Ļeņins. Par lielkrievu nacionālo lepnumu (1913-1914)

Ļeņins

STRĀDNIEKU ŠĶIRA UN NACIONĀLAIS JAUTĀJUMS (1913)

LIBERĀĻI UN DEMOKRĀTI JAUTAJUMA PAR VALODĀM (1913)

VEL PAR SKOLU SADALĪŠANU PEC TAUTĪBĀM (1913)

VAI IR VAJADZĪGA OBLIGATA VALSTS VALODA? (1914)

PAR LIELKRIEVU NACIONĀLO LEPNUMU (1914)

«DARBA BALSS» e-grāmatu izdevniecība darbabalss.eu № 216 Riga, 2015

STRĀDNIEKU ŠĶIRA UN NACIONĀLAIS JAUTĀJUMS

Krievija ir nacionālajā ziņā raiba zeme. Valdības politika, muižnieku politika, kurus atbalsta buržuāzijā, ir caur un cauri melnsimtnieciska nacionālisma piesātināta.

Šī politika savu asumu vērš pret Krievijas tautu vairākumu, kas ir tās iedzīvo laju vairākums. Bet līdzās tam galvu ceļ cilu nāciju (poļu, ebreju, ukraiņu, gruzinu utt.) buržuāziskais nacionālisms, kas ar nacionālo cīņu vai ar cīņu par nacionālo kulturu cenšas novērst strādnieku šķiru no tās lielajiem pasaules uzdevumiem.

Nacionālais jautājums no visiem apzinīgajiem strādniekiem prasa skaidru nostādni un atrisinājumu.

Kad buržuāzijā cīnījās par brīvību kopā ar tautu, kopā ar darba ļaudīm, tā aizstāvēja nāciju pilnīgu brīvību un pilnīgu tiesību vienlīdzību. Vairāk attīstītās zemes, Šveice, Beļģija, Norvēģija u. c., rāda mums paraugu, kā īstā demokrātiskā iekārtā brīvas nācijās mierīgi sadzīvo kopā vai mierīgi atdalās cita no citas.

Tagad buržuāzijā bīstas strādnieku, meklē savienību ar Puriškevičiem, ar reakciju, nodod demokrātismu, aizstāv nāciju apspiešanu vai tiesību nevienlīdzību, demoralizē strādniekus ar nacionālistiskiem lozungiem.

Tikai proletariāts vienīgais mūsu dienās aizstāv nāciju patiesu brīvību un visu nāciju strādnieku vienotību.

Lai dažādas nācijās brīvi un mierīgi sadzīvotu kopā vai šķirtos (kad tas viņām izdevīgāk), veidodamas dažādas valstis, tam nepieciešams pilnīgs demokrātisms, ko aizstāv strādnieku šķira. Nevienas privilēģijas nevienai nacijai, nevienai valodai! Ne vismazākās apspiešanas, ne vismazākās netaisnības pret nacionālo mazākumu! — lūk, strādnieku demokrātijas principi.

Kapitālisti un muižnieki par katru cenu vēlas sašķelt dažādu nāciju strādniekus, bet paši šās pasaules varenie lieliski sadzīvo kopā kā "ienesīgu" miljonu "uzņēmumu" (tādu kā Ļenas zelta raktuves) akcionāri gan pareizticīgie un ebreji, gan krievi un vācieši, gan poļi un ukraiņi, visi, kam ir kapitals, vienprātīgi ekspluatē visu nāciju strādniekus.

Apzinīgie strādnieki ir par visu nāci ju strādnieku pilnīgu nienotību visās un visādās izglītības, arodnieciskajās, publiskajās uti. strādnieku organizācijās. Lai kadetu kungi apkauno sevi, noliegdami vai samazinādami ukraiņu tiesību vienlīdzību. Lai visu nāciju buržuāzijā pajautrinās ar melīgām frāzēm par nacionālo kulturu, par nacionālajiem uzdevumiem utk, u. t. jpr.

Strādnieki neļaus sevi sašķelt ne ar kādām saldām runām par nacionālo kulturu vai "nacionāli kulturālo autonomiju". Visu nāciju strādnieki vienprātīgi, kopā, kopīgās organizācijās aizstāv pilnīgu brīvību un pilnīgu tiesību vienlīdzību — īstās kultūras ķīlu.

Strādnieki visā pasaulē rada savu, internacionālu kulturu, ko jau sen gatavojuši brīvības sludinātāji un apspiešanas ienaidnieki. Vecajai pasaulei, nacionālās apspiestības, nacionālā naida vai nacionālās nošķirtības pasaulei, strādnieki liek pretim visu nāciju darba ļaužu vienotības jauno pasauli, kurā nav vietas nevienai privilēģijai, ne vis mazākajai iespējai cilvēkam apspiesl cilvēku.

"Pravda", 106. nr., 1913. g., 10. maijā

LIBERĀĻI UN DEMOKRĀTI JAUTAJUMA PAR VALODĀM

Avīzes vairākkārt pieminējušas Kaukazijas pārvaldnieka pārskatu, ko raksturo nevis nielnsiminieciskums, bet gan bikls "liberālisms". Starp citu pārvaldnieks izsakās pret mākslīgu rusifikāciju, t. i., nekrievu tautību pārkrievošanu. Kaukazijā nekrievu tautību pārstāvji paši cenšas iemācīt bērniem krievu valodu, piemēram, armēņu baznīcas skolās, kur krievu valodas mācīšana nav obligātā.

Norādīdama uz to, viena no Krievijā visvairāk izplatītajām liberāļu avīzēm — "Russkoje Slovo" (198. nr.) izdara tādu pareizu secinā jumu, ka naidīgā izturēšanās pret krievu valodu Krievijā "rodas vienīgi tikai" kā krievu valodas "mākslīgās" (vajadzēja teikt: varmācīgās) ieviešanas sekas.

"Par krievu valodas likteni nav ko raizēties. Tā pati iekaros sev atzīšanu visā Krievijā", raksta avīze. Un tas ir pareizi, jo ekonomiskās apgrozības vajadzības vienmēr piespiedīs laulības, kas dzīvo vienā valsi! (kamēr tās gribēs dzīvot kopā), mācīties vairākuma valodu. Jo demokrātiskākā būs Krievijas iekārta, — jo spēcīgāk, straujāk un plašāk attīstīsies kapitālisms, jo neatlaidīgāk ekonomiskās apgrozības vajadzības skubinās dažādās tautības mācīties valodu, kas kopējiem tirdznieciskiem sakariem ir visērtākā.

Bet liberāļu avīze steidzas izpērt sevi un pierādīt savu liberālo nekonsekvenci.

"Nez vai kāds pal no pārkrievošanas pretiniekiem — tā raksta — sāks iebilst pret to, ka tādā milzīgā valsti kā Krievijā jābūt vienai kopīgai valsts valodai un ka tāda valoda... var būt tikai krievu valoda".

Ačgārna loģika! Mazā Šveice nevis zaudē, bet gan iegūsi no tā, ka tajā nav vienas kopīgas valsts valodas, bet tādu ir veselas trīs: vācu, franču un itāliešu. Šveicē 70% iedzīvotāju ir vācieši (Krievijā 43% lielkrievu), 22% — franču (Krievijā 17% ukraiņu), 7% — itāliešu (Krievijā 6% poļu un 4½% baltkrievu). Ja Šveicē kopējā parlamentā itālieši bieži runā franciski, tad viņi to dara, nevis kaut kāda mežonīga policijas likuma (tāda Šveicē nav) nūjas dzīti, bet gan vienkārši tāpēc, ka civilizēti demokrātiskās valsts pilsoņi paši dod priekšroku valodai, kas saprotama vairākumam. Franču valoda nerada naidu itāliešos, jo tā ir brīvas, civilizētas nācijās valoda, valoda, ko neuzspiež ar riebīgiem policejiskiem paņēmieniem.

Kāpēc gan "milzīgajai" Krievijai, kas ir daudz raibāka, drausmīgi atpalikusi, vajag bremzēt savu attīstību, saglabājot vienalga kādas privilēģijas vienai valodai? Vai ne otrādi, liberāļu kungi? Vai Krievijai, ja tā grib panākt Eiropu, nav visām un visādām privilēģijām jādara gals cik iespējams drīzāk, cik iespējams pilnīgāk, cik iespējams noteiktāk?

Ja atkritīs visādas privilēģijas, ja izbeigsies vienas valodas uzspiešana, tad visi slāvi viegli un ātri iemācīsies saprast cits citu un nebaidīsies no "briesmīgās" domas, ka kopējā parlamentā atskanēs runas dažādās valodās. Bet ekonomiskās apgrozības vajadzības pašas par sevi noteiks to attiecīgās zemes valodu, ko zināt vairākumam izdevīgi tirdzniecisko sakaru interesēs. Un šī noteikšana būs jo stingrāka tāpēc, ka to brīvprātīgi pieņems dažādu nāciju iedzīvotāji, jo drīzāka un plašāka, — jo konsekventāks būs demokrātisms, jo straujāka tāpēc būs kapitālisma a ttīstība.

Liberāļi arī jautājumā par valodām, tāpat kā visos politiskajos jautājumos, izturas kā liekulīgi veikalnieki, kas vienu roku sniedz (atklāti) demokrātijai, bet otru roku (aiz muguras) dzimtkungiem un policistiem. Mēs esam pret privilēģijām — kliedz liberālis, bet aiz muguras izkaulē sev no dzimtkungiem te vienu, te otru privilēģiju.

Tāds ir ikviens liberāli buržuāziskais nacionālisms — ne tikai lielkrievu (tas ir sliktāks par visiem, tāpēc ka tam ir varmācīgs raksturs un radniecība ar Puriškeviču kgiem), bet arī poļu, ebreju, ukraiņu, gruzinu un ikviens cits. Visu nāciju buržuāzijā tiklab Austrijā, kā arī Krievijā ar "nacionālās kultūras" lozungu patiesībā skalda strādniekus, vājina demokrātiju, kā veikalnieki tirgojas ar dzimtkungiem par lautas tiesību un tautas brīvības pārdošanu.

Strādnieku demokrātijās lozungs ir nevis „nacionālā kultura“, bet gan demokrātismā un vispasaules strādnieku kustības internacionālā kultura. Lai buržuāzijā krāpj tautu ar visādām ,,pozitivām“ nacionālām programām. Apzinīgs strādnieks tai atbildēs: ir tikai viens nacionālā jautājuma atrisinājums (ciktāl vispār iespējams šis atrisinājums kapitālisma pasaulē, iedzīvošanās, ēšanās un ekspluatācijas pasaule), un šis atrisinājums ir konsekvents demokrātisms.

Pierādījumi: Šveice Rietumeiropā -— vecās kultūras zeme un Somija Austrumeiropā — jaunās kultūras zeme.

Strādnieku demokrātijās nacionālā programa: itin nekādas privilēģijas nevienai nacijai, nevienai valodai; jautājumu par nāciju politisko pašnoteikšanos, t. i., par viņu valstisko аIdalīšanos, izlemt pilnīgi brīvā, demokrātiskā ceļā; izdot kopēju valsts likumu, saskaņā ar kuru ikviens pasākums (zemstes, pilsētas, obščinas utt., u. tml. pasākums), kas vienalga kādā ziņā piešķir privilēģiju vienai nacijai, pārkāpj nāciju tiesību vienlīdzību vai nacionālā mazākuma tiesības, liek pasludināts par nelikumīgu un spēkā neesošu — un ikvienam valsts pilsonim ir tiesības prasīt atcelt tādu pasākumu kā protkonstitucionalu un prasīt kriminālsodu tiem, kas to sāktu izvest dzīvē.

Dažādu buržuāzisko partiju nacionālajām ķildām sakarā ar jautājumu par valodu utt. strādnieku demokrātijā liek pretim prasību: visu tautību strādnieku obligātu vienotību un pilnīgu saplūšanu visās strādnieku organizācijās, arodnieciskajās, kooperativajās, patērētāju, izglītības un visādās citās organizācijās, pretsvarā jebkādam buržuāziskām nacionālismam. Tikai tāda vienotība un saplūšana var nosargāt demokrātiju, nosargāt strādnieku intereses pret kapitālu, — kas jau ir kļuvis un aizvien vairāk kļūst internacionāls,— nosargāt cilvēces attīstības intereses, attīstības uz jaunu dzīves iekārtu, kura nepazīs nekādas privilēģijas un nekādu ekspluatāciju.

"Severnaja Pravda", 29. nr., 1913. g. 5. septembrī

"Naš Putj", 12. nr., 1913. g. 7. septembrī

Paraksts: V. I.

VEL PAR SKOLU SADALĪŠANU PEC TAUTĪBĀM

Marksisti enerģiski cīnās pret nacionālismu visos tā veidos, sākot ar mūsu valdošo aprindu un labēji oktobristisko partiju rupjo, reakcionāro nacionālismu līdz pat buržuāzisko un sīkburžuazisko partiju vairāk vai mazāk izsmalcinātam un apslēptam nacionālismam.

Reakcionārais jeb melnsimtnieciskais nacionālisms tiecas nodrošināt privilēģijas vienai nacijai, notiesādams visas pārējās nācijās uz pakļautu, tiesībās nevienlīdzīgu un pat pilnīgi beztiesisku stāvokli. Neviens marksists un pat neviens demokrāts nevar izturēties pret tādu nacionālismu citādi kā vien pilnīgi naidīgi.

Buržuāziskais un buržuāziski demokrātiskais nacionālisms, vārdos atzīdams nāciju tiesību vienlīdzību, darbos aizstāv (bieži vien slepeni, tautai aiz muguras) dažas privileģijas vienai nacijai un vienmēr tiecas sasniegt lielākai labumus “savai" nacijai (t. i., savas nācijās buržuāzijai), sadalīt un norobežot nācijās, attīstīt nacionālu izņēmumi! stāvokli utt. Visvairāk melsdams par "nacionālo kulturu", uzsvērdams to, kas šķir vienu nāciju no otras, buržuaziskais nacionālisms saskalda dažādu nāciju strādniekus utt apmuļķo viņus ar "nacionāliem lozungiem".

Apzinīgie strādnieki, cīnīdamies pret jebkādiem nacionalajiem spaidiem un pret jebkādām nacionālajām privileģijām, ar to neierobežojas. Viņi cīnās pret jebkādu, pat visvairāk izsmalcināto nacionālismu, aizstāvēdami ne vien nsu tautību strādnieku vienotību, bet arī to saplūšanu cīņā pret reakciju un pret dažādo buržuāzisko nacionālismu.

Mūsu uzdevums ir nevis norobežot nācijās, bet gan salien iēt visu nāciju strādniekus. Nevis "nacionālā kultura" rakstīta mūsu karogā, bet gan internacionālā (starptautiskā), kas saliedē visas nācijās augstākajā sociālistiskajā vienotībā un ko jau tagad gatavo kapitala internacionālā apvienošanās.

Sīkburžuaziskā, mietpilsoniskā nacionālisma ietekme saindējusi arī dažus "arī sociālistus", kas aizstāv tā dēvēto “kulturālo izglītības autonomiju", t. i., skolu lietu (un vispār nacionālās kultūras lietu) nodošanu no valsts rokām atsevišķu nāciju rokās. Saprotams, ka marksisti cīnās pret šo nāciju norobežošanas sludināšanu, pret šo izsmalcināto nacionālismu, pret skolu lietu sadalīšanu pēc tautībām. Kad mūsu bundistiem un vēlāk likvidatoriem iegribējās pretēji programai aizstāvēt "kulturāli nacionālo autonomiju", viņus nosodīja ne vien boļševiki, bet arī meņševiki partijnieki (Pļechanovs).

Tagad Ana kgs avīzē "Novaja Rabočaja Gazeta" (103. nr.) mēģina aizstāvēt sliktu lietu, sagrozīdams jautājumu un apbērdams mūs ar lamām. Lamas mēs mierīgi atstumjam nost, — tā ir tikai likvidatoru nespēka pazīme.

Skolas dzimtajā valodā — apgalvo Ana kgs — tā jau arī ir skolu lietu sadalīšana pēc tautībām; pravdisti grib atņemt cittautiešiem viņu nacionālās skolas!

Par tādu Ana kga paņēmienu var tikai pasmieties, jo visi zina, ka pravdisti aizstāv pašu pilnīgāko valodu tiesību vienlīdzību un pat to, ka valsts valoda nav vajadzīga! Ana kgs aiz nevarīga niknuma ir sācis zaudēt galvu, — tas ir bīstami, mīļais Ana kgs!

Dzimtās valodas tiesības pilnīgi precizi un noteikti atzītas marksistu programas 8.§*.

Ja Ana kgm būtu taisnība, ka skolas dzimtajā valodā jau ir skolu lietu sadalīšana pēc tautībām, — kālab gan tad bundistiem 1906. gadā un likvidatoriem 1912. gadā ievajadzējies "papildināt" (bet, pareizāk, sagrozīt) programu, kas 1903. gadā pilnīgi atzinusi dzimto valodu tai pašā kongresā, kas noraidīja "kulturāli nacionālo autonomiju"?

Nē, Ana kgs, jums neizdosies sagrozīt jautājumu un ar troksni, klaigām un lamām notušēt to, ka likvidatori ir pārkāpuši šo programu, ka viņi "pielāgo sociālismu nacionālismam", kā izteicies b. Pļechanovs.

Mēs negribam programas pārkāpšanu. Mes negribam pielāgot sociālismu nacionālismam. Mēs aizstāvam pilnīgu demokrātiju, pilnīgu valodu brīvību un tiesību vienlīdzību, ar to ne drusku neaizstāvēdami "skolu lietu nodošanu nācijām", "skolu lietu sadalīšanu pēc tautībām".

"Jautājums taču ir par skolu sadalīšanu pēc nācijām, — raksta Ana kgs, — tātad uz vietas jābūt šīm nācijām, kas kavē cita cilai attīstīties, un tātad vajag tās norobežot arī tautas izglītības laukā".

Vārdi, ko mēs esam pasvītrojuši, skaidri parāda, kā likvidatorisms velk Ana kgu prom no sociālismā uz nacionālismu. Nāciju norobežošana vienas valsts robežās ir kaitīga, un mēs, marksisti, cenšamies tuvināt un saliedēt tās. Mūsu mērķis ir nevis "norobežot" nācijās, bet gan ar pilnīgu demokrātiju nodrošināt tām tiesību vienlīdzību un tikpat mierīgu (samērā) kopdzīvi kā Šveicē**.

"Prolelarskaja Pravda", 9. nr., 1913. g. 17. decembrī

________________

*Runa ir par partijas II kongresā pieņemtās KSDSP programas 8. § (sk. "VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos", I d., 1940., 21. lpp.).

** Ana kgs droši saka, ka "arī Šveices kantonos nav nāciju sajaukšanās". Vai viņš neapkaunēsies, ja mēs nosauksim viņam četrus kantonus: Berne, Freiburga, Graubindene, Valisa? - Ļeņina peizim.

VAI IR VAJADZĪGA OBLIGATA VALSTS VALODA?

Liberāļi аtšķiras no reakcionāriem ar to, ka viņi atzīst tīesibas mācīt dzimtajā valodā vismaz pamatskolā. Bet viņi pilnīgi saprotas ar reakcionāriem par to, ka jābūt obligātai Valsis valodai.

Ko nozīmē obligātā valsts valoda? Praktiski tas nozīmē, кa lielkrievu valodu, kuri ir Krievijas iedzīvotāju mazākums, uzspiež visiem pārējiem Krievijas iedzīvotājiem. Кatrā skolā obligāti jāmāca valsis valoda. Visai oficiālajai darbvedībai obligāti jānoliek valsts valodā, bet nevis vietējo iedzīvotāju valodā.

Ar ko attaisno obligātās valsts valodas nepieciešamību tās partijas, kas to aizstāv?

Melnsimtnieku "argumenti", protams, ir īsi: visus cittautiešus vajag turēt stingri grožos un neļaut viņiem "izlaisties". Krievijai jābūt nedalāmai, un visām tautām jāpakļaujas lielkrievu vadībai, jo lielkrievi it kā esot bijuši krievu zemes cēlāji un apvienolāji. Tāpēc valdošās šķiras valodai esot jābūt obligātai valsts valodai. Puriškeviču kungiem pat nebūtu nekas pretī pilnīgi aizliegt "suņu izloksnes", kurās runā līdz 60% Krievijas nelielkrievu iedzīvotāju.

Liberāļu pozicija ir daudz "kulturālākā" un "smalkāka". Viņi ir par to, lai zināmās robežās (piemēram, zemākajā skolā) tiktu pieļauta dzimtā valoda. Bet līdz ar to viņi aizstāv obligātu valsts valodu. Tas, lūk, esot nepieciešams "kulturas" interesēs, "vienotās" un "nedalāmās" Krievijas interesēs utt.

„Valstiskums ir kulturālās vienības nostiprināšana... Valsts kulturas sastāvā katrā ziņā ietilpst valsts valoda... Valstiskuma pamatā atrodas varas vienība, un valsts valoda ir šās vienības ierocis. Valsts valodai ir tāds pats piespiedu un visiem obligāts spēks kā visām citām valstiskuma formām . . .

Ja Krievijai lemts būt vienotai un nesadalāmai, tad vajag stingri aizstāvēt krievu literārās valodas valstisko lietderību".

Lūk — liberāļa tipiska filozofija par valsts valodas nepieciešamību.

Citētos vārdus mēs aizguvām no S. Patraškina kga raksta liberāļu avīzē "Djeņ"* (7. nr-ā). Par tādām domām pilnīgi saprotamu iemeslu dēļ melnsimtnieku avīze „Novoje Vremja" apbalvoja šo domu autoru ar treknu skūpstu. Patraškina kgs šeit izsaka "ļoti veselīgas domas", paziņoja Meņšikova avīze (13588. nr-ā). Par šādām visai "veselīgām" domām melnsimtnieki pastāvīgi slavē arī nacionalliberaļu žurnālu "Russkaja Misļ"**. Un kā lai neslavē, ja liberāli ar „kulturālu" argumentu palīdzību propagandē to, kas tik ļoti patīk novovremeniešiem?

Krievu valoda ir liela un varena, saka mums liberāļi. Vai tad tiešām jūs negribat, lai katrs, kas dzīvo kaut kurā Krievijas malienē, prastu šo lielo un vareno valodu? Vai tiešām jūs neredzat, ka krievu valoda darīs bagātāku cittautiešu literatūru, dos viņiem iespēju izmantot dižās kultūras vērtības uti.?

Viss tas ir pareizi, liberāļu kungi, —- mēs viņiem atbildam. Mēs labāk nekā jūs zinām, ka Turgeņeva, Tolstoja, Dobroļubova, Cerniševska valoda ir liela un varena. Mēs vairāk nekā jūs gribam, lai itin visu Krievijā dzīvojošo nāciju apspiesto šķiru starpā nodibinātos iespējami ciešāki sakari un brālīga vienība. Un mēs, protams, esam par to, lai katram Krievijas iedzīvotājam būtu iespēja iemācīties krievu lielo valodu.

Mēs negribam tikai vienu: piespiešanas elementu. Mēs negribam dzīt paradizē ar rungu. Jo, lai cik daudz skaistu frāžu par "kulturu" jūs pasacītu, obligātā valsts valoda saistīta ar piespiešanu, iekšā dzīšanu. Mēs domājam, ka lielajai un varenajai krievu valodai nav vajadzīgs, lai kāds, vienalga kas viņš būtu, mācītos to, nūjas dzīts. Mēs esam pārliecināti, ka kapitālisma attīstība Krievijā, vispār visa sabiedriskās dzīves gaita ved pie visu nāciju savstarpējas tuvināšanās. Simti tūkstoši cilvēku strauji pārvietojas no vienas Krievijas malas uz otru, iedzīvotāju nacionālais sastavs sajaucas, nošķirtībai un nacionalajam sastingumam jāizzūd. Tie, kam pēc savas dzīves un darba apstākļiem nepieciešams prast krievu valodu, iemācīsies to arī bez nūjas. Bet piespiešana (nūja) novedīs tikai pie viena: tā apgrūtinās lielajai un varenajai krievu valodai ieviesties citās nacionālās grupās, un galvenais — saasinās naidu, radīs miljonu jaunu nesaskaņu, pastiprinās uzbudinājumu, savstarpējo nesaprašanos ult.

Kam tas ir vajadzīgs? Krievu tautai, krievu demokrātijai — tas nav vajadzīgs. Tā neatzīst nekādu nacionālo apspiešanu, kaut arī "krievu kultūras un valstiskuma interesēs".

Lūk, kāpēc krievu marksisti saka, ka nepieciešams: — lai obligātās valsts valodas nebūtu, gādājot, lai iedzīvotājiem būtu skolas, kur māca visās vietējās valodās, un ietilpinot konstitūcijā pamatlikumu, kas pasludina par spēkā neesošām ikkatras privilēģijas vienai no nācijām un ikkatru nacionālu mazākuma tiesību pārkāpšanu ...

"Proļetarkaja Pravda", 14.(32.) nr., 1914. g., 18. janvarī

______________________________

* "Djeņ"("Diena") — liberāli buržuāziskā virziena dienas avīze; iznāca Pēterburgā no 1912. gada. Avīzē darbojās līdzi meņševiki likvidatori, kuru rokās avīze pilnīgi pārgāja pēc 1917. gada februāra. 1917. gada 26. oktobrī (8. novembrī) to slēdza Kara revolucionārā komiteja pie Petrogradas Padomes.

** "Russkaja Misļ" ("Krievijas Doma") — liberālās buržuāzijas mēneša žurnāls; iznāca Maskavā no 1880. gada. Pēc 1905. gada revolūcijas — kadetu partijas labējā spārna orgāns. Šai periodā Ļeņins žurnālu "Russkaja Misļ" sauca par "Černosotennaja Misļ" ("Melnsimtnieku Doma"). Žurnālu slēdza 1918. gada vidū.

PAR LIELKRIEVU NACIONĀLO LEPNUMU

Cik daudz tagad runā, spriedelē, kliedz par tautību, par tēviju! Anglijas liberālie un radikālie ministri, neskaitāms! daudzums Francijas "progresivo" publicistu (kuri izrādījās pilnīgi vienis prātis ar reakcijas publicistiem), milzums! kroņa, kadetu un progresīvo Krievijas skribentu (ieskaitot pat dažus narodņikus un "marksistus") — visi tūkstoš veidos apdzied "dzimtenes" brīvību un neatkarību, nacionālās patstāvības principa diženumu. Nevar izšķirt, kur šeit beidzas bendes Nikolaja Romanova vai nēģeru un Indijas iedzīvotāju mocītāju pērkamais slavinātājs un kur sākas parastais sīkpilsonis, kas truluma vai rakstura trūkuma dēļ peld "pa straumi". Nav arī svarīgi to izšķirt. Mūsu priekšā ir ļoti plašs un ļoti dziļš idejisks virziens, kura saknes visai stipri saistītas ar lielvalstisko nāciju muižnieku un kapitalistu kungu interesēm. Šīm šķirām izdevīgo ideju propagandai tiek izšķiesti desmiti un simti miljonu gadā: tās nav mazas dzirnavas, tās ņem ūdeni no visām pusēm, sākot ar pārliecināto šovinistu Meņšikovu un beidzot ar šovinistiem oportunisma dēļ vai rakstura trūkuma dēļ, Pļechanovu un Maslovu, Rubanoviču un Smirnovu, Kropotkinu un Burcevu.

Pamēģināsim arī mēs, lielkrievu sociāldemokrāti, noteikt savas attiecības pret šo idejisko virzienu. Mums, Eiropas galējo austrumu un krietnas Āzijas daļas lielvalstiskas nācijās pārstāvjiem, neklātos aizmirst nacionālā jautājuma milzīgo nozīmi; — it sevišķi tādā zemē, kuru pamatoti dēvē par "tautu cietumu"; — tādā laikā, kad tieši Eiropas tālajos austrumos un Āzijā kapitālisms modina dzīvei un apziņai veselu rindu "jaunu", lielu un mazu nāciju; — tādā brīdī, kad cara monarchija iesaukusi armijā miljonus lielkrievu un "cittautiešu", lai "atrisinātu" veselu rindu nacionālo jautājumu saskaņā ar interesēm, kādas ir apvienotai muižniecības padomei un Gučkoviem ar Krestovņikoviem, Dolgorukoviem, Kutleriem, Rodičeviem.

Vai mums, apzinīgajiem lielkrievu proletāriešiem, ir svešas nacionala lepnuma jūtas? Protams, nē! Mēs mīlam savu valodu un savu dzimteni, mēs visvairāk strādājam, lai dzimtenes darba ļaužu masas (t. i., 9/10 tās iedzīvotāju) paceltu līdz apzinīgai demokrātu un sociālistu dzīvei. Mums vissāpīgāk redzēt un just, ar kādu varmācību, spaidiem un zaimiem izturas pret mūsu lielisko dzimteni cariskie bendes, muižnieki un kapitālisti. Mēs lepojamies ar to, ka ši varmācība radīja pretsparu mūsu vide, lielkrievu vidē, ka šī vide izvirzīja Radiščevu, dekabristus, 70. gadu revolucionārus raznočincus, ka lielkrievu strādnieku šķira 1905. gadā radīja varenu revolucionāru masu partiju, ka lielkrievu zemnieks tai pašā laikā sāka kļūt par demokrātu, sāka gāzt popu un muižnieku.

Mēs atceramies, ka pirms pusgadsimta lielkrievu demokrāts Černiševskis, atdodams savu dzīvi revolūcijas lietai, teica: „nožēlojama nācijā, vergu nācijā, no augšas līdz apakšai — visi ir vergi"*. Atklātie un slēptie vergi lielkrievi (vergi attiecībā pret cara monarchiju) nemīl atminēties šos vārdus. Bet pēc mūsu domām tie bija vārdi, kas pauda īstu mīlestību pret dzimteni, mīlestību, kura sēroja tāpēc, ka lielkrievu iedzīvotāju masās nebija revolucionarisma. Tad tā nebija. Tagad tā ir maz, bet tas jau ir. Mēs esam pilni nacionala lepnuma jūtu, jo lielkrievu nacija arī ir radījusi revolucionāru šķiru, arī ir pierādījusi, ka tā spējīga dot cilvēcei dižus paraugus cīņai par brīvību иn sociālismu, bet ne tikai lielus grautiņus, karātavu rmdas, moku kambarus, lielu badošanos un lielu verdzisku vainošanos popu, caru, muižnieku un kapitālistu priekšā.

Mēs esam pilni nacionala lepnuma jūtu, un tieši tāpēc mēs sevišķi neieredzam savu verdzisko pagātni (kad muižnieki veda karā zemniekus, lai nožņaugtu Ungārijas, Polijas, Persijas, Ķīnas brīvību) un savu verdzisko tagadni, kad tie paši muižnieki ar kapitālistu līdzdalību ved mūs. kurā, lai žņaugtu Poliju un Ukrainu, lai apspiestu demokratisko kustību Persijā un Ķinā, lai stiprinātu mūsu, lielkrievu nacionālo cieņu apkaunojošo Romanovu, Bobrinsku, Puriškeviču bandu. Neviens nav vainojams, ja viņš dzimis vergs; bet vergs, kam ne tikai ir sveša cenšanās pēc savas brīvības, bet kas attaisno un izpušķo savu verdzību (piemēram, nosauc Polijas, Ukrainas utt. nožņaugšanu par lielkrievu "tēvijas aizstāvēšanu"), tāds vergs ir līdējs un neģēlis, kas modina dibinātu sašutumu, nicināšanu un riebumu,

"Nevar būt brīva tā tauta, kas apspiež citas tautas"**, tā teica lielākie XIX gadsimta konsekventās demokrātijās pārstāvji Markss un Engelss, kas ir kļuvuši par revolucionārā proletariāta skolotājiem. Un mēs, lielie ievu strādnieki, pilni nacionala lepnuma jūtu, gribam katrā ziņā brīvu un neatkarīgu, patstāvīgu, demokrātisku, republikānisku, lepnu Lielkrieviiju, kura savas attiecības pret kaimiņiem veido uz cilvēciska vienlīdzības principa, bet nevis uz dzimtbūtnieciska privilēģiju principa, kas pazemo lielu nāciju. Tieši tāpēc, ka. mēs to gribam, mēs sakām: nav iespējams XX gadsimtā Eiropā (kaut arī tālo austrumu. Eiropā) "aizstāvēt tēviju" citādi, kā cīnoties ar visiem revolucionāriem līdzekļiem pret savas tēvijas monarchiju, muižniekiem tm kapitālistiem, t. i., pret ļaunākajiem mūsu dzimtenes ienaidniekiem; — nav iespējams lielkrieviem "aizstāvēt tēviju" citādi, kā vēloties jebkurā karā carismam sakāvi kā 9/10 Lielkrievijas iedzīvotāju mazāko ļaunumu, jo carisms ne tikai apspiež šīs 9/10 iedzīvotāju ekonomiski un politiski, bet arī demoralizē, pazemo, iegrūž negodā, prostituē tos, pieradinot apspiest citas tautas, pieradinot slēpt savu negodu aiz liekulīgām, it kā patriotiskām frāzēm.

Mums varbūt iebildīs, ka līdztekus carismam un tā paspārnē radies un jau nostiprinājies cits vēsturisks spēks, lielkrievu kapitālisms, kas dara progresīvu darbu, ekonomiski centralizējot un saliedējot milzīgus apgabalus. Tomēr šāds iebildums neattaisno, bet vēl vairāk apsūdz mūsu sociālistus šovinistus, kurus vajadzētu nosaukt par cariski puriškevičiskiem sociālistiem (kā Markss nosauca lasaliešus par karaliski prūsiskiem sociālistiem). Pieļausim pat, ka vēsture izlems jautājumu par labu lielkrievu lielvalstiskajam kapitālismam pret simt un vienu mazo nāciju. Tas nav neiespējams, jo visa kapitala vēsture ir varmācību un laupīšanu, asiņu un dubļu vēsture. Un mēs nebūt neesam katrā ziņā mazo nāciju piekritēji; pastāvot pārējiem vienlīdzīgiem apstakļiem, mēs bez ierunām atzīstam centralizāciju un esmu pret federatīvo attiecību sīkpilsonisko ideālu. Tomēr pat šādā gadījumā, pirmkārt, tā nav mūsu darīšana, nav demokratu darīšana (nerunājot nemaz par sociālistiem) palīdzēt Romanovam - Bobrinskim - Puriškevičam žņaugt Ukrainu utt. Bismarks izdarīja savā veidā, pa junkuru modei, progresivu vēsturisku darbu, bet tas nu gan būtu labs "marksists", kas uz šā pamata iedomātos attaisnot socialistu palīdzību Bismarkam! Un pie tam Bismarks palidzeja ekonomiskai attīstībai, apvienojot sadrumstalotos vāciešus, kurus apspieda citas tautas. Bet Lielkrievijas ekonomiskais uzplaukums un ātra attīstība prasa, lai zemi atbrīvotu no lielkrievu varmācības pret citām tautām — šo starpību aizmirst mūsu īsti krievisko gandrīz Bismarku pielūdzēji.

Otrkārt, ja vēsture izlems jautājumu par labu lielkrievu lielvalstiskajam kapitālismam, tad no tā izriet, ka jo lielāka būs lielkrievu proletariāta kā kapitālisma radītās komunistiskās revolūcijas galvenā dzinējspēka sociālistiskā loma. Bet proletariāta revolūcijai nepieciešama ilgstoša strādnieku audzināšana vispilnīgākās nacionālās vienlīdzības un brālibas garā. Tātad tieši no lielkrievu proletariāta interešu viedokļa nepieciešama masu ilgstoša audzināšana tādā garā, lai tās visnoteiktāk, konsekventāk, drošāk, revolucionārāk aizstāvētu visu lielkrievu apspiesto nāciju pilnīgu tiesību vienlīdzību un pašnoteikšanās tiesības. Lielkrievu nacionālā lepnuma intereses (ne verdziskā izpratnē) saskan ar lielkrievu (un visu citu) proletāriešu sociālistiskām interesēm. Mūsu paraugs paliks Markss, kas, desmitiem gadu nodzīvojis Anglijā, pa pusei kļuva par angli un prasija Īrijas brīvību un nacionālo neatkarību angļu strādnieku sociālistiskās kustības interesēs.

Turpretī mūsu pašmāju sociālistiskie šovinisti, Pļechanovs u. t. jpr., u. t. jpr., šai pēdējā un iedomājamā gadījumā, kuru mēs apskatījām, izrādīsies par nodevējiem ne tik iti pret savu dzimteni, brīvo un demokrātisko Lielkrieviju, bet arī par nodevējiem pret visu Krievijas tautu proletarisko brālību, t. i., pret sociālismu.

"Social-Demokrat", 35. nr., 1914. g. 12. decembri

________________________

* Ļeņins min citātu no Černiševska romānā "Prologs" (sk. N. G. Černiševska "Rakstu izlasi", V sēj., 1932., 488. lpp.).

** Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XV sēj., 1935., 223. lpp.

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

darbabalss.eu

№ 216

Riga, 2015

Content

Ļeņins. Par lielkrievu nacionālo lepnumu (1913-1914)

STRĀDNIEKU ŠĶIRA UN NACIONĀLAIS JAUTĀJUMS

LIBERĀĻI UN DEMOKRĀTI JAUTAJUMA PAR VALODĀM

VEL PAR SKOLU SADALĪŠANU PEC TAUTĪBĀM

VAI IR VAJADZĪGA OBLIGATA VALSTS VALODA?

PAR LIELKRIEVU NACIONĀLO LEPNUMU