Dzintars Jānis

Komjaunieši Rīgas antifašistiskajā pagrīdē

Jānis Dzintars

Komjaunieši Rīgas antifašistiskajā pagrīdē

Pagrīdes darba apstākļi Rīgā fašistiskās okupācijas laikā bija neiedomājami smagi un sarežģīti. Labi zinādami Rīgas proletariāta un strādnieku jaunatnes slavenās revolucionārās, cīņas tradīcijas, okupanti ar asiņainu masu teroru centās iznīdēt jebkuru pretestības izpausmi. Šim nolūkam hitlerieši kopā ar latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem Rīgā radīja milzīgu soda aparātu drošības policiju un SD, tā saucamo drošības policijas latviešu politisko daļu, vērmahta pretizlūkošanas dienesta - "Abvēra” daļas, žandarmēriju, kārtības policiju, speciālas SS vienības, dažādas komendantūras. Vienā pašā Rīgas prefektūrā 1942.gada maijā bija 1360 policistu, bet drošības policijas latviešu politiskajā daļa Rīgā darbojās 339. tautas nodevēji. Simtiem Rīgas antifašistiskās pagrīdes cīnītāju nošāva policijas ģenerāļa Štalekera vadītā "Einzacgrupa A", kuras uzdevums bija iznīcināt pretestības kustības dalībniekus, politdarbiniekus un ebreju tautības iedzīvotājus visā "Ostlandē"., Bez tam Rīgas antifašistiskās pagrīdes izsekošanā iesaistījās '’Ostlandes' policijas un SS augstākā vadītāja Jekelna štābs un citi visas "Ostlandes” soda orgānu štābi, kas, atradās Rīgā.

Visu iespējamo palīdzību hitleriskajiem okupantiem cīņā pret Rīgas antifašistisko pagrīdi sniedza tā saucamās ”SS-pārvaldes" iekšlietu ģenerāldirekcijas plašais aparāts ar latviešu tautas nodevēju ģenerāli Dankeru priekšgalā un citas "pašpārvaldes' iestādes. Bez okupantu un latviešu buržuāzisko nacionālistu oficiālajiem soda orgāniem Rīgas antifaSiatisfcās pagrīdes izsekošanā piedalījās plašs slepeno aģentu un provokatoru tīkls. Tas komplektējās no dažādiem deklasētiem elementiem latviešu fašistiem un baltgvardiem. Šo aģentu apmācīšanai Rīgas nomalēs - Vecāķos un Sužos bija izveidotas divas slepenas spiegu skolas.

Apvienotajiem vācu okupantu un latviešu buržuāzisko nacionālistu spēkiem, kam palīdzējazemiskie nodevēji - provokatori, 1941.gada beigās un 1942.gada pavasarī izdevās nodarīt smagus zaudējumus pirmajiem Rīgas antifašistiekās pagrīdes cīnītājiem, jo tiem vēl bija svešas gestapo darba metodes. Arestēto patriotu pagrīdnieku kopskaits pārsniedza 400 cilvēкus. To vidū bija tādi pašaizliedzīgi un bezbailīgi antifašistiskās pagrīdes cīņas organizētāji un vadītāji kā Rīgas 6, vidusskolas komsorgs Valdemārs Mednis, 5.vidusskolas komsorgs Eduards Kalniņš, LĻKJS Daugavpils pilsētas komitejas pirmais sekretārs Pāvils Leibčs, čekisti izlūki Visvaldis Mucenieks, Aleksandrs Kuzņecs, Boriss Anančonoks, komjaunieši Vitolds Azersbarks, Vilis Rozenšteins, Anna Kononova, Leons Visuns, Marks Jakovļevs, Leontīne un Janīna Ostrovskas, Hermanis Grasis, Georgs Dāboliņš, Aleksandrs Tīls, 1940 un 1941.gada komjaunatnes darba aktīvisti Fridrihs Alba, Konstantīns un Marks Drošāki, Vladimirs Starostenko, Jevgeņijs Cimmermanis u.c. Gandrīz visi minētie patrioti savu pagrīdes darbību bija uzsākuši jau 1941.g. vasarā rudenī Minētie komjaunieši kopā ar komunistiem Borisu Vasčenoku, Jāni Krastiņu, Leontiju Kuzņecovu u.c,, jau 1941g.rudenī Rīgā izveidoja plašu antifašistiskās pagrīdes tīklu. Pagrīdes grupu skaits tuvojās pussimtam. Tajās apvienojās politiski apzinīgākie Rīgas strādnieki un strādnieku jaunieši, kuri savu idejisko rūdījumu bija guvuši buržuāzijas varas gados kā Latvijas Komunistiskas partijas, komjaunatnes, Sarkanās palīdzības (MOPRA) un kreiso агоdbiedribu aktīvisti.

Šo pagrīdes grupu dalībnieki veica plašu antifašistiskās aģitācijas un propagandas darbu, sniedza patiesus pārskatus par sīvajām kaujām frontēs un aicināja darbaļaužu masas iekļauties aktīvā cīņā pret okupantiem un latviešu fašistiem. Vienlaicīgi šie antifašistiskās pagrīdes dalībnieki sniedza plašu palīdzību gūstā kritušajiem un hitleriešu nometnēs badā mirstošajiem padomju karavīriem. Pagrīdnieki palīdzēja viņiem bēgt no nometnēm, slēpa tos konspiratīvos dzīvokļos, apgādāja ar ieročiem, lai vēlāk nosūtītu uz Baltkrieviju partizānos. Vairākas pagrīdnieku grupas nodibināja sakarus ar geto ieslodzītajiem, palīdzēja tiem aiz dzeloņdrāšu žogiem izveidot pretestības grupas, iesūtīja to biedriem ieročus. Jau 1941.gada rudenī pagrīdnieki nodibināja sakarus arī ar dažiem vācu kareivjiem antifašistiem, no kuriem ieguva ieročus un formas tērpus, Pagrīdnieki 1941. g. rudenī organizēja arī vairākus bruņotus uzbrukumus un sabotāžas aktus. Tā. 1941. gada oktobra beigās jauno pagrīdnieku grupa Vosčonoka un brāļu Drošāku vadībā uzbruka pa Lubānas šoseju braucošai vācu armijas smagajai automašīnai, bet 11, novembra naktī nominēja stingri apsargāto Daugavas dzelzs tiltu, Kad uguns liesmiņa pa degauklu jau tuvojusies dinamīta lādiņam, tikai tad to pamanījis tilta sargs, kurā pēdējā brīdī pirms sprādziena ar durkli pārcirtis degošo auklu. Plašos apjomos tika vāktas izlūku rakstura ziņas. Ieroču vākšanā un skrejlapiņu izplatīšanā pagrīdnieki iesaistīja arī vairākas 12-15 gadus vecu jauniešu grupas. Pagrīdnieki ~ Ņina Demidova, Jānis Krūmiņš, Konstantīns Pavlovs u,c, krita Rīgā bruņotu sadursmju laikā, bet vairākiem citiem patriotiem izdevās ar kauju izlauzties no policistu ielenkuma Fabrikantu un Duntes ielās. Tāds bija pirmo Rīgas pagrīdnieku devums antifašistiskojā cīņā. Kritušo biedru vietā stājās citi patrioti un atkal cīnītāju pirmajās rindās bija komjaunieši. Ik mirkli riskēdami ar dzīvību, viņi tālāk izvērsa cīņu pret fašistiskajiem okupantiem un to pakalpiņiem, "Abvēra” daļas priekšnieka ziņojumā "Ostlandes" reilmkomisāram par laika-posmu no 1942.gada 1, jūlija līdz 30,.septembrlm lasāms šī gada aprīli Rīgā sagrauta latviešu komunistiskā organizācija, no kuras locekļiem vairāk nekā 200 tika arestēti un kura galvenokārt palīdzēja izbēgušajiem padomju karagūstekņiem, kā rādās, atjaunojusi savu darbu».

1 Latvijas FSR CWA, R. ~ ”0.f», ;f.apr,56. 1», 28.lpp»,

2 Turpat, R», r 699.fla.apr», 17»1», 36» un 37»lspa.

5 Turpat, R* - 70.f», 3.apr», 57.lp», 150,lapa.

4 Turpat, R». - '/58.£,, apr,, 7.1.» 185.un 145.lapa,

5 Turpat, R. - 70. f.» 5» apr,, 56.1.» 77. lapa»,

1942.gada otrajā pusē Rīgā cīņu pret okupantiem turpināja komjauniešu Ērika Stepiņa, Viktorijas Misas, Malda Skreijas u.c. vadītie pagrīdnieki, Antifašistiskās propagandas darbu veica "Cīņas", "Jauno Komunāru" u.c., pagrīdnieku grupas, kuru sastāvā darbojās lielāks skaits komjauniešu un pionieru. Plašu izlūkošanas darbu, sākot ar 1942.gada vasaru, Rīgā izvērsa komunista Augusta Leinesara un komjaunieša Augusta Jumiķa vadītā izlūku pagrīdes organizācija, kuras štābs bāzējās Bauskas apriņķa Stelpes pagastā.

Rīgas antifašistisko pagrīdes grupu un pagrīdes organizāciju darbība sākot ar 1942.gada vasaru rudeni kļuva aizvien kaujinieciskāka un organizētāka. Tā rezultātā okupantu Rīgā, kas bija pārpildīta 'ar.dažādām vācu karaspēka daļām, soda un izlūkorgānu spiegiem, nacistiskie iebrucēji vairs nejutās droši, īpaši nopelni te bija tām Rīgas nelegālajām antifašistiskajām organizācijām, kuras 1942.gada otrajā pusē izveidoja un vadīja varonīgie un talantīgie pagrīdes darba organizatori komjaunieši Arvīds Rendnieks, Viktorija Misa un Vitolds Jauntirāns, bet 1943, un 1944. gadā - Latvijas KP CK un Latvijas ĻKJS OK operatīvo grupu pilnvarotais Padomju Savienības Varonis Imants Sudmalis.

Arvīds Rendnieks jau buržuāziskās Latvijas laika bija pazīstams kā drosmīgs komjaunietis pagrīdnieks, 1940, gada jūnijā, sociālistiskās revolūcijas dienās viņš tika ievainots, aizsargājot demonstrantus pret policijas uzbrukumiem stacijas laukumā Rīgā, Lielā Tēvijas kara pirmajās dienās viņš piedalījās Rīgas komjauniešu kaujas vienības organizēšanā un komandēja to, 1941.gada 23. augustā A. Rendnieks ar biedru grupu no Tallinas frontes tika nosūtīts ienaidnieka aizmugurē, lai iegūtu precīzas ziņas par gaidāmo vācu uzbrukumu Tallinai. Bet gadījumā, ja nebūtu iespējams atgriezties atpakaļ, tika dots rīkojums doties uz Latviju un Latvijas KJS CK uzdevumā Vidzeme organizēt komjauniešu pa-grīdi. Vajadzīgās ziņas Rendnieka grupa ieguva bet atgriezties pie savējiem nepaspēja, jo 24. augustā sākas hitleriešu uzbrukums. Rendnieka grupa devās pagrīdes darbā uz Latviju, bet vēl Igaunijas teritorija viņus pārsteidza ienaidnieks. Sadursmē gandrīz visi grupas biedri krita, Ievainoto A. Rendnieku okupanti saņēma gūsta un ieslodzīja Rīgas Centrālcietumā, kur to nepārtraukti pratināja un spīdzināja. Tomēr varonīgajam komjaunietim izdevās noslēpt savas atgriešanās īstos iemeslus, 1942,gada 1,maijā fašisti Rendnieku atbrīvoja un nosūtīja darbā uz rūpnīcu "Vairogs”, jo uzskatīja, ka viņiem izdevies to salauzt fiziski un morāli un padarīt sev nekaitīgu.

Lai gan Arvīda Rendnieka veselība bija iedragāta, viņš nekavējoties sāka izpildīt Latvijas-ĻKJS uzdevumu, kā arī sabotēja piespiedu darbu "Vairogā". Jau 1942.gada maijā A. Rendnieks kopā ar komjauniešiem Viktoriju Misu un Aleksandru Zariņu uzsaka veidot Rīgā komjauniešu pagrīdes organizāciju, apvienojot aktīvākos strādnieku jauniešus.

Konspirācijas nolūkos organizāciju sadalīja grupās. Komjauniešus bijušos studentus vadīja Viktorija Misa, rūpnīcas "Vairogs" jaunos strādniekus pagrīdniekus - komjaunietis Ēriks Stepiņš, Vadīt grupu, kurai vajadzēja iegūt ieročus, bija uzdots "Vairoga" strādniekam komjaunietim Arvīdam Stegim,, Vēl vienu komjauniešu grupu vadīja komjauniete, bijusi studente Ligita Rekšāne, Viktorijai Misai jau 1942,gada jūnijā izdevās prganizācijā iesaistīt divus vācu karavīrus antifašistus - Kārli Šeferu un Georgu Šamani, kuri. vēlāk no vācu armijas dezertēja un pilnīgi iesaistījās pagrīdes cīņā.

7 Latvijas PSR CVYA, 5423,f., l.apr., 3196,1,, 1,-15,Дара.

S Turpat, 11,-15, lapa,,

9 LFSR ZA Vēstures insbkārtē jā d rba f.Oll. bijušo komjauniešu pagrīdnieku Arvīda Sterga, Astras Ošiņas un pionieres Ritas Kubliņas atmiņu pieraksti 1963.g, 20,septembrī, 1964,g,, 7,oktobrī un 1967,g, 30jūnijā.

Komjaunieši pagridnieki izvērsa rosīgu darbību. В. Lapiņa grupas locekļi rūpnīcā "Vairogs" sistemātiski bojāja izremontētās hitleriešu kara mašīnas. 1942,gada februārī viņi nodedzināja hitleriešu noliktavu ar automašīnu rezerves daļām. Jaunie patrioti iespieda un izplatīja skrejlapas, kurās aicināja tautu celties cīņā pret ienaidnieku. Daudz laika un enerģijas no pagrīdniekiem prasīja ieroču un sprāgstvielu sagādāšana. Viņiem izdevās iesūtīt uzticamas personas vienā no lielākajām kara materiālu noliktavām Cekulē un kara remonta darbnīcās, kas atradās bijušās rūpnīcas "Provodņik" teritorijā, un no turienes saņemt ieročus, munīciju un tolu, Drīz vien pēc sakaru nodibināšanas ar kara materiālu noliktavu strādniekiem Celculē, pagrīdnieki šīs noliktavas uzspridzināja (1942,gada 6.jūlijā). Kā redzams no "Ostlsades" drošības policijas un SD komandiera 1942.gada 15. jūlija ziņojuma reihskomisāram bozēm, vācu vērmahts zaudējis 9 tūkst, tonnu munīcijas. Divas dienas pār Cekuli liesmoja ugunsgrēka blāzma. Šī diversija bija viena no lielākajām visā tajā padomju teritorijā, ko uz laiku bija okupējuši hitlerieši.

Sāpīgs zaudējums pagrīdniekiem bija komjaunieša Aleksandra Zariņa arests 1942,g, jūlijā. Drošības policija Zariņu nežēlīgi spīdzināja, bet viņš atrada sevī spēkus klusēt, tādēļ pagrīdnieki cīņu varēja turpināt. Par to liecina turpmākie notikumi. Tā, piemēram, nakti uz 22. augustu pagrīdes ierindniekiem izdevās noraut un iznīcināt kāškrusta karogu pie Rīgas darba pārvaldes ēkas, kuru nepārtraukti apsargāja policija. tieši pirms gada ceturkšņa minētā pārvalde bija norīkojusi A. Sendnieku darbā rūpnīcā "Vairogs".

10 Ij-atvijas PSR CVVA, R., - 2,apr,, 55a*. 79.lapa5

IPSE ЗА Vēstures institūta kārtējā darba . 011, bijušo pagrīdniekn Arvīda Sterga un Eduarda Slavinska atmiņu pieraksti 1963. g« 20, un 21,septembrī,.

11 Latvijas PSR CVVA, R,., - 70,f., 3.npr.* 106.1,, 5«lapa»

12 Turpat, 5423.f., 1,apr», 3196,1., 1.-5.lapa.

Augusta beigās Rendniekam izdevās Rīgā nodibināt sakarus ar čekistu izlūku grupu, kuru vadīja komunists Ernests Saulītis. Saulītis un trīs viņa biedri - komunisti Jūlijs Zariņš, Vikentijs Čeksters un bezpartejiskais Jūlijs Punculis 8, augustā bija iesūtīti ienaidnieka aizmugurē. Izlūki pievienojās Rendnieka komjauniešu un jauniešu pagrīdes organizācijai,, Рēс apvienošanās ar Čekistu izlūku grupu Rīgas, komjauniešu pagrīdes organizācija sāka saukties par "Latvijas antifašistisko organizāciju",, Tās vadītāji bija A.Rendnieks, E.Seulītis un V.Misa.

Pagrīdnieki organizēja padomju karagūstekņu un geto ieslodzīto ebreju bēgšanu un izbēgušo slēpšanu konspiratīvos dzīvokļos, Rendnieks aizbrauca uz Latgali, kur nodibināja sakarus ar Abrenes depo strādniekiem un Kupravas patriotiem.

Saulīša rācija bija kļuvusi nelietojama, tāpēc, lai saistītos ar LKP CK, viņš kādam no Rīgas karagūstekņu nometnes izbēgušam virsniekam deva uzdevumu pāriet frontes līniju. Taču sakarniekam šo uzdevumu neizdāvas veikt, un rāciju sa-, laboja tikai novembra sākumā, kad uz pagrīdnieku signālu neviena vairs neatbildēja.

1942.gada rudenī "Latvijas antifašistiskā organizācija" iespieda un izplatīja daudz skrejlapu, kas bija veltītas Lielā Oktobra 25, gadadienai un Padomju Konstitūcijas dienai, kā arī aicināja latviešu tautu cīņā pret nacistiskajiem okupantiem,, Pagrīdnieki sekmīgi veica arī diversijas un organizēja hitleriešu politisko un saimniecisko pasākumu sabotāžu.

13 LFSH ZA Vēstures inst.kārtējā <?arba f, 011, Ernesta Jēgera atmiņu pieraksts 1963.g» 12.maijā un Mildas Jē~ geres atmiņu pieraksts,1965,g# 12,jūnijā,

14 Latvijas PSR CVVA, R. - 758.f.,1.apr., 10.1., 204.lpp.,

12.1., >178, lapa.,

15 Turpat.

Uz Rīgas ielām atkārtoti atrada ievainotus un nogalinātus okupantus. 1942.gada 3.oktobrī Rīgas pagrīdnieki nodedzināja lielu Todta organizācijas noliktavu Čiekurkalna stacijā, bet 5. novembrī patrioti fašistiskās avīzes "Tēvija" redakcijas ēkā Blaumaņa iela 33/40 uzspridzināja paštaisītu bumbu. Lai gan sprādziens lielus zaudējumus nenodarīja, tomēr šīs lapeles šefredaktoram P.Kovaļevskim (tagad Rietumos ar pseidonīmu Klāns publicē apmelojošus rakstus par savu dzimteni) un tā skribentu baram tas lika vēl ilgi drebēt.

Pagrīdnieki nolēma sodīt ar nāvi Ostlandes" reihskomisāru Lozi un latviešu tautas nodevēju, "Latvijas pašpārvaldes" .iekšlietu ģenerāldirektoru Dankeru un uzsāka to izsekošanu. Tika veikti priekšdarbi, lai uzspridzinātu pārbrauktuves tiltu pie Torņkalna dzelzceļa stacijas un nodedzinātu okupantu karamaterialu noliktavu Mežaparkā.

1942.gada rudenī Ernestam Saulītim izdevās nodibināt, sakarus ar Salaspils koncentrācijas nometnes filiāles - Sauriešu akmeņlauztuves ieslodzītajiem patriotiem, kuru vidū bija arī viņa bralis Kārlis Saulītis. 1942.gada oktobrī novembrī "Latvijas antifašistiskās organizācijas" dalībnieki Sauriešu akmeņlauztuvē iesūtīja proklamācijas, kas aicināja uz cīņu pret okupantiem. No tā var secināt, ka Salaspils koncentrācijas nometnes plašās pretestības organizācijas, kas sāka veidoties tieši Sauriešu akmeņlauztuvēs, pirmsākums saistās ar E. Saulīša un viņa biedru antifašistisko cīņu.

Taču 1942.gada rudenī pagrīdnieki piedzīvoja pirmās neveiksmes. Ar provokatora Kalna-Knauķa un nodevējas Hofšteteres palīdzību hitleriešiem izdevās sadzīt pēdas izlūka, Jūlija Zariņa pagrīdes grupai. Aresta laikā Zariņš un Pun-culis pretojās, pēdējās lodes viņi atstāja paši sev. Par Zariņa grupu iebrucēju drošības dienesta dokumentos teikts: "1942.gada oktobra beigās Rīgā arestēta bandītu grupa (tā fašisti dēvēja pagrīdniekus., — Aut.) 15 cilvēku sastāvā, kurai bija sakari ar nelegālām komunistiskajām aprindām un izpletņu lēcējiem», Grupa bija paredzējusi uzspridzināt dzelzceļu Zasulauka - Torņkalna iecirknī".

16 LPSR ZA Vēstures inst,kārtējā darba f. 011, bijušās pagrīdnieceā Lūcijas Saulītes atmiņu pieraksts 1967. g»,

29., janvārī»,

17 Latvijas PSR 0WA, R., - 70.f., 3.apr., 57.1., 129.lapa.,

1942.gada 28. oktobri uz Rīgas - Madonas šosejas notika nikna sadursme starp policijas nodaļu un no geto izbēgušo ebreju grupu, ar kuriem kopā pie partizāniem Latgalē devās no gūsta izbēdzis padomju leitnants. Apšaudē krita 7 antifašisti, divus hitlerieši saņēma gūstā. Vēl pirms tam - 18. oktobri Rīgā, Krasta ielā sadursmē ar policiju krita pagrīdnieks Alfrēds Celms. Šīs sadursmes laikā Celmam izdevās nošaut šucmani Reini .

1942.gada oktobrī Rīgā varoņa nāvē krita izlūks, bijušais buržuāziskās Latvijas pagrīdnieks un ilggadējais politieslodzītais Mārtiņš Poga. Visu savu īso, bet pašuzupurēšanās pilno dzīvi Rīgas strādnieks Poga veltījis Latvijas darba cilvēku laimei un gaišākai nākotnei. Viņš dzimis 1909. gadā Slokā. Jau agrā jaunībā Poga nostājies uz revolucionārā cīņas ceļa. Par streika organizēšanu Slokā buržuāziskā valdība viņu no 1930.. līdz 1936.godam bija ieslodzījusi cietumā. Tur jaunais cīnītājs guva tālāku rūdījumu revolucionāram darbam., 1940,gadā M.Poga aktīvi līdzdarbojās Rīgas komjaunatnes organizācijā. Ar Lielā Tēvijas kora pirmajām dienām viņš piedalījās kaujās pret hitleriskajiem iebrucējiem,, Bet 1942.gada, nakti no 29,, uz 30,septembri, kopā ar nelielu izlūku grupu brīvprātīgi devās uz ienaidnieka okupēto Latviju, lai Rīgā veiktu izlūkdarbu un organizētu pret-fašistisku cīņu. Arestētā pagrīdnieka Zuimača mazdūšības dēļ, kas nebija spējis klusēt gestapo moku kambaros, fašistiem bija izdevies ierīkot slazdus parkā, kur M. Pogam vajadzēja ierasties uz satikšanos ar minēto pagrīdnieku. Arestēto Zuimaču gestapovieši bija atveduši uz setikšanās vietu, bet tās tuvākajā apkārtnē labi nomaskējuši savu darbinieku grupu. Kad Poga ieradās norunātajā vietā, viņu cieši ielenca bruņoti geetapovieši.

18 Latvijas PSH CWA, R. - 70.f., 3.apr., 57.1.,, 129.lapa.,

19 Turpat, l.apr,, 10.1,, -351.lap ,,

20 LKP CK Partijas arhīvs, 201»f,, l.apr., 78.1., 173.lapa.

Līksmē par uzvaru atskanēja hitleriešu komanda: "Padodies!" Jau lēnam cēla augšup rokas ielenktais cīnītājs, jau droša bija gestapoviešu grupa par sava šefa "doktora" Langes uzslavu, bet tad notika kas negaidīts. Vienā mirklī ielenktā rokās atradās divas pistoles. Trāpīgi šāvieni izretināja ciešo fašistu loku. Gestapoviešu izbailes bija tik lielas, ka tie, šaudami no dažu metru attāluma nespēja Pogu pat ievainot. Izlauzies no aplenkuma, viņš kopā ar otru izlūku, savu komandieri, Rīges strādnieku Vasiliju Derevjago, kas bija Pogam sekojis uz norunāto satikšanās vietu, atskrēja līdz J.Asara ielai. Tur viņi saprata, ka abiem izbēgt nav iespējams, jo atklātā laukā, kas tos šķīra no meža, viņus panāks vajātāju lodes. Tad Mārtiņš Poga pieņēma drosmīgu lēmumu. Lai glābtu savu komandieri un līdz ar to sekmētu partijas uzticētā uzdevuma izpildi, viņš tam ieteica steigties uz tuvējo mežu, bet pats, ieņēmis pozīcijas J.Asara ielas 15.namā, atklāja uguni uz vajātājiem, tā piesaistot sev uzmanību un ļaujot biedram nemanītam nozust.

Gandrīz četras stundas ilga kauja ielenktajā namā. Tās aculieciniece I. Zvagule par varoņa pēdējo cīņas posmu pastāstīja:

"Vairāk nekā 2 stundas visu māju pildīja šāvienu troksnis, ievainoto hitleriešu lamas, policijas suņu kaucieni. Tad uz mirkli kaujas troksnis aprima un no jauna atskanēja hitleriešu vilinošie solījumi: "Poga, padodies! Mēs tevi izārstēsim, saglabāsim tev dzīvību! Ja tu nepadosies, metīsim asaru gāzes granātas, tās tevi izsvilinās!" šai momentā es atrāvu sava dzīvokļa durvis un sastingu - trepju telpas laukumiņā tieši blakus mana dzīvokļa durvīm, atspiedies pret sienu, sēdēja asinīm noplūdis izlūks, Ar šausmām ieraudzīju viņu atsegtajās krūtīs vairākas ložu brūces, no kurām lēni sūcās asins straumītes. Katrā rokā viņš tūrēja pa pistolei. Vēl apmēram, stundu Poga turpināja kauju. Tad redzēdams, ka spēki viņu pilnīgi atstāj, ar pēdējo lodi aprāva pats savu dzīvi. Vēsts par Pogas varonību ātri izplatījās Rīgas pagrīdē. Par latviešu patriota sevišķo drosmi un izturību, kurš turpināja cīņu, pats būdams smagi ievainots krūtīs, vēderā un galvā, 1942.gada 20.decembra numurā rakstīja pat vācu policijas žurnāls "Mitteilungsbletter FVr die weltanscbauliche Schulung der Ordnungspolizei.”

Pateicoties M.Pogas pašaizliedzībai, viņa komandieris V.Derevjago turpināja darboties Rīgas pagrīdē līdz 1943„gada maijam. Derevjago kopā ar jauno strādnieku Robertu Stepiņu izdevās izveidot monolītu pagrīdes grupu Čiekurkalnā, kas sekmīgi darbojās 8 mēnešus. Grupas biedri vāca ieročus un izlūku ziņas, atveda no Baldones meža tur paslēpto raidītāju, ko izremontēja kāds VEF strādnieks.

1943. gada maija beigās pagrīdes grupas sekmīgo darbu pārtrauca kāds neparedzēts gadījums. Policists Upītis nejauši ieraudzīja Andreja Stepiņa dzīvoklī V.Derevjago, kas tur nelegāli dzīvoja. Lai gan Derevjago tūlīt pārcēlās uz citu konspiratīvu dzīvokli - Skultes ielā pie Annas Drukas, tomēr pēc dažām dienām policija pagrīdnieku izsekoja un arestēja.

Lai Derevjago nevarētu pretoties ar ieročiem, gestapovieši sev pa priekšu istabā, kur slēpās Derevjago, lika iet dzīvokļa saimniecei Drukai. Tā gestapovieši savu panāca, Derevjago vilcinājās šaut, jo baidījās trāpīt Drukai. Jau nākamajā mirklī Derevjago bija atbruņots.

Pēc nežēlīgas spīdzināšanas Vasiliju Derevjago un viņa pašaizliedzīgos cīņas biedrus Robertu Stepiņu kopā ar māti Viktoriju Stepiņu un tēvu Andreju Stepiņu, Annu Druku, Jāni Uzaru un Haraldu Bērziņu nošāva, bet jaunieti Rasmu Stepiņu ieslodzīja koncentrācijas nometnē.

21 L.PSR ZA Vēstures inst,, kārtējā darba  011, Izoldes Zvagules atmiņu pieraksts 1963.g, 15.decembrī.

Cīņā ar Rīgas antifašistisko pagrīdi 1942,gada rudenī iesaistījās viss pilsētā esošais drošības policijas un "Abvera" plašais aparāta un aģentu tīkls, Rendnieks, Misa un Saulītis juta, ka organizācijā ielavījies provokators. Lai to maldinātu, viņi nolēma, ka aktīva darbība uz laiku jāpārtrauc, bet Rendniekam, Saulītim, Čeksteram un vācu antifašistiem Šūmanim un Šeferam jāpāriet frontes līnija, jānodibina sakari ar LKP CK un jāsaņem norādījumi par turpmāko darbu, kā arī nepieciešamā palīdzība. Taču bija jau par vēlu. Spiegs un provokators Kalns-Knauķis jau bija paspējis veikt savu nelietīgo darbu: par Rendnieka grupas nodomu pāriet frontes līniju viņš paziņoja saviem vācu saimniekiem, norādot pat tiešu grupas maršrutu, Rezultātā hitlerieši Rendnieku un viņa biedrus sagūstīja, kad tie mēģināja pāriet vācu priekšējo aizsardzības līniju pie Staraja Rusas.

1942.gada 26. novembrī armiju grupas "Ziemeļi" pretizlūkošanas dienesta priekšnieks apakšpulkvedis Klamrots ziņoja savam priekšniekam vērmahta augstākās pavēlniecības štābā: ”1942.gada 21. novembrī Staraja Rusā aizturēti pieci diversiju grupas locekļi no Rīgas, kas mēģināja pāriet aizsardzības priekšējo līniju. Viņu vidū bija divi vācu dezertieri”.

Šī paša Klamrota 2. decembra radiogrammā bija nosaukti arestēto uzvārdi: vācu dezertieris Georgs Šamanis, kurš

sevi dēvē par virsleitnantu Horstu fon Gālenu vai īstenībā tāds ir, vācu dezertieris Kārlis Šefers (uzvārds acīm redzot izdomāts), latvietis Vikentijs Šeksters, latvietis Arvīds Rendnieks, latvietis Aleksandrs Koroļovs” (Saulītim bija pase uz Kovaļova vārda,, - Aut.),,

2? LKP CK Partijas arhīvs, 301,f,, 3.apr., 58.1., l.lapa.

23 Turpat.

1942,gada 3, decembrī Rīgā tika apcietināti vēl 20 "Latvijas antifašistiskās organizācijas' locekļi, kurus bija nodevis tas pats provokators. Arestēto patriotu vidū bija komjaunieši Viktorija Misa, Ēriks Stepiņš, Ligita Rekšāne, viņas tēvs advokāts Jānis Bekšāns, māte Vera Bekšāne, Arvīds Stergis, Kārlis Liepkājs, Astra Ošiņa, jaunieši Jānis Guzāns, Valentīns Smelteris, Melita un Mirdza Misas, Sergejs Švilpe, vecā pagrīdniece Otllija Nurža u.c., Oktobra 25.gadadienas priekšvakarā vairāki no minētajiem jauniešiem pagrīdniekiem pēc A. Rendnieka, E. Saulīša un V. Misas rekomendācijas ari tika uzņemti komjaunatnē, to vidū bija Melita Misa.

Aresta brīdī no gestapoviešu loka izdevās izkļūt komjaunietim Oļģertam Buzgam. Viņš izlēca pa otrā stāva logu (no sava dzīvokļa) un atšaudīdamies aizbēga. Līdz 1943.gada pavasarim O.Buzga slēpās Rīgā pie Emīlijas Markasjanas-Bebres, tad aktīvi iesaistījās antifašistiskās pagrīdes organizācijas "Tautas atriebēji" darbā.

24 LPSE ZA Vēstures inst,kārtējā darba f. 011, Emīlijas Markasjanes-Bebres Un Marijas' Osītes atrvLņu pieraksti 1967.g. 15.februārī.

25 Turpat; Latvijas PSE CWA, E, - 758.f., l.spr., 5i.,l.,i 116. un 143, lapa.

1943.gada augusta, pēc organizācijas "Tautas atriebēji" sagrāves, liela drošības policijas un šucmaņu grupa pie Mārupes pagasta robežas ielenca O.Buzgu kopā ar otru pagrīdnieku nelegālistu. Abi patrioti atteicās padoties un uzsāks kauju. Nevienlīdzīgā cīņā Buzgas biedrs krita, bet Oļģertu smagi ievainoja. Divas lodes bija caururbušas plaušas un skārušas mugurkaulu. Bezsamaņas stāvoklī Buzgu saņēma gūstā. Veselu mēnesi drošības policijas un SD latviešu politiskās daļas vīri Teidemaņa uzdevuma atsevišķā palātā Rīgas II slimnīcā (Pārdaugavā) pratināja un spīdzināja no ievainojuma kustības spējas zaudējušo Oļģertu Buzgu. Tur gestapovieši Buzgu bija ievietojuši, lai vēl kādu laiku uzturētu viņā dzīvību, jo cerēja no viņa iegūt ziņas. Pratināšanas laikā Oļģerts pārcieta necilvēciskas sāpes ievainotajā mugurkaulā, tomēr klusēja. Iegūt ziņas no 0. Buzgas par citiem pagrīdniekiem gestapo neizdevās pat ar zemiskas provokācijas palīdzību., Drošības policijas vīri un fransiskāņu draudzes mācītājs fanātiski dievticīgajai Buzgas mātei iestāstīja, ka viņi saglabāšot dēlam dzīvību, ja tas nosaukšot citu pagrīdnieku vārdus. Apmuļķotā vecīte arī centās pierunāt dēlu klausīt "zemes un debess kungiem". Bet varonīgais komjaunietis saprata arī šo ienaidnieka viltību. Ar pēdējiem spēkiem Oļģerts mierināja māti, izskaidroja tai gestapoviešu un mācītāju viltību. Redzēdami, ka no ievainotā patriota nekādas ziņas neiegūs, drošības policijas bendes 1943.gada 9. septembrī uzdeva kādam ārstam slepkavam Oļģertu Buzgu noindēt. Tā gāja bojā Rīgas antifašistiskās pagrīdes cīņu varonis, kurš savas pagrīdnieko gaitas bija uzsācis 1941.gada rudenī.

Taču jāatzīmē, ka lai kā arī Kalns-Knauķis necentās, viņam neizdevās piekļūt daudziem "Latvijas antifašistiskās organizācijas" dalībniekiem Rīgā, Cekulē, Kupravā, Līgatnē un Sabiles stacijā. Viņu vārdus spīdzinātajiem nenosauca arī apcietinātie komjaunieši - Rendnieks, Misa, Stepiņš, Stergis, Liepkāja. kas ar šiem pagrīdniekiem tieši uzturēja sakarus. Vairāki patrioti, piemēram, K.Liepkāja audžutēvs Juris Tīss turpināja aktīvi darboties, līdz viņu 1944,gada vasarā nodeva provokators Kostigovs, Bet Ernests Pēda no Sabiles stacijas vel 1944,gada pavasarī Kārļa Paldiņa vadītās Ziemeļkur-zemes pagrīdes organizācijas uzdevumā brauca uz Rīgu pēc anodbaterijām un radio detaļām, Rendnieka izveidotā Kupravas pagrīdnieku grupa kopš 1943.gada pavasara sniedza atbalstu Ziemeļlatvijas partizāniem, bet "Kurzemes katla" pagrīdē aktīvi cīnījās LVU studente Rita Zēberga, kuru hitlerieši arestēja un nošāva 1945.gada 6, maijā Talsos.

Pats Arvīds Rendnieks cīņu pret okupantiem turpināja pat hitleriešu moku kambaros. Atrodoties Salaspils koncentrācijas nometnē, kur viņu turēja atsevišķā apsardzībā, Rendnieks tomēr prata 1942./1943. gada ziemā aktīvi iesaistīties nometnes pretošanās organizācijas darbā, kuru vadīja komunists Jānis Logins un inženieris Kārlis Feldmanis. Kā teikts Latvijas drošības policijas un SD komandiera pārskatā par 1943, gada martu, tad Salaspils pegrīdnieki bija labi organizēti. Viņi bija sadalīti trīs grupās: viena - veica propagandas darbu apcietināto vidū, otra - Sauriešu akmeņlauztuvēs izgatavoja granātas, trešā — gatavoja bruņotu sacelšanos un bēgšanu no nometnes. Tomēr realizēt iecerēto bēgšanas plānu neizdevās. 1943.gada martā 76 Salaspils pretošanās organizācijas locekļus, to skaitā arī A. Rendnieku, gestapovieši, pamatojoties uz provokatoru un nodevēju Izara, Tipšas, Kačerovska u.c. sniegtajām ziņām, pārveda uz Rīgas Centrālcietumu. Pēc briesmīgas spīdzināšanas viņus visus, kā arī Viktoriju Misu, Ernestu Saulīti, Vikentiju Čeksteru, Ligitu, Rekšāni, Ēriku Stepiņu, Kārli Liepkāju un daudzus citus naktī no 5. uz 6, maiju nošāva Biķernieku mežā. Drosmīgie cīnītāji fašistu lodes sagaidija dziedot "Internacionāli", Rendnieku un viņa biedrus bendēm izdevās nošaut tikai pēc sīvas cīņas.

Pašaizliedzīgie patrioti bija gājuši bojā, taču vēl ilgi Rīgā stāstīja leģendas par Arvīdu Rendnieku un viņa cīņas biedru varoņdarbiem.

26 Latvijas PSR (T/VAļ R. - 82.f. ,lft apr., 39.1.,, 177.lspa.,

27 Turpat.

28 Salaspils nāves nometnē. Atmiņu krājums 2.izd,, Rīgā,

1963., 209.-210.lpp,.

29 LPSR ZA Vēstures’inst.kartē jā darba f.011, Ellas Ankupes atmiņu pieraksts, 1966.g, 9,oktobrī.

Jāatzīmē, ka bijušā Latvijas ĻKJS CK sekretāre Ella Ankupe, kura Lielā Tēvijas kara gados organizēja Latvijas komjaunatnes cīņu hitleriešu aizmugurē, tieši Arvīda Rendnieka drosmi, varonību un attapību cīņā pret vācu fašistiskajiem iebrucējiem salīdzina ar Latviešu tautas nacionālā varoņa Imanta Sudmaļa attiecīgam rakstura īpašībām.

1942.gada augustā Rīgā ieradās Latvijas partizānu pulka "Par Padomju Latviju" 1.vienības 3.rotas cīnītājs komjaunietis Vitolds Jauntirāns. Buržuāziskās Latvijas laikā iegūtā pagrīdes darba pieredze, personiskā drosme, kā arī rūdījums, kas bija gūts kaujās ar fašistiskajiem iebrucējiem pie Maskavas un partizānu pulkā "Par Padomju Latviju" - tas viss palīdzēja Jauntirānam ātri izveidot antifašistiskās pagrīdes organizāciju Rīgā un nodibināt sakarus ar pagrīdniekiem Madonā, Liepājā, Jelgavā un Rīgas apriņķa Jumpravas pagastā. Organizācijas veidošanā viņā balstījās uz Latvija palikušajiem bijušajiera kreisās arodkustības aktīvistiem un jauniešiem.

Pagrīdnieki izdeva un izplatīja skrejlapas. Jauntirāna uzdevumā Anna Žuravska tās sistemātiski izplatīja fabrikas "Lenta" teritorijā ierīkotajā padomju karagdstekņu nometnē, bet pats Jauntirāns krievu valodā rakstītās lapiņas iesūtīja karagustekņu nometnē Pērnavas ielā. Pēc vēsturiskās kaujas pie Volgas V.Jauntirāns uzrakstīja uzsaukumu "Ko darīt", kurā aicināja uz cīņu pret iebrucējiem un izskaidroja šis cīņas metodes hitleriešu totālās mobilizācijas apstākļos. Uzsaukumu viņam izdevās iespiest kādā tipogrāfijā, kur strādāja pagrīdnieku atbalstītāji. Par pagrīdes organizācijas darbības galveno mērķi Jauntirāns uzskatīja kaujas grupu radīšanu un diversiju organizēšanu, 1942.gada 16, septembrī pie Šķirotavas stacijas pagrīdnieki uzspridzināja vācu ešelonu ar munīciju. Pilnīgi iznīcināti tika 9 vagoni.

Ar Rīgas pagrīdnieku palīdzību V. Jauntirānam izdevās nokārtot arī ieroču piegādi kaujas grupām. Šо riskanto uzdevumu sekmīgi veica strādnieku jaunieši Roberts Kauke, kas strādāja par ieroču meistaru "Luftvafes" darbnīcās "Provodņika” korpusos, un Kārlis Kļaviņš, kas mācījās Rīgas Politehniskajā tehnikumā.

Par Jauntirāna pagrīdes organizācijas darbību okupantiem paziņoja gestapo agents Rolfs Rācenis, kura radinieki pazina V. Jauntirānu un zināja par viņa pagrīdes darbību, [1]

1943.Bada aprīļa beigās V. Jauntirāns, jūtot, ka gestapo viņu izseko, kopā ar savu tuvāko palīgu, frontes izlūku. grupas komandiera vietnieku Nikolaju Paceļu, kas Rīgā ieradās 1943.gada 23.aprīlī, pārcēlās uz speciāli uzceltu zemnīcu Jumpravas mežā pie Daugavas un no šejienes uzturēja sakarus ar pagrīdes organizāciju, 1943.gada 12.maija vakarā vairāk nekā 200 policistu ielenca Jumpravas mežu. Šai pašā vakarā uz turieni no Rīgas steidzās 16 gadus vecais pagrīdnieks Pēteris Patoričins, lai brīdinātu savu vadītāju par draudošo akciju. Taču bija jau par vēlu. Jumpravas meža malā viņu aizturēja kāds šucmanis. Apziņa, ka jādara viss iespējamais, lai pagrīdes organizācijas vadītāju brīdinātu par draudošajām briesmām, deva Pēterim jaunus spēkus. Paķēris no ceļa akmeni, viņš metās uz šucmani, kam nebija pat prātā ienācis, ka trauslais, neapbruņotais pusaudzis var uzdrošināties uzbrukt līdz zobiem apbruņotam vīram. Pēterim izdevās nopietni ievainot šucmani. Uzvara šai nevienlīdzīgajā divcīņā jau sāka nosvērties uz jaunā patriota pusi, kad piesteidzās vēl daži šucmaņi. No nežēlīgiem sitieniem un apkalto zābaku spērieniem Pētera trauslais augums sabruka ceļa putekļos. Nakti pašaizliedzīgais jaunietis vēlreiz mēģināja izrauties no policistu rokām, bet no jauna tika notverts un vēl mežonīgāk piekauts. Hitlerieši noslepkavoja ne vien pašaizliedzīgo jauno pagrīdnieku Pēteri Patoričinu, bet arī viņa māti Annu Patorišinu un tēvu Pēteri Kļaviņu.

Nākošā rītā policisti sāka pārmeklēt mežu. Slepenajā zemnīcā tobrīd atradās tikai V.Jauntirāns, kas gaidīja atgriežamies savus biedrus. Lai viņus brīdinātu, V.Jauntirāns nolēma uzsākt kauju un pirmais atklāja ložmetēja uguni uz policistu ķēdi. Таču spēki bija pārāk nevienlīdzīgi. Pēc neilgas, bet sīvas cīņas, smagi ievainotais V.Jauntirāns, baidīdamies zaudēt samaņu un tā dzīvs nokļūt ienaidnieka rokās, uzspridzināja sevi ar rokas granātu. Pat hitleriešu drošības policija un SD savā ziņojušie bija spiesti atzīt: "Aresta laikā Jauntirāns drosmīgi pretojās, izmantojot ložmetēju un rokas granātas.  Tā ar domām par to, kā brīdināt un glābt savus biedrus pagrīdniekus, krita komjaunietis varonis.

Pēc Jauntirāna nāves drošības policija Rīgā un Jumpravā arestēja 40 pagrīdniekus. To skaitā bija brāļi Kārlis un Hermanis Kļaviņi, Roberts Kauke, Mīle Jauntirāne, Anna Patoričina, Staņislavs Genis, galdnieks Brikmanis, divi dēli un tēvs Vašeki. Pēc dažām dienām ievainots gestapo rokās krita Nikolajs Pacejs. Vēlāk tika arestēts arī Pēteris Kļaviņš, kas pēc Jauntirāna nāves bija sācis slēpties. Visi viņi gāja bojā nacistu cietumos.

Slavenas lappuses latviešu tautas antifašistiskās pagrīdes cīņas vēsturē ierakstīja arī Rīgas komjaunieši: bijušais Latvijas Valsts universitātes komsorgs Pauls Bāliņš un Viktors Krūtainis, kas kopā ar izlūku grupu 1942.gada 20, maijā tika izsēdināti no lidmašīnas Valmiera apriņķa teritorijā. Grupas vadītājam - Latvijas ĻKJS GK loceklim P.Bāliņam tūlīt izdevās nodibināt sakarus ar Rīgas strādnieci komjaunieti, buržuāziskās Latvijas laika pagrīdnieci Mildu Duļķi, kas bija atstāta pagrīdes darbam ienaidnieka aizmugurē. Kopīgi viņi izveidoja patriotu grupu, kas sekmīgi darbojās Valmierā un tās apkārtnē, Naktī no 22. uz 23, jūniju pagrīdnieki uzspridzināja iebrucēju kara ešelonu starp Lodes un Bāles stacijām.

Bet ilgi darboties ienaidnieka aizmugurē drosmīgajiem patriotiem neizdevās; 1942.gada 25.jūlijā P.Bāliņu un V.Krūtaini, kas tad atradās Valmierā Kāpu ielā Krūtaiņa sievas mājiņā, ielenca policija, četras stundas drosmīgie komjaunieši pretojās. Mājiņa jau dega kā lāpa, bet abi varoņi vēl turpināja šaut. Tā viņi aizgāja bojā liesmās, bet ienaidainieks neieraudzīja komjauniešus uzvarētus. Pēc tam fašisti arestēja Mildu Duļķi, Vilmu Krūtaini, Alīdu Kandāti, Jāni Asu ar tēvu un māti, kas visi bija aktīvi darbojusies P.Bāliņa vadītajā grupā. 1942.gada 14. novembrī arestētos pagrīdniekus nošāva.

Spilgtu liecību par partijas sūtīto tautas cīņu organizatoru drosmīgo darbību dziļā ienaidnieka aizmugurē, par viņu ciešajiem sakariem ar plašām iedzīvotāju masām sniedz arī materiāli par Leinesara-Jumiķa frontes izlūku grupas pusotra gada ilgo un sekmīgo darbību okupantu un to rokaspuišu pārpildītajā "Ostlandes citadelē" Rīgā un tās apkārtnē. Grupu izsēdināja 1942.gada maijā Bauskas apriņķī. Tanī bija grupas komandieris, bijušais Cēsu apriņķa prokurors komunists Augusts Leinesars, izlūks VSP mehāniķis komjaunietis Augusts Jumiķis un radista VEF mehāniķis komjaunietis Henrihs Goldbergs. Grupas uzdevums pārraidīt ziņas par ienaidnieka karaspēka kustību, svarīgākajiem objektiem Rīgā, Bauska un to apkaimē, noorganizēt antifašistiskāa pagrīdes izlūkgrupas, bet, lai nepievērstu uzmanību, atturēties no diversijām.

Leinesars veda grupu uz Stelpes pagasta "Kālam", kur pusgraudnieki bija viņa sievas vecāki Jāzeps un Kate Stikleri. Visi trīs padomju izlūki tur atrada drošu patvērumu. Grupas darbā aktīvi iekļāvās arī Stikleru dēli Vilis un Juris.

Grupai par "izpalīdzi" ieradās Stikleni Kates māsasmeita Lūcija Bikše (bijusī Stelpes skolas pioniere), kas kļuva par izveicīgu un drosmīgu izlūku sakarnieci.

Ja saullēktam tici, Rīgā, 1964.g» 326.lpp.

Tūlīt pēc apmešanās "Kūlās" Goldbergs ziņoja, ka grupa laimīgi sasniegusi mērķi. Pārraides no "Kūlu" šķūņa notika regulāri - divas reizes nedēļā. Dienā grupas biedri no slēpņa skaitīja vācu ešelonus, kas gāja pa Jelgavas-Daugavpils dzelzceļa līniju. Te gandrīz vienmēr bija arī Lūcija, stiķe Vilis pirmā pārraides palīdzēja Goldbergam izvietot raidītāja antenas, bet pārraides laikā - uzmanīt apkārtni, Leinesars ziņu vākšanā iesaistīja iepriekš droši pārbaudītus tuvākās apkaimes zemniekus.

Grūtākais uzdevums bija jāveic izlūkam Jumiķim. Viņš devās uz Rīgu jau dažas dienas pēc nolaišanas. Apmetās pie Annas Stirniņas Avotu iela 73. Tur uz satikšanos atnāca Jumiķa māsa Lilija un aizveda brāli pie Edes Apares, kuras vīrs strādāja galvenajā pastā. Jumiķis nodibināja sakarus arī ar Leinesara mātesmāsu Mariju Ozolu, kuras dēlam Jānim un vedeklai Antonijai Pērnavas Ielā 11 bija veļas rullis.

Te tad arī izveidojās Jumiķa organizētās pagrīdes centrs. Vairākas reizes Jumiķis brauca uz Rīgu un devās izlūkgājienos dažus gadus jaunāko pagrīdnieku Osvalda Stirniņa un Svaiņa Apara pavadībā. Reiz Augustu Jumiķi uz ielas uzrunāja kāds VBI meistars, par kura noskaņojumu viņš nebija drošs. Tas bija brīdinājums uzmanīties. Grupas izlūks uz Rīgu vairs nebrauca. Taču galvenais bija paveikts. plašs pagrīdnieku tīkls vāca ziņas pilsētā. Tās "satecēja" pie Ozoliem, Pēc tam kāds no Ozoliem devās uz Stelpi, četras Иог.зз reizes Рēnavаs ielā 11 ieradās Lūcija Bikše, Uz "Kūlām" ceļoja ne tikai plānas vēstulītes un zīmītes, bet arī anodbaterijas, kas nepieciešamas rācijai, citreiz - koferītis ar patronām un granātām. Ieročus dabūt palīdzēja Leinesara bērnības draugs Alfrēds Janovs, kas bija buržuāziskās Latvijas armijas virsnieks. Viņa iegūtās ziņas bija sevišķi vērtīgas. Munīciju izlūki ar sakarnieku starpniecību nogādāja pagrīdnieku kaujas grupām. Lūcija Bikše vēl tagad atceras, kā kopa ar Goldbergu veduši munīciju uz kādam mājām, kas atradušas apmēram 2,5 km no Iecavas. Sakarus ar Bauskas, Iecavas un Jaunjelgavas pagrīdes izlūku grupām uzturēja Jumiķis pats. Tašu uz turieni itin bieži tika sūtīta arī Lūcija, lai norunātā vietā saņemtu savāktās ziņas.

Bet nesnauda arī okupanti. Aizvien biežāk pārraižu laikā gaisā varēja dzirdēt fašistu izlūklidmašīnu dūkoņu. Pārraides tūlīt pārtrauca, tāpēc nopeilēt raidītāju bija diezgan grūti. Izlūku grupa ierīkoja trīs bunkurus. Viens no tiem bija ar dubultsienu, pa kuru varēja nokļūt otrā bunkurā, bet no tā pa 120 m garu apakšzemes eju  ārā, kartupeļu laukā.

1943.gada 17.augustā "Kūlas" ielenca Skaistkalnes, Bārbeles un Stelpes šucmaņi un Bauskas drošības policijas darbinieki, kopskaitā apmēram simts vīru. Šai brīdī "Kūlās" atradās Jumiķis un Leinesars. Jumiķis atklāja uz aplencējiem uguni, tā dodot iespēju Leinsararam paslēpties bunkurā, kuram bija apakšzemes eja. Jumiķa pašaizliedzības dēļ Leinesarara izdevās izbēgt. Jumiķi smagi ievainoja un saņēma gūstā. Asinskārais šucmaņu bars sāka viņu spīdzināt. Jumiķis nekad nav bijis no runīgajiem, arī tagad viņš spīdzinātājiem pasacījai "Neko neteikšu.

Stikleri, kuru klātbūtnē Jumiķi spīdzināja, savās liecībās stāsta: "Asins aumaļām plūda no ievainojuma», Bet šucmaņi ar nažiem sagrieza Jumiķa plaukstas sloksnēs, lai piespiestu viņu runāt. Kad šucmaņi beidzot saprata, ka drosmīgais jaunietis nerunās, tie nogrieza Jumiķim mēli ņirgājoties, ka tā jau viņam neesot vajadzīga.

Par savu sadismu patriotu spīdzināšanā Bauskas apriņķa šucmaņi - minētās "operācijas” dalībnieki 1943.gada 19. oktobrī saņēma sevišķu Latvijas vācu kārtības policijas priekšnieka pateicību.

Pēc kaujas "Kūlās" tika apcietināti daudzi pagrīdes organizācijas biedri. Hitleriešu moku kambaros, koncentrācijas nometnēs gāja bojā pašaizliedzīgie patrioti Jānis Ozols un Antonija Ozola, jaunais strādnieks Osvalds Jumiķis, Alfrēds Janovs, Kārlis Apars. Hitlerieši nobendēja pat smagi slimo Alvīni Stikleri. 1943.gads oktobrī okupantiem izdevās notvert arī grupas vadītāju Leinesaru, ko drīz nogalināja. Visilgāk brīvē palika komjaunietis Goldbergs. Viņš kopā ar Meiju Bikši slēpās pie seviem vecākiem Kandavas pagasta "Kalējos" un Ventspils nomalē pie Alberta Cīruļa, Lai kā Goldbergs centās nodibināt sakarus ar partizāniem, viņam tas neizdevās. 1944.gada aprīlī "Kalējos" ieradās attāls Goldberga radinieks Uertens, kas stāstīja, ka esot izbēdzis no Salaspils nāves nometnes un dzīvojot nelegāli. Viņš apsolīja Goldbergam, ka nodibināšot sakarus ar partizāniem, lai tikai viņam iedodot pistoli. Goldbergs viņam noticēja un atdeva savu vienīgo ieroci. Pēc mēneša "Kalējus" aplenca hitlerieši. Atrast Goldbergu un Bikši, kas bija paslēpušies speciāli ierīkota slēptuve aiz dubultsienas, viņiem neizdevās. Tad aizsargi sāka nežēlīgi sist Goldberga divpadsmit gadus veco māsiņu Maiju, lai tā uzrādītu, kur paslēpies brālis. Gribēdams glābt vecākus un māsas no tālākas spīdzināšanas, Goldbergs pats nostājās šucmaņu priekšā. Viņam blakus - Lūcija Bikše, Bet nodevējs stāvēja aiz mājas nesaistītām rokām, bez apsardzes.

Viss bija skaidrs. Garāmejot Lūcija viņam iespļāva sejā. Hitlerieši nošāva ne vien Goldbergu, bet arī viņa vecākus, un arestēja vēl septiņus citus patriotus. Lūciju nežēlīgi spīdzināja.

No daudzajiem drosmīgajiem cīnītājiem dzīva palikusi tikai Lūcija Bikše (tagad Turciņa), kurai kopā ar Goldberga māsu Irmu 1944.gada rudenī izdevās Ventspilī izbēgt, kad viņas ar kuģi gribēja nosūtīt uz Vācijas koncentrācijas nometnēm. Visu "Kurzemes katla" laiku viņas slēpās pie patriotiski noskaņotiem zemniekiem. Tāpat no drošas nāves Jelgavas cietuma 1944.gada 28.jūlijs izdevās izbēgt arestētajiem pagrīdniekiem Jāzepam, Katrīnai, Vilim un Jurim Stikleriem, Emīlijai Ronītei, Kārlim Davidonim, un vairākiem citiem, Рēс hitleriešu kapitulācijas no Vācijas nāves nometnēm atgriezās Marija Ozola, Milda Davidone, Eda Apare un Alfrēds Stirniņš.

Aktīvu darbību 1943.gada Rīgā izvērsa ari antifašistiskā pagrīdes organizācija "Cīņa, kurā darbojās Mākslas akadēmijas studentu komjauniešu grupa un Rīgas teātru mākslinieki, galvenokārt tie, kas savu idejisko radījumu bija guvuši, strādājot progresīvajā Rīgas Strādnieku teātrī, Organizāciju, ievērojot stingru konspirāciju, sekmīgi vadīja padomju varas laika bijušais Dailes teātra direktors Leonīds Leimanis un Mākslas akadēmijas students komjaunietis Oļģerts Urbāns, tajā aktīvi darbojās aktrise Elvīra Leimane, Mākslas akadēmijas studenti Arturs Mucenieks, Ernests Mangals, Velta Ozola, Mārtiņš Avotiņš, režisore Olga Groskaufmane-Bormane, pazīstamie latviešu aktieri Arvīds Mihelsons un Teodors Kugrēns, komjaunieši Ringolds Bille (Liepājā), Aivars Lapsa (Bauskā), ārsts rentgenologs J. Romans, dzelzceļnieks Konstantīna Romanovskis u.c. Organizācijas locekļi veica plašu antifašitiskās propagandas darbu, iespiežot un izplatot uzsaukumus un nelielus plakātus, izgatavoja viltotus dokumentus tiem biedriem, kam draudēja mobilizācija Vācu armijā vai darba dienestā, ka arī izdarīja atsevišķus sabotāžas aktus un vāca ieročus. 1943.gads.1. Maija svētkus "Cīņas" pagrīdnieki sagaidīja, Rīgas ielās izkaisot vairākus tūkstošus pašizgatavotu sarkanu papīra zvaigznīšu. 1943.gada pavasarī L.Leimaņa vadībā Vidus ielā 3, dzīvoklī 6, tika iekārtota slepena spiestuve, kur viņš pats kopā ar komjaunieti 0. Urbānu līdz Rīgas atbrīvošanas priekšvakaram, 1944.gada rudenim, iespieda un izplatīja Rīgā, kā arī Bauskā un Liepājā 19 dažādus uzsaukumus katru 780 - 2800 eksemplāru metienā.

42 LPSR ZA Vēstures inst.kārtējā darba f,011 Leonīda Leimaņa atmiņu pieraksts. 1964. g, 26,novembrī,,

43 LKP CK Partijas arhīvs 201.f 3.spr., 3?.l, 109.lapa,

44 LKP CK Partijas vēstures institute bibliotēkai invfr.5»

1944. g,45 "Вперед эа Родину", 7 ноября 1944 г.

1943.gadā Rīgā savu darbību aktivizēja arī "Jauno komunāru organizācija" 1940./1941.gada pionieru Jura Mihailova, Viktora Andrejeva un Marģera Sodņeva vadībā, Tajā aktīvi darbojās pionieri Imants Hamcovs, Vladimirs Hercbergs, Ivans Petrovs, Arkādijs Meškovskis u.c,, 1943.gadā "JKO" biedri, turpinot nelegālo lapiņu ar Padomju Informbiroja ziņojumiem iespiešanu un izplatīšanu, sāka aktīvi sabotēt okupantu ekonomiskos pasākumus, kā arī piedalījās atsevišķos bruņotos uzbrukumos hitleriešiem, bet 1943.gada vasarā nodibināja sakarus ar padomju izlūku grupu, "JKO". Sakari ar izlūku grupu pārtrūka 1943.gada oktobrī, kad tās vadītājs Burinskis neieradās uz norunāto satikšanos Rīgā. 1943.gada rudeni kādā vērmahta garāžā sekmīgi sabotāžu veica tur strādājošais A. Meškovskis, bet "Aldarī" - I.Hamcovs un M.Sočņevs. 1943.gada beigās "JKO" tika iesaistīts gūstā kritušais Sarkanās Armijas virsnieks  komjaunietis Roberts Līcītis, kas organizācijas uzdevumā izveidoja patriotu grupu padomju karagūstekņu vidū, kuri strādāja vācu karaspēka automašīnu remontdarbnīcās čiekurkalnā. Grupas dalībnieki sekmīgi sabotēja ienaidnieka automašīnu remontu 1944.gada maijā, pildot organizācijas uzdevumu, Roberts Līcītis krita.

"Cīņas" un "JKO" biedri, izņemot atsevišķus to dalībniekus, kas krita ienaidnieka rokās, sekmīgi darbojās līdz pat Rīgas atbrīvošanai. Daudz jauniešu 1943.gadā aktīvi darbojās "Tautas atriebēju" organizācijā, kā arī H. Lapsas un B.Indulēna, D.Keirišas, I.Jurko, O,Zariņa, E.Lobačevska, 0, Baranovska, P.Uvarova, O.Tihonovska u.c. vadītajās pagrīdes grupās, bet lielāka skaita Rīgas pagrīdnieku - vieninieku sāka sadarboties ar Latvijas partizāniem. Novērtējot Rīgas komjaunieša Voldemāra Eikena patriotisko darbību, Padomju Savienības Varonis O.OŠkalns rakstīja: "Biedra Eikena sniegto palīdzību vērtēju ļoti augstu".

Bija sācies antifašistiskās pagrīdes kustības masu cīņas posms. Savā pārskatā jau par 1943. gada martu drošības policijas un SD komandieris Latvijā bija spiests atzīt, ka saspīlētais militārais stāvoklis austrumos izraisījis komunistisko elementu aktivitāti. Tas vērojama īpaši lielākajās pilsētās".

No šī pārskata redzam, ka 1943.gada martā Latvijas teritorijā drošības policijas IV nodaļa un latviešu politiskā nodaļa vien par komunistisku darbību arestēja 143 cilvēkus, no tiem Rīgā - 42, Koncentrācijas nometnēs ievietoja 94 patriotus, to vidū bija 81 rīdzinieks. Minētajā pārskatā nor rādīts, ka par aktīvu sabotāžu un terora aktu rīkošanu Latvijā 1943.gada martā arestēti 20 cilvēki, to skaitā 16 -Rīgā, bet par atteikšanos no darba, t.i.. par darba sabotāžu, arestēti 240 cilvēki, no tiem 68 - Rīgā. Turpat atzīmēta, ka par mutisku antifašistisku aģitāciju un padomju radio klausīšanos iepriekšminētas drošības policijas nodaļas Latvijā 1943.gada martā arestējušas 40 cilvēkus, to skaitā 33 — Rīgā. Taču pat šādas represijas hitleriešiem nepalīdzēja. Arestēto vietā aktīvā pagrīdes cīņā iesaistījās simtiem jaunu patriotu, it sevišķi tas sakāms par Rīgu.

Šajos masu cīņas apstākļos LKP CK Birojs uzdeva nelegālajām partijas komitejām un partizānu vienībām ievērojami plašāk izvērst organizatorisko darbu iedzīvotāju vidū un centralizēt daudzo pagrīdes grupu un organizāciju vadību. "Galvenais darba uzdevums", rakstīts LKP CK 1943gada 28jūlija radiogrammā, ir plašas tautas frontes organizēšana, pielietojot dažādas metodes un formas, Īsi piesaistītu plašas masas bez nacionālām, reliģiskām un citām atšķirībām".

Lai apvienotu daudzās Rīgas pagrīdes organizācijas un grupas un radītu bāzi pilsētas partijas pagrīdes komitejas un pagrīdes tipogrāfijas organizēšanai, 1943.gada jūlija beigās uz Rīgu hitleriešu izveidotās "Ostlandes" galveno ekonomisko un politisko centru tika nosūtīta LKP CK un Latvijas ĻKJS CK Operatīvo grupu pilnvarotais drosmīgais partizāns un pazīstamais komunistiskās pagrīdes darbinieks Imants Sudmalis, 1943.gada rudenī I.Sudmalis sekmīgi uzsāka Rīgas antifasistiskās pagrīdes centralizēšanas darbu. 1944.gada janvārī viņa vadībā jau cīnījās 11 komjauniešu grupas, 7 atsevišķi komjaunieši un 2 pagrīdes organizācijas, kas darbojās Rīgā un Rīgas apriņķi, kā arī 4 grupas Jelgavā.  I.Sudmaļa vadībā tika izveidota Rīgas pilsētas komjaunatnes pagrīdes komiteja, par kuras sekretāriem kļuva Džems Bankovičs un Malds Skreija Komjaunatnes pagrīdes komiteja vadīja vairāku komjaunatnes grupu darbu. Vienas šādas grupas priekšgalā bija komjaunietis Pēteris Ozoliņš, kas kopš 1941.gada rudens kopā ar M. Skreiju un Dž. Bankoviču bija piedalījies nelegālās komjaunatnes grupas darbā Rīgas pilsētas 2, ģimnāzijā.  Par šīs grupas galveno uzdevumu kļuva antifašistiskā literatūras izplatīšana, ko veica komjaunietis Linards Eeiziņš u.c. Reizēm jaunieši realizēja arī sabotāžas pasākumus militāri svarīgajā radiorūpnīcā "Telefunken.

I. Sudmaļa vadībā Latvijas ĻKJS Rīgas pilsētas pagrīdes komitejas darbs vērsās plašumā. Diversiju vajadzībām nepieciešamo sprāgstvielu izgatavošanai tika iekārtota slepena laboratorija Stabu (tagad Fr.Engelsa) ielā nаmа 52a pagrabā. Tajā pašaizliedzīgi strādāja jaunais ķīmiķis komjaunietis Valdis Siliņš kam palīdzēja U.Skreija. Ir pamats domāt, ka tieši viņa un citu I. Sudmaļa vadīto pagrīdnieku darbība rada savu atspulgu hitleriešu transporta komandantūras satrauktajā ziņojumā par to, ka Juglas stacijas tuvumā ar pašdarinātu mīnu uzspridzināts munīcijas ešelons, ka tāda pati mīna nogāzusi no sliedēm vācu vilcienu Vecāķos.

1943.gada rudenī U.Skreijam ar Stāmerienas pagrīdnieku starpniecību izdevās I. Sudmaļa vadīto pagrīdi saistīt ar Ziemeļlatvijas partizāniem un LKP Valkas apriņķa pagrīdes komiteju, kas bāzējās Gulbenes apkārtnē,un saņemt no tās nelegālo literatūru un ieročus. Saņemto literatūru pagrīdnieki nogādāja pat uz atsevišķiem Zismeļkurzemes pagastiem. Patrioti palīdzēja bēgt vairākiem padomju karagūstekņiem, kas bija norīkoti darbā Vircavas pagastā. Nelielu pagrīdnieku grupu I.Sudmalis izveidoja arī Iecavas pagastā. Tās dalībnieki 1943. gada 21.septembrī pēc viņa norādījuma uzspridzināja mīnu Iecavas pagasta valdes telpās, iznīcinot dokumentus par lauksaimniecības nodokļiem.

56 "Rīgas Balss", 1964.g., 25.maija#,

57 LKP GK Partijas arhīva rokrakstu fonda, inv.līr#860,21.tra 22 lapa»

"Советская молодежь", 1958.3 16aprilī.,

59 LPSR ZA Vēstures in at .kārtējā darba f#,011, Svaida Vilks 1964,g, 17.jtt»ija atminas#,

Īpašu vietu I.Sudmaļa vadīto patriotu varoņdarbu skaitā ieņem sprādziens, kas tika izdarīts 1943.gada 13.novembri Doma laukuma Rīgā. Tā bija nepārprotama atbilde uz vienu no zemiskskajām hitleriešu un latviešu buržuāzisko nacionālistu provokācijām, kuras mērķis bija diskreditēt Padomju Savienības, ASV nn Anglijas ārlietu ministru Maskavas konferencs pieņemtos lēmumus. Hitlerieši bija nolēmuši 13tā novembrī Doma laukuma inscenēt pret šīs konferences lēmumiem vērstu "protesta mītiņu, lai ar latviešu tautas nodevēju - buržuāzisko nacionālistu muti ieteiktu latviešu ’'vēlēšanos" us mūžīgiem laikiem palikt lielvācijas pakļautībā un pēc tam šo latviešu tautas "brīvās gribas izpausmi" izbazūnētu pa visu pasauli. Dž. Bankovičam рar spīti stingrajai apsardzei 13.novembra rītā izdevās novietot ķīmisku mīnu netālu no Doma laukumā uzceltās tribīnes, bet U. Skreija kopa ar citiem biedriem  sabojāt apkārt laukumam izvietotos skaļruņus, kurus hitlerieši tā arī nespēja salabot. Atskanēja apdullinošs sprādziens kas atbalsojās Latvijā un visā Eiropā, pierādot latviešu tautas nelokāmo apņēmību uz mūžīgiem laikiem palikt padomju tautas brālīgajā saimē. Vienlaicīgi šis tautas dusmu akts, iedvešot jaunas bailes iebrucējos, aicināja latviešu tautu vēl vairāk aktivizēt cīņu pret fašistiskajiem okupantiem. Hitlerieši par sprādziena organizatoru galvām izsolīja 30000 marku.

Pēc 13. novembra sprādziena I.Sudmalis no Rīgas devās uz LKP CK Operatīvās grupas un Latvijas partizānu brigādes štābu Osvejas mežos, lai tur saņemtu iekārtu pagrīdes tipogrāfijai, rāciju un radistu turpmākajai darbībai Rīgā, Pateicoties I.Sudmaļa drosmei un atjautībai, viņam izdevās veiksmīgi pārvarēt garo un briesmu pilno ceļu, 1944.gada janvara beigās I.Sudmalis atgriezās Rīgā kopā ar komjaunieti burtlici V.Ozoliņu, vedot līdzi pagrīdes tipogrāfijas piederumus. Tipogrāfija tika iekārtota Buka galdnieka darbnīcā, tagad Ļeņina ielā 257. Februāra vidū pagrīdnieki tur sāka iespiest I. Sudmaļa uzrakstītā uzsaukuma tekstu.

Tanī pat laikā I.Sudmaļa pagrīdes organizācijas dalībniecei Almai Miķelsonei izdevās uzņemt sakarus ar Otomāra Oškalna sūtīto partizānu izlūku gvardes leitnanta Paula Priedes un komjaunieša Ulda Prēdeļa Rīgā izveidotas pagrīdes grupas dalībnieci Lūciju Tauriņu kas deva iespēju cīņas tālākam kāpinājumam.

Taču arī ienaidnieks nesnauda. Ar nodevēja Sedlinieka ("Gajecka") palīdzību drošības policijai izdevās nokļūt pa-grīdniekiem uz pēdām,, Sudmalis juta, ka gestapo viņu izseko, Tās aģentu vidū bija Ragoznis ("Раnčеnkо"), Gudlovskis u.c. Sudmaļa pagrīdes darbību apgrūtināja arī tas, ka burtiski dažas dienas pirms viņa atgriešanās no Latvijas partizānu brigādes štāba Rīgā apcietināja Latvijas KF CK Operatīvas grupas sūtīto pagrīdes darba organizstori komunisti Veroniku Šlosmani. Viņa Rīgā bija ieradusies 1943.gada novembra sākumā un nodibinājusi sakarus ar Imantu Sudmali,, Šlosmanei, kas labi pazina pilsētu, tās cilvēkus, izdevās ātri izveidot saliedētu pagrīdes grupu. Viens no drošākojiem pagrīdnieku konspiratīvajiem dzīvokļiem bija fotodarbnīca Ļeņina ielā 87, Darbnīcā apgrozījās daudz cilvēku, un pagrīdnieki ar savu ierašanos neradīja aizdomas, Tur Šlosmanei bija norunāto satikšanās ar Imantu Sudmali, kad viņš būs atgriezies no Latvijas partizānu brigādes štāba. Ieradies Rīgā, Sudmalis uz fotofarbnīcu aizsūtīja savu sakarnieci Austru Ivani, bet velti, jo Šlosmane jau 22.janvārī bija arestēta, konspiratīvais dzīvoklis sagrauts. Šlosmanes pagrīdes grupu bija nodevusi provokatori Ragozins ("Panšenko") un Gudlovskis, Vienlaicīgi gestapo ar šo viltīgo provokatoru palīdzību izdevās atklāt arī komjaunietes Olgas Grenenbergas vadīto pagrīdes grupu Rīgā, Grenenberga ar Ragozina un Gudlovska palīdzību bija iecerējusi doties uz Osveju, lai uzņemtu sakarus ar Latvijas partizānu brigādes Štābu, bet nokļuva gestapo. 1943.gada beigas Ragozins un Gudlovskis gestapo uzdevumā bija devušies uz Latvijas partizānu brigādes Štābu, uzdevušies par Rīgas pagrīdniekiem un kā "savi cilvēki" atsūtīti atpakaļ uz Rigu, kur uzņēmuši sakarus ar Šlosmani. Tā drosmīgā cīņas biedra vietā Sudmali Rīgā sagaidīja drošības policijas un SD aģenti Rogozins un Gudlovskis. Gestapo taustekļi pamazām savilkās ap Imantu Sudmali. Vēl bija laiks pazust no Rīgas, bet komunists Sudmalis organizācijas un biedru likteni vērtēja augstāk par savu dzīvību. 1944,gada februāra sākumā Sudmalis ar sakarnieku starpniecību brīdināja partizānu vadību, ka Rīgas organizācijā ielavījušies provokatori. No pagrīdes grupas "Jaunā gvarde" ar Sudmaļa paroli uz Ziemeļiatvijas partizānu vienību tika nosūtīti brāļi Kropi. Vēl 17.februāra vakarā Dž.Bankovičs ieradās konspiratīvajā dzīvokli Hermaņa ielā 15, kuru jau veselu nedēļu novēroja policijas špiks, aiznesa no turienes paslēpto koferi ar tipogrāfijas burtiem un brīdināja tur dzīvojošos pagrīdniekus par draudošajam briesmām. Bet 1944. gada 18.februārī sākās I.Sudmaļa radītās Rīgas antifašistiskās pagrīdes biedru plaši aresti.

Hitleriešu rokās nokļuva I.Sudmalis, tā tuvākie līdzgaitnieki Dž.Bankovičs un M.Skreija, kas tikko kā bija atgriezies Rīgā no brauciena pie Ziemeļlatvijas partizāniem, kā arī daudzi citi pagrīdnieki. Sākās nežēlīga izrēķināšanās ar arestētajiem. 1944,gada 1.aprīlī gestapo pagrabos pratināšanas laikā nosita fabrikas "Vairogs" strādnieku Kārli Putiku. Pēc fašistiskās tiesas farsa 25.maijā Rīgas Centrālcietumā varoņa nāvē gāja bojā Imants Sudmalis un Džems Bankovičs Ne mežonīgā spīdzināšana, ne 40 dienas nāvinieku kamerā nespēja salauzt šo pagrīdnieku varoņu cīņas kvēli, nespēja iznīcināt viņu dziļi cilvēcīgās padomju patriotu jūtas. Šāda cīnītāja kvēle, dziļš patriotiskums un cilvēcīgums jaužams katrā Imanta Sudmaļa pirmsnāves vēstules rindā sievai un bērniem, kas rakstīta no Rīgas centrālcietuma 1944.gada 25.maijā. Latviešu tautas nacionālais varonis, atvadoties no savas cīnītāja dzīves, tajā rakstīja:

Es atskatījos uz aizvadītajām dienām, un nekā man nav sev ko pārmest — esmu bijis cilvēks un cīnītājs šajās tik izšķirošajās cilvēku cilts dienās. Kaut nākotne būtu labāka un laimīgāka, tai tādai ir jābūt! Veltīgi tik daudz asiņu nevar tikt izliets.

Nebēdājies, Marusīt, daudz - mūžīgi neviens vēl nav dzīvojis. Audzini Aijuku un Sarmīti, lai viņas kādreiz par mani piemin, lai viņu dzīve ir priecīga un labāka.

Dzīvo vesela, Marusīt, pateicos tev par visu labo, ko man devi. Zini, noglaudi Aijuku un Sarmuku no manis".

Līdzīgas domas pauda arī Džema Bankoviča pirmsnāves vēstule mātei.

27», jūnija gāzes automašīnā tika nonāvēts Malds Skreija. Jūlijā okupanti nošāva pašaizliedzīgos I.Sudmaļa līdzgaitniekus Tusneldu Balodi-Rozentreteri,. Arvīdu un Vasiliju Baložus, Almu Miķelsoni, bet augustā - Veroniku Šlosmani un Mariju Jurgelāni. Pēc nežēlīgas spīdzināšanas, Salaspils un Vācijas nāves nometnēs tika ieslodzīti Valdis Siliņš, Ruta Putika, Vera Balode, Antons Priede un vairāki citi pagrīdnieki.

Tomēr milzīgajam hitleriešu soda orgānu aparātam un tā latviešu buržuāziskajiem izpalīgiem neizdevās likvidēt I. Sudmaļа vadīto Rīgas pagrīdes organizāciju. Pašaizliedzīgais darbs, ko 1944.gada februāra dienās veica Sudmalis, Skreija un Bankovičs, lai glābtu organizāciju un tās biedrus no nodevības drausmās elpas, bija devis savus rezultātus. Daļu no Sudmaļa vadītās pagrīdes organizācijas biedriem gestapo taustekļiem neizdevās satvert. Šie cīnītāji turpināja pildīt savus uzdevumus. To vidū bija Pētera Ozoliņa vadītā komjauniešu grupa, Iecavas pagasta pagrīdnieki, Austra Ivāne un vairāki citi biedri., Ciņu turpināja arī P.Priedes un komjaunieša U. Prēdeļa izveidotas pagrīdnieku grupas Rīgā un Baldonē.  Šo grupu dalībnieci jaunieti L.Tauriņu, kuru policija arestēja 1944 gada 22.februārī par mēģinājumu brīdināt Dž.Bankoviču sakarā ar pagrīdnieku arestu Hermaņa ielā, 1944 gada jūlija beigās no Tukuma cietuma atbrīvoja Padomju Armija. Citus P.Priedes un U. Prēdeļa vadītās grupas biedrus hitleriešiem arestēt neizdevās.

Tā pirms gadsimta csturkšņa cīnījās un atdeva savas jaunās dzīvības komjaunieši - antifašistiskās pagrīdes kustības organizētāji un vadītāji Rīgā, kuri ar savu pašaizliedzību un uzticību komunisma ideāliem ir ierakstījusi vienu no spilgtākajām lappusēm Latvijas Ļeņina Komunistiskās Jaunatnes Savienības pusgadsimta ilgajā vēsturē.,

Augstu novērtējumu šai Rīgas patriotu cīņai deva izcilais padomju karavadonis Padomju Savienības maršals I. Bagramjans 1964.gada 13,oktobrī svinīgajā sēdē, kas bija veltīta 20.gadadienai kopā Latvijas un Rīgas atbrīvošanas no vācu fašistisko okupantu jūga, norādot, ka Latvijas, bet it sevišķi Rīgas antifašistiskās pagrīdes dalībnieki ar savu pašaizliedzīgo darbību ir ievērojami sekmējuši ātrāku Latvijas PSR teritorijas atbrīvošanu no hitleriskajiem iebrucējiem.

Izmantojamā literatūra

Latviešu tautas cīņa Lielajā 'Tēvijas karā», R», 1967., 8. В ДНИ войны, P., 1964.

“Советская Латвия", 81л 81 я 7* октября 7 г.

68 Latvijas PSR ZA Vēstis, 1965, nr,5* 22,3pp.,

Par izdevumu atbild H.Lukjaņoniša.

Parakstīta iespiešanai 1989.g. ?4.II. JT 2163 Pasūt. Hr. 2443. Tirāža 600 aka. Bezmaksas.

ZA FB, Rīgā, Komunāla ielā 4.

1

Latvijas PSR CWA, 6190,.f,, l.apr,, 1,1,, 227.lapa,

2

Latvijas PSR CVVA,.6190,f., l.apr., 1.1,, 2?,lapa.

3

Turpat, R«, - 70.f,, 3.apr,, 56.1., 78,lapa.

4

1951.g. padomju tiesa nodevējam R.Rācenim, kurš īsi pirmā II pasaules kara sākuma bija ieguvis ASV jūras flotes leitnanta pakāpi, piesprieda augstāko soda mēru.

5

Latvijas PSR CWA, R. - 70.f.i 3.apr., £3.1., 78.lapa.

6

Turpat, 6190.f., l.apr., 1, 1., 227.lapa.

7

Latvijas PSR CWA, 6190.f., l.apr., 1.1., 226.1г^в.

8

Turpat, R. - 70>£•> 3-apr., 56.1., 123.lapa,

9

LPSR ZA Vēstures inat.kārtējā darba £.011, Jāzeps un Kates Stikleru atmiņu pieraksts 1958.g», 20», jūlijā un Lūcijas Turciņas-Bikšes atmiņu pieraksta 1951.g.2,martā.

10

Latvijas PSR CWA, R», - 82,f,,, l.apr., 38.1», 8.1pp.;

11

Latvijas FSB CVVA, B«, - 6J.f ,,, l.a,apr.„ 29.1., 464,Д.рр

12

LPSR ZA Vēstures inst,kārtējā darba f.011, Jura Mihailova un Viktora Andrejeva atmiņu pieraksts 1951.g.l.februārī un Marģera Sošņeva atmiņu pieraksts 1964,g, 27,novembrī»,

13

LET? CK Partijas arhīvs, 201.f., 3„apr,, 39.1., 175,lapa,

14

Latvijas PSR CVYA, R», - 82.f», l.apr», 39»1,., 176,lapa

15

Turpat, 198», lapa,

16

Turpat, 198,, un 199 «Дара»,

17

LKP CK Partijes arhīvs, 302.f«,# 4.apr,, 8» 1,., 165*lapa,

18

Turpat, 201»?., l.apr»* 66.1», 34.lapa.

19

Turpat, 3.apr», 58.1», 197.1*jpe.

20

Turpat, 201.£., 3.apr»,, 38.1. 197.lapa,

21

Turpat, 284«Д.ара».

22

M.V e ft t e m а n i a,.?rontā bez frontes i īnijaa, Rīgā, 1958,g,, 37.lpp.

23

LKP CK Partijas arhīvs, 302.f,2,.epr.,13.1 • ,156.~157.ļpy.

24

LPSR ZA Vēstures institūta kārtējā darba f.011, Ivana Rogozina ("Paņēenko”) liecības pieraksts 19^5.g*l3.m8ijaļ

Rīgas Balss”, 1967,.g, 22.maijā,

25

1943,g,vvasarā gūstā kritušais sarkanarmietis Ivans Rogozins tiešām darbojās Rīgā Latvijas partizānu brigādes izlūku uzdevumā «Bet tad ar aģenta Stepana Jurčenko palīdzību gestapo Rogozinu arestēja un savervēja par agentu-provokatoru. Savas agenta gaitas viņš turpināja arī "Kurzemes katlā 1949,gada vasarā padomju tiesa Dzimtenes nodevējam Rogosinam piesprieda augstāko soda mēru.

26

LPSR ZA Vēstures institūta kārtējā darba f.011, Rutes Valdmanes-Putikas atmiņu pieraksts 1964. g.,2.septembrī»,

27

Vēstules nākamībai,, Rīgā, 1963»S«» 26,lpp»

28

LKP CK Partijas arhīvs, 302.f,, 2,apr,f 13.1.,W.lpp.

29

Turpat, 302.f., apr», 13.1., 156, un 157,Ipp*

Content

Dzintars Jānis Komjaunieši Rīgas antifašistiskajā pagrīdē

1