Bebelis-Kvelčs-Bogdanovs. (1913-1914)

Ļeņins

Augusts Bebelis, Harijs Kvelčs, Par A. Bogdanovu

AUGUSTS BEBELIS

Bebeļa personā kapā aizgājis ne tikai pats ietekmīgākais strādnieku vidū un masu visvairāk mīlētais Vācijas sociāldemokrātijas vadonis: Bebelis savas attīstības un savas politiskās darbības gaitā iemiesoja veselu vēstures periodu ne vien no Vācijas, bet arī no starptautiskās sociāldemokrātijas dzīves.

Starptautiskās sociāldemokrātijas vēsturē var izšķirt divus lielus periodus. Pirmais periods ir sociālistisko ideju rašanās un proletariāta šķiras cīņas sākums, ilga un sīva ārkārtīgi daudzu sociālistisku mācību un sektu cīņa. Sociālisms meklē savu ceļu, meklē sevi. Proletariāta šķiras cīņai, kad tas tikko sāk izlobīties no sīkburžuaziskās "tautas" kopējās masas, ir atsevišķu uzliesmojumu, tādu kā Lionas audēju sacelšanās, raksturs. Strādnieku šķira šai periodā arī tikai tausta savu ceļu.

Šis periods ir periods, kad top un rodas marksisms kā vienīgā sociālismā doktrina, kas izturējusi vēstures pārbaudījumu. Aptverdams aptuveni pagājušā gadsimta divas pirmās trešdaļas, šis periods beidzas ar pilnīgu marksisma uzvaru, visu pirms Marksa pastāvējušo sociālismā formu bankrotu (it īpaši pēc 1848. gada revolūcijas) un ar strādnieku šķiras nošķiršanos no sīkburžuaziskās demokrātijās, ar tās iziešanu uz patstāvīga vēstures ceļa.

Otrais periods ir periods, kad veidojas, aug un nobriest šķiriska, proletāriskā sastāva sociālistiskās masu partijas. Sociālismā milzu izplatīšanās plašumā, nepieredzēta visādu proletariāta organizāciju augšana, proletariāta vispusīga sagatavošanās visdažādākajos darbības laukos sava dižā pasaulvēsturiskā mērķa pildīšanai, — lūk, kas raksturo šo periodu. Pēdējos gados to nomainīt traucas jau trešais periods, kad sagatavotie spēki daudzās krizēs realizēs savus mērķus.

Augusts Bebelis, pats strādnieks, neatlaidīgā cīņā izstrādāja sev sociālistisku pasaules uzskatu, kalpodams sociālismā mērķiem, atdeva līdz pēdējam visus, it visus savus bagātos spēkus, desmitiem gadu gāja roku rokā ar vācu proletariātu, kas auga un attīstījās, un kļuva par pašu apdāvinātāko Eiropas parlamentārieti, par pašu spējīgāko organizatoru un taktiķi, par pašu ietekmīgāko starptautiskās, reformismam un oportunismam naidīgās sociāldemokrātijas vadoni.

Bebelis dzimis 1840. gada 22. februārī Ķelnē, pie Reinas, nabadzīgā prūšu apakšvirsnieka ģimenē. Ar mātes pienu viņš iezīda ne mazumu mežonīgu aizspriedumu, no kuriem viņš vēlāk gausi, bet noteikti atbrīvojās. Piereinas iedzīvotāji 1848. un 1849. gadā, Vācijas buržuāziskās revolūcijas laikmetā, bija republikāniski noskaņoti. Tautskolā tikai divi puišeļi — viens no tiem bija Bebelis — izteicās par monarchiju, un par to biedri viņus piekāva. "Par vienu sistu dod divus nesistus" — tā var izteikt, brīvi tulkojot krievu valodā, to "morāli", ko secina pats Bebelis, stāstīdams savos memuāros šo bērnu dienu epizodu.

Pagājušā gadsimta sešdesmitie gadi pēc ilgiem, grūtiem kontrrevolucijas gadiem atnesa Vācijai liberālu "pavasari" un jaunu strādnieku masu kustības atmodu. Savu spožo, bet neilgo aģitāciju sāka Lasals. Bebelis, būdams toreiz jauns virpotāja zellis, kāri lasa liberālās avīzes, ko izdeva vecie 48. gada darbinieki, un kļūst par dedzīgu dalībnieku strādnieku izglītības biedrībās. Atbrīvodamies no prūšu kazarmu aizspriedumiem, Bebelis pieslienas liberālajiem uzskatiem un cīnās pret sociālismu.

Bet dzīve gūst virsroku, — un jaunais strādnieks, lasīdams Lasala brošūras, pakāpeniski nokļūst arī līdz Marksam, lai cik apgrūtināta toreiz Vācijā vairāk nekā desmit gadu ilgo kontrrevolūcijas spaidu dēļ bija iepazīšanās ar Marksa darbiem. Strādnieku dzīves apstākļi, nopietnā un pamatīgā sabiedrisko zinātņu studēšana virza Bebeli uz sociālismu. Viņš arī pats būtu nonācis līdz sociālismam, bet šo attīstību paātrināt viņam palīdzēja Libknehts, kas bija par 14 gadiem vecāks un tai laikā atgriezās no Londonas emigrācijās.

Ļaunas mēles no Marksa pretinieku vidus tai laikā runāja, ka Marksa partija sastāvot no trim cilvēkiem: partijas galva — Markss, viņa sekretārs — Engelss un viņa "aģents" — Libknehts. Bet, ja ne visai gudri cilvēki vairījās Libknehta kā emigrantu vai ārzemnieku "aģenta", tad Bebelis prata atrast Libknehtā to, ko viņam vajadzēja: dzīvo saiti ar Marksa dižo uzstāšanos 1848. gadā, ar toreiz nodibināto, lai arī nelielo, bet patiesi proletārisko partiju, marksistisko uzskatu un marksistiskās tradicijas dzīvo pārstāvi. — "No šā cilvēka, velns lai parauj, ir ko mācīties!“ — stāsta, tā atsaucies jaunais virpotājs Bebelis par Libknehtu.

60. gadu otrajā pusē Bebelis sarauj savus sakarus ar liberāliem, nošķir strādnieku arodbiedrību sociālistisko daļu no buržuāziski demokrātiskās daļas un kopā ar Libknehtu stājas pirmajās rindās Eizenahās partijā, marksistu partijā, kas ilgus gadus cīnījās pret otru strādnieku partiju, lasaliešu partiju.

Vācijas sociālismā sašķelšanās vēsturiskais cēlonis, īsi sakot, bija šāds. Bija pienākusi kārta Vācijas apvienošanās jautājumam. Ievērojot toreizējās šķiru savstarpējās attiecības, tā varēja notikt divējādi: vai nu revolūcijas ceļā, ko vadītu proletariāts un kas radītu Visvācijas republiku, vai arī Prūsijas dinastiju karu ceļā, kas nostiprinātu prūšu muižnieku hegemoniju apvienotajā Vācijā.

Lasals un lasalieši, redzēdami proletāriskā un demokrātiskā ceļa vājās izredzes, ieturēja svārstīgu taktiku, pielāgodamies junkura Bismarka hegemonijai. Viņu kļūdas nozīmēja strādnieku partijas novēršanos uz bonapartiski valstiska sociālistiskā ceļa. Turpretim Bebelis un Libknechts konsekventi aizstāvēja demokrātisko un proletārisko ceļu, cīnīdamies pret vismazāko piekāpšanos prūsisma, bismarkisma, nacionālisma priekšā.

Un vēsture attaisnoja Bebeli un Libknehtu, lai gan Vācija apvienojās bismarkiski. Tikai Bebeļa un Libknechta konsekventi demokrātiskā un revolucionārā taktika, tikai viņu "nepiekāpība" nacionālisma priekšā, tikai viņu nesamierināmība attiecībā uz Vācijas apvienošanu un tās atjaunināšanu "nо augšas" palīdzēja likt stipru fundamentu īstai sociāldemokrātiskai strādnieku partijai. Un toreiz runa bija tieši par partijas fundamentu.

Ja lasaliešu koķetēšana ar bismarkismu jeb viņu "pielāgošanās" tam nenodarīja ļaunu Vācijas strādnieku kustībai, tad tikai pateicoties pašam enerģiskākajam, nesaudzīgi asajam pretsparam, ko šīm tieksmēm deva Bebelis un Libknehts.

Bet, kad jautājums vēsturiski bija atrisināts, piecus gadus pēc Vācijas impērijas nodibināšanas, Bebelis un Libknehts prata apvienot abas strādnieku partijas un nodrošināt vienotajā partijā marksisma hegemoniju.

Bebeli ievēlēja Vācijas parlamentā līdz ar tā nodibināšanos, kad viņš vēl bija pavisam jauns — 27 gadus vecs cilvēks. Un Vācijas (un starptautiskās) sociāldemokrātijas parlamentārās taktikas pamatus, kura ne par sprīdi nepiekāpjas ienaidnieku priekšā, kura nepalaiž garām ne vismazāko izdevību panākt strādniekiem kaut nelielu uzlabojumu un kura tai pašā laikā ir principiāli nesamierināma un vienmēr virzīta uz galamērķa realizēšanu, — šās taktikas pamatus izstrādāja Bebelis vai arī viņam tieši piedaloties un vadot.

Bismarkiski apvienota, prūsiski un junkuriski atjaunināta, Vācija atbildēja uz strādnieku partijas panākumiem ar izņēmuma likumu pret sociālistiem. Legālos apstākļus strādnieku šķiras partijai iznīcināja, viņu pasludināja ārpus likuma. Sākās grūti laiki. Ienaidnieku vajāšanām pievienojās iekšēja krize — svārstības taktikas pamatjautājumos. Vispirms pacēla galvu oportunisti, kas bija ļāvuši iebiedēt sevi ar legalitātes likvidāciju, un sāka vilkt mazdūšības dziesmiņu, atsacījās no neapcirptiem lozungiem, apsūdzēja paši sevi par to, ka mēs, sak, aizgājām pārāk tālu, u. tml. Viens no šā oportunistiskā virziena pārstāvjiem, Hechbergs, starp citu sniedza financialu palīdzību partijai, kas vēl bija vāja un nevarēja uzreiz nostāties pati uz savām kājām.

Markss un Engelss no Londonas neganti bruka virsū kauna pilnajām oportunistiskajām svārstībām. Bebelis izrādījās par īstu partijas vadoni. Viņš laikā saskatīja briesmas, saprata, ka Marksa un Engelsa kritika pareiza, prata ievirzīt partiju nesamierināmas cīņas ceļā. Tika nodibināta nelegālā avīze "Sociāldemokrāts", kas sākumā iznāca Cirihē, vēlāk Londonā, to ik nedēļas nogādāja Vācijā, un lai bija ap 10 000 abonentu*. Oportunistiskām svārstībām noteikti bija darīts gals.

Otra svārstīšanās toreiz bija aizraušanās ar Diringu pagājušā gadsimta 70. gadu beigās. Neilgu laiku arī Bebelis bija aizrāvies. Diringa piekritēji, no kuriem izcilākais bija Mosts, spēlēdami "kreisumu", strauji slīdēja uz anar- cbismu. Engelsa aso un iznīcinošo kritiku par Diringa teorijām daudzās partijas aprindās uzņēma neatzinīgi, bet kādā partijas kongresā pat iesniedza ierosinājumu izmest šo kritiku no centrālā orgānā slejām.

Bet visi dzīvot spējīgie sociālismā elementi — un to priekšgalā, protams, Bebelis — drīz saprata, cik satrunējušas ir "jaunās" teorijas, sarāva sakarus ar tām un ar visvisādām anarchistiskām tieksmēm. Partija Bebeļa un Libknehta vadībā iemācījās savienot nelegālo un legālo darbu. Kad s.-d. legālās parlamenta frakcijas vairākums ieņēma oportunistisku poziciju slavenajā balsošanas jautājumā par subsidiju tvaikoņu sabiedrībai, — nelegālā avīze "Sociāldemokrāts" nostājās pret frakciju un pēc četru nedēļu ilgas cīņas guva uzvaru.

1890. gadā krita izņēmuma likums pret sociālistiem, kurš bija pastāvējis 12 gadu. Partijas krize, aptuveni tāda paša rakstura kā 70. gadu vidū, atkārtojās atkal. No vienas puses, oportunisti ar Folmaru priekšgalā bija gatavi izmantot legalitāti, lai atteiktos no neapcirptiem lozungiem un no nesamierināmās taktikas. No otras puses, tā dēvētie "jaunie"spēlēja "kreisumu" un slīdēja uz anarchismu. Ja šī partijas krize izrādījās ļoti īsa un nenopietna, tad šeit liels nopelns ir tieši Bebeiim un Libknehtam, kas deva pašu stingrāko pretsparu abām svārstībām.

Partijai sākās periods, kad notika strauja augšana plašumā un dziļumā, kad attīstījās ne vien politiskā, bet arī arodnieciskā, kooperatīvā, izglītības u. c. proletariāta spēku organizācija. Milzīgais praktiskais darbs, ko visās šajās sfērās veica Bebelis kā parlamentārietis, aģitators, organizators, nav aprēķināms. Tieši ar šo darbu Bebelis sev iekaroja neapstrīdama un visu atzīta partijas vadoņa stāvokli, būdams vistuvākais strādnieku masām un masu visvairāk mīlēts.

Vācu partijas pēdējā krize, kurā Behelim nācās jo aktivi piedalīties, bija tā sauktā "bernšteiniade". Bijušais ortodoksālais marksists Bernšteins pagājušā gadsimta pašās beigās nonāca pie tīri oportunistiskiem, reformistiskiem uzskatiem. Strādnieku šķiras partiju mēģināja padarīt par sīkburžuazisku sociālo reformu partiju. Strādnieku kustības ierēdņu vidū, inteliģences vidū jaunā oportunistiskā sērga atrada daudz piekritēju.

Kad Bebelis ar visu savu enerģiju sacēlās pret šo sērgu, viņš izteica strādnieku masu noskaņojumu un viņu stingro pārliecību, ka nepieciešama cīņa par neapcirptiem lozungiem. Viņa runas pret oportunistiem partijas kongresos Hanoverā un Drezdenē ilgi būs par paraugu, kā jāaizstāv marksistiskie uzskati un kā jācīnās par strādnieku partijas patiesi sociālistisko raksturu**. Strādnieku šķiras spēku sagatavošanas un kopošanas periods visās zemēs ir nepieciešams posms proletariāta atbrīvošanās cīņas attīstībā visā pasaulē. Neviens tik spilgti nav iemiesojis sevī šā perioda īpatnības un uzdevumus kā Augusts Bebelis. Pats strādnieks, viņš prata izlauzt sev ceļu uz stingru sociālistisku pārliecību, prata kļūt par paraugu, kādam jābūt strādnieku vadonim, pārstāvim un dalībniekam kapitala algoto vergu masu cīņā par cilvēku sabiedrības labāku iekārtu.

"Severnaja Pravda", 6. nr., 1913. g. 8. augustā.

Paraksts: V. I.

Iespiests pēc avīzes "Severnaja Pravda" teksta

_______________________

* "Sociāldemokrāts" ("Der Sozialdemokrat") — avīze, Vācijas sociāldemokrātijas nelegāls orgāns; iznāca no 1879. līdz 1890. gadam.

** Ļeņins te domā A. Bebeļa runas: "Uzbrukumi partijas pamatuzskatiem un taktikai" Vācijas sociāldemokrātijas kongresā Hanoverā (1899. gadā no 9. līdz 14. oktobrim (j. st.)); "Partijas taktika" un "Līdzdarbība buržuāziskajā presē" kongresā Drezdenē (1903. gadā no 13. līdz 20. septembrim (j. st.)).

HARIJS KVELČS

Trešdien, 17. septembrī (4. septembrī v. st.), Londonā miris biedrs Harijs Kvelčs (Quelch), Anglijas sociāldemokrātu vadonis. Anglijas sociāldemokrātu organizācija tika nodibināta 1884. gadā ar nosaukumu "Sociāldemokrātiskā federācijā". Kopš 1909. gada tā sāka saukties par "Sociāldemokrātisko partiju", bet kopš 1911. gada, pēc tam kad tajā iekļāvās vairākas atsevišķas sociālistiskās grupas, — par "Britanijas sociālistisko partiju".

Harijs Kvelčs bija viens no pašiem enerģiskākajiem un uzticīgākajiem Anglijas sociāldemokrātijas darbiniekiem. Viņš bija ne vien strādnieku šķiras sociāldemokrātiskās, partijas organizācijas, bet arī arodorganizācijas darbinieks. Tipografu arodbiedrības Londonas nodaļa vairākkārt ievēlēja viņu par savu priekšsēdētāju. Viņš bijis arī arodbiedrību "Amatu padomes" ("Trades Council") Londonas biroja priekšsēdētājs.

Kvelčs bija Anglijas sociāldemokrātu centralorgana — nedēļas avīzes "Taisnība" ("Justice") *, kā arī partijas mēnešraksta "Sociāldemokrāts" redaktors.

Visā Anglijas sociāldemokrātijas darbā viņš ņēma visciešāko dalību, pastāvīgi uzstādamies kā runātājs partijas un tautas sapulcēs. Kvelčs ne vienreiz vien ir pārstāvējis Anglijas sociāldemokrātiju starptautiskos kongresos un Starptautiskajā sociālistu birojā. Starp citu Štutgartes starptautiskajā sociālistu kongresā Virtembergas valdība vērsa pret Кvelču represijas, tā izsūtīja Kvelču no Štutgartes (bez tiesas, pēc policijas rīkojuma kā ārzemnieku) par to, ka tautas sapulcē Kvelčs bija nosaucis Hagas konferenci par "a thief’s supper" (burtiski: zagļu sapulce). Kad otrā dienā pēc Kvelča izsūtīšanas sākās kongresa sēde, Anglijas delegāti atstāja tukšu krēslu, uz kura bija sēdējis Kvēlčs, un pakāra pie šā krēsla plakatu ar uzrakstu: "šeit sēdēja Harijs Kvēles, ko vakar Virtembergas valdība izsūtījusi".

Dienvidvācieši bieži lielās ar savu naidu pret prūšiem un viņu formālismu, birokrātismu, policejiskumu, — bet paši viņi rīkojas kā vissliktākie prūši, kad runa ir par proletārieti sociālistu.

Anglijas sociāldemokrātijā, kuras vadonis bija Kvēlčs, darbojas ārkārtīgi savdabīgos vēsturiskos apstākļos. Pašā visvairāk attīstītajā kapitālisma un politiskās brīvības zemē Anglijas buržuāzijai (kas jau XVII gadsimtā diezgan demokrātiskā veidā izrēķinājās ar neierobežoto monarehiju) XIX gadsimtā izdevās sašķelt Anglijas strādnieku kustību. XIX gadsimta vidū Anglijai bija gandrīz pilnīgs monopols visas pasaules tirgū. Pateicoties monopolam, angļu kapitala peļņa bija neticami liela: varēja maķenīt dalīties šās peļņas druskās ar strādnieku aristokrātiju, — apmācītiem rūpnīcu strādniekiem.

Šī strādnieku aristokrātija, kam toreiz bija ciešama izpeļņa, noslēdzās šaurās, savtīgās cunfšu biedrībās, nošķirdamās no proletariāta masas un politikā būdama liberālās buržuāzijas pusē. Un līdz šim laikam gan, liekas, nekur pasaulē nav tik daudz liberāļu pirmrindas strādnieku vidū kā Anglijā.

Bet XIX gadsimta pēdējā ceturksnī stāvoklis sāka mainīties. Anglijas monopolu satricinājusi Amerika, Vācija utt. Šaurā, sīkpilsoniskā profesionālismā un liberālismā ekonomiskais pamats angļu strādnieku vidū ir sagrauts. Sociālisms Anglijā atkal ceļ galvu, iespiežas masās un neatturami aug pretēji Anglijas sociālistiem blakus stāvošās inteliģences galējam oportunismam.

Kvelčs bija to pirmajās rindās, kuri stingri un pārliecināti cīnījās pret oportunismu un liberālo strādnieku politiku Anglijas strādnieku kustībā. Tiesa, atrautība no masām dažkārt piešķīra Anglijas sociāldemokrātiem zināmu sektantisku raksturu. Anglijas sociāldemokrātijas vadonis un dibinātājs Haindmanis noslīdēja pat līdz šovinismam. Bet s.-d, partija deva viņam pretsparu, un visā Anglijā tikai britu sociāldemokrāti desmitiem gadu ilgi piekopa sistemātisku propagandu un aģitāciju marksistiskā garā. Tas ir Kvelča un viņa biedru vislielākais vēsturiskais nopelns. Marksista Kvelča darbības augļi pilnā spēkā parādīsies Anglijas strādnieku kustībā tuvākajos gados.

Noslēgumā nevar nepieminēt Kvelča simpātijās pret Krievijas sociāldemokrātiem un palīdzību, ko viņš tiem sniedzis. Priekš 11 gadiem Krievijas s.-d. avīze bija jāiespiež Londonā. Anglijas s.-d. ar Kvelču priekšgalā tūdaļ atļāva izmantot savu spiestuvi. Pašam К veicam šai nolūkā bija "jāsašaurinās": ar plānu dēļu starpsienu spiestuvē viņam nodalīja stūrīti redaktora istabas vietā. Stūrītī atradās pavisam mazs rakstāmgaldiņš ar grāmatu plauktu virs ta un krēsls. Kad šo rindiņu rakstītājs apmeklēja Kvelču šai "redaktora kabinetā", tad otram krēslam jau vairs nebija vietas ...

"Pravda Truda", 1. nr., 1913. g. 11. septembrī

"Naš Putj", 16. nr., 1913. g. 12. septembri

Paraksts: V. I.

Iespiests pēc avīzes "Pravda Truda" teksta

____________________

* "Justice" ("Taisnība") — nedēļas avīze; nodibināta Londonā 1884. gadā kā angļu Sociāldemokrātiskās federācijās centrālais orgāns, no 1911. gada avīze kļuva par Britanijas sociālistiskās partijas orgānu. Pēc partijas sašķelšanās 1916. gadā avīze "Juslice" kļuva par mazākuma orgānu, kas ieņēma socialšovinistisku poziciju; iznāca līdz 1925. gadam.

1902. un 1903. gadā avīzes „Justice" tipogrāfijā tika iespiesta ļeņiniskā „Iskra".

PAR A.BOGDANOVU

Redakcija saņēmusi 13 “kreiso boļševiku" parakstītu vēstuli ar uzrakstu "Tiflisa-Kaukazija", kurā pieprasīts sniegt paskaidrojumus par redakcijas izturēšanos pret A. Bogdanova līdzdarbību. Vēstules autori nosauc sevi par "grupas "Vperjod" idejiskiem piekritējiem", un viņu tonis ir acīm redzami un noteikti naidīgs mūsu avīzei.

Neraugoties uz to, mēs uzskatām par vajadzīgu reiz par visām reizēm ar viņiem izskaidroties.

Kāpēc kļuva neiespējama A. Bogdanova līdzdarbība strādnieku avīzēs un žurnālos, kuru viedoklis ir konsekventi marksistisks? — Tāpēc, ka A. Bogdanovs nav marksists.

Vēstules autori, iedami pa celiņu, ko viņiem parādījis pats Bogdanovs savā likvidatoru avīzei rakstītajā vēstulē, meklē izskaidrojumu A. Bogdanova nozušanai no mūsu avīžu slejām kaut kādās personīgās attiecībās, atsevišķu personu ļaunos nolūkos utt. Viss tas ir vieni vienīgi nieki, kas nav ne iztirzāšanas, ne izskaidrošanas vērti. Lieta ir daudz vienkāršāka un skaidrāka.

Ja vēstules autori interesētos nevis par "personībām", bet par marksistu organizatorisko un idejisko attiecību vēsturi, viņi zinātu, ka jau 1909. gada maijā boļševiku pilntiesīga sapulce pēc sīkas un ilgstošas iepriekšējas diskusijas atteicās no atbildības par A. Bogdanova literāri politisko darbību*. Ja vēstules autori mazāk nozīmes piešķirtu mietpilsoniskām tenkām un pļāpāšanai, bet vairāk rēķinātos ar idejisko cīņu marksistu vidū, tad viņi zinātu, ka A. Bogdanovs savās grāmatās radījis zināmu sociāli filozofisku sistēmu un ka pret šo sistēmu kā nemarksistisku un pretmarksistisku sistēmu izteikušies visi marksisti bez frakciju izšķirības. Visi, kas interesējas par marksisma un strādnieku kustības vēsturi Krievijā, zina, bet, kas nezina, tam vajag pamācīties, palasīt un uzzināt, ka aiz jautājuma par A. Bogdanova līdzdarbību strādnieku avīzē atrodas daudz būtiskāks, principiālāks jautājums par attiecībām starp Marksa filozofiju un A. Bogdanova mācību. Šis jautājums iztirzāts, izskatīts, sīki izskaidrots grāmatās, brošūrās, rakstos. Politiskais viedoklis par viena vai otra literātā līdzdarbību strādnieku presē ir tāds, ka par šo līdzdarbību jāspriež nevis no zināma autora stila, asprātības, popularizētāja talanta viedokļa, bet no viņa virziena viedokļa visumā, no tā viedokļa, ko viņš ar savu mācību nes strādnieku masās. Marksisti ir pārliecināti, ka kopsumā A. Bogdanova literārā darbība ir mēģinājumi iepotēt proletariāta npziņai izskaistinātus buržuāzisko filozofu ideālistiskos priekšstatus.

Ja kāds domā, ka tas iā nav, ka strīdā par marksisma filozofiskajiem pamatiem taisnība nav vis Pļehanovam, nav vis Iļjinam**, bet Bogdanovam, tad tam arī Jānāk klajā ar Bogdanova sistēmas aizstāvēšanu, bet nevis ar norādījumu uz to, ka vienam vai otram Bogdanova populārām rakstam būtu viela strādnieku avīzes slejās. Bet mēs nezinām, ka marksistu vidū būtu Bogdanova sistēmas aizstāvji. Pret viņa mācību uzstājušies ne vien viņa "frakcionarie" pretinieki, bet arī tie, kas kopā ar viņu darbojušies politiskajā grupā.

Tā ir ar Bogdanovu. Viņa mēģinājumus "grozīt" un "palabot" marksismu marksisti ir iztirzājuši un atzinuši par svešiem mūslaiku strādnieku kustības garam. Tās grupas, ar kurām viņš strādāja, atteikušās no atbildības par viņa literaro un katru citu darbību. Pēc tā var izturēties pret Bogdanovu, kā patīk, bet prasīt viņam vietu, strādnieku preses slejās, kura aicināta izplatīt marksisma ābeci, nozīmē nesaprast ne marksismu, ne Bogdanova mācību, ne strādnieku masu marksistiskās izglītošanas uzdevumus.

Šajā strādnieku masu izglītošanas darbā, kam kalpo mūsu avīze, mums ar Bogdanovu nav pa ceļam, jo mēs un viņš dažādi saprotam šo izglītošanu. Lūk, kur lietas būtība, ko savtīgi aptumšo mājieni par personīgām attiecībām. Tiem strādniekiem, kam dārgs viņu avīzes virziens, jāatmet kā netīri mēsli visi šie mēģinājumi attēlot lietu kā vienu vai otru literātu "personīgas" nesaskaņas, tiem jātiek skaidrībā jautājumā par Bogdanova mācības raksturu. Un, kad viņi sāks izprast to, viņi ātri nonāks pie tā secinājuma, pie kāda esam nonākuši arī mēs: viena lieta ir marksisms, bet pavisam cita lieta ir Bogdanova mācība. Bet strādnieku avīzei jāattīra proletariāta apziņa no buržuāziski ideālistiskajiem piemaisījumiem un nevis jāsniedz savās slejās šis nebaudāmais maisījums.

Tomēr "Pravda" ir iespiedusi vairākus A. Bogdanova rakstus, — tā mums sacīs. Jā, ir iespiedusi.

Bet tā, kā tagad visiem kļuvis skaidrs, bija tikai kļūda, neizbēgama tādā jaunā darbā kā pirmās strādnieku avīzes izveidošana Krievijā. Biedri, kas vadīja šo darbu, cerēja, ka populārajos rakstos, kurus Bogdanovs iesniedza avīzei, marksistiskās ābeces propaganda nobīdīs otrajā vietā Bog- danova mācības speciālās īpašības. Izrādījās, kā jau varēja gaidīt, ka tā tas nav. Pēc pirmajiem rakstiem — vairāk vai mazāk neitrāliem — tika saņemts Bogdanova raksts, ar kuru viņš acīm redzami mēģināja pārvērst strādnieku avīzi nevis par marksisma, bet par sava empiriomonisma propagandas ieroci. Šim savam rakstam A. Bogdanovs, kā redzams, piešķīra tik lielu nozīmi, ka pēc tā, t. i., kopš 1913. g. pavasara, nekādus rakstus vairs nesūtīja.

Tad jautājums par līdzdarbību izvirzījās redakcijas priekšā principiāli, un tas tika izlemts lasītājiem zināmā nozīmē.

Tagad daži vārdi par grupu "Vperjod". Tā mūsu avīze bija nosaukta par "avanturistisku".

Vēstules autori, nemācēdami domāt politiski, bet gan mietpilsoniski, arī te ieraudzījuši kaut kādu mājienu uz grupas locekļu personībām. Tā tomēr atkal ir nejēdzība. Par "avanturistisku" marksisti sauc to grupu politiku, kuras nestāv uz zinātniskā sociālismā pamatiem, -— piemēram, anarhistu, teroristu narodņiku u. tml. Vperjodiešu novirzīšanos uz anarhosindikalisma pusi, viņu iecietīgo izturēšanos pret Lunačarska "dieva taisīšanu", Bogdanova ideālismu, St. Voļska teorētiski anarhistiskajam manierēm utt. neviens neuzdrošināsies apstrīdēt. Un, riktāl vperjodiešu politika noklīda uz anarhisma un sindikalisma pusi, tiktāl katrs marksists sauks to par avanturisma politiku.

Tas ir vienkārši fakts, ko apstiprinājis grupas "Vperjod" pilnīgais sabrukums. Tikko atdzima strādnieku kustība, šī grupa, sadiegta no nevienādiem elementiem, bez noteiktas politiskas līnijas, bez šķiru politikas un marksisma pamatu izpratnes, saira bez atlikuma.

Garām šīm grupām, garām "empiriomonistiem", "dieva taisītājiem", "anarhistiem" utt. strādnieku kustība ies zem marksisma karoga.

"Putj Pravdi“, 21. nr. 1914. g. 25. februārī.

Iespiests pēc avīzes "Putj Pravdi“ teksta.

_________________________

* Ļeņins domā avīzes "Proļetarij" ("Proletārietis") paplašinātās redakcijas apspriedi, kas notika Parizē 1909. gadā no 8. līdz 17. (no 21. līdz 30.) jūnijam. Apspriedē piedalījās Boļševiku Centra (ko ievēlēja KSDSP V (Londonas) kongresa boļševiku frakcija 1907. gadā) 9 locekļi ar Ļeņinu priekšgalā un Pēterburgas, Maskavas apgabala un Uralu organizāciju pārstāvji.

Apspriedi sasauca, lai iztirzātu otzovistu un ultimalistu izturēšanos.

Apspriede iztirzāja jautājumus: 1) par otzovismu un ultimatismu; 2) par dieva taisīšanas tendencēm sociāldemokrātu vidū; 3) par attiecībām pret darbību Domē līdzās citām partijas darba nozarēm; 4) boļševiku uzdevumi partijā; 5) par partijas skolu, kas tiek ierīkota ārzemēs (Kapri salā); 6) par aģitāciju no partijas nodalīla boļševiku kongresa vai boļševiku konferences sasaukšanas labā; 7) par b. Maksimova atšķelšanos; un citus jautājumus.

Apspriede noritēja Ļeņina vadībā. Ļeņins teica runas visos galvenajos darba kārtības jautājumos. Ultimatismu un otzovismu apspriedē pārstāvēja un aizstāvēja A. Bogdanovs (Maksimovs) un V. Šancers (Marats). Divkosīga bija Kameņeva, Zinovjeva, Rikova un Tomska nostāja.

Apspriede nosodīja otzovismu un ultimatismu kā "otrādi apgrieztu likvidatorismu". Otzovistu noorganizēto "partijas" skolu Kapri salā apspriede atzina par "jaunās frakcijas centru, kura atšķeļas no boļševikiem". A. Bogdanovs atteicās pakļauties avīzes "Proļetarij" paplašinātās redakcijas lēmumiem un tika izslēgts no boļševiku organizācijas.

Apspriede nosodīja arī dieva taisīšanu un nolēma enerģiski cīnīties pret to, atmaskojot tās antimarksistisko raksturu.

** lļjins — V. I. Ļeņina pseidonims. Ar Vl. Iļjina pseidonimu 1909. gadā nāca klajā Ļeņina grāmata "Materiālisms un empiriokriticisms. Kritiskas piezīmes par kādu reakcionāru filozofiju".

***

«DARBA BALSS» e-grāmatu izdevniecība

№ 231, Rīga, 2016

***

Content

Bebelis-Kvelčs-Bogdanovs. (1913-1914)

AUGUSTS BEBELIS

HARIJS KVELČS

PAR A.BOGDANOVU