drūmas barakas, un vaidi atskan te. Spožs prožektors, kas acis iecērtas.

Un «varas» simbols — karātavas ir ... . . . Tos laikus mūžam atcerēties tev!

Tev mūžam Būhenvaldi neaizmirst!

IERAŠANĀS NOMETNĒ

Kādēļ, kādēļ te sadzina mūs, draugs?

Kas nemelo, — šķiet viņiem aizdomīgs.

Kas melu apsegu no acīm rauj,

To moku kazemāti aprīt drīkst.

Bet cilpa nespēja, ne durklis veikt «To, kurā brīves kvēle neapsīkst ...»

. . . Cik cilvēks dižs! — te katrs akmens teiks.

DARBS AKMEŅLAUZTUVĒ

Jums, akmeņi, paust noziegumus tos!

Šais akmeņlauztuvēs viss dzīvais gaist.

Pat kaulus akmens mala putekļos . ..

Daudz gadu, daudz. Jau garām astotais ... Vai stājies laiks un neritēs nekad?

Kur diena tā, kad moku nebūs vairs?

Vai celsies, Vācija? Jel saki — kad? . . .

EKSPLUATĀCIJA

Posts tam, kam darbā izsīcis jau spēks: Pēc viņa nāves ķerra brauc tūlīt.

Ei, kas tur gul? Kas tur gar zemi krīt? Bij nepielūdzams drausmais pārcilvēks. Tas pārcilvēks — tik necilvēcīgs ir... Dārd ķerra. Debess melnu dūmu tīts.

To arī it nemūžam neaizmirst!

SOLIDARITĀTE

Pret likteni tad viņiem modās spīts — Tas sauca kaujas savienībā stāt.

Uz cīņu veda karogs sārts kā rīts.

«Jel esiet stipri! Ticiet! Atmaksāts Ar uzviju par visām bēdām tiks!»

Un čuksti auga: «Uzdevums ir tāds — Rast ieročus! Drīz sauciens celties liks!»

PAGRĪDNIEKI GODINA TĒLMANI

Ernsts Telmans — īstais vācu zemes dēls.

Viņš gaismas apmirdzēts mums pretī nāk.

Un šķiet — ar mums viss zemes plašums kvēls

Tad komunistu himnu dziedāt sāk.

Tik svinīgi un valdonīgi plūst,

Plūst vārdi tie: «Ikviens nu atdzimt sāk . . .»

Zem kvēlā karoga sauc Tēlmans mūs.

ATBRĪVOŠANAS

Ko Tēlmans teica — piepildījās viss.

«Pie ieročiem!» zvans sauca. Saullēkts blāvs.

Tie piecēlās, kam lemts bij kapā krist.

Lūk, viņi, rokas sažņauguši, stāv.

Tu ievēro, lai svēts arvien ir

Tev viņu zvērests, viņu gājums viss

Un balsis: «Būhenvaldi neaizmirst!»

Atdzejojis Imants Auziņš

SATURS

Priekšvārds.........

Nāves nometne........

N. Simakovs. Vienotība......

Nometne nometnē......

Izdzimteņu varā......

Sākums.........

Arī Būhenvaldē ir fronte . . . .

Septiņas reizes nomērī.....

Apvienošanās.......

Internacionālais centrs.....

J. Sapunovs. Viņi bija uzticīgi Dzimtenei .

Apšaušana........

Kā esesieši mēdza šķirot . . . .

Cīņas gars........

«Gūstekņu Taisnība».....

Mans vads........

Drūmā galerija.......

Uzticība.........

Ceļš uz brīvību.......

V. Dronovs. Fašistiskajā nebrīvē . . .

Spīdzinātāji........

Pagrīdes ierindā......

S. Baklanovs. Lai dzīvo ieroči! ....

Slepenā noliktava......

Pāvela Lisenko «parfimērija» . . .

Eksperiments akā......

Mūsu arsenāls.......

Par bēgšanu.......

L. Josems. Pagrīdes armijas ieroču meistari

Kalps pie barona......

Slepenais spēks.......

Sevišķs uzdevums......

Ieroči pagrīdei.......

Brāķa plūdi........

Gaisma pret tumsību.....

Elektriķa darba vieta Brīnišķīgais spainis .

A. Ciganovs. Operācijā «Dzīve» .

N. Tičkovs. Lielais revīrs

«Bojāt vajag ar prātu» ....

Pirmie uzdevumi.....

«Mēs esam karavīri» .... Neredzamais vairogs .... Grigorija Jekimova varoņdarbs . Divas šķiras — divas pasaules . .

Kara noslēpums.....

Valters Bartels. Mēs — komunisti . .

Partijas aktīvs rīkojas .... «Visu Padomju Savienības atbalstam!»

SS atriebjas.......

«Darbs niks»......

Atradumi........

Ar darba komandām ....

Nakts strīds.....

Kvctoslavs Inncmans. Cīņas brālība

Sacelšanās.......

Būhenvaldes pēdējās dienas . Zvērests.......

N. Fjodorovs. Piemineklis Etcrkalnā

Cīņas biedru satikšanās . .

Atkal uz Būhenvaldes zemes . Svinīgais solījums ....

ВОИНА ЗА КОЛЮЧЕЙ ПРОВОЛОКОЙ Государственное

издательство политической литературы Москва 1960

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

KARS AIZ DZELOŅSTIEPLĒM

_ Redaktors A. Gavers.

Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktors N. Līkums. Korektore B. Putniņa. Nodota salikšanai 1963. g. 15. novembrī. Parakstīta iespiešanai 1964. g. 13. martā. Papīra formāts 60X84‘/n. 16.38 fiz. iespiedi.; 16,38 uzsk. iespiedi.; 13.31 izdevn. 1. Metiens 20 000 eks. Maksā 47 кар. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 17496/ 1943. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 1. tipogrāfija Rīga, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 3716. '

9(S)27

1

Ieslodzīto skaits Būhenvaldē pastāvīgi mainījās. Skaitlis — 80 000 cilvēku, ko bieži vien min vēsturē, ietver strādnieku skaitu komandās, kuras formēja Būhenvaldē un sūtīja darbā uz citiem Vācijas rajoniem. Pašā no metnē 80 000 ieslodzīto vienlaikus nekad nav bijis.

2

— Karš aiz dzeloņstieplēm

3

Та ieslodzītie sauca «zupu» — kaistu ūdeni, kurā pielikts nedaudz kāļu.

4

brigadieris. — Red.

5

Das Reoier — rajons, iecirknis, šajā gadījumā sanitārais iecirknis. — Red.

6

Vāciski der Lngerschutz — nometnes apsardzība. Policistus nometnes iekšējai apsardzībai izraudzījās no pašiem ieslodzītajiem. — Red.

7

— Karš aiz dzeloņstieplēm

8

Baraka, kurā preparēja un ielika spirtā atsevišķus nogalināto ieslodzīto orgānus, lai tos izmantotu kā mācību līdzekļus esesiešu «medicīnas» mācību iestādēs.

9

Vāciski der Siti bend ierist — telpu dienests; nometnē izraudzīja pastāvīgus dieniniekus iekšējās kārtības uzturēšanai barakās. — Red.

10

Sākumā, kā savās atmiņās norāda N. Simakovs, kara gūstekņus izvietoja sešās barakās, taču mirstība viņu vidū bija tik liela, ka drīz «nometne nometnē» samazinājās līdz trim barakām.

11

— Karš aiz dzeloņstieplēm

12

— Karš aiz dzeloņstieplēm

13

Frizieris? — Tieši tā. — Krievs? — Tieši tā.

14

Vāciski der Vorarbeiter. — Red.

15

tDeutsche Ausrūslungs Werke — Vācu kara bruņojuma rūpnīca.

16

— Karš aiz dzeloņstieplēm

17

— Karš aiz dzeloņstieplēm

18

Daudzas stundas jāstāv ar saliktām rokām aiz galvas.

19

Te domāts Būhenvaldcs krematorijas skurstenis. — Red.

20

Niks — izkropļots vācu vārds tnichls» — nekas.

21

— pamazltiņām.

22

a p r i l i s

Negaiss sākās pulksten 11 no rīta. Pa radio izziņo, ka visai nometnei pulksten 12 jānostājas pārbaudes laukumā ar visām personiskajām mantām vispārējai evakuācijai.

Content

Viļenskis M., et al Kars aiz dzelonstieplem 1964

PRIEKŠVĀRDS

NĀVES NOMETNE

N. Simakovs VIENOTĪBA

J. Sapunovs. VIŅI BIJA UZTICĪGI DZIMTENEI

V. Dronovs. FAŠISTISKAJĀ NEBRĪVĒ

S. Baklanovs. LAI DZĪVO IEROČI!

L. Josems. PAGRĪDES armijas ieroču meistari

В. Sirotkins. MŪSU KONVEIJERS

В. Nazirovs. ТА RADĀS BRIGĀDES

I. Smirnovs. PAGRĪDES ARMIJAS ŠTABĀ

A. Lisenko. RUNA MASKAVA!

A. Ciganovs. OPERĀCIJA «DZĪVE»

N. Tičkovs. LIELAIS REVĪRS

N. Kings. NEREDZAMAIS VAIROGS

Valters Bartels (VDR). MĒS — KOMUNISTI

Kvetoslavs Innemans. CĪŅAS BRĀLĪBA

SACELŠANĀS. (No V. Dronova, В. Nazir ova, V. Logunova, /. Smirnova un V. Bartela atmiņām). BUHENVALDES PĒDĒJAS DIENAS

N. Fjodorovs. PIEMINEKLIS ETERKALNĀ

SATURS

1