Uļjanovs Vladimirs

Ļeņins. Tezes nacionālajā jautājumā (1913)

Ļeņins.

Tezes nacionālajā jautājumā

TEZES NACIONALAJĀ JAUTĀJUMĀ.

1. Mūsu programas § (par nāciju pašnoteikšanos) nevar iztulkot nekā citādi kā tikai politiskās pašnoteikšanās nozīmē, t. i., kā tiesības atdalīties un nodibināt patstāvīgu valsti.

2. Krievijas sociāldemokrātiem šis s.-d. programas punkts ir absolūti nepieciešams

(a) tiklab demokrātijās pamatprincipu vārdā vispār;

(b) kā arī ievērojot to, ka Krievijas robežās un pie tam tās nomalēs dzīvo vairākas nācijās spilgti atšķirīgos saimnieciskos, sadzīves u. c. apstākļos, pie kam šīs nācijās (kā visas Krievijas nācijās, izņemot lielkrievus) neticami apspiež cara monarchija;

(c) beidzot, ievērojot arī to, ka visā Austrumeiropā (Austrija un Balkani) un Āzijā — t. i., zemēs, kuras robežo ar Krieviju — vai nu nav pabeigta, vai arī ir tikai vēl iesākta valstu buržuāziski demokrātiskā pārveidošana, kas lielākā vai mazākā mērā visā pasaulē novedusi pie patstāvīgu nacionālu valstu vai tādu valstu radīšanas, kuru nacionālais sastāvs ir iespējami tuvs un savstarpēji radniecīgs;

(d) šobrīd Krievija ir zeme ar visvairāk atpalikušu un reakcionāru valsts iekārtu, salīdzinot ar visām tās kaimiņu zemēm, sākot — Rietumos — ar Austriju, kur kopš 1867. gada nostiprinājušies politiskās brīvības un konstitucionālās iekārtas pamati, bet tagad ievestas arī vispārējas vēlēšanu tiesības, un beidzot — Austrumos — ar republikānisko Ķinu. Tāpēc Krievijas s.-d. visā savā propagandā neatlaidīgi jāprasa, lai visām tautībām būtu tiesības nodibināt atsevišķu valsti vai brīvi izvēlēties to valsti, kurai sastāvā tās vēlas būt.

3. Tā kā sociāldemokrātijā atzīst visām tautībām pašnoleikšanās tiesības, tad no s.-d. jāprasa, lai viņi:

(a) būtu katrā ziņā naidīgi pret kuru katru jebkāda veida varmācību, ko izdara valdošā (vai iedzīvotāju vairākuma) nācijā pret nāciju, kura vēlas atdalīties valstiskā ziņā;

(b) prasītu šādas atdalīšanās jautājuma izlemšanu vienīgi uz attiecīgās teritorijas iedzīvotāju vispārējas, tiešas, vienlīdzīgas un aizklātas balsošanas pamata;

(c) nenogurstoši cīnītos kā pret melnsimtnieciski oktob- ristiskajām, tā arī pret liberāli buržuāziskajām ("progresisti", kadeti u. tml.) partijām, kur vien tās mēģinātu aizstāvēt vai pieļautu nacionālu apspiešanu vispār vai, it sevišķi, noliegtu nāciju tiesības uz pašnoteikšanos.

4. Ja sociāldemokrātijā atzīst visām tautībām tiesības uz pašnoteikšanos, tad tas nepavisam nenozīmē, ka s.-d. atsakās patstāvīgi novērtēt vienas vai otras nācijās valstiskās atdalīšanās lietderību katrā atsevišķā gadījumā. Taisni otrādi, s.-d. jādod tieši patstāvīgs novērtējums, ievērojot tiklab apstākļus, kādos notiek kapitālisma attīstība un dažādu nāciju proletāriešu apspiešana, ko izdara visu tautību apvienotā buržuāzijā, kā arī demokrātijās vispārīgos uzdevumus, bet pirmā kārtā un visvairāk proletariāta šķiras intereses cīņā par sociālismu.

No šā viedokļa it īpaši jāņem vērā šāds apstāklis. Krievijā ir divas nācijās, kas daudzu vēsturisku un sadzīves apstākļu dēļ sasniegušas augstāku kulturu un ir visvairāk nošķīrušās no citām, kas visvieglāk un "visdabiskāk" varētu realizēt savas tiesības uz atdalīšanos. Tās ir Somija un Polija. 1905. gada revolūcijas pieredze parādījusi, ka pat šajās divās nācijās valdošās šķiras, muižnieki un buržuāzijā, atsakās no revolucionārās cīņas par brīvību un aiz bailēm no Somijas un Polijas revolucionārā proletariāta meklē tuvināšanos ar valdošajām šķirām Krievijā un ar cara monarchiju.

Tāpēc sociāldemokrātijai ar visu enerģiju jābrīdina visu tautību proletariāts un darba ļaužu šķiras no viņu tiešas ļpiekrāpšanas ar "pašu" buržuāzijas nacionālistiskajiem lozungiem, kura ar saldenām vai dedzīgām runām par "dzimteni" cenšas sašķelt proletariātu un novērst viņa uzmanību no buržuāzijas blēdībām, kura noslēdz tiklab ekonomisku, kā arī politisku savienību ar citu nāciju buržuāziju un cara monarchiju.

Proletariāts nevar cīnīties par sociālismu un aizstāvēt savas ikdienas ekonomiskās intereses, nenoslēdzot visciešāko un pilnīgāko visu nāciju strādnieku savienību bez izņēmuma visās strādnieku organizācijās.

Proletariāts nevar iegūt brīvību citādi kā revolucionārajā cīņā par cara monarchijas gāšanu un tās aizstāšanu ar demokrātisku republiku. Cara monarchija izslēdz brīvību un tiesību vienlīdzību tautībām, būdama bez tam galvenais barbarisma, zvērību un reakcijas balsts tiklab Eiropā, kā arī Āzijā. Bet gāzt šo monarchiju spēj tikai visu Krievijas nāciju apvienotais proletariāts, kas vedi aiz sevis visu nāciju darba ļaužu masu konsekventi demokrātiskos un revolucionārai cīņai spējīgos elementus.

Tāpēc strādnieks, kas politisko vienošanos ar "savas" nācijās buržuāziju stāda augstāk par pilnīgu vienotību ar visu nāciju proletāriešiem, rīkojas pretēji savām interesēm, pretēji sociālismā un demokrātijās interesēm.

5. Aizstāvēdama konsekventi demokrātisku valsts iekārtu, sociāldemokrātijā prasa tautību tiesību absolūtu vienlīdzību un cīnās pret jebkādām privilēģijām, kas nāk par labu vienai vai vairākām tautībām.

Konkrēti sociāldemokrātijā noraida "valsts" valodu. Krievijā tāda ir sevišķi lieka, jo vairāk nekā septiņas desmitdaļas Krievijas iedzīvotāju pieder pie radniecīgām slavu ciltīm, kas, pastāvot brīvai skolai brīvā valstī, ekonomiskās apgrozības prasību dēļ viegli vien rastu iespēju saprasties savā starpā bez jebkādām "valstiskām" privilēģijām vienai no valodām.

Dzimtkungu muižnieku un patvaldnieciski dzimtbūtnieciskās valsts ierēdņu noteikto Krievijas seno administrativo iedalījumu vietā sociāldemokrātijā prasa iedalījumus, kas pamatoti uz tagadējās saimnieciskās dzīves prasībām un lcas pēc iespējas saskaņoti ar iedzīvotāju nacionālo sastāvu.

Visos valsts novados, kas atšķiras ar savām sadzīves īpatnībām vai iedzīvotāju nacionālo sastāvu, jābūt plašai pašpārvaldei un autonomijai ar iestādēm, kuras izveidotas uz vispārējas, vienlīdzīgas un aizklātas balsošanas pamata.

6. Sociāldemokrātijā prasa izdot vispārēju valsts likumu, kas aizsargātu katra nacionala mazākuma tiesības jebkurā valsts apgabalā. Pēc šā likuma katrs pasākums, ar kuru nacionālais vairākums censtos radīt sev nacionālu privilēģiju vai ierobežot nacionālā mazākuma tiesības (izglītības laukā, vienas vai otras valodas lietošanā, budžeta lietās utt.), jāizsludina par spēkā neesošu, bet šāda pasākuma realizēšana aizliedzama, piedraudot ar sodu.

7. Sociāldemokrātijā izturas noraidoši pret "kulturāli nacionālās" (vai vienkārši "nacionālās") "autonomijas" lozungu nn pret šādas autonomijas realizēšanas projektiem, jo šis lozungs (1) noteikti runā pretī proletariāta šķiras cīņas internacionālismam, — (2) atvieglo proletariāta un darba ļaužu masu ievilkšanu buržuāziskā nacionālisma ideju ietekmes sfērā, — (3) spēj novirzīt no valsts konsekventi demokrātiskās pārveidošanas uzdevuma visumā, kur vienīgi šī pārveidošana nodrošina (ciktāl tas vispār iespējams kapitālisma apstākļos) nacionālu mieru.

Ievērojot kulturāli nacionālās autonomijas jautājuma sevišķo paasināšanos s.-d. vidū, sniedzam dažus paskaidrojumus pie šās tezes.

(a) No sociāldemokrātijas viedokļa nav pieļaujams ne tieši, ne netieši izvirzīt nacionālās kultūras lozungu. Šis lozungs ir nepareizs, jo visa cilvēces saimnieciskā, politiskā un garīgā dzīve aizvien vairāk internacionalizējas jau kapitālisma apstākļos. Sociālisms to internacionalizēs pilnīgi. Internacionālā kultura, ko jau tagad sistemātiski rada visu zemju proletariāts, uzņem sevī (no jebkura nacionālā kolektiva) ne "nacionālo kulturu" visumā, bet ņem no katras nacionālas kultūras vienīgi tās konsekventi demokrātiskos un sociālistiskos elementus.

(b) Šķiet, vienīgo kaut arī kautrīgas tuvošanās piemēru nacionālās kultūras lozungam s.-d. programās sniedz austriešu s.-d. Brines programas 3. §. Šajā 3. § teikts: "Visi vienas un tās pašas nācijās novadi, kuriem ir sava pašpārvalde, izveido nacionāli vienotu savienību, kas izlemj savas nacionālās lietas pilnīgi autonomi".

Tas ir kompromisa lozungs, jo no eksteritoriālās (personālās) nacionālās autonomijas te nav ne vēsts. Bet arī šis lozungs ir aplams un kaitīgs, jo Krievijas s.-d. Uzdevums nepavisam nav apvienot vienā nācijā Lodzas, Rīgas, Pēterburgas, Saratovas vāciešus. Mūsu uzdevums — cīnīties par pilnīgu demokrātismu un visu nacionālo privilēģiju atcelšanu, lai vācu strādniekus Krievijā apvienotu ar visu citu nāciju strādniekiem sociālismā internacionālās kultūras aizstāvēšanā un attīstīšanā.

Vēl jo aplamāks ir eksteritoriālās (personālās) nacionālās autonomijas lozungs ar dibināmiem (pēc šā lozunga konsekvento aizstāvju plāna) nacionālajiem parlamentiem un nacionālajiem valsts sekretāriem (O. Bauers un K. Reners). Būdamas pretrunā ar visiem kapitālistisko zemju saimnieciskajiem apstākļiem, tamlīdzīgas iestādes, kas vēl nav pārbaudītas nevienā demokrātiskā valstī pasaulē, ir tādu cilvēku oportunistiski sapņojumi, kuri zaudējuši cerību nodibināt konsekventi demokrātiskās iestādes un kuri meklē glābiņu no buržuāzijas nacionālās plēšanās katras nācijās, tiklab proletariāta, kā buržuāzijas, mākslīgajā nošķirtībā dažos ("kultūras") jautājumos.

Apstākļu dēļ sociāldemokrātiem dažkārt uz laiku jāpakļaujas tiem vai citiem kompromisa atrisinājumiem, taču no citām zemēm mums jāaizņemas nevis kompromisa, bet gan konsekventi sociāldemokrātiski atrisinājumi. Aizņemties austriešu neizdevušos kompromisa mēģinājumu būtu jo neprātīgāk tagad, kad arī pašā Austrijā tas cietis pilnīgu neveiksmi, novedot pie čechu s.-d. separātisma un atšķelšanās.

(c) "Kulturāli nacionālās autonomijas" lozunga vēsture Krievijā rāda, ka to pieņēmušas bez izņēmuma visas buržuāziskās ebreju un tikai ebreju partijas, aiz kurām bez kritikas vilkās Bunds, nekonsekventi noraidot nacionālu ebreju parlamentu (seimu) un nacionālus ebreju valsts sekretārus. Turpretī pat tie Eiropas s.-d., kas pieļauj vai aizstāv kulturāli nacionālās autonomijas kompromisa lozungu, atzīst, ka, zīmējoties uz ebrejiem, šis lozungs ir pilnīgi nerealizējams (O. Bauers un K. Kautskis). "Ebreji Galicijā un Krievijā drīzāk ir kasta nekā nācijā, un mēģinājumi konstituēt ebreju tautu kā nāciju ir mēģinājumi saglabāt kastu" (K. Kautskis).

(d) Civilizētajās zemēs mēs novērojam diezgan pilnīgu (relativi) tuvošanos nacionalajam mieram kapitālisma apstakļos vienīgi tad, ja demokrātisms maksimāli realizēts visā valsts iekārtā un pārvaldē (Šveice). Konsekventa demokrātismā lozungi (republika, milicija, tautas ievēlēti ierēdņi utt.) savieno proletariātu un darba ļaužu masas, kā arī vispār visu progresivo ikvienā nācijā, — cīņai par tādu stāvokli, kas izslēdz pat visniecīgākās nacionālās privilēģijas iespēju, — turpretī "kulturāli nacionālās autonomijas" lozungs pauž nāciju nošķirtību skolu (vai vispār "kulturas") lietās, nošķirtību, kura pilnīgi savienojama ar dažādu (tai skaitā arī nacionālu) privilēģiju pamatu saglabāšanu.

Konsekventā demokrātismā lozungi saliedē vienā vienībā visu nāciju proletariātu un progresivo demokrātiju (elementi, kuriem vajadzīga nevis nošķirtība, bet nāciju demokrātisko elementu apvienošana visās lietās un tai skaitā arī skolu lietā), — bet kulturāli nacionālās autonomijas lozungs skalda dažādo nāciju proletariātu, saistot to ar atsevišķu nāciju reakcionārajiem un buržuāziskajiem elementiem.

Konsekventā demokrātismā lozungi ir nesamierināmi naidīgi gan reakcionāriem, gan kontrrevolucionarai buržuāzijai visās nācijās, turpretī kulturāli nacionālās autonomijas lozungs dažu nāciju reakcionāriem un kontrrevolucionariem buržujiem ir pilnīgi pieņemams.

8. Visu Krievijas ekonomisko un politisko apstākļu kopums tādējādi kategoriski prasa, lai sociāldemokrātijā saliedētu visu tautību strādniekus bez izņēmuma visās proletāriskajās organizācijās (politiskajās, arodnieciskajās, kooperatīvajās, izglītības utt., u. tml.). Nevis federācijā partijas uzbūvē un nevis nacionālu s.-d. grupu radīšana, bet zināmā apgabala visu nāciju proletāriešu vienotība ar propagandu un aģitāciju visās vietējā proletariāta valodās, ar visu nāciju strādnieku kopīgu cīņu pret jebkādām nacionālām privilēģijām, ar partijas vietējo un apgabalu organizāciju autonomiju.

9. Vairāk nekā desmitgadējā KSDSP vēstures pieredze apstiprina iepriekš minētās tezes. Partija rodas 1898. gadā kā "Krievijas" partija, t. i., visu Krievijas tautību proletariāta partija. Tā paliek "Krievijas" partija, kad Bunds 1903. gadā izstājas no partijas pēc tam, kad partijas kongress noraidījis Bunda prasību — uzskatīt to par vienīgo ebreju proletariāta pārstāvi. 1906. un 1907. g. dzīve pilnīgi parāda šās prasības nedibinātību — daudzi ebreju proletārieši daudzās vietējās organizācijās vienprātīgi turpina kopīgo sociāldemokrātisko darbu, — un Bunds atgriežas partijā. Stokholmas kongress (1906. g.) apvieno ir poļu, ir latviešu sociāldemokrātus, kas aizstāv teritoriālo autonomiju, pie kam kongress noraida federācijās principu un prasa visu tautību s.-d. apvienošanos uz vietām. Šo principu daudzus gadus realizē Kaukazijā, realizē Varšavā (poļu strādnieki un krievu zaldati), Viļņā (poļu, latviešu, ebreju, lietuvju strādnieki), Rīgā, visos pēdējos trijos centros šo principu realizē pret separātiski atdalījušos Bundu. 1908. gada decembrī IvSDSP savā konferencē pieņem speciālu rezolūciju, apstiprinot prasību par visu tautību strādnieku vienotību, kas nav dibināta uz federācijās principu. Tas, ka separātisti bundisti šķeltnieciski nepildīja partijas lēmumu, noved pie visas šās "vissliktākā tipa federācijās"* bankrota, — tuvina Bunda separātistus čechu separātistiem un otrādi (sk. Ivosovska rakstu žurnālā "Naša Zarja“ un čechu separātistu orgānā "Der Čechoslavische Sozialdemokrat" 1913. g. 3. nr-u par Kosovski) — un, beidzot, likvidatoru augusta (1912. g.) konferencē rada Bunda separātistu un likvidatoru mēģinājumu kopā ar daļu kaukāziešu likvidatoru slepus ievazāt partijas programā "kulturāli nacionālo autonomiju", neaizstāvot to pēc būtības!

Gan Polijas, gan Latvijas novada, gan Ivaukazijas revolucionārie s.-d. strādnieki joprojām aizstāv teritoriālās autonomijas un visu nāciju s.-d. strādnieku vienotības viedokli. Bundistu likvidatoru atšķelšanās un Bunda apvienošanās ar nesocialdemokratiem Varšavā izvirza dienas kārtībā visu s.-d. priekšā visu nacionālo jautājumu tiklab tā teorētiskajā nozīmē, kā arī partijas celtniecībā.

Kompromisa atrisinājumus iznīcinājuši tieši tie, kas tos realizēja pretēji partijas gribai, un prasība pēc visu tautību s.-d. strādnieku vienotības atskan skaļāk nekā jebkad agrāk.

10. Rupji kareiviskais un melnsimtnieciskais cariskās monarchijas nacionālisms, bet pēc tam arī buržuāziskā nacionālisma atdzīvošanās -— ir lielkrievu (Struves kgs, "Russkaja Molva"**), "progresisti" utt,), ir ukraiņu, ir poļu (tautiskās "demokrātijās" *** antisemitisms), ir gruzinu, ir armēņu utt. — viss tas ar sevišķu neatlaidību prasa no s.-d. organizācijām viisās Krievijas malās pievērst nacionalajam jautājumam lielāku uzmanību nekā līdz šim un izstrādāt stingri marksistiskus tā atrisinājumus konsekventa internacionālisma un visu nāciju proletāriešu vienības garā.

(α) Nacionālās kultūras lozungs nav pareizs un pauž vienīgi buržuāzisku aprobežotību nacionālā jautājuma izpratnē. Internacionāla kultura.

(β) Padarīt mūžīgu nacionālo dalīšanos un piekopt izsmalcinātu nacionālismu — nāciju apvienošanās, tuvināšanās, sajaukšanās un citas, internacionālas kultūras principu izpausme.

(γ) Sīkburžuja izmisums (bezcerīga cīņa pret nacionālo plēšanos) un bailes no radikāli demokrātiskiem pārveidojumiem un sociālistiskās kustības — tikai radikāli demokrātiskie pārveidojumi var radīt nacionālu mieru kapitālistiskajās valstīs, un vienīgi sociālisms spēj izbeigt nacionālo plēšanos.

(δ) Nacionālas kūrijas skolu lietā ****.

(ε) Ebreji.

Sarakstīts 1913. g. jūnijā.

Pirmoreiz iespiests 1925. g. Ļeņina rakstu un materiālu krājumā III

Iespiests pec rokraksta

____________

* "Vissliktākā tipa federācijā" — tā Pragas 1912. gada konferences lēmumos raksturotas savstarpējās attiecības ar nacionālajām sociāldemokrātiskajām organizācijām, attiecības, kādas bija KSDS Partijā no 1907. līdz 1911. gadam. Neraugoties uz to, ka Polijas, Lietuvas un Latvijas s.-d. organizācijas, kā arī Bunds, ietilpa KSDSP, tās faktiski turējās šķirti. Viņu pārstāvji nepiedalījās Viskrievijas partijas darba vadībā; viņas tieši vai netieši veicināja likvidatoru antiparlejisko darbību.

** "Russlcaja Molva" ("Krievijas Vēstis") — dienas avīze, 1912. gadā nodibinātās buržuāziskās "progresistu" partijas orgāns. Ļeņins šo partiju dēvēja par oktobrislu un kadetu maisījumu. Avīze iznāca Pēterburgā no 1912. līdz 1913. gadam.

*** Tautiskā demokrātijā (nacionaldemokrātijā, narodovci, endeki) — reakcionāra, šovinistiska poļu buržuāzijas partija; nodibinājās 1897. gadā. Savu sākotnējo prasību pēc Polijas neatkarības narodovci, pieaugošās revolucionārās kustības iebaidīti, aizstāja ar prasību pēc apcirptas autonomijas patvaldības režima ietvaros. 1905.—1907. gada revolūcijas periodā narodovci kļuva par poļu kontrrevolūcijas galveno partiju, par poļu melnsimtniekiem, kā viņus nosauca Ļeņins. Valsts domē viņi atbalstīja oktobristus.

1919. gadā nacionaldemokratija pārdēvējās par "Nacionālo tautas savienību" ("Zvjonzek ļudovo-narodovi"), bet no 1928. gada sāka saukties par "Nacionālo partiju" ("Stroņictvo narodove"). Pēc otra pasaules kara endeku elementi, kam nebija savas partijas, pievienojās reakcionārajai Mikolaičika partijai — "Poļu tautas partija" ("Poļske stroņictvo ļudove").

**** Runa ir par skolu lietu sadalīšanu pēc tautībām, kura bija galvenā prasība buržuāziski nacionālistiskajā "kulturāli nacionālās autonomijas" prоgramā.

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

darbabalss.eu

№ 215

Riga, 2015

Content

Uļjanovs Vladimirs Ļeņins. Tezes nacionālajā jautājumā (1913)