Miške Vladimirs

Kas ir latviešu buržuāziskie nacionālisti - Miške V. (1953)

Vladimirs Miške.

Kas ir latviešu buržuāziskie nacionālisti?

IEVADS

Komunistiskās partijas vadībā Latvijas darbaļaudis 1940. gadā uz visiem laikiem gāza latviešu buržuāzisko nacionālistu asiņaino diktatūru, kuri veselus divdesmit gadus bija bremzējuši Latvijas ražošanas spēku attīstību, izsaimniekojuši tās dabas bagātības, pārdevuši latviešu tautas tiesības un neatkarību par dolāriem amerikāņu, angļu, franču un vācu imperiālistiem, nospieduši verdzībā plašās darbaļaužu masas un centušies saindēt to apziņu ar buržuāziskā nacionālisma indi.

Nacionālā politika, ko realizē Komunistiskā partija, nodrošinājusi nemitīgu un strauju augšupeju arī Latvijas Padomju Sociālistiskajai Republikai, kuras darbaļaudis, salīdzinot ar vecāko padomju republiku tautām, samērā nesen atbrīvojušies no kapitālistiskās verdzības un tikai periodā pēc Lielā Tēvijas kara varēja īsti izvērst sociālismā celtniecību.

Latvijas PSR darbaļaudīm Latvijas Komunistiskās partijas tiešā vadībā bija iespēja celt sociālismu sevišķi labvēlīgos apstākļos, tad, kad vecākajās brālīgajās padomju republikās sociālisms jau bija uzcelts un dižā Padomju zeme bija uzsākusi pakāpenisku pāreju no sociālismā uz komunismu. Tas deva iespēju vecākajām padomju republikām sniegt plašu brālīgu palīdzību Padomju Latvijai. Vienas piecgades laikā Latvija pārvērtusies par augsti attīstītu industriālu sociālistisku republiku, laukos sīko zemnieku saimniecību vietā radušās sociālistiskās lielsaimniecības. Sekmīgi attīstās mūsu kultura — nacionala pēc formas un sociālistiskā pēc satura. Tas, ka Padomju Latvija tik īsā laikā jau nostaigājusi ceļu, kuru kopš 1917. gada iet vecākās padomju republikas, un tagad kopsolī ar tām sekmīgi ceļ komunismu, izskaidrojams tikai ar brālīgo republiku palīdzību.

Kaut arī hitleriskife laupītāji bija nodarījuši mūsu republikas tautas saimniecībai smagus zaudējumus, kuru kopsuma bija apmēram 20 miljardu rubļu, republikas rūpniecība' tika atjaunota nepilnos trijos gados. Republikas rūpnieciskās ražošanas vidējais gada pieaugums pārsniedza 55 procentus. Rūpniecības attīstības līmeni, kas ceturtajā piecgadu plānā bija noteikts 1950. gadam, mūsu republika sasniedza jau 1948. gadā. Rūpnieciskās ražošanas apjoms piecgadē pieauga vairāk nekā sešas reizes. Līdz 1952. gada sākumam Latvijas PSR bija pārsniegusi rūpnieciskās ražošanas pirmskara līmeni 3,6 reizes. No atpalikušas agrarzemes, no imperiālistisko lielvalstu agrarā piedēkļa, kāda bija Latvija buržuāziskās diktatūras laikā, padomju varas apstākļos tā pārvērtusies par augsti attīstītu industriālu un kolchozu republiku.

Pēc Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaras un pēc ārvalstu militārās intervencijas un pilsoņu kara perioda izbeigšanās vecākajās padomju republikās bija vajadzīgi vismaz 9 mierīgas celtniecības gadi, lai sagatavotu lielo lūzumu laukos, kas iestājās tikai 1929. gadā, turpretim mūsu republikai pēc Lielā Tēvijas kara izbeigšanās pietika ar 3—4 mierīgas celtniecības gadiem, lai plašās zemniecības masas nostātos uz sociālismā ceļa.

īsā laikā daudz paveikts arī jaunās padomju inteliģences izaudzināšanā, kuras loma komunisma celtniecības apstākļos aizvien pieaug. Vadoties no Padomju Savienības Komunistiskās partijas Centrālās Komitejas norādījumiem padomju inteliģences nacionālo kadru gatavošanā, Latvijas Komunistiskās partijas Centrālā Komiteja un republikas Ministru Padome pēdējos gados izvirzījusi apzinīgākos strādniekus un zemniekus vadošā darbā un palīdz viņiem aizvien dziļāk apgūt neuzvaramo marksisma-ļeņinisma mācību. Liels darbs tiek veikts jaunu padomju inteliģences kadru sagatavošanā augstskolās un vidējās mācību iestādēs. Pēc kara republikā sagatavots vairāk nekā 25 000 jaunu padomju speciālistu. Mūsu republikas sociālistiskajā celtniecībā strādā arī daudz speciālistu no vecās inteliģences vidus, kā arī liels skaits vecāko padomju republiku inteliģences pārstāvju. Padomju inteliģence, kas nākusi no tautas, cieši saistīta ar tautu, apveltīta ar tās uzticību, pašaizliedzīgi strādā mūsu zemes komunisma celtniecības interesēs.

Buržuāzijas diktatūras laikā Latvijā bija grūti atrast darbu pat tiem niecīgajiem vecās inteliģences kadriem, ko toreiz gatavoja buržuāziskā augstskola un vidējās mācību iestādes. Te spilgti izpaudās viena no kapitālistiskās iekārtas vislielākajām nejēdzībām — inteliģences pārprodukcija. Tikai padomju vara atklāja Latvijas vecajai inteliģencei ceļu, pa kuru ejot tā pilnīgi var izlietot visas savas spējas un zināšanas mūsu tautas labā. Izglītības straujais pieaugums, zinātnes un mākslas attīstība republikā liecina par īstu kultūras revolūciju.

Latviešu tauta vairs nav sašķelta naidīgās šķirās, tā tagad ir vienota sociālistiskā nācijā, kas, pateicoties padomju varai un tās nacionalajai politikai, piedzīvo strauju uzplaukumu. Līdz ar Padomju Latvijas straujo saimniecisko un kultūras augšupeju, tāpat kā vecākajās padomju republikās, arī pie mums radies jaunais padomju cilvēks, un tas ir pats lielākais mūsu sasniegums.

Tādi ir Padomju Latvijas darbaļaužu ievērojamākie sasniegumi, kas gūti pēc padomju varas nodibināšanās Latvijā.

Taču darbaļaužu apziņā vēl saglabājušās kapitālisma paliekas, to skaitā ari dažādas buržuāziskā nacionālisma ideoloģijas paliekas, ko izmanto mūsu zemes ārējie un iekšējie ienaidnieki, lai traucētu mūsu komunisma celtniecības darbu. Cīņai pret kapitālisma paliekām padomju cilvēku apziņā un jo sevišķi pret buržuāziskā nacionālisma izpaudumiem jābūt vēl neatlaidīgākai. Jo nesaudzīgāk mēs grausim latviešu buržuāziskos nacionālistus — mūsu dzimtenes un tautas nodevējus, kuri tagad pārdevušies jauna pasaules kara kurinātājiem — amerikāņu imperiālistiem, jo neatlaidīgāk atmaskosim viņu nodevību pret mūsu tautu un -pret mūsu lielo Padomju Dzimteni, toties sekmīgāk mēs veiksim mūsu valsts, mūsu tautas vienotības nostiprināšanu, toties lielāki būs mūsu panākumi komunisma celtniecības darbā.

Lūk, kādēļ Latvijas Komunistiskās partijas XII kongress un Centrālās Komitejas VII plēnums 1953. gada jūlijā prasa pastiprināt cīņu pret latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem un nesaudzīgi graut buržuāziskā nacionālisma paliekas mūsu republikā.

Demokrātijās un sociālismā nometnes spēku nemitīgā augšana visā pasaulē un imperiālistiskās nometnes spēku vispārēja novājināšanās rada dziļu satraukumu kapitālistu vidū un visu reakcionāro spēku aktivizēšanos. Viņi cenšas iedragāt starptautiskās miera, demokrātijās un sociālismā nometnes un vispirms tās vadošā spēka — Padomju Savienības pieaugošo varenību. Tieši tādēļ imperiālisti meklē demokrātijās un sociālismā zemēs sev atbalstu, izmantojot buržuāziskos nacionālistus, mēģinot atdzīvināt buržuāziskās ideoloģijas paliekas, to skaitā buržuāziskā nacionālisma paliekas.

Viss tas prasa celt politisko modrību plašās darbaļaužu masās, pastiprināti audzināt strādniekus, kolchozniekus un inteliģenci tautu draudzības un proletāriskā internacionālisma garā, stiprināt mūsu partijas saites ar masām, sekmēt kritikas un paškritikas izraisīšanos no apakšas, palīdzēt darbaļaudīm apgūt visu uzvarošo marksisma-ļeņinisma mācību un pastiprināt cīņu pret amerikāņu imperiālismā aģentūru — latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem.

Lai nesaudzīgi atmaskotu mūsu dzimtenes un tautas ļaunākos ienaidniekus — latviešu buržuāziskos nacionālistus un izprastu viņu kontrrevolucionaro būtību, jāapskata viņi vēsturiskā attīstībā. Vēstures fakti vislabāk parāda buržuāziskā nacionālisma ideoloģijas kaitīgo ietekmi uz tautas apziņu, uz komunisma celtniecības darbu.

Latviešu buržuāziskie nacionālisti ir gājuši roku rokā ar vācu muižniecību, kas apspieda un verdzināja mūsu tautu 700 gadu. Tie pazemīgi klanījās Krievijas cara troņa priekšā un palīdzēja žņaugt strādnieku un zemnieku revolucionāro kustību Latvijā. Pirmā pasaules kara laikā tie padevīgi laizīja vācu okupantu asiņainos zābakus, bet savas diktatūras periodā tie tirgojās ar mūsu tautas un dzimtenes likteņiem gluži tāpat, kā viņi tirgojās ar sviestu un bekonu, izpārdodot Latviju un tās bagātības amerikāņu un angļu imperiālistiem un vācu fašistiem. Padomju Savienības Lielā Tēvijas kara laikā tie palīdzēja hitleriešu barbariem fiziski iznīcināt mūsu tautu. Pēc fašistiskās Vācijas sakāves latviešu buržuāziskie nacionālisti pārdevušies amerikāņu un angļu imperiālistiem un kļuvuši par jauna pasaules kara kurinātāju uzpirktiem aģentiem, kuri kaitē mūsu sociālistiskās celtniecības darbam, kurina tautu naidu, cenšas atjaunot kaitīgās buržuāziskā nacionālisma idejas mūsu tautas atpalikušākajos slāņos, spiego un rīko diversijas mūsu zemē.

Latviešu buržuāzijā, tāpat kā krievu buržuāzijā, nekad nav bijusi revolucionārā. Tai pagātnē nav sava «1789. gada», kāds bija kādreiz jaunajai franču buržuāzijai. Tā nekad nav traukusies uz priekšu, ejot drošsirdīgas cīņas ceļu. Revolucionārā ciņa nemitīgi ir vērsusies pret to, un tā savukārt aizvien ir vērsusies pret revolucionāro cīņu. Latviešu buržuāzijā nekad nav izvirzījusi savu patstāvīgu politisko programu un nekad nav uzdrošinājusies gāzt tās ceļā stāvošas varas. Tā vienmēr ir nodevusi tautas intereses, maskojot savu kalpošanu cara tronim un ārvalstu imperiālistiem ar frāzēm par tēvijas mīlestību un tautiskumu.

I. «JAUNLATVIEŠI» — BURŽUĀZISKIE LIBERĀĻI

Latviešu buržuāzijā, tāpat kā buržuāzijā citās zemēs, veidojās līdz ar kapitālisma attīstību.

Jaunajai latviešu buržuāzijai ceļā stāvēja vācu tirdznieciskā un rūpnieciskā buržuāzijā pilsētās un jo sevišķi vācu muižniecība ar savām feodālajām privilēģijām laukos, kur tā bija visas vietējās dzīves noteicēja.

Uz šā pamata tad arī pagājušā gadsimta vidū izraisījās jaunās latviešu buržuāzijas nacionālā kustība — «jaunlatviešu» kustība, kas bija vērsta pret vācu muižniecības un vācu buržuāzijas varu un privilēģijām.

Vadoties no savām šķiras interesēm, jaunā latviešu buržuāzijā vērsās pie «tautiešu apakšslāņiem», mēģinot savu šķiras lietu iztēlot par visas tautas lietu.

Bet «jaunlatviešu» kustība nebija revolucionārā. «Jaunlatvieši» nemēģināja vis balstīties uz zemnieku revolucionāro kustību, bet gan nobijās no tās. Vēlāk daži bijušie «jaunlatvieši» sāka pat ļoti aktivi piedalīties zemnieku revolucionārās kustības apslāpēšanā, nākot ar jaunu «ideju» par nemierīgo latviešu zemnieku kolonizēšanu uz Iekškrievijas guberņām. Krišjānis Valdemārs pats ļoti aktivi piedalījās latviešu zemnieku transportēšanā uz Novgorodas un citām guberņām. Viņa nolūks bija novērst zemnieku revolucionārās kustības jaunu uzliesmojumu Latvijā.

Arī «jaunlatviešu» radikālākie pārstāvji — Juris Alunāns, Kaspars Biezbārdis u. c. nepacēlās līdz revolucionāro demokrātu līmenim, un tāpēc tā laika revolucionāri demokrātiskās kustības pārstāvji Latvijā mums jāmeklē ārpus «jaunlatviešu» kustības.

«Jaunlatviešu» kustība pēc sava rakstura bija liberālā buržuāziskā kustība. Bet kapitālisma attīstības sākumā, kad vēl vāji bija izpaudušās kapitālismam piemītošās iekšējās pretrunas, šai kustībai, kas bija vērsta pret vācu feodāļu jūgu Latvijā, bija progresivas iezīmes.

«Jaunlatviešu» radikālākie pārstāvji veica ievērojamu apgaismošanas darbu, sekmēja latviešu literatūras un valodas attīstību, centās nodibināt latviešu tautas ciešākus sakarus ar lielo krievu tautu.

Bet līdz ar kapitālisma tālāko attīstību Latvijā un strādnieku kustības pieaugšanu «jaunlatviešu» kustība zaudē savas progresivās iezīmes un drīz vien izvēršas par reakcionāru, buržuāziski nacionālistisku kustību.

1871. gadā Krišjānis Valdemārs Krievijas carisko monarchiju nostādīja par paraugu citām valstīm, bet Kronvaldu Atis, kas ari bija «jaunlatvietis», attiecībā uz carisko Krieviju 80. gados izteicās: «Valstij mēs varam tikai izteikt pateicības vārdus iz uzticami padevīgām krūtīm, nevis tai sagatavot kādas politiskas sadursmes.» No Krišjāņa Valdemāra un Kronvaldu Ata neatpalika arī bijušais «jaunlatvietis» Fricis Brīvzemnieks, kas, apsveicot cariskās patvaldības piekopto tautu apspiešanas politiku, pārkrievošanas gados Latvijā iestājās cariskās skolu inspekcijas dienestā. Ari buržuāziskā avīze «Baltijas Vēstnesis» apsveica carisma pārkrievošanas politiku Latvijā, svinīgi paziņojot, ka «Latvijā tagad aust jauna diena».

Latviešu buržuāzijā centās nostiprināt savu ekonomisko stāvokli un nodrošināt privilēģijas sev, «savai tautai», kā tā mēdza teikt, uzdodama savas šķiras intereses par latviešu tautas interesēm. Konkurences cīņā ar citu nāciju mantīgajiem slāņiem — vispirms ar vācu muižniecību un vācu buržuāziju — tā sāka latviešu nāciju nostādīt pretim citām nācijām, noklusēt to, kas vieno nācijās, bet izvirzīt to, kas šķir nācijās citu no citas, sludināt nacionālu naidu, reizē ar to mēģinot šķelt darbaļaužu masas un pakļaut tās savai ietekmei.

Tā sāka veidoties latviešu buržuāziskā nacionālisma ideoloģija, kas ir pretēja proletāriskā internacionālisma un tautu draudzības ideoloģijai.

2. ZEM CARA «DIVGALVAINĀ ĒRGĻA» SPĀRNIEM — PRET STRĀDNIEKU KUSTĪBU

70. un 80. gados un jo sevišķi XIX gadsimta beigās kapitālisms Latvijā strauji attīstās — ne vien pilsētās, bet ari uz laukiem. Rodas latviešu lielburžuazija, blakus tai veidojas latviešu rūpnieciskais proletariāts, kas sāk apzināties savu spēku. Līdz ar kapitālisma attīstību laukos zemniecība aizvien vairāk diferencējas. No turīgākajiem latviešu zemniekiem izdalās kulaku-budžu slānis — lauku buržuāzijā, bet, no otras puses, daudz zemnieku izput, pieaug trūcīgo zemnieku, lauku proletariāta un pusproletariešu skaits. Paasinās šķiru cīņa. Agrāk cīņa norisinājās galvenokārt starp apspiesto latviešu zemniecību un vācu muižniecību, turpretim tagad cīņa iedegas starp latviešu buržuāziju un latviešu proletariātu kā pilsētās, tā arī laukos.

Pieaug latviešu buržuāzijas turība, pieaug arī tās ekonomiskais spēks. Latviešu buržuāzijas priekšgalā izvirzās tās bagātākais un ekonomiski stiprākais slānis, kas sāk grupēties ap 1868. gadā dibināto Rīgas latviešu biedrību («Māmuļu») ar F. Grosvaldu, F. Veinbergu, A. Niedru un citiem priekšgalā. «Jaunlatviešu» vietā tagad stājas bagātie «tautieši», un līdz ar to kā rīta migla izgaist visas «jaunlatviešu» kustības progresivās iezīmes.

60. gadu «jaunlatvieši», jo sevišķi viņu radikālākie pārstāvji, mēģināja cīnīties ipret vācu muižniecību, turpretī turīgie «tautieši» — «māmuļnieki» un viņu reakcionārie ideologi ar Frici Veinbergu priekšgalā, baidoties no proletariāta, no šās cīņas atteicās un sniedza roku vācu baroniem, lai radītu kopīgu fronti cīņā pret revolucionāro proletariātu Latvijā.

60. gadu «jaunlatvieši» vērsa savus skatienus uz Krieviju, lai meklētu atbalstu cīņai pret vācu muižniecību, turpretī «māmuļnieki», zvērot uzticību cara patvaldībai, meklēja pie tās atbalstu cīņai pret augošo strādnieku kustību.

«Rīgas dumpja» laikā 1899. gadā, kad Latvijas strādnieki pirmoreiz plaši uzstājās pret saviem ap spiedējiem un kad Rīgas ielās pirmoreiz sārtojās izlietās strādnieku asinis, latviešu buržuāzijā sakarā ar cara vārda dienu greznoja savus namus ar cariskās monarhijas trejkrāsainajiem karogiem un sarīkoja baznīcās svinīgus dievkalpojumus par godu caram.

«Māmuļnieki» vērsās pret visu, kas bija progresivs. Latviešu buržuāzisko nacionālistu laikraksts «Rīgas Avīze», ko Fricis Veinbergs sāka izdot 1902. gadā, sociāldemokrātiskās kustības rīdīšanā neatpalika no melnsimtnieciskās vācu baronu avīzes «Dūna Zeitung». Latviešu buržuāzisko nacionālistu izdevumā «Latvju rakstniecība portrejās» izteikta F. Veinberga augstākā politiskā gudrība: «Latvieši par visām lietām nedrīkst zaudēt valdības uzticību. Tikai lojāliem paliekot un likumības robežās darbojoties, mēs varam cerēt uz reformām.»

«Jaunlatvieši» 60. gados, sevišķi viņu radikālākie pārstāvji, vērsās pret vācu mācītājiem-melnsvārčiem kā vācu muižnieku ielikteņiem un līdz ar to mēģināja teikt vienu otru kritisku vārdu pret reliģiju un filozofisko ideālismu, turpretī «māmuļnieki», piekopdami savus veikalus, cītīgi propagandēja dievlūgšanu.

Tā drīz vien apsīka «jaunlatviešu» kustība, un līdz ar to izgaisa latviešu buržuāzijas jaunības sapņi, kas nesniedzās pāri reformām. Viņu vietā nāca turīgie veikalnieki, kuriem bija tikai viens ideāls — ugunsdrošais naudas skapis.

XX gadsimta sākumā pasaules revolucionārās kustības centrs pārvietojās no Rietumeiropas uz Krieviju, kas bija kļuvusi par visu imperiālismā pretrunu mezgla punktu. Krievijā brieda liela tautas revolūcija — pirmā buržuāziski demokrātiskā revolūcija imperiālismā laikmetā, kurai bija izredzes tieši pāraugt sociālistiskā revolūcijā. Briestošās revolūcijas priekšgalā gāja revolucionārais krievu proletariāts, ar kuru kopš paša strādnieku kustības sākuma plecu pie pleca cīnījās arī Latvijas strādnieki. Samērā augstais kapitālisma attīstības līmenis Latvijā, proletariāta koncentrēšanās lielos rūpniecības uzņēmumos, krasā šķiru norobežotība un šķiru pretrunu saasināšanās, divkāršais (cara patvaldības un vācu baronu) nacionālais jūgs veicināja strauju revolucionārās kustības attīstību un izvirzīja latviešu proletariātu vienā no pirmajām vietām Krievijas proletariāta cīņā pret carismu un kapitālistisko ekspluatāciju. Revolucionārais latviešu proletariāts visvairāk nobiedēja latviešu buržuāziju. Tā metās cara patvaldības apkampienos, slēpās zem cara «divgalvainā ērgļa» spārniem, lai to aizsardzībā cīnītos pret augošo revolucionāro kustību Latvijā.

Raksturojot latviešu buržuāzijas gļēvulību un bezspēcību un tās uzticību un padevību cariskajai patvaldībai 1905. gada revolūcijas priekšvakarā, viens no Latviešu sociāldemokrātiskās strādnieku partijas pamatlicējiem — Fricis Roziņš sacīja savā «Latviešu Zemnieka» pirmā izdevuma priekšvārdā: «Latviešu «liberālie» tautieši der tikai priekš urā saukšanas, laimes uzdzeršanas un padevības jūtu klāstīšanas. Tie ir svētdienas vīri, kam nav ne spējas, ne gribas uz nopietnu darbu.»[1]

«Māmuļnieki», slēpjoties aiz tautas interešu aizstāvēšanas karoga, visu centās pakļaut savu veikalu interesēm, iezvanot «laikmetu», kuru mūsu tautas rakstnieks Andrejs Upīts, zīmējoties uz latviešu buržuāzijas gļēvulību un aprobežotību, ironiski nosaucis par «tautisko siļķu laikmetu» vai «tautiskās miegainības laikmetu».

Cīņu pret latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem, pret viņu salkano tautiskumu un verdzisko ložņāšanu cara troņa priekšā uzsāka «jaunās strāvas» kreisais spārns, ko vadīja P. Stučka, J. Rainis, E. Veidenbaums, F. Roziņš un citi; tie sāka propagandēt marksismu Latvijā.

Radās arī pirmās sociāldemokrātiskās organizācijas, kas atklāti protestēja pret cara patvaldības rokaspuišiem, latviešu reakcionārās buržuāzijas «pīlāriem» Andrievu Niedru, Frici Veinbergu u. c.

1903. gada 12. decembrī sociāldemokrāti asi uzstājās pret A. Niedras lugas «Zeme» izrādīšanu Jelgavas amatnieku tdedrībā. Izrādes laikā no galerijas, kur atradās strādnieki un skolēni, atskanēja svilpieni un zālē sacēlās liels troksnis. Vairākus cilvēkus policija apcietināja, bet klātesošie, saukdami «urā», tos atbrīvoja. Demonstranti dziedāja «Dubinušku» un «Kas. paši staigā driskās».

1903. gada beigās un 1904. gada sākumā Baltijas Latviešu sociāldemokrātiskā strādnieku organizācija sarīkoja plašu boikotu pret buržuāziskā nacionālista F. Vein- berga izdoto policejisko lapeli «Rīgas Avīze». Minētā organizācija izdeva vairākus uzsaukumus — «Nost ar redaktoru Veinberģi un «Rīgas Avīzi»!», «Nost «Rīgas Avīzi»!», «Nost ar patvaldības kalpu Veinberģi un viņa «Rīgas Avīzi»!», «Visa Rīga smird!»[2], kuros atmaskoja ienīsto cariskās ochrankas aģentu F. Veinbergu un aicināja boikotēt viņa melnsimtniecisko lapu «Rīgas Avīze».

Uzsaukumā «Nost ar redaktoru Veinberģi un «Rīgas Avīzi»!» sociāldemokrāti aicināja iedzīvotājus nepirkt veikalos, kuros izplata «Rīgas Avīzi», un atteikties no jebkādiem sakariem ar tiem, kas šo avīzi abonē. Uzsaukumā «Nost «Rīgas Avīzi»!» Baltijas Latviešu sociāldemokrātiskā strādnieku organizācija norādīja, ka F. Veinbergs «kā vien zinādams mēģina riebt un kaitēt latviešu strādnieku cīņai», ka šis cara valdības suns grib ne tikvien riet, bet «taisni kost» un ka viņš uzgavilē katrai valdības neģēlībai un varmācībai. Minētā organizācija savā uzsaukumā paziņoja: «Mēs nostādām «Rīgas Avīzes» redaktoru Veinberģi pie kauna staba. Lai katrs godīgs un apzinīgs cilvēks novēršas no tā ar riebumu un īgnumu. Lai neviens, kas negrib tikt apzīmēts par savu brāļu nodevēju un valdības spiegu, vairs nelasa un neabonē «Rīgas Avīzi», jo šim žandarmu laikrakstam vajag izzust no latviešu sētām un mājām!»

Latviešu sociāldemokrātiskās strādnieku partijas laikraksts «Cīņa», kas iznāca nelegāli Rīgā, 1904. gada jūlijā ziņoja, ka «Rīgas Avīzes» boikotam bijuši lieli panākumi. Sās policejiskās lapas abonentu skaits strauji samazinājies, un «iz strādnieku kvartāliem šī spiegu un birģeļu lapa tika pavisam padzīta».

Latviešu revolucionārie sociāldemokrāti asi vērsās ne vien pret latviešu buržuāzijas reakcionārāko, melnsimtniecisko spārnu, kura priekšgalā atradās cara policijas spiegs F. Veinbergs un melnsvārcis Andrievs Niedra, bet nesaudzīgi atmaskoja arī liberālo buržuāziju, kas, izliekoties, it kā būtu neapmierināta ar carismu, mēģināja ar šo šķietamo neapmierinātību iegūt tautas masu uzticību, atšķelt tās no revolūcijas.

Latviešu sociāldemokrātiskās strādnieku partijas I kongress savos lēmumos aizrādīja, ka latviešu revolucionārā proletariāta partija atsakās no «jebkuras kopdarbības» ar «grupas «Osvoboždeņije» liberāļiem», kas vēlāk Krievijā izveidoja Konstitucionālo demokrātu (kadetu) partiju.

3. 1905. GADA REVOLŪCIJAS KAPRAČI

Ejot roku rokā ar revolucionāro krievu proletariātu, ko vadīja boļševiku partija, latviešu strādnieki cēlās uz cīņu pret patvaldību, baroniem un kapitālismu.

Novērtējot latviešu proletariāta un tā politiskās vadītājas — Latviešu sociāldemokrātiskās strādnieku partijas cīņu Krievijas pirmās revolūcijas laikā, Vladimirs Iļjičs Ļeņins rakstīja: «Revolūcijas laikā latviešu proletariāts un latviešu sociāldemokrātijā ieņēma vienu no vissvarīgākajām, pirmajām vietām cīņā pret patvaldību un visiem vecās kārtības spēkiem.» Latviešu proletariāts «gāja bruņotās sacelšanās avangardā, viņš vairāk par visiem līdzēja pacelt kustību uz visaugstāko pakāpi, proti, uz sacelšanās pakāpi. Viņš vairāk par visiem ievilka lielajā revolucionārajā cīņā pret carismu un pret muižniekiem latviešu lauku proletariātu un latviešu zemniecību.»[3]

Būdams nesaraujamām saitēm vienots ar krievu revolucionāro proletariātu, latviešu proletariāts savienībā ar plašajām zemniecības masām 1905. gada revolūcijas laikā cīnījās par cara patvaldības gāšanu un demokrātiskās republikas nodibināšanu, lai pēc tam vērstos pret kapitālistiskās ekspluatācijas pamatiem. Latviešu proletariātam sekoja arī plaši pilsētu un lauku sīkburžua- ziskie slāņi.

Latviešu buržuāzijā, kaut arī latvieši bija apspiesta nācijā, necīnījās un nebija spējīga cīnīties par cara patvaldības gāšanu un demokrātiskās republikas nodibināšanu. Tā gribēja mierīgā ceļā ar peticiju (lūgumu) palīdzību panākt sev dažas reformas — iegūt lielākas tiesības vietējo pašvaldību darbā, atcelt vācu baronu patronātu, t. i., likvidēt baronu tiesības iecelt draudzēm mācītājus u. tml. Kaut gan daļa latviešu buržuāzijas revolūcijas laikā maskējās ar liberālismu, taču reakcionārākais spārns ar «Rīgas Avīzes» redaktoru F. Veinbergu un melnsvārci A. Niedru priekšgalā neatzina nekādas maskas un atklāti nostājās pret revolūciju. Revolūcija varēja uzvarēt, tikai vēršoties pret buržuāziju.

Mēģinot apslāpēt revolūcijas liesmas, cara patvaldība 1905. gada 18. februārī izdeva «ukazu», uzaicinot iestādes un privātās personas iesniegt valdībai «priekšlikumus par valsts dzīvē ievedamiem pārlabojumiem». Bai u pārņemti, mūsu «māmuļnieki» — «Rīgas Avīzes» redaktors F. Veinbergs kopā ar «Māmuļas» priekšsēdētāju F. Grosvaldu lielā steigā rakstīja lūgumu carā valdībai, protams, «latviešu tautas vārdā», un lūdza nepiešķirt latviešu tautai vispārējo vēlēšanu tiesības, jo tauta tam vēl neesot sagatavota.

Latviešu buržuāzijā, protams, gribēja izmantot revolūciju, lai atspiestu sāņus savus konkurentus — vācu kapitālistus un muižniekus un iegūtu sev privilēģijas. Bet, baidoties no latviešu revolucionārā proletariāta, tā mēģināja tomēr ar viņiem izlīgt un radīt kopīgu fronti cīņai pret revolūciju. Arī tālredzīgākie vācu baroni gribēja piedabūt savā pusē «tautiskos» pīlārus. 1905. gada aprilī Rīgas Lielās ģildes zālē paklusām notika vācu muižniecības pārstāvju apspriede ar latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem. No vācu baroniem uz apspriedi bija ieradušies viņu labākie literāti — melnsimtnieciskās avīzes «Dūna Zeitung» redaktors Serafims, landrats Strandmanis, Tobins, Šimanis, Stavenhageni, baznīckungs Bernevics un citi; latviešu buržuāziskos nacionālistus pārstāvēja J. Čakste, A. Krastkalns, Alberts, Stērste, Vebers, J. Veismanis, Plutu Vilis, agronoms Bisenieks, prāvests Irbe, «demokrāts» A. Bergs un citi. Savstarpēji bija ticis norunāts par apspriedi atklātībā neizpaust, tomēr par to vēlāk uzzināja.

Latviešu sociāldemokrātiskās strādnieku partijas II kongress, kas sanāca 1905. gada jūnijā Rīgā, savā lēmumā «Par attiecībām pret liberāļiem» paziņoja, ka revolucionārā proletariāta partijas uzdevums ir atsegt buržuāzisko partiju šķirisko raksturu, uzstāties patstāvīgi, nostājoties pretim buržuāzijas partijām, jo pretējā gadījumā proletariāts kļūtu par ieroci buržuāzijas rokās.

Revolūcijas viļņi kāpa arvien augstāk. Oktobrī visu plašo Krieviju pārņēma vispārējais politiskais streiks. Cara patvaldība publicēja savu 17. oktobra manifestu, kurā tautai bija solīti «pilsoniskās brīvības nesatricināmie pamati: patiesa personas neaizskaramība, sirdsapziņas, vārda, sapulču un biedrošanās brīvība». Cara patvaldība ar to gribēja apkrāpt tautu, iemidzināt lētticīgos, iegūt atelpu, atgūt spēkus, lai pēc tam uzbruktu revolūcijai.

Manifests vispirms radīja apjukumu latviešu buržuāzijas aprindās. «Māmuļnieki» sāka. skaļi reklamēt pasludināto «brīvās Krievijas pilsoņu brīvību». Kreicbergs sāka sludināt īpašu «latviešu sociālismu», kas atzīstot privātīpašumu uz ražošanas līdzekļiem. Citi sāka mācīties «Marseljēzu», bet A. Niedra ar visu varu mēģināja ielauzties revolucionāro tautskolotāju kongresā Rīgā, no kura tomēr tika izmests ārā.

Manifests latviešu liberālo buržuāziju pilnīgi apmierināja. «Baltijas Vēstnesis», nosaukdams cara. manifestu par «brīvu neliekuļotu drukātu vārdu», . 19. oktobra numurā rakstīja: «Ir panākta liela svarīga uzvara, visai Krievijai noņemtas tās važas, kuras viņu tik nežēlīgi spieda.» Liberāļu avīze cītīgi aicināja strādniekus nedarīt nekādus «pārkāpumus» un rīkoties tikai «jaunās likumības robežās», tādējādi palīdzot cara patvaldībai nomierināt revolūciju. Melnsimtniecisko «Rīgas Avīzi» nodarbināja tikai viens jautājums — tas pats, kas uztrauca cara patvaldību: «Vai notiks ļaužu prātu apmierināšanās un kārtības atjaunošana, jeb vai revolucionārā kustība ies tālāk?» Un, palīdzot cariskajai patvaldībai apspiest revolūciju, latviešu buržuāzisko nacionālistu melnsimt- nieciskā lapa 21. oktobra numurā draudēja: «Ir liela maldīšanās, ja domā, ka valdība patiesi nespētu savaldīt nekārtības. Viņa to pilnīgi iespēj, jo karaspēks tai uzticīgs ... lai sargās no pārgalvības! Mēra pārkāpšana var atnest kustības dalībniekiem bēdīgus augļus un novest pie stingras reakcijas. Ari tagad pēc visa, kas noticis, valdības spēks vēl ir tik stiprs, ka tā katru revolucionārās kustības parādīšanos atklātībā var sadragāt vienā dienā.»

1905. gada beigās un 1906. gada sākumā cara patvaldība revolūcijas apspiešanai izsūtīja soda ekspedicijas. Latvija bija pārklāta karātavām, un straumēm lija mūsu tautas labāko dēlu un meitu asinis. Bet latviešu buržuāzisko nacionālistu pīlārs — advokāts J. Čakste, vēlākais buržuāziskās Latvijas prezidents, laikrakstā . «Tēvija» skaļi aplaudēja cara bendēm, paziņojot, ka «pret ieročiem rīkojas ar ieročiem». Pēc tam, pacēlis savas jezuita acis pret debesīm, «mierināja», ka nevajagot uztraukties un sērot par kritušajiem nevainīgajiem upuriem.

1906. gada janvara pirmajās dienās sāka iznākt latviešu konstitucionāli demokrātiskās partijas laikraksts «Latvija». Jau tās pirmajā numurā latviešu «kadeti» izsacīja savu prieku par soda ekspedicijas ierašanos. «Brēcošie ziņojumi par karaspēka zvēriskumu ir nepareizi,» rakstīja latviešu kadeti, «jo karaspēka upuri ir tikai revolucionārie aģitatori un viņu aizstāvji un slēpēji.» Un, spiežot roku mūsu tautas slepkavām, «Latvija» turpināja: «Uzelposim nu brīvāki un sniegsim roku tiem, kas nodrošina mūsu brīvību uz likuma pamatiem.» Buržuāzisko nacionālistu pīlāri F. Grosvalds un A. Krastkalns «Māmuļas» bufetē sarīkoja mielastu soda ekspedicijas vadītājiem, kuru rokas bija notraipītas ar revolūcijas varoņu asinīm.

Jelgavas advokāts J. Čakste, kā ziņoja sociāldemokrātiskais laikraksts «Cīņa» 1906. gada 7. marta numurā, soda ekspedicijas darbības laikā ar savu aģentu palīdzību izplatīja uz laukiem baumas, ka viņš ar ģenerālgubernatoru esot draugos un tas, ko viņš no revolucionāriem gribot glābt, esot glābts, bet tas, ko viņš gribot pazudināt, tiekot pazudināts. Tādēļ arī soda ekspedicijas vajātie zemnieki rindām braukuši uz Jelgavu pie J. Čakstes pēc palīdzības. Čakste ar palīdzības lūdzējiem lielās runās nebija ielaidies. Vispirms viņš prasījis, lai noliek uz galda 75 rubļus, pēc tam uzvilcis fraku un braucis uz pili «aprunāties». Ja nu izrādījies, ka par palīdzības lūdzēju nav nekādu sūdzību un viņa vārds nav bijis «listēs», tad Čakste lūdzējam paziņojis, ka viņš esot visu nokārtojis un lūdzējs varot braukt droši mājās. Turpretim, ja lūdzēja vārds bijis «listēs», tad Čakste teicis: «Jā, pret jums ir tik daudz sasūdzēts, ka es vairs neko nevaru līdzēt. Vienīgais padoms, ko jums varu dot, ir bēgt.» Kā vienā, tā otrā gadījumā Čakste paņēmis no lūdzēja 75—100 rubļu un ne vienā, ne otrā gadījumā nav aizmirsis piebilst: «Jā, tagad nu es lai palīdzu. Cik sen atpakaļ mani izdaudzinājāt par tautas nodevēju. Bet nu visi nāk pie manis palīdzību lūgties. Ko es tur vairs varu līdzēt? Aizbraukt uz pili jau es varu. Bet tas jums maksās.»

Tā J. čakste izspiedis pēdējo rubli no lauku darba cilvēkiem, kuri baidījušies no soda ekspedicijas vajāšanām. Norādot uz šo neģēlīgo rīcību, «Cīņa» rakstīja: «Jūs esat nezvērs, kas ložņā apkārt ap plēsoņu mitekļiem un siekalodamies apgrauž to upuru kaulus, kurus viņi nogalinājuši. Jūs slepus uzkrītat un nožņaudzat tos upurus, kuri, no liela plēsoņa tuvuma pārbijušies, stāv uz vietas, dreb un neprot vai nespēj glābties.» «Cīņa» ziņoja, ka pirmais miljons šim tautas «pestītājam», drīz būšot pilns un vienīgās bažas tam esot, lai tikai soda ekspedīcijas par ātru neizbeigtos.

Nosaucot J. Čaksti par revolūcijas līķu vilku, Latviešu sociāldemokrātiskās strādnieku partijas avīze «Cīņa» stingrā balsī pateica: «Līķu vilkiem nav taupāmā laika!»

Apsveikusi soda ekspediciju, latviešu buržuāzijā apsveica arī Valsts domes sasaukšanu, nosūtot tajā savus pārstāvjus — K. Ozoliņu, Kreicbergu, F. Grosvaldu, J. Čaksti un latgalieti melnsvārci F. Trasunu.

Pēc 1905. gada revolūcijas apspiešanas latviešu buržuāzijā vēl noteiktāk nosvērās uz kontrrevolūcijas pusi. Pilsētu buržuāzijai pievienojās arī lauku budži — «pelēkie baroni», kuri vēl 1905. gadā šad tad bija uzsvieduši divstobreni uz pleciem un gājuši uz muižām — baidīt vācu baronus. Tagad viņi bija kļuvuši «saprātīgāki». Latvijas Sociāldemokrātijas centralorgans «Cīņa» 1907. gada 20. februāra numura pielikumā ziņoja, ka «pelēkie baroni» it visur noteikti stāv kontrrevolūcijas pusē. Valmieras apriņķī budži bija apvienojušies «melnsimtnieku saimnieku grupā» un Valsts domes deputātu vēlēšanās gāza cauri darba grupas uzstādītos kandidātus. Tukuma apriņķī budži vēlēšanu sapulcē pieņēma lēmumu, «ka viņu izvēlētie nedrīkst prasīt Valsts domei pēc satversmes sapulces un demokrātiskās republikas».

1905. gadā Latvijā revolūcija aizrāva plašas pilsētu un lauku darbaļaužu masas un revolūcijas vētras brāzieni bija ļoti jūtami. Tas bija izskaidrojams ar to, ka revolucionārais latviešu proletariāts, kas atradās, kustības priekšgalā, gāja roku rokā ar slaveno krievu revolucionāro proletariātu un toreizējā latviešu revolucionārā proletariāta politiskā vadītāja — Latviešu sociāldemokrātiskā strādnieku partija visumā ieturēja V. I. Ļeņina pamatoto taktiku.

Latviešu buržuāzisko nacionālistu ilggadējais vadonis Fricis Veinbergs vēlāk, 1915. gada 25. jūlijā, kādā savā iesniegumā cara ierēdņiem žēlojās, ka revolūcijas viļņi šeit situši tik augstu tāpēc, ka vietējās varas orgāni revolucionārās kustības attīstības pašos kritiskākajos brīžos neesot izrādījuši nekādu pretsparu revolūcijai, un revolucionārās kustības vadoņi tanī laikā neesot tikuši sodīti un vajāti. Viņš sūdzējās cara ierēdņiem, ka latviešu sociālistu naids pret latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem esot «bieži vien bijis lielāks nekā naids pret vāciešiem». Visvairāk viņš gaudās par to, ka latviešu buržuāziskie nacionālisti neesot tikuši pieaicināti revolūcijas apspiešanā. Revolucionāro kustību apspiest soda ekspedīcijai esot gan palīdzējis vietējais vācu muižnieciskais elements, bet vai gan šis elements, gaudās F. Veinbergs, «politiskā ziņā bija uzticamāks par latviešu nacionālistisko, kuru neizmantoja». Un, gribēdams izpelnīties cara satrapu pilnīgu uzticību un apliecināt, ka latviešu buržuāziskie nacionālisti, tāpat kā vācu baroni, ir uzticams cara troņa balsts un nesamierināmi revolucionārās kustības ienaidnieki, F. Veinbergs tālāk savā iesniegumā saka: «Latviešu nacionālisms veda nenogurstošu cīņu ar sociālistiskām, revolucionārām idejām un šo ideju pam dējiem presē, biedrībās un visā sabiedriskā dzīvē.» Visās tiesu prāvās, kur tiesāja revolucionārus, saka F. Veinbergs, «visus apsūdzētos apvainoja par piederību pie sociāldemokrātiskās partijas, bet apsūdzēto vidū nebija neviena latviešu nacionālista»[4].

Cīņā pret revolūciju latviešu buržuāziskie nacionālisti izmantoja arī savu aģentūru Latviešu Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas rindās — meņševikus un samierinātājus, kuri pielika daudz pūļu, lai 1905. gada novembrī un decembri apslāpētu bruņotās cīņas Latvijā.

Neapstrīdamie vēstures fakti un dokumenti tātad liecina un pierāda, ka latviešu buržuāziskie nacionālisti Krievijas pirmās revolūcijas laikā ir gājuši pret mūsu tautu un meklējuši saprašanos ar tautas ienaidniekiem — cara patvaldību un vācu baroniem. Viena doma nav likusi viņiem mieru vēl ilgi pēc 1905. gada revolūcijas apspiešanas: kāpēc cara patvaldība nebija viņiem uzticējusi revolūcijas apspiešanu.

Pēc visa tā būtu jāvaicā, cik «judasa grašu» Latvijas buržuāziskās valdības samaksājušas K. Bahmanim, A. Švabem, G. Dzintarkalnam, A. Tentelim un citiem 1905.—1907. gada revolūcijas vēstures viltotājiem, kuri pretēji vēstures faktiem un dokumentiem buržuāzijas interesēs mēģināja apgalvot, ka 1905. gads Latvijā esot bijis viens no posmiem cīņā par Latvijas buržuāziskās valsts nodibināšanu. 1905. gadā latviešu buržuāziskie nacionālisti cīnījās gan, bet nevis par revolūciju, bet pret to — tas ir fakts, ko nespēj noslēpt nekādi revolūcijas vēstures viltotāji.

Revolucionārais proletariāts Latvijā savienībā ar plašajām zemniecības masām, revolucionāro marksistu — boļševiku vadībā bezbailīgi cīnījās par cara patvaldības gāšanu un demokrātiskās republikas nodibināšanu, lai droši ietu tālāk uz sociālistisko revolūciju.

Latvijas sociāldemokrātijas II kongress, kas notika 1907. gada jūnija pirmā pusē Londonā, savā lēmumā «Par proletariāta uzdevumiem buržuāziski demokrātiskās revolūcijas tagadējā momentā», kuru kongress pieņēma sakarā ar V. I. Ļeņina referātu, pasvītroja boļševiku galveno taktisko principu — proletariāta hegemonijas (vadošās lomas) ideju, norādot, «ka izvest līdz galam demokrātisku revolūciju spēj tikai proletariāts ar to noteikumu, ja viņš kā tagadējās sabiedrības vienīgā līdz galam revolucionārā šķira vedīs sevim līdzi zemnieku masu uz nesaudzīgu cīņu pret muižniecisko zemes īpašumu un dzimtbūtniecisko valsti»[5].

Šo uzdevumu revolucionārais proletariāts varēja realizēt, vienīgi paturot savu vadošo lomu revolūcijā un izolējot liberālo buržuāziju no tautas masām, jo liberāļu partijas, kā bija norādīts tālāk rezolūcijā, «cenšas izbeigt revolūciju caur piekāpšanos, pieņemamu melnsimtnieciskiem muižniekiem un patvaldībai».

Savā lēmumā kongress norādīja, «ka galvenais proletariāta uzdevums tagadējā vēsturiskajā momentā ir Krievijas demokrātiskās revolūcijas izvešana līdz galam» un «ka katra šā uzdevuma pamazināšana nenovēršami noved līdz strādnieku šķiras pārvēršanai no tautas revolūcijas vadoņa, kurš ved sev līdz demokrātiskās zemnieku masas, par pasivu revolūcijas līdzdalībnieku, kurš velkas pakaļ liberālai buržuāzijai».

Visas 1905. gada revolūcijas uzvaras Latvijā tika panāktas cīņā pret revolūcijas nodevējiem — latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem, cīņā pret liberālo buržuāziju, kura centās izlīgt ar cara patvaldību.

4. STOLIPINA «KAKLASAIŠU» CILDINĀTĀJI

Pēc 1905.—1907. gada revolūcijas apspiešanas iestājās asiņainie Stolipina reakcijas gadi, kad visu plašo Krievzemi pārklāja karātavas, ko sauca par Stolipina «kaklasaitēm». Tie bija smagi gadi arī latviešu tautai. Bet revolucionārais latviešu proletariāts arī Stolipina reakcijas gados turpināja cīņu pret tautas ienaidniekiem — cara patvaldību, vācu muižniecību un kontrrevolucionaro latviešu buržuāziju.

Latviešu tautai Stolipina reakcijas periodā nācās pārdzīvot grūtus gadus, toties labi jutās latviešu buržuāziskie nacionālisti, kas nemitējās dziedāt slavas dziesmas tumšajai reakcijas naktij. Viņi cēla debesīs Frici Veinbergu, apdziedot viņu kā savu «ceļa rādītāju». Reakcijas gados latviešu buržuāziskie nacionālisti izvirzīja no sava vidus veselu armiju spiegu un denun- ciantu, kuri centās izošņāt latviešu revolucionāru pēdas un nodot viņus cara ochrankas rokās. Melnsvārcis Andrievs Niedra apbraukāja zemnieku mājas, rīkoja sapulces, sniedzot budžiem praktiskus aizrādījumus, kā cīnīties pret revolucionāriem un viņu mācību. Latviešu buržuāzijas prese — «Rīgas Avīze», «Dzimtenes Vēstnesis», «Latvija» un citas avīzes visiem spēkiem palīdzēja Stolipinarn cīnīties pret revolucionāro kustību un cītīgi norādīja, kur meklējami revolucionāri. Sakarā ar strādnieku biedrību slēgšanu, denuncējot strādnieku organizācijas un norādot cara policijai, ka revolucionāri meklējami strādnieku biedrībās, Līgotņu Jēkabs 1911. gadā «Dzimtenes Vēstneša» 296. numurā rakstīja: «Vairāk gan slēgšanas iemesli meklējami pašās biedrībās, bet ne ārpus tām. Taktikas jautājums, sevišķi strādnieku biedrībās, būtu vairāk pārbaudāms nekā tagad.»

Jūsmodama par revolūcijas noslīcināšanu asinīs, «Rīgas Avīze» priecīgi rakstīja: «Politiskais gaiss pie latviešiem atkal ir tīrs.» Brīvi uzelpoja arī «Baltijas Vēstnesis», kas, pavisam labi juzdamies zem carisma «divgalvainā ērgļa» spārniem, 1908. gadā rakstīja: «Mums visiem speķiem jacensas, lai mēs varētu palikt zem šās lielās un stiprās valsts varas.»

Stolipina reakcijas gadus latviešu buržuāziskie nacionālisti izmantoja, lai paplašinātu savus īpašumus un veikalus. Viņi dibināja krājaizdevu kases, zemkopības biedrības un pienotavas. Viņi centās stiprināt savas pozicijas uz vājināto vācu baronu rēķina. «Tautietis» P. Zālīte, kas jiau rentēja muižu ar 460 desetinu lielu zemes platību, tik ilgi klauvēja pie cara ierēdņu durvīm, kamēr cara finansu ministrs 1908. gadā viņam izrentēja vēl otru muižu — Bramberģes kroņa muižu.

«Pelēkie baroni» ieveda poļus, lietuviešus un latgaliešus un izmantoja tos kā lētu darbaspēku, strādnieku ekspluatēšanā pārspējot pat vācu muižniekus. Latviešu fabrikanti ekspluatēja strādniekus un sauca palīgā cara policiju, ja strādnieki viņu uzņēmumos draudēja ar streiku. Tā tas bija, piemēram, 1911. gadā Jelgavā Latviešu ekonomiskās biedrības kokzāģētavā, kur uzņēmēji panāca 3 apzinīgāko strādnieku apcietināšanu un izsūtīšanu no Kurzemes guberņas.

Stolipina reakcijas gados pastiprinājās nacionālā apspiestība. Reakcija centās kurināt nacionālo naidu, lai skaldītu darbaļaudis un saindētu viņu apziņu ar nacionālisma indi. Sludinot nacionālo norobežošanos, nacionālo izņēmuma stāvokli, latviešu buržuāzijā palīdzēja cara iekšlietu ministrijas politikai.

Šājā periodā latviešu buržuāzijā vēl ciešāk sadarbojās ar vācu muižniecību un buržuāziju. «Cīņa» 1907. gada oktobrī ziņoja, ka jau pirms Stolipina reakcijas perioda iestāšanās Rīgā II Valsts domes vēlēšanās pilsētas otrā vēlētāju kūrijā visi melnsimtnieki bija sadevušies rokās, lai balsotu par F. Grosvaldu. Latviešu buržuāziskie nacionālisti kaulējās ar vācu baroniem par vietām Baltijas provincialpadomē un, iekļuvuši tajā, balsoja kopā ar vācu junkuriem, tā panākot iedzīvotāju nemantīgo slāņu pilnīgu izslēgšanu no piedalīšanās pašvaldību vēlēšanās. Sājā sakarā «Cīņa» aizrādīja, ka pelēkais barons jau pilnīgi sabrāļojies ar zilasiņu junkuru.

Sakarā ar interpelacijas apspriešanu Valsts domē par soda ekspedicijas briesmu darbiem Baltijā latviešu buržuāziskie nacionālisti vēlreiz .spilgti parādīja, kā viņi izturas pret 1905. gada revolūciju un tās upuriem.

Hermanis Asars «Jaunajā Dienas Lapā» ievietoja tikai domes sēžu stenogramas, lai pievilktu strādnieku lasītājus, bet nesniedza nekādu atskatu par 1905. gada cīņām, ne ar vienu vārdu neatspēkojot vācu baronu neģēlīgos melus domē. «Dzimtenes Vēstneša» vadītājs Arveds Bergs uztraucās tikai par vienu: vācu barons Felkerzams, pļāpādams par «latviešu republiku», metot ēnu arī uz «tautiskajiem darbiniekiem», kuriem neesot nekā kopīga ar revolūciju. Fricis Veinbergs «Rīgas Avīzē» ķērca, ka soda ekspedicijas Latvijā nekādas patvarības neesot nodarījušas un ka tās vēl par maz revolucionāru kārušās un šāvušas. Veinbergs pateica: «Latvieši, ja tie deļ saviem agrāriem apstākļiem sacēluši revolūciju, neko citu nepelna kā sodekspedicijas.» Bet melnsvārcis Andrievs Niedra laikrakstā «Latvija» sakarā ar interpelacijas apspriešanu Valsts Domē rakstīja, ka Baltijas muižniecība 1905. gadā esot bijusi «atgaiņāšanās stāvoklī» un tāpēc neviens nevarot tai pārmest, ka tā griezusies pie valdības pēc apsardzības. Esot tikai žēl, ka daudz īsto vainīgo izbēguši sodam. Cara valdība un soda ekspedicija taču nevarējusi «rīkoties kā pie miera tiesas, ar visvisādiem lieciniekiem», kur daudzkārt dienas laikā bijis «jāapjāj vairāki pagasti».

Latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem, kas tik daudz bija zvērējuši uzticību cara tronim, nu sāka likties, ka viņi ir izpelnījušies piemērotas vietas cara patvaldības iestādēs. Tā Talsu apriņķa «Lejas Lāču» saimnieka dēls Andrejs Krastkalns 1910. gadā kļūst, par Rīgas-Valmieras goda miertiesnesi. Frici Veinbergu, protams, nevarēja apmierināt tik zemi amati, un viņš 1908. gadā sāka neatlaidīgi klauvēt pie Baltijas ģenerālgubernatora Mellera-Zakomeļska durvīm, lūdzot «latviešu konservatīvās tautas partijas» vārdā latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem dot vietu cariskās Krievijas Valsts padomē, ko sastādīja pats cars no reakcionārākiem ierēdņiem un lielmuižniekiem. Viņš norādīja, ka latviešu nacionālistiem neesot neviena lietišķa un caram uzticama pārstāvja valsts likumdošanas iestādēs. Valsts domē esot sociāldemokrāts Andrejs Priedkalns, kas ievēlēts no Rīgas, bet no Rīgas kā fabriku pilsētas pēc pastāvošā vēlēšanu likuma no otrās kūrijas aizvien likšot ievēlēts s.-d. partijas pārstāvis. Tāpat no pagastiem, kur tagadējos apstākļos pagastu sapulcēs pārsvarā ir bezzemnieku elements, arī ievēlēšot radikala virziena pārstāvjus.[6]

F. Veinbergs labi saprata, ka latviešu tauta ir pret buržuāziskajiem nacionālistiem un ka tā negrib viņu pārstāvjus vēlēt Valsts domē, tādēļ viņš centās izkaulēt, lai cara patvaldība dotu tiem vietu Valsts padomē. Bet Mellers-Zakomeļskis 1908. gada 4. oktobri ziņoja ministru padomes priekšsēdētājam Stolipinam: «Es, protams, pateicu lūgumu iesniedzējiem, ka viņu vēlēšanās diezin vai var tikt izpildītas, kaut vai aiz tā iemesla, ka tādā gadījumā arī kura katra cita sīka tautība sāktu iesniegt līdzīgas muļķīgas un nepamatotas pretenzijas.»[7]

1910. gadā Krievijā Stolipina reakcijas periods tuvojās savam noslēgumam. Drīz vien sākās jauni revolucionārie uzplūdi, kas vēstīja par jaunas revolūcijas tuvošanos. Tautu bendi Stolipinu atentātā nogalināja.

«Dzimtenes Vēstnesis» ievietoja garus rakstus par «valstsvīru Stolipinu», kas «visus savus spēkus un savu zināšanu pielicis, lai panāktu Krievijas atjaunošanu». «Rīgas Avīze» ņēmās pierādīt, ka provokatori un spiegi tagad esot sevišķi nepieciešami, jo tie stipri pamazinot atentātu skaitu un «pie prātīgas rīcības» varot tos pat pavisam novērst. Friča Veinberga denunciācijās lapa visvairāk uztraucās par to, lai tikai neatstātu nepakārtu Stolipina nogalinātāju, jo, rakstīja «Rīgas Avīze», «ja paliks pie kārtības, ka iekšlietu ministra slepkavas tiek atstāti dzīvi, tad jau galu galā priekš iekšlietu ministra amata nebūs dabūjams neviens krietns vīrs». Visskaļāk tomēr vaimanāja «mēreni progresīvo» latviešu kasu direktoru un namu īpašnieku avīze «Latvija». Saņēmusi vēsti par Stolipina nāvi, šī avīze (Nr. 204, 1911. g.) raudulīgā balsī ziņoja: «Gan īsu brīdi, tomēr jau bijām baudījuši atpūtu no tām briesmām, kādas Krievijai sagādāja revolucionāri un teroristi. Par šo atpūtu mums pa lielai daļai ir jāpateicas Stolipinam. Bet, jo smagāk tādēļ nospiež katra uzticama pavalstnieka sirdi tas, ka jauns terora akts aizrāvis no valsts darbinieku rindas visnepieciešamāko strādnieku.»

5. VĒL SOLI DZIĻĀK REAKCIJAS NOMETNĒ

Iesākās jauni revolucionārie uzplūdi. Bija jūtama jaunas revolūcijas vētras tuvošanās Krievijā. Mūsu tautas nodevējiem atkal nācās meklēt glābiņu pie cara patvaldības.

Mūsu «dižtautiešiem» radās izdevība vēlreiz izteikt savas verdziskās padevības jūtas ar tautas asinīm aptraipītajam cara tronim. 1913. gada 21. februārī bija paredzēts svinēt Romanovu cilts 300 gadu jubileju. Nu mūsu «māmuļnieki» sāka steidzīgi gatavoties. Viņi šoreiz centās būt sevišķi attapīgi, neko nepalaist garam, visu laikā paredzēt un visu laikā sagatavot.

Rīgas latviešu biedrības «dižtautieši» bija nolēmuši nežēlot 25 rubļus par labākās jubilejas dziesmas sacerēšanu. Grobiņas pilsētas «tēvi» vienīgo pilsētas ielu, kam agrāk nebija pat nekāda nosaukuma, nolēma nosaukt par «Romanova ielu». Bet vislielāko «attapību», šķiet, izrādīja Kalnciema pagasta budži, kuri savam mīļotajam «zemes tēvam» par godu gribēja iegādāties kapsētas zvanu. Šo «jauko» nodomu gan izjauca vietējais apriņķa komisārs, kam bija licies, ka kapsētas zvans varētu tikt iztulkots kā Romanovu cilts apvainojums un izsmiekls.

Uz svinībām 21. februārī Ziemas pilī Pēterburgā bija uzaicināti arī latviešu buržuāzisko nacionālistu «pīlāri» — Valsts domes deputāti J. Goldmanis un P. Zālītis, kuriem šeit pasniedza īpašas nozīmes, lai tās nēsātu «no auguma uz augumu».

Rīgas sociālistiskā organizācija IV Valsts domes vēlēšanās 1912. gadā par kandidātu no Rīgas pilsētas izvirzīja Andreju Priedkalnu, kas pirms tam jau bija III Valsts domes deputāts. Vēlēšanās A. Priedkalns savāca vislielāko balsu skaitu — 4583 balsis, apmēram tikpat daudz, cik III Valsts domes vēlēšanās, kad- viņu ievēlēja par deputātu. Buržuāziskā avīze «Latvija» bija spiesta atzīt, ka par A. Priedkalnu balsojusi «stingri organizēta armija». Bet šoreiz latviešu buržuāziskie nacionālisti bloķējās ar vācu melnsimtniekiem, lai radītu kopīgu fronti pret sociāldemokrātijas kandidātu. Pret A. Priedkalnu apvienojās visi tumsības gari — Rīgas slepenpolicijas aģenti, vācu «zelbstšucnieki», «Rīgas Avīzes» spiegu bars, kā arī «Latvijas» un «Dzimtenes Vēstneša» cienītāji — «tautiskie» namu īpašnieki un veikalnieki, un tiem izdevās ievēlēt krievu kadetu kandidātu — advokātu un muižnieku kņazu Mansirevu, tādējādi izgāžot cauri A. Priedkalna kandidatūru. Kontrrevolucionarajiai latviešu buržuāzijai palīdzēja arī latviešu meņševiki-likvidatori, kuri tolaik bija sagrābuši savās rokās Latvijas sociāldemokrātijas Centrālo Komiteju.

Atmaskojot krievu kadetus, kā arī latviešu kadetisko buržuāziju, V. I. Ļeņins savā darbā «Vēlēšanu rezultāti» rakstīja: «Izrādījās, ka kadeti ir tieši melno sabiedrotie pret s.-d. Priedkalnu, pret s.-d. Pokrovski!»[8] Arī J. V. Staļins, atmaskodams kadetus un aicinādams cīnīties pret kadetisko kontrrevolucionaro buržuāziju, rakstīja: «Tādi ļaudis ir spējīgi tikai savienībā ar melnajiem izgāzt sociāldemokrātus vēlēšanās Charkovā, Kostromā, Jekaterinodarā, Rīgā.»[9]

Šajā periodā nacionālais jautājums ieņēma ievērojamu vietu Krievijas sabiedriskajā dzīvē. Pieauga cara patvaldības melnsimtnieciskais šovinisms, pastiprinājās nacionālā apspiestība, kā arī nacionālistiskās tendences apspiesto tautu augšējos slāņos — buržuāzijas aprindās. Šovinisma un nacionālisma ietekmē sākās svārstīšanās arī sociāldemokrātisko organizāciju vidū nacionālajos rajonos, noliedzot pat partijas programu.

Boļševiku partijai nācās pievērst lielāku uzmanību šim jautājumam, jo, tikai cīnoties par konsekventu demokrātismu, bija iespējams iznīcināt nacionālo apspiestību un atrisināt nacionālo jautājumu.

Latvijā bija nacionālā ziņā ļoti jaukts iedzīvotāju sastāvs. Latvijas marksisti, kā norādīja V. I. Ļeņins «Platformas projektā Latvijas SD IV kongresam», bija latviešu, krievu, igauņu, vācu utt. buržuāziskā nacionālisma pārstāvju ielenkti[10], un tiem vajadzēja sevišķu uzmanību pievērst buržuāziskā nacionālisma apkarošanai, lai audzinātu proletariātu demokrātismā un internacionālisma garā.

Latvijas boļševiki bija panākuši, ka jau kopš 1906. gada dažādu tautību marksisti Latvijā bija apvienoti vienotās teritoriālās organizācijās.

Latvijas sociāldemokrātijas IV kongress, kas sanāca Briselē 1914. gada janvarl, savā lēmumā «Par attiecībām pret buržuāziskām partijām» paziņoja, ka Latvijas boļševiki joprojām vedīs neatlaidīgu karu pret melnsimtnieciski reakcionāro latviešu lielburžuaziju, kas pēc 1905. gada revolūcijas sāk tuvoties vācu muižniecībai un atklāti nostājas cara valdības un muižniecības pusē, lai līdz ar tām karotu pret proletariāta atsvabināšanās kustību. Kongress savā lēmumā tālāk aizrādīja, ka arī vidējā buržuāzijā, kas ceļas uz augšu kā pilsētās, tā arī uz laukiem un kas 1905. gada revolūcijas laikā bija spiesta pakļauties Latvijas proletariāta virsvadībai, pēc revolūcijas saimnieciski nostiprinājusies un, šķiru cīņai saasinoties, arvien klajāk nostājas reakcijas pusē un pāriet uzbrukumā pret strādnieku šķiras kustību. Kongress pasvītroja, ka Latvijas sociāldemokrātijā vedīs nesaudzīgu cīņu pret tautisko buržuāziju, atmaskos tās politisko liekulību un divkosību un nacionālistisko frazeoloģiju, it sevišķi asi uzstājoties pret tiem preses orgāniem, kas ar meliem un sagrozījumiem karo pret strādnieku šķiras partiju — revolucionāro sociāldemokrātiju.

6. «MĒS PAR DZIMTENI LŪGSIM DIEVU, JŪS PAR VIŅU LŪGSIET AR SAVĀM ASINĪM»

Krievija traucās pretim savai otrajai buržuāziski demokrātiskajai revolūcijai, bet 1914. gada vasarā iesākās imperiālistiskais pasaules karš, kas šo revolūciju gan mazliet attālināja, toties to pamatīgāk un dziļāk sagatavoja.

1914,—1918. gada karš bija imperiālistisks, laupīšanas karš. To izraisīja imperiālistiskās lielvalstis, lai no jauna pārdalītu jau sadalīto pasauli. Cariskā Krievija karoja kopā ar Angliju un Franciju, tāpēc ka bija no tām atkarīga, tomēr tai šajā karā bija arī pašai savi imperiālistiski nolūki. Latviešu kontrrevolucionarā buržuāzijā atbalstīja karu, jo tas radīja jaunas iespējas iedzīvoties uz darbaļaužu rēķina. Tā cerēja arī stiprināt savas pozicijas, mazinoties vācu buržuāzijas un muižniecības ietekmei.

Veikli izmantodami latviešu tautas mūžseno naidu pret saviem verdzinātājiem — vācu muižniekiem, latviešu nacionālisti rīkoja šovinistiskas demonstrācijās, cenšoties apdullināt tautu ar šovinisma tvanu un padarīt to par aklu ieroci laupīšanas karā Krievijas carisma un imperiālismā interesēs. Tos cītīgi atbalstīja arī latviešu socialšovinisti ar Lindiņu, Pekmani un Grasi priekšgalā, kurus drīz vien izsvieda no Latvijas proletariāta revolucionārās partijas rindām.

Vienīgi boļševiku partija augstu pacēla tautu draudzības un proletāriskā internacionālisma karogu un bezbailīgi atmaskoja imperiālistisko buržuāziju, kas rīdīja vienu tautu pret otru, vienus zemes strādniekus pret citu zemju strādniekiem. Pret imperiālistisko laupīšanas karu drošsirdīgi cīnījās arī Latvijas boļševiki.

Iepazinies ar Latvijas sociāldemokrātijas darbības pārskatu kara laikā, V. I. Ļeņins ievietoja to boļševiku žurnālā «Sborņik Sociāldemokrātā» 2. numurā, kas iznāca viņa redakcijā Šveicē, Ženevā, 1916. gada beigās. Pārskatam bija pievienota šāda Ļeņina vadītā žurnālā redakcijas piezīme:

«Ar lielāko prieku mēs iespiežam rakstu, kas atspoguļo mūsu latvju biedru un draugu paveikto milzīgo inter- nacionalistisko darbu. Gods un slava latvju proletāriešiem!

Mēs ceram tuvākajā nākotnē iepazīstināt krievu biedrus arī ar latvju sociāldemokrātu darbu pēdējos mēnešos.»[11]

Kamēr Latvijas revolucionārais proletariāts un tā apzinīgais priekšpulks — Latvijas boļševiki grūtajos kara apstākļos veica milzīgu internacionalistisku darbu, latviešu buržuāzisko nacionālistu pārstāvis IV Valsts domē J. Goldmanis dziedāja slavas dziesmas cara patvaldībai. Kādā no savām runām Domē viņš pacilātā balsī sacīja: «Viss, ko esam sasnieguši, ir sasniegts vienīgi zem krievu ērgļa apsardzības.» J. Goldmanim aplaudēja pat melnsimtnieks Puriškevičs. «Dzimtenes Vēstnesis» 1915. gada 12. februārī rakstīja, ka «būtu jāuzskata par plānprātiņu ikviens latvietis, kas iedomātos dibināt patstāvīgu valsti — vai nu «mazo», vai «lielo» Latviju». Slēpjoties aiz marksisma karoga, «Dzimtenes Vēstnesim» piebalsoja meņševiks F. Menders. Lai iegūtu carisma nedalītu uzticību, «Rīgas Avīzes» redaktors Fricis Veinbergs savā verdziskajā ziņojumā cara ierēdņiem 1915. gadā «Par latviešu politisko virzienu» rakstīja: «Visas latviešu avīzes (atskaitot pāris sociālistiskās lapiņas) pēdējo divu gadu laikā kļuvušas par latviešu nacionala, stingri antirevolucionara, politiski lojālā virziena orgāniem.»[12]

Zemu jo zemu klanoties cara troņa priekšā, latviešu buržuāziskie nacionālisti F. Veinbergs, H. Asars, A. Bergs, M. Valters un citi centīgi soļoja šovinistiskās manifestācijās aiz Nikolaja II ģīmetnes. Liriķis K. Skalbe sacerēja dzejas par carisma asiņaino darbu «daiļumu», žurnālists H. Asars paskaidroja «Jaunajā Vārdā», ka spiegošana un policijas suņa lomas izpildīšana esot demokrātijās uzdevums, jo ar to tiekot aizstāvētas demokrātijās prasības, bet Arveds Bergs pēkšņi paziņoja «Dzimtenes Vēstnesī», ka latvieši esot slāvi. Tautiskie «pīlāri» sāka piedomāt Latvijas pilsētām un miestiņiem krieviskus nosaukumus. Šajā sacensībā, šķiet, pirmo vietu iekaroja Saldus miestiņa «tēvi». Viņi izraudzīja miestiņam veselus sešus krieviskus nosaukumus: «Sladkov», «Sladograd», «Šenograd», «Cecerograd», «Sladok» un «Ņežin». Visus tos iesniedza gubernatoram, lai viņš izraudzītos pašu daiļāko. Bet gubernators Nabokovs noraidīja visus sešus un lika priekšā Saldus miestiņu saukt krieviskā vārdā — «Bogojavļensk».

«Dižtautieši» sacentās spiegošanā un denuncēšanā. Sākumā šī viņu darbība vērsās pret vācu muižniekiem, ar kuriem pirms kara viņi bija meklējuši saprašanos, un pret vāciešiem vispār. Bet viņiem nebija lielu panākumu, jo vācu baroniem bija labi sakari ar cara galmu. Cariene pati bija vāciete un spiegoja vācu imperiālistiskās armijas labā. Vēlāk viņi ziņoja par katru skābu seju, kuru bija ieraudzījuši šovinistiskās manifestācijas laikā nomaļus stāvošo vidū, kā arī par katru cepuri, kas nebija pacēlusies, cariskās valsts himnu dziedot. Beidzot latviešu nacionālisti tā aizrāvās spiegošanā un denuncēšanā, ka sāka paši denuncēt cits citu. Buržuāziskā avīze «Līdums» bija spiesta rakstīt: «Mēs esam jau nonākuši pie tā, ka denuncēšana pati par sevi jau nepavisam vairs netiek uzskatīta par kauna lietu, bet, gluži otrādi, tiek likti pie kauna staba tie, kuri uzstājas pret denuncēšanu.»

Viens no lielākajiem noziegumiem, ko latviešu buržuāziskie nacionālisti izdarījuši pirmā pasaules kara laikā, ir latviešu strēlnieku bataljonu dibināšana, lai padarītu latviešu tautas dēlus par lielgabalgaļu Krievijas carisma un imperiālismā interesēs.

1915. gada augustā, bēgju lielāko plūdu laikā, kad vācu imperiālistiskā armija bija jau ieņēmusi gandrīz visu Kurzemi, latviešu buržuāzisko nacionālistu pārstāvji IV Valsts domē P. Zālītis un J. Goldmanis ar zemu klanīšanos un uzticības zvērēšanu ieguva cariskās valdības atjauju dibināt latviešu strēlnieku bataljonus. Vēlāk tos izveidoja par pulkiem, radot 8 pulkus, kas tik!a apvienoti divās brigādēs, un bez tam radot arī devīto — rezerves pulku. Latviešu jaunatnei vajadzēja iet nāvē, lai latviešu buržuāzijā izpelnītos lielāku uzticību cara galma priekšā, izkaulētu sev privilēģijas un tādējādi nostiprinātu savu ekonomisko un politisko stāvokli. Dibinot strēlnieku bataljonus un kurinot šovinismu, buržuāzijā centās latviešu strādniekus un darba zemniekus atturēt no šķiru cīņas.

Tautas nodevēji J. Goldmanis un P. Zālītis savā uzsaukumā «Pulcējieties zem latviešu karogiem!» centās izbazunēt strēlnieku bataljonu dibināšanas lietu kā lielu iekarojumu, ko latvieši esot panākuši «ar savu uzticību caram». Baznīckungs Maldonis skandināja: «Mums ir jau tik daudz brīvības, ka pašiem ir savi zaldāti.» Griežoties ar savu liekulīgo jezuitisko uzrunu pie strēlniekiem, kurus raidīja nāvē, Maldonis sacīja: «Ejiet, brāļi! Mēs par dzimteni lūgsim dievu, jūs par viņu lūgsiet ar savām asinīm.»

Strēlnieki gāja nāvē atstājot savus līķus Latvijas purvos un laukos, bet buržuāziskie nacionālisti un viltīgie baznīckungi bēga pēc iespējas tālāk no frontes. Aizbēguši ar Latvijas tautisko banku vērtspapīriem un naudu, viņi ierīkojās bēgļu apgādāšanas komiteju labi atalgotās vietās, kuras pasargāja arī no savas «galvas likšanas uz ežiņas». Latviešu bēgļu apgādāšanas centrālkomitejās priekšgalā nostājās buržuāziskie nacionālisti Vilis Olavs un Arveds Bergs, kuri organizēja dažādus saimnieciskus pasākumus, gūstot labu peļņu. Latviešu bēgļu apgādāšanas centrālkomitejās bilance uz 1917. gada 1. janvari sasniedza 14 871 000 rubļu. Melnsvārča Maldoņa draugi — prāvests Irbe un Zanderi, tēvs un dēls, rūpējās par bēgļu «garīgo apkalpošanu», par ko saņēma trīs tūkstoši rubļu lielu algu mēnesī.

Iztēlojot karu pret imperiālistisko Vāciju kā cīņas turpinājumu pret latviešu tautas sensenajiem ienaidnie- Idem — vācu baroniem, buržuāziskajiem nacionālistiem patiešām izdevās uz laiku saindēt ar šovinisma indi prātus vienai daļai latviešu strēlnieku. Bet tas neturpinājās ilgi. Strēlnieku lielākais vairums bija strādnieki, bezzēm- nieki un sīkzemnieki, kuri drīz vien, pateicoties boļševiku izskaidrošanas darbam, sāka saprast, kādi ir kara īstie mērķi un kādā nelaimē viņus iegrūduši cara patvaldībai kalpojošie latviešu buržuāziskie nacionālisti. Strēlniekiem acis atvēra arī «asinspirts», ko tiem sarīkoja nodevīgie ģenerāļi latviešu strēlnieku pulku fiziskai iznīcināšanai ar 1916. gada vasaras kaujām pie Bauskas šosejas un ziemas kaujām pie Ložmetēju kalna Kalnciema šosejas rajonā.

Lūk, kādēļ drīz vien pēc tam, kad boļševiku partijas vadībā 1917. gada februārī Krievijā uzvarēja buržuāziski demokrātiskā revolūcija, latviešu strēlnieki galīgi novērsās no goldmaņiem, zālīšiem un maldoņiem un nostājās zem boļševiku partijas cīņas karoga.

7. SOCIĀLISTISKĀS REVOLŪCIJAS NĀVĪGIE IENAIDNIEKI, VĀCU OKUPANTU UN AMERIKĀŅU UN ANGĻU IMPERIĀLISTU ALGOTŅI

Pēc buržuāziski demokrātiskās revolūcijas uzvaras Krievijā boļševiku partija ieturēja stingru kursu uz sociālistisko revolūciju. Vladimirs Iļjičs Ļeņins savās Apriļa lezēs pamatoja ģeniālo cīņas plānu pārejai no buržuāziski demokrātiskās revolūcijas uz sociālistisko revolūciju. Pa Ļeņina norādīto ceļu noteikti gāja arī Latvijas boļševiki, kam sekoja Latvijas darbaļaužu masas. Pēc februāra revolūcijas uzvaras visā Latvijas neokupētajā daļā nodibinājās strādnieku, zaldātu un bezzemnieku deputātu padomes, kas drīz vien kļuva boļševistiskas.

Krievijas kontrrevolucionarā buržuāzijā vāca kopā mivus spēkus cīņai pret tuvojošos sociālistisko revolūciju. Ari latviešu buržuāziskie nacionālisti Latvijā sāka organizēt savas politiskās partijas: lauku budži — savu «zemnieku savienību», bet pilsētu buržuāzijā — savu «demokrātisko partiju». Tie centās nostāties nacionālās atbrīvošanās kustības priekšgalā, lai izmantotu to savas šķiras interesēs. Buržuāzijā, kas revolūcijas sākumā izrādījās labāk organizēta nekā proletariāts, centās piesavināties visas tautas pārstāvniecības tiesības. Ar buržuāziskās Pagaidu valdības ieceltā Vidzemes zemes komisārā latviešu buržuāziskā nacionālista A. Krastkalna atbalstu 12. martā Valmierā sanāca tā sauktā Dienvidvidzemes saeima, kurā piedalījās pilsētu un lauku buržuāzijas pārstāvji, kā arī muižu īpašnieki. Sī sapulce izvēlēja tā saukto «Vidzemes pagaidu zemes padomi» — budžu interešu aizstāvi. Aprija vidū Valmierā notikušais Latvijas strādnieku un bezzemnieku kongress savos lēmumos aizrādīja, ka «Vidzemes pagaidu zemes padome» «ir tikai lauku mantīgo šķiru organizācija», bet ne visas latviešu tautas pārstāve. Latvijas boļševiki enerģiski atmaskoja buržuāzijas kontrrevolucionaros nolūkus.

Kad marta beigās buržuāziskais nacionālists A. Krastkalns paziņoja, ka viņš neatzīst Rīgas strādnieku deputātu padomes lēmumu, kas prasīja Rīgas vecās, melnsimtnieciskas domes padzīšanu un vēlētas milicijas ievešanu, tad Rīgas strādnieku deputātu padome 10. aprīlī pavēlēja A. Krastkalnu apcietināt un izsūtīt uz Petro- gradu, kur atradās kontrrevolucionarā Pagaidu valdība.

Latvijas strādnieku un bezzemnieku kongress savos lēmumos atmaskoja Pagaidu valdības buržuāzisko raksturu, aicināja organizēt bezzemnieku padomes, ievest 8 stundu darba dienu, «konfiscēt visas privātās un mācītāju muižas bez atmaksas». Latviešu kontrrevolucionarā buržuāzijā ļoti uztraucās par to.

J. Goldmanis arī vēl pēc buržuāziski demokrātiskās revolūcijas uzvaras mēģināja pielabināties latviešu strēlniekiem. 1917. gada martā ieradies strēlnieku pulkā, viņš meloja: «Mēs tur, Pēterpilī, nebijām droši, ka kuru katru acumirkli nepakrītam uz ielas, atsvabinot brīvību. Vecās varas kalpi uz mums šāva no stūriem, uz jumtiem bija uzlikti ložmetēji.» Bet kumēdiņus spēlēt bija jau par vēlu. Latviešu strēlnieki jau bija izšķīrušes, pa kādu ceļu viņi ies. Apvienotā latviešu strēlnieku pulku deputātu padome 17. maijā pieņēma rezolūciju, kurā pievienojās boļševiku partijas cīņas programai. Nacionālistu nometnē izcēlās panika un apjukums. «Zemnieku savienības» avīze «Līdums» publicēja J. Goldmaņa un P. Zālīša denunciācijās rakstus pret revolucionārajiem strēlniekiem un, atcerēdamās 1906. gadu, sauca, lai Pagaidu valdība suta uz Latviju soda ekspedīcijas. «Baltijas Vēstnesis» piedraudēja strēlniekiem ar badu.

Revolūcijas pretinieku nometnē bija ari latviešu meņševiki. Meņševiku liderus F. Menderu un M. Skujenieku pēc 1917. g. 17. maija padzina no strēlnieku avīzes «Brīvais Strēlnieks» redakcijas.

Pilsētu un lauku pašvaldību vēlēšanas vasarā parādīja, ka aizvien plašākas tautas masas pulcējas ap boļševiku partijas cīņas karogu. Latvijas buržuāzijā, vēlēšanās cietusi sakāvi, saka organizēt sabotāžu, slēdza, uzņēmumus. Pēc jūlija dienām tā kopā ar Krievijas kontrrevolucionaro buržuāziju, izmantojot meņševiku nodevību, pārgāja uzbrukumā pret revolūciju, meklējot sakarus ar ārvalstu imperiālistiem.

Buržuāzijas uzbrukums revolūcijai tika atsists. Satversmes sapulces vēlēšanās 1917. gada novembrī Vidzemes neokupētajā daļā par boļševiku partijas kandidātiem nobalsoja 72% vēlētāju. Neviena buržuāziskā partija Latvijā nekad nebija dabūjusi tādu balsu skaitu ne pirms tam, ne arī vēlāk — buržuāzijas diktatūras divdesmit gados.

Būdama izolēta no tautas, latviešu kontrrevolucionarā buržuāzijā sāka dibināt savas militārās organizācijas, lai ietu pret tautas gribu. Jau septembrī tā Valmierā bija noorganizējusi savu balto gvardi — «Latviešu kareivju nacionālo savienību», kurā bija sapulcināti kontrrevolucioniarie oficieri. 1. oktobri latviešu buržuāziskie nacionālisti sasauca Petrogradā apspriedi kontrrevolucionarā Centra radīšanai, lai kopā ar ārvalstu imperiālistiem un Krievijas iekšējo kontrrevolūciju vērstos pret revolūciju. Apspriedi organizēja tautas nodevēji J. Goldmanis un P. Zālītis. Tajā piedalījās «Zemnieku savienības» un radi- kaldemokratu partijas pārstāvji, 6 meņševiki un citi latviešu tautas ienaidnieki. Buržuāzijā uzsāka demokrātiski ievēlēto pašvaldību orgānu boikotu. 9. oktobrī «Zemnieku savienības» frakcija aizgāja no Vidzemes Zemes padomēs.

Latvijas boļševiku partijas Centrālā komiteja atmaskoja buržuāzisko nacionālistu apspriedi Petrogradā. Savā lēmumā tā aizrādīja, ka šās apspriedes dalībnieku nolūks ir, «slēpjoties aiz viskopus un tautas interešu maskas, dzīt savu reakcionāro tautisko avantūru».

Latvijas proletariāts cīnījās ciešā savienībā ar slaveno krievu revolucionāro proletariātu boļševiku partijak vadībā, vedot sev līdzi trūcīgās zemniecības masas.

Kad Petrogradā 10. oktobrī tika pieņemts boļševiku partijas Centrālās Komitejas vēsturiskais lēmums par bruņotu sacelšanos, Latvijas boļševiku partijas ārkārtējā konference, kas sanāca Valkā 16. oktobrī, savā lēmumā «par tagadējo momentu» paziņoja, «ka iestājies pēdējo izšķirošo cīņu moments, kuram ir jāizšķir ne tikai Krievijas, bet arī visas pasaules revolūcijas likteņi». Gatavojoties priekšā stāvošajām cīņām, Latvijas boļševiki savā lēmumā norādīja: «Ejot šinīs cīņās, Latvijas proletariāta pienākums ir uz visciešāko saistīties ar revolucionārās Krievijas strādniecību, neizdalot savu likteni no Krievijas strādnieku cīņām un uzvarām un stādot par savu uzdevumu visiem spēkiem un līdzekļiem atbalstīt revolucionāro centru (Pēterpils, Maskavas u. c.) proletariāta cīņu par valsts varas pāriešanu Strādnieku, Kareivju un Bezzemnieku Deputātu Padomju rokās.»[13]

Ģeniālā revolūcijas stratēģa V. I. Ļeņina vadībā uzvarēja Lielā Oktobra sociālistiskā revolūcija, kas iznīcināja kapitālistisko ekspluatāciju mūsu zemē, atbrīvoja Krievijā dzīvojošās tautas no nacionālās apspiestības un deva tām vienlīdzīgas tiesības un brīvas attīstības iespēju. īpašā Padomju valdības lēmumā, kas pazīstams kā «Krievijas tautu tiesību deklarācija», bija noteikts, ka Krievijas tautu brīvā attīstība un to pilnīga tiesību vienlīdzība ir likums. Oktobra revolūcija atklāja gaišas attīstības perspektīvas arī latviešu tautai, kaut gan tās lielākā daļa toreiz vēl smaka vācu okupantu jūgā.

Latvijas Strādnieku, Kareivju un Bezzemnieku deputātu padome savā 8. un 9. novembra sēdē pieņēma lēmumu par Padomju valdību, kurā paziņoja, ka tā «sūta draudzīgus sveicienus Revolucionārajai Padomju Valdībai (tautas komisāriem) un Padomju Centrālajai Izpildu Komitejai un līdz ar to apņemas visiem spēkiem un līdzekļiem pabalstīt tās grūtajā cīņā»[14].

1917. gada 16.—18. decembrī Valmierā sanāca Latvijas Strādnieku, Kareivju un Bezzemnieku Padomju II kongress, kas izsludināja Padomju varu visā Latvijas neokupētajā daļā un ievēlēja jaunu Latvijas Strādnieku, Kareivju un Bezzemnieku deputātu padomi («Iskolatu») ar Frici Roziņu priekšgalā. Ievēlētā deputātu Padome faktiski bija pirmā Padomju valdība Latvijā.

Kad Krievijā uzvarēja Oktobra sociālistiskā revolūcija, Latvijā Padomju vara nodibinājās tikai Vidzemes ziemeļu daļā — Cēsu, Valmieras un Valkas apriņķos. Bet ari te tā pastāvēja tikai dažus mēnešus. Izmantojot Trocka nodevību miera sarunu laikā Brest-Ļitovskā, vācu imperiālisti 1918. gada februāra otrajā pusē okupēja visu Latviju un nožņaudza šeit Padomju varu.

Latviešu strādnieki un zemnieki, latviešu tauta boļševiku vadībā varonīgi cīnījās pret vācu okupantiem, pret viņu asiņaino okupācijas režimu un Latvijas kolonizēšanas plāniem, vēršot savus skatienus uz Padomju Krieviju. Latvijas boļševiku partijas konference, kas sanāca nelegāli vācu okupācijas apstākļos, 1918. gada 7. aprilī savos lēmumos paziņoja, ka Latvijas boļševiku prasība joprojām ir: «Atpakaļ pie sociālistiskās Padomju Krievijas.»

Latviešu buržuāziskie nacionālisti un viņu «sociālistiskais» spārns — meņševiki, pārdevušies okupantiem, palīdzēja Vācijas imperiālistiem realizēt viņu izperinātos Latvijas kolonizēšanas plānus. Vakar viņi cildināja latviešu tautas apspiedēju — Krievijas carismu, šodien viņi cēla debesīs Vācijas ķeizaru, kas bija gluži tāds pats latviešu tautas ienaidnieks. No «slāviem» latviešu buržuāziskie nacionālisti pēkšņi pārvērtās par «ģermāņiem». Zaudējuši Nikolaja II zābaku, viņi padevīgi nogūlās zem Vijuma naglotā papēža.

Kad 1915. gada vasarā vācu imperiālistiskais karaspēks bīja ieņēmis gandrīz visu Kurzemi, okupācijas pārvalde ar vācu baronu palīdzību centās pārvērst to par vācu zemi un iznīcināt latviešu tautu. Kurzemes vācu barons Silvio Bredrichs savā grāmatelē «Das Ileue Ostland», kas iznāca 1915. gadā Jelgavā nedaudzos eksemplāros, par okupantu plāniem rakstīja: «Kurzeme Ir vislabākā zeme kolonizēšanai. Vācu muižnieki jau lavās sapulcēs vienbalsīgi nolēmuši: ja Kurzeme tiek pievienota Vācijai, atdot vienu trešdaļu no savu muižu zemes par lētu maksu Vācijas valsts rīcībā kolonizēšanai. Šis muižnieku lēmums ir kā galavārds tai vēsturiskajai cīņai, ko 700 gadu vedusi bruņniecība ar īstu vācu sīkstumu un neatlaidību, lai paturētu Baltijas jūras piekrastes zemi vācu rokās un lai beidzot to nodotu Vācu tautas rīcībā.» S. Bredrihs tālāk prātoja, ka 28 tūkstošiem latviešu mazgruntnieku puse no savas zemes esot jāatdod 28—30 tūkstošiem vācu kolonistu, kuri nekavējoties jānovietojot Kurzemē. Bez tam, prātoja barons, «katram latviešu mazgruntniekam vienu gadu, kamēr vācu kolonists uzceļ savu ēku, viņa rīcībā jānodod puse no savas mājas pagaidu dzīvei. Ir svarīgi šos 28—30 tūkstošus vācu kolonistu nekavējoties novietot Kurzemē. Vēlāk viņi pērkot varētu iegūt ari otru pusi zemes, jo latvieši lēni vairojas (vēl lēnāk nekā franči), turpretim vāciešiem šajā ziņā ir gluži pretējas īpašības. Tā vācieši mierīgā ceļā pilnīgi iekaros Kurzemi. Bez minētajiem 30 000 kolonistiem vēl tādu pašu skaitu vāciešu nepieciešams nometināt kroņa (valsts) zemes īpašumos, kā arī muižnieku labprātīgi atbrīvotajās zemēs.»

Lūk, kādus plānus Kurzemes okupācijas pašā sākumā perināja vācu baroni kopā ar okupantiem. Šo plānu realizēšanai 1918. gada janvarī tika nodibināta īpaša Kurzemes kolonizēšanas sabiedrība. Šos latviešu tautas iznīcināšanas plānus atbalstīja ari toreizējā Šeidemaņa vadītā, vācu imperiālistiem paklausīgā Vācijas sociāldemokrātijā, kas 1918. gada septembrī nosūtīja uz Rīgu savu aģentu Augustu Vinnigu, lai uz vietas sekmētu Latvijas kolonizēšanas plānu realizēšanu.

Atbalstot latviešu tautas iznīcināšanas plānus, Vācijas ķeizars Viļums tūliņ pēc Brestas miera līguma noslēgšanas bija izteicies, ka «mūsu uzvara nodrošina ; Baltijas ģermanizaciju».

Raksturīgi ir tas, ka latviešu buržuāziskie nacionalisti, kas atradās Latvijas okupētajā teritorijā, gandrīz līdz 1918. gada novembrim, t. i., līdz Vācijas revolūcijai, pat ne pušplēsta vārda neieminējās par «neatkarīgās» Latvijas dibināšanas nepieciešamību, bet visiem spēkiem centās palīdzēt vācu imperiālistiem iekļaut Latviju Vācijas impērijas sastāvā. Tie gribēja glābties no sociālistiskās revolūcijas, lienot zem Vācijas ķeizara naglotā papēža. Turpretim tā latviešu buržuāzisko nacionālistu grupa, kas atradās vāciešu neokupētajā Latvijas daļā un ārpus Latvijas robežām — Padomju Krievijā, lai glābtos no sociālistiskās revolūcijas un atrautu Latviju no sociālistiskās Krievijas, sāka cilāt «neatkarīgās» Latvijas dibināšanas plānus.

Tūliņ pēc vācu karaspēka ienākšanas Rīgā 1917. gada augustā buržuāziskais nacionālists A. Krastkalns, ko 1917. gada sākumā strādnieki bija padzinuši no Rīgas, kopā ar K. Ulmani, M. Valteri, M. Skujenieku un citiem ar izplestām rokām sagaidīja Vācijas Austrumu frontes virspavēlnieku Bavarijas princi Leopoldu. Kurzemes landtāgs, kurā kopā ar vācu baroniem sēdēja 28 latviešu buržuāzisko nacionālistu «pīlāri», 1917. gada 21. septembrī pieņēma lēmumu, ka tas «uzticības pilns noliek savu likteni viņa majestātes un viņa ieceltās vācu kara pārvaldes rokās un lūdz vācu ķeizara un varenās valsts apsardzību un patvērumu». 1918. gada 8. martā Kurzemes landtāgs vēlreiz zemu paklanījās Vācijas ķeizara priekšā, pieņemot lēmumu, kurā paziņoja: «Landtāgs iedrošinās izsacīt vispazemīgāko lūgumu Vācijas ķeizara un Prūsijas ķēniņa majestātei, lai viņam labpatiktos priekš sevis un saviem pēcnācējiem labvēlīgi pieņemt Kurzemes hercoga troni.»

Arī tā sauktais Vidzemes, Igaunijas, Rīgas pilsētas un Sāmu salas apvienotais landtāgs 1918. gada 12. ap- rilī izteica vēlēšanos, lai no Vidzemes, Kurzemes, piekrastes salām un Rīgas pilsētas tiktu izveidota viena konstitucionāli monarchistiska valsts, kura būtu apvienota ar Vācijas impēriju un kuras priekšgalā atrastos: prūšu karalis. Landtāgs nolēma lūgt imperiālistisko Vāciju sniegt tam militāru palīdzību, lai Baltiju galīgi atrautu no Padomju Krievijas,

Arī melnsimtnieciskā Rīgas pilsētas dome, kurā kopā ar Baltijas vāciešiem saimniekoja latviešu buržuāziskie nacionālisti ar A. Krastkalnu un F. Veinbergu priekšgalā, 1917. .gada 27. septembrī izteica savu padevību imperiālistiskajai Vācijai. 1918. gada 20. martā tā izsacījās par «Baltijas valsts» dibināšanu, kas būtu saistīta ar Vāciju personalunijā.

Jau 1917. gada septembra beigās latviešu buržuāziskie nacionālisti kopā ar meņševikiem P. Kalniņu, F. Menderu, M. Skujenieku un citiem nodibināja «Rīgas demokrātisko bloku», kas atbalstīja okupantus.

Brestļitovskas miera sarunu laikā, 1917. gada 22. decembrī, Rīgas lielo namīpašnieku, fabrikantu, tirgotāju, advokātu un citu sapulce, kurā piedalījās ap 200 tautas nodevēju, pieņēma lēmumu par Latvijas atdalīšanos no Krievijas, ko visa vācu imperiālistiskā prese uzreiz iztēloja kā visas «latviešu tautas balsi».

Tā vācu baroni un latviešu buržuāziskie nacionālisti pārdeva mūsu dzimteni un tautu imperiālistiskajiem iekarotājiem.

Latvijas boļševiku nelegālā organizācija «Spartaks» varonīgi un bezbailīgi aizstāvēja mūsu tautas intereses grūtajos okupācijas apstākļos. Atmaskojot tautas nodevējus — buržuāziskos nacionālistus un viņu organizācija izlaida uzsaukumu «Jūs topat pārdoti!», kurā norādīja latviešu tautai, ka uzpirktie nodevēji ar vācu okupantu laipnu aizgādniecību, sapulcējušies sestdien 22. decembri latviešu reakcionāru perēklī — «māmuļā», «pārdeva Latviju un viņas nākotni, parakstīdami lūgumrakstu un pateicības adresi, kur visu Latvijas iedzīvotāju vārdā šie jūdasi lūdz Latviju pievienot Vācijai. Vācu iekarotājiem šī padevības adrese vajadzīga, lai rādītu ar to Krievijas revolucionārās strādnieku valdības pārstāvjiem, ka Latvijas tautas pašas vēlas tikt par imperiālistiskās Vācijas laupījumu, ka tās pašas sevi pārdod verdzībā uz ilgiem gadiem.» Savu uzsaukumu «Spartaks» beidz ar vārdiem: «Lāsts nodevējiem jūdasiem! Lāsts varmācīgiem aneksētājiem! Lai dzīvo tautas pašnoteikšanās! Lai dzīvo brīvā Latvija brīvajā Krievijā! Lai dzīvo tautu brālība! Lai dzīvo sociālisms!»[15]

Rīgas darbaļaudis sekoja bezbailīgā «Spartaka» aicinājumam. 1918. gada 6. janvarī tie sarīkoja demonstrāciju Rīgas ielās, protestējot pret Latvijas pārdošanu. Pret okupantiem un tautas nodevējiem plašas demonstrācijās notika Rīgā arī 3. februārī, kuras tika apšautas. 1918. gada sākumā plašas demonstrācijās notika Cēsīs, Strenčos un citās vietās.

Vēršoties pret Latvijas nodevējiem — latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem un meņševikiem, Latvijas boļševiku XVI konference, kas sanāca Rīgā 1918. gada maija beigās, savos lēmumos norādīja, ka par Latvijas nākotni pilntiesīgi var lemt tikai darba tauta un ka nekādi izlīgumi ar imperiālismam pārdevušos tautisko buržuāziju nav pieļaujami. Brīva var būt, bija teikts lēmumā, tikai darba tautas Padomju Latvija, kuras piemēru sniedz Vidzeme pirms vācu iebrukuma. Tikai par sociālistisko Padomju Latviju, kas vienota ar sociālistisko Krieviju, cīnīsies Latvijas boļševiki, saistot šo savu cīņu ar vispārējo proletārisko cīņu par sociālismu.

Latvijas boļševiku XVI konference izsvieda no partijas tā saukto «meņševiku-internacionalistu» grupu ar P. Kalniņa ģimeni un F. Menderu priekšgalā, kuri kopā ar. latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem tirgojās ar Latvijas likteni.

Okupantus atbalstīja arī lauku budži (kulaki), kas zvēriski izrēķinājās ar trūcīgajiem zemniekiem un laukstrādniekiem. Latviešu budžu «Zemnieku savienības» avīze «Līdums» verdziski apsveica vācu okupantus un prasīja, «lai bez vārda runas tiek izpildītas visas vācu kara vadības pavēles un rīkojumi, kas uz vietējiem iedzīvotājiem attiecas», norādot, ka vācu okupanti nākot «kā miera un drošības atjaunotāji».

Jau pirms Vācijas sakāves, kas notika 1918. gada novembrī, arī amerikāņu, angļu un franču imperiālisti mēģināja rast sev bāzi Baltijā. Pēc Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaras Anglijas un Francijas imperiālisti bija vienojušies par Krievijas teritorijas sadalīšanu «ietekmes sfērās». Pēc šās vienošanās Baltijai, tātad ari Latvijai, bija jāietilpst angļu imperiālistu interešu sfērā. Ņemot vērā šo apstākli, kā arī sakarā ar vēl droši nenoteicamo kara iznākumu un atkarībā no tā, kas ko bija uzpircis un kas kā labā spiegoja, latviešu buržuāzisko nacionālistu vidū, kuri atradās okupētajā Latvijā, radās divas orientācijas — «vāciskā orientācijā» un «Antantes orientācijā». Bet kā vienas, tā otras orientācijas piekritēji pārdeva Latviju un latviešu tautu ārzemju imperiālistiem.

1917. gada 17. novembri Valkā latviešu buržuāziskie nacionālisti nodibināja savu kontrrevolucionaro centru — «Pagaidu nacionālo padomi», kas stājās ciešos sakaros ar Krievijas iekšējās kontrrevolūcijas organizācijām un ari ar ārvalstu imperiālistiskām valdībām.

Latviešu buržuāzisko nacionālistu kontrrevolucionarās avīzes uzsāka niknu karagājienu pret Padomju valdību, kuras priekšgalā bija lielais Ļeņins, un vērsās pret Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas iekarojumiem. Latvijas pirmā Padomju valdība — «Iskolats» bija spiesta 4. decembrī slēgt «Zemnieku savienības» avīzi «Līdums» un latviešu socialistu-revolucionaru laikrakstu «Laika Vēstis». Vēlāk «Iškolatam» nācās slēgt arī latviešu meņševiku kontrrevolucionaro laikrakstu «Strādnieku Avīze», kas tolaik iznāca Valkā. «Iskolata» lēmumus, kas bija vērsti pret tautas ienaidniekiem, apsveica plašas darbaļaužu masas.

Sevišķi aktivu konrrrevolucionaru darbību attīstīja Valkā nodibinātās «Pagaidu nacionālās padomee» ārzemju nodaļa un 1917. gada oktobra sākumā J. Goldmaņa Petrogradā izveidotais «Latviešu informācijās birojs», kas vēlāk kļuva par minētās ārzemju nodaļas orgānu un stājās tiešos sakaros ar amerikāņu, angļu un franču imperiālistiem.

Petrogradā latviešu buržuāziskie nacionālisti — J. Goldmanis, Z. Meierovics, J. Zālītis, J. Kreicbergs un citi pārdevās ārvalstu imperiālistu izlūkošanas nodaļām, saņēma no amerikāņu, angļu un franču imperiālistiem lielas naudas sumas, ko izlietoja spiegošanai un kontr- revolucionarai pretpadomju darbībai.

1918. gada 5. janvarī Satversmes sapulces sēdē Taurijas pilī Petrogradā J. Goldmanis, kas bija še iekļuvis kā Ziemeļvidzemes budžu pārstāvis, uzstājās kā Antantes imperiālistu aģents. Viņš dziedāja slavas dziesmu «mūsu varonīgajiem sabiedrotajiem» — Anglijai, Francijai, Amerikas Savienotajām Valstīm un Itālijai un, liekot saprast, kam viņš ir pārdevies un kā vārdā viņš še runā, sēdē pateica: «Latvija līdz šim ir bijusi Krievijas logs uz Vakareiropu. Tai turpmāk jābūt demokrātiskās (lasi — imperiālistiskās) Eiropas un mūsu sabiedrotās Amerikas durvīm uz Krieviju.» Ar to bija skaidri pateikts, ka Д. Goldmanis ir uzpirkts, lai palīdzētu Antantes imperiālistiem, vispirms ASV imperiālistiem, pārvērst Latviju par placdarmu karam pret Padomju Krieviju. Vēl tikai vakar J. Goldmanis Valsts domes sēdē cēla debesīs latviešu tautas apspiedēju — cara patvaldību, bet, kad šis latviešu buržuāzisko nacionālistu balsts bija salauzts, viņš zibeņātruni ā pārorientējās un sāka tikpat uzticīgi kalpot citiem mūsu tautas ienaidniekiem — amerikāņu un angļu imperiālistiem.

Par to, kā latviešu buržuāziskos nacionālistus uzpirka Antantes diplomāti Petrogradā un kā viņi tos izmantoja saviem nolūkiem, pastāsta vēlākais buržuāziskās Latvijas diplomāts J. Seskis -savās «atmiņās un apcerējumos» — «Latvijas valsts izcelšanās pasaules kara notikumu norisē». Kontrrevolucionarajai pret- padomju darbībai, spiegošanai un diversijām latviešu buržuāziskie nacionālisti saņēma no Antantes imperiālistiem lielas naudas sumas. J. Seskis bija lūdzis Lielbritānijas pārstāvim F. Lindlejam 50 tūkstošus rubļu, bet tas viņam 1918. gada 28. februārī iedevis 200 tūkstošus rubļu. Pēc tam aprilī Z. Meierovics un J. Seskis saņēmis no Francijas sūtņa Nulansa vēl 100 tūkstošus rubļu, bet augustā J. Seskim angļu spiegs Lokarts iedevis vēl 200 tūkstošus rubļu. Visas šīs lielās naudas sumas tika izlietotas kontrrevolucionariem pretpadomju nolūkiem. Nelieši — Z. Meierovics, J. Zālītis un J. Seskis, izpildot angļu spiega Lokarta norādījumus, par saņemto naudu piedalījās atentātu gatavošanā pret Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas vadoņiem V. I. Ļeņinu un J .V. Staļinu, kā arī pret viņu tuvākiem līdzgaitniekiem J. M. Sverdlovu u. c. Antantes diversanti Z. Meierovics un J. Seskis braukāja uz Vologdu pie Amerikas Savienoto Valstu diplomātiskā pārstāvja Frensisa, kur uzsāka tirgošanos ar latviešu tautas likteņiem. Pēc tam veiklais komersants un spiegs Z. Meierovics devās uz Londonu pie Balfura, uz Parizi pie Klemanso un Vilsona un uz Romu pie Viktora Lmanuela.

Šajā periodā latviešu buržuāziskie nacionālisti, kas atradās ārpus okupētās Latvijas robežām, uz Antantes imperiālistu norādījuma sāka palēnām izvirzīt «neatkarīgās» un «patstāvīgās» Latvijas «ideju». Sākumā, kamēr Antantes imperiālisti savas cerības saistīja vispirms ar krievu ģenerāļu un admirāļu kontrrevolucio- naro darbību, kuri, cīnoties pret Padomju varu, uz: stājās zem «vienotās un nedalāmās Krievijas» izkārtnes, arī latviešu nacionālistiem prātā nenāca domāt par kaut kādu Latvijas neatkarību. 1917. gada novembrī Pēterpilī Z. Meierovics pat demonstratīvi bija atstājis «Pagaidu nacionālās padomes» sēdi, kad še sākuši runāt par nepieciešamību atraut Latviju no Padomju Krievijas un dibināt «neatkarīgu» Latvijas valsti. Z. Meierovics bija norādījis, ka Latvijas atdalīšanos neatzīstot 'Krievijas imperiālistiskā buržuāzijā. Bet jau «Pagaidu nacionālās padomes» otrajā sesijā tika pieņemts lēmums, kurā latviešu buržuāziskie nacionālisti atklāti aizrādīja, ka Latvijas buržuāziskās valsts dibināšana esot imperiālistiskās Eiropas un Amerikas Savienoto Valstu prasība, jo, kā bija norādīts lēmumā, tikai šāda Latvija nodrošinot «Ziemeļeiropas durvju svabadu vicināšanu».

8. «NEATKARĪGĀS» LATVIJAS PROKLAMĒŠANAS SPĒLE

1918. gada beigas atnesa jaunus svarīgus notikumus, kas radikāli mainīja stāvokli Latvijā. Novembri revolūcija Vācijā nogāza ķeizaru Vilhelmu un viņa valdību. Vācija bija spiesta atzīt sevi par uzvarētu un lūdza no Antantes mieru. No pirmās šķiras lielvalsts ar vienu triecienu tā tika atsviesta otrās šķiras lielvalsts stāvoklī.

Sakarā ar to sāka sabrukt arī vācu okupācijas režims Latvijā. Padomju Krievija ieguva iespēju anulēt (atcelt) smago Brestas miera līgumu un uzsākt atklātu militāru un politisku cīņu par Baltijas, Baltkrievijas, Ukrainas un Aizkaukaza atbrīvošanu no vācu imperiālismā jūga. Tas radīja tuvas revolucionārās perspektīvas izmocītajai latviešu tautai, ko latviešu buržuāziskie nacionālisti un meņševiki bija pārdevuši vācu okupantiem.

Izmantojot jauno situāciju, Baltijā sāka nostiprināties Antantes imperiālisti, lai to izmantotu kā placdarmu karam pret Padomju Krieviju.

Latviešu buržuāziskajiem nacionalistjem un viņu nešķiramajiem draugiem — meņševikiemļ pēc Nikolaja II ar visām viņa karātavām zudis bija ķrī Vilhelms ar savu nagloto zābaku. Viņiem tagad vajadzēja meklēt jaunu pircēju, kam sevi pārdot, bet tas jau steidzās pats.

1918. gada 11. novembrī Kompjenā Vācija parakstīja Antantes diktētos pamiera noteikumus. Baidoties no revolucionārās kustības tālākās attīstības un no padomju varas atjaunošanās tajā Krievijas teritorijā, ko uz laiku bija okupējusi vācu armija, kā arī uzskatot par savu uzdevumu iznīcināt jauno Padomju Krieviju, Antantes imperiālisti atzina par nepieciešamu šajā teritorijā atstāt vācu karaspēku līdz tam laikam, līdz kādam to par nepieciešamu atzīs Antantes imperiālisti. Tādēļ pamiera noteikumu 11. pantā bija norādīts, ka visām vācu armijām, kas pašlaik atrodas tajā teritorijā, kas līdz karam piederēja Krievijai, jā atgriežas Vācijā, tiklīdz Anglija atzīs, ka tam ir pienācis laiks, ievērojot iekšējo stāvokli šajā teritorijā. Bet tajā pašā laikā, izmantojot vācu karaspēku saviem nolūkiem Baltijā, uz Baltijas jūru devās angļu flote. Tūliņ pēc pamiera noslēgšanas Dānijas jūras šaurumos steidzīgi izvāca mīnas un angļu flotes eskadra admiraļa Sinklera vadībā iebrauca Baltijas jūras ūdeņos. Jau 9. decembrī angļu eskadra ieradās Liepājā, un 17. decembrī angļu kara kuģi parādījās Daugavgrīvā pie Rīgas.

Kādu nozīmi angļu imperiālisti piešķīra Baltijas jūrai cīņā pret Padomju Krieviju, redzams no kāda raksta, kas bija iespiests angļu buržuāziskajā avīzē «Times» 1919. gada 17. aprilī. Tur bija sacīts: «Kamēr Melnā un Baltijas jūra būs slēgtas mūsu flotei, mūsu varenība uz jūras nevar ietekmēt Krievijas nākotni. Sibīrija un Murmanskas pussala labākā gadījumā ir ērtas pakaļdurvis, bet, kad britu flote atrodas Baltijas jūrā, tad atvērtas parādes durvis.» Pēc pamiera noslēgšanas parādes durvis bija atvērtas, un tās tagad steidzās izmantot angļu un amerikāņu imperiālisms. Antantes imperiālisms Latviju uzlūkoja kā «vārtus iebrukumam Krievijā».

Kaut gan Vācija bija karu zaudējusi un tās karaspēks bija atstāts Latvijā cita plēsoņas — Antantes imperiālismā noziedzīgo nolūku realizēšanai, tā tomēr negribēja atteikties no saviem Latvijas kolonizēšanas plāniem. Vācija domāja atgūt Austrumos to, ko bija zaudējusi Rietumos. Jau kopš 1918. gada septembra Rīgā atradās vācu imperiālismā aģents socialnodevejs Augusts Vinnigs, vēlākais fašists, kas pēc Vilhelma nogāšanas Vācijā pārstāvēja šeit Šeidemaņa-Noskes valdību. Faktiskā vara Latvijā joprojām palika vācu okupācijas karaspēka rokās, un par to noteicējs bija A. Vinnigs. Viņš centās glābt, kas vēl bija glābjams, līdz galam aizstāvot vācu imperiālismā intereses. Savās atmiņās viņš vēlāk rakstīja: «Es būtu rīkojies bezprātīgi, ja es nebūtu mēģinājis izlietot šo varbūt beidzamo gadījumu vācietības stiprināšanai Latvijā.»

Šādos apstākļos Latvija kļuva par divu savstarpēji cīnošos — vācu un Antantes — imperiālistu spēku arēnu. Mūsu tautas nodevējiem — latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem un meņševikiem nācās vienā laikā kalpot diviem kungiem.

Pēc revolūcijas Vācijā Baltija kļuva par starpsienu, kas atradās starp sociālistisko Krieviju un revolūcijas pārņemto Vāciju, par starpsienu starp diviem grandioziem Austrumu un Rietumu revolūcijas ugunsgrēkiem.

Lai nostiprinātu savu varu Latvijā un izmantotu latviešu buržuāziskos nacionālistus un meņševikus savās interesēs, amerikāņu un angļu imperiālisti, kā arī vācu okupanti ar A. Vinnigu priekšgalā, atzina par vispareizāko proklamēt «neatkarīgās» Latvijas nodibināšanu. Kaut arī Antantes imperiālisti joprojām bija par «vienoto un nedalāmo Krieviju» un Padomju varas apspiešanā Krievijā savas galvenās cerības joprojām lika uz krievu kontrrevolucionārajiem ģenerāļiem un admirāļiem, taču arī «neatkarīgā» buržuazjskā Latvija pagaidām noderēja kā faktors cīņai pret Padomju Krieviju. Krievijas kontrrevolucionaro ģenerāļu uzvaras gadījumā šo savu ielikteņu «neatkarību» varēja kurā katrā laikā likvidēt.

Vācijas «ģeneralpilnvarotais Baltijā» socialimperialists Augusts Vinnigs vēlāk ciniski pastāstīja: «Es paziņoju vācu civilpārvaldei par iespējamību proklamēt brīvu Latviju un prasīju, lai to cieš un ar šiem ļaudīm mierīgi sarunājas un līgst it kā ar kādu valdību.» Pie tam apsvēris, ka lieta ir steidzama, A. Vinnigs jau 1918, gada 31. oktobrī bija sācis mudināt latviešu buržuāziskos nacionālistus, dibināt «Tautas padomi» un sastādīt provizorisku valdību.

18. novembrī vācu žandarmērijas apsardzībā Rīgas pilsētas teatra telpās Antantes un vāļcu imperiālisti inscenēja «neatkarīgās» Latvijas proklamēšanu. «Tautas padomes» deklarācijas projektu bija sastādījis A. Vinnigs. Visu šo «ceremoniju» A. Vinnigs pats savos memuāros ciniski, bet patiesi nosaucis par «operetes spēli». Par «Tautas Padomes» priekšsēdētāju Antantes un vācu imperiālisti izvirzīja J. Čaksti, uz kura rokām vēl bija 1905. gada revolūcijas upuru asins pēdas, bet buržuāziskie nacionālisti viņu reklamēja kā «vīru ar skaidru sirdi un-'tīrām rokām». Par Latvijas buržuāziskās pagaidu valdības «ministru prezidentu» Antantes imperiālisti izraudzījās varaskāro agronomu K. Ulmani, kas sevišķi atbilda ASV imperiālistu interesēm, jo K. Ulmanis bija mācījies Nebraskas koledžā Amerikas Savienotajās Valstīs un bija «amerikāņu dzīves veida» patriots un amerikāņu imperiālistu uzticīgs kalps.

Tāpat kā šodien amerikāņu un angļu imperiālisti izmanto saviem iekarošanas nolūkiem Li Sin Mana kliķi Korejā un Bao Daja bandu Vjetnamā, tā viņi 1918. gadā Latvijā izmantoja K. Ulmaņa, J. Čakstes P. Kalniņa un F. Mendera pērkamo plejādi, lai realizētu savus interventu nolūkus pret jauno sociālismā zemi Austrumos — Padomju Krieviju.

Visā šajā riebīgajā «operetes spēlē» ļoti aktivi piedalījās arī latviešu meņševiki, kuriem «Tautas padomē» pēc dalībnieku skaita piederēja otrā vieta un kuri ar A. Vinnigu bija stingri norunājuši nevienu apcietināto komunistu no cietuma ārā nelaist. Kad bija radīta K. Ulmaņa valdība, visi apcietinātie komunisti tika nodoti šās valdības tieslietu orgānu rīcībā, lai ar tiem izrēķinātos.

Bija skaidrs, ka K. Ulmaņa valdība ir Antantes un vispirms ASV asinskāro imperiālistu marionete. Ulmaņi, čakstes, krastkalni un citi mūsu tautas nodevēji bija «sīkie karalīši» un «punduru plēsoņas», kuri meklēja patvērumu pie imperiālistiem, labprāt kalpoja tiem, lai tikai nosargātu savus īpašumus un tiesības ekspluatēt latviešu tautu, kās centās atbrīvoties no kapitālistiskās verdzības važām.

Pārdodot Latviju amerikāņu un angļu imperiālistiem, nododot latviešu tautas nacionālās intereses, buržuāziskie nacionālisti un meņševiki veikli maskējās ar nacionālās brīvības karogu, lai krāptu masas un aizsegtu savus kontrrevolucionaros nolūkus. Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas pasludināto tautu pašnoteikšanās tiesību principu kontrrevolucionarā latviešu buržuāzijā iztulkoja pēc sava veida, savās interesēs.

Komunisti bija pret malieņu atdalīšanos no Padomju sociālistiskās Krievijas, jo atdalīšanās šajā gadījumā nozīmēja imperiālistisku verdzību malienēm, sociālistiskās revolūcijas spēka vājināšanu un imperiālismā poziciju stiprināšanu. Krievijas malienēm bija iespējamas tikai divas perspektīvas: vai nu iet kopā ar Krieviju, lai panāktu malieņu darbaļaužu masu atbrīvošanos no imperiālismā jūga; vai arī kopā ar Antanti, kas nozīmē palikt imperiālismā jūgā. Palīdzot Antantes imperiālistiem atraut Latviju no Padomju Krievijas, K. Ulmaņa kliķe kala latviešu tautai jaunas verdzības važas.

Latviešu buržuāzisko nacionālistu algotie «vēsturnieki» nekaunīgi meloja, apgalvojot, ka tā sauktā «neatkarīgā» Latvija esot dzimusi latviešu tautas cīņās pret Krievijas carismu un vācu okupantiem. Neapstrīdami vēstures fakti runā par to, ka tā sauktā «neatkarīgā» Latvija radās tieši pēc amerikāņu un angļu imperiālistu un vācu okupantu norādījuma.

Amerikāņu imperiālismā algotņa K. Ulmaņa marionešu valdība radās cīņā pret latviešu tautu, kas bija par Padomju varu, par ciešu un nesaraujamu saišu uzturēšanu ar Padomju Krieviju. K. Ulmaņa valdība bija vara, kam nebija atbalsta tautā. Tā balstījās uz vācu okupantu durkļiem un Antantes imperiālistu naudu. Tai «nebija ne santima naudas», kā vēlāk rakstīja paši uzurpatori Latvijas armijas štaba 1928. gadā izdotā «apcerējumā» — «Latvijas brīvības karš». Šās valdības prettautiskais raksturs sevišķi spilgti kļuva redzams, tad, kad nodibinājās Latvijas Padomju valdība ar Pēteri Stučku priekšgalā, kura 17. decembrī publicēja savu vēsturisko manifestu.

Strādnieku sapulce, kas notika Rīgā, Tērbatas ielā, 1918. gada 24. novembrī, aizrādīja savā lēmumā, ka «Tautas padome» «Latvijas strādnieku šķiru pārdod angļu un amerikāņu apspiedējiem», un noteikti paziņoja, ka «Latvijas strādnieku šķira neļaus sevi pārdot»[16].

Drebot bailēs no tautas dusmām un jūtot savas varas nedrošību, K. Ulmaņa buržuāziskā pagaidu valdība, kā tas redzams no tās 27. novembra sēžu protokola, griezās pie vācu karaspēka un lūdza palīdzību aizsardzībai pret latviešu tautu.

K. Ulmaņa pagaidu valdība 1918. gada 7. decembri noslēdza līgumu ar vācu imperiālismā aģentu Augustu Vinnigu, pēc kura šī «valdība» apņēmās formēt kontrrevolucionaru Baltijas vāciešu karaspēka vienību — «Baltijas landesveru», kura sastāvā bija jāietilpst ari baltlatviešu kontrrevolucionarajām rotām. Baltijas vāciešu karaspēka vienībai bija jāatbalsta vācu okupācijas armija cīņā pret latviešu tautu, kam palīgā no austrumiem steidzās varonīgie latviešu sarkanie strēlnieki. Pēc līguma vācu okupanti uzņēmās apgādāt baltlatviešu rotas ar ieročiem un municiju ar noteikumu, ka viena trešdaļa «Baltijas landesvera» sastāvēs no vācu daļām, kuras vajadzēja formēt vācu baroniem — latviešu tautas sensenajiem ienaidniekiem. Pēc šā līguma «Baltijas landesvera» priekšgalā vajadzēja atrasties vācu okupācijas armijas pavēlniekam, kam būtu pakļautas arī baltlatviešu rotas. Kaut gan Latvijas buržuāziskā pagaidu valdība saņēma pietiekamus naudas līdzekļus no amerikāņu un angļu imperiālistiem un vācu okupantiem, tā izrādījās nespējīga saformēt baltlatviešu rotas. Tas bija labākais pierādījums, ka tautā nodevējiem nebija atbalsta.

Par apstākļiem, kādos tika dibināts «Baltijas landesvers» un kādos plānoja radīt no vācu armijas «dzelzs diviziju», A. Vinnigs vēlāk rakstīja, ka vācu regulārā armija neesot bijusi spējīga vairs karot, tādēļ dienas kārtībā izvirzījies jautājums par vācu brīvprātīgo armijas dibināšanu. Tomēr panākumi ar brīvprātīgās armijas radīšanu esot bijuši niecīgi, jo latviešu sarkanie strēlnieki, turpinot savu uzbrukumu no austrumiem, apdraudējuši Ulmaņa buržuāzisko pagaidu valdību un vācu imperiālistu pozicijas Latvijā. Šāda lietu gaita bija bīstama Latvijas buržuāziskajai valdībai. «Gandrīz katru dienu,» stāsta A. Vinnigs, «pie manis ieradās ministri — Ulmanis un Valters un lūdza rūpēties par labāku zemes aizsardzību. Es, protams, nevarēju neko vairāk darīt, kā jau biju darījis un turpināju darīt. Arī latviešu sociālisti nāca pie manis gandrīz katru dienu un apstrādāja mani līdzīgā virzienā... Stāvoklis kļuva vēl: komplicētāks ar to, ka arī pašu zemes, t. i., Latvijas lielinieki[17] arvien drošāk pacēla galvu.» Tā kā ar katru dienu arvien vairāk bija redzams, ka arī projektētā dzelzsdivizija ir vairāk tikai laba vēlēšanās nekā faktisks spēks, A. Vinnigs 8. decembrī brauca uz Berlini, lai pamudinātu Vācijas valdību sūtīt uz Baltiju cīņas spējīgu karaspēku. Vācijas valdības pārstāvji, jo sevišķi toreizējais kara ministrs Šeihs, bija A. Vinnigam apsolījuši drošu palīdzību.

Imperiālistu marionetes — Latvijas buržuāziskās pagaidu valdības tautai naidīgais raksturs sevišķi spilgti izpaudās tad, kad Rīgai tuvojās sarkano latviešu strēlnieku pulki.

Latviešu tauta kvēli apsveica Latvijas Padomju vaidības nodibināšanos.

Buržuāziskie nacionālisti un meņševiki, bailēs drēbēdami, bija gatavi uz visādām nelietībām, lai tikai kaut kā noturētos pie varas. 29. decembri Latvijas buržuaziskā pagaidu valdība Rīgā noslēdza ar A. Vinnigu vēl vienu nodevīgu līgumu. Tā apsolīja visiem svešzemju armijas piederīgajiem; kuri ne mazāk kā četras nedēļas cīnījušies par Latvijas buržuāziskās valsts atbrīvošanu no komunistiem, piešķirt uz viņu lūgumu pilnīgas Latvijas valsts pilsoņu tiesības. Šis līgums bija vajadzīgs A. Vinnigam, kas sāka formēt tā saukto «dzelzs diviziju», kuras dalībniekus K. Ulmaņa valdība ar lielāko! prieku bija gatava ieskaitīt Latvijas pilsoņos. Līgumu parakstīja K. Ulmanis, iepriekš saņemdams norādījumu no angļu eskadras pavēlnieka admiraļa Sinklera. Kopā ar K. Ulmani līgumu parakstīja divi viņā ministri S. Paegle un J. Zālīts, un tā pilns teksts pārdrukāts laikraksta «Cīņa» 1947. gada 18. janvara numurā. Šis mūsu tautas nodevēju noslēgtais līgums deva vācu imperiālistiem iespēju turpināt Latvijas kolonizēšanas plānu realizēšanu arī vēl pēc Vācijas sakāves pirmajā pasaules karā.

Tā latviešu buržuāziskie nacionālisti Latvijā balstījās tikai uz angļu flotes lielgabaliem un vācu okupācijas karaspēka durkļiem. Vēlākais K. Ulmaņa «galma dzejnieks» E. Virza toreiz «Zemnieku savienības» avīzes «Līdums» 18. decembra numurā rakstīja, ka iedvesma par Latvijas buržuāzisko valsti «ir mirusi viņas pilsoņu sirdīs», ka neviena roka vairs nepaceļas, lai pasargātu viņu. No septiņām baltlatviešu rotām, kuras buržuāziskie nacionālisti ar lielām mokām bija saformējuši, trīs sacēlās pret viņiem. Tās atteicās iet uz fronti pret sarkanajiem latviešu strēlniekiem, izgāja no kazarmām un sāka dziedāt strādnieku revolucionāro dziesmu «Ar kaujas saucieniem uz lūpām». Buržuāziskajai pagaidu valdībai nebija nekādas varas, lai apspiestu sacēlušās rotas, un tā lūdza angļu kara kuģu un vācu landesvera palīdzību. Pēc sacelšanās apspiešanas kareivjus tiesāja jauktā angļu, vācu un latviešu kara tiesa. Daudzus sacelšanās dalībniekus nošāva.

29. decembrī buržuāziskā pagaidu valdība ciniski paziņoja, ka tās pilsētas daļas, kur izceltos nemieri, angļu kara kuģi apšaudīs ar lielgabaliem. Bet nekādi draudi nelīdzēja. Slavenie latviešu strēlnieki, kas nāca no austrumiem palīgā savai izmocītajai tautai, jau tuvojās sirmajai Rīgai. Tautas nodevēji nespēja izdarīt pret Padomju varu vērsto vispārējo mobilizāciju Rīgā un Rīgas apriņķī, jo tautas masas sabotēja mobilizāciju. Buržuāziskajai pagaidu valdībai nācās bēgt no Rīgas. Bēgšanas priekšvakarā «Tautas padomes» priekšsēdētāja vietnieks G. Zemgals paniskās bailēs, zaudējis ticību imperiālistu atbalstam, bija licis šai valdībai priekšā «nodot varu to rokās, kuriem tautā vairāk uzticības, t. i., lieliniekiem».

1919. gada 3. janvarī pār Rīgu pacēlās uzvarošais Padomju sarkanais karogs, bet tautas nodevēji — buržuāziskie nacionālisti un meņševiki kopā ar saviem Inndesveristiem, dzelzs diviziju, vācu baroniem un balt- latviešū rotās savervētajiem 220 «kalpakiešiem» panikā bēga no Rīgas rietumu virzienā. Daļa no viņiem aizbēga uz Jelgavu un no turienes tālāk uz Liepāju. Pārējie bēga transportkuģī, ko pavadīja angļu eskadra no Daugavgrīvas, arī uz Liepāju. Rīga pirmo reizi savā vēsturē kļuva par Padomju Latvijas galvaspilsētu. 3. janvarī Rīgas un Latvijas revolucionārā komiteja savā «Biļetenā» Nr. 2 paziņoja, ka Rīgas kungs un pavēlnieks ir revolucionārais strādnieks. Rīgas iedzīvotāju lielais Vairākums parādīja gatavību aizstāvēt padomju varu.

Pēc Padomju valdības nodibināšanās Rīgā sanāca apvienotā Rīgas, Valkas un citu strādnieku deputātu Padomju pārstāvju apspriede, kas pilnvaroja valdību griezties pie Krievijas Sociālistiskās Federativās Padomju Republikas, lai kopīgiem- spēkiem ar Krievijas proletariātu cīnītos par sociālismā uzvaru.

Buržuāziskā nacionālisma «pīlāri», aizbēguši no Rīgas, nejutās droši. pat. aiz angļu eskadras lielgabalu stobriem un vācu okupācijas karaspēka durkļiem. Ulma- niskās valdības sēdē 2. janvarī «apsardzības ministrs» J. Zālīts aizrādīja, ka «ari Jelgavas stāvoklis stipri apdraudēts, uz Jelgavu nāk 3. latviešu strēlnieku pulks, kurš ir diezgan stiprs; vajadzīgo spēku, ko pretim stādīt, nav. Vācu karaspēks ir pilnīgi demoralizēts. Beidzot, latviešu tauta ir stipri lielinieciska, kas neļauj drošai armijai sastādīties. Stāvoklis varētu grozīties tikai tad, ja nāktu pietiekoši stiprs atbalsts no ārienes, t. i., no sabiedrotajiem.»[18]

To pašu apstiprināja arī pārējie Ulmaņa ministri buržuāziskās pagaidu valdības sēdē 7. janvarī, raksturojot stāvokli Liepājā. Sēdes protokolā mēs lasām: «Pagaidu valdības Grobiņas apriņķa un Liepājas pilnvarotais Kuršinskis referē par iekšējo stāvokli Liepājā. Atrod, ka stāvoklis Liepājā nedrošs un latviešu iedzīvotāju lielākā daļa simpatizē lieliniekiem. Nodrošināt stāvokli pilsētā būtu iespējams tikai, ievedot militāru diktatūru. Arī uz laukiem stāvoklis ir nelabvēlīgs ... Iekšlietu ministrs A. Birznieks atrod, ka Liepājas aizstāvēšana tech- niski nav iespējama, ja nenāk pabalsts no sabiedrotajiem; šai domai pievienojas apsardzības ministrs Zālīts, tieslietu ministrs Juraševski-s un citi.»[19] «Šai domai» pievienojās arī Ulmaņa «sociālistiskais» spiegs Bruno Kalniņš, kas rakstīja, ka 1919. gadā Latvijā «pilsētu strādniecības un lauku darbaļaužu lielais vairums simpatizējis komunistu varai».

Lūk, ko liecina dokumenti, kuri atrasti Latvijas PSR Valsts centrālajā archivā un kurus mūsu tautas nodevēji bija sastādījuši tai pārliecībā, ka tie tautas rokās nekad nenonāks un tai nekad nekļūs zināmi.

Nacionālists E. Virza toreiz «Līdumā» rakstīja, ka nacionālās buržuāzijas vara atgādina līķi, ka visi «dzīvāko garu» aicinājumi «izskanējuši tukšumā». «Tagad ir pēdējais laiks, kur šis līķis jāatmodina un jānostāda uz kājām.» Lai iedvestu «dzīvības garu» latviešu buržuāzijas līķim, «Līdums» 1918. gada 29. decembrī prātoja: «Anglija pabalstīs mūs, ja mēs paši organizēsim kaut cik nopietnu pretestību Krievijai. Mēs varam gaidīt no Anglijas visplašāko pabalstu — ārējo aizdevumu, ieročus,, municiju, pārtiku, manufaktūru, diplomātisku pabalstu utt., ja vien mēs paši izrādāmies kā dzīvības spējīgi un varam nostāties paši uz savām kājām.»

1919. gada sākumā gandrīz visā Latvijas teritorijā nodibinājās Padomju vara. Jau 1918. gada 29. decembrī Krievijas Sociālistiskās Federativās Padomju Republikas valdība, kuras priekšgalā bija lielais Ļeņins, atzina Latvijas Padomju republikas neatkarību un sniedza tai iespējamo palīdzību. Pirmo reizi savā vēsturē Latvija ieguva patiesu neatkarību un brīvību.

Padomju vara Latvijā nodibinājās grūtajos ārvalstu militārās intervencijas un pilsoņu kara apstākļos. Okupanti, kurus atbalstīja latviešu buržuāziskie nacionālisti un meņševiki, bija Latviju pilnīgi izlaupījuši. Darbaļaudis cieta trūkumu un badu. No 525 tūkstošiem iedzīvotāju Rīgā bija palikuši tikai 212 tūkstoši.

Pārvarot lielas grūtības, Latvijas Padomju valdība, pievēršot galveno uzmanību frontei, nekavējoties veica arī pasākumus, lai uzlabotu darbaļaužu stāvokli. Lielos rūpniecības un tirdzniecības uzņēmumus un bankas nacionalizēja, konfiscēja vācu baronu zemi un viņu muižas. Līdz ar to tika likvidēts vācu muižniecības un pilsētu buržuāzijas ekonomiskais pamats.

Darbaļaužu vara, pārvarot milzīgas grūtības, sekmīgi sāka veidot jauno — padomju dzīvi, ar KSFPR valdības palīdzību īsā laikā atjaunoja ap 100 fabriku un rūpnīcu, gandrīz pilnīgi likvidēja bezdarbu. Uzlabojās plašo darbaļaužu masu materiālais stāvoklis. Padomju vara nodibināja Latvijas Valsts universitāti, Operas un baleta teātri un radīja citas kultūras iestādes, grūtajos frontes apstākļos iezīmējot Latvijā kultūras uzplaukumu.

Visu šo jauncelsmes darbu vadīja Latvijas darbaļaužu apzinīgais priekšpulks — Komunistiskā partija, kas jau pirmā pasaules kara priekšvakarā un kara pašā sākumā noformējās ka kaujinieciska, jauna tipa marksistiska partija Latvijā. 1919. gada martā savā VI kongresā, kas sanāca Rīgā, Latvijas revolucionārā sociāldemokrātijā nolēma saukties par Latvijas Komunistisko (boļševiku) partiju.

Tomēr Padomju vara Latvijā nepastāvēja ilgi. To drīz vien nomāca imperiālistu pārspēks. Bet Padomju varas nodibināšanai Latvijā 1919. gadā bija milzīga nozīme. Tā, izdarot zemes nacionalizāciju, likvidēja vāču muižnieku varu Latvijā. Tā iedvesmoja Latvijas darbaļaudis cīņai par sociālismu, par patiesu brīvību un tautas demokrātiju. Buržuāziskās kontrrevolūcijas uzvaras gados tā deva Latvijas strādniekiem un darba zemniekiem cerību un pārliecību, ka nāks laiks, kad Padomju vara Latvijā uzvarēs.

Latviešu buržuāziskie nacionālisti un meņševiki, kas 1919. gada sākumā bija gandrīz pilnīgi iztriekti no Latvijas teritorijas, glābās no tautas dusmām uz angļu kuģiem Liepājā un lūdza ārzemju imperiālistus pasteidzināt palīdzību.

1919. gada 8. janvara sēdē Ulmaņa buržuāziskā pagaidu valdība nolēma sūtīt delegāciju pie sabiedrotajiem, lai izgādātu militāru pabalstu — ieročus un dzīvo spēku cīņai pret komunistiem un lai nokārtotu jautājumu par naudas un pārtikas līdzekļu apgādāšanu no sabiedrotajiem. Delegācijās sastāvā bija K. Ulmanis, finānsu ministrs K. Pūriņš, zemkopības ministrs J. Goldmanis.

Drīz vien pēc tam — 24. janvarī ASV pilnvarotais Kopenhāgenā ziņoja valsts departamentam, ka no Rīgas uz Liepāju aizbēgušais Latvijas buržuāziskās pagaidu valdības galva K. Ulmanis ieradies šeit kopā ar dažiem saviem ministriem un lūdz no Antantes militāru palīdzību.

No Rīgas uz Liepāju aizbēga ari Л. Vinnigs, kuru te, tāpat kā iepriekš Rīgā, no visām pusēm apstāja gan Ulmaņa ministri, gan meņševiku lideri, lūdzot palīdzēt cīņā pret padomju varu. Viņi tagad bija jau gatavi vest nopietnas sarunas par vācu zaldātu tūlītēju novietošanu Latvijā, dodot viņiem zemi un pilsoņu tiesības. Sīs sarunas tika uzsāktas.

Drīz vien A. Vinnigs devās uz Vāciju. Kopā ar viņu uz Vāciju devās meņševiks F. Menders, par kuru A. Vinnigs vēlāk rakstīja: «Viņš bija īsts vāciem draudzīgas politikas aizstāvis,» — ieradies Vācijā, viņš «kopā ar mani lūdza no vācu valdības pabalstu ar karaspēku». Ari F. Menders pats latviešu meņševiku avīzes «Sociāldemokrāts» 1919. gada 15. septembra numurā rakstīja par savu braucienu uz Vāciju, ka Vācijā viņš griezies pie Šeidemaņa-Noskes valdības diviem ministriem, «lai noskaidrotu viņiem to nepanesamo stāvokli, kādā Latviju ierauj vācu okupācijas spēku bēgšana».

F. Menders kopā ar A. Vinnigu panāca, ka Berlinē noorganizēja vervēšanas biroju «Baltenland», kas bija saistīts ar Vācijas revolūcijas bendes Noskes vadīto kara ministriju. Caur šo vervēšanas biroju drīz vien arī sāka plūst uz Kurzemi laupītāju bandas cīņai pret Padomju Latviju, kas bija uzpirktas un savervētas no vācu iedzīvotāju padibenēm.

Cīņai pret Padomju varu Latvijā latviešu buržuāzisko nacionālistu pagaidu valdības pārstāvji — Valters, Zālīts un Hermanovskis 1919. gada 29. janvarī saņēma no Vācijas valdības 1 020 000 mārku lielu naudas pabalstu.

1919. gada 1. februārī no Somijas Liepājā ieradās vācu ģenerālis fon der Golcs, kas bija noslīcinājis asinīs somu revolūciju un kam tagad tika pakļauti visi kontrrevolūcijas spēki Kurzemē. Fon der Golca bandu apbruņošanā aktivi piedalījās amerikāņu imperiālisti, kuru intereses Baltijā pārstāvēja apakšpulkvedis Grīns un speciālā komisija «palīdzības sniegšanai Latvijai», kura ieradās Liepājā 1919. gada aprilī un kuru vadīja majors Brukings.

Fon der Golca baltgvardu bandas, kurās ietilpa arī «sociālistā» Bruno Kalniņa un latviešu buržuāzisko nacionālistu pulkveža Baloža savervētās baltlatviešu rotas, 3. martā Liepājas rajonā pārgāja uzbrukumā pret Padomju Latvijas karaspēku. Padomju Latvijas stāvoklis bija grūts, jo ienaidnieks tai uzbruka ne vien no rietumiem, bet arī no ziemeļiem un dienvidiem. KSFPR valdība nespēja Padomju Latvijai sniegt lielu militāru palīdzību, jo nebija vēl sakauts Kolčaks austrumos, bija jāvāc spēki cīņai arī citās pilsoņu kara frontēs.

Raksturojot toreizējo Padomju Latvijas stāvokli, V. I. Ļeņins savā runā Maskavas strādnieku un sarkanarmiešu deputātu Padomes plēnuma ārkārtējā sēdē 1919. gada 3. aprilī norādīja: «Tagad vācieši virzās uz Daugavpili, lai izolētu Rīgu. Ziemeļos viņiem palīdz igauņu baltgvardi par naudu, ko sūta Anglija, ar brīvprātīgiem, kurus vervē zviedri un dāņi, kas cauri un cauri uzpirkti no Anglijas, Francijas un Amerikas miljardieriem. Viņi rīkojas pēc mums pilnīgi skaidra vienota plāna, izmantodami to apstākli, ka Vācijā viņi ar asiņainas apspiešanas palīdzību novājināja spartakiešu un revolucionāru kustību. Un, kaut arī viņi jūt, ka tik tikko elpo, viņi tomēr atzina momentu par pietiekoši izdevīgu, lai to izmantotu, nosūtot Hindenburgam daļu karaspēka uzbrukuma pastiprināšanai no Rietumiem saplosītai un izmocītai Latvijai un lai apdraudētu mūs.»[20]

Padomju Latvija varonīgi aizstāvējās, bet ienaidniekam bija liels pārspēks. 22. maijā Padomju Rīga krita. Padomju varas neveiksmi Latvijā 1919. gadā daļēji izskaidro arī kļūdas, kuras Latvijas Komunistiskā partija pielaida sevišķi agrarjautājumā, kā arī citos jautājumos. 1919. gada beigās Padomju Latvijas armijai nācās atstāt Latvijas teritoriju.

22. maiju mūsu tauta nekad neaizmirsīs. Rīgas ielas sārtojās viņas drošsirdīgāko cīnītāju asinīm. Mūsu tauta nekad neaizmirsīs briesmu darbus, kādus toreiz pastrādāja latviešu buržuāzisko nacionālistu aicinātās un vervētās kontrrevolucionarās slepkavu bandas, kuras Rīgas ielās vien nogalināja vairākus tūkstošus mūsu tautas labāko dēlu un meitu. Rīgā strādniekus šāva bez kāda iemesla. Ielās līķi gulēja asiņu peļķēs trīs dienas no vietas, un tikai pēc tam tos drīkstēja novākt. Buržuāzisko nacionālistu valdībai atgriežoties Rīgā, visa Latvija atgādināja komunaru kapsētu.

Jūnija sākumā Rīgas cietumi bija pārpildīti ar brīvb bas cīnītājiem. Centrālcietumā atradās ap 1500 ieslodzīto, bet visos 3 Rīgas cietumos — ap 3000. Daudz ieslodzīto apšāva bez kāda tiesas sprieduma. Nāvei nolemtos katru rītu aizveda uz soda vietu, citiem ieslodzītajiem to redzot. Viņus pašus piespieda izrakt sev kapu. Pēc viņu aizvešanas tūliņ nošķīra atsevišķā telpā nākošās dienas upurus.

Tā latviešu buržuāziskie nacionālisti nesa tautai «brīvību un neatkarību».

Bet 22. maijs bija ne tikai Latvijas revolucionārā proletariāta sakāves diena. Tas reizē parādīja tā nesalaužamo cīnītāja gribu un vēstīja par neizbēgamo uzvaru nākotnē. Latvijas komunari gāja cīņā ar pārliecību, ka kritušie varoņi dzīvos tautas atmiņā un sauks uz jaunām cīņām. 22., maijs bija latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem ne tikai uzvaras diena, bet tā bija un arī palika diena, kas iedvesa bailes šiem tautas slepkavām. Ik gadus turpmāk 22. maijā pie varoņu kapiem Matīsa kapsētā, pie fabriku dūmeņiem un augstajiem kokiem lauku ceļmalās iedegās varoņu asinīm slacītie sarkanie cīņas karogi, kas vēstīja, ka bendēm atmaksas diena tuvojas.

Likās, ka latviešu buržuāziskie nacionālisti nu ir pārpilnām dzēruši komunaru asinis. Bet viņiem vēl un vēl nebija diezgan. Kad nedaudz vēlāk Vācijā radās revolucionārā situācijā un Latvija no jauna varēja nokļūt starp diviem revolūcijas ugunsgrēkiem — sociālistisko Padomju Krieviju un revolucionāro Vāciju, Latvijas buržuāziskās valdības ārlietu ministrs Z. Meierovics sarunā ar vācu avīzes «Vossische Zeitung» korespondentu bija izteicies par 22. maija upuriem: «Ko mēs ķērām, to trāpīja mūsu lode, un līķiem 3 dienas bija jāguļ uz ielas, neviens tos nedrīkstēja aiztikt. Bet,» gaudās Z. Meierovics, «toreiz tika nošauts daudzkārt par maz.»

1919. gada 28. jūnijā tautai naidīgā Ulmaņa pagaidu valdība izteica savu dziļo pateicību amerikāņu, angļu un franču imperiālistiem un buržuāziskajām kaimiņu valstiņām Baltijā par palīdzību Padomju varas gāšanā Latvijā. Pagaidu valdības 28. jūnija protokolā mēs lasām: «Ministru prezidents izsaka savu gandarījumu par to, ka Latvijas pagaidu valdība var atkal uzsākt savu darbību: izteic savu atzinību sabiedrotiem un Igaunijai un Lietuvai par Latvijas valdībai sniegto stipro pabalstu.»[21] Savukārt Francijas prezidents, kā ziņoja «Latvijas Sargs» 1929. gada 38. numurā, ģenerāli Balodi par nopelniem Padomju varas apspiešanā Latvijā bija iecēlis goda leģiona komandiera kārtā un apbalvojis ar attiecīgu komandiera kaklasaiti.

Tā vēstures fakti neapšaubāmi pierāda, ka latviešu buržuāziskie nacionālisti nāca ipie varasč amerikāņu, angļu, franču un vācu imperiālistu durkļu atbalstīti, un tikai tādā ceļā tie varēja uz laiku tikt pie varas, jo latviešu tauta, kā to bija spiesta atzīt pati buržuāziskā pagaidu valdība, bija noskaņota par Padomju Latviju un cīnījās par to.

9. BURŽUĀZISKO NACIONĀLISTU DIKTATŪRA ZEM DEMOKRĀTIJĀS MASKAS

Pēc padomju varas krišanas 1919. gadā iesākās latviešu buržuāzisko nacionālistu diktatūras periods Latvijā. Pie varas nākusī nacionālistiskā, kontrrevolucionarā buržuāzijā pasludināja nacionālismu par valsts ideoloģiju.

Buržuāziskie nacionālisti, uzkundzējušies mūsu tautai ar ārvalstu imperiālistu durkļu palīdzību, turējās pie varas, nerēķinoties ar tautas gribu. Tie apspieda tautu, gan lietojot visnegantāko balto teroru, gan krāpjot darbaļaudis, piekopjot plašu sociālo demagoģiju un buržuāziskā nacionālisma ideju propagandu.

Buržuāziskās diktatūras pirmajā laikā valdīja lauka karatiesu un militāro komandantūru neaprobežota vara. Buržuāzisko likumību noteica kara tiesneši un komandanti.

Sājos apstākļos pietika ar vismazākajām aizdomām, lai daudzmaz aktīvākos un apzinīgākos strādniekus uz vietas nošautu. Pazušana «bez vēsts», nošaušana «bēgot», noslepkavošana, sūtot pāri pār robežu, bija parastas, ikdienišķas parādības.

1919. gada 25. jūlijā «Baltijas landesvera» vadību Antantes imperiālisti nodeva angļu pulkvedim Aleksanderam, kas līdz 1920. gadā marta beigām, kad «Baltijas landesveru» izformēja, zvērīgi slepkavoja latviešu strādniekus un zemniekus.

No kādiem sabiedrības atkritumiem bija saformētas vācu baronu bandas — «Baltijas landesvers» un visa fon der Golca kontrrevolucionarā armija, stāsta kāds šās armijas «feldfēbelis», kas, bagātīgo solījumu vilināts, bija iestājies šajā laupītāju armijā. Viņš rakstīja laikraksta «Freiheit» 1919. gada 8. oktobra numurā, ka «landesveram» un visai fon der Golca armijai bijusi tikai viena vienīga interese — laupīt. Katru dienu tie laupījuši, un neviens pat nedomājis tos sodīt. Pēc Rīgas ieņemšanas 22. maijā notikušas visbriesmīgākās laupīšanas. Daži zaldāti salaupījuši dažādas mantas ap 100 000 rubļu vērtībā. Zaldāti uzbrukuši sievietēm un pastrādājuši visbriesmīgākās zvērības.

No «landesveristiem» neatpalika arī latviešu buržuāziskie nacionālisti. 1919. gada rudenī LKP laikrakstam «Cīņa» no Valmieras un tās apkārtnes ziņoja, ka buržuāziskā nacionālista Zemitana bandas še pielietojot visšausmīgākās represijas pret bijušajiem padomju darbiniekiem un viņu piederīgajiem. «Vietējie komandanti,» rakstīja «Cīņa» 1919. g. 20. oktobrī, «rīkojušies pilnīgi patvaīdnieciski. Viens pats Zemitans parakstījis vairāk nekā 200 nāves sodus. Daudziem apcietinātiem teikts, ka viņus sūtīšot uz Rīgu, bet patiesībā tie tika pa dzelzceļu novesti tikai līdz Lodes stacijai un nošauti. Arī «bēgot» šaušana tiek piekopta jo plaši. Tādā kārtā tika apslaktētas pat veselas ģimenes.»

1919. gada 22. decembra rītā lauka karatiesa Valmierā noslepkavoja 11 komunarus jauniešus, no tiem 6 meitenes. Jauniešu vidū vairāki bija nepilngadīgi. Viņu vienīgais «noziegums» bija nelegālās sapulces sarīkošana. Uz nāvi notiesātos jauniešus aizveda uz soda vietu, sasietus ar dzeloņstieplēm.

Buržuāziskie nacionālisti Jaungulbenes apkārtnē nodedzināja māju ar dzīviem cilvēkiem, iesviežot degošās mājas liesmās sievieti, kas bija grūtniecības stāvoklī.

Par to, kā tika nobendēti Latvijas labākie dēli un meitas, «sūtot pāri frontei uz Padomju Krieviju», liecina šāds gadījums: 1920. gada 27. maijā Daugavpils kājnieku pulka 6. rotas 10 kareivjiem, kas bija bruņojušies ar vieglo ložmetēju, pavēlēja vest «pārsūtīšanai pār fronti» 2 vīriešus un 3 sievietes. Pusotras verstis no frontes, neitrālajā joslā, kā rakstīja vēstulē kāds 6. rotas kareivis, «pārsūtāmiem» un kareivjiem pavēlēja nogriezties no ceļa. Ieejot mežā, kareivjiem tika dota pavēle šaut uz «pārsūtāmiem». Sākumā «sūtīšana pāri frbntei» un vēlāk pēc miera līguma noslēgšanas ar Padomju Krieviju «sūtīšana pāri robežai» tika praktizēta ļoti plaši, lai iznīcinātu brīvības cīnītājus.

Ar provokatoru palīdzību 1921. gada maija beigās un jūnija sākumā, buržuāziskās valdības politpārvaldei izdevās apcietināt vairākus Latvijas Komunistiskās partijas darbiniekus, starp kuriem bija divi partijas Centrālās Komitejas locekļi — Jānis Šilfs (Jaunzems) un Augusts Bērce (Arājs). Toreizējais iekšlietu ministrs lielkapitālists un melnsimtnieks A. Bergs bez kāda pamata apvainoja arestētos komunistus teroristisku aktu gatavošanā, lai viņus nodotu lauka karatiesai. Tas arī tika izdarīts. Apsūdzēto nodošanu lauka karatiesai 6. jūnijā apstiprināja K. Ulmanis. Arestētos šausmīgi spīdzināja. 8. jūnijā 17 revolucionārus tiesāja lauka karatiesa. Aizstāvjus un publiku tiesas sēžu zālē neielaida. Visiem 17 apsūdzētajiem komunistiem piesprieda nāves sodu. Naktī no 10. uz 11. jūniju Jāni Šilfu (Jaunzemu), Augustu Bērci (Arāju) un 7 citus komunistus nobendēja Rīgas centrālcietumā sētā.

Kad Latvijas buržuāziskā valdība gatavojās nobendēt biedrus Jāni Šilfu (Jaunzemu) un Augustu Bērci (Arāju), V. I. Ļeņins, pats slims būdams, bija devis norādījumu Padomju Krievijas ārlietu komisariāta darbiniekiem spert visus iespējamos soļus, lai viņus glābtu, bet glābt tos neizdevās, jo bendes bija pasteigušies padarīt savu.

1922. gada 9. augustā buržuāzisko nacionālistu valdība notiesāja uz nāvi un pakāra LKP biedru Arnoldu Puriņu, kas gan latviešu strēlnieku pulkos, gan, arī smagajā pagrīdes darbā Latvijā bija cīnījies par strādnieku šķiras atbrīvošanu no kapitālistiskās verdzības.

Nāves sodi sekoja cits citam. Ar to palīdzību Latvijas buržuāzijā centās nostiprināt savu diktatūru pār Latvijas darbaļaudīm.

Vēlāk lodes un karātavas sāka aizvietot ar citām revolucionāru bendēšanas metodēm, un šeit pirmajā vietā izvirzījās drūmie cietumu mūri, kas ar savu nāvējošo režimu bendēja tūkstošiem drošsirdīgāko brīvības cīnītāju. Sākumā revolucionārus šāva un kāra lauka karatiesas uz 1919. gada 11. februāra kara stāvokļa noteikumu IV daļas pamata, bet vēlāk buržuāzijas tiesas piesprieda smagus cietuma sodus uz cara laika Soda likumu 102. un citu pantu pamata vai turēja cietumā bez kādas tiesas uz tā sauktā Kerenska 1917. gada 2. augusta likuma pamata.

Lai maskētu asiņaino izrēķināšanos ar tautu, buržuāzijā sasauca Satversmes sapulci, kuras «deklarācijā par Latvijas valsti» rakstīts, ka «augstākā vara Latvijas valstī pieder pašai latviešu tautai». Šo melīgo apgalvojumu buržuāziskie nacionālisti izbazunēja, lai sētu darbaļaužu masās parlamentārisma ilūzijas, lai apmuļķotu darbaļaudis. Ar socialdemokratu-meņševiku palīdzību viņiem izdevās gūt zināmus panākumus.

Kad Antantes imperiālisti atrada, ka nav vēlama vācu armijas tālāka uzturēšanās Baltijā, un pavēlēja fon der Golcam evakuēties no Latvijas, latviešu nacionālisti nekavējoties izmantoja šo situāciju savos demagoģiskajos nolūkos un iztēloja sevi kā latviešu tautas nacionālo interešu aizstāvjus pret vāciešiem. Juzdamies pietiekami droši Amerikas, Anglijas un Francijas imperiālistu aizbildniecībā, tie atzina, ka viņiem nav par ļaunu atbrīvoties no vācu baronu konkurences latviešu tautas ekspluatēšanā. Lai maskētu savus tautas nodevēju darbus, K. Ulmanis un viņa valdība izsludināja par tautas nodevēju savu sāncensi Andrievu Niedru.

1919. g. 22. jūnijā pie Cēsīm notika pirmā bruņotā sadursme starp latviešu armijas daļām un vācu «dzelzs divīziju» un «landesveru», kuri visādi vilcinājās izpildīt sabiedroto prasību atstāt Latviju. «Aizmirsdami» savas vakardienas siltās attiecības un līgumus ar Vācijas imperiālismā pārstāvjiem, latviešu nacionālisti «pasludināja» latviešu tautas karu pret. Bermonta-Avalova un fon der Golca bandām, tā iztēlodami sevi par latviešu tautas glābējiem no vācu baronu jūga, un 22. jūniju izsludināja par svētku dienu.

Vēl plašāku demagoģiju Latvijas buržuāziskie nacionālisti un meņševiki piekopa, izdarot tā saukto agrārreformu. Viņi skaļi apsolīja katram «savu kaktiņu un savu stūrīti zemes», zvērēja, ka Latvijā vairs nebūšot bezzemnieku un bezdarbnieku. Buržuāzisko agrārreformu viņi centās iztēlot kā īstu agrarrevoluciju, kas latviešu zemniekus atbrīvojusi, no 700 gadu ilgā vācu baronu jūga. Latvijas buržuāzijā veikli izmantoja kļūdu, ko 1919. gadā bija pielaidusi Padomju vara, kas nacionalizēto zemi neizdalīja zemniekiem. Izdarot agrārreformu, buržuāzijā gribēja iekarot zemniecības simpātijās un apslāpēt revolucionāro kustību Latvijā, kas tai zināmā mērā uz laiku arī izdevās.

Likumu par agrārreformu pieņēma Satversmes sapulce 1920. gada 16. septembrī. Tomēr pēc šā likuma baroniem tika atdoti atpakaļ muižu centri ar 100 ha vislabākās zemes. Valsts fondā iedalīto zemi vispirms izsniedza buržuāziskās armijas virsniekiem un tiem, kam bija pietiekami daudz līdzekļu zemes apstrādāšanai un lauksaimniecības inventārā iegādāšanai. Tikai atlikušo zemi izdalīja bezzemniekiem un sīkzemniekiem. Patiesībā zemi dabūja tikai piektā daļa no bezzemnieku un sīkzemnieku skaita. Bet arī tie paši tika apkrauti ar parādiem un nodokļiem, tā ka daudzi izputēja un viņu saimniecības nonāca kulaku-budžu rokās.

Tā latviešu buržuāzijai ar buržuāziskās demokrātijās parlamentārismu, ar «kara» pasludināšanu pret Bermonta-Avalova un fon der Golca bandām, kam sabiedrotie bija norādījuši atstāt Latviju, un ar demagoģisko agrārreformu izdevās uz laiku dabūt savā pusē zināmu daļu masu simpātiju, zināmu masu atbalstu. Bet Satversmes sapulces sēdē, kur tika pieņemta melīgā «deklarācija par Latvijas valsti», buržuāziskās valdības iekšlietu ministrs Arveds Bergs histēriski kliedza, ka Latvijai joprojām draudot komunisma briesmas, un prasīja vēl bargākas represijas pret brīvības cīnītājiem.

Un patiešām, A. Berga histēriskajiem kliedzieniem bija pamats. Latvijas buržuāzijas kundzību joprojām nopietni apdraudēja Komunistiskās partijas vadītā revolucionārā kustība. Revolūcijas bendes nejutās droši. Komunisti turpināja cīnīties. Nekādas represijas nebija spējīgas viņus iebiedēt.

Pēc padomju varas apspiešanas Latvija kļuva par «sanitāro kordonu», kura uzdevums, pēc imperiālistu domām, bija neļaut boļševisma idejām no Padomju Krievijas ieplūst kapitālistiskajā Rietumeiropā, tā kļuva par amerikāņu un angļu imperiālistu placdarmu karam pret Padomju Krieviju. Latviešu buržuāzisko nacionālistu valdību imperiālisti izmantoja kā marioneti saviem imperiālistiskajiem pretpadomju nolūkiem. «Vārti iebrukumam Krievijā» — tādu cinisku nosaukumu buržuāziskajai Latvijai tolaik piedēvēja Vašingtonas, Londonas un Parizes imperiālistiskā prese. ASV misijas vadītājs Baltijā apakšpulkvedis Varviks Grīns savā memorandā «Par Baltijas stratēģisko nozīmi» ASV delegācijās sekretāram Grju Parizes miera konferencē norādīja, ka Latvija, Igaunija un Lietuva «ir barjeras valstis, kas visvairāk apdraud boļševismu, ir bufera valstis starp Krieviju un Vāciju, ir Krievijas militārā un tirdznieciskā atslēga un Vācijas nākošās politiskās un ekonomiskās ekspansijas visiespējamākais virziens. Baltijas valstis ir stratēģiska bāze aktivai un agresivai kampaņai par boļševisma sakāvi un Krievijas pārkārtošanu.»

Tūliņ pēc padomju varas krišanas Latvijā angļu militārās misijas vadītājs Baltijā brigādes ģenerālis Bērts sāka veidot Baltijas valstu militāru pretpadomju bloku.

Latvijas buržuāzijā sūtīja savus «brīvprātīgos» palīgā kontrrevolucionarajam cara ģenerālim Judeņičam. Tā palīdzēja ģenerāļa Vrangeļa pārstāvim Latvijā avantūristam B. Savinkovam vervēt baltgvardus Vrangeļa armijai, kas cīnījās pret Padomju Krieviju dienvidos.

Kad vēlāk, 1923. gadā, Vācijā bija radusies revolucionārā situācijā un tur atkal brieda revolūcija, Antan- tes imperiālisti plānoja «vārtus iebrukumam Krievijā» pavērt arī uz rietumu pusi, lai ar «sanitārā kordona» valstiņu — Igaunijas, Latvijas, Lietuvas utt. palīdzību apspiestu revolūciju Vācijā. Šājā sakarībā buržuāziskā avīze «Jaunākās Ziņas», viltīgi maskējoties ar miera karogu, rakstīja: «Nevar būt ne mazāko šaubu, ka jaunās valstis šo savu miera uzturētāju misiju uz sevi jau ir uzņēmušās un vajadzības brīdī to godam arī veiks.»

Latviešu buržuāziskie nacionālisti cīnījās pret Padomju varu Krievijā un palīdzēja interventiem, arī atrazdamies ārpus Latvijas robežām. Nacionālists Gopers bija viens no kontrrevolucionaru sacelšanās organizētājiem Jarosiavļā. Latviešu buržuāziskie nacionālisti atradās Kolčaka bandās Sibirijā un Deņikina baltgvardu dāļās dienvidos. Sibirijā viņi noorganizēja «Imantas» baltgvardu bataljonus, kuri palīdzēja Kolča- kam un kurus vadīja latviešu baltgvardu ģenerāļi Bangerskis, Gopers un citi. Latviešu meņševiks F. Cielēns 1918. gada vasarā Kazaņā vervēja sagūstītos latviešu sarkanos strēlniekus Kolčaka baltgvardu bandās. Deņikina baltgvardu daļās par virsnieku bija vēlākais Latvijas buržuāziskās armijas ģenerālštābā priekšnieks Radziņš, rūdīts Francijas armijas ģenerālštābā otrā biroja spiegs.

Antantes valstis nodibināja palīdzības sniegšanai kontrrevolūcijai Baltijā speciālu komiteju ar Huveru priekšgalā, kas prasīja piešķirt kontrrevolūcijai Baltijā kreditu 10 miljonu sterliņu mārciņu apmērā. Huvera prasību apmierināja, un drīz vien Baltijā ieradās Antantes valstu militārā misija ar ģenerāli Gofu priekšgalā. Tā atbalstīja un izmantoja saviem nolūkiem buržuāziskos nacionālistus Latvijā un turpināja organizēt ārvalstu militāro intervenciju Padomju Krievijā.

Amerikāņu un angļu imperiālisti palīdzēja Latvijas buržuāziskajai valdībai sevišķi ar ieročiem. 1919. gada oktobrī, kad vēl Latgalē norisinājās cīņas pret Sarkanās Armijas daļām, kuras varonīgi aizstāvējās, K. Ulmanis lūdza sabiedroto pārstāvjus Rīgā piešķirt Latvijai ieročus, sevišķi pasvītrojot, ka Latvijas valdība cīnās par tiem pašiem mērķiem, par kādiem cīnās amerikāņu un angļu imperiālisti. Kādā citā savā iesniegumā K. Ulmanis lūdza piešķirt Latvijas buržuāziskajai valdībai pabalstu 2 miljoni angļu mārciņu apmērā, kā arī piegādāt ieročus un citus kara materiālus. Un šo palīdzību latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem ārvalstu imperiālisti arī sniedza. Viņi transportēja uz. Latviju ieročus un municiju. Anglija sūtīja pat savus lidotājus, kuri piedalījās kaujās pret latviešu sarkanajiem strēlniekiem. 1920. gada februārī Latvijas buržuāziskās armijas virspavēlnieks un štaba priekšnieks ģenerālis Balodis noslēdza līgumu ar amerikāņu aviācijas virsnieku Stelinu, kas palīdzēja latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem lidotāju vervēšanā un ieroču iepirkšanā Amerikas Savienotajās Valstīs.

Ulmaņa kara ministrs Balodis 1919. gada decembri nosūtīja pateicības rakstu vecākajam jūras virsniekam pie angļu militārās misijas Baltijā, kurā pateicās par kara materiālu piegādi un angļu jūrnieku piedalīšanos kaujās pret Padomju Latviju. 1920. gada janvarī viņš nosūtīja pateicības vēstuli angļu admirālim Valteram Kovenam par atsūtītajām kara lidmašinām un lidotājiem, kuri apmācīja latviešu baltgvardu daļas cīņā pret Sarkano Anniju.

Sākumā latviešu buržuāzijas «pīlāri» naivi iedomājās, ka, uzticīgi kalpojot amerikāņu un angļu imperiālistiem, viņiem par sniegto palīdzību nebūs jāmaksā. Bet viņi rūgti vīlās. Ar Latvijas buržuāzisko valdību amerikāņu un angļu imperiālisti toreiz rīkojās gluži tāpat, kā šodien viņi rīkojas ar tā sauktajām maršalizētajāra zemēm. Ulmaņa valdībai bija jānopērk amerikāņu kara noliktavas Rietumeiropā, par kurām kara ministra biedrs pulkvedis Laimiņš rakstīja finansu ministram: «Starp pieņemtām mantām ir bijušas tādas, kuras pavisam nav bijušas vajadzīgas vai ir bijušas nederīgas kā pilnīgi nolietotas, tomēr arī tādas mantas ir ņemtas, jo piedāvātāji nepielaida nekādu izvēli. Mantu pieņemšanas laikā pastāvēja domas, ka par tām, ja ne visām, tad vismaz par vienu daļu, nebūs jāmaksā.»[22]

Taču imperiālisti lika dārgi samaksāt arī par vecām lāpstām, nolietotām apakšbiksēm, odu tīkliem un bojātiem medikamentiem. Latvijas kara parāds Anglijai tika noteikts 1 303 000 angļu mārciņu apmērā, bet ASV — 5 775 000 dolāru apmērā.

Pēc imperiālistu plāniem, Latvijas buržuāziskās valsts teritorijai bija jābūt «vārtiem iebrukumam Krievijā», un par tādiem vārtiem to arī izmantoja. Tādēļ, lai arī kādas ķildas notiktu starp kontrrevolucionarajiem spēkiem Latvijā, tās, pēc imperiālistu domām, nedrīkstēja vājināt kopējo kontrrevolucionaro fronti cīņā pret Padomju Krieviju.

Ar latviešu buržuāzisko nacionālistu gādību amerikāņu, angļu un citi imperiālisti drīz vien pārvērta Latviju par spiegošanas un provokāciju centru, kas bija vērsts pret Padomju Krieviju. Šājā nolūkā amerikāņu un angļu imperiālisti dibināja Latvijā plašu organizāciju un biedrību tīklu, maskējot to ar palīdzības sniegšanu Latvijai. Amerikāņu imperiālistu spiegošanas organizāciju tīkla priekšgalā atradās «Amerikāņu palīdzības organizācija» (saīsināti «ARA»), ko vadīja pulkvedis Rejans un amerikāņu izlūkošanas dienesta darbinieks Geids. Bez minētās organizācijas Latvijas teritorijā pastāvēja vēl daudz citu biedrību un organizāciju, kuras vadīja angļu un amerikāņu izlūkošanas dienesta darbinieki, — «Kristīgo Jaunekļu Savienība», Sarkanā Krusta amerikāņu komisija, metodistu un citas biedrības, kuras visas vadīja amerikāņu imperiālistu spiegi. «Kristīgo Jaunekļu .Savienība» savu rosīgo «darbību» Latvijā uzsāka tieši pēc K. Ulmaņa, ģenerāļa Baloža un amerikāņu aviacijas virsnieka Stelina laipnā aicinājuma un «sirsnīgā lūguma». K. Ulmanis bija pat tik viesmīlīgs attiecībā pret amerikāņu spiegiem, ka «Amerikāņu palīdzības organizācijas» vadītāju pulkvedi Rejanu apbalvoja ar Lāčplēša ordeni. Rīga vārda pilnā nozīmē mudžēja no spiegiem un diversantiem. Sarkanā Krusta amerikāņu komisija vien sastāvēja no 25 «darbiniekiem», bet Japanas sūtniecība— no 30 «darbiniekiem».

Padomju Savienības diplomātiskajiem darbiniekiem Latvijā tika radīti neciešami apstākļi. Padomju diplomātus apvainoja, apcietināja, piekāva. 1925. gadā Zilupes stacijā organizēja uzbrukumu Padomju Savienības diplomātiskajiem kurjeriem; 1926. gada 5. februārī vilcienā, starp Ikšķiles un Salaspils stacijām, imperiālistu provokatori nogalināja padomju diplomātisko kurjeru biedru Neti.

Bijušā ASV sūtniecības darbiniece Maskavā Anabella Bikara savā grāmatā «Patiesība par amerikāņu diplomātiem», raksta, ka «laikā līdz 1940. gada vasarai Rīga bija amerikāņu imperiālistiem pret PSRS vērstās spiegošanas štābs».

Arī saimnieciskajā dzīvē tā sauktajā «neatkarīgajā» Latvijā īstie noteicēji bija ārzemju kapitālisti. 1940. gadā Latvijas rūpniecībā ārzemju kapitala daļa bija 51,7%. Atsevišķās rūpniecības nozarēs ārzemju kapitala daļa bija vēl lielāka: ķīmiskajā rūpniecībā — 68,6%, kokapstrādāšanas rūpniecībā — 60,4%, celulozes un. papīra rūpniecībā — 57,6%, tekstilrūpniecībā — 53,7%. Nacionālistiskās buržuāzijas diktatūras laikā Latvija tika pārvērsta par imperiālistisko lielvalstu agraro piedēkli.

Ārvalstu imperiālisti prašīja iecelt par buržuāziskās Latvijas valdības ministriem personas, kuras tiem bija vēlamas. 1919. gada 30. jūnijā, jau drīz vien pēc Rīgas krišanas, Latvijas buržuāziskās valdības ministru kabineta sēdes protokolā mēs varam lasīt: «Tautas padomes priekšsēdētājs Čakste ziņo, ka sabiedrotie izteikuši noteiktu vēlēšanos, lai kabineta rekonstruēšanās notiktu Liepājā un vēl. šodien, tas būtu jāievēro, tāpēc viņš liek priekšā kabinetam nekavējoši atkāpties, lai va-- rētu sastādīt jaunu.»[23] Labi zinot, kas ir Latvijas patiesie saimnieki, ārlietu ministrs Z. Meierovics, veikls un plaša vēriena komersants, Satversmes sapulces sēdē

1920. gada 7. jūlijā sacīja: «Viss šis augstais nams ir vienis prātis ar to politiku, kas balstās uz Angliju.»

Latvijas Komunistiskā partija, atrodoties pagrīdē, nesaudzīgi atmaskoja mūsu dzimtenes un tautas nodevējus, kuri slēpās aiz Latvijas «neatkarības» un «brīvības» maskas. Savā lēmumā «Latvijas jautājums» LKP Centrālā Komiteja 1920. gadā norādīja, ka tagadējos apstākļos «Latvijas valsts patstāvība... ir skaidri kontrrevolucionars cīņas lozungs», ka «kapitālisma un sevišķi imperiālistiskā iekārtā Latvijas valsts patstāvība var būt vienīgi kaitīga ilūzija» un ka «patiesu, reālu Latvijas patstāvību.. var nodrošināt vienīgi padomju iekārta un proletariāta diktatūra ...».

Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas gadadienās un 1. Maija svētkos Latvijas strādnieki savās nelegālajās sapulcēs sūtīja apsveikumus Padomju Krievijas valdībai un padomju tautai, apliecinot savu uzticību padomju varai. Darbaļaužu demonstrācijās, mītiņos un uz slepeni izkārtajiem sarkanajiem karogiem Latvijā bija redzami lozungi — «Lai dzīvo Padomju Krievija!», «Lai dzīvo Padomes!».

Latvijas boļševiki visu laiku nenogurstoši cīnījās, lai panāktu ciešu un draudzīgu sakaru nodibināšanu starp Latviju un lielo sociālismā zemi — Padomju Savienību. LKP vadītā darbaļaužu masu kustība par draudzīgu attiecību nodibināšanu ar Padomju Krieviju piespieda buržuāziskos nacionālistus 1920. gadā noslēgt miera līgumu ar Padomju Krieviju, bet 1927. gadā noslēgt ar Padomju Savienību Latvijai ļoti izdevīgu tirdzniecības līgumu.

Pret LKP biedriem un darbaļaužu masām, kas simpatizēja komunistiem, tautas nodevēji — buržuāziskie nacionālisti visu laiku vērsās ar bargām represijām. Darbaļaužu revolucionārajai kustībai pieaugot, kratīšanas un aresti masu apmēros «brīvajā» Latvijā kļuva par ikdienas parādību.

Pie saeimas vēlēšanām darbaļaudis, neraugoties uz daudzināto demokrātiju, vienkārši nepielaida. Vēlēšanu priekšvakarā tika izdarīti plaši aresti, revolucionārajiem strādniekiem neļāva iesniegt savus sarakstus, vajāja strādnieku sarakstu kandidātus, noliedza un traucēja vēlēšanu sapulces, konfiscēja vēlēšanu uzsaukumus, apcietināja to izdevējus un redaktorus.

Kreisajām istrādnieku arodbiedrībām nācās darboties nemitīga terora apstākļos. Sistemātiski tika kratītas arodbiedrību telpas, vajāti arodbiedrību darbinieki, terorizēti streiku organizatori. Un, beidzot, kad visi šie spaidi nedeva buržuāzijai vēlamos panākumus, tā ar savu prokuroru un tiesu palīdzību 1928. gadā slēdza visas kreisās arodbiedrības, kurās bija pāri par 10 000 biedru. Kreiso arodbiedrību slēgšana liecināja par pastiprinātu teroru pret augošo strādnieku kustību.

Nemitīgi tika vajātas ari strādnieku kultūras organizācijas. 1926. gadā slēdza strādnieku sporta organizāciju «Enerģija» un «Darba jaunatnes kultūras biedrību». Šo organizāciju aktīvākos darbiniekus arestēja un iemeta cietumos. 1928. gada slēdza «Strādnieku sporta un kultūras biedrību». Tā paša gada beigās slēdza arī «Darbaļaužu kulturbiedrību». Policija un politpārvaldes aģentu kordons ielenca katru kreiso strādnieku sapulci vai citu sarīkojumu, bet parasti tos vispār aizliedza, ja ne tieši, tad netieši, arestējot sapulces vai sarīkojuma vadītāju, slēdzot telpas vai atrodot kādu citu «likumīgu» pamatu.

Policija nelika mierā arī skolas, kurās darbojās daudzmaz progresivāki skolotāji. 1928. gada pavasarī politpārvaldes aģenti izkratīja Rēzeknes pedagoģisko institūtu, kā arī Vairākas Rīgas vidusskolas. Gadu vēlāk policija iebruka ebreju tautas augstskolā.

No 1920. gada līdz 1930. gada 1. maijam Latvijā par «pretvalstisku» darbību tika apcietināti 29 000 cilvēku, no kuriem 5457 cilvēkiem piesprieda 16 585 gadus un 4 mēnešus katorgā un cietumā. No 1928. līdz 1933. gadam par piederību pie Komunistiskās Jaunatnes Savienības arestēja vairāk nekā 7000 cilvēku. Buržuāziskās Latvijas cietumos notika 18 bada streiku, kas liecināja, ka arī cietumos ieslodzītie cīnās pret tautas un dzimtenes nodevējiem.

Lai ari ar kādām represijām buržuāzijā vērsās pret darbaļaužu masām, tā bija bezspēcīga apspiest Latvijas darbaļaužu cīņu par padomju varu. Par to skaidru valodu runāja politiskais māšu streiks, kurš izraisījās 1928. gadā 22. augustā un kurā piedalījās vairāk nekā 30 000 strādnieku. Par to liecināja arī tas, ka saeimas vēlēšanās 1928, gadā, terora apstākļos, par kreiso strādnieku un zemnieku sarakstu nobalsoja 75 000. vēlētāju.

1928. gada politisko masu streiku melnsimtnieka A. Berga avīze «Latvis» 24. augusta numurā nosauca par «dumpi», kas varējis pieņemt «ļoti bīstamu virzienu», jo šādas lietas augot «kā. lavinas, kas veļas no kalniem». Un, ja politiskais masu streiks . nepieņēma tautas nodevējiem pārāk bīstamu virzienu, tad viņiem par to bija japateicas vispirms latviešu meņševikiem jo sevišķi meņševiku lideriem, kas visus iepriekšējos gadus ar sociālismā frāzēm, bija centušies aizsegt imperiālistu marioneti — latviešu buržuāzisko nacionālistu kontrrevolucionaro diktatūru un dedzīgi to atbalstīja ar visiem saviem spēkiem.

Kad ar ārvalstu imperiālistu atbalstu nodibinājās Latvijas buržuāziskā valsts, Bruno Kalniņš rakstīja, ka; meņševiku partija līdz ar to esot nonākusi «normālās, darbības apstākļos». Socialdemokrati-meņševiki cēla debesīs buržuāzisko valsti un tajā pašā laikā ar visneķītrākiem lamu vārdiem vērsās pret: lielo sociālismā zemi Austrumos. 1919. gadā F. Menders paziņoja, «Tautas padomē», ka, ja buržuāzijas vara Latvija tiks apdraudēta, tad «latviešu tautā nebūs opozīcijas», un aicināja «Tautas padomi» lietot visspēcīgākos cīņas, līdzekļus pret komunismu. Satversmes sapulcē 1920. gadā tas pats «kreisais» F. Menders sacīja: «Ja Krievijā nāks pie varas cita valdība, mēs stāvēsim par ciešu saimniecisku saistīšanos ar Krieviju.» Citiem vārdiem: ja Krievijā tiks nogāzta Padomju vara, tad Latvijas buržuāziskā valsts varēs runāt par ciešu saimniecisko sakaru nodibināšanu ar Krieviju. Meņševiku līderu uzticīgo kalpošanu buržuāzijai sevišķi spilgti raksturo tas fakts, ka tieši sociāldemokrātiskā valdība, kas Latvijā pastāvēja no 19,26. gada 17. decembra līdz 1928. gada 27. janvārim, bija tā, kas pret revolucionārajiem strādniekiem pieņēma likumu par lauka karatiesām un par progresīvo soda izciešanas sistēmu Latvijas cietumos.

Latvijas buržuāziskās valsts cietumos politiskajiem; ieslodzītajiem bija daudz, ļaunāki, apstākļi nekā cara laikā,. Cietumniekus izmantoja visādos darbos, bet uz. viņu. rēķina iedzīvojās dažādie cietuma ierēdņi. Darbnīcas, kurās cietumniekiem bija jāstrādā, bija īstas stimības un nāves laboratorijas. Lai arī cik stiprs būtu cilvēka organisms, Centrālcietumā tika atrastas metodes, kā salauzt ieslodzīto cīnītāju veselību.

Kad pret sociāldemokrātu valdības izstrādāto jauno režimu politisko ieslodzīto bendēšanai Latvijas strādniecības masās cēlās protesta vētra, kas aizrāva sev līdzi arī sociāldemokrātiskos strādniekus uzņēmumos, ar kuriem komunisti mēģināja nodibināt vienotu fronti, un eie turņos iesākās ieslodzīto bada streiki, s.-d. valdības oficiozs «Sociāldemokrāts» 1927. gada 5. augustā policista toni strādniekiem uzkliedza: «Cietums nav nekāda viesnīca.»

1927. gadā sociāldemokrātu valdībai inasu protesta dēļ tomēr neizdevās ievest dzīvē jauno cietuma režimu politieslodzītiem. To ieveda tikai 1933. gada vasarā, kad Vācijā jau Hitlers bija sagrābis varu pilnīgi savās rokās un Latvijā Ulmanis gatavojās pēc savu saimnieku norādījumiem sekot vācu piemēram. Tā sociāldemokrātiskās, valdības tieslietu ministrijas izstrādātajai instrukcijai, kura politiskos ieslodzītos nostādīja vienādos apstākļos ar kriminālistiem un pēc kuras tos sadalīja kategorijās, raugoties pēc tā, cik labi tie paklausīja cietuma priekšniecībai, vajadzēja gaidīt veselus sešus gadus. Meņševiku politiku šajā jautājumā ļoti labi raksturo Bruno Kalniņa vārdi, ko tas sacīja kādā sociāldemokrātu sapulcē 1924. gada 23. novembri: «Nav ko nožēlot savus biedrus — strādniekus darba vietās, ja tie ir pa. kreisi no sociāldemokrātiem. Lai viņi iet cietumā un iznīkst!»

Par socialdemokratu-meņševiku valdības otro «ievērojamo sasniegumu» jāuzlūko tas, ka tā nodeva kontrrevolucionarās buržuāzijas rokās vēl otru asu ieroci cīņai pret revolucionārajiem strādniekiem — lauka karatiesas. Zinot, ka lauka karatiesu ievešana izsauks lielu nemieru darbaļaužu masās, sociāldemokrātiskie ministri kā veikli politiski mākleri lauka karatiesas ievešanu viltīgi motivēja ar nepieciešamību cīnīties pret fašistiem, kuri jau toreiz aizvien drošāk sāka celt uz augšu savas galvas. Par to liecināja, piemēram, Oliņa fašistiskais pučs Valmierā. Bet sociāldemokrātiskie ministri nespēja ilgi noslēpties aiz - maskas. Viņiem ļoti gribējās parādīt savu dūri revolucionārajiem strādniekiem. Lūk, kādēļ valdības oficiozs «Sociāldemokrāts» tūliņ pēc lauka karatiesu ievešanas, 1927. gada 6. februārī; piedraudēja revolucionārajiem strādniekiem: «Nepareizi būtu domāt, ka bargais likums nepieciešams tikai Valmieras Oliņiem.» Socialdemokratu-meņševiku partijas 13. kongresā, kad Menders bija nodomājis «spēlēt opoziciju», sociāldemokrātu partijas daiļrunātājs F. Cielēns, kāpdams uz Mendera varžacīm, paskaidroja, ka sociāldemokrātiskās partijas Centrālkomitejās sēdē, kur ticis izlemts jautājums par lauka karatiesu ievešanu, arī Menders neesot izteicies pret lauka karatiesu piemērošanu.

Tādi bija socialdemokratu-meņševiku valdības «nopelni» Cīņā pret revolucionāro strādnieku kustību Latvijā.

Meņševiku partijas augšgalā atradās vairāk nekā desmit radnieciski un svainiski organizētu lideru ar Kalniņu ģimeni centrā. Šās partijas augšgals līdz ausīm bija ieaudzis buržuāziskās valsts aparatā. Tā vidū varēja atrast gan buržuāzisko valdību ministrus (R. Dukuru, F. Cielēnu un citus), gan vienkāršus politiskās pārvaldes spiegus (Bruno Kalniņu, Kaupiņu un citus). Buržuāzijai uzticīgais un centīgais spiegs Bruno Kalniņš 1921. gada maijā politiskajā pārvaldē uzrādīja strādnieku slepkavām LKP Centrālās Komitejas locekli biedru J. Šilfu (Jaunzemu), atklājot viņa īsto vārdu, bet 1928. gadā politiskā masu streika laikā politpārvaldes galvenais bende Fridrihsons apcietinātajiem strādniekiem gar acīm vicināja meņševiku partijas laikrakstu «Sociāldemokrāts» un pilnā balsī kliedza; «Tā vajag rakstīt, kā raksta Bruno Kalniņš! Tas ir īsts prokurora apsūdzības raksts pret komunistiem!»

Meņševikiem arī Latvijas bankas padomē bija savs pārstāvis — J. Celms, kas atviegloja viņiem piekļūšanu pie valsts kases. Viņu rokās bija arī Valsts kontroliera postenis. F. Cielēns, V. Bastjānis un citi saņēma no valsts kases lielas naudas sumas. Ar katru gadu vairojās meņševiku lideru nekustamie īpašumi. P. Kalniņam, toreizējam saeimas priekšsēdētājam, bija lauku mājas Zemgalē, vasarnīca jūrmalā un vasarnīca Mežaparkā. Par lepnu namu īpašniekiem kļuva Veckalns, Līventals, Dziļleja, Dzelzītis un citi. Lielus lauku īpašumus bija iegādājušies Bastjānis, Lindiņš, N. Kalniņš un citi. «Marksistam» F. Menderam piederēja lielas lauku mājas Tērvetes pagastā, kur viņa labā strādāja trīs puiši un četras meitas. Daži meņševiku lideri, kā N. Kalniņš, par lētu naudu ekspluatēja no Polijas ievestos strādniekus.

Tā bija partija, uz kuru attiecināms liekulīgais izteiciens: «Neskatieties uz maniem darbiem, bet klausieties uz maniem vārdiem!» Tā, slēpjoties aiz sociālismā frāzēm, izpildīja buržuāzijas aģentūras lomu darbaļaužu masās. Bez šās partijas atbalsta' buržuāziskie nacionālisti nebūtu spējuši izpildīt imperiālistu algotņu lomu, noturēties pie varas un tirgoties ar mūsu dzimtenes un tautas likteņiem.

Socialdemokratu-meņševiku partija šķēla Latvijas strādnieku kustību buržuāzijas interesēs un centās pakļaut strādnieku masas buržuāzijas ietekmei, lai stiprinātu kontrrevolucionarās buržuāzijas diktatūru cīņā pret strādnieku šķiras un visu darbaļaužu interesēm, cīņā pret sociālistisko revolūciju, kas bija uzvarējusi Krievijā.

1928. gada 22. augusta politiskais masu streiks sevišķi spilgti parādīja, ka parlamentārās pārvaldes metodes kļūst neērtas un bīstamas buržuāzijas diktatūras saglabāšanai Latvijā, un tāpēc buržuaziskie nacionālisti sāka gatavoties atklātas teroristiskas fašistiskas diktatūras nodibināšanai.

Ekonomiskā krize, kas iesākās 1929. gadā un kas vēl vairāk saasināja šķiru cīņu, mudināja buržuāziskos nacionālistus pasteigties ar fašistisko apvērsumu. Uz to viņus mudināja arī angļu «cietpaurainie» — imperiālisti, kas baidījās, ka tirdznieciskā līguma noslēgšana starp Latviju un PSRS un darbaļaužu aktivā cīņa par draudzīgu kaimiņu attiecību nodibināšanu ar Padomju Savienību var apdraudēt «sanitārā kordona» sistēmas pastāvēšanu. Pasteigties ar fašistisko apvērsumu Ulmaņa kliķi sevišķi steidzināja ari vācu fašisti

10. BURŽUĀZISKO NACIONĀLISTU FAŠISTISKA DIKTATŪRA

Pēc fašistisķā apvērsuma Vācijā K. Ulmanis 1933. gada vasarā «viesojās» pie hitleriešiem Berlīnē, kur saņēma direktivas par fašistiskā apvērsuma sagatavošanu un fašistiskās diktatūras, nodibināšanu Latvijā. Pēc K. Ulmaņa atgriešanās no Berlīnes latviešu nacionalisti sāka aktīvi gatavot Latvijā fašistisku apvērsumu, 1933. gada 21. novembrī likvidēja saeimas strādnieku un zemnieku frakciju. Socialfašisti, mēģinot iemidzināt darbaļaužu masu modrību, palīdzēja fašistiem sagatavot un pēc tam izvest Latvijā fašistisko apvērsumu.

F. Menders meņševiku partijas kongresā 1934. gada 3. maijā bravurīgi paziņoja: «Nekur nav rakstīts, ka Latvijā jābūt fašistu diktatūrai. Fašisma uzplūdi iet mazumā.»

Latvijas Komunistiskā partija, kas bija iedzīta dziļā pagrīdē, bija vienīgā partija, kas brīdināja darbaļaudis un aicināja viņus uz bezbailīgu cīņu pret draudošām fašisma briesmām.

Latviešu nacionālistiskā buržuāzijā nekad nebija cīnījusies par tautas neatkarību un brīvību, bet vienmēr tikai tirgojusies ar nacionālās suverenitātes karogu, pārdodot to gan par rubļiem, gan par markārn, gan par frankiem, gan par mārciņām un dolāriem. Tagad tā gatavojās izmest pār bortu ari buržuāziski demokrātisko brīvību pēdējās atliekas.

1934. gadā naktī no 15. uz 16. maiju K. Ulmaņa fašistiskā kliķe, balstoties uz aizsargu un policistu bruņotām bandām un armijas fašistisko virsniecību, visā Latvijā apcietināja un iemeta cietumos un speciāli ierīkotajā Liepājas koncentrācijas nometnē vairāk nekā 10 000 cilvēku, padzina saeimu un nodibināja Latvijā teroristisku fašistisku diktatūru. Fašistiskās diktatūras priekšgalā nostājās «korupcijas tēvs» K. Ulmanis. Visā Vācijas fašistiskā prese jūsmīgi apsveica fašistisko apvērsumu Latvijā. Fašistiskais apvērsums bija pats svarīgākais solis, lai Latviju pārdotu vācu fašistiem un sagatavotu to kā placdarmu fašistu karam pret Padomju Savienību.

Veselus divdesmit gadus no vietas, kamēr pie varas Latvijā atradās ārvalstu imperiālistu algotņi — latviešu buržuāziskie nacionālisti, bet jo sevišķi fašistiskās diktatūras periodā, buržuāzijā centās saindēt ar nacionalisma un šovinisma indi darbaļaužu apziņu, lai ekspluatētās masas novirzītu no revolucionārās šķiru cīņas ceļa, šķeltu tās un pakļautu savai ietekmei.

Latviešu nacionālistiskā buržuāzijā, kas ar amerikāņu, angļu un vācu imperiālistu palīdzību bija tikusi pie varas, vadoties no savām šaurajām šķiras interesēm, visiem spēkiem kultivēja Latvijā šovinismu, apspieda nacionālās minoritātes, rīkodamās veikli un viltīgi, slēpa savas ekspluatatoru tieksmes aiz tautas interešu , aizstāvēšanas, nacionālās kultūras un nacionālās atbrīvošanas karoga.

Veselus 20 gadus latviešu nacionālisti savos rakstījumos un runās bez gala skandināja par «vienotu tautu», par kopīgām tautas interesēm, piekopjot plašu sociālu demagoģiju, kuras nolūks bija apmānīt Latvijas darbaļaudis un novirzīt viņus no revolucionārās šķiru cīņas ceļa. Sevišķi pēc fašistiskā apvērsuma buržuāziskie nacionālisti skaļi jo skaļi atkārtoja, ka tagad «šķiru cīņā izbeigta», «tautas vienotība nodibināta», ka «latvietis latvietim nevar būt ienaidnieks», ka «latvietis latvietim vienmēr draugs».

Ulmanis un viņa ministri, fabrikanti un dažādie nacionalistu literāti, mēģinādami pielabināties strādniekiem, rīkoja dažādus svētkus, teica jūsmīgas runas, rakstīja garus romānus. Nebija tādu frāžu, no kurām būtu atteicies Ulmanis, pļāpājot, ka Latvijas strādnieks paceļoties «pāri visām mašinām, pāri visiem skursteņiem, pāri visām fabriku lielajām ēkām».

Ulmanis dēvēja strādniekus par saviem draugiem un, glaimojot strādniekiem, nekaunīgi meloja: «Arī uz jūsu pleciem stāv mūsu valsts pamati.» Bet šie liekulīgie vārdi nozīmēja vienīgi to, ka latviešu nacionālisti izmantoja Latvijas strādniekus kā savas peļņas pamatu, laupot tiem . visas politiskās tiesības. Sevišķi Ulmaņa ministrs A. Bērziņš daudz nopūlējās, lai sludinātu uzņēmēju un strādnieku interešu kopību. Pat lielkapitālists Benjamiņš, izmantojot strādnieku nabadzību, mēģināja nostāties labdara lomā, lai kultivētu šovinismu un atturētu strādniekus no šķiru cīņas.

«Latvietis latvietim var būt tikai draugs,» viltīgi sauca buržuāziskie nacionālisti, bet tajā pašā laikā tūkstošiem cilvēku slodzīja cietumos, atņēma strādniekiem visas politiskās tiesības, pazemināja darba algas. «Mums visiem jāuzu.purējas,» sacīja fašistu finansu ministrs Ēķis un aizliedza strādniekiem streikot, bet kokrūpniekiem piešķīra pabalstus. «Tauta — tā ir ideja par kopējām asinīm, par kopēju zemi. ..par kopēju godu,» sprediķoja Ulmanis, bet 70%» no visas zemes atradās budžu un muižnieku rokās.

Latviešu buržuāzijā veikli slēpa savas veikalu lietas aiz nacionālā karoga, cildinot latviešu veikalnieku un rūpnieku «godīgumu» un «centību». Lai radītu naidu starp tautām, tā sāka sludināt latviešu pārākumu par cittautiešiem. Budžu avīzē «Brīvā Zeme» parādījās «pētījumi», kas apgalvoja, ka latvieši piederot pie vienas no vistīrākajām āriešu rasēm. Tāpat kā Vācijā, arī Latvijā fašistiskā cilvēknīdēju «teorija» — rasisms kļuva par buržuāzisko nacionālistu karogu.

Paužot rasismu, pasludinot latviešus par izredzēto nāciju un vēršoties pret cittautiešiem, nacionālisti izsludināja latviešu valodu par obligātu valsts valodu, izmantodami to kā apspiešanas ieroci, uzspiežot to krieviem, poļiem, ebrejiem. Fašistiskā avīze «Latvis» (1934. gada 7. jūnijā) rakstīja, ka skolās, valsts un pašvaldības iestādēs, sabiedriskajā darbā un presē valodai esot jābūt «tikai vienai». Tai blakus nedrīkstot eksistēt «nekāda cita izloksne, ne valoda», jo to prasot «mūsu tautas gods un stiprums». «Jaunākās Ziņas» bija aizvainotas līdz asarām par to, ka uz precēm esot sastopami uzraksti svešā valodā, jo tos esot «sāpīgi lasīt». Latvietis pat nevarot «apēst pats savas jūras zivtiņu, kad no viņas kārbiņas nerēgotos pretī svešas zemes vārds». Tika izdota īpaša instrukcija, kas atklātās sapulcēs, publiskās lekcijās un dažādos priekšnesumos krievu, poļu un citas «svešas valodas» atļāva lietot tikai ar iekšlietu ministra vai arī ar viņa pilnvarotu personu atļauju. Kas neprata latviski, pat nedabūja sarunu pa telefonu. Vēl nejēdzīgāks bija noteikums par sūtījumiem uz ārzemēm: ja adrese bija uzrakstīta citā valodā vai arī neskaidrā latviešu valodā, sūtījumu adresātam nenosūtīja. Par instrukcijas izpildīšanu bija ļoti stingri norādījumi, un tos, kas instrukciju pārkāpa, sodīja ar 1000 latu lielu naudas sodu vai 6 mēnešiem cietuma, vai ar abiem sodiem reizē.

Latviešu valodu buržuāziskie nacionālisti pārvērta pār cittautiešu apspiešanas līdzekli, par šovinisma kultivēšanas ieroci. Cittautiešiem, kas dzīvoja Latvijā, atņēma tiesības brīvi izmantot sakaru līdzekļus un runāt savā mātes valodā publiskās lekcijās, atklātās sapulcēs un priekšnesumos. Šovinisma kultivēšanā latviešu buržuāziskie nacionālisti nogāja pat tik tālu, ka izvirzīja lozungu — «Darbu latviešiem!», kas nozīmēja atņemt darbu un maizi poļu, lietuviešu, krievu, febreju strādniekiem.

Paužot rasismu, nacionālo ierobežotību un neiecietību, sludinot latviešu nācijās pārākumu, izsludinot latviešu valodu par valsts valodu, buržuāziskie nacionālisti kultivēja nacionālo naidu darbaļaužu masās, lai buržuāzijas interesēs sašķeltu strādnieku šķiru.

Ar sevišķu niknumu latviešu buržuāziskie nacionālisti vērsās pret krieviem, krievu valodu un visu krievisko, jo krievu tauta viņiem bija visbīstamākā. Krievu tauta kā pirmā cilvēces vēsturē bija iznīcinājusi buržuāzijas kundzību un izlauzusi ceļu uz sociālismu. Krievu valodā bija visplašākā marksistiskā literatūra, tādēļ rīdīšana pret krieviem bija rīdīšana pret marksismu un pret austrumu lielo kaimiņu — Padomju Savienību. Nebija tādu melu, ar kuriem nacionālisti nevērstos pret visas pasaules darbaļaužu «triecienbrigādi». Katru dienu viņi tin viņu kalpi — meņševiki ķengājās avīžu, žurnalu slejās un grāmatās par lielo darbaļaužu tēviju, cenšoties ieaudzināt strādniekos un darba zemniekos neticību dižajai sociālismā valstij, ar kuru savas cerības par atbrīvošanos no svešzemju imperiālistu un savu vietējo nacionālistu jūga saistīja Latvijas strādniecība un zemniecība. Ar to viņi gribēja darbaļaudis atraut no lielās krievu demokrātiskās un sociālistiskās kultūras. Viņi centās izskaust no latviešu valodas vārdus, kas ilgā vēsturiskā attīstībā bija aizgūti no krievu valodas. Starp Latvijas buržuāzisko valsti un Padomju Savienību viņi cērttās uzcelt nepārejamu «Ķīnas mūri». To neatlaidīgi prasīja arī latviešu nacionālistu saimnieki — ārvalstu imperiālisti.

Atbilstoši buržuāzisko nacionālistu kontrrevoiucionarajiem, šovinistiskajiem nolūkiem viņu algotie «vēsturnieki» A. Švābe, F. Balodis, A. Tentelis un citi viltoja Latvijas vēsturi, laižot apgrozībā melīgo izdomājumu, ka krievu un latviešu tautas bijušas senatnē naidīgas. Viņi noklusēja un sagrozīja daudzos vēstures faktus, kas liecināja par latviešu tautas sensenajām draudzīgajām saitēm ar lielo krievu tautu. Viņi, piemēram, ņemtās noklusēt Ledus kauju, kas labvēlīgi ietekmēja ari latviešu tautas likteņus, un tajā vietā izdomāja leģendu par «labajiem zviedru laikiem», iai attaisnotu savu orientēšanos Uz imperiālistiskajiem Rietumiem un ASV un apgalvotu, ka latviešu tautas likteņus labvēlīgi ietekmējusi «Rietumu civilizācijā».

Cīņai pret revolucionāro kustību latviešu nacionālisti kā ieroci plaši izmantoja antisemitismu, lai šķiru cīņu ievirzītu nacionālā naida gultnē. Neapslāpējamo naidu, kas aizvien kvēlāk iedegās Latvijas darbaļaužu masās pret tautas apspiedējiem — latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem, pēdējie mēģināja vērst pret ebrejiem kā tautību. Viņi darīja to pašu, ko Krievijas cara mon- archija, kas savas kundzības nosargāšanai kultivēja antisemitismu un aicināja rīkot ebreju grautiņus. Jau pirmo Latvijā nodibināto fašistisko organizāciju «pro-‘ gramas» galvenais punkts bija cīņa pret ebrejiem, bet, pieaugot revolucionārajam noskaņojumam masās, sevišķi kopš 1932. gada; pie antisemītisma uri ta galējības — ebreju grautiņu sludināšanas — ķērās, visa Latvijas buržuāzijā. Sājā riebīgajā rīdīšanas kampaņā ļoti aktivi piedalījās arī garīdzniecība.

Kūdot pret ebrejiem, fašists M. Skujenieks meloja, ka Latvijā visi rūpnieki esot ebreji, bet strādnieki — latvieši. Fašistiskā A. Berga avīze «Latvis» aicināja boikotēt ebreju ārstus un advokātus. Sludinot antisemitismu, vajājot ebrejus, fašisti vispirms vērsās pret ebreju amatniekiem, sīkajiem tirgotājiem, trūcīgo darba inteliģenci, darbaļaudīm. Strādnieku ūn darba zemnieku masās valdošo trūkumu un nabadzību, ko bija radījusi latviešu nacionālistu diktatūra, buržuāziskā prese viltīgi un melīgi izskaidroja tādējādi, ka visam tam par iemeslu esot ebreji. Fašistu organizācijas «Aktivie latvju valsts sargi» savā lapelē «Zilais Ērglis» demagoģiski rakstīja, ka krizi Latvijā esot radījuši ebreji un ka bezdarbs šeit pastāvot tikai tāpēc, ka ebreji ieņēmuši latviešu vietas. Pat miera sludināšana neesot nekas cits kā ebreju maska, zem kuras viņi cīnoties «par pasaules iekarošanu». Pēc cariskās Krievijas melnsimtnieku parauga ebreju grautiņus sludināja fašistiskā lapele «Latgales Vārds», kas, kūdot pret ebrejiem, rakstīja, ka ebreju likumi prasot labākos no «kristītiem» nogalināt.

Latviešu nacionālisti cītīgi mācījās no vācu fašistiem ne vien sludināt antisemitismū, bet arī rīkot ebreju grautiņus. Un, mācot latviešu nacionālistus, vācu hitlerieši 1939, gadā Āgenskalnā vairākas reizes apmētāja akmeņiem ebreju tautības ielu gājējus.

Latviešu buržuāziskie nacionālisti nebūtu savu skolotāju — hitleriešu cienīgi, ja viņi, kūdot pret ebrejiem, reizē nekūdītu ari pret komunistiem. Latviešu naciona-, listu prese, izmantojot antisemītismu kā ieroci cīņā pret komunistu partiju, blēdīgi rakstīja, ka komunisti esot ebreji un ka marksisms esot ebreju mācība, ko viņi sludinot ebreju varas nodibināšanas interesēs.

Latviešu nacionālisti kūdīja ne vien pret krieviem un piekopa antisemītismu, viņi apspieda arī savus tautas brāļus — latgaliešus, kas runāja latgaliešu izloksnē, uzlūkodami latgaliešus par zemākas kārtas cilvēkiem, saukājot tos par «čangaļiem». Latviešu buržuāziskie nacionālisti uzskatīja Latgali par savu koloniju. Tautiskie nacionālisti izcirta Latgales mežus un izveda tās linus, izmantoja latgaliešus kā lētu darbaspēku. Viņi pārplūdināja Latgali ar latviešu ierēdņiem — «pelēko baronu» dēliņiem, kuri izspieda no darba vietām vietējo inteliģenci. Viņi vērsās pret latgaliešu izloksni, reizē apspiežot krievu valodu, ko latgalieši labi zināja. Viņi izsūca Latgales zemniekus.

«Latgalē,» rakstīja «Cīņa» 1934. gada septembrī, «ir neliela saujiņa baltiešu buržuāzijas, kolonizatoru, kuri, ieņēmuši ierēdņu un skolotāju vietas, sagrābuši labākās zemes, nežēlīgi apspiež un izsūc latgaļu, krievu un poļu zemniekus. Viņi ir apvienojušies speciālās latviešu biedrībās. Šās biedrības Daugavpils nodaļa iesniegusi Ulmanim lūgumu gādāt, lai nekustami īpašumi pierobežas joslā piederētu tikai latviešiem, t. i., kolonizatoriem.»

Izmantojot Latgales dabas bagātības шт ekspluatējot tas darbaspēku, latviešu nacionālisti reizē ar to pretojās katrai rūpniecības attīstībai Latgalē, lai latgaliešu zemnieki nevarētu atrast tur sev darbu. Ar kreditu sistēmas palīdzību tie centās nostādīt Latgales saimniecību pilnīgā atkarībā no sevis.

LKP CK paplašinātais plēnums, kas sanāca 1930. gada februārī — martā, savā lēmumā par nacionālo jautājumu norādīja, ka laviešu buržuāzijas politiku attiecībā uz Latgali var rezumēt divos vārdos: ņemt pēc iespējas vairāk, dot pēc iespējas mazāk.

Visu šo Latgales apspiešanas politiku pilnīgi atbalstīja latviešu meņseviki, kas aizvien un it visur sekoja buržuāzijai.

Latviešu nacionālisti perināja visneģēlīgākās «teorijas», it kā Latgale, kļūdama neatkarīga no latviešu buržuāzijas, «nosmaktu», jo tai «nepietiktu svaiga gaisa». Viņi, ekspluatēdami Latgali, reizē ar to nekaunīgi meloja, apgalvojot, ka Latgale pastāvot «vienīgi no kopējās valsts kases atbalsta». Bet dzīve rādīja, ka, pastāvot latviešu nacionālistu kundzībai, Latgalei patiešām trūka svaiga gaisa. Par to ļoti spilgti liecināja tas, ka kulturālā ziņā Latgale regresēja. Tā, piemēram, pēc 1925. gada iedzīvotāju skaitīšanas datiem, analfabētu skaits Latgalē bija 52,61%», turpretim pat cara režima laikā, pēc 1897. gada skaitīšanas datiem, analfabētu skaits Latgalē bija mazāks — 50,31%.

Latgales apspiešanas aizmaskošanai un attaisnošanai tika perinātas visādas šovinistiskas «teorijas». Kāds nacionālists Akermanis žurnālā «Burtnieks» bija iespiedis rakstu «Latvju apdraudētā tauta», kurā latgaliešus iztēloja kā bioloģiski zemākus radījumus, pielīdzinādams tos mežoņiem, kuri apdraudot latviešu augsto kulturu.

Dabiski, ka Latgales apspiešana radīja vietējos iedzīvotājos naidu, kas bija vērsts pret latviešu nacionālistiem — Latgales verdzinātājiem. Fašistu orgāns «Brīvā Zeme», stāstot par Ulmaņa braucienu uz Latgali 1934. gadā, bija spiests atzīties, ka valsts himnu Daugavpils tirgus sapulcē dziedājuši vienīgi ierēdņi, aizsargi, kareivji, vietējie tirgotāji, katoļu, pareizticīgo un citu konfesiju mācītāji. Himnas dziedāšana bijusi tik nožēlojama, ka Ulmanim pēc tās «nodziedāšanas» nācies stingra balsī uzkliegt: «Vēlreiz dziedāt no visas sirds!» Latgaliešu darbaļaužu naids vērsās arī pret latgaliešu buržuāziju, kas nodeva Latgali latviešu fašistiskās lielburžuazijas ekspluatācijai.

Latviešu nacionālisti kurināja nacionālo naidu arī pret poļiem un lietuviešiem, tajā pašā laikā plašos apmēros ievedot lietuviešu strādniekus un trūcīgos zemniekus un necilvēcīgi izmantojot tos par lētu samaksu budžu saimniecībās.

Nacionālisti, rīdīdami latviešus pret nacionālajām minoritātēm — pret krieviem, poļiem, lietuviešiem, ebrejiem un pret saviem tautas brāļiem latgaliešiem, gribēja saindēt ar šovinisma indi darbaļaužu apziņu, sašķelt Latvijas strādnieku šķiru buržuāzijas interesēs un ievirzīt proletariāta revolucionāro cīņu nacionālā naida gultnē.

Bet, kūdot latviešu strādnieku pret krievu, ebreju, lietuviešu un citu tautību strādniekiem, latviešu nacionālisti paši ļoti labi sapratās ar krievu baltgvardiem un ebreju buržuāziju un vienotā frontē ar tiem, kalpojot starptautiskajai imperiālistiskajai, buržuāzijai, apspieda Latvijas proletariātu. Fašistiskā avīze «Latvis», kas nenogurusi kurināja šovinisma ugunis, nevienu vārdu neiebilda pret to, ka valdības koalīcijā iegāja arī cittautieši.

Viņi ne pušplēsta vārda neiebilda arī pret to, ka vācu fašisti un krievu baltgvardi siroja pa visu Latviju, ka par cietumsargiem «brīvajā» Latvijā bija izraudzīti cariskās Krievijas cietumu rūdītie bendes, ka vairāki buržuāziskās armijas ģenerāļi un daudzi virsnieki bija ar sirdi un dvēseli kalpojuši «cittautiešiem» — kontrrevolucionarajiem krievu ģenerāļiem un admirāļiem, ka latviešu nacionālisti paši pa labi un pa kreisi pārdeva Latviju amerikāņu, angļu un vācu imperiālistiem.

Savā rakstā «Strādnieku šķira un nacionālais jautājums» V. I. Ļeņins paskaidro, ka «kapitālisti un muižnieki par katru cenu vēlas sašķelt dažādu nāciju strādniekus, bet paši šās pasaules varenie lieliski sadzīvo kopā». V. I. Ļeņins turpat norāda, ka «... gan pareizticīgie un ebreji, gan krievi un vācieši, gan poļi un ukraiņi, visi, kam ir kapitāls, vienprātīgi ekspluatē visu nāciju strādniekus»[24]. Šādu «ainu» varēja novērot arī Latvijas buržuāziskajā valstiņā.

Vienīgā partija, kas visus nacionālistiskās buržuāzijas diktatūras divdesmit gadus bezbailīgi un nesaudzīgi cīnījās pret šovinisma plūdiem Latvijā, bija Latvijas Komunistiskā partija. Savu kongresu un konferenču lēmumos, savos laikrakstos un uzsaukumos tā atmaskoja nacionālā naida kurinātājus, cīnījās pret nacionālo minoritatu apspiešanu un tautu naidam stādīja pretim tautu draudzību un proletārisko internacionālismu — visu tautību un visu zemju strādnieku brālīgu sadarbībā. Savā cīņā LKP vadījās no marksisma-ļeņinisma mācības nacionālajā jautājumā, ņemot par paraugu Padomju Sociālistisko Republiku Savienību, kur, pateicoties sociālistiskās revolūcijas uzvarai, pirmoreiz vēsturē tika iznīcināta nacionālā apspiestība, atrisināts nacionālais jautājums un izkaldināta nesatricināmā padomju tautu draudzība, kas ir diženās daudznaciju sociālistiskās valsts pamatu pamats.

LKP cīnījās pret ikkatru šovinisma sludināšanu, pret nacionālā naida kurināšanu, pret jebkādām vienas nācijās privilēģijām attiecībā pret citām nācijām. Šis uzdevums bija izvirzīts un pasvītrots vairākos LKP vadošo orgānu lēmumos.

Cīnoties pret šovinisma vilni Latvijā, LKP prasīja nacionālo minoritatu tiesību garantēšanu.

Jau 1913. gadā Platformas projektā Latvijas sociāldemokrātijas IV (Briseles) kongresam, kuru bija sarakstījis V. I. Ļeņins, palīdzot Latvijas boļševikiem ieņemt stingru marksistisku poziciju, bija sacīts: «Mēs prasām pilnīgu visu nāciju tiesību vienlīdzību valstī un noteiktu katra nacionālā mazākuma tiesību nodrošināšanu.»[25] No šā V. I. Ļeņina norādījuma vadījās Latvijas komunisti arī nacionālistiskās buržuāzijas diktatūras gados.

LKP cīnījās pret antisemītisma sludināšanu un ebreju grautiņu rīkošanu, aizrādot, ka šos zemiskos paņēmienus latviešu nacionālisti patapinājuši no cariskās Krievijas melnsimtnieku un vācu fašistisko barbaru arsenāla. LKP VIII kongress norādīja, ka «jāved nesaudzīga cīņa pret Latvijas ebreju un. citu grautiņu sludinātājiem un organizētājiem, atmaskojot tos masu priekšā; rādot masām īsto ceļu no nacionālisma uz šķiru cīņu».

LKP neatlaidīgi cīnījās arī pret Latgales apspiešanu,, pret tās pārvēršanu kolonijā, prasot savu kongresu un konferenču lēmumos plašu autonomiju Latgalei un tiesību uz pašnoteikšanos. Kad latviešu nacionālistu kolonizatori sāka no Latgales pierobežas rajoniem izraidīt latgaliešu, poļu un krievu zemniekus, LKP nostājās šo zemnieku pusē. Griežoties pie pierobežas zemniekiem ar aicinājumu, LKP savā centralorganā «Cīņa» rakstīja: «Latvijas kompartija Latvijas strādnieku vārdā protestē pret kolonizatoru un fašistu plāniem padzīt jūs no jūsu zemes. Prasām vienādas tiesības krievu, latgaļu uri poļu zemniekiem ar latviešiem kreditu, zemes, pasu un visās citās lietās.»[26]

Cīnoties pret nacionālo apspiestību un nacionālo naidu, ko kurināja latviešu buržuāziskie nacionālisti, lai šķeltu Latvijas strādniekus un saindēju viņu apziņu ar nacionālisma indi, LKP izvirzīja uzdevumu apvienot visu tautību strādniekus un pārējos darbaļaudis kopīgai vienotai cīņai pret visu tautību ekspluatatoriem. Nacionālā naida kurināšanai un nacionālistu mēģinājumiem sašķelt strādnieku kustību Latvijas komunisti stādīja pretim proletārisko internacionālismu — visu tautību strādnieku solidaritāti, pirmajā vietā liekot Latvijas strādnieku brālīgo saišu nostiprināšanu ar PSRS darbaļaudīm. Šis uzdevums kā sarkans pavediens vijas cauri visai LKP izdotajai literatūrai un atspoguļojas tās pieņemtajos lēmumos.

No otras puses, lai stiprinātu brālīgās saites ar Latvijas proletariātu, Padomju Savienības strādnieki un kolchoznieki pieņēma rezolūcijas pret balto teroru Latvijā un nacionālistu piekopto pretpadomju provokāciju politiku, ko realizēja Latvijas buržuāzijā pēc ārvalstu imperiālistu norādījuma.

Maskavas Staļina vārdā nosēktās autorūpnīcas strādnieki protestēja pret komjaunieša Eduarda Smiltena nošaušanu 1933. gada janvarī un Friča Gaiļa zvērisko noslepkavošanu Latvijas buržuāzijas politpārvaldes moku kambaros. Staļina autorūpnīcā noorganizējās vairākas jauniešu darba brigādes, kas saucās b. Smiltena vārdā. Šīs brigādes bija priekšzīmīgākās rūpnīcā un pārsniedza savus ražošanas plānus.

Kad varu Latvijā sagrāba fašistu kliķe un līdz ar to latviešu nacionālisti, amerikāņu un angļu imperiālistu un vācu fašistu mudināti, sāka aktivāk gatavoties uz karu pret PSRS, LKP vēl enerģiskāk pasvītroja, ka Latvijas proletariātam jāpastiprina savas saites ar Padomju Savienības darbaļaudīm.

Latviešu nacionālistu riebīgajai melu kampaņai un viņu mēģinājumiem graut latviešu un krievu strādnieku solidaritāti, kas bija izveidojusies ilgās un varonīgās cīņās, LKP stādīja pretim plašu izskaidrošanas darbu masās, atmaskojot nacionālistus un aicinot Latvijas darbaļaudis vēl ciešāk sakļauties ap Padomju Savienību, vēl vairāk nostiprināt Latvijas un Padomju Savienības darbaļaužu solidaritāti.

Augstu turot proletāriskā internacionālisma un tautu draudzības karogu, LKP rūpējās arī par to, lai nostiprinātu nomāju valstu — Igaunijas, Latvijas, Lietuvai un Polijas strādnieku solidaritāti.

Kad 1928. gadā bija sabiezējuši kara mākoņi, kad draudēja panu Polijas agresija pret Lietuvu un imperiālistu karš pret Padomju Savienību, Lietuvas Komunistiskās partijas 4. konferenci apsveikt bija ieradušies Polijas, Igaunijas, Latvijas un Somijas kompartiju pārstāvji. Konference savā sveicienā «Mūsu kaimiņu brāļu partijām» norādīja, ka «Baltijas un Polijas kompartijā vadīto strādnieku un zemnieku priekšā stāv grūts un atbildīgs uzdevums — visiem iespējamiem līdzekļiem aizkavēt Polijas un Baltijas zemju ievilkšanu karā pret PSRS un, ja karš sākas, pārvērst karu pret PSRS karā pret savu pašu buržuāziju»[27].

Sakarā ar draudošām kara briesmām tika publicēts Lietuvas, Polijas, Vācijas, Rietumbaltkrievijas, Rietumukrainas un Latvijas komunistisko partiju Centrālo Komiteju aicinājums «Visiem Lietuvas, Polijas, Rietumbaltkrievijaš, Rietumukrainas, Vācijas un Latvijas strādniekiem, zemniekiem, kareivjiem un visiem darbaļaudīm», kas beidzās ar lozungu: «Lai dzīvo brālīgo Lietuvas, Polijas, Vācijas un Latvijas tautu tuvinā: šanās!»

Kā redzam, Latvijas Komunistiskā partija, kas bija Iedzīta dziļā pagrīdē un tika nemitīgi vajāta, nesaudzīgi cīnījās pret šovinisma plūdiem, pret nacionālā naida kurināšanu, pret darbaļaužu šķelšanu un nacionālistu mēģinājumiem saindēt viņu apziņu ar nacionālisma indi. Pret nacionālismu un šovinismu komunisti cīnījās, atmaskojot buržuāziskos nacionālistus un audzinot masas proletāriskā internacionālisma un tautu draudzības garā.

Mēs mīļam savu tautu, viņas valodu, mīlam savu dzimteni, drošā balsī sacīja latviešu komunisti — savas tautas interešu patiesie aizstāvji, atceroties V. I. Ļeņina rakstu «Par lielkrievu nacionālo lepnumu», mēs esam lepni, uz savu daudzciefušo tautu, kura cauri gadsimtu verdzībai iznesusi savu valodu, izkopusi to kā pilnīgi derīgu ieroci visa tā satura izteikšanai, ko dod zinātnes, mākslas un technikas attīstība visā pasaulē. Mēs mīlam savas tautas valodu, kurā rakstītas Raiņa revolucionārās dzejas un Andreja Upīša daiļrade, kurā runāja 1905. gada revolūcijas cīnītāji Latvijā, runāja slavenie sarkanie latvju strēlnieki, runā latviešu strādnieki un darba zemnieki, kas cīnās par atbrīvošanos no ārvalstu imperiālistu un latviešu buržuāzisko fiacionalistū jūga. Mums kaunā jānosarkst, ka mūsu tautas valodu, kurā sarakstīts tik daudz cildenu un cēlu mākslas un zinātnes darbu, izmanto buržuāziskie nacionālisti reakcijas, tumsonības sludināšanai un reliģijas māņu kultivēšanai. Mēs esam dziļi sagrauzti, ka fašisti ar varu uzspiež šo valodu latgaļiem, krieviem, poļiem, ebrejiem, pārvērš mūsu tautas skaisto valodu citu tautu acīs no brīvības, dailes un darba ieroča par ieroci, kas nes tiem spaidus, reakciju un kolonizāciju, atņem darbu un maizi. Mēs esam lepni par mūsu tautas varonīgo pagātni. Būdama maza tauta, tā, cīnīdamās roku rokā ar diženo krievu tautu pret dzimtbūtniecību un kapitālistisko verdzību, ieņēmusi izcilu vietu Krievzemes atbrīvošanās kustības vēsturē. Mums sāpīgi redzēt, kā verdzina mūsu tautu latviešu buržuāziskie nacionālisti, pārdodot skaisto Latviju amerikāņu un angļu imperiālistiem un vācu fašistiem. Mēs lepojamies ar to, ka mūsu -ttuta nav noliekusi savu muguru zem verdzinātāju sitieniem, bet saslējusies cīņai pret tiem. Mēs lepojamies ar to, ka latviešu strādnieku šķira, ejot mūsu tautas atbrīvošanas kustības priekšgalā, cīņās izkaldinājusi komunistu partiju, kura ilgus gadus cīnījusies kā lielā Ļeņina dibinātās slavenās komunistu partijas kaujas pulks, nebaidoties nekādu grūtību un neatsakoties ne,no kādiem upuriem mūsu daudzcietušās tautas labā.[28]

Gatavojot karu pret austrumu lielo kaimiņu un reizē gatavojoties nodot latviešu tautu vācu fašistiskajiem barbariem iznīcināšanai, fašisti vērsās ar «uguni un zobenu» pret katru progresivas domas izpaudumu. Viņi gadu no gada pagarināja kara stāvokli Latvijā, un pēc tam, izdodot likumu par «kārtību un drošību valstī», faktiski paturēja to pašu kara stāvokli. Viņi neaprobežojās ar to, ka bija atņēmuši LKP visas legālās darbības iespējas.,Viņi aizliedza izrādīt ari mūsu izcilā Tautas rakstnieka Andreja Upīša lugas. 1935. gadā sakarā ar Raiņa 70. dzimšanas dienu K. Ulmaņa galma literats J. Lapiņš gānījās par mūsu tautas lielo dzejnieku ulmaniešu avīzes «Krīvā Zeme» slejās, izteikdamies, ka Raiņa sagaidīšana Latvijā 1920. gadā esot reizē bijusi viņa bēru procesija, jo Rainis viscaur atrodoties socialisma gūstā.

1938. gada jūnijā Rīgā ieradās vācu kreiseris «Köln», ko svinīgi sagaidīja kā vietējie vācu baroni, tā ari latviešu nacionālisti, bet LKP uz to atbildēja ar uzsaukumu «Neatdosim Latviju Hitleram!». Šo uzsaukumu LKP iespieda vairākos izdevumos, un tas tika plaši izplatīts visā Latvijā. «Neatdosim Latviju Hitleram!» — šis lozungs skaļi atskanēja pilsētās un laukos, modināja un sauca nesalaužamā tautas frontē visu tautu cīņā pret mūsu niknākajiem ienaidniekiem, par Latvijas neatkarību, par brīvību.

Sakarā ar minētā uzsaukuma plašu izplatīšanu Latvijā un tā lielo ietekmi tautas masās 1938. gada 15. septembrī politiskās pārvaldes priekšnieks speciālā ziņojumā iekšlietu ministrijas administratīvā departamenta direktoram rakstīja: «Komunistiskās organizācijas un viņu nelegālā prese ir panākušas, ka iedzīvotājos ļoti nopietni paceļas jautājums par Latvijias neatkarību. 'Sevišķi krasi šo jautājumu debatē pēdējā laikā. Komunistiskā uzsaukuma «Neatdosim Latviju Hitleram!» saturs tiek pat no tādiem pilsoņiem labvēlīgi uzņemts, kas vēl nesen noraidīja komunismu.»[29] Mēnesi vēlāk politpārvaldes priekšnieks ziņoja iekšlietu ministram, ka uzsaukums «Neatdosim Latviju Hitleram!» atkal plaši izplatīts Latvijā. Par uzsaukuma lielo ietekmi tautas masās politpārvaldes priekšnieks ziņoja: «Strādnieku noskaņojums stipri naidīgs Vācijai, un kā vienīgo glābēju tie uzskata PSRS.»[30]

Virzot fašistisko Latviju Berlīnes diplomātu gultnē, tūliņ pēc Minhenes nolīguma Ulmaņa ārlietu ministrs Munters. žurnālā «Sējējs» 1938. gada novembra numurā rakstīja: «Mūsu lacu priekšā top jauna Eiropa. Mēs esam gājuši līdzi laikmetam ir kulturā, ir saimniecībā, ir valsts organizācijā un, beidzot, arī sociālās sistēmas uztverē. Mums ari ārpolitiski jāiekļaujas jaunajā Eiropā.»

Budziskās «Zemnieku savienības» oficiozs «Brīvā Zeme», mājot ar roku hitleriešiem, 1939. gada 13. februārī rakstīja: «Nacionālsociālistiskais nopamatojums, kas vērojams visā tagadējā Vācijas pasaules uzskatā, mums daudz vieglāk saprotams nekā tradicionālās demokrātijās valstīs... Vācijas stāvokli Baltijas jūras telpā mēs esam arvien pilnā mērā atzinuši un ierādījuši tam pienācīgu vietu mūsu ārpolitikas apsvērumos.»

No Muntera un «Brīvās Zemes» nemaskētajiem paziņojumiem bija skaidrs, ka mūsu tautas nodevēji jau ver vaļā durvis Hitlera armiju ienākšanai Latvijā. Uz to LKP centralorgans «Cīņa» atbildēja ar ievadu «Celsim trauksmi!». Griežoties pie mūsu tautas laikā, kad vācu fašisti jau bija sagrābuši Cechoslovakiju, Komunistiskā partija aicināja: «Neatļausim Ulmaņa-Muntera valdībai atdot Latviju Hitleram! Lai mēs nepiedzīvotu čechu un slovaku tautu likteni, lai mūsu brīvības cīņās radītajai armijai nebūtu jāpiedzīvo kauna pilna kapitulācija, neļausim Ulmanim un Munteram atdot Latviju Hitleram. Organizēsim vistuvākā laikā stipru un varenu tautas fronti Latvijā, kura gāzīs Ulmaņa fašistisko despotiju un nodibinās revotucionaru tautas frontes valdību, kas atdos latvju tautai nolaupītās demokrātiskās tiesības un brīvību, noslēgs savstarpēju palīdzības līgumu ar Padomju Savienību, vienīgo, patieso mazo un apspiesto tautu draugu un aizstāvi, kura vedīs latvju tautas spēkus cīņā pret ārējiem iebrucējiem.»[31]

1939. gada maijā, kad hitleriskā Vācija bija jau sagrābusi Austriju, Cechoslovakiju un Dāniju un kad vācu fašistiskais zvērs gatavojās izdarīt lēcienu uz Baltiju, latviešu fašisti kopā ar ulmaniešu uzaicinātajiem vācu fašistiskajiem barbariem rīkoja bravurīgu demonstrāciju Rīgas ielās, svinot Rīgas darbaļaužu slepkavošanas divdesmito gadadienu — 1919. gada 22. maiju. Viņi te apliecināja savu «brālību» ar latviešu tautas slepkavām un reizē arī gatavību rīt ar ieročiem rokās kopīgi iet karā pret Padomju Savienību. Uz vācu fašistu pieprasījumu K. Ulmanis svītroja no Latvijas buržuāziskās diktatūras svinamo dienu saraksta 22. jūniju — dienu, kad 1919. gadā pie Cēsīm sakāva vācu «landesveru» un «dzelzs diviziju». Tajā vietā viņš pasludināja citu svinamo dienu — 11. augustu, kad 1920. gadā tika noslēgts miers ar Padomju Savienību, iztēlojot to kā dienu, kad Latvija esot atbrīvojusies no Krievijas ilggadējā jūga. Tas liecināja, ka latviešu un vācu fašisti kopīgi gatavo karu pret Padomju Savienību un latviešu tautai viņi gatavo jaunu asinspirti, kuru tai ari nācās izbaudīt 1941. — 1944. gadā.

Sarunās, kas 1939. gada pavasari norisinājās starp PSRS, no vienas puses, un Angliju un Franciju, no otras puses, noskaidrojās, ka pēdējās tajā gadījumā, ja Vācija uzbruktu Padomju Savienībai, atsakās garantēt Baltijas valstu drošību un ka tās paliks neitrālās, ja Vācija uzbruks caur Baltiju.

Naids pret nodevējiem tautas masās aizvien pieauga. «Cīņa» 1939. gada oktobri rakstā «Lielā atbrīvošana» aizrādīja, ka «Ulmaņa fašistiskā valdība tautā nebauda nekādu uzticību» un ka šī valdība balstās uz šauru kliķi un kailu varu. Tauta gaida savu atbrīvošanu, tā simpatizē Padomju Savienībai. Bet līdz ar to LKP brīdināja darbaļaudis, ka nevajag tomēr domāt, ka Ulmaņa kliķe pati atteiksies no varas. Tautai pašai jāgāž tagadējā fašistiskā iekārta. Priekšā stāv sīvas cīņas, kurās būs vajadzīga drosme un strādnieku šķiras visciešākā vienība. Nepareizs ir uzskats, ka mūs atbrīvos kādi ārēji spēki. Brīvība jāizcīna mums pašiem.

Politpārvaldes aģenti, sekojot strādnieku noskaņojumam Rīgas fabrikās, 1939. gada 1. jūnijā ziņoja savai priekšniecībai, ka «strādnieki pret Vāciju noskaņoti naidīgi un izsakās, ka viņi, ja tas būs vajadzīgs, ar ieročiem rokās nostāšoties pret Vācijas agresivajiem nolūkiem»[32].

Politpārvaldes priekšnieks slepenā ziņojumā iekšlietu ministram 1939. g. novembrī ar drebošu roku rakstīja: «Strādnieki tic Komunistiskajai partijai, PSRS valsts iekārtai un Sarkanarmijai... bet par valsts un ministra prezidenta kungu smejas un ņirgājas.»[33]

Steidzoties izraisīt karu pret Padomju Savienību un cerot tādā ceļā glābties no tautas dusmām, Ulmaņa fašistiskā kliķe 1939. gada 7. jūnijā noslēdza ar Hitleru neuzbrukšanas paktu un reizē paziņoja, ka Latvijai vairs nav vajadzīgas nekādas lielvalstu garantijas. Un, kaut ari Ulmaņa kliķe, tautas spiesta, 1939. gada 5. oktobrī noslēdza ar Padomju Savienību draudzības un savstarpējas palīdzības līgumu, pēc kura Padomju Savienība ieguva tiesības ierīkot Kurzemes piekrastē padomju kara flotes bāzes miera sargāšanai un Austrumu frontes stiprināšanai Baltijas jūras piekrastē pret hitleriskās Vācijas agresiju, taču šo līgumu Ulmaņa kliķe pildīt nedomāja. Par to liecināja turpmākie fakti. Kad 1939. gada 1. decembrī Somija iesāka karu pret Padomju Savienību, lai ievilktu to ilgstošā karā un novirzītu vācu agresiju uz austrumiem, Ulmaņa valdība aktivi atbalstīja Somijas provokāciju. Tika rīkotas provokācijās pret padomju kara flotes bāzēm Kurzemes piekrastē. Budžu dēliņu — studentu organizācijas «Fraternitas Rusticana» sanāksmē Ulmanis lamājoties vērsās pret Padomju Armijas daļām, kas Baltijas jūras piekrastē sargāja mieru un reizē sargāja latviešu tautu no bojā ejas, un prasīja padomju karaspēka daļu drīzāku padzīšanu no Latvijas. 1939. gada 1. decembrī Valmieras apriņķa priekšnieks 8. Valmieras aizsargu pulka sanāksmē bravurīgi teica fašistiem: «Mēs pratīsim un arī atsvabināsimies no šās bagažas, kas mums ir pretīga un lieka, — no līguma ar PSRS.»

Latvijas armijas ģenerālštābs ķērās pie vispārējās mobilizācijas plāna izstrādāšanas, paziņojot, ka Latvijai jābūt gatavai palīdzēt saviem «sabiedrotajiem». 1939. gada decembrī un pēc tam 1940. gada martā notika slepenas apspriedes, kurās piedalījās Baltijas valstu ģenerālštābu priekšnieki un ārlietu ministri, lai izveidotu pretpadomju militāru bloku, iekļaujot tajā arī Somiju. Latvijas buržuāziskās armijas ģenerālštābā priekšnieks Rozenšteins neoficiālās viesībās 1939. gada decembrī par godu vācu repatriantiem uzsauca tostu Vācijas galīgajai uzvarai, teikdams, ka tfkai vācu uzvara paglābšot Latviju no «sarkano jūga». 1940. gada 10. februārī kādā budžu sanāksmē K. Ulmanis turēja runu, ko trekniem burtiem-pārdrukāja visa Latvijas fašistiskā prese. Bankrotējušais «valsts un ministru prezidenta kungs», par kuru tauta jau atklāti ņirgājās, aicināja, lai katrā lauku mājā viens vīra cilvēks būtu gatavs uzvilkt uniformu un parūpētos vismaz «par diviem krekliem un citiem veļas piederumiem — diviem dvieļiem un arī pāri labiem zābakiem». Un, lai budžiem liktu saprast, ka kuru katru dienu var sākties karš pret Padomju Savienību, Ulmanis vēl piebilda: «Ja tā nebūtu nopietna lieta, es par to nerunātu šinī brīdī.»

Latvijas Komunistiskā partija, iedzīta dziļā pagrīdē, aizstāvot savas tautas intereses, nenogurusi brīdināja tautu no tai draudošām briesmām. Tās lozungi — «Neatdosim Latviju Hitleram!», «Nost Ulmaņa fašistisko diktatūru!», «Par draudzības un savstarpējas palīdzības līguma noslēgšanu ar PSRS!», «Par Latvijas brīvību un neatkarību!» — šajos satrauktajos apstākļos kļuva par visas tautas lozungiem. Plašās darbaļaužu masas sāka atklāti izteikt savas simpātijās lielajai miermīlīgajai sociālismā zemei — Padomju Savienībai un tajā pašā laikā izteikt atklāti arī savu naidu pret tautas nodevējiem un verdzinātājiem — latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem. LKP brīdināja tautu, ka Ulmaņa fašistiskās kliķes palikšana pie varas nesīs tai neizsakāmu postu.

Šajā atbildīgajā brīdī nacionālistu noziedzīgos nodomus izjauca Padomju Savienības konsekventā miera politika. Lai nosargātu mieru Baltijā, kad otrais pasaules karš jau bija sācies, un lai nostiprinātu Austrumu fronti pret hitlerisko Vāciju, Padomju Savienības valdība 1940. gada 16. jūnijā iesniedza notu Latvijas fašistiskajai valdībai, pieprasot Latvijas un Padomju Savienības drošības interesēs ielaist Latvijas teritorijā padomju karaspēka papildu kontingentus. Ņemot vēra tautas masu noskaņojumu Latvijā, kas bija naidīgs nacionālistiem, Ulmaņa kliķe neuzdrošinājās noraidīt Padomju Savienības taisnīgo prasību, kas bija vispirms latviešu tautas interesēs, un 17. jūnijā padomju karaspēks ienāca Latvijā.

Latviešu tauta, kas divdesmit gadus bija smakusi tautas nodevēju — buržuāzisko nacionālistu verdzības jūgā, sagaidīja ar gavilēm slaveno padomju karaspēku, kas nāca sargāt mieru Baltijā, un steidzās tam pretim ar ziedu klēpjiem. Tauta izmantoja labvēlīgo situāciju un savas cīņās rūdītās Komunistiskās partijas vadībā padzina ārvalstu imperiālistu aģentus — latviešu nacionālistu nodevīgo kliķi un pār izmocītās Latvijas pilsētām un laukiem pacēla Padomju sarkano miera un brīvības karogu.

Izpildot tautas gribu, tās nelokāmo prasību, 1940. gada 14. un 15. jūlijā ievēlētā Tautas Saeima 21. jūlijā izsludināja padomju varu Latvijā un savā vēsturiskajā deklarācijā paziņoja: «Atrisinot jautājumus par valsts varas raksturu, mēs vēršam savus skatus uz mums draudzīgo Padomju Savienības tautu vēsturisko pieredzi un lielo priekšzīmi. Padomju Savienības tautu lielā vēsturiskā pieredze māca, ka vienīgi padomju vara ir patiesa darbaļaužu interešu izteicēja un sargātāja, tā ir patiesa tautas vara, kad zemē valda pati tauta, bez lielgruntniekiem un kapitālistiem.»

5. augustā PSRS Augstākās Padomes vēsturiskā VII sesija uzņēma Latviju, Lietuvu un Igauniju Padomju Savienības sastāvā. Līdz ar iestāšanos lielajā daudz- naciju sociālistiskajā valstī — Padomju Sociālistisko Republiku Savienībā ntazā Padomju Latvija ieguva neuzvaramu spēku — visas lielās Padomju valsts spēku. Biedrs V. M. Molotovs, runājot sesijā, sacīja: «Nav šaubu par to, ka šo republiku iestāšanās Padomju Savienībā nodrošinās tām strauju saimniecisko kāpinājumu un vispusīgu nacionālās kultūras uzplaukumu, ka līdz ar iestāšanos Padomju Savienībā viņu spēki daudzkārt pavairosies, viņu drošība tiks nostiprināta un līdz ar to vēl vairāk pieaugs lielās Padomju Savienības varenība.»

Dzīve Vjačeslava Michailoviča Molotova vārdus drīz vien apstiprināja. Padomju Latvijā iezīmējās strauja augšupeja kā saimnieciskā, tā kultūras laukā. Nedaudzie pirmskara mierīgās celtniecības mēneši Padomju Latvijā spilgti parādīja to, kāds varens un neizsmeļams saimnieciskā un kultūras uzplaukuma avots ir padomju iekārta un Latvijas ciešās un nesaraujamās saites ar vareno Padomju Sociālistisko Republiku Savienību.

11. MŪSU TAUTAS BENDES

Kad 1940. gadā Latvijā nodibinājās Padomju vara, daļa latviešu buržuāzisko nacionālistu steigā repatriējās uz Vāciju, bet pārējie noslēpās tepat Latvijā un, cik vien spēja, no savām paslēptuvēm kaitēja jauncelsmes darbam. Bet, kad 1941. gada jūnijā vācu fašistu laupītāju ordas ielauzās Padomju Savienībā un līdz ar to arī Padomju Latvijā, latviešu nacionālisti izlīda no savām paslēptuvēm, lai palīdzētu hitleriešiem veikt viņu noziedzīgos plānus un nodomus — iznīcināt diženo Padomju valsti — PSRS, likvidēt Padomju Latvijas patstāvību un neatkarību, pārvērst Latviju par Vācijas koloniju, iznīcināt latviešu tautu un tās nacionālo kulturu, izlaupīt Latvijas rūpniecību un lauksaimniecību.

Latviešu buržuāziskie nacionālisti līdz ar to kļuva par latviešu vāciskajiem nacionālistiem, tāpat kā šodien viņu nožēlojamās atliekas ir latviešu amerikāniskie un angliskie nacionālisti.

Pārliecināti par savu drīzo uzvaru, hitlerieši kara sākumā lielmanīgi neveltīja latviešu nacionālistiem nekādu vērību, kaut gan tie visādi centās izkalpoties un iztapt okupantiem. Tiem uzticēja tikai bendes un slepkavu pienākumus. Briesmīgās slepkavības, ko sarīkoja okupanti Latvijā, lai iznīcinātu padomju cilvēkus, tika izdarītas galvenokārt ar aizsargu un policistu formās tērpto latviešu buržuāzisko nacionālistu rokām.

Pēc sakāves pie Staļingradas hitlerieši no jauna pasludināja Latvijas «pašpārvaldi» un «patstāvību». Tā bija nepieciešama latviešu «brīvprātīgo» vervēšanai frontes vajadzībām.

Ulmaņa buržuāziskās diktatūras laikā audzētie latviešu nacionālistu kadri tagad vēl vairāk nekā agrāk centās kalpot hitleriešiem. Iekšlietu ģenerāldirektors Dankers, vairākkārt apbalvotais Ulmaņa ģenerālis, pilna balsī kliedza, griezdamies pie latviešu nacionālistiem: «Jums nav jāatpaliek no vāciešiem. Jūsu vieta leģionā.» Bijušais finansu ministrs A. Valdmanis okupācijas laikā «pašpārvaldē» bija tieslietu un finansu ģenerāldirektors, kas bez ierunām izpildīja valsts komisārā Lozes un ģeneralkomisara Drehslera rīkojumus. Ulmaņa tuvākais draugs M. Prīmanis okupācijas laikā bija «izglītības» ģenerāldirektors. Ģenerālis Bangerskis, kas bija vadījis Kolčaka soda ekspedicijas pret Sibirijas zemniekiem, pēc tam komandējis diviziju Latvijas fašistiskajā armijā un bijis 1927. gadā «kreisās» valdības kara ministrs, okupācijas laikā bija «latviešu leģiona» inspektors. K. Ulmaņa draugs Tīdemanis pēc gestapo norādījuma savāca 350 banditus īpašā hitleriešu policijā, kaš nodarbojās ar ieslodzīto padomju pilsoņu spīdzināšanu un bendēšanu. Tautas un dzimtenes nodevējs Veiss noorganizēja «nāves bataljonu», kas piedalījās padomju pilsoņu apšaušanā. Šo slepkavu bataljonu hitlerieši izmantoja ne tikai Latvijā, bet sūtīja to arī uz Lietuvu, Baltkrieviju un Poliju bendēt padomju cilvēkus.

Bijušais Ulmaņa policists V. Arājs, turīga tēva izvirtis dēliņš un nodzēries korporelis, jau pirmajās vācu okupācijas dienās noorganizēja savu bandu, kas ar savām zvērībām un slepkavībām centās pārspēt visu citu latviešu vācisko nacionālistu briesmu darbus. Šās bandas dalībnieki, kas sevi sauca par «Arāja zēniem», efekta dēļ uz piedurknēm uzšuva zaļu lentu ar miroņa galvu un krusteniski saliktiem stilba kauliem. Banda neatzina nekādas tiesiskas normas un izmeklēšanu. Katru padomju cilvēku, kurš tiem nebija pa prātam vai arī kura mantu tie bija iekārojuši, «Arāja zēni» vienkārši nošāva un mantu sadalīja uz galviņām.

Par uzticīgu kalpošanu vācu okupanti Arāju drīz vien paaugstināja: viņu iecēla oficiālā vācu fašistu amatā — par drošības policijas pārvaldes priekšnieku, piešķīra tam majora pakāpi un apbalvoja ar nopelnu krustu.

«Kas pulcējās šajās bandās, kas bija tie, kas savas rokas mērcēja nevainīgu cilvēku — strādnieku, inteliģentu, darba zemnieku, sieviešu un bērnu asinīs?» vaicāja rakstniece A. Sakse. Un viņa pati atbildēja: «Tie bija cilvēki, kas paraduši dzīvot izvirtušu bezdarba dzīvi uz strādājošo sviedru rēķina, naktis pavadīt greznos lokālos alkohola murgos, dienās sust mīkstos spilvenos un paslaistīties uzņēmumu kantoros, bet laukos izrīkot kalpus un gājējus.»[34]

Jau pirms kara, 1939. gadā, Karalaučos Hitlers bija pārmetis vācu baroniem, ka viņi, saimniekojot Latvijā vairākus gadsimtus, nebija iznīcinājuši latviešu tautu. «Nākotnē šo kļūdu vairs nedrīkst atkārtot,» bija teicis Hitlers. Un fašistiskie barbari kopā ar latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem trīsarpus gadus darīja visu, ko vien spēja, lai izlabotu vācu baronu pielaisto «kļūdu», t. i., lai iznīcinātu mūsu tautu.

«Apsūdzības rakstā par vācu fašistisko iebrucēju ļaundarībām Latvijas, Lietuvas un Igaunijas PSR teritorijā»[35] teikts, ka Himlers, dodot vispārīgus rīkojumus par «Ostlandes» (Baltijas) tautām, bija pasvītrojis, ka latvieši, lietuvieši un igauņi piederot pie zemākas rases un ka šim apstāklim ari jānosakot attiecības pret šīm tautām. Himlers bija norādījis, ka galvenā latviešu, lietuviešu un igauņu masa jāizsūta uz Vāciju izmantošanai darbos, bet atbrīvotajā teritorijā jānovieto uz dzīvi vācieši.

Arī vācu policijas ģenerālis briesmonis Jekelns tiesas nopratināšanā apliecināja, ka Himlers, sūtot viņu uz Baltiju, bija teicis, ka pēc Vācijas galīgās uzvaras tos latviešus un igauņus, kas centīgi strādājuši Vācijas labā, nākšoties ģermanizēt, bet visus pārējos latviešus un igauņus vajadzēšot pārvietot no Baltijas uz Vāciju, kur tos izmantošot darbos, bet atbrīvoto telpu piepildīšot vācieši.

Vācu fašistiskie iekarotāji kopā ar latviešu vāciskajiem nacionālistiem uz laiku okupētajā Padomju Latvijas teritorijā iznīcināja vairāk nekā 600 tūkstošus mierīgu padomju iedzīvotāju un kara gūstekņu, kā ari aizdzina verdzībā uz Vāciju ap 280 tūkstošu padomju pilsoņu.

Hitleriskie briesmoņi pārklāja visu Latviju ar cietumu, koncentrācijas nometņu un geto tīklu. Latvijas teritorijā bija 87 moku vietas. Šeit atrastas ap 700 vietu, kur vācu fašisti kopā ar saviem sulaiņiem — latviešu vāciskajiem nacionālistiem aprakuši noslepkavoto līķus. Visu šo masu kapu kopplatība ir vairāk nekā 40 hektāru liela.

Nekad Latvijas darbaļaudis neaizmirsīs kapenes Rumbulā, Dreiliņos, Salaspilī, Biķernieku mežā, Ziepniekkalnā, pie Daugavpils un Šķēdes rajonā pie Liepājas, kur stāvā jūras krastā astoņus metrus platā kapa kopa stiepjas vairāk nekā divi kilometri garumā. Nekad, nekad mēs nedrīkstam aizmirst, ka mūsu tautas kangari palīdzēja vācu fašistiem varmācīgi ņemt no maziem bērniem asinis vācu kara slimnīcām, palīdzot viņiem šādā veidā nobendēt Latvijā līdz 40 000 bērnu. Vācu fašistiskie iekarotāji pārdeva Latvijas budžiem 5000 bērnu, sākot ar četru gadu vecumu, izmantošanai smagos saimnieciskos darbos. Viņi iznīcināja Audriņu sādžu Rēzeknes rajonā kopā ar visiem iedzīvotājiem. Viņi nopostīja vairākas mūsu pilsētas, nopostīja elektrostacijas, tiltus, ostas, nodarot mūsu republikai 20 miljardu rubļu lielu zaudējumu. Hitlerieši centās iznīcināt visu, kas atgādināja latviešu tautas nacionālās tradicijas. Viņi izlaupīja mūsu vērtīgākās bibliotēkas, nodedzināja 1524. gadā dibināto Rīgas pilsētas bibliotēku, izlaupīja Rīgas pilsētas muzeja gleznu galeriju un Mākslas akadēmiju. Viņi pārvērta Valsts konservatoriju par kazarmām.

Un atkal šajā mūsu tautai tik grūtajā laikā vienīgi Komunistiskā partija cēla tautu atbrīvošanās karā pret varmākām, lai kopā ar citām padomju tautām, kopā ar lielo krievu tautu cīnītos pret bīstamo ienaidnieku. No visām padomju zemes malām daudzi evakuējušies Latvijas pilsoņi kā īsti Dzimtenes patrioti lūdza tos nosūtīt uz fronti. īsā laikā tika saformēta latviešu strēlnieku divizija. Jau 1941. gada 12. septembrī tā deva kara zvērestu, stājās zem kaujas karogiem un 5. decembrī izbrauca uz fronti. Cīnoties slavenās Padomju Armijas rindās, Latviešu strēlnieku divizija izauga par korpusu. Ienaidnieka aizmugurē LKP Centrālā Komiteja organizēja partizāņu karu, kur bezbailīgie tautas atriebēji nodarīja ienaidniekam lielus zaudējumus. Sociālistiskās Tēvzemes patrioti — no Padomju Latvijas evakuētie pilsoņi padomju republiku fabrikās un kolchozu laukos darīja visu iespējamo, lai stiprinātu Padomju Armijas aizmuguri un pasteidzinātu ienaidnieka sagrāvi.

1944.. gada 18. jūlijā uzbrūkošā Padomju Armija ienāca Latvijas teritorijā. 13. oktobrī tika atbrīvota Padomju Latvijas galvaspilsēta Rīga.

Arī šoreiz latviešu tautai tās atbrīvošanās cīņās brālīgu un palīdzīgu roku sniedza Austrumi, tāpat kā tas bija 1918. un 1940. gadā. Šo lielo palīdzību tai vispirms sniedza dižā krievu tauta līdz ar citām brālīgajām padomju tautām.

Pēc fašistiskās Vācijas sakāves mūsu tautas kangariem — latviešu vāciskajiem nacionālistiem bija atkal steidzīgi jāpārorientējas. Un viņi šoreiz kļuva par latviešu amerikāniskajiem un angliskajiem nacionālistiem, par jauna pasaules kara kurinātāju aģentiem, kuri-sapņo izkalt mūsu brīvajai un laimīgajai tautai jaunas verdzības važas un iegrūst latviešu tautu un visu lielo Padomju Dzimteni jauna pasaules kara mutulī.

Tāda īsumā ir latviešu Buržuāzisko nacionālistu un viņu paustā nacionālisma vēsture — mūsu tautas un dzimtenes nodevēju, kangaru vēsture.

Par ko liecina minētie vēstures fakti?

Pirmkārt, vēstures fakti nepārprotami liecina, ka latviešu buržuāziskie nacionālisti aizvien ir gājuši roku rokā ar mūsu tautas ienaidniekiem un verdzinātājiem pret tautu un pret dzimteni. Viņi kalpoja Krievijas tautu žņaudzējai — cara patvaldībai, rāpojot un klanoties tautu asinīm slacītā cara troņa priekšā. Viņi sadevās rokās ar mūsu tautas mūžseno ienaidnieku — vācu muižniecību. Viņi nodeva mūsu tautas nacionālās intereses, kalpojot vācu militāristiem un amerikāņu un angļu imperiālistiem savas kontrrevolucionarās diktatūras gados, nikni cīnoties pret visas pasaules darbaļaužu tēviju — Padomju Sociālistisko Republiku Savienību. Lielā Tēvijas kara laikā viņi palīdzēja vācu fašistiem iznīcināt mūsu tautu, bet pēc fašistiskās Vācijas sakāves Viņu nožēlojamās atliekas uzticīgi kalpo mūsdienu bīstamākajam cilvēces ienaidniekam — agresivajam amerikāņu imperiālismam, kas zvērībās cenšas pārspēt vācu fašistus un kas, tāpat kā hitlerieši, grib nospiest verdzībā visas tautas un iekarot visu pasauli.

Otrkārt, vēstures fakti nepārprotami liecina, ka latviešu socialdemokrati-meņševiki aizvien ir sekojuši buržuāziskajiem nacionālistiem, uzticīgi izpildot buržuāzijas aģentūras lomu marksistiskajā partijā un strādnieku šķiras kustībā. Viņi aizvien šķēluši šo kustību buržuāzijas interesēs, ar sociālismā frāzēm aizsedzot pašu melnāko buržuāzisko kontrrevolūciju, palīdzot imperiālistu aģentiem — latviešu nacionālistiem nodot mūsu dzimtenes un tautas intereses un cīnīties pret starptautiskā proletariāta triecienbrigādi — Padomju Savienību. Tie vienmēr atradušies revolūcijas barikadu otrā pusē, kopā ar mūsu tautas un dzimtenes nodevējiem — buržuāziskajiem nacionālistiem un viņu pavēlniekiem — ārvalstu imperiālistiem.

Treškārt, vēstures fakti nepārprotami liecina, ka vienīgi Latvijas komunisti, vienīgi Latvijas Komunistiskā partija, kas, mācoties no lielā Ļeņina dibinātās slavenās Padomju Savienības Komunistiskās partijas pieredzes, ir gadu desmitiem ilgi un konsekventi aizstāvējusi mūsu tautas intereses. Latvijas proletariāta marksistiskā partija bezbailīgi cīnījusies gan pret cara patvaldību un vācu muižniecību, gan pret latviešu tautas verdzinātājiem — vācu okupantiem un amerikāņu un angļu imperiālistiem, gan pret mūsu tautas iznīcinātājiem — hitleriešiem un viņu rokaspuišiem — latviešu nacionālistiem. Patriotiski kalpojot savai tautai un dižajai Padomju Dzimtenei, Latvijas Komunistiskā partija kā viens no PSKP cīņas pulkiem nav apstājusies nekādu grūtību priekšā, nav žēlojusi nekādus upurus un ar to izpelnījusies visas tautas uzticību un mīlestību.

Ceturtkārt, vēstures fakti nepārprotami liecina, ka Latvijas tauta Komunistiskās partijas vadībā spējusi uzveikt visus latviešu tautas ienaidniekus un iekarot uzvaru tāpēc, ka LKP jau ilgus gadus ir slavenās Padomju Savienības Komunistiskās partijas kaujas pulks un vienmēr vadījusies no neuzvaramās marksisma-ļeņinisma mācības.

12. BURŽUĀZISKĀ NACIONĀLISMA PALIEKU IZNĪCINĀŠANA — SVARĪGS UN NEATLIEKAMS UZDEVUMS

Padomju Savienībā iznīcināti kapitālisma pamati ekonomikā, likvidētas visās ekspluatatoru šķiras, uzcelts sociālisms. Vecās kapitālistiskās bāzes vietā izveidota jauna, sociālistiskā bāze. Atbilstoši tam likvidēta kapitālistiskās bāzes virsbūve un radīta jauna, sociālistiskā virsbūve — izveidoti jauni sabiedrības politiski, tiesiskie, mākslinieciskie, filozofiskie uzskati un tiem atbilstoši politiskie, tiesiskie un citi institūti. Jaunā, sociālistiskā virsbūve atbilst jaunajai, sociālistiskajai bāzei. Viss tas liecina, ka mūsu sociālistiskajā sabiedrībā nav un nevar būt šķiriskas bāzes buržuāziskās ideoloģijas kundzībai. Tāpēc mūsu padomju zemē valda sociālistiskā ideoloģija, kuras nesatricināmais pamats ir marksisma- ļeņinisma māciba, kas kļuvusi par visas padomju tautas ideoloģiju.

Tomēr, kaut arī viss tas ir jau sasniegts, mūsu sociālistiskajā sabiedrībā ir vēl saglabājušās buržuāziskās ideoloģijas paliekas, privātīpašnieku psicholoģija's un morāles paliekas, sastopami arī vēl, jo sevišķi jaunākajās padomju republikās, buržuāziskā nacionālisma izpaudumi.

Jau Kārlis Markss «Gotas programas kritikā» 1875. gadā norādīja, ka «mums ir darīšana nevis ar tādu komunistisku sabiedrību, kas attīstījusies pati uz sava pamata, bet gan ar tādu, kas, gluži otrādi, tikko nāk nb kapitālistiskās sabiedrības un kas tāpēc vēl visādā ziņā — ekonomiski morālā un intelektuālā — saglabā tās vecās sabiedrības dzimumzīmes, no kuras klēpja tā ir nākusi»[36].

Vecās, kapitālistiskās sabiedrības «dzimumzīmju» iznīcināšana un jaunās, komunistiskās sabiedrības pamatu izveidošana aptver vēsturē veselu laikmetu, kurā notiek pāreja no kapitālisma uz komunismu. Šis laikmets iesākās ar Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaru.

Marksisms-ļeņinisms māca, ka sabiedriskā esamība nosaka sabiedrisko apziņu. Vispirms pārmainās sabiedriskā esamība, bet pēc tam attiecīgi pārmainās cilvēku uzskati, tikumi, paražas. Sakarā ar to cilvēku apziņa savā attīstībā atpaliek no ekonomiskajiem apstākļiem. Arī mūsu sociālistiskajā sabiedrībā buržuāzisko uzskatu paliekas vēl mājo cilvēku galvās, lai gan kapitālisms mūsu zemes ekonomikā jau likvidēts.

Veco, buržuāzisko uzskatu paliekas, vecos priekšstatus, idejas, ieradumus, tikumus un paražas, tradīcijas un aizspriedumus, kas mantoti no kapitālistiskās sabiedrības, nevar iznīcināt uzreiz. Tie iznīcināmi tikai ilgā, neatlaidīgā cīņā pret sīkburžuaziskiem ietekmējumiem mūsu zemes darbaļaužu masās.

Šīs kapitālistiskās sabiedrības paliekas, «dzimumzīmes», kā pineklis saista kājas atpalikušajiem padomju pilsoņiem un aiztur viņu drošu virzīšanos uz priekšu pretinl komunismam. Vecās paražas un ieradumi, tradicijas; un aizspriedumi ir ievērojams kavēklis, kas bremzē; visas sociālistiskās sabiedrības straujo kustību uz priekšu — uz komunismu.

Partijas XIX kongresā b. G. Maļenkovs pārskata referātā par VK(b)P Centrālās Komitejas darbu norādīja, ka «šīs paliekas neatmirst pašas no sevis, tām ir visai sīksta dzīvība, tās var augt, un pret tām noteikti jācīnās. Mēs neesam nodrošināti arī pret to,» sacīja b. G. Maļenkovs, «ka pie mums no ārienes, no kapitālistiskajām valstīm, un no iekšienes, no padomju varai naidīgo grupu atliekām, kuras partija nav galīgi iznīcinājusi, var iekļūt sveši uzskati, idejas un noskaņas. Nedrīkst aizmirst, ka Padomju valsts ienaidnieki mēģina izplatīt, atjaunot un uzpūst visādus neveselīgus noskaņojumus, ideoloģiski demoralizēt mūsu sabiedrības nestabilos elementus.»[37]

Vai nesocialistiska izturēšanās pret darbu, pret sociālistisko īpašumu, tieksme ieraut vairāk, bet padarīt mazāk nav kapitālisma palieka? Protams, ir. Padomju sabiedrības intereses prasa, lai mūsu sociālistiskajos uzņēmumos fabrikās un rūpnīcās tiktu stiprināta darba disciplina, bet padomju strādnieku, inteliģences un kalpotāju vidū ir vēl sastopami atsevišķi atpalikuši cilvēki, kuri maz par to rūpējas, grib klaiņot no viena uzņēmuma uz otru, traucējot darbu uzņēmumos. Viņi izturas pret sociālistisko uzņēmumu — visas tautas īpašumu tā, it kā tas vēl joprojām būtu privāts īpašums, kā tas bijā kapitālistiskā iekārtā. Tā, lūk, ir pagātnes «dzimumzīme», kas nesaskan ar Padomju valsts, ar sociālistiskās sabiedrības un tās pilsoņu interesēm.

Tas pats sakāms arī par individuālistiskām, privat- īpašnieciskām tieksmēm, kas vēl novērojamas it īpaši pie atpalikušākiem kolchozniekiem.

Sevišķi jaunākajās padomju republikās, to skaitā arī Padomju Latvijā, kur vēl nav aizmirsti buržuāziskās diktatūras laiki un vācu fašistiskās okupācijas gadi, kur pavisam nesen vēl tika likvidēta pēdējā kapitālistiskā šķira — budži, kapitālisma paliekas cilvēku apziņā vēl stipri manāmas. Še mēs arī asāk saduramies ar buržuāziskā nacionālisma izpausmes faktiem.

Buržuāziskais nacionālisms, kā mēs redzējām, ir buržuāzijas šķiras ideoloģija un politika, ko tā parasti cenšas aizsegt ar nacionālo karogu un nacionālās kultūras lozungiem un ko tā kultivē savās savtīgās šķiras interesēs, izmantojot tautā iesakņojušos kapitālisma laiku tikumus un paražas. Buržuāziskā nacionālisma ideoloģija sludina tautu naidu, pauž cilvēknīdēju «rasu teoriju», notrulina, apmuļķo, sašķeļ strādniekus, lai vestu tos buržuāzijas pavadā.

Buržuāziskā nacionālisma politikas mērķis ir panākt. to, lai viena nācijā verdzinātu citas. Tā ir mazo nāciju pakļaušanas politika, koloniju un puskoloniju tautu ekspluatācijas un apspiešanas politika. Tās mērķis ir, kūdot vienu tautu pret otru, sējot nacionālo naidu, novērst tautu uzmanību un novirzīt to spēkus no cīņas par demokrātiju un sociālismu, no cīņas par miera nosargāšanu un iegrūst tautas jauna asiņaina kara mutulī. Šo politiku mūsu dienās visspilgtāk pauž un realizē agresivais amerikāņu imperiālisms.

Latviešu nacionālistiskā buržuāzijā šo buržuāziskā nacionālisma ideoloģiju un politiku sevišķi kultivēja savas diktatūras periodā no 1919. līdz 1940. gadam. Šodien buržuāzisko nacionālistu nožēlojamās paliekas mēģina savu ideoloģiju un politiku atdzīvināt un paust amerikāņu agresivo imperiālistu interesēs. Neatrazdami atbalstu tautā, latviešu buržuāziskie nacionālisti visas cerības tagad liek uz karu. Ar amerikāņu un angļu imperiālistu palīdzību tie sapņo atjaunot buržuāzijas varu Latvijā.

Latvijas Komunistiskās (boļševiku) partijas XII kongresā 1952. gada 20. septembrī Centrālās Komitejas sekretārs biedrs J. Kalnbērziņš LK(b)P CK pārskata ziņojumā kongresam sacīja: «Nedrīkst aizmirst, ka latviešu tautas niknākie ienaidnieki — buržuāziskie nacionālisti nav vēl nolikuši ieročus un turpina savu nekrietno darbu kā Tēvijas nodevēji un amerikaņu-angļu imperiālistu aģenti. Mums visnotaļ jāsaasina politiskā modrība, nesaudzīgi jāatmasko un jāizskauž buržuāziskie nacionālisti, lai kur viņi būtu noslēpušies.»[38]

Nespēdami vairs atklāti uzstāties, buržuāziskie nacionālisti mēģina savu «bagažu» ievazāt, dažādi maskējoties. Tie ļoti veikli mēdz tērpties tautiskuma tērpā, reklamējot sevi par latviešu tautas draugiem un labvēļiem. Tautiskuma vārdā tie propagandē naidu pret dižo krievu tautu un reizē ar to pret padomju varu. Viņi pūlas kurināt antisemītismu un izdomā dažādus melus par citu tautu tikumiem. Tautiskuma vārdā tie māca noslēpt dažādas noziedzības un nelikumības mūsu sociālistiskās celtniecības darbā, it īpaši kolhozos, — latvietis taču nedrīkstot apsūdzēt savu tautas brāli. Tautiskuma vārdā tie aģitē pret kolhoziem, jo latviešiem svētas un neaizskaramas esot viņu individuālismā jūtas, viņu viensētu privātā saimniecība. Kolhozi neesot savienojami ar latviešu tautas nacionālajām īpatnībām. Tautiskuma vārdā tie ārda darba disciplinu kolhozos, jo tā apspiežot latviešu zemnieka-viensētnieka brīvību. Tautiskūma vārdā buržuāziskie nacionālisti karo pret novatorismu ražošanā. Atsaukdamies uz to, ka latvietis vienmēr esot pieradis strādāt labi un godīgi, tie uzstājas pret novatoru darba metodēm, jo tās neatbilstot latviešu raksturam, novatorismu darbā tie cenšas nostādīt līdzās kapitālistiskajai izspiešanas sistēmai. Tautiskuma vārdā tiek apkaroti visi sociālismā celtniecības pasākumi un slavināts viss vecais, kapitālistiskais. Tautiskuma vārdā tiek apkarota un apspiesta kritika un paškritika, jo latviešiem jāturoties kopā un tie nedrīkstot cits ar citu «plēsties». Tautiskuma vārdā buržuāziskie nacionālisti izplata visādas baumas par Amerikas imperiālismā visvarenību un kultivē kosmopolītismu, jo no Amerikas nākšot atpakaļ «vecie labie laiki». Nav šaubu, ka mūsu trūkumi šodien, it īpaši kolchozu nostiprināšanas darbā, stāv sakarā arī ar šā viltīgā un kaitnieciskā tautiskuma propagandēšanu.

Kurinot privatīpašnieciskas tieksmes neapzinīgāko kolhoznieku vidū, buržuāziskie nacionālisti mēģina satricināt kolhoznieku labklājības pamatu — sabiedrisko sociālistisko īpašumu, graut mūsu kolhozus no iekšienes.

Buržuāziskie nacionālisti, kas atzīst par svētu tikai kapitālistisko privātīpašumu, izmantojot, no vienas puses, dažu padomju iestāžu darbinieku miegainību un principialitātes trūkumu un, no otras puses, vienas kolhoznieku daļas atpalicību, ir paspējuši kaitēt mūsu kolhozu attīstībai.

Buržuāziskais nacionālisms pie mums izpaužas arī kapitālistisko Rietumu un jo sevišķi Amerikas Savienoto Valstu apjūsmošanā, ko mēs vēl šad tad varam sastapt, it īpaši pie atsevišķiem vecās inteliģences pārstāvjiem. Latvijas buržuāzijā savas kundzības laikā cēla debesīs visu, kas nāca no kapitālistiskajiem Rietumiem, negribēdama neko zināt par krievu lielo demokrātisko un sociālistisko kulturu, par padomju zinātnes diženajiem iekārojumiem un lielās sociālismā zemes cildenajiem sasniegumiem. Rīgā par visu augstāk pasaulē nacionālisti vērtēja Parizes jaunākos modes «sasniegumus». «Atpalikšanu» no tiem uzlūkoja par lielāko kultūras trūkumu, Verdziskā klanīšanās kapitālistisko Rietumu priekšā pie mums ari vēl šodien kā pagātnes ēna ietekmē vienu otru vecās inteliģences pārstāvi, un tāpēc tie ne vienmēr laika un pienācīgi spēj novērtēt lielas Padomju zemes technikas un kultūras izcilos sasniegumus.

Tomēr pats iemīļotākais buržuāzisko nacionālistu paņēmiens arī vēl šodien ir nacionālās nesaticības sēšana. Viņi cenšas izmantot un atdzīvināt nacionālā naida un neuzticības atliekas, kas saglabājušās no nacionālistiskās buržuāzijas diktatūras laikiem un kas atpalikušāko darbaļaužu vidū nav vēl pilnīgi izskaustas, lai vājinātu latviešu tautas draudzību ar dižo krievu tautu un grautu nesatricināmo Padomju valsts vienotību, kas ir sociālismā zemes varenības galvenais balsts.

Mūsu Padomju Dzimtenes un Komunistiskās partijas ienaidnieka buržuāziskā renegata Berijas atmaskošana mums parādīja, ka ienaidnieka aģentūra izmanto viszemiskākos līdzekļus, mēģinot graut Padomju valsti no iekšienes. Ar dažādiem ļaunprātīgiem paņēmieniem buržuāziskais nacionālists un tautas nodevējs Berija centās graut PSRS tautu draudzību — sociālistiskās daudznaciju valsts pamatu pamatu un brālīgo padomju republiku visu panākumu galveno nosacījumu, sēt nesaticību starp PSRS tautām, aktivizēt buržuāziski nacionālistiskos elementus savienotajās republikās. Imperiālistu aģeņta Berijas atmaskošana mums atgādināja, ka padomju varai naidīgie elementi mēģina ārdīt arī latviešu un krievu tautas draudzīgās attiecības un kara kurinātāju interesēs vājināt padomju tautu nesatricināmo draudzību.

Arī zinātnes laukā buržuāzisko nacionālistu ietekmē vēl mēģina ieperināties dažādas padomju progresīvajai zinātnei pilnīgi svešas un kaitīgas reakcionāras «teorijas». Nereti, piemēram, «zinātniski» tiek apkaroti jaunie pasākumi rūpniecībā un it īpaši lauksaimniecībā. Daži vecākās paaudzes valodnieki, atrodoties vēl nacionālistisko uzskatu ietekmē, ignorēja progresivo latviešu rakstnieku, jo sevišķi padomju rakstnieku valodas pētīšanu, centās noklusēt jaunās, padomju perioda parādības latviešu valodā un izskaust no latviešu valodas visus tos vārdus un formas, kas aizgūtas no krievu valodas. Buržuāziskās diktatūras divdesmit gadi, kad nacionālismu Latvijā uzlūkoja par valsts ideoloģiju, kā arī vācu fašistiskās okupācijas posms, bija paspējuši plaši piesārņot zinātnes lauku, un ne visi mūsu padomju zinātnieki tagad pilnīgi atbrīvojušies no buržuāziskā nacionālisma sārņiem. Tie jūtami dažreiz gan mūsu tautas folkloras novērtējumos, gan citos jautājumos.

Beidzot, latviešu buržuāzisko nacionālistu saujiņa cenšas novērst mūsu uzmanību no aktuālākajiem komunistiskās celtniecības jautājumiem. Vēl atgadās, ka viens otrs augstākās mācību iestādes lektors «neviļus» savās lekcijās paiet garām vissvarīgākajām komunisma celtniecības problēmām, cenšas būt «apolitisks» attiecībā uz mūsu padomju dzīves neatliekamiem jautājumiem. Skaidrs, ka aiz «apolitiskuma» segas parasti slēpjas politiķis, kas savu politiku nedrīkst atklāti izpaust. Arī daži mūsu dzejnieki, ietinušies «apolitiskuma» plīvurā, savās dzejās spekulēja ar dzimtenes abstraktu jēdzienu, mēģinot izmest no tā visu, kam ir sociālistisks raksturs.

Pateicīgas maskēšanās vieta buržuāziskajiem nacionālistiem ir dažādas reliģiskas sektes un draudzes. Izmantodami ticības brīvību, kāda ir un kādai jābūt mūsu zemē, buržuāziskie nacionālisti līdz ar reliģiskām idejām dažu labu reizi sludina arī savas nacionālistiskās idejas.

Mūsu republikas pieredze pēdējos gados rāda, ka pietiek tikai mūsu partijas un padomju darbiniekiem nodoties politiskai miegainībai un pavājināt cīņu pret buržuāziskajiem nacionālistiem, lai pēdējie sāktu tūliņ aktivizēties. Latvijas Komunistiskās partijas Centrālā Komiteja atklāja diezgan daudz faktu, kas liecina, ka buržuāziskie nacionālisti vairākās mūsu padomju dzīves nozarēs bija ievērojami aktivizējušies. Noticis tas bija tāpēc, ka daži mūsu darbinieki bija zaudējuši politisko modrību, nebija pratuši politiski pareizi novērtēt buržuāzisko nacionālistu izlēcienus un ne tikai nebija devuši tiem vajadzīgo pretsparu, bet pat bija izturējušies iecietīgi pret tiem. Fakti liecina par to, ka buržuāziskie nacionālisti aktivizējas tieši tur, kur pret viņiem neatlaidīgi necīnās, kur mūsu darbinieki zaudē politisko modrību, komunistisko principialitāti un kļūst bezrūpīgi. Fakti liecina, ka katrs sociālistiskās ideoloģijas ietekmes vājinājums nozīmē buržuāziskās ideoloģijas ietekmes stiprinājumu.

Zem buržuāzisko nacionālistu kājām ir izsisti visi šķiriskie balsti, no viņiem mūsu tauta ar riebumu novērsusies, tāpēc maskēšanās nolūkā tie bieži vien mēģina tīties padomju iekārtas aizstāvju segā, zem kuraš dažreiz ne uzreiz var saskatīt buržuāzisko nacionālistu. Viens no iemīļotākajiem buržuāzisko nacionālistu maskēšanās paņēmieniem ir «kreisas» frāzes, viltus revolu- cionarisms un liekuļota principialitāte. Šis maskēšanās veids tiem palīdz daudzos gadījumos kaitēt vairāk nekā tieša nacionālisma propaganda. Sevišķi spilgti tas izpaudās pirms tautas nodevēja Berijas atmaskošanas. Padomju nacionālo politiku buržuāziskie nacionālisti gribēja sagrozīt tā, lai atkal sāktu kurināt naidu starp tautām un ievilktu savos tīklos padomju cilvēkus.

Ar savu liekuļoto principialitāti buržuāziskie nacionālisti bieži nenozīmīgas neveiksmes un kļūdas cenšas padarīt par valsts noziegumu. Maskējoties ar principialitāti, tie apmelo godīgus padomju darbiniekus un strādniekus. Modrības trūkuma dēļ uz šās buržuāzisko nacionālistu makšķeres dažkārt uzķeras arī komunisti.

PSKP vēsture māca, ka mūsu partijas organizācijas nacionālajās republikās un apgabalos izkaldinājušas savus kadrus vispirms cīņā pret buržuāzisko nacionālismu, to atmaskojot un pārvarot, jo buržuāziskais nacionālisms te bija galvenais idejiskais šķērslis marksistisko ideju nostiprināšanā. Neapkarojot buržuāzisko nacionālismu visos tā izpausmes veidos, nepārvarot iecietību un samierināšanos ar to, nav iespējams izveidot cīņas spējīgus nacionālos kadrus nacionālajās republikās.

Latvijas Komunistiskās partijas Centrālā Komiteja atmasko buržuāzisko nacionālistu izlēcienus un buržuāziski nacionālistisko uzskatu paudējus republikas sociālistiskās celtniecības darbā, zinātniskajās, mācību un citās iestādēs un, saasinot cīņu pret buržuāzisko nacionālismu, panākusi stāvokļa ievērojamu uzlabošanos. Tomēr buržuāziskā nacionālisma paliekas mūsu republikā vēl nav iznīcinātas.

Pastiprinot republikā cīņu pret buržuāziskā nacionālisma paliekām, mēs nedrīķstam aizmirst, ka amerikāņu agresīvā imperiālismā aģentūra saviem noziedzīgajiem nolūkiem vispirms cenšas izmantot buržuāzisko nacionālistu saujiņu, lai ar tās palīdzību ne vien neļautu izzust kapitālisma paliekām padomju cilvēku apziņā un jo sevišķi nacionālistiska noskaņojuma elementiem atpalikušo darbaļaužu vidū, bet mēģinātu tos ari atdzīvināt.

No otras puses, latviešu buržuāzisko nacionālistu saujiņa, neatrazdama vairs nekādu atbalstu mūsu tautā, neatturami metas imperiālismā kara kurinātāju apkampienos un, saņemot no tiem norādījumus, izpildot viņu uzdevumus, rīkojas kā diversanti, kaitnieki, pretpadomju baumu izplatītāji, kā kara kurinātāju aģenti.

Gatavojot jaunu pasaules karu, ASV imperiālisti nepārtraukti iesūta mūsu Padomju zemē un tautas demokrātijās valstīs spiegus un diversantus, kurus vervē no morāli pagrimušiem ļaudīm, no cilvēces padibenēm.

Spiegošanai un diversijām ASV valdība šķiež milzīgus līdzekļus. Lai atceramies tikai 1951. gada 10. oktobrī Trumena parakstīto «1951. gada likumu par savstarpēju drošības garantiju», kas paredz speciālus asignējumus 100 miljonu dolāru apmērā, lai finansētu, kā likumā teikts, «jebkuras izraudzītās personas, kas dzīvo Padomju Savienībā, Bulgārijā, Polijā, Čechoslovakijā, Ungārijā, Rumānijā, Albānijā ... vai no šīm zemēm aizbēgušas personas, vai nu lai tās apvienotu Ziemeļatlan- tijas līguma Organizāciju atbilstošu bruņotu spēku apakšvienībās, vai arī citām vajadzībām». Šis likums tiek neatlaidīgi realizēts. Vēl vairāk. 1952. gadā 20. jūnijā ASV kongress pieņēma jaunu likumu, kas ne vien paredz izlietot 1951. gada likuma asignētās sumas, bet arī atļauj spiegošanas un diversiju finansēšanai izmantot jebkuras papildu sumas no līdzekļiem, kas piešķirti Ziemeļatlan- tijas savienības pasākumiem. Bez tam 1953. gada 5. maijā ASV valdība iesniedza kongresam likumprojektu par militāru palīdzību ārvalstīm nākamajā finansu gadā, kurā arī paredzēti līdzekļi diversijām un citāda veida graujošai darbībai pret Padomju Savienību un tautas demokrātijās valstīm. Tiek šķiesti milzīgi līdzekļi, lai finansētu «antikomunistisko pagrīdi» arī Āzijā.

Noziedzīgo plānu realizēšanai Latvijā ASV varasvīri bija izvilkuši no vēstures mēslaines latviešu buržuāzisko nacionālistu Jūliju Feldmani, latviešu tautas nodevēju, kas, kādreiz «darbodamies» Maskavā kā Latvijas buržuāziskās valdības sūtniecības padomnieks, bija veicis plaša apjoma spekulācijās operācijās. Kādreiz steigā viņš bija pametis Maskavas stacijā vairākus čemodānus ar zelta un sudraba lietām, kuri nonāca padomju milicijas rokās. Pēc tam «diplomātam» nācās pavisam atstāt Maskavu. Šī «mirusī dvēsele» nesen vēl «pārstāvēja» pie ASV valdības sen jau kapā guldīto Latvijas buržuāzisko valdību.

Pēdējā laikā ASV reakcionāri kara kurināšanas nolūkos aktīvi izmanto izbēgušo bijušo Latvijas ohrankas špiku, tautā saukto «vico» Bērziņu jeb «Latvijas Gebelsu», ko Ulmanis par centīgu darbu bija iecēlis ministra godā. Šo «bijušo kabineta locekli» republikanietis Kerstens vadā apkārt pa Amerikas pilsētām, lai ar viņa palīdzību atdzīvinātu sen aizmirsto «Baltijas jautājumu» un aģitētu pret Padomju Savienību.

Ļoti aktivi savu tautas nodevības darbu turpina arī kādreiz buržuāziskajā Latvijā pazīstamais imperiālistu aģentūras darbinieks meņševiku lideris Bruno Kalniņš, kā arī citi viņa līdzgaitnieki. Tā, piemēram, Stokholmā iznākušā latviešu balto emigrantu — dzimtenes nodevēju saujiņas lapele «Latvju Vārds» ne visai sen atklāti izpļāpāja jaunlaiku kangaru noziedzīgos nodomus, ieteicot Zviedrijas valdošajām reakcionārajām aprindām dibināt latviešu — balto emigrantu «policejiskās nodaļas» spiegu un diversantu sagatavošanai.

ASV agresivo imperiālistu un visu reakcionāro imperiālistisko spēku krasa aktivizēšanās un to drudžainā tiekšanās iedragāt starptautiskās miera, demokrātijās un sociālismā nometnes un vispirms tās vadošā spēka — Padomju Savienības pieaugošo varenību nebūt neliecina par imperiālismā spēku pieaugumu un stiprumu, bet gan, gluži otrādi, par tā spēku nemitīgu novājināšanos. Visa attīstības gaita liecina par demokrātijās un sociālismā spēku nemitīgu pieaugumu un nostiprināšanos, no vienas puses, un par imperiālistiskās nometnes spēku vispārēju novājināšanos, no otras puses. Tieši ar to arī izskaidrojama imperiālistu lielā nervozēšana un viņu ķeršanās pie visneķītrākajiem cīņas līdzekļiem.

Miermīlīgā padomju sociālistiskā lielvalsts, kas ir varenās sociālismā un demokrātijās nometnes vadošais spēks, stāv kā nesatricināma klints un nebaidās ne no kādām imperiālistu mahinacijām un kara kurinātāju draudiem. Biedrs G. Maļenkovs partijas XIX kongresā norādīja, ka Padomju Savienība nebīstas kara kurinātāju draudu: «Tā sakāva agresorus jau pilsoņu karā, kad Padomju valsts vēl bija jauna un samērā vāja, sakāva tos otrajā pasaules karā un sakaus arī turpmāk, ja viņi iedrošināsies uzbrukt mūsu Dzimtenei.

Nedrīkst neievērot pagātnes faktus. Bet šie fakti liecina, ka pirmā pasaules kara rezultātā no kapitālisma sistēmas atkrita Krievija un otrā pasaules kara rezultātā no kapitālisma sistēmas jau atkrita daudzas Eiropas un Āzijas zemes. Ir pilnīgs pamats domāt, ka trešais pasaules karš radīs pasaules kapitālistiskās sistēmas sabrukumu.»[39]

Visu zemju tautas vēlas mieru. Mieru vēlas diženās Padomju zemes tautas. Mieru vēlas arī savu neatkarību un brīvību iekarojusī latviešu tauta. Tāpēc nepieciešama nesaudzīga cīņa pret kara kurinātāju uzpirktajiem aģentiem — latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem. Tāpēc nepieciešams likvidēt mūsu vidū pašapmierinātību un bezrūpību un neaizmirst, ka arvien vēl pastāv kapitālistiskais ielenkums un ka Padomju valsts ienaidnieki neatlaidīgi cenšas iesūtīt mūsu zemē savus spiegus un diversantus un izmantot savos netīrajos nolūkos buržuāzisko nacionālistu atliekas un dažu padomju sabiedrības locekļu politiskās modrības trūkumu.

Padomju cilvēku revolucionārā modrība ir asākais ierocis cīņā pret imperiālistu aģentiem. Tikai nemitīgi un it visur ceļot padomju cilvēku revolucionāro modrību, mēs pratīsim atmaskot un likvidēt kara kurinātāju aģentus, lai kā tie arī būtu maskējušies. Ar komunistiem piemītošo principialitāti mums jāatklāj arī buržuāzisko nacionālistu «kreisās» frāzēs maskētie meli un denunciācijās, lai izjauktu visus viņu noziedzīgos nodomus.

Pārskata referātā partijas XIX kongresam par VK(b)P Centrālās Komitejas darbu b. G. Maļenkovs norādīja, ka partijas politiskā darba līmenis arvien vēl atpaliek no mūsu padomju dzīves prasībām un no partijas izvirzītajiem jaunajiem uzdevumiem. Tādēļ nepieciešams izbeigt ideoloģiskā darba nepietiekamu novērtēšanu, pastiprināt šo darbu visos partijas un valsts posmos un nemitīgi atmaskot visādas marksismam svešas ideoloģiskas izpausmes. Dzīve rāda, ka tos ideoloģiskā darba laukus, kuros atslābst marksistiskās ideoloģijas ietekme, mēģina, kā sacīja b. G. Maļenkovs, pakļaut sev «visādi elementi no partijas sagrauto pretļeņinisko grupu paliekām un izmantot, lai ievazātu savu līniju, atjaunotu un izplatītu dažāda veida ne- marksistiskus «viedokļus» un koncepcijas...»[40].

Lai ievērojami celtu ideoloģiskā darba līmeni visos šā darba sektoros, nepieciešams vispirms plaši izvērst kritiku un paškritiku un jo sevišķi kritiku no apakšas, jo kritikai un paškritikai jākļūst par to galveno metodi, ar kuras palīdzību mēs atsedzam buržuāziskās ideloģijas izpaudumus un pārvaram arī mūsu vājības, trūkumus un kļūdas.

Lai panāktu ideoloģiskā darba līmeņa ievērojamu kāpinājumu, nepieciešams, otrkārt, daudz plašāk izvērst marksisma-ļeņinisma ideju propagandu, panākot, lai tā it visur būtu uzbrūkoša, karojoša un nesamierināma ar jebkādiem buržuāziskās ideoloģijas izpaudumiem, ar visām buržuāziskā nacionālisma paliekām. Mums jāpārvar dogmatisms marksisma-ļeņinisma teorijas studēšanā un jāpanāk, lai šo teoriju studētu un apgūtu ciešā saistībā ar komunistiskās celtniecības praksi.

Marksisma-ļeņinisma klasiķu darbi, kā arī partijas Centrālās Komitejas lēmumi ideoloģiskajos jautājumos un partijas XIX kongresa materiāli, ir radījuši visus priekšnoteikumus, lai ideoloģiskā darba līmenis tiktu it visur ievērojami pacelts.

Sevišķi tagadējos apstākļos, kad amerikāņu un angļu imperiālisti, gatavojot jaunu pasaules karu, pastiprināti pauž rasismu, cilvēknīdēju ideloģiju, mums, audzinot darbaļaužu masas, sevišķa uzmanība jāpievērš tam, lai tās audzinātu internacionālisma un tautu draudzības garā. Tādēļ PSKP statūti, kurus pieņēma partijas XIX kongress, šādi formulē mūsu partijas galvenos uzdevumus: «Tagad Padomju Savienības Komunistiskās partijas galvenie uzdevumi ir uzcelt komunistisko sabiedrību, pakāpeniski pārejot no sociālismā uz komunismu, nemitīgi celt sabiedrības materiālo un kultūras līmeni, audzināt sabiedrības locekļus internacionālisma un brālīgu sakaru nodibināšanas garā af visu zemju darbaļaudīm, visiem līdzekļiem stiprināt Padomju Dzimtenes aktivo aizsardzību pret tās ienaidnieku agresivo rīcību.»[41]

Uzdevums audzināt darbaļaužu masas internacionālisma, tautu draudzības un padomju patriotisma garā ir sevišķi aktuals jaunākajās padomju republikās, to skaitā arī Padomju Latvijā, kur vēl ne visai tālu pagātnē aizgājis nacionālistiskās buržuāzijas diktatūras periods, kad buržuāziskais nacionālisms kurināja naidu starp tautām. Savas pēdas atstājuši ari vācu fašistu okupācijas gadi, kad tautu naida politika tika vēl vairāk pastiprināta.

Pasvītrojot, ka nepieciešams pastiprināt Padomju Latvijas darbaļaužu masu audzināšanu internacionālisma un padomju patriotisma garā, b. J. Kalnbērziņš Latvijas Komunistiskās partijas XII kongresā aizrādīja, ka mūsu partijas lēmumi ideoloģiskajos jautājumos «uzliek partijas organizācijām pienākumu enerģiskāk izvērst cīņu pret buržuāziskās ideoloģijas paliekām, dot izšķirīgu prettriecienu buržuāziski nacionālistiskajiem uzskatiem, audzināt masas proletāriskā internacionālisma garā,»[42] lai tās pašaizliedzīgi mīlētu savu Padomju Dzimteni un savu cīņās rūdīto Komunistisko partiju.

Padomju Savienības Komunistiskā partija ir vēsturē pirmā partija, kas izlauzusi ceļu uz sociālismu un uzcēlusi to, veicot lielu internacionālu darbu, kas ir visu zemju proletāriešu interesēs. Tādēļ ari brālīgo partiju pārstāvji nosauca mūsu zemes Komunistisko partiju un tās radīto padomju sociālistisko valsti par starptautiskās strādnieku kustības «Triecienbrigādi», ar kuras sekmēm un panākumiem vispirms saistīja savas cerības.

Tagad, kad pastāv šī pirmā pasaules revolucionārās strādnieku kustības «Triecienbrigāde» — PSRS, internacionalists ir tikai tas, kas visiem spēkiem un visiem iespējamiem līdzekļiem aizstāv šo strādnieku kustības «Triecienbrigādi» — visas pasaules darbaļaužu Tēviju un galveno miera balstu visā pasaulē.

Buržuāziskajam nacionālismam, kas kurina naidu starp tautām ekspluatatoru interesēs, marksisms-ļeņinisms stāda pretim proletārisko internacionālismu, tautu draudzību, visu zemju tautu brālīgu sadarbību, mācot, ka visas nācijās un visas rases ir vienlīdzīgas.

Nesatricināmā padomju tautu draudzība mūsu lielajā Padomju Dzimtenē izveidojusies nesamierināmās cīņās pret buržuāzisko nacionālismu, realizējot Komunistiskās partijas nacionālo politiku. Padomju tautu draudzība ir pats svarīgākais, ko sasniegusi mūsu zemes Komunistiskās partijas nacionālā politika. Padomju valsts attīstības gaitā tā izturējusi visus pārbaudījumus.

Mūsu svētais pienākums ir gādāt, lai mūsu zemes tautu vienība un draudzība kļūtu vēl stiprāka. Pastāvot mūsu zemes tautu draudzībai, mums nav bīstami nekādi — ne iekšēji, ne ārēji ienaidnieki.

Būdamas uzticīgas proletāriskā internacionālisma principiem, visas PSRS tautas attīsta un nemitīgi nostiprina brālīgo draudzību un sadarbību ar lielo ķīniešu tautu un ar visu tautas demokrātijās valstu darbaļaudīm, kā arī nodibina draudzīgas attiecības ar kapitālistisko un koloniālo zemju darbaļaudīm, kas cīnās par mieru, demokrātiju un sociālismu.

Stiprinot cīņu pret buržuāziskā nacionālisma paliekām, mēs reizē kvēlāk iededzam dzīvinošā padomju patriotisma liesmu. Padomju patriotisma pamatā ir nevis rasu vai nacionālistiski aizspriedumi, bet dziļa tautas paļāvība un uzticība savai Komunistiskajai partijai un savai Padomju Dzimtenei, visu mūsu zemes nāciju darbaļaužu brālīga sadraudzība.

Stiprinot cīņu pret buržuāziskā nacionālisma paliekām un ceļot darbaļaužu politisko modrību, mēs reizē stiprinām arī cīņu par mieru, jo kara kurinātāji izmanto buržuāziskos nacionālistus kā aģentūru savu noziedzīgo nolūku realizēšanai, un tāpēc cīņa par mieru nav atraujama no cīņas pret buržuāziskā nacionālisma paliekām.

Latviešu tauta, būdama brālīgām un nesaraujamām draudzības saitēm saistīta ar dižo krievu tautu, ar visām Padomju Savienības tautām, ar visas pasaules darbaļaudīm, sakļāvusies ap slaveno Padomju Savienības Komunistisko partiju, sargāiot mieru Baltijas jūras piekrastē, iet lielā vienprātībā drošiem soļiem uz komunismu.

Nav pasaulē tāda spēka, kas varētu apturēt visu padomju tautu un līdz ar to mūsu tautas virzīšanos uz priekšu pretim gaišajai nākotnei.

***

Redaktors R. Lācis.

Māksl. redaktors V. Kovaļovs.

Tehn. redaktore I. Saule.

Korektori A. Pārupe, A. Pētersone.

Nodota salikšanai 1953. g. 2. decembri.

Parakstita iespiešanai 1953. g. 18. decembri.

Metiens 10.000.

Iespiesta LPRRT l. tipogrāfijā «Cīņa» Rīga, Blaumaņa ielā 38/40.

Maksā 1 rbl. 10 кар.

***

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

darbabalss.eu

№ 406

Rīga, 2015

Примечания

1

Fr. Roziņš, Latviešu Zemnieks, «Spartaks», 1920., 4. lpp.

2

Proletāriskā revolūcija Latvija, I, «Spartaks», 1924., 607. 621., 626. un 635. lpp.

3

V. I. Ļeņins, Raksti, 16. sēj., 230., 231. lpp.

4

Latvijas Komunistiskās partijas archivs, No policijas departamenta materiāliem, 102. fonds, 23. lieta, 8.—11. lpp.

5

«Cīņa», 1907. g. 7. jūlijā.

6

Latvijas Komunistiskas partijas' archivs, 35. fonds, 1. apraksts, 6. lieta, 150. lpp.

7

Turpat.

8

V. I. Ļeņins, Raksti, 18. sēj., 463. lpp.

9

J. V. Staļins, Raksti, 2. sēj., 248. lpp.

10

V. I. Ļeņins par revolucionāro kustību Latvijā, 225. lpp.

11

K. Kauliņš, Latvijas darbaļaužu cīņas boļševiku vadībā par padomju varu, 24. lpp.

12

Latvijas Komunistiskās partijas archivs, No policijas departamenta materiāliem, 102. fonds, 23. lieta, 8.—11. lpp.

13

«Latvju Strēlnieks», Nr. 45, 1917. g. 18. oktobri.

14

«Brīvais Strēlnieks», Nr. 19(126), 1917.'g. 16. novembri.

15

Latvijas Komunistiskās partijas archivs, Uzsaukumu fonds.

16

«Sarkanais Karogs», Nr. 3, 1918. g.

17

Par lieliniekiem Latvijā agrāk sauca komunistus-boļševikus. — V. M.

18

Dokumenti atmasko, «Cīņa», 1952. g.. 24. jūnija.

19

Turpat.

20

V. I. Ļeņins par revolucionāro kustību Latvijā, 286. un 287. lpp.

21

Dokumenti atmasko, «Ciņa», 1952. g. 24. jūnijā.

22

Dokumenti atmasko, «Cīņa», 1952. g. 24. jūnijā.

23

Dokumenti atmasko, «Cīņa», 1952. g. 24. jūnijā.

24

V. I. Ļeņins, Raksti, 19. sēj., 71. lpp.

25

V. I. Ļeņins par revolucionāro kustību Latvijā, 224. Ipp.

26

«Cīņa», 1934. g. septembri.

27

«Ciņa», Nr. 89 (509), 1928. g. janvarī.

28

.«Cīņa», Nr. 9, 1934. g. septembrī.

29

LKP CK Partijas vēstures institūta materiāli.

30

LKP CK Partijas vēstures institūta materiāli.

31

«Ciņa» , Nr. 3, 1939. g. martā.

32

LKP CK Partijas vēstures institūta materiāli.

33

LKP CK Partijas vēstures institūta materiāli.

34

A. Sakse un J. Sudrabkaļus, Par vācu fašistisko briesmoņu zvērībām Padomju Latvijā, VAPP, 1945, 20. lpp.

35

«Cīņa», 1946. g. 27. janvarī.

36

K. Markss, F. Engelss, Darbu izlase II, 13. un 14. lpp.

37

G. Maļenkovs, Pārskata referāts partijas XIX kongresam par VK(b)P Centrālās Komitejas darbu, 1953, 82. lpp.

38

J. Kalnbērziņš, LK(b)P CK pārskata ziņojums LK(b)P XII kongresā, «Padomju Latvijas Boļševiks», Nr. 14. 1952, 65. lpp.

39

G. Maļenkovs, Pārskata referāts partijas XIX kongresam par VK(b)P Centrālās Komitejas darbu, 1953, 29. un 30. lpp.

40

G. Maļenkovs, Pārskata referāts partijas XIX kongresam par VK(b)P Centrālās Komitejas darbu, 1953, 82. lpp.

41

Padomju Savienības Komunistiskas partijas XIX kongresa rezolūcijas, 1953, 35. lpp.

42

J. Kalnbērziņš, LK(b)P CK pārskata ziņojums LK(b)P XII kongresā, «Padomju Latvijas Boļševiks», Nr. 14, 1952, 65. lpp.

Content

Miške Vladimirs Kas ir latviešu buržuāziskie nacionālisti - Miške V. (1953)

IEVADS

I. «JAUNLATVIEŠI» — BURŽUĀZISKIE LIBERĀĻI

2. ZEM CARA «DIVGALVAINĀ ĒRGĻA» SPĀRNIEM — PRET STRĀDNIEKU KUSTĪBU

3. 1905. GADA REVOLŪCIJAS KAPRAČI

4. STOLIPINA «KAKLASAIŠU» CILDINĀTĀJI

5. VĒL SOLI DZIĻĀK REAKCIJAS NOMETNĒ

6. «MĒS PAR DZIMTENI LŪGSIM DIEVU, JŪS PAR VIŅU LŪGSIET AR SAVĀM ASINĪM»

7. SOCIĀLISTISKĀS REVOLŪCIJAS NĀVĪGIE IENAIDNIEKI, VĀCU OKUPANTU UN AMERIKĀŅU UN ANGĻU IMPERIĀLISTU ALGOTŅI

8. «NEATKARĪGĀS» LATVIJAS PROKLAMĒŠANAS SPĒLE

9. BURŽUĀZISKO NACIONĀLISTU DIKTATŪRA ZEM DEMOKRĀTIJĀS MASKAS

10. BURŽUĀZISKO NACIONĀLISTU FAŠISTISKA DIKTATŪRA

11. MŪSU TAUTAS BENDES

12. BURŽUĀZISKĀ NACIONĀLISMA PALIEKU IZNĪCINĀŠANA — SVARĪGS UN NEATLIEKAMS UZDEVUMS

Примечания