Par Eiropas Savienoto Valstu Lozungu (1915-1916)

Ļeņins

PAR EIROPAS SAVIENOTO VALSTU LOZUNGU (1915)

IMPERIALISMS UN SOCIALISMA SAŠĶELŠANĀS (1916)

KULTURĀLIE EIROPIEŠI UN MEŽONĪGIE AZIATI (1913)

PAR EIROPAS SAVIENOTO VALSTU LOZUNGU

Avīzes "Social-Demokrat" 40. nr-ā mēs ziņojām, ka mūsu partijas ārzemju sekciju Konference nolēmusi atlikt jautājumu par lozungu "Eiropas Savienotās Valstis” līdz jautājuma ekonomiskās puses apspriešanai presē.

Diskusija par šo jautājumu mūsu konferencē guva vienpusīgi politisku raksturu. Pa daļai tas varbūt bija tāpēc, ka Centrālās Komitejas manifestā šis lozungs tieši formulēts kā politisks (tur sacīts — "tuvākais politiskais lozungs..."), pie kam ne tikai izvirzītas republikāniskās Eiropas Savienotās Valstis, bet arī speciāli pasvītrots, ka "bez Vācijas, Austrijas un Krievijas monarchijas revolucionārās nogāšanas" šis lozungs ir absurds un melīgs.

Celt iebildumus pret tādu jautājuma nostādni šā lozunga politiskā novērtējuma robežās, -— piemēram, no tā viedokļa, ka tas aizēno vai vājina u. tml. sociālistiskās revolūcijas lozungu, ir pilnīgi nepareizi. Politiski pārveidojumi patiesi demokrātiskā virzienā un jo vairāk politiskas revolūcijas nekādā gadījumā, nekad un nekādos apstākļos nevar ne aizēnot, ne vājināt sociālistiskās revolūcijas lozungu. Gluži otrādi, tie vienmēr to tuvina, paplašina tās bāzi, ievelk sociālistiskajā cīņā jaunus sīkburžuazijas un pusproletarisko masu slāņus. Bet, no otras puses, politiskas revolūcijas ir nenovēršamas sociālistiskās revolūcijas gaitā, kuru nevar uzskatīt par vienreizēju aktu, bet kura jāuzskata par vētrainu politisku un ekonomisku satricinājumu, visasākās šķiru cīņas, pilsoņu kara, revolūciju, un kontrrevolūciju laikmetu.

Bet, ja republikānisku Eiropas Savienoto Valstu lozungs, kas izvirzīts sakarā ar triju reakcionārāko Eiropas monarchiju, ar Krievijas monarchiju priekšgalā, revolucionāru gāšanu, ir pilnīgi nevainojams kā polilisks lozungs, tad paliek vel ļoti svarīgais jautājums par šā lozunga ekonomisko saturu un nozīmi. No imperiālismā ekonomisko apstākļu viedokļa, t. i., no "attīstīto" un "civilizēto" koloniālo lielvalstu kapitala eksporta un pasaules sadalīšanas viedokļa, Eiropas Savienotās Valstis, pastāvot kapitālismam, ir vai nu neiespējamas, vai reakcionāras.

Kapitāls ir kļuvis internacionāls un monopolistisks. Pasaule sadalīta saujiņas lielvalstu starpā, t. i., to lielvalstu, kas guvušas labākus panākumus lielajā nāciju aplaupīšanā un apspiešanā. Četrām Eiropas lielvalstīm: Anglijai, Francijai, Krievijai un Vācijai ar 250—300 miljoniem iedzīvotāju, ar platību ap 7 milj. kv. kilometru, pieder kolonijas ar gandrīz pusmiljardu (494,5 milj.) iedzīvotāju, ar 64,6 milj. kv. km platību, t. i., gandrīz puse zemeslodes (133 milj. kv. km bez polārā apgabala). Pievienojiet tam trīs Āzijas valstis: Ķinu, Turciju, Persiju, kuras tagad plosa gabalos laupītāji, kuri ved "atbrīvošanas" karu, proti: Japana, Krievija, Anglija un Francija. Šais trijās Āzijas valstis, kuras var nosaukt par puskolonijām (īstenībā tās tagad par 9/10 ir kolonijas), ir 360 milj. iedzīvotāju un 14,5 milj. kv. km platības (t. i., gandrīz ½ a reizes vairāk par visas Eiropas platību).

Tālāk, Anglija, Francija un Vācija ir ieguldījušas ārzemēs ne mazāk kā 70 miljardu rubļu kapitala. Lai saņemtu "likumīgo" ienākumiņu no šās patīkamās sumas, — ienākumiņu pāri par trīs miljardiem rubļu ik gadus — tam kalpo miljonāru nacionālās komitejas, kuras tiek sauktas par valdībām, kuras apgādātas ar karaspēku un kara floti, kuras "novieto" kolonijās un puskolonijās "miljarda kunga" dēliņus un brālīšus kā vicekaraļus, konsulus, sūtņus, visāda veida ierēdņus, garīdzniekus un citādus izsūcējus.

Tā kapitālisma visaugstākās attīstības laikmetā ir organizēta ap miljarda zemeslodes iedzīvotāju aplaupīšana, ko izdara saujiņa lielvalstu. Un kapitālisma apstākļos citāda organizācija nav iespējama. Atteikties no kolonijām, no "iespaida sfērām", no kapitala eksporta? Par to domāt nozīmē noslīdēt līdz pātarnieka līmenim, kurš katru svētdienu sludina bagātajiem kristiānismā diženumu un ieteic dāvāt nabagiem... nu, ja ne dažus miljardus, tad dažus simtus rubļu ik gadus.

Eiropas Savienotās Valstis, pastāvot kapitālismam, ir tas pats, kas vienošanās par koloniju sadalīšanu. Bet kapilalisma apstākļos nav iespējams cits sadalīšanas pamats, rils princips kā vienīgi spēks. Miljardieris nevar sadalīt kapitālistiskas zemes "nacionālo ienākumu" sev un kādam citam citādi kā proporcijā: "pēc kapitala" (un turklāt vēl ar papildinājumu, lai lielākais kapitāls saņemtu vairāk, liekā tam pienākas). Kapitālisms ir ražošanas līdzekļu privātīpašums un ražošanas anarchija. Uz tādas bāzes sludināt "taisnīgu" ienākuma sadalīšanu ir prudonisms, sīkpilsoņa un filistra stulbums. Nevar dalīt citādi kā "pēc spēka". Bet spēks mainās ar ekonomiskās attīstības gailu. Pēc 1871. gada Vācija kļuva spēcīgāka reizes 3—4 ātrāk nekā Anglija un Francija. Japana — reizes 10 ātrāk nekā Krievija. Lai pārbaudītu kapitālistiskās valsts patieso spēku, nav un nevar būt cita līdzekļa kā vienīgi karš. Karš nav pretrunā ar privātīpašuma pamatiem, bet ir tieša un neizbēgama šo pamatu attīstība. Kapitālisma apstākļos nav iespējama atsevišķu saimniecību un atsevišķu valstu ekonomiskās attīstības vienmērīga augšana. Kapitālisma apstākļos nav iespējami cili līdzekļi, lai laiku pa laikam atjaunotu izjaukto līdzsvaru, kā krizes rūpniecībā, kari politikā.

Protams, ir iespējamas pagaidu vienošanās starp kapitālistiem un starp lielvalstīm. Šajā nozīmē iespējamas arī Eiropas Savienotās Valstis kā Eiropas kapitālistu vienošanās... par ko? Tikai par to, kā kopīgi apspiest sociālismu Eiropā, kopīgi apsargāt salaupītās kolonijas pret Japanu un Ameriku, kuras ar tagadējo koloniju sadalījumu galīgi aizvainotas un kuras pēdējā pusgadsimtā kļuvušas spēcīgākas neizmērojami ātrāk nekā atpalikusī, monarehistiskā, no vecuma trūdēt sākusī Eiropa. Salīdzinot ar Amerikas Savienotajām Valstīm, Eiropa visumā nozīmē ekonomisku stagnāciju. Uz tagadējā ekonomiskā pamata, t. i., kapitālisma apstākļos, Eiropas Savienotās Valstis nozīmētu reakcijas organizēšanu Amerikas ātrākās attīstības aizkavēšanai. Tie laiki, kad demokrātijās lieta un sociālismā lieta bija saistīta tikai ar Eiropu, ir pagājuši uz neatgriešanos.

Pasaules (bet ne Eiropas) Savienotās Valstis ir tā naciju apvienības un brīvības valstiskā forma, kuru mēs saista ar sociālismu, — kamēr komunisma pilnīga uzvara nebūs novedusi pie jebkuras, tai skaitā arī demokrātiskās vālsts galīgas izzušanas. Kā patstāvīgs lozungs pasaules Savienoto Valstu lozungs tomēr nez vai būtu pareizs, pirmkārt, tāpēc, ka tas saplūst ar sociālismu; otrkārt, tāpēc, ka tas varētu radīt nepareizu interpretāciju par sociālismā uzvaras neiespēju vienā zemē un par tādas zemes attiecībām pret pārējām.

Ekonomiskās un politiskās attīstības nevienmērība ir neapstrīdams kapitālisma likums. No tā jāsecina, ka iespējama sociālismā uzvara pirmajā sākumā nedaudzās vai pat vienā atsevišķi ņemtā kapitālistiskā zemē. Šās zemes uzvarējušais proletariāts, ekspropriējis kapitālistus un noorganizējis savā zemē sociālistisku ražošanu, nostātos pret pārējo, kapitālistisko pasauli, saistot pie sevis citu zemju apspiestās šķiras, rosinot tajās sacelšanos pret kapitālistiem, uzstājoties nepieciešamības gadījumā pat ar militāru spēku pret ekspluatētāju šķirām un viņu valstīm. Politiskā forma sabiedrībai, kurā uzvar proletariāts, gāžot buržuāziju, būs demokrātiskā republika, kas arvien vairāk centralizēs attiecīgās nācijās vai attiecīgo nāciju proletariata spēkus cīņā pret valstīm, kuras vēl nav pārgājušas uz sociālismu. Bez apspiestās šķiras, proletariāta, diktatūras nav iespējama šķiru iznīcināšana. Bez vairāk vai mazāk ilgas, sīvas sociālistisko republiku cīņas pret atpalikušām valstīm nav iespējama brīva nāciju apvienošanās sociālismā.

Lūk, aiz kādiem apsvērumiem jautājuma daudzkārtējas apspriešanas rezultātā KSDSP ārzemju sekciju Konferencē un pēc konferences CO redakcija nāca pie secinājuma, ka Eiropas Savienoto Valstu lozungs ir nepareizs.

„Social-Demokrat", 44. nr., 1915. g. 23. augustā

***

PAR EIROPAS SAVIENOTO VALSTU LOZUNGU

AVĪZES "SOCIĀL DEMOKRĀT" REDAKCIJAS PIEZĪME PIE KSDSP CK MANIFESTA PAR KARU

Prasība pēc Eiropas Savienotajām Valstīm, kā to izvirzījis CK manifests — pievienodams tai aicinājumu gāzt Krievijas, Austrijas, Vācijas monarchiju — atšķiras no pacifistiskās šā lozunga interpretācijās, ko dod Kautskis un citi.

Mūsu partijas Centrālā Orgānā "Social-Demokrat" 44. nr-ā ievietots redakcijas raksts, kurā pierādīta "Eiropas Savienoto Valstu" lozunga ekonomiskā nepareizība*. Vai nu tā ir kapitālisma apstākļos nerealizējama prasība, kas paredz plānveidīgu pasaules saimniecības iekārtojumu, sadalot kolonijas, iespaida sfēras u. t. jpr. starp atsevišķām zemēm. Vai ari tas ir reakcionārs lozungs, kas nozīmē Eiropas lielvalstu pagaidu savienību, lai sekmīgāk apspiestu kolonijas un aplaupītu Japanu un Ameriku, kuras attīstās straujāk.

Sarakstīts 1915. g. augusta beigās

Iespiests 1915. gadā brošūrā "Sociālisms un karš", Ženevā

______________________

V.I. Ļeņins, Raksti., 21 sējums., 1950 g.

IMPERIALISMS UN SOCIALISMA SAŠĶELŠANĀS

Vai ir sakars starp imperiālismu un to drausmīgi riebīgo uzvaru, ko oportunisms (socialšovinisma veidā) guvis pār strādnieku kustību Eiropā?

Tas ir mūslaiku sociālismā pamatjautājums. Un pēc tam, kad mēs savā partijas literatūrā esam pilnīgi konstatējuši, pirmkārt, mūsu laikmeta un pašreizējā kara imperiālistisko raksturu; otrkārt, socialšovinisma nesaraujamo vēsturisko sakaru ar oportunismu, kā arī viņu vienādo idejiski politisko saturu, var un vajag sākt šā pamatjautājuma iztirzāšanu.

Jāsāk ar iespējami precīzāku un pilnīgāku imperiālismā definējumu. Imperiālisms ir kapitālisma īpaša vēsturiska stadija. Šī īpatnība ir trejāda: imperiālisms ir (1) — monopolistiskais kapitālisms; (2) — parazītiskais jeb trūdošais kapitālisms; (3) — mirstošais kapitālisms. Brīvās konkurences aizstāšana ar monopolu ir imperiālismā dziļākā ekonomiskā pazīme, tā būtība. Monopolisms izpaužas 5 galvenajos veidos: 1) karteļi, sindikāti un tresti; ražošanas koncentrācijā sasniegusi tādu pakāpi, ka radījusi šīs kapitālistu monopolistiskās savienības; 2) lielo banku monopolstāvoklis: 3—5 milzīgas bankas rīko visu Amerikas, Francijas, Vācijas ekonomisko dzīvi; 3) tresti un finanču oligarchija sagrābuši izejvielu avotus (finanču kapitāls ir monopolistisks rūpniecības kapitāls, kas saplūdis ar banku kapitālu); 4) starptautiskie karteļi sākoši sadalīt pasauli (ekonomiski). Tādu starptautisku karteļu, kam pieder viss pasaules tirgus un kas to "mīļīgi" sadala, — iekām karš to nav pārdalījis, — var saskaitīt jau vairāk nekā simtu! Kapitala eksports kā sevišķi raksturīga parādība atšķirībā no preču eksporta nemonopolistiskā kapitālisma apstākļos ir ciešā sakarā ar pasaules ekonomisko un politiski teritoriālo sadalīšanu. 5) Pasaules teritoriālā sadalīšana (koloniju sadalīšana) beigusies.

Imperiālisms kā Amerikas un Eiropas un pēc tam arī Āzijas kapitālisma augstākā stadija pilnīgi izveidojās ap 1898.—1914. g. Spaņu-amerikaņu (1898.), angļu-buru (1899.—1902.), krievu-japaņu (1904. un 1905.) karš un 1900. gada ekonomiskā krize Eiropā — lūk, jaunā pasaules vēstures laikmeta galvenās vēsturiskās ceļa zīmes.

Ka imperiālisms ir parazitisks jeb trūdošs kapitālisms, tas izpaužas vispirms trūdēšanas tendencē, kas raksturo ikvienu monopolu, pastāvot ražošanas līdzekļu privātīpašumam. Starpība starp republikāniski demokrātisko un monarchistiski reakcionāro imperiālistisko buržuāziju izzūd tieši tāpēc, ka tiklab viena, kā arī otra trūd, dzīvas būdamas (kas nebūt nenovērš pārsteidzoši ātro kapitālisma attīstību atsevišķās rūpniecības nozarēs, atsevišķās zemēs, atsevišķos periodos). Otrkārt, kapitālisma trūdēšana izpaužas tajā apstāklī, ka rodas milzīgs rantjē slānis, kapitālistu slānis, kuri pārtiek no "kuponu griešanas". Četrās attīstītajās imperiālistiskajās zemēs, Anglijā, Ziemeļamerikā, Francijā un Vācijā, vērtspapīros ieguldītais kapitāls ir 100—150 miljardi franku, kas nozīmē vismaz 5—8 miljardi lielu gada ienākumu katrā zemē. Treškārt, kapitala izvedums ir parazitisms kvadrātā. Ceturtkārt, "finanču kapitāls tiecas pēc kundzības, bet nevis pēc brīvības". Politiskā reakcija uz visas līnijas — imperiālismā īpašība. Pērkamība, uzpirkšana milzīgos apmēros, visu veidu panama. Piektkārt, apspiesto nāciju ekspluatācija, kas nesaraujami saistīta ar aneksijām, un it īpaši tas, ka saujiņa "lielo" valstu, ekspluatēdama kolonijas, arvien vairāk pārvērš "civilizēto" pasauli par parazitu uz simtiem miljoniem lielo necivilizēto tautu miesas. Romiešu proletārietis dzīvoja uz sabiedrības rēķina. Tagadējā sabiedrība dzīvo uz mūslaiku proletārieša rēķina. Markss sevišķi uzsvēra(1) šo dziļo Sismondi piezīmi. Imperiālisms stāvokli mazliet groza. Imperiālistisko lielvalstu proletariāta privileģētais starpslānis dzīvo pa daļai uz simtiem miljoniem lielo necivilizēto tautu rēķina.

Ir saprotams, kāpēc imperiālisms ir mirstošs kapitālisms, pārejas kapitālisms uz sociālismu: monopols, kas izaug no kapitālisma, jau ir kapitālisma miršana, sākums tā pārejai sociālismā. Tas, ka imperiālisms kolosoli sabiedrisko darbu (tas, ko apoloģēti — buržuāziskie ekonomisti — sauc par "savīšanos"), nozīmē to pašu.

Izvirzīdami šo imperiālismā definējumu, mēs nonākam pilnīgā pretrunā ar K. Kautski, kas atsakās saskatīt imperiālismā "kapitālisma fāzi" un definē imperiālismu kā politiku, kurai finanču kapitāls "dod priekšroku", kā "rūpniecisko" zemju tieksmi anektēt "agrarās" zemes*. Šis Kautska definējums teorētiski ir caur un cauri viltots. Imperiālismā īpatnība ir tieši ne jau rūpniecības, bet finanču kapitala kundzība, tiekšanās anektēt ne jau tikai agrarās, bet visādas zemes. Kautskis atrauj imperiālismā politiku no tā ekonomikas, atrauj monopolismu politikā no monopolisma ekonomikā, lai notīrītu ceļu savam vulgārajam buržuāziskajam reformismam, tādam kā "atbruņošanās", "ultraimperialisms" un tamlīdzīgas blēņas. Šī teorētiskā viltojuma jēga un nozīme visnotaļ nonāk pie tā, lai notušētu visdziļākās imperiālismā pretrunas un tādējādi attaisnotu teoriju par "vienību" ar imperiālismā apoloģētiem, atklātiem socialšovinistiem un oportunistiem.

_________________

* „Imperiālisms ir augsti attīstīta rūpniecības kapitālisma produkts. Tā saturs — ikvienas rūpnieciskas kapitālistiskas nācijās tieksme pakļaut un pievienot sev arvien vairāk un vairāk agram apgabalu neatkarīgi no tā, kādas nācijās tos apdzīvo" (Kautskis žurnālā "Neue Zeit", 1914. 11. IX).

Pie šīs Kautska aiziešanas no marksisma mēs esam jau pietiekami pakavējušies gan avīzē "Social-Demokrat", gan žurnālā "Kommuņist"(2). Mūsu Krievijas kautskieši, "okisti" ar Akselrodu un Spektatoru priekšgalā, neizslēdzot Martovu un ievērojamā mērā Trocki, — atzinuši par labāku klusēt jautājumā par kautskismu kā par virzienu. Viņi ir baidījušies aizstāvēt to, ko Kautskis rakstīja kara laikā, izlaipodamies vai nu ar vienkāršu Kautska lielīšanu (Akselrods savā vācu valodā sarakstītajā brošūrā, ko OK apsolīja iespiest krievu valodā), vai arī (Spektators) ar Kautska privātām vēstulēm, kur viņš apgalvo, ka piederot pie opozīcijas, un jezuitiski mēģina padarīt par nulli savus šovinistiskos paziņojumus.

Aizrādīsim, ka Kautskis savā imperiālismā "izpratnē", — kas pilnīgi līdzinās tā izpušķošanai, — iet atpakaļ, ne tikai salīdzinot ar Hilferdinga "Finanču kapitālu" (lai arī cik centīgi pats Hilferdings šobrīd aizstāvētu Kautski un "vienību" ar socialšovinistiem!), bet arī salīdzinot ar socialliberali Dž. A. Hobsonu. Šis angļu ekonomists, kam nav itin nekādu pretenziju uz marksista vārdu, savā 1902. gada darbā* daudz dziļāk definē imperiālismu un atsedz tā pretrunas. Lūk, ko rakstīja šis autors (kura darbā var atrast gandrīz visas Kautska pacifistiskās un „samierinošās" vulgaritātes) sakarā ar sevišķi svarīgo jautājumu par imperiālismā parazitismu:

Divējāda veida apstākļi pēc Hobsona domām ir novājinājuši veco impēriju spēku: 1) “ekonomiskais parazītisms" un 2) karaspēka sastādīšana no atkarīgām tautām. "Pirmais apstāklis ir ekonomiskā parazitisma paraža, saskaņā ar ko valdošā valsts izmanto savas provinces, kolonijas un atkarīgās zemes savas valdošās šķiras bagātību vairošanai un savu zemāko šķiru uzpirkšanai, lai tās paliktu mierīgas". Par otro apstākli Hobsons raksta:

"Viens no visdīvainākajiem imperiālismā akluma simptomiem" (socialliberaļa Hobsona mutē šīs dziesmiņas par imperiālistu "aklumu" piederas daudz labāk nekā "marksistam" Kautskim) "ir tā bezrūpība, ar kādu Lielbritānijā, Francija un citas imperiālistiskās nācijās stājas uz šā ceļa. Lielbritānijā ir aizgājusi tālāk par visām. Lielāko daļu no tām kaujām, ar kurām mēs iekarojām savu Indijas impēriju, izcīnīja mūsu karapulki, kas bija sastādīti no iezemiešiem; Indijā, tāpat kā pēdējā laikā arī Ēģiptē, lielas pastāvīgas armijas atrodas britu vadībā; gandrīz visus karus, kas saistīti ar Āfrikas pakļaušanu mums, izņemot tās dienvidu daļu, mums izcīnījuši iezemieši".

________________

* J. A. Hobson. "Imperiālism", London, 1902 (Dž. A. Hobsons. "Imperiālisms", Londonā, 1902. Red.).

Ķinas sadalīšanas perspektīva modina Hobsonā šādu ekonomisku novērtējumu: "Rietumeiropas lielākā daļa tad varētu iegūt tādu izskatu un raksturu, kāds tagad piemīt šo zemju daļām,: Anglijas dienvidiem, Rivjerai, tūristu visvairāk apmeklētām un bagātnieku apdzīvotam vietām Itālijā un Šveicē, proti: maza bagātu aristokrātu saujiņa, kuri saņem dividendes un pensijas no tālajiem Austrumiem, ar nedaudz ievērojamāku grupu profesionālo kalpotāju un tirgotāju un ar lielāku skaitu mājkalpotāju un strādnieku transporta rūpniecībā un rūpniecībā, kas nodarbojas ar fabrikātu galīgu apdari. Bet galvenās rūpniecības nozares pazustu, un pārtikas produktu masas, pusfabrikātu masas ieplūstu kā nodevas no Āzijas un no Āfrikas". "Lūk, kādas iespējas mums paver plašāka rietumu valstu savienība, Eiropas lielvalstu federācijā: tā ne tikai nevirzītu uz priekšu vispasaules civilizāciju, bet varētu nozīmēt milzīgas rietumu parazītisma briesmas: izdalīt grupu attīstīto rūpniecības nāciju, kuru augstākās šķiras saņem milzīgas nodevas no Āzijas un no Āfrikas un ar šo nodevu palīdzību uztur lielas pieradinātas kalpotāju un kalpu masas, kuras vairs nav nodarbinātas zemkopības un rūpniecības produktu masveida ražošanā, bet personīgā apkalpošanā vai mazāk svarīgos rūpniecības darbos jaunās finanču aristokrātijas kontrolē. Lai tie, kuri gatavi atkratīties no tādas teorijas" (vajadzēja teikt: perspektīvas) "kā no tādas, kas nepelna aplūkošanu, iedziļinās mūslaiku dienvidu Anglijas to apvidu ekonomiskos un sociālos apstākļos, kuri jau novesti tādā stāvoklī. Lai viņi padomā, cik milzīgi plaši šī sistēma varētu izplesties, ja Ķina tiktu pakļauta līdzīgu financistu grupu, "kapitala novietotāju" (rantjē), viņu politisko un tirdznieciski rūpniecisko kalpotāju ekonomiskai kontrolei, kuri izsūknētu pelņu no lielākā potenciālā rezervuārā, kādu pasaule jebkad pazinusi, lai patērētu šo pelņu Eiropā. Saprotams, situācijā pārāk sarežģīta, pasaules spēku spēle pārāk grūti aprēķināma, lai padarītu loti iespējamu šo vai ikvienu citu nākotnes iztulkošanu tikai vienā virzienā. Bet tās ietekmes, kuras pašreiz parvalda Rietumeiropas imperiālismu, uz to pusi virzās, un, ja tās nesastaps pretdarbību, ja tās netiks novadītas uz citu pusi, tās darbosies tieši procesa tāda noslēguma virzienā".

Socialliberalis Hobsons neredz, ka šādu "pretdarbību" var izrādīt tikai revolucionārais proletariāts un tikai sociālās revolūcijas veidā. Tāpēc jau viņš arī ir socialliberalis! Bet viņš jau 1902. gadā teicami ir apskatījis jautājumu gan par "Eiropas Savienoto Valstu" nozīmi (kautskieša Trocka zināšanai!), gan par visa tā nozīmi, ko notušē dažādu zemju liekulīgie kautskieši, proti: ka oportunisti (socialšovinisti) strādā kopā ar imperiālistisko buržuāziju tieši tādā virzienā, lai radītu imperiālistisku Eiropu uz Āzijas un Āfrikas pleciem, ka oportunisti objektivi ir sīkburžuazijas un dažu strādnieku šķiras slāņu daļa, kas uzpirkta par imperiālistiskās virspeļņas līdzekļiem un kas pārvērsta par kapitālisma sargsuņiem, par strādnieku kustības sagandētājiem.

Uz šo ekonomisko visdziļāko tieši imperiālistiskās buržuazijas sakaru ar oportunismu, kas šobrīd (vai uz ilgu laiku?) uzvarējis strādnieku kustību, mēs esam norādījuši ne vienreiz vien, ne tikai rakstos, bet arī mūsu partijas rezolūcijās. No tā mēs starp citu secinājām, ka šķelšanās ar socialšovinismu ir neizbēgama. Mūsu kautskieši atzina par labāku jautājumu noklusēt! Martovs, piem., vēl savos referātos laida darbā sofismu, kas avīzē „Izvestija Zagraņičnogo Sekretariāta OK“(3) (4. nr-ā 1916. g. 10. aprilī) izteikts šādā veidā:

— ... „Revolucionārās sociāldemokrātijas stāvoklis būtu ļoti slikts, pat bezcerīgs, ja strādnieku grupas, kas pēc garīgās attīstības visvairāk tuvojušās "inteliģencei" un kas visvairāk kvalificētas, fatali aizietu no revolucionārās sociāldemokrātijas pie oportunisma"...

Ar muļķīgā vārdiņa "fatali" un ar zināmas "krāpšanas" palīdzību noklusēts tas fakts, ka zināmi strādnieku starpslāņi aizgājuši pie oportunisma un pie imperiālistiskās buržuāzijas! Bet OK sofistiem jau tikai vajag noklusēt šo faktu! Viņi tiek cauri ar to "kroņa optimismu", ar ko šobrīd dižojas gan kautskietis Hilferdings, gan daudzi citi: sak, objektivie apstākļi garantē proletariāta vienību un revolucionārā virziena uzvaru! sak, mēs esam "optimisti" attiecībā uz proletariātu!

Bet īstenībā, lūk, viņi, visi šie kautskieši, Hilferdings, okisti, Martovs un Ko, ir optimisti... attiecībā ūz oportunismu. Tā ir lietas būtība!

Proletariāts ir kapitālisma bērns — vispasaules kapitalisma, bet ne tikai Eiropas un ne tikai imperiālistiskā. Pasaules mērogā, 60 gadus agrāk vai 50 gadus vēlāk — no šī mēroga viedokļa tas ir atsevišķs jautājums — “proletariāts", protams, "būs" vienots un tajā "neizbēgami" uzvarēs revolucionarā sociāldemokrātijā. Ne jau par to ir runa, kautskiešu kgi, bet par to, ka jūs pašlaik imperiālistiskajās Eiropas zemēs sulainiski izturaties pret oportunistiem, kuri ir sveši proletariātam kā šķirai, kuri ir buržuāzijas kalpi, aģenti, tās ietekmes ieviesēji un no kuriem neatbrīvojusies strādnieku kustība būs buržuāziskā strādnieku kustība. Jūsu sludināšana par "vienību" ar oportunistiem, ar Leginiem un Dāvidiem, Pļechanoviem vai Čchenkeli un Potresoviem utt., objektīvi ir strādnieku verdzināšanai aizstāvēšana, kuru veic imperiālistiskā buržuāzijā caur saviem labākajiem aģentiem strādnieku kustībā. Revolucionārās sociāldemokrātijas uzvara pasaules mērogā ir absolūti neizbēgama, bet tā rit un ritēs, notiek un notiks tikai pret jums, tā būs uzvara pār jums.

Tās divas tendences, pat divas partijas mūslaiku strādnieku kustībā, kas tik acīm redzami nošķīrušās visā pasaulē 1914.—1916. g., izsekoja Engelss un Markss Anglijā vairākus qadu desmitus, apmēram no 1858. līdz 1892. gadam.

Ne Markss, ne Engelss nenodzīvoja līdz vispasaules kapitālisma imperiālistiskajam laikmetam, kas sākas ne agrāk kā 1898.—1900. gados. Bet Anglijas īpatnība jau kopš XIX gadsimta pirmās puses bija tā, ka Anglijā pastāvēja vismaz divas lielākās raksturīgās imperiālismā pazīmes: (1) milzīgi plašas kolonijas un (2) monopolpeļņa (monopolstāvokļa dēļ vispasaules tirgū). Abējādā ziņā Anglija tolaik bija izņēmums kapitālistisko zemju vidū, un Engelss ar Marksu, analizēdami šo izņēmumu, pilnīgi skaidri un noteikti norādīja uz tā sakaru ar oportunisma uzvaru (pagaidu uzvaru) Anglijas strādnieku kustībā.

Vēstulē Marksam 1858. g. 7. oktobrī Engelss rakstīja: "Anglijas proletariāts faktiski arvien vairāk un vairāk kļūst buržuāzisks, tā ka šī visburžuaziskākā no visām nācijām, kā redzams, galu galā stāvokli grib novest tiklāk lai blakus buržuāzijai būtu buržuāziskā aristokrātija un buržuāzisks proletariāts. Protams, no tādas nācijās viedokļa, kura ekspluatē visu pasauli, tas ir līdz zināmam mēram pamatoti"(4). Vēstulē Zorgem 1872. g. 21. septembri Engelss saka, ka Heilzs (Hales) sacēlis Internacionāles federālajā padomē milzīgu skandālu un izvedis cauri votumu, kurš nosoda Marksu par viņa vārdiem, ka "Anglijas strādnieku vadoņi ir pārdevušies". Markss raksta Zorgem 1874. g. 4. augustā: "Kas attiecas uz pilsētas strādniekiem šeit (Anglijā), tad jānožēlo, ka visa vadoņu banda nav iekļuvusi parlamentā. Tas būtu drošākais ceļš, kā atbrīvoties no šiem draņķiem" (5). Engelss vēstulē Marksam 1881. g. 11. augustā runā par "sliktākajām Anglijas tredjunijām, kas ļaujas, lai tās vada cilvēki, kurus buržuāzijā nopirkusi vai kuriem tā vismaz maksā" (6). Vēstulē Kautskim 1882. g. 12. septembrī Engelss rakstīja: "Jūs man vaicājat, ko domā Anglijas strādnieki par koloniju politiku? To pašu, ko viņi domā par politiku vispār. Šeit nav strādnieku partijas, ir tikai konservatīvie un liberālie radikāļi, bet strādnieki kopā ar viņiem pavisam mierīgi izmanto Anglijas koloniju monopolu un tās monopolu vispasaules tirgū" (7).

1889. g. 7. decembrī Engelss raksta Zorgem: ... "Visriebīgākais šeit (Anglijā) ir buržuāziskais "cienīgums" (respectability), kās pārgājis strādnieku miesā un asinīs... pat Toms Manns, ko es uzskatu par labāko no visiem, labprāt runā par to, ka viņš brokastošot kopā ar lordmēru. Ja ar to salīdzina frančus, tad redz, ko nozīmē revolūcija" (8). 1890. g. 19. apriļa vēstulē: "kustība (strādnieku šķiras kustība Anglijā) iet uz priekšu zem virsmas, pārņem arvien plašākus slāņus un turklāt lielāko tiesu viszemākās (Engelsa kursivs) masas vidū, kas līdz šim bija nekustīga, un nav vairs tālu tā diena, kad šī masa atradis pati sevi, kad viņai kļūs skaidrs, ka tieši viņa pati ir šī kolosālā kustīgā masa". 1891. gada 4. martā: "sairušās doku strādnieku arodbiedrības neveiksme, "vecās", konservatīvās tredjunijas, kas bagātas un tieši tāpēc bailīgas, paliek kaujas laukā vienas pašas" ... 1891. g. 14. septembrī: tredjuniju Ņukastles kongresā vecie junionisti, astoņstundu darba dienas pretinieki, ir uzvarēti, "un buržuāziskās avīzes atzīst, ka buržuāziskā strādnieku partija ir sakauta" (visur Engelsa kursivs)...(9)

Ka šīs Engelsa domas, kas tiek atkārtotas gadu desmitu laikā, viņš izteicis ari publiski, presē, to pierāda viņa priekšvārds "Strādnieku šķiras stāvokļa Anglijā" otrajam, 1892. gada (10) izdevumam. Tur tiek runāts par "aristokratiju strādnieku šķirā", par „strādnieku privileģēto mazakumu" pretstatā "plašajai strādnieku masai". Vienīgi tikai "mazajam, privileģētajam, apsargātajam" strādnieku šķiras "mazākumam" bija "ilgstošs labums" no Anglijas privileģētā stāvokļa 1848.—1868. g., "plašā masa labākajā gadījumā guva tikai īslaicīgu uzlabojumu"... "Līdz ar Anglijas rūpniecības monopola krachu angļu strādnieku šķira pazaudēs savu privileģēto stāvokli"... "Jauno" tredjuniju, neapmācīto strādnieku arodbiedrību biedriem "ir viena neizmērojama priekšrocība: viņu psiche vēl ir kā neskarta augsne, pilnīgi brīva no mantotiem, "cienījamiem" buržuāziskiem aizspriedumiem, kas jauc galvu labāk nodrošinātajiem "vecajiem junionistiem"... Anglijā par "tā sauktajiem strādnieku pārstāvjiem" tiek dēvēti ļaudis, "kuriem piedod viņu piederību pie strādnieku šķiras, tāpēc ka viņi paši ir gatavi noslīcināt šo savu īpašību sava liberālismā okeānā"...

Mēs tīšu prātu minējām diezgan sīkus izrakstus no tiešiem Marksa un Engelsa izteicieniem, lai lasītāji varētu izstudēt tos visā kopumā. Bet tos ir nepieciešams studēt, tos ir vērts uzmanīgi apdomāt. Jo šeit ir tās strādnieku kustības taktikas būtība, ko diktē imperiālismā laikmeta objektivie apstākļi.

Kautskis jau arī šeit ir mēģinājis "saduļķot ūdeni" un aizstāt marksismu ar saldenu samierināšanos ar oportunistiem. Polemikā ar atklātiem un naiviem socialimperialistiem (tādiem kā Lenčs), kas attaisno karu, ko ved Vācija, ar to, ka tā esot Anglijas monopola sagraušana, Kautskis "izlabo" šo acīm redzamo viltojumu ar otru tikpat acīm redzamu viltojumu. Ciniska viltojuma vieta viņš liek saldenu viltojumu! Anglijas rūpniecības monopols jau sen ir salauzts, viņš saka, sen sagrauts, to vairs nav ko graut un nevar graut.

Kur slēpjas viltojums šajā argumentā?

Tur, ka, pirmkārt, noklusēts Anglijas koloniju monopols Bet Engelss, kā mēs redzējām, jau 1882. gadā, pirms 34 gadiem, pilnīgi skaidri norādījis uz to! Ja Anglijā rūpniecības monopols ir sagrauts, tad koloniju monopols ne tikai palicis, bet ārkārtīgi saasināts, jo visa zeme jau ir sadalīta! Kautskis ar saviem saldenajiem meliem ievazā buržuāziski pacifistisku un oportunistiski sīkpilsonisku idejiņu, ka, lūk, "nav par ko karot". Gluži otrādi, kapitālistiem tagad ne vien ir par ko karot, bet tie arī nevar ne-karot, ja grib saglabāt kapitālismu, jo jaunās imperiālistiskās zemes, varmācīgi nepārdalot kolonijas, nevar gūt tās privilēģijas, ko izmanto vecākās (un ne tik spēcīgās) imperiālistiskās valstis.

Otrkārt. Kāpēc ar Anglijas monopolu' var izskaidrot oportunisma uzvaru (uz laiku) Anglijā? Tāpēc, ka monopols dod virs pelņu, t. i., peļņas uzviju virs normālās kapitālistiskās peļņas, kāda parasta visā pasaulē. Kapitālisti var atmest no šīs virspeļņas daļiņu (un pat diezgan lielu!), lai uzpirktu savus strādniekus, lai radītu kaut ko līdzīgu savienībai (atcerieties slavenās Anglijas tredjuniju „alian- ses“ ar saviem uzņēmējiem, kuras aprakstījuši Vebi) — zināmas nācijās strādnieku savienībai ar saviem kapitālistiem pret pārējām zemēm. Anglijas rūpniecības monopols sagrauts jau XIX gadsimta beigās. Tas ir neapstrīdami. Bet kā notika šī sagraušana? Vai tā, ka jebkāds monopols ir izzudis?

Ja tas tā būtu, tad Kautska samierināšanās "teorija" (ar oportunismu) gūtu zināmu attaisnojumu. Bet tā jau ir tā lieta, ka tas tā nav. Imperiālisms ir monopolistisks kapitālisms. Katrs kartelis, trests, sindikāts, katra milzīgi liela banka ir monopols. Virspeļņa nav izzudusi, bet palikusi. Tas, ka viena privileģēta, financiali bagāta zeme ekspluatē visas pārējās, ir palicis un pastiprinājies. Bagāto zemju saujiņa — tādas ir pavisam četras, ja runājam par patstāvīgu un patiesi milzīgi lielu, "mūslaiku" bagātību: Anglija, Francija, Savienotās Valstis un Vācija — šī saujiņa attīstījusi monopolus neaptveramos apmēros, gūst simtiem miljonu, ja ne miljardu lielu virspeļņu, "jāj uz muguras" simtiem un simtiem miljoniem citu zemju iedzīvotāju, cīnās savā starpā par sevišķi krāšņa, sevišķi trekna, sevišķi mierīga laupījuma sadalīšanu.

Te tieši ir imperiālismā ekonomiskā un politiskā būtība, kura ļoti dziļās pretrunas Kautskis notušē un nevis atsedz.

"Lielas" imperiālistiskās valsts buržuāzijā ekonomiski var uzpirkt "savu" strādnieku augstākos slāņus, atmetot šim nolūkam dažus simtus miljonu franku gadā, jo tās virspejņa laikam gan ir apmēram miljardu liela. Un jautājums par to, kā šī mazā žēlastības dāvana tiek sadalīta starp strādniekiem-ministriem, “strādniekiem-deputatiem”(atcerieties šī jēdziena lielisko analizi Engelsa darbā), strādniekiem-līdzdalībniekiem kara rūpniecības komitejās, strādniekiem-ierēdņiem, strādniekiem, kas organizēti šaurās cunftu arodbiedrībās, kalpotājiem utt., utt., tas jau ir mazāk svarīgs jautājums.

No 1848. līdz 1868. gadam un pa daļai vēlāk monopolu izmantoja tikai Anglija; tāpēc tajā uz gadu desmitiem varēja uzvarēt oportunisms; nebija citu zemju ne ar ļoti bagātām kolonijām, ne ar rūpniecības monopolu.

XIX gadsimta pēdējā trešdaļa bija pāreja uz jaunu, imperiālistisku laikmetu. Monopolu izmanto nevis vienas, bet vairāku, ļoti nedaudzu lielvalstu finanču kapitāls. (Japānā un Krievijā monopols, kas izpaužas militārajā spēkā, bezgalīgā teritorijā vai sevišķi ērtā cittautiešu, Ķinas u. c. aplaupīšanā, pa daļai papildina, pa daļai aizstāj mūslaiku, jaunākā finanču kapitala monopolu.) No šīs starpības izriet tas, ka Anglijas monopols gadu desmitus varēja pastāvēt neapstrīdēts. Mūslamu finanču kapitala monopols tiek trakā veidā apstrīdēts; ir sācies imperiālistisko karu laikmets. Tolaik vienas zemes strādnieku šķiru varēja uzpirkt, sagandēt uz gadu desmitiem. Tagad tas ir neticami, varbūt pat neiespējami, bet toties mazākus (nekā 1848.—1868. gadu Anglijā) "strādnieku aristokrātijas" slāņus var uzpirkt un uzpērk katra "liela" imperiālistiskā valsts. Tolaik "buržuāziskā strādnieku partija", kā ļoti pareizi izteicies Engelss, varēja izveidoties tikai vienā zemē, jo tikai vienai bija monopols, bet toties uz ilgu laiku. Tagad "buržuāziskā strādnieku partija" ir neizbēgama un tipiska visām imperiālistiskām zemēm, bet, ņemot vērā viņu izmisuma pilno cīņu par laupījuma sadalīšanu, nav ticams, ka šāda partija varētu uzvarēt uz ilgu laiku vairākās zemēs. Jo tresti, finanču oligarchija, dārdzība u. t. jpr., dodami iespēju uzpirkt virsslāņu saujiņu, arvien stiprāk žņaudz, nomāc, dzen posta, moka proletariāta un pusproletariata

No vienas puses, buržuāzijas un oportunistu tendence pārvērst bagātāko, privileģēto nāciju saujiņu par "mužīgiem”parazitiem uz pārējās cilvēces miesas, "atdusēties uz lauriem", ekspluatējot nēģerus, indiešus u. c., turot tos paklausībā ar jaunākā militārismā palīdzību, kas apgādāts ar lielisku iznīcināšanas techniku. No otras puses, masu tendence, kuras tiek apspiestas stiprāk nekā agrāk un kuras cieš visas imperiālistisko karu mokas, nokratīt no sevis šo jūgu, gāzt buržuāziju. Cīņā starp šīm divām tendencēm tagad neizbēgami risināsies strādnieku kustības vēsture. Jo pirmā tendence nav nejauša, bet ekonomiski "pamatota". Buržuāzijā jau ir dzemdējusi, uzaudzinājusi, nodrošinājusi sev socialšovinistu "buržuāziskās strādnieku partijas" visās zemēs. Atšķirības starp noformēto partiju, piem., Bisolati partiju Itālijā, kas ir pilnīgi socialimperialistiska, un, teiksim, Potresovu, Gvozdevu, Bulkinu, Čcheidzes, Skobeļevu un Ko pusnoformēto gandrīz-partiju — šīs atšķirības nav būtiskas. Svarīgi ir tas, ka strādnieku aristokrātijas slāņa atšķelšanās uz buržuāzijas pusi ir ekonomiski nobriedusi un pabeigta, bet šis ekonomiskais fakts, šī pārvietošanās šķiru attiecībās bez īpašām "pūlēm" atradīs sev tādu vai citādu politisko formu.

Jaunākā kapitālisma politiskie institūti — prese, parlaments, savienības, kongresi u. c. — uz minētā ekonomiskā pamata radījuši ekonomiskām privilēģijām un dāvaniņām atbilstošas politiskās privilēģijas un dāvaniņas godbijīgiem, rātniem, reformistiskiem un patriotiskiem kalpotājiem un strādniekiem. Ienesīgas un mierīgas vietiņas ministrijā vai kara rūpniecības komitejā, parlamentā un dažādās komisijās, "solidu" legālo avīžu redakcijās vai tikpat solidu un "buržuāziski paklausīgu" strādnieku arodbiedrību valdēs — lūk, ar ko imperiālistiskā buržuāzijā piesaista un apbalvo "buržuāzisko strādnieku partiju" pārstāvjus un piekritējus.

Politiskās demokrātijās mechanika darbojas tajā pašā virzienā. Bez vēlēšanām mūsu gadsimtā nevar būt; bez masām nevar iztikt, bet grāmatu iespiešanas un parlamentārisma laikmetā masas nevar vest sev līdzi, ja nav plaši sazarotas, sistemātiski realizētas, pamatīgi nokārtotas glaimu, melu, krāpšanas, žonglēšaims sistēmas ar moderniem un populāriem vārdiņiem, ja pa labi un pa kreisi nesola strādniekiem visvisādas reformas un visvisādus labumus, — lai tikai viņi atteiktos no revolucionārās ciņas nolūkā gāzt buržuāziju. Es nosauktu šo sistēmu par loiddžordžismu, pēc Anglijas ministra Loid-Džordža vārda, kas ir viens no izcilākajiem un veiklākajiem šīs sistēmas pārstāvjiem klasiskajā "buržuāziskās strādnieku partijas" zemē. Pirmšķirīgs buržuāzisks veikalnieks un politisks blēdis, populārs orators, kas strādnieku auditorijas priekšā prot teikt kādas vien vēlaties, arī rrrevolucionaras runas un kas spējīgs izdabūt sociālu reformu veidā (apdrošināšana u. tml.) prāvas dāvaniņas paklausīgiem strādniekiem. Loid-Džordžs lieliski kalpo buržuāzijai* un kalpo tai tieši strādnieku vidū, ievieš tās ietekmi tieši proletariātā, tur, kur visvairāk vajag un kur morāliski visgrūtāk pakļaut sev masas.

_______________________

* Nesen kādā angļu žurnālā es uzgāju torija, Loid-Džordža politiskā pretinieka rakstu: "Loid-Džordžs no torija viedokļa". Karš atvēris acis šim pretiniekam un parādījis, cik varens buržuāzijas komijs ir šis Loid-Džordžs! Toriji samierinājušies ar viņu!

Bet vai liela ir starpība starp Loid-Džordžu un Šeidemaņiem, Leginiem, Hendersoniem un Haindmaņiem, Pļechanoviem, Renodeliem un Ko? Mums iebildīs, ka daži no pēdējiem atgriezīsies pie Marksa revolucionārā sociālismā. Tas ir iespējams, bet tā ir niecīga starpība pakāpes ziņā, ja jautājumu aplūko politiskā, t. i., masu, mērogā. No tagadējiem socialšovinistiskajiem vadoņiem atsevišķas personas var atgriezties pie proletariāta. Bet socialšovinistiskais vai (kas ir tas pats) oportunistiskais virziens nevar ne izzust, ne "atgriezties" pie revolucionārā proletariāta. Kur strādnieku vidū populārs ir marksisms, tur šis politiskais virziens, šī "buržuāziskā strādnieku partija", zvērēs un dievosies pie Marksa vārda. Viņiem to nevar aizliegt, tāpat kā tirdzniecības firmai nevar aizliegt lietot jebkuru etiķeti, jebkuru izkārtni, jebkuru reklāmu. Vēsturē vienmēr tā ir bijis, ka apspiesto šķiru vidū populāro revolucionāro vadoņu vārdus pēc viņu nāves viņu ienaidnieki ir mēģinājuši piesavināties, lai krāptu apspiestās šķiras.

Tas ir fakts, ka "buržuāziskās strādnieku partijas" kā politiska parādība ir jau radušās visās kapitālistiskajās attīstītajās zemēs, ka bez noteiktas, nesaudzīgas cīņas uz visas līnijas pret šīm partijām — vai, vienalga, grupām, virzieniem u. tml. — nevar būt ne runas ne par cīņu pret imperiālismu, ne par marksismu, ne par sociālistisku strādnieku kustību. Čcheidzes frakcija (11), žurnāls "Naše Djelo", avīze "Golos Trūda" (12) Krievijā un "okisti" ārzemēs — nav nekas vairāk kā vienas šādas partijas paveids. Mums nav itin nekāda pamata domāt, ka šīs partijas var izzust līdz sociālai revolūcijai. Gluži otrādi, jo tuvāk būs šī revolūcija, jo varenāk tā uzliesmos, jo stāvākas un spēcīgākas būs pārejas un lēcieni tās procesā, toties lielāka loma strādnieku kustībā būs revolucionārās masu straumes cīņai pret oportunistisko — sīkpilsonisko. Kautskisms nav nekāda patstāvīga kustība, jo tam nav sakņu ne masās, ne privileģētajā slānī, kas pārgājis pie buržuāzijas. Bet kautskisms ir bīstams tāpēc, ka tas, izmantodams pagātnes ideoloģiju, nopūlas samierināt proletariātu ar "buržuāzisko strādnieku partiju", nosargāt viņa vienību ar to, tādējādi celt tās autoritāti. Atklātajiem socialšovinistiem masas vairs neseko: Loid-Džordžs ir izsvilpts Anglijā strādnieku sapulcēs, Haindmanis aizgājis no partijas, Renodelus un Šeidemaņus, Potresovus un Gvozdevus aizstāv policija. Visbīstamākais ir tas, ka kautskieši slepus aizstāv socialšovinistus.

Viens no visvairāk izplatītajiem kautskisma sofismiem ir atsaukšanās uz "masām". Mēs, šak, negribam atrauties no masām un masu organizācijām! Bet nopietni padomājiet, kā šo jautājumu nostāda Engelss. Anglijas tredjuniju "masu organizācijas" XIX gadsimtā bija buržuāziskās strādnieku partijas pusē. Markss un Engelss uz šā pamata nevis samierinājās ar to, bet to atmaskoja. Viņi neaizmirsa (1), ka tredjuniju organizācijas tieši aptver proletariāta mazākumu. Tiklab Anglijā tolaik, kā arī Vācijā tagad organizācijās sastāv ne vairāk kā ⅕ proletariāta. Nopietni domāt par to, ka kapitālisma apstākļos iespējams ietilpināt organizācijās proletāriešu vairākumu, nenākas. Otrkārt,— un tas ir galvenais — svarīgs ne tik daudz ir organizācijas biedru skaits, cik tās politikas reālā, objektivā nozīme: vai šī politika pārstāv masas, vai tā kalpo masām, t. i., masu atbrīvošanai no kapitālisma, vai ari pārstāv mazakūma intereses, tā samierināšanos ar kapitālismu? Tieši pēdējais bija pareizi Anglijai XIX gadsimtā, — pareizi tagad Vācijai u. t. jpr.

No veco tredjuniju "buržuāziskās strādnieku partijas", no privileģētā mazākuma Engelss atšķir "zemāko masu", patieso vairākumu, apelē pie viņa, kas паи saindēts ar "buržuāzisko cienīgumu". Lūk, kāda ir marksistiskās tak tikās būtība!

Mēs nevaram — un neviens nevar — aprēķināt, kāda tieši proletariāta daļa iet un ies līdzi socialšovinistiem un oportunistiem. To rādīs tikai cīņa, to galīgi atrisinās tikai sociālistiskā revolūcija. Bet mēs droši zinām, ka "tēvijas aizstāvētāji" imperiālistiskajā karā pārstāv tikai mazākumu. Un tāpēc, ja mēs joprojām gribam būt sociālisti, mūsu pienākums ir iet zemāk un dziļāki pie īstajām masām: te ir visa nozīme cīņai pret oportunismu un viss šīs cīņas saturs. Atmaskodami, ka oportunisti un socialšovinisti īstenībā nodod un pārdod masas intereses, ka viņi aizstāv strādnieku mazākuma pagaidu privilēģijas, ka viņi realizē buržuāzijas idejas un ietekmi, ka īstenībā viņi ir buržuāzijas sabiedrotie un aģenti, — mēs līdz ar to mācām masas pazīt savas patiesās politiskās intereses, cīnīties par sociālismu un par revolūciju cauri visām ilgajām un moku pilnajām imperiālistisko karu un imperiālistisko pamieru peripetijām.

Izskaidrot masām, ka šķelšanās ar oportunismu ir neizbēgama un nepieciešama, audzināt tās revolūcijai nesaudzīgā cīņā pret oportunismu, iegaumēt kara pieredzi, lai atsegtu visas nacionalliberalās strādnieku politikas nelietības, bet nevis lai tās aizsegtu, — lūk, vienīgā marksistiskā līnija pasaules strādnieku kustībā.

Nākošajā rakstā mēs mēģināsim rezumēt šīs līnijas galvenās raksturīgās īpatnības pretsvarā kautskismam.

Sarakstīts 1916, g. oktobrī

Iespiests 1916. g. decembrī izdevumā ,,Sborņik Social-Demokrata", 2. nr-ā

Paraksts: N. Ļeņins

***

Piezīmes:

1 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Darbu izlasi divos sējumos, I sēj., Latvijas valsts izd. 1950. g., 210. lpp.

2 “Kommuņist" ("Komunists") — Ļeņina organizēts žurnāls; izdeva Ženevā 1915. gadā avīzes "Social-Demokrat”redakcija. Iznāca viens numurs (dubultnumurs), kurā bija publicēti trīs Ļeņina raksti: "II Internacionāles krachs", "Franču sociālistā godīgā balss", "Imperiālisms un sociālisms Itālijā".

Žurnālā redakcijā Ļeņins cīnījās pret antipartejisko Bucharina— Pjatakova grupu, atmaskoja tās antiboļševistiskos uzskatus, tās mēģinājumus izmantot žurnālu savu frakcionaro nolūku labā. Ievērojot šās grupas antipartejisko poziciju, Ļeņins lika priekšā saraut sakarus ar to un pārtraukt kopīgo žurnālā izdošanu. Kopš 1916. gada oktobra avīzes "Social-Demokrat" redakcija sāka izdot savu krājumu "Sborņik Social-Demokrata".

3 “Izvestija Zagraņičnogo Sekretariāta Orgaņizacionnogo Komiteta Rossijskoi Social-Demokraticeskoi Rabočei Partiji" ("Krievijas Sociāldemokrātiskās Strādnieku Partijas Organizācijas Komitejas Ārzemju Sekretariāta Ziņas") — meņševistiska avīze, tika izdota Šveicē no 1915. gada februāra līdz 1917. gada martam. Iznāca 10 numuru.

4 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Vēstuļu izlasi, 1947., 105. lpp.

5 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XXVI sēj., 1935., 288. un 370. lpp.

6 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XXIV sej., 1931., 529. un 530. lpp.

7 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Vēstuļu izlasi, 1947., 356. lpp.

8 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Vēstuļu izlasi, 1947., 415. un 416. lpp.

9 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XXVIII sēj., 1940., 208. un 209., 295., 340. lpp.

10 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Darbu izlasi divos sējumos, II sej., Latvijas valsts izd. 1950. g., 381.—396. lpp.

11 Čcheidzes frakcija — IV Valsts domes meņševiku frakcija.

12 "Naše Djelo" ("Mūsu Darbs“) — meņševistisks mēneša žurnāls, likvidatoru, socialšovinistu galvenais orgāns Krievijā; iznāca Petrogradā 1915. gadā žurnālā "Naša Zarja" vietā, kurš tika slēgts 1914. gada oktobrī. "Golos Truda” ("Darba Balss“) — legālā meņševistiska avīze; iznāca Samarā 1916. gadā.

______________________

V.I. Ļeņins, Raksti., 23 sējums., 1950 g.

KULTURĀLIE EIROPIEŠI UN MEŽONĪGIE AZIATI

Pazīstamais angļu s.-d. Rotšteins vācu strādnieku presē stāsta par kādu pamācošu un tipisku notikumu Anglijas Indijā. Šis notikums labāk par visādiem spriedelējumiem mums rāda, kāpēc šai zemē, kur ir vairāk nekā 300 miljonu iedzīvotāju, tik strauji aug revolūcija.

Angļu žurnālists Arnolds, kas izdod avīzi Rangunā, kādas Indijas provinces lielā pilsētā (vairāk nekā 200 000 iedzīvotāju), ievietojis rakstu ar virsrakstu: "Ņirgāšanās par Britanijas tiesu". Rakstā bija atmaskots turienes angļu tiesnesis Endrjū (Andrew). Par šo rakstu Arnoldam piesprieda vienu gadu cietumā, bet viņš virzīja lietu tālāk, un, tā kā viņam bija sakari Londonā, viņš ,"nonāca" līdz augstākajai instancei Londonā. Indijas valdība pati pasteidzās "pazemināt" sodu līdz 4 mēnešiem, un Arnolds izkļuva brīvībā.

Kāpēc izcēlās šī jezga?

Angļu armijas pulkvedim Mak-Kormikam bija mīļākā, bet tai par kalponi bija 11 gadu veca indiete, vārdā Anna. Cēlais kulturālās nācijās pārstāvis ievilināja Annu pie sevis, izvaroja viņu un ieslēdza savā mājā.

Gadījās tā, ka Annas tēvs bija uz nāvi slims un sūtīja pēc meitas. Sādžā tad dabūja zināt visu notikumu. Iedzīvotāju sašutumam nebija robežu. Policija bija spiesta pieņemt lēmumu par Mak-Kormika apcietināšanu.

Bet tiesnesis Endrjū atbrīvoja viņu pret drošības naudu un vēlāk, pēc vairākkārtīgas jo nekaunīgas ņirgāšanās par likumu, attaisnoja Mak-Kormiku! Cēlais pulkvedis apgalvoja, kā šādos gadījumos dara visi dižciltīgas dzimtas kungi, ka Anna esot prostitute, un pierādījumam uzdeva piecus lieciniekus. Bet astoņus lieciniekus, ko uzdeva Annas māte, tiesnesis Endrjū nevēlējās pat nopratināt!

Kad tiesāja žurnālistu Arnoldu par apmelošanu, tad tiesas priekšsēdētājs "sers" ("viņa augstdzimtība") Fokss neatļāva Arnoldam pārbaudīt lietu ar liecinieku apliecinājumiem.

Ikvienam skaidrs, ka tādi notikumi Indijā gadās tūkstošiem un miljoniem. Tikai pavisam ārkārtīgi apstākļi deva iespēju "apmelotājam" Arnoldam (ietekmīga Londonas žurnālistā dēlam!) izrauties no cietuma un panākt lietas publicēšanu.

Neaizmirstiet, ka Indijas pārvaldes priekšgalā Anglijas liberāļi liek savus "labākos" cilvēkus. Nesen par Indijas vicekarali, par Mak-Kormiku, Endrjū un Foksu galvu, bija Džons Morlijs (Morley), pazīstamais radikālais rakstnieks, "Eiropas zinātnes zvaigzne", "visgodājamākais cilvēks" ikviena Eiropas un Krievijas liberāļa acīs.

Āzijā jau ir pamodies "eiropisks" gars: Āzijas tautas ir kļuvušas demokrātiski apzinīgas.

"Pravda", 87. nr., 1913. g. 14. aprilī

Paraksts: W.

______________________

V.I. Ļeņins, Raksti., 19 sējums., 1950 g.

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

darbabalss.eu

№ 213

Riga, 2015

Content

Par Eiropas Savienoto Valstu Lozungu (1915-1916)

PAR EIROPAS SAVIENOTO VALSTU LOZUNGU

IMPERIALISMS UN SOCIALISMA SAŠĶELŠANĀS

KULTURĀLIE EIROPIEŠI UN MEŽONĪGIE AZIATI