Kružkovs Prof. V. S.

Kružkovs V.S. Par XIX gadsimta krievu klasisko filozofiju (1946)

Prof. V. S. Kružkovs

Par XIX gadsimta krievu klasisko filozofiju

I. LIELIE KRIEVU PATRIOTI UN REVOLŪCIONĀRIE DEMOKRATI.

Visprogresīvākā ideoloģija Krievijā pirms marksisma izplatīšanās bija pagājušā gadsimta 40.—60. gadu krievu revolūcionaro demokrātu ideoloģija. Beļinskis, Hercens, Černiševskis un Dobroļubovs atstāja ievērojamu, bagātīgu mantojumu revolucionārās, literātūras kritikas, publicistikasun filozofijas vēsturē, kam ir milzīga zinātniska un politiska nozīnie ne vien Krievijai, bet arī vispasaules kultūrai.

Šo lielo krievu cilvēku mirdzošās plejādas progresīvās revolucionārās idejas pauda tādus tālaika Krievijas neatliekamus uzdevumus kā dzimtbūšanas iznīcināšanu, patvaldības gāšanu, toreizējo sabiedrisko attiecību revolūcionāru laušanu un apstākļu radīšanu valsts politiskai, saimnieciskai un kultūrālai attīstībai. Krievu revolucionārie demokrāti pasludināja nesaudzīgu karu kūtrībai, tumsonībai, rutīnai, visam tam, kas kavēja valsts progresīvo attīstību. Nekādas represijas un cīņas grūtības tos nebiedēja.

XIX gadsimtā Krievija pārdzīvoja atbrīvošanās kustības uzplūdus. Vispirms uzstājās muižnieciskie revolucionāri — dekabristi, tiem sekoja revolucionāri raznočinieši*, kas pacēla revolūcionārās demokrātijās karogu. Šajā sakarībā Ļeņins rakstīja:

„Godinot Hercenu, mēs skaidri redzam trīs paaudzes, trīs šķiras, kas darbojās krievu revolūcijā. Vispirms — muižnieki, dekabristi un Hercens. Šaurs ir šo revolūcionāru loks. Ārkārtīgi tāli viņi ir tautai. Bet viņu darbs nezuda. Dekabristi pamodināja Hercenu. Hercens attīstīja revolūcionāro aģitāciju.

To uztvēra, paplašināja, nostiprināja un norūdīja revolucionāri raznočinieši, sākot ar Černiševski un beidzot ar „Narodnajas Voļas" varoņiem. Plašāks kļuva cīnītāju loks, tuvāks to sakars ar lautu. „Nākamās vētras jaunie stūrmaņi" — sauca tos Her- eens. Bet tā vēl nebija pati vētra.

Vētra — tā ir pašu masu kustība. Proletariāts, vienīgā līdz galam revolucionārā šķira, pacēlās to priekšgalā un pirmoreiz sacēla uz atklātu revolucionāru cīņu zemnieku miljonus. Pirmais vētras brāziens bija 1905. gadā.“**

__________________

* Par raznočiniešiem XIX gs. Krievijā sauca inteliģentus, kas nepiederēju muižniecībai, bet nāca no nemuižnieciskiem slāņiem: no liberālās un demokrātiskās buržuāzijas, no garīdzniecības, kalpotājiem un zemniecības. -Tulk.

** Ленин, Соч., XV s., 468.—469. Ipp.

Krievu revolucionārie demokrāti veica lielu vēsturisku darbu: tie ievērojami attīrīja ceļu proletariāta cīņai un veicināja apstākļu sagatavošanu plašai krievu revolucionārās sociāldemokrātijas politiskajai darbībai un progresīvās revolucionārās mācības — marksisma-ļeņinisma — un tā filozofiskā pamata, vienīgi zinātniskā pasaules uzskata — dialektiskā un vēsturiskā materiālisma — uztverei Krievijā.

Beļinskis, Hercens, Černiševskis un Dobroļubovs bija ģeniāli XIX gadsimta krievu klasiskās filozofijas pārstāvji, kura bija cieši saistīta ar atbrīvošanās kustību Krievijā un bija teorētiskais pamats revolucionārās demokrātijās politiskai cīņai.

XIX gadsimta krievu klasiskā filozofija bija likumsakarīgs etaps ne vien krievu, bet arī vispasaules sabiedriskās, tai starpā arī filozofiskās domas attīstībā. Krievu filozofijas klasiķi Beļinskis, Hercens, Černiševskis un Dobroļubovs balstījās uz bagāto idejisko mantojumu, ko visās sabiedriski zinātniskās domas nozarēs bija atstājuši viņu priekšgājēji. Viņi pārņēma iepriekšējo paaudžu progresīvās krievu filozofiskās domas labākās tradīcijas, visstiprākās un raksturīgākās līnijas un īpatnības.

Krievu sabiedriskā domā, norādīja Ļeņins, bija izveidojušās solidas materiālistiskas tradicijas. No filozofiskā materiālisma pamatlicēja Krievijā, Lomonosova, līdz pirmajam izcilam marksisma propagandētajam un popularizētājam Krievijā, Pļechano- vain, bija noiets slavens krievu materiālistiskās filozofijas kon- linuitātīvas un pakāpeniskas attīstības ceļš. Ļeņina un Staļina ģeniālos darbos radošais marksisms attīstījās tālāk un tika pacēlis uz jaunas, augstākas pakāpes.

Lomonosova, Radiščeva,. Beļinska, Hercena, Černiševska, Dobroļubova, Pisareva, Antonoviča, Sečenova, Timipazeva un citu krievu domātāju darbi liecina par krievu filozofijas materialistisko tradīciju kontinuitāti un tālāko ttīstību laikmetā pirms marksisma parādīšanās Krievijā. Beļinskis, Hercens, Černiševskis un Dobroļubovs bija krievu sociāldemokrātijas priekšgājēji un veicināja labvēlīgu apstākļu radīšanu marksisma ideju uztverei Krievijā. Tas ievērojami palīdzēja vēsturiskajam faktam, ka tieši Krievija kļuva par ļeņinisma, šā krievu un vispasaules kultūras augstākā sasnieguma, dzimteni. Šāda pēctecība matēriālistlsko tradiciju uztverē un attīstībā ir viena no XIX gadsimta krievu filozofijas raksturīgākām īpatnībām.

Beļinskis, Hercens, Černiševskis un Dobroļubovs nebija kalti neta zinātnieki. Tie bija politiski darbinieki, revolucionāri. Lepni paceltām galvām šie lielie krievu patrioti meta izaicinājumu carismam un dzimtbūšanas aizstāvjiem. Viņu skaļā balss, kas aicināja krievu tautu gāzt patvaldību un iznīcināt dzimtbūšanu, bija dzirdama visā Krievijā un aiz tās robežām.

Atšķirībā no vācu filozofijas pārstāvjiem krievu filozofi materiālisti un revolucionārie demokrāti bija nevis sava laikmeta sabiedriskās iekārtas „vergi", kā Černiševskis sacīja par Hegelu, bet gan aktīvi politiski cīnītāji pret sabiedriskām attiecībām, kas tai laikā pastāvēja. Tāpēc nav brīnums, ka carisms un tā sargātāji nikni vajāja krievu filozofus revolucionārus. Smagu fizisku un morālisku ciešanu pilns mūžs, priekšlaicīga nāve vai ilgi cietumniecības, trimdas gadi, emigrantu dzīve — tāds bija krievu progresīvo filozofu liktenis.

Visarions Grigorjevičs Beļinskis, būdams Maskavas universitātes students, 1830. gadā organizēja literāru biedrību un kopā ar nelielu citu studentu grupu nostājās opozīcijā pret universitātes vadību. Jaunā Beļinska dedzīgo, brīvo garu nevarēja apmierināt: smacīgie, konservatīvie apstākļi, kādi toreiz valdīja universitātē. Savā pirmajā studenta gados sarakstītajā darbā, drāmā ar nosaukumu „Dmitrijs Kaļiņins", deviņpadsmit gadus vecais Beļinskis asi kritizē visu Nikolaja laika Krievijas dzimtbūtnie- ciskās dzīves neģēlību un neķītrību.

Ne visai ilgi Beļinskis varēja mācīties universitātē, 1832. gada rudenī Beļinski par viņa brīvdomību no universitātes izslēdza, motivējat ar to, ka viņam nav bijušas „pietiekošas sekmes", tas izrādījies „nespējīgs" turpināt mācības un parādījis „aprobežotas spējas". No universitātes izslēgts, Beļinskis dzīvoja pusbadā.

1835. gadā Beļinskis kļuva par divu žurnālu — „Teleskops" un „Molva" — redaktoru. Bet nepagāja ne gads, kad žurnālu „Teleskops" cara valdība slēdza par Čaadajeva slavenās filozofiskās vēstules publicēšanu. Kā zināms, šīs vēstules autoru, kas mēģināja uzstāties ar patvaldības, dzimtbūšanas, tālaika Krievijas sabiedriskās dzīves tumsonības un kūtrības kritiku, uz cara pavēli izsludināja par vājprātīgu, žurnāla izdevēju Nadeždinu izsūtīja no Maskavas, bet Beļinski arestēja un tā dživokli izkratīja.

Plaušu tuberkuloze pamazām sagrauza Beļinska veselību. Nelūkojoties uz pastāvīgo slimīgo stāvokli, Beļinskis nenogurstoši kritizēja savos rakstos carismu un patvaldību. Tomēr slimība ņēma virsroku. 1848. gadā 37 gadu vecumā Beļinskis nomira.

Gadu pirms savas nāves Beļinskis uzrakstīja savu slaveno „Vēstuli Gogolim", par kuras nozīmi var spriest pēc sekojošiem Ļeņina vārdiem:

„V. G. Beļinskis, vēl pastāvot dzimtbūšanai, bija raznočiniešu priekšgājējs, kūpi pilnīgi izstūma muižniekus no mūsu atbrīvošanās kustības. Viņa slavenā „Vēstule Gogolim", kas rezumēja Beļinska literāro darbību, bija viens no labākiem bezcenzūras demokrātiskās preses ražojumiem, kas saglabājuši milzīgu, dzīvu nozīmi arī līdz šim laikam."*

I. S. Turgeņevs savās atmiņās par Beļinski pareizi rakstīja:

„Beļinskis bija pilnīgi krievu cilvēks, pat patriots — protams, ne jau pēc M. N. Zagoskina parauga; dzimtenes labklājība, tās dižums, tās slava dziļi un spēcīgi atbalsojās viņa sirdī. Jā, Beļinskis mīlēja Krieviju; bet viņš dedzīgi mīlēja arī izglītību un brīvību: apvienot šīs viņam augstākās intereses — lūk, kur bija visa viņa darbības jēga, lūk, pēc kā viņš centās."**

___________

* Ленин, Соч., XVII s., 341. lpp.

** И. С. Тургенев, Полн. собр. соч., XII s.. ,,Воспоминания о Белинском", 1898., 38,-39. lрр.

Aleksandrs Ivanovičs Hercens jau savos jaunības gados cieši sadraudzējās ar nākamo dzejnieku revolūcionāru Ogarevu. 1828. gadā Zvirbuļu kalnos viņi abi deva savu slaveno zvērestu visu savu dzīvi veltīt cīņai pret carismu, cīņai par brīvību.

Nākamā gadā pēc Maskavas universitātes beigšanas, 1834. g., Hercenu arestēja par „kaitīgu domāšanas veidu" un par sakariem ar „valsts noziedzniekiem". Arestam sekoja ieslodzījums cietumā uz 9 mēnešiem un izsūtīšana administratīvā dienestā, policijas uzraudzībā, uz Permu, pēc tam uz Vjatku, bet vēlāk uz Vladimiru, un tikai 1810. gadā Hercenam atļāva iebraukt Maskavā un pēc tam Pēterburgā. Bet nedaudz vēlāk sekoja jauns Hercena arests un izsūtīšana uz Novgorodu. Pavisam Hercens sabija trimdā no 1834. līdz 1842. gadam, t. i, vairāk nekā septiņus gadus. Cara policija neatlaidīgi vajāja Hercenu un aizliedza tā revolūcionāri literāro darbību.

1847. gada sākumā Hercens bija spiests kopā ar ģimeni aizbraukt uz ārzemēm. Būdams Parīzē, Hercens bija 1848. gada traucu revolūcijas laikā notikušās Parīzes sacelšanās liecinieks. Viņa acu priekšā noritēja arī citi revolucionāri politiskie nolikumi Francijā.

Vilšanās un pesimisms pārņēma Hercenu pēc franču revolūcijas sakāves. Viņš pats savām acīm redzēja buržuāzisko liberāļu farizejismu un viņu frāžu melīgumu par brīvību, vienlīdzību un brālību.

Savā rakstā „Hercena piemiņai" Ļeņins rakstīja:

„Hercena garīgais lūzums, viņa dziļais skepticisms un pesimisms pēc 1848. gada radās, sabrūkot buržuāziskām ilūzijām par sociālismu. Hercena garīgā drāma bija tā pasaulvēsturiskā laikmeta produkts un atspulgs, kad buržuāziskās demokrātijās revolūcionārisms jau mira (Eiropā), bet sociālistiskā proletariāta revolūcionārisms vēl nebija nobriedis. To nesaprata un nevarēja saprast krievu liberālās pļāpības bruņinieki,, kas savu kontrrevolflcionārismu tagad sedz ar krāšņām frāzēm par .Hercena skepticismu. Šiem bruņiniekiem, kas nodeva Krievijas 1905. gada revolūciju, kas aizmirsuši pat domāt par diženo apzīmējumu revolucionārs, skepticisms ir pārejas forma no demokrātijās uz liberālismu, — uz to sulainisko, nelietīgo, netīro un zvērisko liberālismu, kupš 1848. gadā apšāva strādniekus, kupš atjaunoja sagrautos troņus, kupš aplaudēja Napoleonam III un kuru Hercens nolādēja, nespēdams saprast tā šķiras raksturu."*

________________

* Ленин, Соч.., XV s., 465. lpp.

1850. gadā iznāca Hercena slavenā grāmata „No viņa krasta", kupā viņš parādīja sevi kā ievērojamu kapitālisma negatīvo īpašību kritiķi. Tanī pašā gadā Nikolajs I, gribēdams izrēķināties ar Hercenu, pieprasīja tā atgriešanos Krievijā, bet Hercens atzina par labāku palikt par politisku emigrantu un „iepazīstināt Eiropu ar Krieviju", kļūt par krievu tautas „brīvo orgānu". Krievijā ar tās dzimtbūšanas iekārtu viņš šādas iespējas neredzēja. „ ... Mirdams svešumā, — rakstīja Hercens. — saglabāšu ticību krievu tautas nākotnei." Saniknotais cars nekavējās atņemt Hercenam visas pilsoņa tiesības Krievijā, konfiscējot visus tā īpašumus.

Tanī pašā gadā tika iespiesta Hercena grāmata „Par revolucionāro ideju attīstību Krievijā". 1853. gadā Hercens sarakstīja uzsaukumu „Brāļiem Krievijā", kupā tas aicināja krievu tautu uzsākt aktīvu cīņu pret krievu dzimtbūšanu un patvaldību. Tanī pašā laikā Hercens pārcēlās uz Londonu un organizēja tur Krievu brīvo tipogrāfiju. Vēlāk viņš piedalījās Londonas starptautiskā revolucionāri demokrātiskā mītiņā. 1855. gadā iznāca Hercena nodibinātā un vadītā literāri politiskā rakstu krājuma ,,Poļarnaja Zvezda“ („Polārā Zvaigzne”) pirmā grāmata. 1857. gadā Hercens kopā ar Ogarevu izlaida žurnāla „Kolokol" („Zvans") pirmo numuru. Kopš 1865. gada Hercens dzīvoja dažādās Eiropas pilsētās un 1870. gadā Parīzē nomira.

Ļeņins augstu novērtēja Ilercena literāro darbību ārzemēs. Ļeņins atzīmēja, ka Hercens savā „Kolokolā" ir nostatījis jautājumu par liberālās buržuāzijas un revolucionārās zemniecības interešu atšķirību krievu buržuāziskā revolūcijā, par liberālām un demokrātiskām, monarchistiskām un republikāniskām tendencēm šajā revolūcijā.

„Hercens radīja brīvo krievu presi ārzemēs, — rakstīja Ļeņins, — un tas ir viņa lielais nopelns. „Poļarnaja Zvezda" pacēla dekabristu tradiciju. ,,Kolokols“ (1857—1867) ar visu krūti nostājās par zemnieku atbrīvošanu. Verdziskā klusēšana bija lauzta.*

Tiesa, Hercens dažkārt svārstījās starp demokrātismu un liberālismu. Šīs svārstības radās 50. gadu beigās. Šai sakarībā Ļeņins rakstīja:

„Černiševskim, Dobroļubovnm, Serno-Solovjevičam, kas reprezentēja revolūcionāru jauno paaudzi — revolūcionārus raznočiniešus, tūkstoškārt bija taisnība, kad tie pārmeta Hercenam šo atkāpšanos no demokrātismā uz liberālismu. Tomēr taisnības labad jāsaka, ka, nelūkojoties uz visām Hercena svārstībām starp demokrātismu un liberālismu, demokrāts viņā tomēr arvien paturēja virsroku.“**

Ļeņins norādīja arī, ka „Hercena skepticisms bija pārejas forma no „pāri šķirām" stāvošā buržuāziskā demokrātismā ilūzijām uz proletāriāta skarbo, nelokāmo, neuzvaramo šķiru cīņu."***

__________

* Ленин, Соч., XV s., 466. lpp.

** Turpat, 467. lpp.

*** Turpat, 465. lpp.

Raksturojot Hercenu kā patriotu, nevar nepiekrist šādiem vārdiem, ko tas siacījis pats par sevi:

„Es ar sirdi un dvēseli piederu krievu tautai; es strādāju tai, tā strādā manī, un tas nebūt nav vēsturiska reminiscence, akls instinkts un arī ne asins saites, bet gan sekas tam, ka es, cauri garozai un miglai, cauri asinīm iui ugunsgrēku blāzmām, cauri lautas tumsībai un cara civilizācijai, redzu milzīgo spēku, svarīgo elementu, kas iesoļo vēsturē blakus sociālai revolūcijai, līdz кurai vecā pasaule gribot negribot nokļūs, ja la negrib iilzlel bojā vai sastingt."*

Ļeņins atzīmēja Hercena milzīgo lomu revolūcijas sagatavošanā:

„Godinot Hercenu, — rakstīja Ļeņins, — proletariāts mucas no viņa piemēra, cik liela ir revolucionārās teorijas nozīme, mācās saprast, ka pašaizliedzīga uzticība revolūcijai un revoln eionāro ideju sludināšana tautai nezūd pat tad, ja veseli gadu desmiti atdala sēju no pļaujas; mācās novērtēt dažādu šķini lomu krievu un starptautiskā revolūcijā. Kļuvis bagātāks no šiliņ mācībām, proletariāts izlauzīs sev ceļu uz brīvu savienību ar visu zemju sociālistiskiem strādniekiem, saminot to riebekli, cara monarchiju, pret kuru Hercens pirmais pacēla lielo cīņas karogu, griežoties pie masām ar brīvo krievu vārdu."**

________________

* А. И. Герцен, Полн. собр. соч., XX s., 1923., 100. lpp.

** Ленин, Соч., XV s., 469. lpp.

Nikolajs Gavrilovičs Černiševskis, mācoties Pēterburgas universitātē, uzmanīgi sekoja politiskajiem notikumiem Vakareiropā, starp citu 1848. gada franču revolūcijas attīstībai. Viņu interesēja visas franču proletariāta cīņas detaļas. Viņš sašuta par buržuāzisko liberāļu nodevību. Savā dienasgrāmatā Černiševskis pierakstīja visus savus iespaidus un domas par sabiedriskās dzīves notikumiem Vakareiropas zemēs un savā dzimtenē. Jaunais Černiševskis ilgojās pēc revolūcijas Krievijā un bija dziļi pārliecināts, ka cīņā nav iespējams palikt neitrālam, bezpartejiskam. Viņam bija pretīgi, pēc viņa vārdiem, ja kāds centās pierādīt, ka var nepiederēt ne pie vienas partijas.

22 gadus vecajam Černiševskim, kas tikko bija beidzis Pēterburgas universitāti, nobrieda cieša pārliecība, ka vienīgi ar revolūcijas palīdzību Krievija var atbrīvoties no dzimtbūšanas sloga.

„Lūk, kādas manas domas par Krieviju: nepārvaramas tuvās revolūcijas gaidas un slāpes pēc tās, kaut arī es zinu, ka ilgi, varbūt pat ļoti ilgi no tā nekas labs neiznāks, ka varbūt tikai uz ilgu laiku palielināsies spaidi utt. — bet kas par to? Cilvēks, кщш ideālizācija nav apstulbojusi, kas prot spriest par nākotni pēc pagātnes un kas svētī zināmus pagātnes laikmetus, nelūkojoties uz visu ļaunumu, ko tie sākumā atnesuši sev līdz, nevar no tā bīties; tas zina, ka neko citu arī nevar no cilvēkiem gaidīt, ka mierīga, klusa attīstība nav iespējama. Lai arī notiek ar mani konvulsijas — es zinu, ka vēsturē bez konvulsijām nekad neviens solis nav sperts uz priekšu. Vai tad arī asinis cilvēka ķermenī nerit konvulsīvi? Vai sirds puksti nav konvulsija? Vai cilvēks iet bez grīļošanās? Nē, pie katra soļa tas saliecas, grīļojas, un tā ceļš ir šādu kustību virkne. Muļķīgi domāt, ka cilvēce var iet taisni un vienmērīgi, kad tas līdz šim nekad nav noticis."*

_____________

* H. Г. Чернышевский, Полн. собр. соч., I s., 1939., 356.—357. Ipp.

Pēc universitātes beigšanas Černiševskis cieši nolēma visu savu dzīvi veltīt revolucionārai darbībai. Revolucionāra Černiševska raksturošanai interesantas ir viņa atzīmes par sarunu ar savu līgavu Olgu Sokratovnu, kas vēlāk kļuva viņa sieva.

„Tautas nepatika pret valdību, nodokļiem, ierēdņiem, muižniekiem arvien pieaug, — rakstīja černiševskis. — Vajadzīga tikai viena dzirkstele, lai visu to aizdedzinātu. Līdz ar to aug arī izglītoto cilvēku skaits, kas naidīgi noskaņoti pret pastāvošo kārtību. Lūk, gatava arī dzirkstele, kufai jāaizdedzina šis ugunsgrēks. Šaubos par vienu — kad tas uzliesmos? Varbūt pēc gadiem desmit, bet es domāju, ka ātrāk. Bet, ja uzliesmos, es... nevarēšu noturēties. Es piedalīšos."

„Kopā ar Kostomarovu?"

„Šaubos — viņš ir pārāk cēlsirdīgs, poētisks; viņu nobiedēs dubļi, slaktiņi. Mani nenobiedēs ne dubļi, ne piedzēruši zemnieki ar mietiem, ne slaktiņi...“

„Arī mani nenobiedēs." (Ak, dievs! Kaut šie vārdi būtu sacīti, apzinoties to nozīmi!)

„Bet ar ko tas beigsies? Ar katorgu vai karātavām. Redziet, kādēļ es nevaru neviena likteni saistīt ar savējo."*

______________

* H. Г. Чернышевский, Полн. собр. соч., I s., 1939., 418.-419. Ipp.

1853. gadā Černiševskis darbojas Pēterburgā pedagoģiskā un literārā laukā, raksta žurnālos „Sovremeņņik" („Laika Biedrs") un „Otečestvennije Zapiski" („Tēvijas Piezīmes").

1855. gadā Černiševskis aizstāvēja savu slaveno disertāciju „Mākslas estētiskās attiecības pret īstenību". Šai disertācijā tas izklāstīja estētikas materiālistiskos pamatus, pamatoja patriotisma, demokrātismā un tautiskuma principu literatūrā. Viņš spīdoši, spilgti aizstāvēja demokrātisko reālismu, pasludinot savu slaveno formulu: „dzīve ir pārāka par mākslu", „skaistums — tas ir dzīve".

Černiševska literārā darbība bija cieši saistīta ar viņa revolucionāri politisko darbību. Organizātoriski nesaistoties ar dažādiem revolucionāriem pulciņiem, faktiski Černiševskis bija daudzo revolūcionāro pulciņu un organizāciju idejiskais vadītājs. Viņš uzstājās kā zemnieku revolūcijas ideologs, kā krievu tautas iedvesmotājs cīņai pret patvaldību un dzimtbūšanu. Plaši pazīstama ir viņa revolūcionārā proklamācija „Dzimtkungu zemniekiem”. Černiševskis aicināja Krieviju ķerties pie cirvja. Pēc Ļeņinа novērtējuma, no visiem Černiševska sacerējumiem "dveš šķiru cīņas gars“*

__________________

* Ленин, Соч., XVII s., 342. Ipp.

Drīz vien pēc proklamācijas „Dzimtkungu zemniekiem" izlaišanas, 1862. gada jūlijā, Černiševski arestēja un ieslodzīja Pētera Pavēla cietoksnī. Pēc gandrīz diviem cietumā pavadītiem gadiem Černiševskim izpildīja civīlo nāves sodu. Pēc aculiecinieku no slāstiem, Černiševski atveda uz ešafotu, nolika uz ceļiem, norāvu no galvas cepuri un virs viņa kailās galvas salauza zobenu. Otra dienā, 1864. gada 1. jūnijā, Černiševski nosūtīja katorgā uz Sibīriju, kur viņš sabija līdz 1883. gadam. Pēc tam viņam atļāva atgriezties no Sibirijas trimdas un apmesties Astrachaņā, paliekot policijas uzraudzībā. Pēdējos mēnešus pirms savas nāves, kas iestājās 1889. gadā, Černiševskis pavadīja savā dzimtā pilsētā Saratovā. Kopskaitā Černiševskis vairāk nekā divdesmit gadus pavadīja cietumā un tālā Sibirijas trimdā. Tā cara patvaldība izrēķinājās ar ģeniālo krievu domātāju, filozofu revolūcionāru V G. Černiševski.

Nikolajs Aleksandrovičs Dobroļubovs, būdams Pēterburgas Galvenā pedagoģiskā institūta students, nostājās opozicijā pret institūta vadību un savu domu virziena dēļ tika uzskatīts par neuzticamāko institūta studentu. Dobroļubovs cieta materiālas grūtības un dzīvoja nabadzīgi, pusbadā. Viņam vajadzēja uzturēt ne vien pašam sevi, bet arī ģimeni, kurā bija divi viņa brāļi un piecas māsas, kas 1854. gadā pēc tēva un mātes nāves palika bāreņi. Dobroļubovs slimoja ar tuberkulozi. Viņa literārā darbība noritēja nepārtrauktos nervu saspīlējuma un slimīga stāvokļa apstākļos.

1856. gadā Dobroļubovs iepazinās ar Černiševski. Kopš tā laika viņi kļuva nešķirami draugi kā personīgā dzīvē, tā arī savā literāri politiskā revolūcionārā darbibā.

Lai kā arī Dobroļubovs cīnījās ar savu slimību, tā tomēr uzvarēja. Viņš nomira 1861. gadā, tikai 25 gadus vecs.

Dobroļubova biogrāfijā ļoti tuvu atgādina Beļinska biogrāfiju, kas Dobroļubovam bija ļoti mīļš un ko tas uzskatīja par savu skolotāju. Dobroļubova bērēs ar runu uzstājās lielais krievu dzejnieks N. A. Ņekrasovs. „Nabadzīga bērnība nabadzīga lauku mācītāja mājā, nabadzīga mācīšanās pusbada stāvoklī, pēc tam četri gadi drudžaina, nenogurstoša darba un, pēdīgi, gads ārzemēs, kas pavadīts nāves priekšnojautā, — lūk. arī visa Dobroļubova biogrāfijā”, — sacīja Ņekrasovs.

"Dobroļubovs bija apveltīts spēcīgām un savdabīgām gara dāvanām. Savu literāro darbību viņš iesāka pirms gadiem pieciem, būdams vēl pilnīgi jauneklis; bet jau no paša pirmā viņa raksta, kupā līdzīgi viņa pārējiem darbiem izpaudās krievu dzīves dziļa pārzināšana un izpratne un sirsnīgākās simpātijās īstām un patiesām sabiedrības vajadzībām, visi, kas piederēja pie krievu publikas lasošās un domājošās daļas, ieraudzīja Dobroļubovā mūsu garīgās attīstības spēcīgu virzītāju. Simpātijās pret literatūru, mākslas un dzīves izpratne un visneatkarīgākais literāro darbu novērtējums, enerģija savu centienu sasniegšanā — savienojās Dobroļubovā personībā. „Mazāk vārdu un vairāk darbu" — bija viņa pastāvīgā devīze un pirmsnāves novēlējums saviem tuviem darba biedriem.

Dobroļubovā daudzējādi atkārtojās Beļinskis, cik jau nu tas ir iespējams četros gados; tā pati ietekme uz lasošo sabiedrību, tas pats asais skats un spēks dzīves parādību vērtēšanā, tā pati darbība un tas pats dilonis."*

______________

* В. E. Евгеньев-Максимов. Некрасов в кругу современников, 1938., 178.—179. lрр.

Dobroļubovs pastāvīgi un sasprindzināti domāja par savas dzimtenes likteņiem. Viņš slāpa pēc sabiedriskas, praktiski revolucionāras darbības.

Tāpat kā Černiševskis, arī Dobroļubovs rakstīja savu dienasgrāmatu, kurā izteica savu revolucionāro noskaņojumu. Tā 1858. gada 8. janvārī viņš dienasgrāmatā rakstīja;

„Bet es, muļķītis, savā pedagoģiskā un metafiziskā abstrakcijā, iegrimis savās grāmatās, domāju, ka esmu jau pārdzīvojis savas vēlēšanās un beidzis mīlēt savus sapņu tēlus... Es domāju, ka sabiedriskās dzīves laukā es būšu kaut kas līdzīgs bezjūtīgam Katonam vai stoiķim Zenonam... Bet dzīve laikam paņems savu tiesu... un sociālie jautājumi savi jusies manā galvā ar domām par manām attiecībām pret sabiedrību, kupā man tieši lemts dzīvot. Teorētisko centienu vietā sākas kaut kādas drudžainas slāpes pēc darbības, un dzīvas, personiskas darbības, bet ne grāmatu darbības, nenoteikti bezpersoniskas un abstraktas... Kas gan notiks?"*

_______________

* Н. А. Добролюбов, Дневники (1851.—1859.), 1932., 131.—132. lpp.

Citā vietā viņš raksta:

„Jau no rīta puses, Sr(ezņevska) lekcijas laikā sakarā ar kaut kādu viņa vārdu, pavisam niecīgu, man pēkšņi radās vesela virkne ideju, ka varētu un cik labi būtu iznīdēt šo stāvokļu nevienlīdzību, kas visus dara tik ļoti nelaimīgus, vai, vismaz, apgriezt visu otrādi, sak, varbūt pēc tam viss kaut ka Iabak iekārtosies. Šī dīvainā dziņa, protams, drīz vien lika nomierinātu, ju aukstasinīga pārdomā pierādīja, ka līdzīgs nodoms ir muļķīgs.

Bet sirdī tomēr palika sajūta, ka vajag taču darīt, ja jau dara, bet. nevajag sēdēt un turēt rokas klēpī."*

_______________

* H. А. Добролюбов, Дневники (1851.—1859.), 1932., 185. Ipp.

6. augusta vēstulē Šemanovskim Dobroļubovs sīki raksla par saviem tuvākiem uzdevumiem:

„Tagad mūsu darbībai... jāpastāv iekšējā darbā pašiem ar sevi, lai tas novestu mūs līdz tādam stāvoklim, ka katru ļaunumu mēs noraidītu nevis principa dēļ, nevis uz norādījumu no augšas, bet lai tas kļūtu mūsu dabai pretīgs, neizturams... Tad mums nevajadzēs raizēties par godīgas darbības radīšanu; tā radīsies pati no sevis, tāpēc ka mēs nevarēsim rīkoties citādi kā vien godīgi. Zaudējot ārējo iespēju šādai darbībai, mēs mirsim, — bet mirsim tomēr ne jau velti... Atminies:

Dēls nespēj noskatīties vēsi,

Ķa viņa māte bēdas jūt, —

Izlasi rindiņas desmit, un beigas tu redzēsi skaidrāk, ko es gribu sacīt.. .“*

Atgādināsim tās Ņekrasova dzejas rindiņas, uz kurām norāda Dobroļubovs savam institūta draugam Šemanovskim:

Dēls nespēj noskatīties vēsi,

Ka viņa māte bēdas jūt, —

Ja pilsons īsts, tad nevarēsi

Pret tēvzemi salts sirdī būt,

Šis pārmetums visrūgtāk soda .. .

Par tēvu zemes mīlu, godu,

Par pārliecību sārta ej ...

Ej nevainojami tu nāvē,

Ne velti mirsi: stingri stāvēs

Tā lieta, asinīm ko lej.**

__________________

* «Литературное наследство», Nr. 25/26, 1936., «Материалы для биографии Н. А. Добролюбова», 314.—315. lрр.

** Н. А. Некрасов, Полн. собр. стих., I s., 1934., 147. Ipp. (atdzejojusi Elīna Zālīte).

Dobroļubovā politiskā un filozofiskā pārliecība nelokāmi attīsit jās revolūcionārā demokrātismā un materiālisma virzienā. Jo vairāk viņš pētīja politiskās un filozofiskās mācības, kā arī krievu īstenību, jo vairāk viņš pārliecinājās par aktīvas sabiedriskās darbības nepieciešamību. Krievu filozofs materiālists M. A. Antonovičs, Černiševska un Dobroļubovā cīņas biedrs un līdzstrādnieks tālaika progresīvā žurnālā „Sovremeņņik", savās atmiņās par Dobroļubovu rakstīja:

„Es neuzskatu par vajadzīgu šeit runāt par skaistām, bet parastām un, tā sakot, viduvējām īpašībām, kas piemīt katram kārtīgam un vairāk vai mazāk izcilam cilvēkam, kādas ir, piemēram, humanitāte, augstsirdība, uzticība savam darbam un saviem ļaudīm, pašaizliedzība, nesavtība, gatavība palīdzēt katram. Šīm īpašībām Dobroļubovs bija apveltīts pilnīgi. Bet, kas it sevišķi pacēla viņu virs parastiem izciliem cilvēkiem, kas bija viņa raksturīgā, atšķirīgā īpatnība, kas radīja manī izbrīnu, pat godbijību pret viņu, — tas ir viņa pārliecības drausmīgais spēks, nelokāmā enerģija un nevaldāmā kaisle. Visa viņa būtne bija, tā sakot, šās pārliecības elektrizēta, katru minūti tā bija gatava izlādēties un apbērt dzirkstīm un triecieniem visu, kas kavēja viņa praktiskās pārliecības realizēšanu. Pat savu dzīvību viņš bija gatavs upurēt tās realizēšanai. Katra viņa praktiskā doma, katrs vārds it kā nevaldāmi rāvās reālizēties dzīvē, kas pašreizējos apstākļos nebija iespējams; un šī neiespēja bija viņa nervozo ciešanu un garīgo moku avots."*

____________

* M. А. Антонович, Воспоминания, 140. Ipp.

Līdz tam laikam, kad Dobroļubovs kļuva par pastāvīgu līdzstrādnieku žurnālā „Sovremeņņik", kur viņš vadīja kritikas un bibliogrāfijas nodaļu, viņš bija jau pilnīgi izveidojies, nobriedis un ļoti izglītots literāts un publicists. Černiševskis uzskatīja, ka viņa drauga Dobroļubova politiskie un filozofiskie uzskati pilnīgi saskan ar viņa paša uzskatiem.

Ņekrasova sieva Avdotja Panajeva savās atmiņās rakstīja:

„Starp ,,Sovremeņņika“ līdzstrādniekiem Turgeņevs neapšaubāmi bija visvairāk lasījis, bet ar Černiševska un Dobroļubova parādīšanos viņš redzēja, ka šie cilvēki nopietnāk par viņu pazīst ārzemju literatūru.

Turgeņevs pats sacīja Ņekrasovam, kad bija runājis ar Dobroļubovu: — Es brīnos, kā varēja Dobroļubovs, kas tikai nesen atstājis skolas solu, tik pamatīgi iepazīties ar labiem ārzemju sacerējumiem! un cik velnišķīga atmiņa!

— Es tev sacīju, ka viņam brīnišķīga galva! — atbildēja Ņekrasovs. — Var nodomāt, ka labākie profesori ir vadījuši viņa garīgo attīstību un izglītību! Tas, brāl, ir krievu pašaudzis talants ... nomierinošs fakts, kas pierāda krievu prāta spēku, nelūkojoties uz visiem sabiedriskās dzīves nelabvēlīgiem apstākļiem. Pēc desmit gadu literāras darbības Dobroļubovam būs tāda pati nozīme krievu literātūrā kā Beļinskim."*

___________________

* Авдотья Панаева, Воспоминания (1824.—1870.), 1933., 427.—428. lpp.

Dobroļubovs bija ne vien literatūras kritiķis un publicists, bet dzejnieks. Viņa dzejas pauda patriotismu, revolucionāru noskaņojumu un slāpes pēc revolūcijas.

Savā rakstā „Demonstrāciju sākums" Ļeņins rakstīja, ka Dobroļubovs ir dārgs visai izglītotai un domājošai Krievijai kā rakstnieks, kas kaisli neieredzēja patvaļu un kaisli gaidīja tau- las sacelšanos pret „iekšējiem turkiem" — pret carisko valdību"*.

______________________

* Ленин, Соч., IV s., 346. Ipp.

Beļinskis, Hercens, Černiševskis un Dobroļubovs bija ne vien lilozofi, publicisti un aktīvi revolūcionāri, bet arī karsti patrioti. Tie bija savas dzimtenes godīgi dēli. Tieši šīs īpatnības atstāja savu iespaidu uz viņu filozofiskiem un sabiedriski politiskiem uzskatiem. Šiem lielajiem krievu cilvēkiem literārā darbība nelēja pašmērķis. Nevērojot cara cenzūras šķēršļus, vīrišķīgi panesot kā no pārpilnības raga birstošas cara represijas, krievu lilozofi aicināja krievu tautu uz nesaudzīgu cīņu pret tautas ienaidniekiem, pret carismu un dzimtbūšanu.

Pasvītrojot revolūcionārās propagandas neatliekamo nepieciešamību, Černiševskis rakstīja: „Pagaidīsim laiku, kad mums al liks vaļas brīži, lai pētītu filozofiju, vispārējo vēsturi un citas zinātnes, ar kurām nodarboties nav vienīgi mūsu pienākums vien; tad, izpildījuši savu pirmo uzdevumu: „izglītoties", mēs slrādāsim vispārcilvēciskās zinātnes labā ne sliktāk par vāciešiem un frančiem, bet varbūt arī labāk, ja varam ticēt tam, ko mums čukst augstais nacionālais lepnums, kas dzīvo katrā no mums.*

_______________

* H. Г. Чернышевский, Полн. собр. соч., II., 1906., 427. Ipp.

Sirsnīga, pašaizliedzīga savas dzimtenes mīlestība, nesatricināma ticība krievu tautas varenībai, radošiem spēkiem un spējām, cieša pārliecība par Krievijas un krievu tautas lielo nākotni raksturo XIX gadsimta lielos krievu filozofus materiālistus kā dedzīgus, kvēlus patriotus.

Tie asi izsmēja kroņa pseudopatriotus, kas mīlēja lietot krāšņā slilā tukšas, liekulīgas frāzes par Krievijas „labklājību", par "morālo pienākumu" pret tēviju u. tml., bet darbos bremzēja Krievijas progresīvo attīstību un kaitēja savai tēvijai. Krievu revolūcionāri redzēja, ka zem patriotisma maskas īstenībā slēpjas rūdīti reakcionāri vai liberāļi.

Būdami īsti, godīgi patrioti, krievu filozofi revolūcionārie demokrāti nesamierinoši izturējās pret krievu tautas ienaidniekiem, to starpā pret „vācu atvasēm" no Romanovu dinastijas un galma aprindām. Aicinot krievu tautu gāzt carismu, Dobroļubovs rakstīja: „Tiklīdz pamodīsies un sakustēsies krievu cilvēks, — pa galvu, pa kaklu aizlidos bezdibenī vācu aristokrātija, kas uzsēdusies tam uz kakla."*

_____________

* H. А. Добролюбов, Полн. собр. соч., IV s., 1937., 434. lpp.

Beļinskis, Hercens, Černiševskis un Dobroļubovs izrādīja noteiktu pretsparu visiem, kas mēģināja kaut kādā veidā pazemot, nozākāt krievu tautu, un tam pretsvarā pasvītroja tās īpašības, kas īstenībā piemīt lielajai krievu tautai. Tā Dobroļubovs pareizi atzīmēja, ka krievu tautā vairāk nekā citās tautās izpaužas tieksmes uz to, lai „atjaunotu savas dabiskās tiesības būt morāli un materiāli neatkarīgiem no svešas patvaļas“.

Saskaņā ar progresīvo krievu filozofu priekšstatu, īstais patriotisms nevar sadzīvot ar naidīgu nostāju pret Krievijas „nomaļu tautībām". Šīs idejas sevišķi spilgti savos darbos propagandē Dobroļubovs. Patriotisma būtības dziļa izpratne ievērojami izsacīta Černiševska vārdos: „Veicināt ne pārejošu, bet mūžīgu savas tēvijas slavu un cilvēces labklājību — kas var būt augstāks un vēlamāks par to."*

_____________

* H. Г. Чернышевский, Литературное наследие, II s., 1928., 44. lpp.

Lielie krievu filozofi patrioti gribēja redzēt Krieviju kā brīvu, varenu un kulturālu zemi. Savā dzejolī „Domas pie Oļeņina šķirsta" Dobroļubovs pravietiski pareģoja Krievijas lielo nākotni:

Tā modīsies! Tū soļus mēros.

Ies pilna svētas apziņas,

Un visa zeme trauksmē vēros

Tās brīvās slavas emblēmas.

Ar kādu jūsmu, satrauktību

Mans skats pie taviem pulkiem ies!

Ak Krievija, kā godbijībā

Uz tevi tautas skatīsies,

Kad, rāvusies no važām brīvē,

Ne vergs vai bērns ar biklumu,

Bet jau kā vīrs, kas jaunā dzīvē,

To tiesas priekšā stāsies tu.

Kā republika saskanīga,

Ar cēlām jūtām apbalvots

Un spēcīgs mierā varonīgā,

Ar domām, mākslām izdaiļots.

Tad Eiropacim izbrīnotām

Stās priekšā krievu milzenis,

Un Krievu zemē atbrīvotā

Tad rāsies krievu pilsonis.

Un zinātne un patiesība

Plauks mīlas, brīves valstībā,

Un tautas, kufām izglītība,

Mums roku sniegs tad brālībā.*

Vispār zināmi ir Beļinska pravietiskie vārdi par Krievijas nākotni, ko tas uzrakstījis 1840. gadā: „Apskaužam savus bērnu bērnus un to bērnus, kam lemts redzēt Krieviju 1940. gadā — Krieviju, kas stāv izglītotās pasaules priekšgalā, kas dod likumus zinātnei un mākslai un saņem godbijīgu cieņas apliecinājumu no visas izglītotās cilvēces.“**

_________________________

* Н. А. Добролюбов, Полн. собр. соч., VI s., 1939., 227. lpp. (atdzejojusi Elīna Zālīte).

** В. Г. Белинский, Полн. собр. соч., XII s., 1926., 224. lpp.

II. ATTĪSTĪBAS PATSTĀVĪBA.

Krievijas zinātniskās un sabiedriskās domas attīstības vēstures pētījumos līdz pašam pēdējam laikam sastopami mēģinājumi noniecināt vai pat noliegt krievu filozofijas attīstības patstāvību. Parasti tas izpaužas tādējādi, ka krievu filozofijas klasiķi tiek attēloti nevis kā patstāvīgi domātāji, kas radoši attīstījuši filozofisko materiālismu, bet gan kā vienas vai otras Vakareiropas, visbiežāk vācu, filozofiskās sistēmas piekritēji, imitētāji. Tādi, piemēram, ir mēģinājumi attēlot Radiščevu par franču materiālistu imitētāju, Hercenu un Beļinski par Hegela mācekļiem, Černiševski un Dobroļubovu par Feierbacha uzticamiem piekritējiem utt.

Šajos raksturojumos krievu filozofijas klasiķi izskatās pēc Vakareiropas, lielāko tiesu vācu, filozofijas, piemēram, ideālista Hegela un nekonsekventā, vērotāja materiālista Feierbaha epigoniem, kas galīgi neatbilst īstenībai un pilnīgi anulē progresīvo krievu domātāju milzīgo patstāvīgo lomu materiālistiskās filozofijas attīstībā.

Savā rakstā „Hercena piemiņai" Ļeņins norādīja, ka liberāļi pārspīlēja Hercena vājības un noklusēja tā stiprās puses, lādzīgi rīkojas arī daži mūslaiku pētnieki, kad tie, ejot Pokrovska skolas pēdās, nepilnīgi novērtē krievu filozofu materiālistu pasaules uzskata stiprās puses un pasvītro to vājās puses.

Beļinska, Hercena, Černiševska un Dobroļubova pasaules uzskatā, protams, ir diezgan daudz nepilnību, kas sevišķi spilgti izceļas, ja to salīdzina ar visprogresīvāko un revolucionārāko marksistisko pasaules uzskatu. Bet pilnīgi neapšaubāms ir arī tas, ka šīs nepilnības izskaidrojamas nevis ar to, ka krievu filozofi materiālisti nebūtu pratuši pacelties līdz dialektiskā un vēsturiskā materiālisma līmenim, bet gan ar to, ka viņi nevarēju to izdarīt sakarā ar tālaika krievu dzīves atpalicību.

Tieši to pasvītro Ļeņins, runājot par uzskatiem, kādi bija XIX gadsimta izcilākam krievu domātājam Čemiševskim, kas dzīvoja un darbojās laikā, kad marksisms bija jau dziļi iesakņojies Eiropas sabiedriskajā apziņā.

Tāpēc, apsvepot jautājumu vēsturiski, ievērojot tos konkrētos apstākļus, kādos dzīvoja un darbojās XIX gadsimta krievu filozofijas klasiķi, un salīdzināt viņu pasaules uzskatu ar to pasaules uzskatu, kāds tanī laikā valdīja Eiropā un sevišķi Krievijā, būs pilnīgi skaidrs, ka, pētījot krievu klasiskās filozofijas vēsturi, nepieciešams pasvītrot lielo krievu materiālistu stiprās puses, viņu domāšanas un jaunrades patstāvību un oriģinalitāti, viņu patriotismu, revolūcionāro darbību — visu to, kas raksturo viņus kā lielus progresīvus domātājus, kas lauzuši jaunus ceļus filozofijas, literatūras, mākslas, zinātnes attīstībā un kufiem bijusi liela loma krievu revolūcijas sagatavošanā. Tikai tā var noskaidrot un nosacīt XIX gadsimta krievu filozofijas klasiķu vēsturisko vielu, lomu un nozīmi.

Ļeņins, labi zinot un neatstājot bez ievērības krievu revolūcionāro demokrātu vājās puses, tomēr neatlaidīgi pasvītroja tieši viņu stiprās puses. Tā, piemēram, raksturojot Hercenu kā revolūcionāru, Ļeņins rakstīja:

„Nav Hercena vaina, bet gan nelaime, ka viņš nevarēja redzēt revolūcionāro tautu pašā Krievijā četrdesmitajos gados. Kad viņš ieraudzīja to sešdesmitajos gados — viņš bezbailīgi nostājās re- volūcionārās demokrātijās pusē pret liberālismu. Viņš cīnījās par tautas uzvaru pār carismu, bet ne par liberālās buržuāzijas izlīgumu ar muižniecisko caru. Viņš pacēla revolūcijas karogu.“*

______________

Ленин; Соч., XV s, 468 Ipp.

Citā vietā, raksturojot Černiševski kā filozofu, Ļeņins rakstīja:

„Černiševskis — vienīgais patiesi lielais krievu rakstnieks, kas no piecdesmitajiem gadiem līdz 88. gadam prata palikt konsekventa filozofiskā materiālisma līmenī... Bet Černiševskis neprata, pareizāk sakot, nevarēja krievu dzīves atpalicības dēļ pacelties līdz Marksa un Engelsa dialektiskam materiālismam.“*

___________

Ленин; Соч., XIII s, 295 Ipp.

Lūk, patiesi zinātniskas, dialektiskas, ļeņiniskas pieejas klasiski paraugi, novērtējot un raksturojot vēsturiskus darbiniekus, no kujiem jāvadās, analizējot krievu filozofijas klasiķu filozofiskos, vēsturiskos un politiskos uzskatus. Ievērojamie Ļeņina izteicieni par Hercenu, Černiševski un Dobroļubovu palīdz mums pareizi novērtēt krievu materiālistiskās filozofijas nozīmi un to bagātīgo ieguldījumu, kādu tā devusi pasaules kultūras krātuvei. To apstākli, ka krievu filozofiskā doma, attīstoties patstāvīgi, pali pa saviem ceļiem, XIX gadsimtā stāvēja jau neizmērījami valdīja Eiropā, pasvītroja arī Engelss.

"Ja arī dazi virziem atšķiras vairāk ar savu revolūcionāro kvēli nekā ar zinātniskiem pētījumiem, ja arī bija un ir dažādi maldi, — rakstīja Engelss, -— tad tomēr bija arī kritiska doma un pašaizliedzīgi tīrās teorijas meklējumi, kas cienīgi tautas, kiņ-a devusi Dobroļubovu un Černiševski. Es runāju ne vien par aktīviem revolucionāriem sociālistiem, bet ari par vēsturisko un kritisko virzienu krievu literatūrā, kas atrodas bezgalīgi augstāk par visu to, ko radījusi Vācijā un Francijā oficiālā vēsturiskā zinātne.“*

______________

* Маркс и Энгельс, Соч., XXVII s., 389. Ipp.

Krievu filozofi materiālisti uzmanīgi sekoja filozofiskās domas attīstībai Eiropā un Amerikā un, protams, atradās tās progresīvo strāvu zināmā ietekmē. Atcerēsimies, ko šinī sakarībā rakstīja V. I. Ļeņins:

„Apmēram pusi gadu simteņa, no pagājušā gadsimta četrdesmitajiem līdz deviņdesmitajiem gadiem, progresīvā domai Krievijā, atrodoties zem neredzētā, mežonīgā un reakcionāra carisma sloga, kāri meklēja pareizo revolūcionāro teoriju, arf apbrīnojamu centību un rūpību sekojot katram „pēdējam vārdam" Eiropā un Amerikā šai nozarē. Marksismu kā vienīgi pareizo revolūcionāro teoriju Krievija patiešām izcieta pusgadsimta vēsturē, ko pildīja nedzirdētas mokas un upuri, neredzēta revolūcionāra varonība, neticama enerģija un pašaizliedzīgi meklējumi, mācīšanās, izmēģinājumi praksē, vilšanās, pārbaude, salīdzināšana ar Eiropas pieredzi. Pateicoties carisma spaidu radītai emigrācijai, revolucionārai Krievijai XIX gadsimta otrā pusē bija tik bagātīgi internacionāli sakari, tik lieliska informācija par vispasaules revolucionārās kustības formām un teorijām kā nevienai citai zemei pasaulē."*

____________

* Ленин, Соч., XXV s., 175. Ipp.

Progresīvās krievu filozofiskas domas vislielāka vertība un spēks ir tas ka tā ciešam saitēm saistīta tiklab ar ieprekšejā perioda, kā arī sava laika pasaules sabiedriskās domas attistību Beļinskis pareizi rakstija : ”Krievu tauta nekad nav bijusi nikns izglītības ienaidnieks, tā arvien ir bijusi gatava mācīties."*

Bet šeit jāatgādina arī sekojošie Beļinska vārdi: „...mums ir sava nacionālā dzīve — dziļa un varena, oriģināla; bet Krievijas uzdevums ir uzņemt sevī ne tikai visus Eiropas, bet arī pasaules dzīves elementus."**

______________________

* В. Г. Белинский, Собр. соч.,I s., 1911., 31., Ipp.

** Turpat, 448.—449. Ipp.

Krievu filozofi materiālisti mācījās pie tiem, no kā, pēc viņu domām, varēja iegūt kaut ko jaunu, savas dzimtenes labklājībai, krievu zinātnes un kultūras attīstībai derīgu. Tie mācījās un tanī pašā laikā attīstīja zinātni tālāk, darīja to bagātāku, ietilpināja tajā daudz sava, jauna, oriģināla, patstāvīga. Krievu filozofija, uzņemot sevī visu pasaules sabiedriskās domas attīstības vērtīgo un progresīvo, droši izvirzīja un sekmīgi pētīja jaunas problēmas zinātnē, filozofijā un politikā. Arī šajā ziņā krievu filozofi bija spēruši soli ievērojami tālāk, par saviem Vakapeirdr pas laika biedriem.

Tie izvirzīja radikālākas prastas nrievijas politiskās, екоnomiskās un kulturālās attīstības laukā. Tie dziļāk saskatīja un drošāk kritizēja visas negātīvās parādības sabiedriskā dzīvē un zinātnē ne vien Krievijā, bet arī citās zemēs, tanī laikā, kad daudzi filozofi Vakareiropā šīs parādības uzskatīja par kaut ko nenovēršamu. Lai par to pārliecinātos, vajag tikai salīdzināt, piemēram, krievu materiālista Radiščeva politisko programu un praktisko darbību ar viņa laika biedru, XVIII gadsimta ffranču materiālistu programu un darbību vai arī krievu revolucionāros demokrātus Beļinski, Hercenu, Černiševski un citus — ar viņu laika biedriem vācu buržuāziskā filozofijā. Jau šis salīdzinājums vien skaidri rāda, ka krievu filozofija ievērojami progresīvāka un tajā ir vairāk revolucionāra gara, patiesa patriotisma un humānisma hekā tālaika Vaķareiropas buržuāziskā filozofijā.

Krievu filozofi materiālisti centās apgūt Vaķareiropas kultūru, lai skaitā arī filozofiju, nevis vienkārši kā skolnieki, ne dogmatiski, bet radoši. Tālaika Eiropas buržuāziskās kultūras sasniegumus un progresīvās garīgās strāvas tie apguva kritiski, uztverot visu, kas priekš tā laika bija visprogresīvākais, un bez šaubišanās atmetot visu reakcionāro, visu to, kas sabiedrisko domu un zinātni vilka atpakaļ. Tādējādi izpaudās krievu sabiedriskās domas spēks un vērtība.

Šādai kritiskai attieksmei pret vismodernākām Vaķareiropas filozofiskām sistēmām un filozofijas pamatjautājumu patstāvīgai atrisināšanai uzskatāms piemērs ir Hercena filozofiskie darbi.

Savā ievērojamā darbā „Vēstules par dabas pētīšanu" Hercens, atzīmējot pozitīvās puses, kādas piemīt Hegela „Lekcijām filozofijas vēsturē", līdz ar to norāda uz to daudzajām negātī- vām pusēm, īpaši pasvītrojot pie tam to vienpusību, tendenci un ideālistisko raksturu, kas īpats Hegela filozofijas vēstures pamatjautājumu izklāstam. Tā, piemēram, izskaidrojot savus sengrieķu filozofijas izklāsta principus, Hercens vēl 1844. gadā rakstīja: „Tie, kas pazīst vācu filozofiju, pašā senās filozofijas izklāstā ievēros dažas diezgan svarīgas novirzes no „Lekcijām filozofijas vēsturē". Es daudzos gadījumos negribēju atkārtot tīri abstraktos un ideālisma piesātinātos vācu filozofa uzskatus, jo vairāk tādēļ, ka šajos gadījumos viņš nav bijis uzticīgs pats sev un ir maksājis itndevu savam gadsimtam."*

________________

* А. И. Герцен, Письма об изучении идороды, 1944., 56. lpp.

Par to, ka Hegels nav bijis uzticīgs pats sev un maksājis mēsim savam gadsimtam, t. i., par Hegela nekonsekvenci, par viņa apzināto tieksmi samierināt un saskaņot dialektiskās metodes 11 volūcionāro raksturu ar savu sabiedriski politisko uzskatu n akcionāro būtību, Hercens ir rakstījis vairākkārt. Tā, piemē- iaiu, vēl 1842. gadā savā rakstā „Diletanti un zinātnieku cechs" Hercens atzīmēja, ka Hegels „baidījās no savu principu galīgām konsekvencēm; viņam trūka konsekvences varonības, pašaizliedzības patiesības atzīšanā visā tās pilnībā par katru cenu... Ilegels redzēja, ka daudz ko no vispār pieņemtā vajag upurēt: \u.iam bija žēl cirst; bet, no otras puses, viņš nevarēja nepasacīt l<>, ko bija aicināts teikt. Hegels bieži, atvasinot principu, baidās atzīties visās tā konsekvencēs un meklē nevis vienkāršo, dabisko, pašu par sevi izrietošo rezultātu, bet arī, lai tas saderētos ar pastāvošo."*

____________________

* А. И. Герцен, Избранные философские сочинения, 44. lрр.

No visas Hegela filozofijas Hercens kritiski piesavinājās tās dialektiku, atmetot reakcionāro saturu Hegela filozofijā.

Tomēr ar to vien nebūt nenoslēdzas Hercena filozofiskā attīstība. XIX gadsimta četrdesmitajos gados savās „Vēstulēs par dabas pētīšanu" viņš pirmoreiz mēģina stingri zinātniski, materiālistiski izskaidrot filozofijas vēstures pamatus, un bez kāda pārspīlējuma var sacīt, ka šis izskaidrojums ir vislabākais, dziļākais un zinātniskākais no visa tā kas bija uzrakstīts par filozofijas vēsturi, tai starpā par materiālisma vēsturi, pirms Marksa un Engelsa.

Būdams patstāvīgs, progresīvs domātājs filozofijas laukā, Hercens tanī pašā laikā bija arī dedzīgs revolucionārs, „krievu" sociālisma pamatlicējs, kā viņu nosauca Ļeņins. Kaut arī Hercena „sociālisms" nebija zinātnisks, bet ūtopisks, viens no sīkpilsoniskā sociālisma paveidiem, kaut arī Hercens dažkārt svārstījās starp demokrātismu un liberālismu, tomēr demokrāts viņā ņēma virsroku, un galu galā viņš, kā sacīja Ļeņins, vērsa savus skatus nevis uz liberālismu, bet Internacionāli, klipu vadīja Markss.

Raksturojot Hercenu kā revolūcionāru un domātāju, Ļeņins rakstīja:

"Dekabristu sacelšanās pamodināja un „šķīstīja" viņu. XIX gadsimta četrdesmito gadu dzimtbūtnieeiskā Krievijā viņš prata pacelties tādos augstumos, ka nostājās vienā līmenī ar sava laika lielākajiem domātājiem. Viņš apguva Hegela dialektiku. Viņš saprata, ka'tā ir „revolūcijas algebra". Viņš gāja tālāk par He- gelu, uz materiālismu, sekojot Feierbacham. Pirmā no „Vēstulēm par dabas pētīšanu" — „Empīrija un ideālisms", — kas uzrakstīta 1844. gadā, rāda mums domātāju, kupš pat tagad ir galvas tiesu augstāks par bezgalīgi daudziem dabas pētniekiem em- pīriķiem un par neskaitāmiem filozofiem, ideālistiem un pus- ideālistiem. Hercens cieši piegāja klāt dialektiskam materiālismam un apstājās vēsturiskā materiālisma priekšā."*

________________

* Ленин, Соч., XV s., 464,—465. lpp.

Krievu filozofijas klasiķi kritiski uztvēra progresīvāko un vērtīgāko, kas bija angļu klasiskā politiskā ekonomijā, XVIII gadsimta franču materiālismā, vācu Hegela ideālistiskā dialektikā, franču utopiskā sociālismā un Feierbaha filozofiskā materiālismā. Viss tas tika radoši pārstrādāts, pamatojoties uz krievu dzīves, krievu revolucionārās atbrīvošanās kustības pieredzi, saskaņā ar pašu tradīcijām, kas bija izveidojušās krievu sabiedriskās domas attīstības gaitā. īstie krievu filozofijas klasiķu pasaules uzskata avoti slēpjas viņu lielo Krievijas priekšgājēju idejiskā mantojumā, kas tika padarīts bagātīgāks un tika konkretizēts saskaņā ar pagājušā gadsimta 40.—60. gadu jaunajiem vēsturiskiem apstākļiem Krievijā.

Černiševskis, raksturojot krievu 40.—50. gadu sabiedriskās domas attīstību un domājot pie tam vispirms par Beļinski, Hercenu, Ogarevu, Stankevieu, rakstīja:

„Ārējie apstākļi pie mums neradīja, bet tikai nostiprināja jēdzienu un cilvēku vienību. Darbiniekus, kas tanī laikā atradās mūsu intelektuālās kustības priekšgalā, protams, iedrošināja tas, ka visu Eiropas tālaika domātāju piekrišana apstiprināja viņu jēdzienu pareizību; bet šie ļaudis savos jēdzienos vairs nebija atkarīgi ne no kādām svešām autoritātēm. Mēs jau sacījām, ka tas progress jēdzienos, kas izlīdzināja agrāko nošķirtību, noritēja pie mums patstāvīgi. Šeit pirmoreiz mūsu tēvijas intelektuālā dzīve radīja cilvēkus, kas gāja vienā rindā ar Eiropas domātājiem, bet nevis to skolnieku švītā, ka tas bija agrāk. Agrāk katram no mums bija starp Eiropas rakstniekiem savs orākuls vai orākuli; vieni atrada tos franču, otri — vācu literātūrā. Kopš tā laika, kad mūsu intelektuālās kustības pārstāvji patstāvīgi kritiski pārbaudīja Hegela sistēmu, tā vairs nepakļāvās nekādai svešai autoritātei.

Beļinskis un tā galvenie cīņas biedri kļuva garīgā ziņā pilnīgi patstāvīgi cilvēki.

Šis fakts — patstāvība, kufu sasniedza krievu doma Beļinska un (viņa) galveno cīņas biedru personās, ir interesants ne vien la dēļ, ka tas ir patīkams mūsu nacionālam lepnumam: tas ir svarīgs mūsu literāro uzskatu vēsturē tādēļ, ka ar to izskaidro- lamas Beļinska un viņa sabiedroto darbu dažas atšķirīgas īpašības — īpašības, kuj-u agrāk mūsu krifikni nebija; ar to daļēji izskaidrojama arī Beļinska literāro uzskatu ātrā izplatīšanās mūsu publikā.“*

Materiālistiskās filozofijas radošā, patstāvīgā attīstība ir krievu sabiedriskās domas raksturīga pazīme.

_______________

* H. А. Чернышевский, Избранные философские сочинения, 471. lpp.

(Pasvītrojums mans — V. K.).

III. KAROJOŠAIS MATERIĀLISMS UN DIALEKTISKĀ METODE.

Krievu materiālistiskā filozofija ir sveša abstrakcijai, tā pakļauta dzīves interesēm, tautas interesēm, un tā ir naidīga visam, kas nav saistīts ar reālo īstenību. Krievu filozofi materiālisti nesamierinoši izturējās pret katra veida abstraktu spekulāciju, scholastiku, pret visu to, kas novirzīja no svarīgām dzīves interesēm tukšu un neauglīgu fantāziju mākoņos. Beļinskis kādreiz rakstīja, ka krievu tauta mīl plašumu, skaidrību, noteiktību; lirā spekidācija to neapmulsinās, bet gan atstums no sevis. Krievu klasiskās materiālistiskās filozofijas pārstāvji arvien pasvītrojuši ciešu sakaru nepieciešamību starp filozofiju un īstenību, zinātni un dzīvi, teoriju un praksi.

Runājot par Beļinski, Hercenu un citiem, Černiševskis norādīja, ka tos interesēja tās zinātnes, „kas tieši attiecas uz nācijas dzīvi“. Tādiem lieliem krievu cilvēkiem kā Beļinskis, Hercens, Černiševskis, Dobroļubovs filozofiskais materiālisms nebija pašmērķis. Tie bija tālu no tā, lai pielūgtu filozofiju filozofijas dēļ. Filozofiskais materiālisms priekš viņiem ieguva, zinātnisku un politisku nozīmi. Pēc Hercena vārdiem „filozofija, kas nebalstās uz speciālām zinātnēm, uz empīrijas, — ir fantoms, metafizika, ideālisms. Empīrija, kas noslēgusies sevī ārpus filozofijas, ir krājums, leksikons, inventārijs.“* Hercens pasvītroja, ka nepieciešams ir ne vien filozofijas sakars ar zinātni, bet arī ar cilvēka praktisko darbību. Cilvēkam nav jāaprobežojas ar apkārtējās pasaules vienkāršu novērošanu, aplūkošanu, „tam, — sacīja Hercens, — gribas darboties, jo tikai darbošanās var cilvēku pilnīgi apstiprināt”**

____________________________

* А. И. Герцен, Избранные философские сочинения, 72. lpp.

** Turpat, 48. lpp.

Krievu filozofijas klasiķi uzskatīja filozofisko materiālismu un dialektisko metodi par ideoloģisku pamatu krievu zinātnes attīstībai, demokrātiskā reālisma propagandai literatūrā un, pēdīgi, у revolucionāri politiskiem secinājumiem, analizējot krievu īstenību. Aktivitāte, darbība, vitālitāte ir krievu materiālistiskās filozofijas svarīga raksturlīnija.

Viena no Marksa tēzēm par Feierbahu ir: „Filozofi ir pasauli tikai dažādi izskaidrojuši, bet vajag to pārveidot.“* Pasivitāte, meditācija, kā zināms, ir viens no vecā, pirmsmarksa materiālisma trūkumiem. Nebūs pārspīlēti sacīts, ka Marksa atzīmēto Feierbacha un viņa priekšgājēju filozofijas trūkumu nevar attiecināt uz krievu klasiskās filozofijas pārstāvjiem. Nevienam krievu materiālistiskās filozofijas klasiķim nevar pārmest pasivitāti, meditāciju, jo tie neaprobežojas ar tā izskaidrošanu vien, kas notika, bet sava laika apstākļos mēģināta atrisināt jautājumu nar to ka grozīt pastāvoša lieto stāvokli.

_________________

* Маркс, Избранные произведения, I s., 1940., 352. lpp.

Lielie krievu materiālisti aplūkoja materialismu un dialektiku, izlietojot filozofiju konkretās krievu īstenības izpratnei. Viņus vispirms interesēja un satrauca lālaika krievu dzīves kardinālākais praktiskais jautājums — dzimtbūšanas un patvaldības iznīcināšana revolucionārā ceļā. Visa lielo krievu materiālistu sabiedriski politiskā un literārā darbība bija veltīta šim pamatjautājumam. Hercens ar pilnu tiesību varēja paziņot: „...varbūt mēs, kas maz esam dzīvojuši pagājībā, klāsim patiesās zinātnes un dzīves, vārda un darba vienības pārstāvji."* Šie Hercena vārdi pareizi raksturo krievu materiālistiskās filozofijas atšķirīgo īpatnību.

___________

* A. И. Герцен, Избранные философские сочинения, 52. lpp. (Pasvītrojums mans — V. К.).

Pasvītrojot krievu domātāju pasaules uzskata darbīgo, praktisko raksturu atšķirībā no vācu domātājiem, Hercens rakstīja: „Doma, zināšana, pārliecība, dogma nekad pie mums nepaliek abstraktas teorijas stāvoklī, necenšas ieslēgties akadēmiskā klosteri vai noslēpties zinātnieka skapi blakus dažādām indēm; gluži otrādi, vēl pilnīgi nenobriedušas, tās pārāk strauji metas praktiskā dzīvē, gribēdamas pārlēkt bez ieskriešanās no vestibila līdz arēnas galam. Mēs ilgi varam dzīvot morāliskā sastingumu un garīgas miegainības stāvoklī, bet, ja jau doma ir pamodusies, ja to tūliņ neiznīcinās nomācošā sloga smagums, ja tā izturēs nemācošās vides apvainojumus un nevērību, briesmas un nievas, - tā droši steidz nokļūt līdz galējām konsekvencēm, tāpēc ka mūsu loģikā nav ierobežojumu, kas ir aizdzijušās, bet neizzudušas pagātnes sekas un pēdas.

Vāciešu izplūstošais duālisms, kuri zina, ka dzīve teorija nesaskan ar praktiskām sfērām, un ar to samierinās, krievu garam ir galīgi antipatisks”*

__________________

* А. И. Герцен, Полн. собр. соч„ XX s., 1923., 87. lpp. (Pasvītrojums mans. — V. K.).

Izmantojot literārās kritikas un publicistikas tribīni krievu, lilozofi revolūcionāri dedzīgi un neatlaidīgi aicināja krievu tautu uz zemnieku revolūciju. Līdz ar to krievu lielo materiālistu nelielos rakstos, literārās recenzijās, publicistiskās piezīmēs, vēsturiskos pētījumos mēs atrodam filozofiskā materiālisma un dialektiskās metodes jautājumu patstāvīgu, oriģinālu atrisināšanu.

Beļinskis, Hercens, Černiševskis un Dobroļubovs asi kritizēja vācu filozofu Kanta, Fihtes, Šelinga un Hegela mācību konservatīvās. reakcionārās puses. Tie nepiekrita arī Feierbaha vēsturiskiem uzskatiem un tā reliģijas filozofijai.

Krievu filozofijas klasiķi izturējās kritiski pret Hegela ideālistisko dialektiku. Tie redzēja šās dialektikas vājumu un aprobežotību. Visiem bija skaidrs, ka Hegela dialektika daudz zaudē no savas vērtības tieši tādēļ, ka tā ir ideālistiska, abstrakta dialektika, atrauta no reālās dzīves. Tā, piemēram, Beļinskis sacīja, ka „Hegela personā filozofija sasniedza savu augstāko attīstības pakāpi, bet līdz ar viņu tā arī izbeidzās kā noslēpumaina un dzīvei sveša zinību: nobriedusi un nostiprinājusies, no šā laika filozofija atgriežas dzīvē...“*

Analizējot Hegela filozofijas politisko jēgu, Černiševskis rakstīja, ka Hegela principi ir bijuši ārkārtīgi spēcīgi un plaši, bet slēdzieni — šauri un niecīgi. Tālāk viņš turpināja: „Dedzīgi un drosmīgi gari, kā Beļinskis un daži citi, nevarēja būt ilgi apmierināti ar tiem šaurajiem secinājumiem, kādi izrietēja no šo principu lietošanas paša Hegela sistēmā; drīz vien viņi ievēroja arī pašu šā domātāja principu trūcību. Tad, atsacījušies no agrākās bezierunu ticības tā sistēmai, viņi gāja uz priekšu, neapstājoties pusceļā, kā to darīja Hegels.“*

_______________________

* В. Г. Белинский, Полн. собр. соч., XII s., 1926., 398. lpp.

** H. Г. Чернышевский, Избранные философские сочинения, 455. lpp.

Černiševskis pareizi norādīja, ka visiem vācu filozofiem no Kanta līdz Hegelam piemīt vieni un tie paši trūkumi: to secinājumi neatbilst principiem: ja vispārējās idejas ir dziļas, tad secinājumi toties sekli. Hegels pēc Černiševska domām izrādās gandrīz vai pats vājākais savos secinājumos. Būdams vēl divdesmit gadus vecs jauneklis, Černiševskis 1849. gadā ierakstīja savā dienasgrāmatā:

„Pavisam tagad esmu izlasījis līdz Hegela 2. nodaļai, līdz Moralität. Neko sevišķu neredzu, t. i., man šķiet, ka visur detaļās viņš ir tagadējo apstākļu, tagadējā sabiedrības iekārtojuma vergs, tā ka pat neuzdrošinās noraidīt nāves sodu u. c.; tādā kārtā vai nu tā secinājumi ir bikli, vai arī patiešām vispārējais princips mums vāji izskaidro, kam un kā jābūt tā vietā, kas mums tagad ir — Fihte taču nonāca līdz tagadējo apstākļu dievināšanai, bet diezgan maz es saskatu loģiskā spēka; galvenais tas, ka viņa. t. i., paša Hegela raksturs nepazīst šo filozofiju — attālināšanos no vētrainām pārmaiņām, no sapņainām domām par uzlabojumiem, die zarte Schonung des Bestehenden*.“**

__________________

* Pastāvošā maigā saudzēšana (vāc.).

** H. Г. Чернышевский, Полн. собр. соч., I s.. 1939., 231.—232. lpp. (Pa- svītrojums mans. — V. K.).

Ievērības cienīgas ir Černiševska domas par to, kā Beļinskis atbrīvojās no Hegela ietekmes savas filozofiskās veidošanās sākuma posmā, kādu liekulību viņš pamanīja Hegela sistēmā, cik pretīga viņam bija mietpilsonība vācu filozofijā, kā visu to Beļinskis noraidīja.

„Pēterburga, —- rakstīja Černiševskis, — ar savu parasto gatavību pakalpot jaunam iedzīvotājam, sagādājot visāda veida vilšanos (un triecienus), nekavējās sagādāt Beļinskim plašus materiālus, lai pārbaudītu Hegela sistēmas īstenībai labvēlīgos secinājumus, un iedvest tam, ka vācu mietpilsoniskiem ideāliem nav nekā kopīga ar krievu dzīvi. Nācās atsacīties no pārliecības, ka Hegela koncepcijas ir īstenās dzīves pareizi attēli, nācās kritiski palūkoties ir uz īstenību, ir uz Hegela sistēmu. Teorētiskai pārliecībai šīs pārbaudes rezultāts bija — Hegela principu attīrīšana no to vienpusības, tiem pielīmēta nepareizā satura noraidīšana un jauni secinājumi stingras modernās zinātnes garā; dzīves centieniem — agrākā kviētisma noraidīšana, кщи sagrauj īstenība, cildenās pārliecības saglabāšana, ka prātam un patiesībai jāvalda un tie valdīs dzīvē, kaut arī mēs esam vēl tālu no tā laika. Beļinskis pārliecinājās, ka īstenībā ietilpst ļoti daudz nepatiesu un kaitīgu elementu un, veltījis visu savu darbību prāta un patiesibas uzvaras realizēšanai dzīvē, sāka nenogurstošu, nesaudzīgu ciņu pret visu, kas kavēja šā mērķa sasniegšanu. Trulam dzīvam raksturam, kāds bija Beļinskis, pāreja no abstrakta ideālismā, kas noveda līdz kviētismam un apatijai, uz īstenības dzīva izpratni bija dabiska un viegla. Uz kādu laiku Hegela sistēma aizrāva to ar savu diženumu, un mēs centāmies parūdit, ka šo aizraušanos attaisnoja to patiesību jaunums un dziļums, kas ietilpa tās pamatidejās, bet nekad tā neapmierināja viņu ar savu pozitīvo saturu; arvien viņš rāvās uz priekšu, sašutis par Hegela traucējošo bezjūtību, arvien viņš ienesa šajā aukstajā meditācijā sava dzīvā rakstura patētisko kvēli. Tādās pašās attiecībās prel Hegelu bija arī citi stipri cilvēki starp Stankeviča draugiem"*

______________

* H. Г. Чернышевский, Избранные философские сочинения, 466.—467. Ipp. (Pasvītrojums mans. — V. К.).

Ļoti interesanta ir Černiševska piezīme, ka krievu domātāji, kas studēja Hegela (šeit domāti Beļinskis, Hercens, Ogarevs u. c.), no paša sākuma kritiski izturējušies pret Hegela filozofijas sistēmu, iztulkojot to pēc saviem ieskatiem. Viņu atstāstījumā Hegels nebija vairs Hegels, viņi it kā revolucionizēja to. Černiševskis rakstīja: ".... Hegela krievu piekritēji izskaidroja tā sistēmu Hegela skolas kreisās daļas garā. Oriģinālā Hegels vairāk līdzinājās XVII gadsimta filozofiem un pat scholastiem nekā tam He- gelam, kāds tas parādījās Hegela sistēmas krievu interpretācijā. Lasīšana bija nogurdinoša, jo tā bija acīm redzami nederīga zinātniskas domāšanas izveidošanai."*

___________________

* H. Г. Чернышевский, Избранные философские сочинения, 412. lрр. (Pasvītrojums mans. — V. K.).

To pašu domu izsacīja arī Beļinskis, kritizējot vācu filozofijas abstrakto raksturu.

„Filozofijas un prakses svētīgās samierināšanās sākums, — rakstīja Beļinskis. —- notika tagadējā hegelisma kreisajā daļā. Šī samierināšanās izpaudās tiklab ar to, ka tagad filozofiju nodarbina reālās dzīves jautājumi, kā arī ar to, ka filozofija palēnām atmet savu smago scholastisko valodu, kupu spēja izprast vienīgi tās adepti, un arī ar to, ka tā radīja sev niknus ienaidniekus ne vien skolās un grāmatās. Tagad tā vairs nav skolas, grāmatu filozofija, kas pazīst vienīgi pati sevi, cienī tikai savas intereses, auksta un vienaldzīga pret pasauli, lcupas atziņa ir tās saturs: nē, tagad tai jābūt stingrai, bargai un vēsai kā prātam, bet līdz ar to arī iedvesmojošai kā poēzijai, kaislai un simpātiskai kā .mīlai, dzīvai un cēlai kā ticējumam, varenai un cildenai kā varoņdarbam." *

_______________________

* В. Г. Белинский. Избранные философские сочинения, 280. lрр.

Šinī sakarībā Černiševskis norāda, ka krievu filozofi noraidīja Hegela sistēmas nepareizos slēdzienus un tiem pašu spēkiem nācās attīrīt šo sistēmu no visa, kas traucēja pareizi izprast īstenību. Cerniševskim ir taisnība, kad viņš lepojas ar to un norāda, ka šinī gadījumā „krievu prāts parādīja savas spējas būt par dalībnieku vispārcilvēciskās zinātnes attīstībā."*

_________________

* H. Г. Чернышевский, Избранные философские сочинения, 452. lрр.

Tāda pati attieksme pret Hegelu kā Černiševskim ir arī Hercenam, Beļinskim un Dobroļubovam.

Ļeņina norādījumu, ka Hercens dialektiku izprata kā „revolūcijas algebru", droši var attiecināt arī uz Černiševski un Dobroļubovu. Viņi arī redzēja „racionālo" graudu dialektiskā metodē. Viņiem dialektika nebija līdzeklis vingrināties dialektiskos smalkumos un spekulatīvās abstrakcijās, tie traktēja dialektiku kā metodi, ar kupas palīdzību var izskaidrot īstenās dzīves parādības; redzēt šinīs parādībās pagaidu, pārejošo raksturu, pierādīt visa vecā, savu laiku nodzīvojušā neizbēgamo bojā eju un jaunā, progresīvā izcelšanos. Beļinskis, Hercens, Černiševskis un Dobroļubovs izlietoja dialektisko metodi kā revolucionāru ieroci. Pisarevs arī nevarēja neievērot dialektiskās metodes revolūcio- nāro pusi. Atgādināsim sekojošos Pisareva vārdus šinī jautājumā:

„Mēs labprāt esam ar mieru lielot filozofisko dialektiku kā cīņas ieroci, kā līdzekli iznīcināt aizspriedumus, bet, kad šāda dialektika izplūst vārdos, kad tā, zaudējot no sava redzes aploka īstenību, aizmirstot vietas un laika apstākļus..." nedod „taustāmi praktiskus dzīves rezultātus", tad „nodarboties ar to ir garlaicīgi ...“ un „veltīgi."*

________________

* Д. И. Писарев. Избр. соч., I s., 208. lpp.

Krievu filozofijas klasiķi bija galvas liesu augstāki ne vien par saviem priekšgājējiem materiālistiem, bet arī par laika biedriem, piemēram, par Feierbahu. Būdami filozofiskā materiālisma piekritēji un aizstāvji, tie tanī pašā laikā dziļi saprata dialektiku. Viņi, pretēji vulgāriem vācu materiālistiem un arī Feierbacham, prata redzēt un saprast dialektisko procesu arī objektīvās īstenības parādībās.

Tā, piemēram, konstatējis, ka Hegela dialektika ir aprobežota un nekonsekventa, Beļinskis vērš krievu lasītāju uzmanību uz lo, ka materiālā pasaule ir primāra un garīgā pasaule atkarīga no tās. Lūk, ko rakstīja Beļinskis šinī sakarībā; „Metafiziku pie velna: šis vārds nozīmē pārnaturālo, tātad nejēdzību, bet loģika jau pēc savas etimoloģiskās nozīmes nozīmē ir domu. ir vārdu. Tai jāiet pašai savs ceļš, bet tikai ne mirkli nedrīkst aizmirst ka tās pētījumu priekšmets ir zieds, kupa sakne ir zemē, t. i. garīgais, kas nav nekas cits kā fiziskajam piederošā darbība.“*

___________________

* В. Г. Белинский, Письма, III s., 1914., 175. lpp.

Beļinskis tālāk parādīja, ka dialektiski attīstās ne vien domāšana, bet vispirms pati matērija.

Ja dialektiķis ideālists Hegels apturēja dzīves attīstības mūžīgo procesu, nomirdināja dzīvi un noslēdza cilvēku sabiedrības vēsturi ar reakcionāro prūšu valsti kā absolūtā gara iemiesojumu, tad Beļinskis uzskatīja dzīvi ķā cīņu, kā mūžīgas un nepārtrauktas progresīvas attīstības procesu un katrā dabas un sabiedrības attīstības procesa parādībā atrada jaunus impulsus tālākam progresam. Beļinskis rakstīja, ka „dzīve ir tikai kustībā; miera stāvoklī — nāve“, ka „cilvēces attīstībai nav robežu un nekad cilvēce sev neteiks: stāvi, diezgan, tālāk nav kur iet!“*

________________

* В. Г. Белинский, Избранные философские сочинения, 297., 298. lрр.

Krievu filozofijas klasiķi pirmā kārtā redzēja neizsmeļamos spēkus un iespējas savas dzimtenes Krievijas progresīvai attīsiiļ bai un bija dziļi pārliecināti par tās lielo nākotni.

Hercens nesaudzīgi kritizēja metafizisko, mechanisko materiālismu. Viņam bija skaidrs, ka dabas dzīve ir dialektisks attīs- lības process, bet nevis vienkārša mechaniška matērijas kustība, kā to vienkāršoti iedomājas metafiziķi. „Parasti, pieejot dabai, — rakstīja Hercens, — to saspiež tās materiālībā... bet dabu apturēt nevar: tā ir process, tā ir straume, kustība.. .“* Pēc. Hercena ieskatiem, dzīve ir nepārtraukta pretstatu cīņa, cīņa starp jauno rodošos un veco mirstošo. Dzīve ir aktīva cīņa par progresu, bet cīņa ir dzīves pamats.

_____________

* Н. И. Герцен, Избранные философские сочинения, 92. lрр.

Cik dziļi un saturīgi Hercens izprata sabiedrības attīstības procesu, liecina sekojošie viņa izsacījumi:

„Uzvarētais un vecais tūliņ nenoiet kapā; aizejošā ilgā un neatlaidīgā pieķeršanās dzīvei dibināta uz visa esošā iekšējo, sargājošo spēku: ar to aizstāvas līdz pēdējai iespējai viss, kas reiz izsaukts dzīvē; vispasaules ekonomija nekam esošam neatļauj aiziet kapā pirms visu spēku iztērēšanas. Konservātīvisms vēsturiskā pasaulē ir tikpat dzīves patiess kā mūžīgā kustība un atjaunošanās; tajā skaļi izpaužas spēcīga piekrišana pastāvošam, tā tiesību atzīšana; cenšanās uz priekšu turpretim pauž pastāvošā nederīgumu, meklējumus pēc formas, kas vairāk atbilst jaunajai prāta attīstības pakāpei; tā ne ar ko nav apmierināta, ir sašutusi; tai ir par maz vietas pastāvošā kārtībā, bet vēsturiskā kustība tanī laikā virzās pa diagonāli, paklausot abiem speķiem, nostādot tos vienu otram pretim un tādējādi glābjoties no vienpusības. Atmiņas un cerība, status quo* un progress ir vēstures antinomija, divi tās krasti.. .“**

_______________

* Negrozīts stāvoklis (lat.).

** А. И. Герцен, Избранные философские сочинения, 150. lpp. (Pasvītrojums mans. — V. K.).

Hercens patiešām saprata dialektiku kā „revolūcijas algebru" pretēji materiālistam metafiziķim Feierbaham, kufš pilnīgi noraidīja dialektiku, un ideālistam dialektiķim Hegelam, kas dialektisko metodi pakļāva pasaules absolūtam garam, kupš savu galīgo iemiesojumu un uzvaru atrada prūšu monarchijā.

Ģeniālais krievu domātājs, materiālists un dialektiķis Černiševskis uzskatīja dialektiku ne kā abstraktu shēmu vai katēgoriju sumu, kuru Prokrusta gultā jānogulda dzīvā īstenība, bet kā zinātnisku metodi īstenības pētīšanai tās konkrēti vēsturiskos dzīves apstākļos. ,,... mūžīgā formu maiņa, mūžīgā formas noraidīšana, kuru radīja zināms saturs vai tieksme sakarā ar tās pašas tieksmes pastiprināšanos, tā paša satura augstāku attīstību, — rakstīja Čemiševskis, — kas sapratis šo lielo, mūžīgo, vispārīgo likumu, kas iemācījies piemērot to katrai parādībai, -— o, cik mierīgi aicina tas iespējamības, kas citus mulsina ... tas nenožēlo it nekā, kas savu laiku nodzīvojis, un saka: „...tai nāk, kas nākdams, bet galu galā tomēr mums būs svētki."*

Prasot godīgu, „nenogurstošu" patiesības meklēšanu un īstenības izzināšanu, čemiševskis sacīja, ka „īstenībā viss ir atkarīgs no apstākļiem, no vielas un laika nosacījumiem."** Čemiševskis pie tam pasvītroja, ka „katram priekšmetam, katrai parādībai ir savas pašas nozīme, un par to jāspriež, ievērojot apstākļus, kādos 1ā eksistē."*** Šādu dialektisku pieeju dzīves parādību pētīšanā Čemiševskis izsacīja formulā: „Abstraktas patiesības nav, patiesība ir konkrēta". Paskaidrojot šo tēzi, Černiševskis rakstīja: „... konkrēti spriest var tikai par konkrētu faktu, apskatot visus apstākļus, no kupiem tas ir atkarīgs."****

__________________

* H. Г. Чернышевский, Избранные философские сочинения, 197. lpp. (Pasvītrojams mans. — V. К.).

** Turpat, 453. lpp.

*** Turpat.

**** Turpat. (Pasvītrojams mans. — V. K.).

Secinājuma pareizību, ka „abstraktas patiesības nav, patiesība ir konkrēta", Čemiševskis popularizējot rāda divos piemēros. Pirmajā gadījumā viņš iztirzā jautājumu: „Vai lietus ir labums vai ļaunums?" Otrā gadījumā viņš analizē pareizas atbildes iespēju uz jautājumu: „Vai karš ir postošs vai svētīgs?“ Atgādināsim Cerniševska vārdus par kara postīgumu vai svētību.

" — Vai karš ir postošs vai svētīgs? — Vispārīgi uz to atbildēt noteikti nevar; jāzina, par kādu kapu ir runa, viss atkarīgs no laika un vietas apstākļiem. Mežonīgās tautas kapa postu izjūt mazāk, labumu jūtamāk; izglītotām tautām kaps parasti nodara vairāk ļaunuma un mazāk labuma. Bet, piemēram, 1812. gada kapš bija krievu tautai glābējs. Maratonas kauja bija labdarīgākais notikums cilvēces vēsturē. Tāda jēga ir aksiomai „Abstraktas patiesības nav, patiesība ir konkrētai! — jēdziens par priekšmetu ir konkrēīs tad, kad tas tiek parādīts ar visām īpašībām un īpatnībām un tajos apstākļos, kādos tas eksistē, bet nevis abstrahējoties no šiem apstākļiem un no savām dzīvām īpatnībām (kā to rāda abstraktā domāšana, kupas spriedumiem tādēļ nav nozīmes priekš īstenās dzīves).“*

______________

* H. Г. Чернышевский, Избранные философские сочинения, 454. lpp. (Pasvītrojums mans. — V. K.).

Čemiševskis bija noteikts pretinieks metafizikai, dogmatismam, abstraktiem meklējumiem pēc „mūžīgām patiesībām pēdējā instancē", nerēķinoties ar konkrētiem apstākļiem. Šo prasmi lietot dialektiku, kas īpata ne vien Černiševskim, bet arī citiem krievu materiālistiskās filozofijas klasiķiem, pasvītroja un novērtēja Ļeņins un Staļins.

„Es atceros, — rakstīja biedrs Staļins, — pagājušā gadsimta piecdesmito gadu krievu metafiziķus, kūpi uzbāzīgi jautāja toreizējiem dialektiķiem: vai lietus ir derīgs vai kaitīgs ražai, un prasīja no tiem „noteiktu" atbildi. Dialektiķiem nebija grūti pierādīt, ka tāda jautājuma nostādne ir pilnīgi nezinātniska, ka uz šādiem jautājumiem dažādā laikā ir dažādi jāatbild, ka sausuma laikā lietus ir derīgs, bet lietainā laikā — nederīgs, pat kaitīgs, ka tāda prasība pēc „noteiktas11 atbildes uz šādu jautājumu ir acīm redzama muļķība."*

________________

* Сталин, Как понимает социал-демократия национальный вопрос? «Большевик», Nr. 23/24, 1939., 65. lpp.

Ļeņins atzīmēja, ka Čemiševskis ļoti labi sapratis sava laika īstenību. Pēc Ļeņina vārdiem, bija vajadzīga Cerniševska ģenialitāte, lai toreiz, zemnieku reformas laikmetā, skaidri redzētu tās buržuāzisko raksturu, saprastu, ka patvaldnieciskā dzimtbūtnieciskā valsts sedz antagonistiskas sabiedriskās attiecības*. Čemiševskis kā dialektiķis izprata vēsturisko apstākļu raksturu un nāca pie secinājuma par 1861. gada reformas nepilnību, šaurumu. Tas liecina par to, ka Cerniševskis un viņa cīņas biedri — krievu revolucionāri materiālisti — prata piemērot dialektisko metodi dzīvai, konkrētai īstenībai, kupas apstākļos viņi dzīvoja, strādāja un cīnījās par savas dzimtenes un krievu tautas interesēm. Dialektikai viņu izpratnē bija revolucionārs, aktīvs raksturs.

______________

* Sk. Ленин, Соч., I s., 179. lpp.

Černiševska draugs, materiālists dialektiķis Dobroļubovs, patstāvīgi un oriģināli formulēja pamatprasības, kādas jāuzstāda māksliniekam vai zinātniekam, kas cenšas patiesi, reāli attēlot dabā un sabiedriskā dzīvē notiekošās parādības.

Minēsim dažas Dobroļubova domas šinī jautājumā. Dobroļubovs kā dialektiķis norāda, ka, pētījot dzīves procesu, ir jāprot aptvert un skaidri izprast „dzīves vispārējās gaitas“ jēgu, raksturu un nozīmi, ir jāprot vienmēr atšķirt parādību bezgalīgā dažādībā svarīgo no nesvarīgā, nepieciešamo, galveno no nejaušā, būtisko no maznozīmīgā. Bet pie tam, norāda Dobroļubovs, nevar pilnīgi ignorēt arī nejaušības, jo arī tās ietilpst vispārējā dzīves procesā un arī tām jābūt par izziņas objektu; svarīgi tikai, lai nepieciešamās un būtiskās pazīmes netiktu pakļautas nejaušām.

Dobroļubovs rakstīja: „Domāšanas spēks un radošās spējas būtībā vienādi piemīt un vienādi nepieciešamas kā filozofam, tā dzejniekam. Filozofējošā prāta dižums un poētiskā ģēnija dižums vienādi nozīmē mācēt atšķirt tūliņ pēc pirmā skata uz priekšmetu tā būtiskās pazīmes no nejaušām, pēc tam — pareizi organizēt tās savā apziņā un mācēt tās apgūt."*

_____________

* H. А. Добролюбов, Полн. собр. соч., II s., 1935., 47. lpp.

Ievērības cienīgas ir sevišķi dziļās un satura bagātās prasības, kādas Dobroļubovs kā dialektiķis uzstāda māksliniekam: „Bet mēs taču zinām, ka mākslinieks nav fotogrāfiskā plate, kas atspoguļo tikai tagadējo momentu: tādā gadījumā mākslas darbos nebūtu ne dzīvības, ne jēgas. Mākslinieks papildina uztvertā momenta fragmentu ar savām radošām jūtām, vispārina savā dvēselē atsevišķas parādības, rada no sadrumstalotām pazīmēm vienu harmonisku veselu, atrod dzīvu sakaru un secību šķietami nesakarīgās parādībās, saliedē un pārstrādā sava pasaules uzskata kopībā dzīvās īstenības dažādās un pretrunīgās puses.“*

___________________

* H. А. Добролюбов, Полн. собр. соч., II s., 1935., 373. lpp. (Pasvītrojums mans. — V. K.).

Dobroļubovs norādīja uz nepieciešamību „pazīt visas priekšmeta puses" un attēlot vēsturiskos notikumus obligāti „to nesaraujamā vienībā". Būdams dialektiķis, viņš saprata, ka dzīve ir ievērojami sarežģītāka, bagātāka un daudzveidīgāka par visām loģiskām formulām, tā saausta no dzīvām pret rimām, ka visu dzīves pilnību var atspoguļot vienīgi tad, ja soli pa solim aptver priekšmetus no dažādām pusēm, aplūkojot katru atsevišķu faktu organiskā sakarībā ar visu dzīves gaitu, vienībā ar citiem laktiem. To pašu Černiševska tēzi mēs redzam arī Dobroļubovam: „Abstraktas patiesības nav, patiesība ir konkrēta". Pēc Dobroļubova vārdiem, „izraut faktu no dzīvās īstenības un nolikt to uz plaukta blaktis putekļainiem foliantiem vai klasificēt dažus fragmentārus nejaušus faktus, pamatojoties uz skolas loģiskiem iedalījumiem, — nozīmē iznīcināt to dzīvības spēku, kurš ir pašā faktā, kas nostādīts sakarībā ar apkārtējo īstenību."*

______________

* H. А. Добролюбов, Полн. собр. соч., I s., 1934., 432. lpp.

Beļinska, Hercena, Černiševska un Dobroļubova darbos, viņu daudzajos literāri kritiskos rakstos ir oriģinālas, patstāvīgas, dziļas un pārliecinošas domas par attīstību dabā un sabiedrībā pretstatu cīņas ceļā, par attīstības procesu no zemākā uz augstāko nolieguma noliegšanas ceļā, par negrozāmo jaunā uzvaru pār veco, par matērijas kustības formām, par formas un satura dialektiku, par savstarpējām attiecībām starp nejaušību un nepieciešamību, par savstarpējo sakarību un vienību parādību attīstībā utt.

Nav grūti secināt, ka karojošais materiālisms, dialektiskās metodes lietošana apkārtējās dzīves pētīšanā, krasi noraidošā attieksme pret ideālistisko abstrakto dialektiku, kas atrauta no dzīves, ir viena no XIX gadsimta krievu klasiskās filozofijas svarīgākām raksturīgākām īpatnībām.

Pamatoti jānāk arī pie otra, ar to saistīta secinājuma. Ideālistam Hegelam dialektika bija vērsta uz pagātni. Hegels no ideālisma pozīcijām izskaidroja pagātnes vēsturisko parādību attīstības dialektisko raksturu, viņš atzina pagājušo sabiedrisko formāciju revolucionāru noārdīšanu, bet neatzina, ka tāds pats liktenis piemeklēs arī sabiedriskās dzīves formu, kas nodibinājusies viņa laikā, t. i., prūšu monarchiju. Te Hegels, paliekot neuzticīgs savai dialektiskai metodei, it kā sacīja: pietiek, tālāka attīstība nav iespējama, pasaules absolūtais gars savu attīstību nobeidzis, laiks apstāties un locīt ceļus prūšu absolūtās monarchijas priekšā.

Turpretī krievu materiālistu revolūcionāru dialektika bija vērsta uz tagadni un zināmā mērā arī uz nākotni. Krievu materiālistiskās filozofijas klasiķi, analizējot krievu īstenību, secināja dzimtbūšanas un patvaldības neizbēgamu bojā eju. Šā ļaunuma iznīcināšanā viņi redzēja pamatnoteikumu sabiedriskam progresam Krievijā. Viņi kritizēja ne vien dzimtbūšanu, bet arī kapitālismu. Redzot kapitālismā labumu, vēstures progresīvu soli, salīdzinot ar feodālismu, krievu filozofi dialektiķi redzēja tajā arī ļaunumu, kas jāiznīcina. Pēc viņu priekšstata, vēsturiskam procesam savā attīstībā jānoved līdz jaunai sabiedriskās dzīves pakāpei, līdz sociālismam, un tad tiks iznīcināta „tirānijā pār darbu".

Ja Hegela ideālisms un dialektika pauda buržuāzisku pasaules uzskatu, tad krievu filozofijas klasiķu materiālisms un dialektika pauda revolucionārās demokrātijās pasaules uzskatu, kūja aktīvi cīnījās pret dzimtbūšanu un patvaldību.

Krievu filozofijas klasiķi asi kritizēja ne vien ideālismu, bet ari vulgāro materiālismu, šauro, bezprincipu empīrismu un dogmatismu atziņas teorijas jautājumos. Par patiesības kritēriju viņi uzskatīja praksi. Tikai praksē tiek izzināta kā dabas, tā arī sabiedriskās dzīves īstenība.

„Prakse, — rakstīja Černiševskis, ir liela māņu un paš- apmānīšanās atklājēja ne vien praktiskās lietās, bet arī jūtu un domu lietās. Tādēļ arī tā pieņemta tagad zinātnē par svarīgu kritēriju visos strīdīgos punktos. Par ko var strīdēties teorijā, to galīgi izlemj īstenās dzīves prakse."*

______________

* H. Г. Чернышевский, Избранные философские сочинения, 390.—391. lpp.

Mēģinājumi ievazāt agnosticismu, t. i., neticību cilvēku prāta spējām iedziļināties dabas noslēpumos, mācību par materiālās pasaules parādību būtības un likumu neizzināmību, sastapa krievu klasiskās filozofijas pārstāvju visnoteiktāko pretsparu.

Černiševskis pareizi nosauca ideālistus agnostiķus par „iluzionistiem". Viņš atmaskoja to mēģinājumus izmantot tēzi par to, ka mūsu zināšanas par dabu katrā atsevišķā momentā ir relātīvas, lai pilnīgi atsacītos no ārējās pasaules izziņas vai pasludinātu mūsu zināšanas par ilūziju.

„Bet tās filozofijas valodā, к upi mēs sauksim par ilūzionismu, izteicienam „cilvēku zināšanu relativitāte" ir pavisam cita jēga. Tas tiek lietots kā labi skanošs termins, kas nemulsina profānus, lai aizmaskotu domu. ka visas mūsu zināšanas par ārējiem priekšmetiem patiesībā nav zināšanas, bet ilūzija.“*

______________

* Н. Г. Чернышевский, Избранные философские сочинения, 148.lрр.

Gluži otrādi, — un tā ir viena no svarīgākām progresīvās krievu filozofijas īpatnībām, — tās labākie pārstāvji bija cieši pārliecināti, ka cilvēka prāts ir spējīgs iespiesties visdziļākos pasaules noslēpumos, ka cilvēku atziņai nav nepārvaramu šķēršļu. Krievu materiālistu pārliecībai par materiālas pasaules izzināmību, viņu pārliecībai par cilvēka atziņas spēju spēku, viņu nenogurstošiem centieniem izzināt dabas un sabiedrības attīstības likumus, iedziļināties notikumu un parādību būtībā, kas notiek apkārtējā dzīvē, bija ārkārtīgi svarīga zinātniska un politiska nozīme. Ideālisti reakcionāri, tumsoņi un agnostiķi, kas „darbojās” zinātnē, kroņa filozofijas profesori, atsaucoties uz mūsu zināšanu relātīvitāti par visām parādībām dabas un sabiedrības dzīvē, centās ievazāt secinājumu par neiespēju izzināt objektīvo patiesību. Tie centās tādējādi ieviest šaubas par iespēju izzināt un atklāt īstenības likumus, sludināja pasivitāti, ceļu locīšanu šķietami neizdibināmo dzīves noslēpumu priekšā un sēja skepticismu zinātnē, pesimismu politikā.

Šai sakarībā minēsim vienu no svarīgākiem Dobroļubova izteicieniem, kas vērsts pret reakcionāriem agnostiķiem:

„Ne faktus vajag pielāgot iepriekš izgudrotam likumam, bet pašu likumu secināt no faktiem, nerīkojoties ar tiem patvaļīgi: šī patiesība ir tik vienkārša un tik saprotama katram, ka pēdīgi tā kļuvusi par vispārēju frāzi. Tomēr visbiežāk nākas sastapties ar pretrunu šai patiesībai, pie tam nepatīkamākais ir tas, ka pretim runājošie nereti paši svinīgi to sludina... Bet, ja tiem nākas sastapties ar kaut ko, ko tie pēc savas teorijas nevar izskaidrot, tas tiem it neko nenozīmē: tie tūliņ atsauksies uz to, ka pasaulē ir daudz kas, ko mūsu vājais prāts nevar aptvert, ka noslēpumus un mīklas mēs sastopam uz katra soļa, un ar to arī visu beigs. Pats par sevi saprotams, ka zinātnei nav ko gaidīt no šādiem pētniekiem, ka te nevar būt runas par virzīšanos uz priekšu.”*

_____________________

* H. А. Добролюбов, Полн. собр. соч., IV s., 308. lpp.

Černiševskim bija skaidrs, ka filozofiskais materiālisms nav saistīts un nav ierobežots kaut kādiem šauriem un atpalikušiem uzskatiem par matērijas kustības formām un tās īpašībām. Dažos piemēros Černiševskis rāda, ka mūsu relatīvās zināšanas par materiālo pasauli katrā dotā momentā ir solis uz priekšu objektīvās absolūtās patiesības atziņā. Tātad, kā arī mainītos cilvēku zinātniskās atziņas par matēriju un tās kustības formām, filozofiskā materiālisma pamatprincipi paliek nesatricināti. Černiševska kā dialektiķa nopelns atšķirībā no metafiziķa Feierbacha ir tas, ka viņš tuvu piegāja jautājuma pareizai atrisināšanai par nepieciešamību atšķirt matērijas filozofisko un fizisko izpratni. Materiālistiskās atziņas teorijas jautājumos, to starpā mācībā par attiecībām starp relatīvo un absolūto patiesību, Černiševskis, bez šaubām, stāv nesalīdzināmi augstāk par Feierbahu.

Ļeņins norādīja, ka Černiševskis nosauc par metafiziskām blēņām katru atkāpšanos no materiālisma kā uz ideālisma, tā uz agnosticisma pusi.“* Černiševskis, pēc Ļeņina novērtējuma, prata „palikt konsekventa filozofiskā materiālisma līmeni un atmest jaunkantiešu, pozitīvistu, machistu un pārējo putrotāju nožēlojamās blēņas.”** Ļeņins atzīmēja tālāk, ka arī Hercens a badies vienā Knienī ar sava laika lielākajiem domātājiem, ka tas bijis domātājs galvas tiesu augstāks par neskaitāmiem moderniem dabas pētniekiem empīriķiem, filozofiem ideālistiem un pusideālistiem.

__________________

* Ленин, Соч„ XIII s., 295. lpp.

** Turpat.

Lielajiem krievu filozofiem materiālistiem bija pilnīgi skaidrs, ka filozofiskam materiālismam ir nevis akadēmisks, bet praktisks, aktīvs raksturs, ka tam piemīt noteikts politisks virziens; tie redzēja partiju cīņu filozofijā. Černiševskis, piemēram, rakstīja sakarā ar XIX gadsimta vācu ideālistu partejiski politiskiem uzskatiem:

„Šelings — tas ir tādas partijas pārstāvis, kupu bija izbiedējusi revolūcija, kupa meklēja mieru viduslaiku iestādījumos, klipa vēlējās atjaunot feodālo valsti... Hegels — mērens liberālis, ārkārtīgi konservatīvs savos secinājumos .. ,“*

Vēstulē saviem dēliem, zīmējoties uz pazīstamo fiziķi Helm- bolcu, kas nekritiski izturējās pret Kautu, N. G. Černiševskis 1878. gadā rakstīja: ,.Kants tev nav kompaņons ... Un vai tev, vienliesīti, spriest par „intuīcijas transcendentāli dotajām formām”: tās ir idejas, kuras tu no sava laucinieka viedokļa nevari aptvert. Šīs „formas” Kauts ir izdomājis priekš tā, lai aizstāvētu ' gribas brīvību, dvēseles nemirstību, dieva eksistenci, debesu gādību par cilvēku labklājību virs zemes un par viņu mūžīgo svēt- laimību nākamā dzīvē, — lai aizstāvētu šo viņa sirdij dārgo pārliecību ...”**

__________________

* H. Г. Чернышевский, Избранные философские сочинения, 44. lpp.

** Turpat, 514. lpp.

Krievu materiālisti saprata, ka, cīnoties par materiālismu un pret ideālismu Krievijā, viņi līdz ar to ciņas arī pret politisko reākciju. Ir zinams, ka Černiševskis kopā ar saviem draugiem domu biedriem nesamierināmi cīnījās pret tādiem ideālistiem un filozofējošiem reakcionāriem kā Katkovs, Jurkevičs u. tml. Lielie krievu materiālisti — revolucionārie demokrāti — aplūkoja materiālisma ciņu pret ideālismu nevis abstrakti, nevis atrautībā no Krievijas dzīves, bet gan pagājušā gadsimta 40. — 60. gadu politiskās cīņas gaismā konkrētos Krievijas īstenības apstākļos. Šai cīņai bija spilgti izteikts partejisks raksturs.

IV. SABIEDRISKI VĒSTURISKIE UZSKATI.

Raksturojot Hercenu kā vienu no sava laika lielākajiem domātājiem, Ļeņins atzīmēja, ka Hercens cieši piegājis dialektiskam materiālismam un apstājies vēsturiskā materiālisma priekšā. Šo Ļeņina norādījumu var attiecināt arī uz Černiševski un Dobroļubovu.

Izskaidrojot sabiedriskās dzīves parādības, XIX gadsimta krievu filozofijas klasiķi tuvu piegāja tādu svarīgu socioloģijas jautājumu pareizai atrisināšanai kā darba nozīme sabiedriskā dzīvē, literātūras loma un tās atkarība no sabiedrības ekonomiskās un politiskās dzīves, attiecības starp sabiedrības „materiāliem" un „morāliem" spēkiem, personības un tautas masu loma vēsturē u. c. Tomēr savā pamatā XIX gadsimta krievu filozofijas klasiķi vēstures nozarē palika ideālisti. Labāko krievu filozofijas pārstāvju nopelns ir tas, ka tie mēģināja tikt ārpus cilvēku sabiedrības vēstures parādību ideālistiskā tulkojuma robežām un atrast ceļu to pareizākam un dziļākam izskaidrojumam. Krievu filozofijas klasiķi bija pārliecināti, ka vēsture ir nevis nesakarīgu parādību un epizožu chaoss, bet process, kas attīstās likumsakarīgi: tie sevišķi pasvītroja sabiedrības dzīves materiālo apstākļu svarīgo lomu un pirmšķirīgo nozīmi.

Hercena, Beļinska, Dobroļubova, Černiševska, Pisareva socioloģiskos uzskatus, bez šaubām, ievērojami ietekmēja Feierbacha antropoloģisms. Neskatoties uz to, svarīgi tomēr atzīmēt, ka tanī laikā, kad Feierbachs iedomājās cilvēku abstrakti kā kādu fizioloģisku īpašību kompleksu, krievu filozofu priekšstatā cilvēks izskatās dzīvāks un konkrētāks, kā dažādu sabiedriskās dzīves apstākļu — ekonomiskās sadzīves, audzināšanas u. c. — nepārtrauktas likumsakarīgas iedarbības objekts. Černiševskis, piemēram, norādīja, ka cilvēka dzīvē un laimē „materiālai pusei (ekonomiskai sadzīvei) ir liela nozīme."* Tas apstāklis, ka krievu domātāji pasvītroja sabiedriskās dzīves „ekonomiskās puses" nozīmi, bez šaubām, ir ievērojams solis uz priekšu, salīdzinot ar Feierbaha antropoloģismu. Cilvēks saskaņā ar krievu filozofijas klasiķu uzskatiem ir jau ne tikai fizioloģisku vajadzību un juteklisku dzinuļu kopība, nevis būtne, kas meklē jaunu reliģiju mīlā un cilvēku kaislībās, ne pasīvs vērotājs un likteņa upuris, bet vispirms sabiedriska būtne, aktīvs cīnītājs un darbinieks, kas domā un darbojas atkarībā no vietas.un laika apstākļiem.

____________________

* H. Г. Чернышевский, Полн. собр. соч., III s., 1905., 183. lpp.

Beļinskis neatlaidīgi prasīja no vēsturniekiem, lai tie savās mācību grāmatās vienmēr ievērotu materiālo vajadzību lomu sabiedrības attīstībā un cilvēku garīgo un materiālo interešu sakarību. Beļinskis, piem., rakstīja: „Vēsturniekam jāparāda, ka morāliskas pilnības izejas punkts vispirms ir materiālās vajadzības un ka materiālais trūkums ir morāliskās darbības lielākā svira. Ja cilvēkam nevajadzētu pārtikas, apģērba, dzīyokļa, dzīves ērtību, — tas uz visiem laikiem paliktu dzīvnieku stāvoklī. No šās patiesības var baidīties tikai bērnišķība vai vulgārs ideālisms."*

Beļinskis pasvītroja arī, ka „tēvijas mīlestība, tautas gara varenība un materiālo līdzekļu bagātība — patiešām spēcīgi ieroči."** Šie daudznozīmīgie Beļinska vārdi spīdoši apstiprinās mūsu laikos, kad padomju tauta, lielā dzimtenes mīlestībā iedvesmota, morāli politiskā vienībā nesaraujami saliedēta, pilna spēka un pārliecības par uzvaru, balstoties uz tādu materiālu bāzi kā sociālistiskā industrija un sociālistiskā lauksaimniecība, Tēvijas kapa gados pret hitlerisko Vāciju nodemonstrēja Padomju valsts milzīgo spēku un varenību.

_______________

* В. Г. Белинский, Избранные философские сочинения, 300. Ipp.

** Turpat, 150. Ipp.

Beļinskis kritizē vēsturnieku Smaragdovu par to, ka tas tāpat kā daudzi citi vēsturnieki Eiropas politiskā līdzsvara izjukšanu izskaidro ar kapiem, bet ne ar panākumiem rūpniecības, tirdzniecības un izglītības attīstībā. Pēc Beļinska domām, kapu izcelšanās cēloņi vispirms slēpjas sabiedrības ekonomiskās dzīves pārmaiņās.

Cik dziļi Beļinskis izprata ekonomisko apstākļu nozīmi vēsturē, var spriest no sekojošiem viņa vārdiem: „Es zinu, ka rūpniecība ir lielu ļaunumu avots, bet zinu, ka tā ir arī lielu labumu avots sabiedrībai. Patiesībā tā ir tikai pēdējais ļaunums kapitāla kundzībā, tā tirānijā pār darbu."*

To pašu domu, pretstatā narodņikiein, kas nesaprata rūpniecības attīstības progresīvo nozīmi, izsaka arī Černiševskis.

„Kad attīstās rūpniecība, — rakstīja Černiševskis, — progress ir nodrošināts. No šā viedokļa mēs galvenokārt ari priecājamies par to, ka rūpniecības kustība pie mums pastiprinās."**

_____________

* В. Г. Белинский, Избранные философские сочинения, 466. Ipp.

** H. Г. Чернышевский, Полн. собр. соч., III s., 562. Ipp.

Hercenam tāpat kā Beļinskim, Cerniševskiin, Dobroļulmvam un Pisarevam bija skaidrs, ka kapitālisma bojā eja ir likpāt neizbēgama, kā neizbēgama bija feodālisma bojā eja.

„Mēs skaidri redzam, — rakstīja Hercens, — ka lālak iet Ift kā līdz šim nevar, ka pēdīgi kapitāla neaprobežotai varai un bezierunu īpašumu tiesībām tāpat pienācis gals, kā kādreiz pienāca gals feodāļu un aristokrātijas varai. Kā pirms 1789. gada vidus laiku pasaules nomiršana sākās ar atziņu par vidējās kārtas netaisnīgo apspiešanu, tā arī tagad ekonomiskais apvērsums sākas ar sabiedriskās netaisnības atzīšanu attiecībā uz strādniekiem. Kā toreiz muižniecības stūrgalvība un deģenerācija palīdzēja pašas bojā ejai, tā arī tagad stūrgalvīgā un deģenerētā buržuāziju pati sevi velk kapā."*

Līdzīgus izteicienus mēs atradīsim daudzos krievu filozofijas klasiķu darbos.

Černiševskis atzīmēja pirmšķirīgo nozīmi, kāda ir „apstākļu" un „sadzīves" ietekmei uz cilvēku intelektuālām un morāliskām īpašībām un uz civilizācijas attīstību. Šai sakarībā viņš rakstīja:

„Intelektuālo un morālisko īpašību stāvoklis stipri mainās apstākļu ietekmē. Mainoties apstākļiem, attiecīgi mainās arī šo īpašību stāvoklis.

Par katru no tagadnes civilizētām tautām mēs zinām, ka sākumā to sadzīves formas nebija tādas kā tagad. Sadzīves formas ietekmē cilvēku morāliskās īpašības. Šīs īpašības mainās, sekojot sadzīves formu maiņai. Jau šā apstākļa dēļ vien katrs civilizētas tautas raksturojums, kas piedēvē tai kaut kādas nemainīgas morāliskas īpašības, atzīstams par nepatiesu."**

_______________

*А. И. Герцен, Избранные философские сочинения, 352. Ipp.

** Н. Г. Чернышевский, Избранные философские сочинения, 256.-257. lрр.

Dobroļubovs pasvītroja, ka māksliniekam un vēsturniekam, analizējot dzīvi, jāpatur prātā, ka lietas būtība pastāv nevis morālisko tiesību u. c. jautājumu abstraktā nostādījumā, bet gan „sadzīves" attiecību materiālā pusē, jo tieši tā valda pār „morāliskiem spēkiem". Pēc Dobroļubova domām, tieši „jautājuma ekonomiskā puse" ir „lietas būtība". Ar „ekonomisko pusi" Dobroļubovs saprot „mantiskās attiecības" jeb materiālo vērtību sadalīšanu sabiedrības locekļu starpā, no kupas netaisnības ir atkarīgs viss ļaunums dzīvē.

Dobroļubovs kritizē krievu vēsturnieku Žerebcovu par to, ka tas, spriežot par labklājību, morāli un civilizāciju, aizmirst par cilvēku sabiedriskās materiālās labklājības ietekmi uz viņu morālisko spēku. Tanī pašā reizē Dobroļubovs pārmet franču vēsturniekam Gizo, ka tas „pārāk krasi atdala morālisku spēku no materiālā, it kā spēks atrastos kaut kur atsevišķi no matērijas, bet ne matērijā pašā."*

Pētera I sabiedrisko reformu cēloņus Dobroļubovs redzēja nevis krievu cara untumos, nevis tālaika krievu sabiedrības morāliskā stāvoklī un ģimenes attiecībās, bet gan „dzīves ekonomiskā nepieciešamībā". Visi mākslas veidi ir atkarīgi no dzīves, atlīstās un mainās saskaņā ar dzīves virzienu. Dobroļubovs saprata, ka sabiedrības dzīves idejiskā vai morāliskā puse, kufu iemieso mākslā vai literatūrā, galu galā ir atkarīga no dzīves faktiem. „...Literatūra, — rakstīja Dobroļubovs, — dzīvi tikai attēlo un nekad nedod to, kā nav īstenībā.“** „Nevis dzīve norit saskaņā ar literātūras teorijām, bet gan literātūra mainās saskaņā ar dzīves virzienu."***

______________

* H. А. Добролюбов, Полн. собр. соч-, III х., 232. lpp.

** Н. А. Добролюбов, Полн. собр. соч., II ,.ч., 133. lрр.

*** Н. А. Добролюбов, Полн. собр. соч., I s., 207. lpp.

Krievu filozofijas klasiķi — revolucionārie demokrāti, kaut arī nevarēja no vēsturiskā materiālisma viedokļa zinātniski izskaidrot jautājumu par šķirām un šķiru cīņas likumiem, tomēr skaidri redzēja šķiru nevienlīdzību kapitālismu apstākļos.

Černiševskis, atmaskojot liberāļu slavas dziesmas kapitālismam, rakstīja:

„Es nemīlu šos kungus, kūpi saka brīvība, brīvība un šo brīvību aprobežo ar to, ka pateikuši šo vārdu un rakstījuši to likumos, bet neieved dzīvē... iznīcina tekstus, kas runā par nevienlīdzību, bet neiznīcina sociālo kārtību, kur 9/10 ir pūlis, vergi un proletārieši; nav svarīgi, vai cars būs vai nebūs, vai būs konstitūcija vai ne, bet gan svarīgas ir sabiedriskās attiecības, tas, lai viena šķira nesūktu otras asinis."*

______________________________

* Н. Г. Чернышевский, Литературное наследие, I s., 260. lpp.

Sekojošos vārdos Černiševskis izsacīja secinājumu par to, ka kapitālisma apstākļos viena sabiedrības daļa (mazākums) piesavinās sev otras sabiedrības daļas (vairākuma) darba augļus:

„Visa Eiropas sabiedrība pēc iegūstamā labuma sadalīta divās daļās: viena dzīvo no sveša darba, otra pati no sava; pirmā dzīvo pārpilnībā, otra cieš trūkumu. Pirmā ir ieinteresēta, lai saglabāta lietu tagadējo stāvokli, saskaņā ar karu tautas'darba lielākā daļa nokļūst tās nedaudzu locekļu rokas. Sabiedrības otra daļa, kllfū ir vairāk par deviņdesmit cilvēkiem no simta, ir ieinteresētu, lai līdzšinējais stāvoklis mainītos un darba cilvēks varēta pats izmantot sava darba augļus un neredzētu, ka tie nokļūsi svešās rokās.“*

„Liekēžu iznīcināšana un darba cildināšana, - raksta Dobroļubovs, — lūk, pastāvīgā vēstures tendence." Sabiedrības civilizācijas pakāpi var nosacīt pēc cieņas pakāpes pret darbu tllt prasmes novērtēt darbu, pēc liekēdības izplatīšanās pakopos, „Tiesa, liekēdība tagad slēpjas zem kapitāla un dažādu komer ciāJu uzņēmumu plīvura, tomēr tā pastāv visur, ekspluatējot un nospiežot nabaga darba rūķus.“**

_____________________

* Citēts no grāmatas Г. Васецкий и M. Иовчук, Очерки по истории русского материализма XVIII—-XIX вв., 1942., 156. lpp. (Pasvītroto сага cenzūra rokrakstā strīpojusi. — V. К.).

** Н. А. Добролюбов, Полн. собр. соч., III s., 267.—269. lрр.

Vadoties no šīm tēzēm, krievu filozofi revolucionāri pamatoti secināja, ka vienu 'sabiedriskās dzīves formu nenovēršami nomainīs otra revolucionārā ceļā. 1841. gadā Beļinskis rakstīja: „...cilvēkam, uzlabojoties morāliski, jāuzlabojas arī fiziski. Tas notiks ar sociālā palīdzību. Tāpēc nav nekas augstāks un cēlāks par tā attīstības un gailas veicināšanu. Bet smieklīgi bulu domāt, ka tas notiks pats no sevis, ar laiku, bez varas lietošanas un apvērsumiem, bez asinīm.“*

Dobroļubovs norādīja, ka savu laimi cilvēks var iekapot tikai revolūcijas ceļā, lietojot varu.

„Ja tagadējās sabiedriskās attiecības, — rakstīja Dobroļubovs, — nesaskan ar augstākās taisnības prasībām un neapmierina jūsu apzinātās tieksmes pēc laimes, tad, šķiet, skaidrs, ka nepieciešama šo attiecību radikāla pārmaiņa. Nekādu šaubu te nevar būt. Jums jānostājas augstāk par šo sabiedrību, jāatzīst tā par nenormālu, slimīgu, kroplu parādību un nevis jāatdarina tās kroplība, bet, gluži otrādi, skaļi un tieši jārunā par to, jāsludina radikālas ārstēšanas, nopietnas operācijas nepieciešamība.“**

_____________

*В. Г. Белинский, Избранные философские сочинения, 175. lрр.

** А. Добролюбов, Полн. собр. соч., IV s., 103. lpp. (Pasvītrojams mans. — V. К.).

Kamēr Rietumu reakcionārā filozofija un socioloģija pārspīlēja atsevišķu personību lomu vēsturē un visādi noniecināja tautas masu lomu sabiedriskā attīstībā, krievu filozofijā Beļinskis, Hercens, Černiševskis, Dobroļubovs un arī Pisarevs piegāja ļoti luvu pareizai materiālistiskai izpratnei par personības lomu vēsturē. Šai jautājumā viņa starpā nebija domstarpību. Viņi vienprātīgi bāzējās uz tās pamattēzēs, ka galvenais vēsturiskā progresa virzošais spēks ir tautas masas. Krievu filozofijas klasiķi nesatricināmi ticēja tautas masu spēkam, aktīvai vēsturiskai lomai un radošai iniciatīvai.

Līdz ar to krievu filozofijas klasiķi visumā pareizi novērtēja personības lomu vēsturē. Uzskatot vēsturi vispirms par tautas masu dzīves un cīņas vēsturi, viņi tajā pašā laikā bija tālu no tā, lai noliegtu izcilu vēsturisku darbinieku lomu. Viņu priekšstatā atsevišķai izcilai vēsturiskai personībai arī ir nopietna loma vēsturiskos notikumos un tā var ietekmēt notikumu gaitu. Izcilas vēsturiskas personības parādīšanos un darbību krievu domātāji uzskatīja par vēsturisku nepieciešamību, par likumsakarīgu parādību. Ja ne šo personību, tad citu noteikti izvirzīs pati dzīves gaita aktīvai, vadošai lomai vēsturiskā dzīvē: „...vēsturiskā nepieciešamība, — rakstīja Černiševskis, izraisa cilvēku darbību un dod spēku to darbībai, bet pati nevienam nepakļaujas, nemainās, lai kādam izpatiktu.“*

_______________

* H. Г. Чернышевский, Полн. собр. соч., II s., 165. Ipp.

Arī citi krievu filozofi revolucionāri savos izsacījumos pauž lo pašu domu. Tā, piemēram, Pisarevs sacīja, ka „atsevišķa personība, lai arī cik milzīgiem spēkiem tā būtu apveltīta, kādu paliekošu darbu var izdarīt tikai tad, ja tā darbojas kopā ar lie- liem, vispārējiem cēloņiem, tas ir, ar dotās nācijas raksturu, domāšanas veidu un neatliekamām vajadzībām. Ja tā darbojas pretēji šiem vispārējiem cēloņiem, tad tās darbs iet bojā kopā ar to vai pat tai vēl dzīvai esot. Turpretim, ja tā savā darbībā saskaņojas ar laika un tautas garu, tad tā dara tikai to, kas katrā ziņā būtu noticis arī neatkarīgi no tās gribas, ko neatlaidīgi prasa momenta apstākļi un ko, tai iztrūkstot vai paliekot bezdarbīgai, savā laikā tikpat apmierinoši izpildītu kāda cita personība, kas būtu izveidojusies tajā pašā ietekmē un būtu to pašu centienu apgarota."* Dziļas domas jautājumā par tautas masu un izcilu vēsturisku darbinieku lomu sabiedriskā attīstībā mēs sastapsim arī Dobroļubova sacerējumos. Piemēram, minēsim sekojošo Dobroļubova izsacījumu:

„Ja autors, stāstot par sava varoņa darbiem, nedomā aplūkot tautas dzīvi; ja viņš vēsturisko darbinieku vienu pašu grib izcelt priekšplānā, bet. visu pārējo uzskata tikai par otrās šķiras piederumiem, aksesuāriem, kas būtiski ir nevajadzīgi; tādā gadījumā viņš var sastādīt labu sava varoņa biogrāfiju, bet nekādā ziņā vēsturi. Vēsture nodarbojas ar cilvēkiem, pat arī lieliem, tikai tamdēļ, ka tiem bija svarīga nozīme prieki tautas vai cilvēces. Tātad liela cilvēka vēstures galvenais uzdevums ir ir parādīt, kā tas prata izmantot tos līdzekļus, kādi tam tika doti viņa laikā; kā viņā izpaudās tie dzīvās attīstības elementi, kādus tas varēja atrast savā tautā. Lūkoties citādi nozīmētu piešķirt ģēnijam nozīmi, kāda nav iespējama cilvēkam. Visiem un kairam ir zinām», ka cilvēks nerada nekā jauna, bet tikai pārstrādā esošo; tātad vēsture pieraksta cilvēkam neiespējamo, tiklīdz tā apzināti novēršas no sava tiešā uzdevuma: aplūkot vēsturiskās personas darbību kā savstarpējo attiecību rezultātu starp viņu un to dzīvo materiālu (ja tā var izteikties par tautu), ko tas ietekmēja."**

___________________

* Д. И. Писарев, Избр. соч., II s., 525.—526, lpp.

** H. А. Добролюбов, Полн. собр. соч., III s., 120. lpp. (Pasvītrojums mans. — V. K.).

Jautājuma izpratnē par personības un tautas masu lomu vēsturē krievu filozofiem bija svešas kā subjektīvisma vai voluu tūrisma idejas, tā arī akla, naiva ticība pašu masu stihiskai kustībai bez lielu vēsturisku personību virzošas, vadošas darbības.

XIX gadsimta krievu domātāji, sevišķi Černiševskis, asi kritizēja dažādu „rāšu teoriju" autorus. Černiševskis pārliecinoši pierādīja, ka zinātniskā ziņā šīs „teorijas" ir pilnīgi nedibinātas un nepareizas savos pamatos, jo nav un nevar būt nemainīgu, metafizisku, uz visiem laikiem nosacītu cilšu, ģinšu un rāšu īpašību. Visas rāšu īpatnības ir vēsturiskas attīstības produkts.

Savā darbā „Apcerējums par zinātniskiem jēdzieniem dažos vispārējās vēstures jautājumos" Černiševskis sīki izskaidro, cik nejēdzīgas ir bezprātīgās „teorijas" par atsevišķu rāšu šķietamo pārākumu, atmasko šo teoriju reakcionāro politisko nozīmi. Viņš nikni izsmej to autorus par mēģinājumiem attaisnot vienas rases kundzību pār otru, atsaucoties uz pārākumu galvaskausa formā, ādas krāsā, garīgās un dažādās citās fizioloģiskās īpatnībās.

„Visas rases, — rakstīja Černiševskis, — ir cēlušās no vieniem priekštečiem. Visas īpatnības, ar kupām tās atšķipas viena no otras, ir cēlušās vēsturiski."* Bet, kas attiecas uz rāšu nevienlīdzības „teoriju" sacerētājiem, tad Černiševskis apzīmēja tos par vergtupiem. „Vergtupi bija baltās rases cilvēki, vergi — nēģepi; tādēļ verdzības aizstāvēšana zinātniskos traktātos izpaudās teorijā par radikālām atšķirībām starp dažādu rāšu cilvēkiem."**

_____________________

* H. Г. Чернышевский, Избранные философские сочинения, 222. Ipp,

** Turpat, 212. Ipp.

Krievu filozofijas klasiķi noteikti noraidīja arī visāda veida mēģinājumus attaisnot vienas nācijas virskundzību pār cilvēci ar varmācības palīdzību. Viņi pierādīja, ka šāda kādas nācijas politika nes tai bojā eju un ir bezprātīga pēc saviem nodomiem. Ar daudziem vēsturiskiem piemēriem Černiševskis pārliecinoši pierādīja, kā nācija, kas cenšas pakļaut cilvēci, pazudina pati sevi. Rezultātā, kā to rāda vēstures pieredze, vienmēr izrādās, ka galu galā iekarotājas tautas liek iznīcinātas vai nokļūst verdzībā.

Nav šaubu, ka progresīvā krievu filozofijā bija nopietni un sekmīgi mēģinājumi izpētīt sabiedriskās attīstības likumus atbrīvoties no vēsturiskā ideālisma, kas valdīja buržuāziskā eioloģijā.

XIX gadsimta krievu klasiskas filozofijas materiālismam dialektiskai metodei, neskatoties uz savu neapstrīdamo vērtību, bija aprobežots nekonsekvents raksturs. Tā cēloņi vispirms meklējami krievu filozofijas klasiķu dzīves un darbības konkrētos vēsturiskos apstākļos: 60-to gadu Krievija bija atpalikusi sociāli ekonomiskā ziņā, salīdzinot ar Vakareiropas valstīm, nebija izveidojies lālaika Krievijā proletariāts kā šķira. Reālais spēks, uz kopi varēja balstīties krievu revolucionārie demokrāti, varēja būt tikai plašās zemnieku masas uz Jaukiem un demokrātiskie elementi pilsētās. Krievu tautas tālaika pamatuzdevums bija patvaldības un dzimtbūšanas iznīcināšana.

Stingri zinātniskais, nedalāmais un konsekventais dialektiskais materiālisms obligāti paredz pilnīgu un zinātnisku pēdējo dabas zinātnes datu vispārinājumu. Bet krievu filozofijas klasiķi to neizdarīja. kaut arī viņu zināšanas atbilda tālaika dabas zinātņu stāvoklim, kaut arī tie piešķīra lielu nozīmi filozofijas un dabas zinātnes tuvināšanai. Pirmoreiz šo vispārinājumu izdarīja Markss un Kngelss un pēc tam Ļeņins savā slavenajā darbā ..Materiālisms un empīriokriticisms”.

Tādos apstākļos krievu filozofi revolūcionāri, protams, nevarēja pacelties līdz dialektiskam materiālismam, līdz zinātniskā sociālisma teorijas līmenim, ko radīja Markss un Kngelss. Marksisma idejas iekļuva Krievijā tikai pagājušā gadsimta 80-tos gados. Bet 60-tos gados zeme zinātniskā sociālisma uztverei Krievijā vēl nebija sagatavota.

XIX gadsimta krievu filozofijas klasiķi bija ūtopiskie sociālisti. Konkrēti attiecībā uz krievu īstenību tas nozīmēja, ka Hercens, Černiševskis un Dobroļubovs uzskatīja zemnieku kopienu par pamatu Krievijas sociālistiskai pārveidošanai un nevarēja, saprotams, zinātniski pierādīt nepieciešamību Krievijai attīstīties pa kapitālisma ceļu, pēc tam kapitālisma nenovēršamo bojā eju un sociālisma uzvaru proletāriskās revolūcijas ceļā.

Par godu krievu revolucionāriem demokrātiem tomēr jāsaka, ka viņu utopiskais sociālisms krasi atšķīrās no Roberta Ouena, Furjē un Sen-Simona utopiskā sociālisma. Krievu revolucionāriem demokrātiem nebija ilūziju, ka sociālismu var sasniegt mierīgu reformu ceļā, bez revolucionāras varas pielietošanas pret patvaldību. Bez revolūcijas viņi nestādījās sev priekšā iespēju iznīcināt apstākļus, kad cilvēks ekspluatē cilvēku. Ir zināms, ka Dobroļubovs, kas simpatizēja angļu utopiskā sociālista Roberta Ouena idejām, pārmeta pēdējam tā naivo ticību, ka ar propagandas un pārliecināšanas palīdzību kapitālistus var piedabūt labprātīgi vienoties ar strādniekiem.

Dobroļubovs rakstīja:

„No 1818. gada Ouenam sākas nikna cīņa, — tā spīdošā triumfa vietā, kāds tam bija dažus gadus pirms tam. Ouens cīnījās nevainojami godīgi un cēli, bet tomēr jāpiekrīt viņa pretiniekiem, ka šo cīņu viņš iesāka pilnīgi neprātīgi un daudzreiz tās gaitā parādīja savu naivo labsirdību. Šis savādnieks iedomājās pārveidot Angliju, Eiropu, visu pasauli, — un kādā lietā? Vissvētākā, cilvēku sirdīm vismīļākā lietā, personīgā labuma lietā! Viņš gribēja sīkumu: lai sliņķiem un blēžiem nebūtu iespējas kļūt bagātiem uz citu darba rēķina un lai muļķi nevarētu ierakstīt noziedzniekos ļaudis, kas nepiekrīt to domām! Un naivais stūrgalvis nekādi negribēja pārliecināties, ka līdzīgs pasākums ir neprātīgs, ka nekādus panākumus šeit nevar gaidīt un ka vispār nav ieteicams uzstāties pret šīs pasaules vareno interesēm, jo tiem ir spēks ...

...Viņš domāja, ka var pievērst visus cilvēkus īsti cilvēcīgai, ne eņģeļu un ne lopu dzīvei, un šajos pašpaļāvīgos ieskatos bija milzīga kļūda. Viņš, piemēram, ticēja, ka vesels, nepieciešamām dzīves vajadzībām nodrošināts cilvēks negulēs uz sāniem, nenicinās darbu un neēdīs sveša darba augļus; viņam šķita, ka ļoti viegli var iedvest visiem cilvēkiem jēdzienu par viņu tiesību un pienākumu pilnīgu solidaritāti un ka viegli šo solidaritāti reālizēl visā kopienas praktiskā darbībā. Spriežot pēc sevis un dažām izmeklētām personībām, Ouens domāja, ka darbā pašā par sevi ir daudz pievilcības un ka dzīve uz cita rēķina ir smaga un riebīga katram cilvēkam. Tas, prolams, jau bija bērnišķīgi kļūdaini."*

______________

* H. А. Добролюбов, Полн. собр. соч., IV s., 22.—23. lpp.

„Černiševskis, -— rakstīja Ļeņins, bija sociālists utopists, kas sapņoja par pāreju uz sociālismu caur veco, pusfeodālo zemnieku kopienu, kas neredzēja un pagājušā gadsimta 60-tos gados nevarēja redzēt, ka tikai kapitālisma un proletariāta attīstība spēj radīt materiālos apstākļus un sabiedrisko spēku sociālisma realizēšanai. Bet Černiševskis bija ne tikai sociālists utopists. Viņš bija arī revolucionārs demokrāts, viņš prata ietekmēt visus sava laikmeta politiskos notikumus revolucionārā garā, paužot cauri visiem cenzūras kavēkļiem un šķēršļiem zemnieku revolūcijas ideju, ideju par masu cīņu, lai gāztu visu veco varu.“*

________________

* Ленин, Соч., XV. s., 144. lpp.

Beļinskis, Hercens, Černiševskis un Dobroļubovs stādījās sev priekšā sociālismu kā sabiedrisku iekārtu, kurā ļoti plaši attīstīsies rūpniecība, zemkopība un kultūra. Viņi bija vispārēja ražošanas līmeņa samazināšanas un vispārējas sīkburžuaziskās nolīdzināšanas pretinieki. Sociālistisko Krieviju viņi gribēja redzēt kā varenu, kultūrālu valsti, kurā tautas saimniecības attīstība balstītos uz progresīvu zinātni un techniku.

Sevišķi liels XIX gadsimta krievu filozofijas klasiķu nopelns ir tas, ka atpalikušās Krievijas apstākļos, cara cenzūras spaidos, nežēlīgu represiju apstākļos tie formulēja savos darbos visdrosmīgākās revolucionārās, politiskās un filozofiskās idejas un vistuvāk piegāja dialektiskam materiālismam.

Radošs, kaj-ojošs materiālisms, dialektiska metode, teorijas un prakses, zinātnes un dzīves organisks sakars, revolūcionārs demokrātisms, humānisms un karsts patriotisms, demokrātisks reālisms estētiskos uzskatos ir pirmsproletāriskās atbrīvošanās kustības perioda krievu klasiskās filozofijas raksturīgākie vilcieni. Lielo krievu filozofu revolūcionāru un literatūras kritiķu idejiskais mantojums pauž lielās krievu tautas radošās spējas, iemieso sevī augstu kultūras līmeni progresīvās krievu domas attīstībā un ir ļoti vērtīgs ieguldījums ne vien krievu, bet arī vispasaules kultūrā. Mums ir tiesības lepoties ar šo idejisko mantojumu. To augsti novērtēja Ļeņins: „...avangarda cīnītāja lomu, — sacīja viņš, — var veikt tikai partija, kuru vada progresīva teorija. Bet, lai kaut cik konkrēti stādītos sev priekšā, ko tas nozīmē, lai lasītājs atceras tādus krievu sociāldemokrātijas priekšgājējus kā Hercenu, Beļinski, Černiševski un spīdošo 70-to gadu revolūcionāru plejādu; lai padomā par to vispasaules nozīmi, kādu tagad iegūst krievu literatūra.“* Blakus Ļeņina un Pļechanova vārdiem biedrs Staļins min Beļinska un Černiševska vārdus, kas nevīstošu slavu sagādājuši krievu nācijai un tās kultūrai.

________________

* Ленин, Соч., IV. s., 380 — 381. lpp.

Krievu sociāldemokrātijas priekšgājēju labākās tradicijas uztvēra, saglabāja un radoši attīstīja krievu marksisti. Pļechanovs uzsāka marksisma propagandu un popularizēšanu Krievijā. Bet visaugstākā pakāpe radošā marksisma attīstībā bija sasniegta Ļeņina un Sla|ina darbos. Marksistiski Jeņiniskā filozofija ir inflfilalku klasiska, vienīgi zinātniskā filozofija. Viss tas labākais un dzīves spējīgākais, kas bija krievu materiālistiskā filozofijā pirms marksismu izplatīšanās Krievijā, tika izmantots un atlīstīts marksistiski ļeņiniskā pasaules uzskatā.

Beļinska, Hercena, Černiševska, Dobroļubova lielais nopetns vispirms ir tas, ka viņi sagatavoja idejisko pamatu marksisma-leņinisma ideju uztverei Krievijā. Atgādināsim biedra Staļina vārdus, ka ļeņinisms ir krievu kultūras augstākais sasniegums.

*

GRAMATU APGADS RĪGA 1946

Atbild. redaktors А. Putniņš. Tehn. redaktors A. Pētersons. Korektore R. Коkа.

Parakstīta iespiešanai 1946. g. 21 maijā. Papīra formāts 61X86 cm. Lokšņu skaits Metiens 5000 eks. Iespiesta VAPP Paraugtipogrāfijā Rīgā, Maskavas ielā 11. Pasūt. № 2869. Maksā 1 rbļ. 50 kap.

*

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

darbabalss.eu

№ 444

Rīga, 2015

*

Content

Kružkovs Prof. V. S. Kružkovs V.S. Par XIX gadsimta krievu klasisko filozofiju (1946)

I. LIELIE KRIEVU PATRIOTI UN REVOLŪCIONĀRIE DEMOKRATI.

II. ATTĪSTĪBAS PATSTĀVĪBA.

III. KAROJOŠAIS MATERIĀLISMS UN DIALEKTISKĀ METODE.

IV. SABIEDRISKI VĒSTURISKIE UZSKATI.