Ļeņins. Skaitļu valoda (1913-1914)

Ļeņins.  Skaitļu valoda  (raksti 1913-1914)

«DARBA BALSS»

***

KAPITALISTISKĀS BAGĀTĪBAS PIEAUGUMS

Kapitālisti labprāt atklāti nerunā par saviem ienākumiem. "Komercijas noslēpumu" stingri ievēro, un vienkāršiem mirstīgajiem uzzināt "noslēpumus", kā tiek radītas bagātības, ir ļoti grūti. Privātīpašums ir svēts: neviens nedrīkst iejaukties īpašnieka darīšanās. Tāds ir kapitālisma princips.

Bet kapitāls jau sen ir pāraudzis privātīpašuma ietvarus un novedis pie akciju uzņēmumu izveidošanās. Simti un tūkstoši akcionāru, kas nepazīst cits cita, veido vienu uzņēmumu; un privātīpašnieku kungiem ne vienreiz vien bijis jāapdedzinās, kad aiz “komercijas noslēpuma" slēpušies veikli veikalnieki, kas iztīrījuši savu uzņēmuma biedru kabatas.

Svētajam privātīpašumam bija jāziedo daļiņa sava svētuma: bija ar likumu jāuzliek akciju uzņēmumiem par pienākumu pareizi vest pārskatus un publicēt savu pārskatu galvenos kopsavilkumus. Protams, publikas krāpšana ar to neizbeidzās, tā tikai ieguva citus veidus, kļuva viltīgāka. Lielkapitāls, pievienodams sev pa sīkumam visās pasaules malās izkliedēto akcionāru nelielos kapitālus, kļuva vēl varenāks. Ar akciju sabiedrību palīdzību miljonārs tagad rīkojas ne vien ar savu miljonu, bet arī ar papildu kapitālu, teiksim, 800 tūkstoš rubļiem, kas savākti varbūt no 8 000 sīkuzņēmējiem.

Bet toties arī kapitālisma nejēdzīgums kļūst iedzīvotāju masām aizvien skaidrāks un uzskatāmāks.

Te būs, piemēram, Krievijas apdrošināšanas biedrību publicēto pārskatu kopsavilkumi par 10 gadiem, no 1902. līdz 1911. gadam.

Akcionāru kapitāls 1902. gadā bija З1⅓ miljona rubļu (21 akciju uzņēmumā), bet 1911. gadā (tas pats 21 uzņēmums) — 34,8 miljoni rubļu. Parasti mēdz būt tā, ka kapitāla lielā daļa pieder saujiņai miljonāru. Varbūt 10 vai 20 dūžiem ir akcijas par 18 miljoniem rubļu, un, būdami vairākumā, viņi nekontrolēti rīkojas ar pārējiem "sīko" akcionāru 13 vai 16 miljoniem.

Profesori, kapitālisma aizstāvji, melš par īpašnieku skaita palielināšanos, redzēdami sīko akcionāru skaita pieaugumu. Bet patiesībā aug dūžu miljonāru vara (un ienākums) pār "sīkmaņu" kapitālu.

Palūkojieties, kā desmit gados izpletušies mūsu apdrošināšanas karaļi. Dividendes par akciju kapitālu caurmērā 10 gados bijušas pāri par 10 procentiem!! Nav slikta peļņa? Sliktākajā gadā no šiem desmit gadiem "pelnījuši" pa 6 kapeikām no rubļa, bet labākajos gados pa 12 kapeikām!

Rezerves kapitāli divkāršojušies: 1902. gadā tie bija 152 miljoni rubļu, bet 1911. gadā — 327 miljoni. īpašumi gandrīz vai divkāršojušies: 1902. gadā bija 44 miljoni. 1911. gadā — 76 miljoni.

Tātad 32 miljoni jaunu īpašumu desmit gados divdesmit vienā uzņēmumā!

Kas "nopelnījis" šo īpašumu?

Tas, kas nav strādājis, tas ir, akcionāri, vispirms dūži miljonāri, kam ir akciju vairākums.

Strādāja simti kalpotāju, braukādami apkārt, organizēdami apdrošināmos, apskatīdami viņu mantu, pūlēdamies gar aprēķiniem. Šie kalpotāji tā arī ir palikuši kalpotāji. Nekā cita kā vien darba algu (vairākumam, kā zināms, nepietiekamu, pat lai ciešami uzturētu ģimeni) viņi nesaņem. Nekādu īpašumu viņi nevar sakrāt.

Ja kāds no dūžiem arī ir pielicis roku "darbā" — direktora darbā, tad par to viņam atlīdzināts īpaši gan ar ministra algu, gan ar prēmijām.

Turpretim akcionāru kungi kļuvuši bagāti par to, ka viņi nav strādājuši. Viņi saņēmuši caurmērā desmit gados pa trīs miljoni tīras peļņas gadā, "strādādami", nogriežot kuponus, un turklāt sakrājuši vēl 32 miljonus rubļu lielu papildu kapitaliņu.

"Pravda", 131. nr., 1913. g. 9 jūnija.

Paraksts: V. I.

Iespiests pec avīzes "Pravda" teksta

VIENA NO LIELAJĀM TEHNIKAS UZVARĀM

Visā pasaulē slavenais angļu ķimiķis Viljams Ramsejs (Ramsay) atklājis, kādā veidā tieši iegūt gāzi no akmeņogļu slāņiem. Ramsejs jau sācis sarunas ar kādu akmeņogļu raktuvju īpašnieku par darbu uzsākšanas praktisko pusi.

Tādējādi viens no lielajiem mūsdienu technikas uzdevumiem tuvojas atrisinājumam. Apvērsums, ko radīs tā atrisinājums, ir milzīgs.

Patlaban, lai izmantotu enerģiju, kas slēpjas akmeņoglēs, tās izvadā pa visu zemi un sadedzina milzīgi daudzos atsevišķos uzņēmumos un mājās.

Ramseja atklājums nozīmē milzīgu tehnikas revolūciju šajā gandrīz vai pašā svarīgākajā ražošanas nozarē kapitālistiskajās zemēs.

Ramsejs ir atklājis, kādā veidā pārvērst šīs ogles gāzē tieši to atrašanās vietā, neizceļot tās zemes virsū. Līdzīgu paņēmienu, tikai daudz vienkāršāku, dažkārt lielo sāls iegūšanā: to neizceļ virs zemes tieši, bet gan šķīdina ūdenī un tad sālījumu uzsūknē pa caurulēm.

Ramseja paņēmiens pārvērš akmeņogļu raktuves it kā par milzīgiem destilācijas aparatiem gāzes izstrādāšanai. Gāze iedarbina gāzes motorus, kas dod iespēju izmantot divreiz lielāku akmeņoglēs esošās enerģijas daļu, nekā izmanto tvaika mašinas. Gāzes motori savukārt noder enerģijas pārvēršanai elektrībā, ko technika jau tagad prot pārraidīt milzīgos attālumos.

Tāda tehnikas apvērsuma rezultātā elektriskās strāvas vērtība samazinātos līdz vienai piektdaļai, bet varbūt pat līdz vienai desmitdaļai tagadējās vērtības. Milzīgs daudzums cilvēka darba, ko tagad izlieto akmeņogļu iegūšanai un izvadāšanai, tiktu ietaupīts. Varētu izlietot pat visnabadzīgākās un tagad neizmantotās akmeņogļu atradnes. Izdevumi par māju apgaismošanu un apkurināšanu ārkārtīgi samazinātos.

Šā atklājuma radītais apvērsums rūpniecībā būs milzīgs.

Bet šā apvērsuma sekas visā sabiedriskajā dzīvē mūsdienu kapitālistiskajā iekārtā nepavisam nebūs tādas, kādas šis atklājums radītu sociālismā apstākļos.

Kapitālisma apstākļos, “atbrīvojot" miljoniem ogļu iegūšanā nodarbināto kalnraču darbu, nenovēršami radīsies masveida bezdarbs, milzīgi palielināsies nabadzība, pasliktināsies strādnieku stāvoklis. Bet peļņu no lielā izgudrojuma iebāzīs savā kabatā Morgani, Rokfeleri, Rjabušinski, Morozovi ar savu advokātu, direktoru, profesoru un citu kapitala sulaiņu svitu.

Sociālismā apstākļos Ramseja paņēmiena lietošana, "atbrīvojot" miljoniem kalnraču darbu utt., dos iespēju uzreiz saīsināt visiem darba dienu no 8 stundām, piemēram, līdz 7 un pat vēl vairāk. Visu fabriku un dzelzceļu "elektrifikacija" padarīs darba apstākļus higiēniskākus, izraus miljoniem strādnieku no dūmiem, putekļiem un netīrumiem, paātrinās netīro, riebīgo darbnīcu pārvēršanu par tīrām, gaišām, cilvēka cienīgām laboratorijām. Katras mājas elektriskā apgaismošana un elektriskā apkurināšana atbrīvos miljoniem "mājas verdzeņu" no nepieciešamības trīs ceturtdaļas dzīves nosist smirdošajā virtuvē.

Kapitālisma technika ar katru dienu aizvien vairāk un vairāk pāraug tos sabiedriskos apstākļus, kas notiesā darba ļaudis uz algoto verdzību.

"Pravda", 91. nr., 1913. g., 21. aprīlī.

Paraksts: I.

Iespiests pec avīzes “Pravda“ teksta

ZEMNIECĪBA UN STRĀDNIEKU ŠĶIRA

Narodņiku avīzēs un žurnālos mēs bieži sastopam apgalvojumu, ka strādnieki un “darba" zemniecība esot viena šķira.

Šā uzskata pilnīga nepareizība ir acīm redzama katram, kas saprot, ka visās mūsdienu valstīs valda vairāk vai mazāk attīstīta kapitālistiskā ražošana, t. i., tirgū saimnieko kapitāls, un las pārvērš darba ļaužu masas algotos strādniekos. Tā dēvētais "darba" zemnieks patiesībā ir sīksaimnieciņš jeb sīkburžujs, kas gandrīz vienmēr vai nu iet pie citiem algotā darbā, vai arī pats algo strādniekus.- "Darba" zemnieks, būdams sīksaimnieciņš, arī politikā svārstās starp uzņēmējiem un strādniekiem, starp buržuāziju un proletariātu.

Viens no visuzskatāmākajiem apstiprinājumiem par šo "darba" zemnieka buržuāzisko jeb saimnieka dabu ir dati par algoto darbu lauksaimniecībā. Buržuāziskie ekonomisti (tai skaitā arī narodņiki) parasti cildina sīkražošanas "dzīvot spēju" zemkopībā, ar sīko saprazdami tādu saimniecību, kas iztiek bez algotā darba. Bet precizi dati par algoto darbu zemnieku saimniecībās viņiem ne visai patīk!

Bet palūkosimies uz datiem, ko šai jautājumā savākušas jaunākās skaitīšanas lauksaimniecībā: Austrijā 1902. gadā un Vācijā 1907. gadā.

Jo vairāk attīstīta zeme, jo vairāk algota darba zemkopībā. Vācijā no 15 miljonu strādnieku kopskaita lauksaimniecībā saskaitīti 4½ miljona algotu strādnieku, t. i.. 30%: Austrijā no 9 miljoniem — 1¼, t. i., ap 14%. Bet ari Austrijā, ja ņemsim saimniecības, ko parasti pieskaita zemnieku (jeb "darba") saimniecībām, proti, tās, kam ir no 2 līdz 20 hektāru (hektārs — 9/10 desetinas) zemes, tad redzēsim ievērojamu algota darba attīstību. Saimniecību ar 5—10 hektāriem ir 383 tūkst.; no tām 126 tūkst, ar algādžiem. Saimniecību ar 10—20 hektāriem ir 242 tūkst., no tām 142 tūkst. (t. i., ap ⅗) ar algādžiem.

Tādējādi sīkzenmieku ("darba") zemkopība ekspluatē simtus tūkstošus algoto strādnieku. Jo lielāka ir zemnieka saimniecība, jo lielāks ir algoto strādnieku skaits līdzās prāvākam ģimenes darba spēka sastāvam. Piemēram, Vācijā uz 10 zemnieku saimniecībām iznāk strādnieku:

Turīgākie zemnieki, kam ir vairāk zemes un lielāks "savu" strādnieku skaits ģimenē, algo turklāt arī lielāku skaitu algādžu.

Kapitālistiskajā sabiedrībā, kas ir pilnīgi atkarīga no lirgus, sīkā (zemnieku) ražošana masu apmēros zemkopībā nav iespējama, ja masu apmēros neizlieto algoto darbu. Saldenais vārdiņš: "darba" zemnieks tikai krāpj strādnieku, slēpdams šo algotā darba ekspluatāciju.

Austrijā ap 1½ miljona zemnieku saimniecību (no 2 līdz 20 hektāru) algo pusmiljona algoto strādnieku. Vācijā 2 miljoni zemnieku saimniecību algo vairāk nekā 1½ miljona algoto strādnieku.

Un sīkākie saimnieki? Tie paši iet algotā darbā! Tie ir algotie strādnieki ar gabaliņu zemes. Piemēram, Vācijā lādu saimniecību, kam ir mazāk par 2 hektāriem, saskaitīts ap 3⅓ miljona (3 378 509). No tiem patstāvīgu zemkopju — mazāk par pusmiljonu (474 915), bet algoto strādnieku — drusku mazāk par 2 miljoniem (1 822 792)!!

Tādējādi pats sīko zemkopju stāvoklis mūsdienu sabiedrībā nenovēršami padara viņus par sīkburžujiem. Viņi mūžam svārstās starp algotajiem strādniekiem un kapitālistiem. Zemnieku vairākums cieš trūkumu un put laukā, Kļūdami par proletāriešiem, bet mazākums tiecas līdzi kapitalīstiem un uztur lauku iedzīvotāju masas atkarību no viņiem. Tāpēc visās kapitālistiskajās zemēs zemniecības masas līdz šim paliek sāņus no strādnieku sociālistiskās kustības, piesliedamas dažādām reakcionārām un buržua- ziskām partijām. Tikai patstāvīga algoto strādnieku organizācija, kas konsekventi izcīna šķiru cīņu, spēj izraut zemniecību no buržuāzijas ietekmes un izskaidrot tai, ka sīkražotāju stāvoklis kapitālistiskajā sabiedrībā ir pilnīgi bez izejas.

Krievijā zemnieku stāvoklis attiecībā pret kapitālismu ir gluži tāds pats, kādu mēs redzam Austrijā, Vācijā utt. Mūsu "īpatnība" ir mūsu atpalicība: zemnieka priekšā atrodas vēl nevis kapitālistiskais, bet gan dzimtbātnieclskais lielais zemesīpašnieks, kas ir Krievijas tiklab ekonomiskās, kā arī politiskās atpalicības galvenais balsts.

“Pravda", 132. nr., 1913. g., 11. junijā

Paraksts: V. I.

Iespiests pec avizes "Pravda" teksta

BĒRNU DARBS ZEMNIEKU SAIMNIECĪBA

Lai pareizi novērtētu apstākļus, kādos atrodas sīkražošana zemkopībā, pastāvot kapitālismam, vissvarīgākais ir jautājums par strādājošā stāvokli, par viņa izpeļņu, darba daudzumu, dzīves apstākļiem, — tālāk par lopu turēšanu un par to kopšanas labumu, —- beidzot, par zemes apstrādāšanas paņēmieniem, par tās mēslošanu, par tās spēku izsūkšanu utt.

Nav grūti saprast, ka, noklusējot šos jautājumus (kā parasti rīkojas buržuāziskā politiskā ekonomija), mēs gūstam pilnīgi sagrozīiu priekšstatu par zemnieku saimniecību, jo tās īstā "dzīvot spēja" ir atkarīga tieši no tā stāvokļa, kādā atrodas strādājošais, no lopu turēšanas apstākļiem un zemes kopšanas. Nepamatoti pieņemt, ka šajā ziņā sīkražošana atrodas vienādos apstākļos ar lielražošanu, nozīmē uzskatīt par pierādītu taisni to, kas jāpierāda — nozīmē uzreiz pieņemt buržuāzisku viedokli.

Buržuāzijai gribas pierādīt, ka zemnieks ir īsts un dzīvot spējīgs "saimnieks" un nevis kapitala vergs, kas nomākts tāpat kā algotais strādnieks, bet ir vairāk saistīts, vairāk sapīts nekā strādnieks. Ja nopietni un godīgi meklē datus strīda jautājuma atrisināšanai, tad jāsameklē dzīves un darba apstākļu sistemātiski un objektivi rādītāji sīkražo- šanā un lielražošanā.

Pie tādiem rādītājiem — un pie tam sevišķi svarīgiem — pieder bērnu darba izmantošanas pakāpe. Jo lielāka ir bērnu darba ekspluatācija, jo sliktāks bez šaubām ir strādājošā stāvoklis, jo grūtāka viņa dzīve.

Austrijas un Vācijas lauksaimniecības skaitīšana dod ziņas par bērnu un pusaudžu skaitu lauksaimniecībā nodarbināto personu kopskaitā. Pie tam Austrijā atsevišķi saskaitīti visi strādnieki un strādnieces, kam ir mazāk par 16 gadiem. Tādu, izrādījies, ir 1,2 miljoni no 9 miljoniem, t. i., 13%. Turpretim Vācijā izdalīti tikai mazgadīgie līdz 14 gadiem, un tādu, izrādījies, ir sešsimt tūkstoš (601 637) no piecpadsmit miljoniem (15 169 549), t. i., 3,9%.

Skaidrs, ka Austrijas un Vācijas dati nav salīdzināmi. Bet pilnīgi salīdzināmas ir attiecības, kas pie tam atklājas, starp proletāriskām, zemnieku un kapitālistiskajām saimniecībām.

Pie proletāriskajām saimniecībām mēs skaitām niecīgos zemes stūrīšus (līdz diviem hektāriem, t. i., gandrīz divas desetinas uz saimniecību), — kas dod algotajiem strādniekiem papildu izpeļņu. Pie zemnieku saimniecībām skaitām tādas, kur ir no 2 līdz 20 hektāru; šeit ģimenes darbs ir pārsvarā pār algoto. Beidzot, kapitālistiskās, tās ir — lielākās saimniecības, kur algotais darbs ir pārsvarā pār ģimenes darbu.

Te būs dati par bērnu darbu šo triju tipu saimniecībās:

No tā mēs redzam, ka abās zemēs bērnu darba ekspluatācija visstiprākā ir tieši zemnieku saimniecībās vispār un konkrēti taisni vidējās zemnieku saimniecībās (5—10 hektāru, t. i., 4½—9 desetinas zemes).

Tātad nepietiek ar to, ka sīkražošanas stāvoklis ir sliktāks nekā lielražošanas. Mēs vēl redzam, ka speciāli zemnieku saimniecības stāvoklis ir ne vien sliktāks kā kapitālistiskās, bet pat sliktāks nekā proletāriskās saimniecības stāvoklis.

Kā izskaidrot šo parādību?

Proletāriskā saimniecībā ar zemkopību nodarbojas uz tik niecīga zemes stūrīša, ka par "saimniecību", taisnību sakot, nopietni nevar ne runāt. Zemkopība šeit ir palīgnodarbošanās; bet galvenais — algots darbs zemkopībā un rūpniecībā. Rūpniecības ietekme vispār ceļ strādājošā dzīves līmeni un starp citu samazina bērnu darba ekspluatāciju. Piemēram, Vācijā skaitīšana reģistrējusi rūpniecībā tikai 0,3% strādājošo līdz 14 gadiem (t. i., desmitkārt mazāk nekā zemkopībā) un tikai 8% līdz 16 gadiem.

Turpretim zemnieku saimniecībā rūpniecības ietekme ir visvājākā, bet konkurence ar kapitālistisko zemkopību visstiprākā. Zemnieks nespēj noturēties, ja pats neplēšas ar darbiem un nespiež divkārt smagāk strādāt savus bērnus. Trūkums spiež zemnieku locīt savu muguru, lai aizstātu kapitala un technisko uzlabojumu trūkumu. Bet, ja pie zemnieka vissmagāk strādā bērni, tad tas nozīmē, ka smagi jāstrādā arī zemnieka lopiem, pie tam tos slikti baro: nepieciešamība sasprindzināt visus spēkus un visur "taupīt" nenovēršami izpaužas visās saimniecības lietās.

Vācijas statistika rāda, ka algoto strādnieku vidū bērnu visvairāk (gandrīz 4%—3,7%) ir lielajās kapitālistiskajās saimniecībās (100 un vairāk desetīnu). Bet ģimenes strādnieku vidū bērnu visvairāk zemniekiem, proti: ap 5% (4,9%—5,2%). No algotajiem pagaidstrādniekiem bērnu procents sasniedz 9,0% pie lielkapitālistiem, bet no ģimenes pagaidstrādniekiem šis procents pie zemniekiem sasniedz 16,5%—24,4%!!

Zemniekam karstajā darba laikā trūkst darba spēka; strādniekus algot viņš var tikai nelielā skaitā; nākas vēl vairāk izmantot savu paša bērnu darbu. Rezultātā rodas tas lakts, ka Vācijas zemkopībā vispār bērnu procents ģimenes strādnieku vidū gandrīz pusotras reizes pārsniedz šo procentu algoto strādnieku vidū. Ģimenes strādnieku vidū bērnu ir 4,4%, bet algoto strādnieku vidū — 3,0%.

Zemniekam darbā jāplēšas vairāk nekā algotajam strādniekam. Šo faktu, kas apstiprinājies tūkstoš atsevišķos novērojumos, tagad pilnīgi pierādījusi veselu zemju statistika. Kapitālisms nolemj zemniekus vislielākai apspiestībai un bojā ejai. Cita glābiņa nav kā vien pievienoties algoto strādnieku šķiras cīņai. Bet, lai saprastu šo secinājumu, zemniekam jāpārdzīvo ilgu gadu vilšanās mānīgajos buržuāzijas lozungos.

"Рravda", 133. nr., 1913. g., 12. jūnijā.

Paraksts: V. I.

Iespiests pēc avīzes “Pravda" teksta.

STREIKU SEKMĪGUMS 1912. GADĀ, SALĪDZINOT AR PAGĀTNI

Maskavas rajona rūpnieku un fabrikantu biedrība devusi statistiku par streiku sekmīgumu 1912. gada pēdējos 7 mēnešos. Šī statistika aptver 131 625 strādniekus no visa 211 595 strādnieku lielā kopskaita, kas piedalījušies (pēc biedrības neapšaubāmi samazinātajiem datiem) ekonomiskajos streikos visā 1912. gadā.

Par iepriekšējiem gadiem mums ir streiku sekmīguma statistika tirdzniecības un rūpniecības ministrijas oficiālajos izdevumos par desmit gadiem priekš revolūcijas (1895.—1904.) un par trim revolūcijas gadiem (1905.— 1907.).

Diemžēl, dati nav viendabīgi — un tie, ko savākusi fabrikantu biedrība, ir sliktāk apstrādāti. Lai reģistrētu streiku sekmīgumu, oficiālā statistika dala tos trijās kategorijās: 1) tādi, kas beigušies par labu strādniekiem, 2) — par labu uzņēmējiem un 3) — ar kompromisu. Turpretim fabrikantu statistika dala streikus tādos: 1) kas beigušies ar strādnieku neveiksmi, 2) ar strādnieku pilnīgu vai daļēju apmierināšanu un 3) streiki ar nenoskaidrotiem rezultātiem.

Vienus un otrus datus salīdzināt (kaut arī nosacīti) iespējams tikai ar šādu paņēmienu. Streikotāju skaitu streikos, kuri beigušies ar kompromisu vai kuru rezul- iati nav noskaidroti, sadalīja uz pusēm starp streikiem, kuros uzvarēja un kuros zaudēja, rezultātā dabūjot tikai šis divas ailes (protams, aptuvenas). Te būs salīdzināšanas rezultāti:

Visi šie dati attiecas tikai uz ekonomiskajiem streikiem, pie kam dati par 1911. un 1912. g. nav pilnīgi. Visā 1912. gadā streikotāju skaits ekonomiskajos streikos (212 tūkstoši) pārsniedza streikotāju skaitu 1907. gadā.

1911. gadā ekonomisko streiku sekmīgumā, izrādās, bijis rekords, — tas pārsniedzis pat vissekmīgāko revolūcijas gadu — 1906. Toreiz uzvarēja 50,9% streikojušo strādnieku, tagad (1911. g.) — 51,0%.

1912. gada streiki sekmīgumā ziņā neaizsniedz piekto gadu (1905. — 48,9% uzvarējušo, 1912. — 41,6%), bet krietni pārsniedz caurmēra sekmīgumu desmit gados no 1895. līdz 1904. g. (37,5%), nerunājot nemaz par 1907. gadu (29,5% uzvarējušo).

Interesanti salīdzināt šos datus ar Rietumeiropas datiem. Visos pirmajos XX gadsimta desmit gados (1900.—1909.) Vācija devusi 1 897 tūkst, streikotāju (tikpat, cik Krievijā tikai divi revolūcijas gadi devuši ekonomisko streiku dalībnieku vien). No tiem uzvarējuši 698 tūkst, jeb 36,8%, t.i, nedaudz mazāk nekā Krievijā desmit gados priekš revolūcijas. Anglijā 10 gados, no 1900. līdz 1909., streikotāju skaits — 1884 tūkst. No 1 234 tūkstošiem uzvarējuši 588 tūkstoši jeb 47,5%, t. i., daudz vairāk nekā pie mums desmit gados priekš revolūcijas, bet mazāk nekā 1905., 1906. un 1911. gadā. (Anglijā un Vācijā uzvarējušo strādnieku skaits aprēķināts ar to pašu paņēmienu kā Krievijai.)

Uzvarējušo strādnieku skaits vienā pašā 1905. gadā Krievijā ir lielāks nekā uzvarējušo skaits 10 gados Vācijā vai Anglijā. No tā var spriest, cik vēl daudz neskartu spēku slēpj savās dzīlēs mūsdienu proletariāts.

"Pravda", 133. nr., 1913. q. 12. jūnijā.

Paraksts: N.

Iespiests pēc avīzes "Pravda" teksta.

DZELZS ZEMNIEKA SAIMNIECĪBĀ

Nesen mūsu rūpniecības miljonāru, Kongresu padomes, orgāns “Promišļennostj i Torgovļa" ar kaut kādu muļķīgu liekulību vai ar kaut kādu liekulīgu muļķīgumu nopūtās par to, ka Krievija izrādās esam kaimiņos vienai no visvairāk atpalikušajām zemēm, Spānijai, kad runa ir par svarīgāko produktu patēriņu uz vienu cilvēku.

Attiecībā uz dzelzi — uz vienu no galvenajiem mūsdienu rūpniecības produktiem, uz vienu no, var teikt, civilizācijās pamatiem — Krievijas atpalicība un mežonība ir sevišķi liela.

"Dzelzasu rati — atzinās miljonāru orgāns — Krievijas laukos vēl ir retums".

Bet vai šis kultūras "retums" Krievijas laukos atkarīgs no tā, cik bieži ir sastopamas dzimtbūtnieciskās attiecības, un no dzimtkungu muižnieku visvarenības (kuru priekšā tik verdziski klanās mūsu kapitālisma "dūži"), — to miljonāri kautrīgi noklusē.

Pļāpāt par kulturu, par ražošanas spēku attīstību, par zemnieka saimniecības pacelšanu u. tml. — mēs esam lieli meistari un tas mums ļoti patīk. Bet, tikko runa sākas par tā akmens novelšanu, kas kavē "pacelt" nabadzībā nogrimušās, nomāktās, izsalkušās, noskrandušās, mežonīgās zemniecības miljonus, — tā mūsu miljonāriem mēle pielīp pie žokļiem.

Te būs Ungārijas lauksaimniecības statistikas dati, kas uzskatāmi rāda, kāda nozīme jautājumā par dzelzs patēriņa apmēriem, tas ir, par kultūras dzelzs fundamenta stiprumu attiecīgā zemē, ir tam, ka muižnieki nomākuši zemniekus.

Ungārijā, kā zināms, ir vistuvāk Krievijai ne vien ģeogrāfiski, bet arī pēc reakcionāro muižnieku visvarenības, kuri no viduslaikiem saglabājuši milzīgas zemes platības.

Vācijā, piem., saimniecību, kam vairāk nekā 100 hektāru zemes, ir 23 tūkstoši no 5½ miljoniem, un tām ir mazāk nekā ¼ daļa no visas zemes, bet Ungārijā tādu saimniecību ir 24 tūkstoši no 2,8 miljoniem, un zemes tām ir 45% no visa zemes daudzuma valstī!! Četriem tūkstošiem ungāru magnatu pieder vairāk nekā 1 000 des. katram, bet visiem — gandrīz trešdaļa zemes. Kā redzat, tas jau nav tālu no "māmuļas Krievijas".

Ungārijas statistika (1895. gada) sevišķi sīki izpētījusi jautājumu par dzelzi zemnieka saimniecībā. Un izrādījies, ka no 2,8 miljoniem saimniecību pusotra miljona kalpu (jeb proletārisko) saimniecību (līdz 5 jochiem, t. i., līdz 2,85 desetīnām), kā arī viens miljons sīkzemnieku saimniecību (līdz 20 jochiem, t. i., līdz 11 desetīnām) notiesātas apmierināties ar koka izstrādājumiem.

Šajās 2½ miljona saimniecībās (no kopskaita 2,8 milj.) neapšaubāmi pārsvarā ir arkli ar koka dīseli, ecēšas ar koka rāmi un gandrīz puse no visiem ratiem ir kokasu rati.

Attiecībā uz Krieviju nav pilnīgu datu. Pēc datiem, kas ir par atsevišķiem apvidiem, redzams, ka visā milzīgajā mūsu zemnieku saimniecību vairākumā nabadzība, primitīvisms un postaža vēl nesalīdzināmi lielāka nekā Ungārijā.

Citādi nevar būt. Lai dzelzasu rati nebūtu retums, tad vajadzīgs brīvs, kulturāls, drošs fermeris, kurš prot tikt galā ar vergu turētājiem, spēj atmest rutinu un kura rīcībā ir visa zeme valstī. Bet no zemnieka, kuru līdz šim laikam nomāc Markovi un Puriškeviči ar savu zemesīpašumu, gaidīt "kulturu", — tas ir tas pats, kas no Saltičichas gaidīt humanitāti.

Mūsu rūpniecības miljonāri atzīst par labāku dalīties ar Puriškevičiem viņu viduslaiku privilēģijās un nopūsties par "tēvijas" glābšanu no viduslaiku antikulturalības...

"Severnaja Pravda", 16. nr., 1913. g. 21. augustā .

Paraksts: N. N.

Iespiests pēc avīzes "Severnaja Pravda" teksta.

SKAITĻU VALODA

I

Kā zināms, visā Krievijā fabriku un rūpnīcu strādnieku izpeļņā bija liels lēciens uz augšu tieši piektajā gadā un pēc pieklā gada. Pēc fabriku inspektoru pārskatiem fabriku un rūpnīcu strādnieka caurmēra izpeļņa Krievijā piecos gados, no 1901. līdz 1905. g., bija 206 rubļi, bet nākošajos piecos gados, no 1906. līdz 1910, g. — 238 rubļi.

Maskavas guberņā strādnieku izpeļņa nedaudz zemāka par caurmēra izpeļņu Krievijā. No 1901. līdz 1905. g. tā bija 201 rublis pēc fabriku inspektora Kozminicha-Laņina statistikas, bet nākošajos 4 gados, no 1906. līdz 1909. g. — 235 rubļi.

Tātad, pateicoties piektajam gadam, Maskavas strādnieku izpeļņa caurmērā paaugstinājusies uz 1 strādnieku — par 34 rubļiem, t. i., gandrīz par 17%. Ja Maskavas guberņā rēķina no 300 līdz 350 tūkstoš fabriku un rūpnīcu strādnieku, tad gadā visiem strādniekiem kopā iznāk ap 11 miljonu rubļu liels ieguvums.

Mēs redzam, ka upuri, ko strādnieki nesuši 1905. g. streikos, ir atmaksājušies ar strādnieku nopietnu ekonomiskā stāvokļa uzlabošanos.

Un, lai gan pēc 3. jūnija sistēmas, t. i., kontrrevolucionarās (pretrevolucionarās) sistēmas, uzvaras daudzi strādnieku iekarojumi tika atkal atņemti atpakaļ, tomēr nospiest izpeļņu agrākajā zemajā līmenī kapitalam neizdevās. Maskavas guberņā strādnieku izpeļņa laikā no 1901. līdz 1905. gadam bija ap 200 rubļu gadā, svārstoties atsevišķos gados no 197 rbļ. (1902. gads) līdz 203 rbļ. (1905. gads). 1906. gadā, kad pirmoreiz kļuva jūtami piektā gada rezultāti, izpeļņa pacēlās līdz 228 rbļ., pēc tam 1907. gadā līdz 237 rbļ., 1908. g. mazliet pazeminājās (236½ rbļ.), 1909. gadā atkal sasniedza 237 rubļus.

Skaitļi rāda, ka bez 1905. un 1906. gada ieguvumiem strādnieki dzīvotu pavisam nepanesamā nabadzībā, jo dzīves dārdzība pēdējos desmit gados aizvien ceļas.

II

Strādnieku izpeļņa Maskavas guberņas lielajās fabrikās parasti ir lielāka nekā sīkajās. Piemēram, tekstilniekiem, kuru ir 68%, t. i., vairāk nekā divas trešdaļas, no mūsu guberņas fabriku un rūpnīcu strādnieku kopskaita, gada caurmēra izpeļņa 1909. gadā bija:

Jo lielāka fabrika, jo augstāka ir strādnieka izpeļņa. Pie metālistiem mēs vērojam to pašu. Lielā fabrikā strādniekiem vieglāk apvienoties un dot kapitalam pretsparu, kopīgi aizstāvēt savas prasības. Lai panāktu savus pirmrindas biedrus, sīko fabriku un darbnīcu strādniekiem cītīgāk jāapvienojas biedrībās (arodnieciskajās, izglītības, kooperatīvajās un cilās) un ciešāk jāsaliedējas ap savu strādnieku avīzi.

Tā kā lielajās fabrikās strādnieki ir vairāk saliedēti — arī strādnieku streikus šeit vieglāk noorganizēt un tie noris sekmīgāk. Lielās fabrikas vairāk nekā sīkās piedalījās 1905. un 1906. gada streiku kustībā.

Sakarā ar to mēs redzam, ka lielāko fabriku strādnieki vairāk ieguvuši no streikiem šais gados nekā sīko uzņēmumu strādnieki. Te būs dati par visu rūpnīcu strādniekiem Maskavas guberņā:

Sakarā ar šiem skaitļiem vispirms jāizskaidro izņēmums (šķietamais) no iepriekš minētā likuma, pēc kura izpeļņa lielajās fabrikās ir lielāka nekā sīkajās. Lieta tā, ka metālisti, spiestuvju strādnieki im daži citi pelna daudz vairāk nekā tekstilnieki (360 rbļ., 310 rbļ. pret 211 u. tml.). Bet lielajās fabrikās tekstilnieku daļa strādnieku kopskaitā ir daudz lielāka nekā vidējās un sīkajās. Te arī rodas šķietamais izņēmums no likuma: itin kā vidējās un sīkajās fabrikās izpeļņa būtu augstāka nekā lielajās.

Kāds tad nu mums ir secinājums par izpeļņas palielināšanos pēc piektā gada lielajās un sīkajās fabrikās?

Lielajās fabrikās (500 un vairāk strādnieku) šis palielinājums ir ap 40 rubļu gadā, t. i., kapeiku 20 uz rubli.

Vidējās un sīkajās fabrikās ar 21 līdz 500 cilv. palielinājums ir ap 25 rubļi, t. i., ap 12 кар. uz rubli.

Pašās sīkākajās fabrikās (20 un mazāk cilvēku) palielinājums ir tikai par 14 rubļiem, t. i., 7—8 кар. uz rubli.

Tātad enerģiskākā un vienprātīgākā strādnieku streiku cīņa lielajās fabrikās rezultātā ir devusi lielāku darba algas palielinājumu. Mēs jau aizrādījām, ka sīko fabriku strādnieki, apvienodamies biedrībās, var šai ziņā pielīdzināties lielo fabriku strādniekiem.

III

Piektā gada streiku cīņā strādnieki ieguva ne tikai darba algas palielinājumu vien. Līdz ar to uz labo pusi mainījās vispār viss strādnieku stāvoklis.

Ar skaitļiem nevar precizi izteikt šās strādnieku stāvokļa uzlabošanās apmērus, bet 1905. un 1906. gadā ikviens strādnieks labi saprata un sajuta šo uzlabošanos.

Fabriku inspektora Kozminicha-Laņina dati dod iespēju tikai konstatēt piektā gada ietekmi uz strādnieku sodīšanu ar naudas sodiem. Sodīdams strādniekus, kapitālists pie- savinās tiesneša lomu. Tāpēc ar naudas sodiem vienmēr saistīts sevišķi daudz patvaļas pret strādniekiem un dažkārt arī tiešas ņirgāšanās par strādniekiem. Gluži dabiski, ka strādnieki vienmēr prasa atcelt naudas sodus, atņemt kapitālistiem tiesības būt par tiesnešiem savā pašu lietā.

Te būs dati par visu Maskavas guberņas strādnieku sodīšanu ar naudas sodiem pa gadiem:

Gadi ________Caurmērā uz 1 strādnieku iznācis naudassodu kapeikās

1901. . . . _____________. . 30

1902. . . .______________. . 27

1903. . . .______________. . 27

1904. . . .______________. . 29

1905. . . .______________. . 17

1906. . . .______________. . 12

1907. . . .______________. . 15

1908. . . .______________. . 18

1909. . . .______________. . 21

Mēs redzam, cik sekmīgi strādnieki „samazinājusī" naudas sodu sumu. Līdz 1905. gadam naudas sodi sasniedza no 27 līdz 30 кар. uz vienu strādnieku.

Pienāk piektais gads. Naudas sodi uzreiz samazinās gandrīz divkārt: līdz 17 кар. 1906. gadā piektā gada rezultāti parādās vēl skaidrāk: naudas sodi samazinās līdz 12 kapeikām.

Paiet revolūcija. Kapitālisti top drošāki. Naudas sodi atkal ceļas — līdz 15—18—21 kapeikai.

Bet pat 1909. gadā, — un tas bija paša dziļākā un paša ilgākā apklusuma laiks — kapitālistiem neizdodas pacelt naudas sodus agrākajā nejēdzīgajā augstumā. Lai nu cik sulainiski kalpo kapitālists Puriškevičam, tomēr abiem "mīļajiem draugiem" neizdodas atgriezties mīļajā pagātnē: strādnieks Krievijā vairs nav agrākais. Strādnieks Krievijā jau šo to ir mācījies!

Ja salīdzina naudas sodu sumu ar strādnieku izpeļņas sumu — un tāds salīdzinājums ir nepieciešams, jo nav viens un tas pats maksāt divdesmit kapeiku no rubļa un no pusotra rubļa lielas izpeļņas, — tad strādnieku uzvara piektajā gadā top vēl skaidrāka.

Caurmērā no 100 rubļiem strādnieku izpeļņas gadā iznācis naudas sodu kapeikās:

1901. . . . _____________. . 15

1902. . . .______________. . 14

1903. . . .______________. . 13

1904. . . .______________. . 14

1905. . . .______________. . 9

1906. . . .______________. . 5

1907. . . .______________. . 6

1908. . . .______________. . 8

1909. . . .______________. . 9

Tātad piektā gada rezultātā Maskavas guberņas strādnieki panākuši nejēdzīgo naudas sodu trīskārtīgu samazināšanu. Panāks arī pilnīgu naudas sodu atcelšanu.

IV

Noslēgumā mazliet aplūkosim jautājumu par to, kādu izpeļņas daļu Maskavas strādnieki saņem skaidrā naudā.

Maskavas strādnieku stāvoklis šai ziņā ir smags. 1909. gadā viņi saņēma pavisam 73 miljonus rubļu darba algas; no tiem 61½ milj. rbļ., t. i., 84,2%, izmaksāti skaidrā naudā. Gandrīz desmitā daļa algas, 7,2 milj. rbļ., izsniegta pārtikas produktos un fabriku veikalu precēs. Šis maksāšanas veids dara strādniekus dzimtbūtnieciski atkarīgus no uzņēmējiem un dod uzņēmējiem "virspeļņu“.

Sevišķi slikts šai ziņā strādnieku stāvoklis kokvilnas apstrādāšanas rūpniecībā: vairāk nekā piektā daļa izpeļņas (5,9 milj. rbļ. no 28,8) izsniegta pārtikas produktos. Ja strādnieki būtu panākuši sev brīvus strādnieku koopera- tivus, tad ne vien liktu ietaupīti simti tūkstoši rubļu par labu kapitala vergiem, bet arī atkristu pusdzimtbūtnieciskā atkarība no uzņēmēju veikaliem.

Tālāk, 3¾ miljona rubļu (5%) darba algas strādnieki saņēmuši samaksā par produktiem, ko viņi ņēmuši no patērētāju biedrību veikaliem u. c. Beidzot, 680 tūkst. rbļ. (0,9%) darba algas saņemti strādnieku uzturā, kuri dzīvojuši uzņēmēju maizē.

Šis maksāšanas veids, kas strādnieku tūkstoš veidos notiesā uz dzimtbūtnieciska rakstura personisko atkarību, jūtamāk saglabājies zīda un linu, tālāk pārtikas un dzīvnieku produktu apstrādāšanas nozarēs.

Kas atliecas uz piektā gada ietekmi darba algas veidos, tad šai ziņā gandrīz nekādi iekarojumi nav bijuši. Te būs dati kopš 1901. gada:

Pēc 1905. gada izmaksa skaidrā nauda palielinājusies pavisam niecīgos apmēros. Tikpat maz sašaurinājusies sistēma ar strādnieku uzturu uzņēmēju maizē. Gluži otrādi, izmaksa caur fabriku veikaliem pat mazliet palielinājusies.

Visā visumā stāvoklis ir palicis tikpat slikts kā agrāk. Maskavas strādniekiem būs jāpanāk izmaksa skaidrā naudā un jācīnās par fabriku veikalu aizstāšanu ar brīvām strādnieku patērētāju biedrībām.

"Naš Putj“, 13. un 14. nr., 1913. g. 8. un 10. septembrī .

Paraksts: V. I ļ j i n s

Iespiests pēc avīzes "Naš Putj" teksta.

KAPITALISMS UN STRĀDNIEKU IMIGRACIJA

Kapitalisms ir radījis īpašu tautu pārceļošanas veidu. Zemes, kas strauji attīstās rūpniecības ziņā, ieviesdamas vairāk mašinu, izspiezdamas atpalikušās zemes no pasaules tirgus, paceļ darba algu augstāk par vidējo un pievelk algotos strādniekus no atpalikušajām zemēm.

Tādējādi simtiem tūkstošu strādnieku tiek pārsviesti simt un tūkstoš verstu tālu. Modernais kapitalisms ar varu ievelk viņus savā virpulī, izrauj viņus no nomaļkakliem, padara viņus par pasaulvēsturiskas kustības dalībniekiem, nostāda viņus aci pret aci ar vareno, apvienoto, starptautisko rūpnieku šķiru.

Nav šaubu, ka tikai galējā nabadzība spiež cilvēkus pamest dzimteni, ka kapitālisti visnegodīgākajā veidā ekspluatē strādniekus pārceļotājus. Bet tikai reakcionāri var aizvērt acis šās tautu mūsdienu pārceļošanas progresīvās nozīmes priekšā. Atbrīvošanās no kapitala jūga nav un nevar būt ārpus tālākas kapitalisma attīstības, ārpus šķiru cīņas uz tā pamata. Bet šai cīņā kapitalisms tieši arī iesaista visas pasaules darba ļaužu masas, lauzdams vietējās dzīves sasmakumu un atpalicību, graudams nacionālos žogus un aizspriedumus, savienojot kopā visu zemju strādniekus lielajās fabrikās un raktuvēs Amerikā, Vācijā utt.

Amerika ir to zemju priekšgalā, kuras ieved strādniekus. Te būs dati par Amerikā ieceļojušo skaitu:

Desmit gados 1821.—1830._____99 tūkst, pārceļotāju

1831.—1840.________________496 "...."

1841.—1850.________________1 597 "...."

1851.—1860.________________2 453 "...."

1861.—1870.________________2 064 "...."

1871.—1880.________________2 262 "...."

1881.—1890.________________4 722 "...."

1891.—1900.________________3 703 "...."

Deviņos.... 1901.—1909._________7 210 "...."

Pārceļošanas pieaugums ir milzīgs, un tas aizvien palielinās. Piecos gados, no 1905. līdz 1909., uz Ameriku pārceļoja caurmērā (runa ir tikai par Sav. Valstīm) vairāk nekā miljons cilvēku gadā.

Pie tam interesantas ir pārmaiņas pārceļotāju (imigrantu, t. L, Amerikā ieceļojušo) sastāvā. Līdz 1880. gadam pārsvarā bija tā dēv. vecā imigrācijā, no vecajām kultūras zemēm, Anglijas, Vācijas, pa daļai Zviedrijas. Pat līdz 1890. gadam Anglija un Vācija kopā deva vairāk nekā pusi visu imigrantu.

Ar 1880. gadu sākas neticami straujš tā dēv. jaunās imigrācijas pieaugums, no austrumu un dienvidu Eiropas, no Austrijas, Itālijas un Krievijas. Šīs trīs zemes devušas imigrantus Ziem. Amerikas Sav. Valstīs:

Desmit gados no 1871. līdz 1880. g. ............201 tūkst.

1881 līdz 1890. g...................................................927 tūkst.

1891 līdz 1900. g...............................................1 847 tūkst.

Deviņos ..... 1901. līdz 1909. g.....................5 127 tūkst.

Tādējādi visatpalikušākajām vecās pasaules zemēm, kas saglabājušas visvairāk dzimtbūšanas atlieku visā dzīves iekārtā, tiek, tā teikt, ar varu mācīta civilizācijā. Amerikas kapitālisms izrauj miljoniem atpalikušās Austrumeiropas strādnieku (un Krievijas tai skaitā, kas devusi 594 tūkst, imigrantu no 1891. līdz 1900. g. un 1410 tūkstoš no 1900. līdz 1909. g.) no viņu pusviduslaiku apstākļiem un noliek, viņus progresivās, starptautiskās proletariāta armijas rindās.

Interesantu novērojumu izdarījis Gurvičs, kas sarakstījis pērn iznākušo ārkārtīgi pamācošo angļu grāmatu "Imigrācijā un darbs". Pēc 1905. gada revolūcijas imigrantu skaits Amerikā sevišķi pieaudzis (1905. g. — 1 milj., 1906. g. — 1,2 milj., 1907. g. — 1,4 milj., 1908. un 1909. g. — pa 1,9 miljoni). Strādnieki, kas piedzīvojuši visādus streikus Krievijā, ienesa arī Amerikā drošāka, uzbrūkoša, masu streika garu.

Krievija aizvien vairāk atpaliek, atdodama ārzemēm daļu savu labāko strādnieku; Amerika aizvien straujāk virzās uz priekšu, ņemdama no visas pasaules visenerģiskākos, darbam visspējīgākos strādājošos iedzīvotājus*.

______________

* Ne vien Sav. Valstis, bet arī citas Amerikas valstis strauji soļo uz priekšu. Uz Ameriku pārceļojušo skaits pēdējā gadā bija ap 250 iūkstoš, uz Braziliju — ap 170 tūkstoš, uz Kanadu — vairāk nekā 200 tūkst., pavisam kopā 620 tūkstoš gadā. — Ļeņina piez.

Vācija, turēdamās vairāk vai mazāk vienā līmenī ar Ameriku, no zemes, kas atdeva strādniekus, kļūst par zemi, kas pievelk svešus strādniekus. Amerikā no Vācijas imigrējušo skaits, kas 10 gados, no 1881. līdz 1890. g., bija sasniedzis 1453 tūkst., deviņos gados, no 1901. līdz 1909. g., sarucis līdz 310 tūkst. Turpretim ārzemju strādnieku Vācijā 1910. un 1911. g. bija 695 tūkst., bet 1911. un 1912. g. — 729 tūkst. Ja mēs palūkosimies, kā šie strādnieki sadalās pēc nodarbošanās un pēc zemēm, no kurienes tie nākuši, tad redzēsim šādu ainu:

Jo vairāk atpalikusi zeme, jo vairāk tā dod neapmācīto, “melno", lauku strādnieku. Vairāk attīstītās nācijās sagrābj sev, tā teikt, labākos peļņas veidus, atstājot pusmežonīgajām zemēm sliktākos peļņas veidus. Eiropa vispār ("pārējās zemes") dod Vācijai 157 tūkstošus strādnieku, no tiem vairāk nekā 8/10 (135 no 157) rūpniecības strādnieku. Atpalikusī Austrija dod tikai 6/10 (162 no 263) rūpniecības strādnieku. Visvairāk atpalikusī Krievija — pavisam tikai 1/10 rūpniecības strādnieku (34 no 308).

Tādējādi Krieviju sit visur un visās lietās par tās atpalicību. Bet Krievijas strādnieki, salīdzinot ar pārējiem iedzīvotājiem, aizvien vairāk izraujas no šās atpalicības un mežonības, aizvien vairāk dod pretsparu šīm "mīļajām" savas dzimtenes īpašībām, aizvien ciešāk saliedējas ar visu zemju strādniekiem vienā vispasaules atbrīvošanas spēkā.

Buržuāzijā rīda vienas nācijās strādniekus pret otras nācijās strādniekiem, cenzdamās sašķelt viņus. Apzinīgie strādnieki, saprazdami, ka kapitālisms nenovēršami lauzīs visus nacionālos žogus un ka tas ir progresīvi, cenšas palīdzēt izglītot un organizēt savus biedrus no atpalikušajām zemēm.

"Za Pravdu", 22. nr., 1913. g., 29. oktobrī.

Paraksts: V. I.

Iespiests pēc avīzes "Za Pravdu" teksta.

TEILORA SISTEMA — CILVĒKA VERDZINĀŠANA AR MAŠINAS PALĪDZĪBU

Kapitalisms nevienu mirkli nevar stāvēt uz vietas. Tam vienmēr jāiet uz priekšu un uz priekšu. Konkurence, kas sevišķi saasinās krizes laikmetos, līdzīgos mūsējam, piespiež izgudrot arvien jaunus līdzekļus ražošanas palētināšanai. Bet kapitala kundzība visus šādus līdzekļus pārvērš par strādnieka tālākās apspiešanas ieročiem.

Teilora sistēma ir viens no šādiem līdzekļiem.

Šās sistēmas piekritēji Amerikā nesen lietojuši šādus paņēmienus.

Strādniekam pie rokas piestiprina elektrisko spuldzi. Fotografē strādnieka kustības un pētī spuldzes kustības. Konstatē, ka zināmas kustības bijušas "liekas“ — un piespiež strādnieku izvairīties no šīm kustībām, t. i.s strādāt intensivāk, nezaudēt ne sekundi atpūtai.

Sastāda veselus jaunu fabrikas celtņu plānus tādā veidā, lai netiktu zaudēta neviena lieka minūte, piegādājot materiālus fabrikā, nododot tos no vienas darbnīcas otrā, izvedot gatavo produktu. Sistemātiski lieto kinematogrāfu labāko strādnieku darba pētīšanai un tā intensivitates palielināšanai, t. i., strādnieka lielākai "steidzināšana".

Piemēram, visu dienu kinematografēja montiera darbu. Izpētījuši viņa kustības, ieviesa īpašu tik augstu solu, lai montierim nevajadzētu zaudēt laiku pieliecoties. Par palīgu montierim norīkoja zēnu. Zēnam vajadzēja pasniegt montierim katru mašinas daļu noteiktā, vislietderīgākā veidā. Pēc dažām dienām montierim šai mašinas montēšanas darbā bija vajadzīga ceturtā daļa tā laika, kādu viņš izlietoja agrāk!

Cik liels darba ražīguma panākums!... tomēr algu stradniekam paaugstina nevis četrkārtīgi, bet vislielākais pusotras reizes un arī tad tikai pirmajā laikā. Tiklīdz strādnieki pierod pie jaunās sistēmas, algu atkal pazemina līdz agrākajam līmenim. Kapitālists iegūst milzīgu peļņu, bet strādnieks pūlas četrreiz intensivāk, nogurdinādams savus nervus un muskuļus četrkārt ātrāk.

Jauniestājūsos strādnieku ved rūpnīcas kinematogrāfā,, kas rāda viņam, kā "priekšzīmīgi" veicams viņa darbs. Strādnieku spiež "panākt" šo paraugu. Pēc nedēļas strādniekam kinematogrāfā rāda viņa paša darbu un salīdzina to ar "paraugu".

Visi šie milzīgie uzlabojumi tiek veikti pret strādnieku, vel vairāk nomācot un apspiežot viņu un pie tam aprobežojoties ar racionālu, sapratīgu darba sadalīšanu pašā fabrikā.

Dabiski rodas doma: bet darba sadalīšana visā sabiedrībā? Kāds bezgalīgs daudzums darba tagad velti zūd visas kapitālistiskās ražošanas nekārtīgā, chaotiskā stāvokļa dēļ! Cik daudz laika tiek zaudēts, kamēr izejmateriāls nonāk līdz fabrikantam caur simtiem uzpircēju un jaunu pircēju, pie kam tirgus prasības nav zināmas! Ne vien laiks, bet arī paši produkti zūd un bojājas. Un laika un darba zaudējums, piegādājot gatavo produktu patērētājiem caur bezgalīgu daudzumu sīko starpnieku, kuri arī nevar zināt pircēju prasības un izdara ne vien milzīgu daudzumu lieku kustību, bet arī lieku pirkumu, braucienu un tā tālāk, un tamlīdzīgi!

Kapitals organizē un nokārto darbu pašā fabrikā, lai vēl vairāk apspiestu strādnieku, lai palielinātu savu peļņu. Bet visā sabiedriskajā ražošanā paliek un aug haoss, kas rada krizes, kad uzkrātās bagātības neatrod pircējus, bet miljoniem strādnieku iet bojā un cieš badu, neatrazdami darbu.

Teilora sistēma — bez tās autoru ziņas un pret viņu gribu — sagatavo to laiku, kad proletariāts ņems savās rokās visu sabiedrisko ražošanu un iecels savas, strādnieku komisijas visa sabiedriskā darba pareizai sadalīšanai un nokārtošanai. Lielražošana, mašinas, dzelzceļi, telefons — viss tas dod tūkstošiem iespēju četrkārtīgi saīsināt organizēto strādnieku darba laiku, nodrošinot viņiem cetrkārt lielāku labklājību nekā tagad.

Un strādnieku komisijas ar strādnieku arodbiedrību palīdzību pratīs piemērot šos sabiedriskā darba sapratīgas sadalīšanas principus, kad tas būs atbrīvots no kapitala verdzības.

"Putj Pravdi", 35. nr., 1914 g. 13. marta.

Paraksts: M. M.

Iespiesta pēc avīzes "Putj Pravdi" teksta.

ZEMNIECĪBA UN ALGOTAIS DARBS

Narodņikiem nav Īsinātākās frāzes par to frāzi, ka marksisti "triecot pierēm kopā" darba ļaudis, nodalīdami algotos strādniekus no zemniekiem un nostādīdami pirmos pretim otrajiem. Un nav melīgākas frāzes, kas masko saimnieķeļa, sīkburžuja, algoto strādnieku ekspluatatora interešu aizstāvēšanu.

Te būs interesanti dati no Maskavas zemstes statistiskā izdevuma par 1913. gadu ("Ekonomiski statistiskais krājums", VII izl., M. 1913.). Maskavas statistiķi izpētījuši sakņkopību un dārzkopību Maskavas apriņķī. Pētījums aptvēris pāri par 5 000 sētu, kuras statistiķi sadalījuši 7 rajonos pēc attāluma no Maskavas un pēc saimniecības intensivitates pakāpes (t. i., pēc kapitala un darba daudzuma lielākā patēriņa uz katru desetinu zemes).

Diezgan sīki ir izpētīts jautājums par zemnieku algotajiem strādniekiem. Kas tad izrādījās?

Kopējais to sētu skaits, kuras līgst strādniekus, līdzinās 67 proc. (t. i., vairāk nekā divām trešdaļām no visa sētu skaita) pirmajos četros rajonos; pārējos rajonos no 43 proc. līdz 64 proc. No tā ir skaidrs, ka zemnieku sētu lietum lielais vairākums Maskavas apkārtnē ir mazu kapitālistu saimniecības, kuri līgst strādniekus.

Vēl interesantāki ir dati par to sētu skaitu, kuras līgst gada un sezonas strādniekus. Šādu sētu skaits līdzinās:

I rajonā.........26,6 proc.

II “...”................16,7 “...”

III “...”...............16.4 “...”

IV “...”...............19,0 “...”

V “...”.................9,9 “...”

VI “...”................5,0 “...”

VII “...”..............6,4 “...”

Parasti, jo intensīvāks rajons, jo augstāks ir to zemnieku procents, kuri līgst gada un sezonas strādniekus.

Bet dati par veseliem rajoniem savieno kopā katra rajona trūcīgos un bagātos zemniekus. Šie dati tātad ir ļoti vispārēji un izskaistina īstenību, aizsedzot nabadzības un bagātības, proletariāta un buržuāzijas pretstatu.

Aplūkosim datus par saimniecību grupām pēc zemes lietošanas (t. i., pēc apstrādājamās zemes daudzuma). Šie dati ir daudz drošāki nekā dati par iedalītās zemes turēšanu, kam līdz šim laikam pat Maskavas apkārtnē ir dzimtbūtnieciski birokrātisks raksturs: to vidū, kuriem ir maz iedalītās zemes, sastopami bagātnieki, kas zemi nomā, bet to vidū, kuriem ir daudz iedalītās zemes, sastopami trūcīgie, kas iedalīto zemi iznomā, un bezzemnieki, pareizāk, zemnieki bez saimniecībām.

Zemnieku vidū, kuriem nav saimniecības, tādu zemnieku skaits, kuri līgst strādniekus, visos rajonos līdzinās nullei. Tas ir saprotams. Zemnieks bez saimniecības pats ir proletārietis.

Zemnieki ar saimniecību, kurā mazāk nekā ½ desetinas zemes: sētu procents ar algotiem strādniekiem svārstās no 0 (nulles) līdz 57 proc. (mēs ņemam vienu no trim apakšgrupām, lai nesarežģītu lietu).

Saimnieki ar ½ līdz 1 desetīnai zemes: sētu ar algotiem strādniekiem ir no 0 līdz 100%.

Saimnieki ar 1 līdz 3 desetinām zemes: sētu ar algotiem sirādniekiem — no 46% līdz 100% (dažādos rajonos).

Saimnieki ar 3 līdz 5 desetinām zemes: sētu ar algotiem sirādniekiem — no 66% līdz 97%.

Saimnieki ar 5 līdz 10 desetinām apstrādājamās zemes, — sētu ar algotiem strādniekiem ir no 75% līdz 100%.

No tā mēs skaidri redzam, ka zemnieki bez saimniecībām paši ir proletārieši (algotie strādnieki). Bet, jo lielāka saimniecība, jo biežāk tiek ekspluatēts algotais darbs: pat to saimnieku vidū, kam ir no 3 līdz 5 desetinām zemes, jau ne mazāk par ⅔ no visa saimnieku skaita ir algotā darba ekspluatatori!!

Lūk, vienkāršs, vispār zināms un acīm redzams fakts, ko sagroza narodņiki. Tas, kas notiek Maskavas apkārtnē, notiek — mazākā mērā — itin visur. Ikviens zina, ka katra pilsēta, katra dzelzceļa versts iesaista zemnieka saimniecību tirdznieciskā un kapitālistiskā apgrozībā. Vienīgi "kreisie narodņiki" negrib redzēt patiesību, kas sagrauj viņu sīkpilsonisko teoriju.

Šī patiesība ir tā, ka katra dzelzceļa versts, katrs jauns veikals sādžā, katrs kooperatīvs, kas atvieglo iepirkšanu, katra fabrika utt. iesaista zemnieka saimniecību tirdznieciskā apgrozībā. Bet tas nozīmē, ka zemnieki sadalās proletāriešos un saimnieķeļos, kas līgst algotus strādniekus.

Zemnieka saimniecībā nevar būt neviena uzlabojuma, kas nepastiprinātu algotā darba ekspluatēšanu uzlabojamās saimniecībās.

Tāpēc vienīgi marksisti aizstāv darba intereses, nodalot proletāriešus, algotos strādniekus, tiklab pilsētā, kā arī uz laukiem.

Turpretī narodņiki (īstenībā) aizstāv algotā darba spēka ekspluatatoru intereses, kad viņi spriedelē par "zemniecību", par "zemnieka saimniecību", tāpēc ka, jo vairāk zemnieks līdzinās "saimniekam", jo vairāk viņš ekspluatē algoto darbu.

Buržuāzijas intereses (kurai akli velkas līdzi narodņiki) prasa, lai zemnieku proletariāts tiktu sajaukts ar zemnieku buržuāziju.

Proletariāta intereses prasa cīņu pret šo sajaukšanu, prasa skaidri norobežot šķiras visur, tai skaitā arī zemnieku vidū. Nav ko krāpt sevi un citus, spriedelējot par "zemniecību": vajag mācīties pašiem un mācīt zemniekiem, ka pat zemniecības vidū ar katru dienu arvien dziļāks kļūst bezdibenis starp proletariātu un buržuāziju.

"Puti Pravdi", 17. nr., 1914. g. 20. februāri.

Paraksts: V. I.

Iespiests pēc avīzes "Putj Pravdi" teksta.

***

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

darbabalss.eu

№ 235

Rīga, 2015

***

Content

Ļeņins. Skaitļu valoda (1913-1914)

KAPITALISTISKĀS BAGĀTĪBAS PIEAUGUMS

VIENA NO LIELAJĀM TEHNIKAS UZVARĀM

ZEMNIECĪBA UN STRĀDNIEKU ŠĶIRA

BĒRNU DARBS ZEMNIEKU SAIMNIECĪBA

STREIKU SEKMĪGUMS 1912. GADĀ, SALĪDZINOT AR PAGĀTNI

DZELZS ZEMNIEKA SAIMNIECĪBĀ

SKAITĻU VALODA

I

II

III

IV

KAPITALISMS UN STRĀDNIEKU IMIGRACIJA

TEILORA SISTEMA — CILVĒKA VERDZINĀŠANA AR MAŠINAS PALĪDZĪBU

ZEMNIECĪBA UN ALGOTAIS DARBS