Ļeņins. Proletāriskās revolūcijas kara programma. (1917)

Raksts «Proletāriskās revolūcijas kara programma»

(V. I. Ļeņins sarakstē to sauc «Entwaffnung» — «Par atbruņošanos») bija uzrakstīts vācu valodā un paredzēts publicēšanai Šveices, Zviedrijas un Norvēģijas kreiso s-d. presē. Tomēr tai laikā raksts netika iespiests.

Ļeņins drīzumā nedaudz pārstrādāja rakstu izdošanai krievu valodā. Raksts ar nosaukumu «Par «atbruņošanās» lozungu» iespiests krājumā «Sborņik «Socialdemokrata»» 2. numurā 1916. gada decembri.

Sākotnējais, raksta vāciskais teksts publicēts Sociālistisko jaunatnes organizāciju starptautiskās savienības orgāna «Jugend-Internationale» 9. un 10. numurā 1917. gada septembri un oktobrī ar nosaukumu «Das Militärprogramm der proletarischen Revolution». Šo rakstu Ļeņins nodeva redakcijā pirms aizbraukšanas no Cīrihes 1917. gada aprīlī.

***

«DARBA BALSS» e-grāmatu izdevniecība darbabalss.eu № 232 Rīga, 2015

***

ĻEŅINS.  Proletāriskās revolūcijas kara programma

Holandē, Skandināvijā, Šveicē no to revolucionāro sociāldemokrātu vides, kuri cīnās pret sociālšovinistu meliem par «tēvijas aizstāvēšanu» tagadējā imperiālistiskajā karā, atskan balsis, ka sociāldemokrātiskās minimālās programmas veco punktu: «milicija» jeb «tautas apbruņošana» vajagot nomainīt ar jaunu: «atbruņošanās», «Jugend-Internacionale»(1) uzsākusi šai jautājumā diskusiju un ievietojusi 3. numurā redakcijas rakstu, kurā aizstāv atbruņošanos. R. Grimma jaunākajās tēzēs(2) mēs arī diemžēl atrodam piekāpšanos «atbruņošanās» idejai. Žurnālos «Neues Leben»(3) un «Vorbote»(4) uzsākta diskusija.

Palūkosimies uz atbruņošanās aizstāvju pozīciju.

I

Galvenais arguments ir tas, ka atbruņošanās prasība visskaidrāk, visnoteiktāk, viskonsekventāk paužot cīņu pret ikkatru militārismu un pret ikkatru karu.

Bet šis galvenais arguments arī ietver atbruņošanās piekritēju galveno kļūdu. Sociālisti, kamēr viņi paliek sociālisti, nevar būt pret ikkatru karu.

Pirmkārt, sociālisti nekad nav bijuši un nekad nevar būt revolucionāru karu pretinieki. «Vareno» imperiālistisko lielvalstu buržuāzija kļuvusi viscaur reakcionāra, un karu, ko tagad ved šī buržuāzija, mēs atzīstam par reakcionāru, vergturisku un noziedzīgu karu. Nu, bet kā ir ar karu pret šo buržuāziju? Piemēram, ar šās buržuāzijas apspiesto un no tās atkarīgo tautu vai koloniju tautu karu par savu atbrīvošanos? Grupas «Internacionāle» tēzēs, 5. paragrāfā, mēs lasām: «Šā neapvaldītā imperiālisma ērā vairs nevar būt nekādu nacionālu karu» — tas ir acīm redzami nepareizi.

XX gadsimta, šā «neapvaldītā imperiālisma» gadsimta, vēsture ir pilna ar koloniālajiem kariem, Bet tas, ko mēs, eiropieši, pasaules tautu vairākuma imperiālistiskie apspiedēji, ar mums piemītošo neģēlīgo eiropeisko šovinismu saucam par «koloniālajiem kariem», tas bieži vien ir šo apspiesto tautu nacionālie kari vai nacionālās sacelšanās. Viena no pašām galvenajām imperiālisma īpašībām ir tieši tā, ka tas paātrina kapitālisma attīstību visvairāk atpalikušajās zemēs un tādējādi paplašina un paasina, cīņu pret nacionālo apspiestību. Tas ir fakts. Un no tā nenovēršami izriet, ka imperiālismam daudzos gadījumos jārada nacionāli kari. Jūniuss, kas savā brošūrā aizstāv minētās «tēzes», stāsta, ka imperiālistiskajā laikmetā ikkatrs nacionāls karš pret vienu no imperiālistiskajām lielvalstīm beidzoties ar to, ka iejaucas otra, kas konkurē ar pirmo un arī ir imperiālistiska lielvalsts, un tādā veidā ikkatrs nacionāls karš pārvēršoties imperiālistiskā. Bet arī šis arguments nav pareizs. Tas var būt, bet. tas ne vienmēr tā mēdz būt. Daudzi koloniālie kari no 1900. līdz 1914. gadam nav gājuši šo ceļu. Un būtu vienkārši smieklīgi, ja mēs pateiktu, ka, piemēram, pēc tagadējā kara, ja tas beigsies ar karojošo valstu galēju novājināšanos, «nevar» būt «nekādu» nacionālu, progresīvu, revolucionāru karu, teiksim, Ķīnai savienībā ar Indiju, Persiju, Siāmu utt. pret varenajām lielvalstīm.

Noliegt nacionālu karu jebkādu iespējamību imperiālisma apstākļos ir teorētiski nepareizi, vēsturiski acīm redzami aplam, bet praktiski tas ir tas pats, kas eiropeiskais šovinisms: mums, kas piederam pie nācijām, kuras apspiež simtiem miljonu cilvēku Eiropā, Āfrikā, Āzijā utt., mums jāpasaka apspiestajām tautām, ka viņu karš pret «mūsu» nācijām «nav iespējams»!

Otrkārt. Pilsoņu kari arī ir kari. Kas atzīst šķiru cīņu, tas nevar neatzīt pilsoņu karus, kuri katrā šķiru sabiedrībā ir dabisks, zināmos apstākļos nenovēršams šķiru cīņas turpinājums, attīstījums un paasināšanās. To apstiprina visas lielās revolūcijas. Noliegt pilsoņu karus vai tos aizmirst nozīmētu krist galējā oportūnismā un atteikties no sociālistiskās revolūcijas.

Treškārt, vienā zemē uzvarējušais sociālisms uzreiz nebūt neizslēdz vispār visus karus. Gluži otrādi, tas prezumē karus. Kapitālisma attīstība dažādās zemēs noris augstākā mērā nevienmērīgi. Pastāvot preču ražošanai, citādi arī nevar būt. No tā izriet neapstrīdams secinājums: sociālisms nevar uzvarēt vienlaicīgi visās zemēs. Tas uzvarēs sākumā vienā vai dažās zemēs, bet pārējās kādu laiku paliks buržuāziskas vai pirmsburžuāziskas. Tam jārada ne vien nesaskaņas, bet arī tieša citu z-emju buržuāzijas cenšanās satriekt uzvarējušo sociālistiskās valsts proletariātu. Šais gadījumos karš no mūsu puses būtu likumīgs un taisnīgs. Tas būtu karš par sociālismu, par citu tautu atbrīvošanu no buržuāzijas. Engelsam bija pilnīga taisnība, kad viņš savā 1882. gada 12. septembra vēstulē Kautskim skaidri atzina jau uzvarējušā sociālisma «aizsargāšanās karu» iespējamību. Viņš domāja tieši uzvarējušā proletariāta aizsargāšanos pret citu zemju buržuāziju.

Tikai pēc tam, kad mēs būsim gāzuši, galīgi uzvarējuši un ekspropriējuši buržuāziju visā pasaulē un ne tikai vienā zemē vien, kari kļūs neiespējami. Un no zinātniskā viedokļa būs pilnīgi nepareizi un pilnīgi nerevolucionāri, ja mēs noklusēsim vai notušēsim tieši vissvarīgāko: buržuāzijas pretestības apspiešanu, — kas ir visgrūtākā un kas visvairāk prasa cīņu, pārejot uz sociālismu. «Sociālie» popi un oportūnisti vienmēr ir gatavi sapņot par nākotnes mierīgo sociālismu, bet tieši ar to jau viņi atšķiras no revolucionārajiem sociāldemokrātiem, ka viņi negrib domāt un gudrot par niknu šķiru cīņu un šķiru kariem šās skaistās nākotnes īstenošanai.

Mēs nedrīkstam pieļaut, ka mūs apmānītu ar vārdiem. Piemēram, «tēvijas aizstāvēšanas» jēdzienu daudzi ienīst, tāpēc ka atklātie oportūnisti un kautskieši ar to aizsedz un notušē buržuāzijas melus pašreizējā laupīšanas karā. Tas ir fakts. Bet no tā nav secināms, ka mums jāatradinās pārdomāt politisku lozungu nozīmi. Atzīt «tēvijas aizstāvēšanu» pašreizējā karā nozīmē uzskatīt karu par «taisnīgu», atbilstošu proletariāta interesēm, — un nekā un vēlreiz nekā vairāk, tāpēc ka iebrukums nav izslēgts nevienā karā. Būtu vidnkārši muļķīgi noliegt, ka apspiestās tautas savā karā pret imperiālistiskajām varenajām lielvalstīm vai arī uzvarējušais proletariāts savā karā pret kaut kādu buržuāziskās valsts Galifē «aizstāv tēviju».

Teorētiski būtu pilnīgi aplam aizmirst, ka ikkatrs karš ir tikai politikas turpinājums ar citiem līdzekļiem; tagadējais imperiālistiskais karš ir divu lielvalstu grupu imperiālistiskās politikas turpinājums, un šo politiku radījis un uztur imperiālistiskā laikmeta attiecību kopums. Bet tam pašam laikmetam nepieciešami jārada un jā veicina gan pret nacionālo apspiestību vērstas cīņas politika, gan pret buržuāziju vērstas proletariāta cīņas politika un tāpēc arī jārada un jāveicina, pirmkārt, revolucionāras nacionālas sacelšanās un karu, otrkārt, pret buržuāziju vērstu proletariāta karu un sacelšanās, treškārt, abu veidu revolucionāro karu apvienošanas utt. iespējamība un nenovēršamība.

II

Tam pievienojas vēl šāds vispārīgs apsvērums.

Apspiestā šķira, kas necenšas iemācīties rīkoties ar ieročiem, iegūt ieročus, tāda apspiestā šķira pelnītu vienīgi, lai pret to izturas kā pret vergiem. Mēs taču nevaram, ja nekļūstam par buržuāziskiem pacifistiem vai opor- tūnistiem, aizmirst, ka mēs dzīvojam šķiru sabiedrībā un ka no tās nav un nevar būt citas izejas kā tikai šķiru cīņa. Ikvienā šķiru sabiedrībā — vai tā balstītos uz verdzību, dzimtbūšanu vai, kā tagad, uz algoto darbu — apspiedēja šķira ir apbruņota. Ne tikai tagadējais pastāvīgais karaspēks, bet arī tagadējā milicija — pat visdemokrātiskākajās buržuāziskajās republikās, piemēram, Šveicē — ir buržuāzijas apbruņošanās pret proletariātu. Tā ir tik elementāra patiesība, ka īpaši kavēties pie tās diezin vai ir vajadzīgs. Pietiek atgādināt, ka karaspēku izmanto pret streikotājiem visās kapitālistiskajās valstīs.

Buržuāzijas apbruņošanās pret proletariātu ir viens no visievērojamākajiem, galvenajiem, svarīgākajiem mūslaiku kapitālistiskās sabiedrības faktiem. Un, pastāvot šādam faktam, revolucionārajiem sociāldemokrātiem tiek ieteikts, lai viņi izvirzot «atbruņošanās» «prasību»! Tas ir tas pats, kas pilnīga atteikšanās no šķiriskās cīņas viedokļa, atteikšanās no jebkādas domas par revolūciju. Mūsu lozungam jābūt: proletariāta apbruņošana, lai uzvarētu, ekspropriētu un atbruņotu buržuāziju. Tā ir vienīgā iespējamā revolucionārās šķiras taktika — taktika, kas izriet no visas kapitālistiskā militārisma objektīvās attīstības, šās attīstības diktētā taktika. Tikai pēc tam, kad proletariāts būs atbruņojis buržuāziju, tas var, nekļūdams neuzticīgs savam pasaulvēsturiskajam uzdevumam, izmest lūžņos vispār visus ieročus, un proletariāts neapšaubāmi to izdarīs, bet tikai tad un nekādā ziņā ne agrāk.

Ja tagadējais karš izraisa reakcionārajos kristīgajos sociālistos, raudulīgajos sīkajos buržuā tikai šausmas un iebiedētību, tikai riebumu pret jebkādu ieroču lietošanu, pret asinīm, nāvi u. t, jpr., tad mums jāsaka: kapitālistiskā sabiedrība ir bijusi un vienmēr ir šausmas bez gala. Un, ja tagad pašreizējais visreakcionārākais no visiem kariem gatavo šai sabiedrībai galu ar šausmām, tad mums nav nekāda pamata krist izmisumā. Un prasība «atbruņoties» — pareizāk sakot: sapņošana par atbruņošanos — tādā laikā, kad visu acu priekšā ar pašas buržuāzijas spēkiem tiek gatavots vienīgais likumīgais un revolucionārais karš, proti, pilsoņu karš pret imperiālistisko buržuāziju, šāda prasība pēc savas objektīvās nozīmes nav nekas cits kā tieši izmisuma izpausme.

Kas teiks, ka tā ir no dzīves atrauta teorija, tam mēs atgādināsim divus pasaulvēsturiskus faktus: lomu, kāda ir trestiem un sieviešu darbam fabrikās, no vienas puses, 1871. gada Komūnu un 1905. gada decembra sacelšanos Krievijā, no otras puses.

Buržuāzijas darbs ir attīstīt trestus, sadzīt bērnus un sievietes fabrikās, tur viņus mocīt, samaitāt, iegrūst galīgā trūkumā. Mēs ne «prasām» šādu attīstību, ne «atbalstām» to, mēs cīnāmies pret to. Bet kā cīnāmies? Mēs zinām, ka tresti un sieviešu darbs fabrikās ir progresīvi. Mēs negribam iet atpakaļ, uz amatniecību, uz pirmsmonopolistisko kapitālismu, uz sieviešu darbu mājās. Uz priekšu pāri trestiem u. t. jpr. un tālāk par tiem uz sociālismu!

Šis spriedums ar atbilstošiem grozījumiem attiecināms arī uz tagadējo tautas militarizāciju. Šodien imperiālistiskā buržuāzija militarizē ne tikai visu tautu, bet arī jaunatni. Rīt tā varbūt sāks sieviešu militarizēšanu. Sakarā ar to mums jāsaka: jo labāk! Ātrāk uz priekšu! Jo ātrāk, jo tuvāka būs bruņota sacelšanās pret kapitālismu. Kā sociāldemokrāti var ļaut sevi iebiedēt ar jaunatnes militarizāciju u. tml., ja viņi neaizmirst Komūnas piemēru? Tā ir nevis «no dzīves atrauta teorija», nevis sapnis, bet gan fakts. Un patiešām būtu jau pavisam slikti, ja sociāldemokrāti pretēji visiem ekonomiskajiem un politiskajiem faktiem sāktu šaubīties par to, ka imperiālisma laikmetam un imperiālistiskajiem kariem nenovēršami jāizraisa šādu faktu atkārtošanās.

Kāds buržuāzisks Komūnas novērotājs 1871. gada maijā rakstīja kādā angļu avīzē: «Ja franču nācija sastāvētu tikai no sievietēm, cik tā gan būtu šausmīga nācija!» Sievietes un bērni no 13 gadu vecuma Komūnas laikā cīnījās blakus vīriešiem. Citādi nevar būt arī nākamajās kaujās par buržuāzijas gāšanu. Proletāriešu sievietes nenoraudzīsies pasīvi, kā labi apbruņotā buržuāzija apšaus slikti apbruņotos vai neapbruņotos strādniekus. Viņas tvers ieročus tāpat kā 1871. gadā, un no tagadējām iebiedētajām nācijām — pareizāk, no tagadējās strādnieku kustības, ko oportūnisti dezorganizējuši vairāk nekā valdības, — neapšaubāmi agri vai vēlu, bet absolūti neapšaubāmi izaugs revolucionārā proletariāta «šausmīgo nāciju» internacionālā savienība.

Tagad militarizācija piesātina visu sabiedrības dzīvi. Imperiālisms ir nežēlīga vareno lielvalstu cīņa par pasaules sadalīšanu un pārdalīšanu, — tāpēc tam nenovēršami jāizraisa tālāka militarizācija visās zemēs, tiklab neitrālajās, kā arī mazajās. Ko gan pret to darīs proletāriešu sievietes?? Vai tikai lādēs jebkuru karu un visu militāro, vai tikai prasīs atbruņošanos? Apspiestas, patiesi revolucionāras šķiras sievietes nekad nesamierināsies ar šādu apkaunojošu lomu. Viņas teiks saviem dēliem: «Tu drīz izaugsi liels. Tev iedos šauteni. Ņem to un labi mācies kara lietas. Šī prasme nepieciešama proletāriešiem — nevis tādēļ, lai šautu uz taviem brāļiem, uz citu zemju strādniekiem, kā tas tiek darīts tagadējā karā un kā tev ieteic darīt sociālisma nodevēji, — bet tādēļ, lai cīnītos pret savas paša zemes buržuāziju, lai darītu galu ekspluatācijai, nabadzībai un kariem nevis ar labām vēlmēm, bet gan uzvarot buržuāziju un atbruņojot to.»

Ja atsakās no šādas propagandas un tieši no šādas propagandas sakarā ar tagadējo karu, tad labāk nemaz nerunāt cēlus vārdus par starptautisko revolucionāro sociāldemokrātiju, par sociālistisko revolūciju, par karu pret karu.

III

Atbruņošanās piekritēji uzstājas pret programmas punktu «tautas apbruņošana», starp citu, tāpēc, ka šī prasība it kā vieglāk vedot uz piekāpšanos oportūnisma priekšā. Iepriekš mēs aplūkojām pašu svarīgāko: atbruņošanās attieksmi pret šķiru cīņu un pret sociālo revolūciju. Tagad aplūkosim jautājumu par atbruņošanās prasības attieksmi pret oportūnismu. Viens no svarīgākajiem iemesliem, kāpēc šī prasība nav pieņemama, ir tieši tas, ka tā un tās radītās ilūzijas nenovēršami vājina un padara nespēcīgu mūsu cīņu pret oportūnismu.

Nav šaubu, ka šī cīņa ir Internacionāles galvenais kārtējais jautājums. Cīņa pret imperiālismu, ja tā nav nesaraujami saistīta ar cīņu pret oportūnismu, ir tukša frāze vai krāpšana. Viens no galvenajiem Cimmervaldes un Kintāles(5) trūkumiem, viens no galvenajiem šo III Internacionāles iedīgļu iespējamā fiasko cēloņiem ir tieši tas, ka jautājums par cīņu pret oportūnismu pat netika atklāti izvirzīts, nemaz jau nerunājot par tā atrisināšanu tādā nozīmē, ka nepieciešama sakaru saraušana ar opor- tūnistiem. Oportūnisms uzvarējis — uz laiku — Eiropas strādnieku kustībā. Visās lielākajās valstīs izveidojušās divas galvenās oportūnisma nokrāsas: pirmkārt, atklātais, ciniskais un tāpēc mazāk bīstamais Pļehanovu, Šeidemaņu, Legīnu, Albēru Tomā un Sambā, Vanderveldu, Haindmenu, Hendersonu u. c. kungu sociālimperiālisms. Otrkārt, slēptais, kautskiskais sociālimperiālisms: Kautskis—Hāze un «Sociāldemokrātiskā darba grupa»(6) Vācijā; Longē, Pres- māns, Majerā u. c. Francijā; Remzijs Makdonalds u. c. «Neatkarīgās strādnieku partijas» vadoņi Anglijā; Martovs, Čheidze u. c. Krievijā; Trevess u. c., tā sauktie kreisie reformisti, Itālijā.

Atklātais oportūnisms atklāti un tieši ir pret revolūciju un pret uzsāktajām revolucionārajām kustībām un eksplozijām, ir tiešā savienībā ar valdībām, lai cik dažādas būtu šās savienības formas, sākot ar piedalīšanos ministru kabinetā un beidzot ar piedalīšanos kara rūpniecības komitejās (Krievijā)(7). Slēptie oportūnisti, kautskieši, strādnieku kustībai daudz kaitīgāki un bīstamāki, tāpēc ka viņi ar pieklājīgi skanošu arī-«marksistisku» vārdiņu un pacifistisku lozungu palīdzību slēpj, ka aizstāv savienību ar atklātajiem oportūnistiem. Pret abām šīm valdošā oportūnisma formām vajadzīga cīņa visās proletariāta politikas darba jomās: parlamentārisms, arodbiedrības, streiki, kara lietas utt. Galvenā īpatnība, kas raksturo abas šīs valdošā oportūnisma formas, ir tā, ka tiek noklusēts, slēpts vai traktēts, paturot prātā policijas aizliegumus, konkrētais jautājums par tagadējā kam sakaru ar revolūciju, kā arī citi konkrēti revolūcijas jautājumi. Un tas notiek, kaut gan pirms kara neskaitāmas reizes gan neoficiāli, gan Bāzeles manifestā oficiāli tika norādīts tieši uz šā nākama kara sakaru ar proletārisko revolūciju. Bet galvenais atbruņošanās prasības trūkums ir tieši tas, ka šeit tiek noklusēti visi konkrētie revolūcijas jautājumi. Vai arī atbruņošanās piekritēji ir par pilnīgi jaunu bezieroču revolūcijas veidu?

Tālāk. Mēs nekādā ziņā neesam pret cīņu par reformām. Mēs negribam ignorēt to bēdīgo iespēju, ka cilvēce — ļaunākajā gadījumā — pārdzīvos vēl otru imperiālistisko karu, ja revolūcija, par spīti daudzajām masu nemiera un masu neapmierinājuma eksplozijām un par spīti mūsu pūliņiem, neizaugs no tagadējā kara. Mēs atbalstām tādu reformu programmu, kurai arī jābūt vērstai pret oportūnistiem. Oportūnisti būtu tikai priecīgi, ja mēs cīņu par reformām atstātu viņiem vien, bet paši paceltos kaut kādas «atbruņošanās» debesu augstumos, ar bēgšanu glābdamies no bēdīgās īstenības. «Atbruņošanās» ir tieši bēgšana no nejaukas īstenības, bet nebūt ne cīņa pret to.

Tamlīdzīgā programmā mēs pateiktu apmēram šādi: «Tēvijas aizstāvēšanas lozungs un tā atzīšana 1914.—1916. g. imperiālistiskajā karā, tā ir tikai strādnieku kustības koruptēšana ar buržuāziskiem meliem». Šāda konkrēta atbilde uz konkrētiem jautājumiem būtu teorētiski pareizāka, daudz noderīgāka proletariātam, nepanesamāka oportūnistiem nekā atbruņošanās prasība un atteikšanās no «ikkatras» tēvijas aizstāvēšanas! Un mēs varētu piebilst: «Visu imperiālistisko vareno lielvalstu — Anglijas, Francijas, Vācijas, Austrijas, Krievijas, Itālijas, Japānas, Savienoto Valstu — buržuāzija kļuvusi tik reakcionāra un tik ļoti tiecas pēc pasaules kundzības, ka ikkatrs šo valstu buržuāzijas karš var būt tikai reakcionārs. Proletariātam ne vien jānostājas pret ikkatru tādu karu, bet arī jāvēlas «savas» valdības sakāve tādos karos un jāizmanto šī sakāve revolucionāras sacelšanās nolūkos, ja neizdotos sacelšanās, kas neļautu izcelties karam.»

Jautājumā par miliciju mums būtu jāsaka: mēs esam nevis par buržuāzisku, bet tikai par proletārisku, miliciju. Tāpēc «nevienu grasi un nevienu cilvēku» ne tikai pastāvīgam karaspēkam, bet arī buržuāziskai milicijai, pat tādās zemēs kā Savienotajās Valstīs vai Šveicē, Norvēģijā u. tml. Jo vairāk tāpēc, ka visbrīvākajās republikāniskajās valstīs (piemēram, Šveicē) mēs redzam, ka milicija arvien vairāk un vairāk prūsiskojas, sevišķi 1907. un 1911. g., ka tā tiek prostituēta, lai mobilizētu karaspēku pret streikotājiem. Mēs varam prasīt: virsnieki jāvēlē tautai, jāatceļ jebkāda kara justīcija, ārzemju un vietējiem strādniekiem piešķiramas vienlīdzīgas tiesības (sevišķi svarīgs punkts tām imperiālistiskajām valstīm, kuras līdzīgi Šveicei arvien lielākā skaitā un arvien nekaunīgāk ekspluatē ārzemju strādniekus, atstādamas tos beztiesīgus), tālāk: jādod tiesības katram attiecīgās zemes iedzīvotāju, teiksim, simtam izveidot brīvas savienības, lai apgūtu visas kara lietas, brīvi izvēloties instruktorus, atalgojot viņu darbu no valsts līdzekļiem utt. Tikai šādos apstākļos proletariāts varētu apgūt kara lietas patiesi savā labā, nevis savu verdzinātāju labā, un šāda apgūšana neapšaubāmi nepieciešama proletariāta interesēs. Krievijas revolūcija pierādījusi, ka katri panākumi, kaut arī pat daļēji revolucionārās kustības panākumi, — piemēram, zināmas pilsētas, zināma fabriku ciemata, zināmas armijas daļas iekarošana, — nenovēršami piespiedīs uzvarējušo proletariātu īstenot tieši šādu programmu.

Beidzot, pret oportūnismu, pats par sevi saprotams, nevar cīnīties ar programmām vien, bet tikai neatlaidīgi uzraugot, lai tās patiesi tiktu īstenotas. Bankrotējušās II Internacionāles vislielākā, liktenīgā kļūda bija tā, ka vārdi neatbilda darbiem, ka tika audzināts paradums liekuļot un nekaunīgi izmantot revolucionāras frāzes (sk. Kautska un komp. tagadējo attieksmi pret Bāzeles manifestu). Atbruņošanos kā sociālu ideju, t. i., tādu, ko rada zināmi sociāli apstākļi un kas var iedarboties uz zināmu sociālu vidi, bet kas nepaliek tikai personiska iedoma, — acīmredzot ir radījuši īpaši, izņēmuma veidā «mierīgi» dzīves apstākļi atsevišķās mazās valstīs, kuras diezgan ilgu laiku turējušās malā no pasaules asiņainā karu ceļa un cer tā arī palikt malā. Lai par to pārliecinātos, pietiek iedziļināties, piemēram, Norvēģijas atbruņošanās piekritēju argumentācijā: «mēs, sak, esam maza zeme, karaspēks mums mazs, mēs neko nevaram izdarīt pret varenajām lielvalstīm» (un tāpēc esam arī bezspēcīgi pret varmācīgu ievilkšanu imperiālistiskā savienībā ar vienu vai otru lielvalstu grupu) ... «mēs gribam palikt mierā savā nomaļajā kaktiņā un joprojām ieturēt nomales politiku, prasīt atbruņošanos, obligātas šķīrējtiesas, pastāvīgu neitralitāti u. tml.» («pastāvīgu» -— laikam tādu kā Beļģijas?).

Sīko valstu sīkie centieni palikt malā, sīkburžuāziskā vēlēšanās būt tālāk prom no lielajām pasaules vēstures kaujām, izmantot savu samērā monopolistisko stāvokli, lai dzīvotu savā iesīkstējušajā pasivitātē — tāda ir objektīvu sabiedriskā situācija, kas var nodrošināt atbruņošanās idejai zināmus panākumus un zināmu izplatīšanos dažās mazajās valstīs. Protams, šie centieni ir reakcionāri un visnotaļ balstās uz ilūzijām, jo imperiālisms tā vai citādi ievelk sīkās valstis pasaules saimniecības un pasaules politikas virpulī.

Šveicei, piemēram, tās imperiālistiskā situācija objektīvi diktē divas strādnieku kustības līnijas: oportūnisti savienībā ar buržuāziju cenšas pēc tā, lai padarītu Šveici par republikāniski demokrātisku monopolsavienību peļņas iegūšanai no imperiālistiskās buržuāzijas tūristiem un lai šo «mierīgo» monopolstāvokli izmantotu iespējami izdevīgāk, iespējami mierīgāk.

Īstie Šveices sociāldemokrāti cenšas izmantot Šveices relatīvo brīvību un «starptautisko» stāvokli, lai palīdzētu uzvarēt Eiropas strādnieku partiju revolucionāro elementu ciešajai savienībai. Šveice, paldies dievam, runā nevis «savā patstāvīgā» valodā, bet trijās pasaules valodās, un tieši tādās, kādās runā karojošās valstis, kas robežo ar to.

Ja 20 000 Šveices partijas biedru ik nedēļas iemaksātu 2 santīmus kā «ārkārtēju kara nodokli», tad mums gadā iznāktu 20 000 franku, — vairāk nekā pietiekami, lai pretēji- ģenerālštābu aizliegumiem periodiski trīs valodās iespiestu un izplatītu starp karojošo valstu strādniekiem un kareivjiem visu to, kas satur taisnību par strādniekos sākušos sašutumu, par viņu brāļošanos ierakumos, par viņu cerībām revolucionāri izlietot ieročus pret viņu «pašu» zemju imperiālistisko buržuāziju utt.

Tas viss nav nekas jauns. Tieši to dara labākās avīzes, tādas kā «La Sentinelle»(8), «Volksrecht», «Berner Tagwacht», bet diemžēl nepietiekami. Tikai ar tādu _darbību lieliskais lēmums, ko pieņēmis partijas kongress Āravā(9), var kļūt par kaut ko vairāk nekā vienīgi lielisku lēmumu.

Jautājums, kas mūs patlaban interesē, ir šāds: vai atbruņošanās prasība atbilst revolucionārajam virzienam Šveices sociāldemokrātu vidū? Acīmredzot ne. Objektīvi «atbruņošanās» ir visnacionālākā, specifiski nacionālā sīko valstu programma, bet nepavisam ne internacionālās revolucionārās sociāldemokrātijas internacionālā programma.

Rakstīts vācu valodā 1916. g. septembrī

Pirmoreiz iespiests 1917. g. septembrī un oktobrī avīzē «Jugend-Internationale», № 9 un 10

Paraksts: N. Lenin

Krievu valodā pirmoreiz iespiests 1929. g. izdevumā Ленин В. И. Сочинения. 2—3 издание, т. XIX

Iespiests pēc izdevuma Полн, собр, соч., т. 30, с. 131—143

Piezīmes:

(1) «Jugend-lnternationale» («Jaunatnes Internacionāle») — «Cimmervaldes kreisajai» grupai pieslējušās Sociālistisko jaunatnes organizāciju starptautiskās savienības orgāns; iznāca no 1915. gada septembra līdz 1918. gada maijam Cīrihē. Orgāna «Jugend-Internationale» vērtējumu sk. V. I. Ļeņina rakstā «Jaunatnes Internacionāle».

(2) Domātas tēzes kara jautājumā, ko bija uzrakstījis R. Grimms un kas iespiestas avīzes «Grütlianer» («Gritlietis») 162. un 164. numurā 1916. gada 14. un 17. jūlijā.

Sakarā ar to, ka pastiprinājās draudi, ka Šveice varētu tikt iesaistīta karā, Šveices Sociāldemokrātiskajā partijā sākās diskusija jautājumā par attieksmi pret karu. 1916. gada aprīlī partijas Valde uzdeva tās ievērojamākajiem darbiniekiem — R. Grimmam, H. Milleram, Š. Nenam, P. Pflīgeram u. c. — izteikt presē savu viedokli šajā jautājumā. Saskaņā ar šo uzdevumu viņi uzrakstīja rakstus vai tēzes, ko publicēja presē.

V. I. Ļeņins vērīgi sekoja diskusijas gaitai, studēja materiālus, rakstīja savas piezīmes par tēzēm. Šie materiāli iespiesti krājumā «Ļeņinskij sborņik XVII».

(3) «Neues Leben» («Jaunā dzīve») — mēnešraksts, Šveices Sociāldemokrātiskās partijas orgāns; iznāca Bernē no 1915. gada janvāra līdz 1917. gada decembrim. Žurnāls propagandēja labējo cimmervaldiešu uzskatus; 1917. gada sākumā nostājās sociālšovinistiskās pozīcijās.

(4) «Vorbote» («Priekšvēstnesis») — žurnāls; «Cimmervaldes kreisās» teorētisks orgāns; iznāca Bernē 1916. gada janvārī — aprīlī. Žurnālā iespiests V. I. Ļeņina raksts «Oportūnisms un II Internacionāles krahs» (1. numurā) un viņa tēzes «Sociālistiskā revolūcija un nāciju pašnoteikšanās tiesības» (2. numurā).

(5) Runa ir par starptautiskajām sociālistiskajām konferencēm Cimmervaldē un Kintālē.

(6) «Sociāldemokrātiskā darba grupa» («Arbeitsgemeinschaft» — «Darba sadraudzība») — Vācijas centristu organizācija; 1916. gada martā to nodibināja reihstāga deputāti, kas bija atšķēlušies no reihstāga s-d. frakcijas. Grupu vadīja H. Hāze, G. Lēdebūrs, V. Dītmanis. «Sociāldemokrātiskā darba grupa» kļuva par pamatkodolu 1917. gada aprīlī nodibinātajai Vācijas Neatkarīgajai sociāldemokrātiskajai partijai.

(7) Kara rūpniecības komitejas Krievijā 1915. gada maijā nodibināja imperiālistiskā buržuāzija ar nolūku palīdzēt carismam karā. Buržuāzija, mēģinādama pakļaut strādniekus savai ietekmei un izplatīt viņu vidū aizsardzībniecisku noskaņojumu, nolēma organizēt «strādnieku grupas» pie šīm komitejām, lai tādējādi parādītu, ka Krievijā nodibināts «šķiru miers» starp buržuāziju un proletariātu. Boļševiki pieteica boikotu kara rūpniecības komitejām un ar strādnieku vairākuma atbalstu sekmīgi to īstenoja.

(8) «La Sentinelle» («Sargkareivis») — avīze, Neišateles kantona (Šveice) sociāldemokrātiskās organizācijas orgāns; iznāca Lašodefonā no 1890. gada. (No 1906. līdz 1910. gadam netika izdota.) Pirmā pasaules kara laikā avīze atradās internacionālistiskās pozīcijās. 1914. gada 13. novembrī avīzes 265. numurā iespiests KSDSP CK manifests «Karš un Krievijas sociāldemokrātija» nepilnā apjomā.

(9) V. I. Ļeņins te domājis Šveices Sociāldemokrātiskās partijas kongresu Āravā, kas notika 1915. gada 20.—21. novembrī. Kongresa darba kārtības centrālais punkts bija jautājums par Šveices sociāldemokrātijas attiecībām pret internacionālistu Cimmervaldes apvienību. R. Grimms iesniedza rezolūciju, kurā Šveices Sociāldemokrātisko partiju uzaicināja pievienoties Cimmervaldes apvienībai un atzīt par pareizu labējo cimmervaldiešu politisko līniju. Šveices kreisie sociāldemokrāti Lozannas sekcijas vārdā iesniedza labojumu R. Grimma rezolūcijai. Labojumā bija ieteikts atzīt, ka nepieciešams izvērst revolucionāro masu cīņu pret karu, un paziņots, ka tikai proletariāta uzvarošā revolūcija var darīt galu imperiālistiskajam karam. Pēc tam, kad Lozannas sekcijas labojums Grimma ietekmē tika atsaukts, to atkal iesniedza emigrants boļševiks M. M. Haritonovs, kas piedalījās kongresā kā delegāts ar lēmējbalss tiesībām no kādas Šveices sociāldemokrātiskās organizācijas. Pēc vētrainām debatēm ar balsu vairākumu (258 pret 141) kongress pieņēma kreiso grupas labojumu. Tā bija Šveices kreiso grupas ievērojama uzvara.

***

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

darbabalss.eu

№ 232

Rīga, 2015

***

Content

Ļeņins. Proletāriskās revolūcijas kara programma. (1917)

Raksts «Proletāriskās revolūcijas kara programma»

ĻEŅINS.  Proletāriskās revolūcijas kara programma

I

II

III

Piezīmes: