Uļjanovs Vladimirs

Ļeņins. Valsts un revolūcija. (1917).

Vladimirs Ļeņins

VALSTS UN REVOLŪCIJA

(1917)

«DARBA BALSS» e-grāmatu izdevniecība darbabalss.eu № 214 Rīga, 2015

SATURS:

ĻEŅINS: VĀRDI UN DARBI

VALSTS UN REVOLŪCIJA

MARKSISMA MĀCĪBA PAR VALSTI UN PROLETARIĀTA UZDEVUMI REVOLŪCIJAI(1)

PRIEKŠVĀRDS PIRMAJAM IZDEVUMAM

PRIEKŠVĀRDS OTRAJAM IZDEVUMAM

I nodaļa. ŠĶIRU SABIEDRĪBA UN VALSTS

1. Valsts - šķiru pretrunu nesamierināmības produkts

2. īpaši apbruņotu cilvēku pulki, cietumi u. t. jpr.

3. Valsts - ierocis apspiestās šķiras ekspluatēšanai

4. Valsts "atmiršana" un vardarbīga revolūcija

II nodaļa. VALSTS UN REVOLŪCIJA. 1848.-1851. GADA PIEREDZE

1. REVOLŪCIJAS PRIEKŠVAKARS

2. REVOLŪCIJAS REZULTĀTI

3. KĀ MARKSS IZVIRZĪJA JAUTĀJUMU 1852. GADĀ*

III nodaļa. VALSTS UN REVOLŪCIJA. 1871. GADA PARĪZES KOMŪNAS PIEREDZE. MARKSA ANALĪZE

1. KĀ IZPAUŽAS KOMUNĀRU MĒĢINĀJUMA VARONĪBA?

2. KO LIKT SATRIEKTĀS VALSTS MAŠĪNAS VIETĀ?

3. PARLAMENTĀRISMA IZNĪCINĀŠANA

4. NĀCIJAS VIENOTĪBAS ORGANIZĒŠANA

5. PARAZĪTA - VALSTS - IZNĪCINĀŠANA

IV nodaļa. TURPINĀJUMS ENGELSA PAPILDU PASKAIDROJUMI

1. "DZĪVOKĻU JAUTĀJUMS"

2. POLEMIKA AR ANARHISTIEM

3. VĒSTULE BĒBELIM

4. ERFURTES PROGRAMMAS PROJEKTA KRITIKA

5. 1891. GADA PRIEKŠVĀRDS MARKSA "PILSOŅU KARAM"

6. ENGELSS PAR DEMOKRĀTIJAS PĀRVARĒŠANU

V nodaļa. VALSTS ATMIRŠANAS EKONOMISKIE PAMATI

1. KĀ MARKSS IZVIRZA JAUTĀJUMU

2. PĀREJA NO KAPITĀLISMA UZ KOMUNISMU

3. KOMUNISTISKĀS SABIEDRĪBAS PIRMĀ FĀZE

4. KOMUNISTISKĀS SABIEDRĪBAS AUGSTĀKĀ FĀZE

VI nodaļa. KĀ OPORTŪNISTI VULGARIZĒJUŠI MARKSISMU

1. PĻEHANOVA POLEMIKA AR ANARHISTIEM

2. KAUTSKA POLEMIKA AR OPORTŪNISTIEM

3. KAUTSKA POLEMIKA AR PANNEKUKU

PĒCVĀRDS PIRMAJAM IZDEVUMAM

Piezīmes

Sagatavots pēc 1987. gadā izdevniecībā "Avots" publicētā darba, saglabājot šī izdevuma īpatnības.

ĻEŅINS: VĀRDI UN DARBI

Ļeņins joprojām ir ārkārtīgi aktuāls, it īpaši viņa darbs "Valsts un revolūcija". Taču tas ir aktuāls ne jau tajā pausto domu dēļ. Lielākoties Ļeņina darbos tādu nav. Tas ir aktuāls vairāku citu iemeslu dēļ. Šis darbs ir viens no komunisma pamattekstiem, bet nostāju pret komunismu mūsdienās lielākoties raksturo amnēzija, afāzija un amnestija (3A). Amnēzija ir sava veida atmiņas caurumi, nespēja un nevēlēšanās atsaukt atmiņā notikušo. Afāzija ir nespēja runāt par to, nespēja racionāli pārdomāt un izvērst to vārdos. Savukārt amnestija ir aizmiršana, piedošana. Tiesa, ik pa laikam komunisma bubulis tiek piesaukts, bet lielākoties tas tiek dēmonizēts. Arī Ļeņins nereti tiek atainots kā patoloģiska persona vai sava veida ļaunuma ģēnijs. Taču dēmonizēšana vai patoloģizēšana vai nu iekļaujas 3A attieksmē, vai arī vienkārši visu izskaidro. Savā ziņā Ļeņins ir pusizglītots, bet normāls indivīds, kas par savu profesiju izvēlējies būt revolucionārs un pilnīgi nespēj paskatīties un padomāt par kaut ko citā rakursā. Viņš drīzāk iemieso "ļaunā banalitāti" (H. Ārente), nevis ir patoloģijas vai ģenialitātes iemiesojums. Līdz ar to Ļeņina teksta iepazīšana un pārdomāšana ļauj atsegt ļaunā banalitāti.

Latvijā ik pa laikam mēdz tērgāt par dažādām revolūcijām, nacionālu valsti, reformām u. tml. Var gadīties, ka šo tērgu salīdzināšana ar Ļeņina pārspriedumiem mazina šo bezdomu tērgāšanu. Tomēr ir jautājums, kas ir daudz svarīgāks. Ja jau Ļeņina lolojums - veidotā valsts, sākot ar Krieviju un beidzot ar PSRS vai pat visu padomju nometni jeb bloku, - ir sabrucis, kas tad ir radies? Vai, šai fikcijai sabrūkot, ir pagaisušas arī dzīves iemaņas, pieredzes, izpratnes strukturējumi? Cik pamatotas ir šīs pasakainās pārmaiņas vai domas, ka pārmaiņas tiešām ir notikušas?

Tomēr Ļeņina darba aktualitātes trešais iemesls varbūt ir vissvarīgākais. Tas ir aktuāls diskursīvās prakses dēļ, kuras izstrādē Ļeņins ir devis ievērojamu artavu un kura veido mūsdienu biopolitiku.

Diskursīvā prakse nav tikai pārdomu, tekstu producēšana, izkārtošana, translēšana. Tā ir arī darbības, to virzības, elementi. Šīs šķietami divas daļas veido veselumu, sava veida apziņas vai dvēseles un darbības, prakses savijumu, kas turklāt vēl ir fragmentārs, sukcesīvs un reģionāli variabls. Un tas nozīmē, ka var rasties pārspriedumi vai to sastāvdaļas, kas pastāv bez attiecīgas darbības, un otrādi. Taču šīs "daļas" ir savstarpēji savijušās un viena bez otras nepastāv. Diskursīvā prakse ir varas un zināšanu formu savstarpēja mijiedarbība. Turklāt vara ir nevis viena, bet daudzskaitlīga un dažāda. Diskursīvā prakse ir noteikta realitāte, kas pieļauj attiecīgo racionalizēšanu un pārvaldīšanu, proti, tas nozīmē, ka nepastāv kaut kāda realitāte, kurai tiktu piemērotas kaut kādas idejas vai diskursi. Šis diskursīvās prakses masīvs ir ne tikai apzinātu centienu rezultāts, tas veidojas un pastāv tā sauktajā ilgstošajā laikā. Tādējādi arī patlaban var rasties pārspriedumi, prakses elementi, kas ir ļeņiniski (tikpat labi var teikt: komunistiski vai fašistiski), kaut gan to veicējs var būt pārliecināts par pilnīgi pretējo. Diskursīvā prakse ir daudz slāņaina, tādējādi tas, kas savulaik ir bijis fonā, noteiktā laikā var izvirzīties priekšplānā.

Darbs "Valsts un revolūcija" ir divdaļīgs un savā ziņā nepabeigts teksts, t. i., teksta otrā daļa atrodas ārpus darba, kuram dots apakšvirsraksts "Marksisma mācība par valsti un proletariāta uzdevumi revolūcijā". Divdabīga ir arī teksta pirmā daļa. Teksts ir šķietami deskriptīvs, taču vienlaikus tas ir arī preskriptīvs. Turklāt preskriptivitāte izvēršas vismaz divējādi; darbs ir domāts kā sava veida instrukcija, "rokasgrāmata darbībai"*, un vienlaikus tas ir paraugs, kā veidojami komunistiski (marksistiski-ļeņinistiski) apcerējumi.

Pārspriedumus par valsti Ļeņins veido visai savdabīgi, tie ir Marksa un Engelsa citātu virknējums. Ļeņinu pat neinteresē, vai viņiem ir bijusi teorija par valsti. Viņš neaplūko citus valsts teorētiķu darbus, neveic nekādu salīdzinājumu un analīzi. Arī pašam Ļeņinam principā valsts teorija nav vajadzīga. Ļeņina ideja ir gauži vienkārša: valsts ir apspiešanas orgāns vai mašīna, valsts ir "īpaša spēka organizācija, tā ir vardarbības organizācija"**. Ļeņinam "demokrātija arī ir valsts"***; mūsdienās ar demokrātiju gan parasti izprot politisko režīmu, taču Ļeņinam viss ar valsti saistītais (ieskaitot pārvaldi, vadīšanu utt.) ir apspiešana. No vienas puses, valsts ir mašīna, bet, no otras -, turpinot Engelsa aizsākto tradīciju, valsts ir orgāns vai orgānu kopums. Ierēdniecība, pārvalde ir orgāni, kas iemieso apspiešanu. Un to nu Ļeņins cenšas atmaskot, turklāt kritikas, atmaskošanas tradīcijā viņš ievieš jaunu elementu - kritika nevar būt bez sekām. Brīžiem, vismaz Latvijas kontekstā, ļeņiniskā atmaskošana skan ļoti mūsdienīgi.

_______________________________________________________

* Ленин В. И. Поли. собр. соч. Т. 31. С. 45.

** Ļeņins V. I. Rakstu izlase. Rīga, 1987. 7. sēj. 252. lpp.

*** Turpat, 248. lpp.

Par politiķiem, ministriem Ļeņins raksta kā par valsts kases apzadzēju sabiedrotajiem.* No zemniecības viņa skatījumā tikai niecīgs mazākums "paceļas uz augšu", "izsitas ļaudīs", t. i., pārvēršas par turīgiem cilvēkiem vai nodrošinātiem un privileģētiem ierēdņiem.** Zemniecība vispār alkstot "lētu" valdību.*** Ļeņins raksta, ka "īsto "valsts" darbu dara aiz kulisēm un izpilda departamenti, kancelejas, štābi". Šādi "iet vaļā permanenta kadriļa", proti, pārvirzes saistībā ar ienesīgajām un solīdajām vietiņām pie "pīrāga", kas vienlaikus "saista" tautas "uzmanību". Ļeņins uzsver, ka vispārējās vēlēšanu tiesības neļauj noskaidrot vairākuma gribu, pat vairāk: "Vienu reizi vairākos gados lemt, kurš valdošās šķiras loceklis parlamentā apspiedīs, bradās tautu, - tāda ir buržuāziskā parlamentārisma īstā būtība ne tikai parlamentāri konstitucionālajās monarhijās, bet arī visdemokrātiskākajās republikās."**** Tāpēc viņš iestājas par "pārstāvniecisko institūtu pārvēršanu no pļāpātavām par "strādājošiem" institūtiem".

_______________________________________________________

* Turpat, 244. lpp.

** Turpat, 269. lpp.

*** Ļeņins V. I. Rakstu izlase, Rīga, 1987. 7. sēj. 269. lpp. Nākamā atziņa - 270. lpp. Par permanento kadriļu - 271. lpp.

**** Turpat, 270. lpp. Turpat arī nākamais citāts.

Bet kā nodrošināt šo pārvēršanu? Ļeņinam atbilde ir gatava: "Atcelt jebkādu reprezentācijas naudas izsniegšanu, jebkādas ar naudu saistītas privilēģijas ierēdņiem, visu amatpersonu atalgojumu valstī pielīdzināt "strādnieka darba algas" līmenim."* Bet vai ar to ir gana? Un kā līdz tam nokļūt? Kā pats Ļeņins ir līdz tam nokļuvis?

_______________________________________________________

* Turpat, 267. lpp.

Darba "Valsts un revolūcija" tapšana ir visnotaļ zīmīga. Darbs ir iecerēts jau Šveicē ar nosaukumu "Marksisms par valsti", taču viss paliek vien sagataves līmenī. 1917. gada sākumā Ļeņins atzīmē: "Der Sturm naht - vētra tuvojas."* Februārī viņš ir vēl tiešāks: "Jābrauc nekavējoties, citādi nokavēsiet 'sākumu'. "** Ļeņins rautin raujas uz Krieviju. Atmiņās par viņu tiek rakstīts: "Nav neviena cita tāda cilvēka, kurš visas 24 stundas diennaktī būtu aizņemts ar revolūciju, kuram būtu kāda cita doma kā vien doma par revolūciju, kurš pat sapnī redz tikai revolūciju."*** 1917. gada 3. aprīlī Ļeņins ar katliņu galvā ierodas Petrogradā. Taču viņš vairs negrasās "sturmēt debesis"****, kā tas bijis agrāk, - "sturmēšana", "vētra" attiecas uz ko citu.

_______________________________________________________

* Ленин В. И. Ук. соч. Т. 27. С. 398.

** Исторический опыт трех российских революций. Москва, 1986. Кн. 2. С. 169.

*** Citēts pēc: Логинов В. Неизвестный Ленин. Москва, 2010. с. 26. Vladlena Loginova darbā sk. arī plašāk par 1917. gada notikumiem Ļeņina dzīvē.

**** Sk.: Ļeņins V. I. Norād. sac. 262. lpp.

Vētrainā darbība uz brīdi gan rimst, jo Ļeņinam draud tiesu darbi. Viņš gan no tiem izvairās un kopā ar Zinovjevu, pilnīgi noskuvies un pārģērbies, dodas uz Razļivu. Tur viņš īpašā noskaņojumā diskutē ar Zinovjevu par topošo darbu. Taču drīz viņu ceļi pašķiras, bet "skūtgalvis" nelegāli atgriežas Petrogradā, vēršas pret Zinovjevu un citiem partijas vadoņiem un aktīvi iesaistās revolūcijas veidošanā. Savu pārspriedumu priekšvārdā Ļeņins raksta: "Jautājums par valsti tagad kļūst sevišķi svarīgs kā teorētiskajā, tā arī praktiski politiskajā ziņā."* Darbs tiek publicēts 1918. gadā ar kārtējo, šoreiz divkāršo pseidonīmu, proti, V Iljins (N. Ļeņins). Pirmā izdevuma pēcvārdā, kas datēts vēl ar 1917. gada 30. novembri, Ļeņins raksta: "Patīkamāk un lietderīgāk ir "revolūcijas pieredzi" gūt, nekā par to rakstīt." Tādējādi darba otrā daļa ir šī revolucionārā pieredze ar attiecīgajiem tekstiem. Taču arī vēl 1918. gadā, publicējot darbu "Valsts un revolūcija", Ļeņinam svarīgi paust vienīgo pareizo viedokli un atgādināt veicamos uzdevumus.

_______________________________________________________

* Turpat, 235. lpp. Nākamais citāts - 331. lpp.

Risinot jautājumu par valsti, Ļeņins ņem talkā vēl otru ideju, kas aizsākas rasisma diskursā. 19. gadsimtā šis diskurss piedzīvo modifikāciju, sadaloties it kā divos variantos, proti, bioloģiskajā rasismā un tā sauktajā sociālajā rasismā. Markss un Engelss no rasisma diskursa pārņem ideju par šķiru cīņu, t. i., rasu cīņas vietā runā par šķiru cīņu.* Un Ļeņins šo izvērsumu turpina - pasaulē, vēsturē, sabiedrībā valda nesamierināma šķiru cīņa jeb karš. Šajā karā ienaidnieks ir jāsatriec, tajā var būt sabiedrotie (draugi), tomēr principā tie ir tie paši ienaidnieki, turklāt arī pašu nometnē jāraugās uz tīrību. Precīzi to ir formulējis Karls Šmits: "Politiskajam ienaidniekam nevajag būt morāli ļaunam, tam nevajag būt nejaukam; tam nav jāparādās kā ekonomiskam konkurentam, un varbūt pat var šķist priekšrocīgi veikt ar to darījumus. Viņš tieši ir cits, svešais, un uz tā būtību attiecas tas, ka tas īpaši intensīvā nozīmē ir eksistenciāli kaut kas cits un svešs, tā ka ekstrēmos gadījumos ar to ir iespējami konflikti, tā ka tie nav atrisināmi nedz ar iepriekš pieņemtu vispārēju normēšanu, nedz ar "nelīdzdalīga" un tāpēc "bezpartejiska" trešā spriedumu."** Pretinieku nav, ir tikai ienaidnieks un draugs, kas jebkurā mirklī var kļūt par ienaidnieku.

_______________________________________________________

* Marx K., Engels E Historisch-kritische Gesamtausgabe. Berlin, 1930. 3. Abt. Bd. 2. S. 46 f. (Marksa vēstule Engelsam 1854. gada 27. jūlijā.)

** Schmitt C. Der Begriff des Politischen. Berlin, 1996. S. 27.

Par apspiedējiem tā kā viss būtu skaidrs, t. i., tie ir valsts, pārvalde, ierēdniecība u. tml., proti, tas viss, kas iekļaujas apzīmējumā "parazīti"*. Savukārt apspiestie paši uzprasās, tomēr tas ir stihiski, neizprotoši utt. Un tad nu ir kārta partijai, proti, indivīdu grupai, kurā ir viens un tas pats viedoklis, kuru raksturo viena un tā pati cīņa par vienu un to pašu mērķi.** Proletariāts savu šķirisko apziņu gūst no partijas, kura daudzas individuālās gribas transformē par vienu gribu. Partija ir proletariāta apziņa, tā pastāvēšanas nosacījums un līdz ar to arī īstais subjekts. Pati partija ir hierarhiska, birokrātiska organizācija, kurā ir daudzi un dažādi vadoņi, taču vienoto gribu nodrošina viens vadonis, kas arī ir proletariāta vadonis. Ļeņina formulējumā tas skan šādi: "Audzinādams strādnieku partiju, marksisms audzina proletariāta avangardu, kas spēj ņemt varu un vest visu tautu."*** Vadonis ir proletariāts, taču tā vadonis ir partija, kuru savukārt arī vada vadonis. Tāpēc jau Ļeņins raksta darbu "Valsts un revolūcija", proti, tas rakstīts, lai "izskaidrotu masām, kas tām būs jādara tuvākajā nākotnē".

_______________________________________________________

* Lenins V. I. Norād. sac. 256. 1pp.

** Sal.: Foucault M. Dits et йcrits. Paris, 1994. T. 3. Nr. 235 (La mйthodologie pour la connaissance du monde: comment se dйbarasser du marxisme).

*** Ļeņins V. I. Norād. sac. 254. lpp. Nākamais citāts - 236. Ipp.

Šķiru cīņa vainagojas revolūcijā, t. i., valsts likvidēšanā, tāpēc arī "nepieciešams sistemātiski ieaudzināt (..) uzskatu par vardarbīgu revolūciju"*. Ļeņins tiecas uzdot valsti par universāliju: "Jebkura valsts ir nebrīva un netautiska." Viņš gan arī piekrīt Marksam, ka valsts ir fikcija.** Mūsdienīgā modernā valsts tiešām ir fikcija, taču tā tiek būtiskota ar dažādām dzīves iemaņām, pieredzēm, procedūrām u. tml. Tāpēc arī valsts likvidēšana Ļeņina skatījumā ir "buržuāzijas gāšana un tās pilnīga iznīcināšana"***. Izrādās, ka ar lieko, parazītisko orgānu izgriešanu vai amputēšanu (to pieļauj organoloģiskais diskurss) ir par maz; nepieciešams likvidēt visu buržuāziju. Taču arī pati tauta ne vienmēr ir pietiekami apzinīga.

_______________________________________________________

* Turpat, 250. lpp. Nākamais citāts - 249. lpp.

** Turpat, 302. lpp.

*** Turpat, 261. lpp.

Darbā "Valsts un revolūcija" Ļeņins ik pa laikam pauž bažas par mietpilsonību, sīkpilsonību. Nav pieļaujama nekāda atkāpe no vienotības, t. i., no tā, kas tiek raksturots ar vārdu "mēs". Principā ir tikai mēs, pārējie ir satriecamie, likvidējamie, tie, kuru savā ziņā jau nav. Taču "mēs", proti, tautas masas, "jūtami nepiedalās"* iecerētajā pasākumā. Tāpēc vēl jo lielāka nozīme ir propagandai, t. i., apstrādei un masu organizēšanai, to radošuma, jaunrades izraisīšanai. Jaunajā valstī, "piedaloties iedzīvotāju vairākumam un pēc tam visiem iedzīvotājiem, sāksies strauja, īsta, tiešām masveida virzīšanās uz priekšu visās sabiedriskās un personiskās dzīves jomās". Ļeņins norāda, ka ir nepieciešama apzināta visu līdzdalība, proti, "visi piedalās valsts pārvaldīšanā". Turklāt tas esot itin viegli izdarāms, jo ir vajadzīga tikai uzskaite un kontrole. Šī uzskaite un kontrole gan paredz to, ka cits citu uzrauga, runa ir par pašuzraudzīšanas sabiedrību, kurā iesaistīti visi. Tad beidzot "visa sabiedrība būs viens kantoris un viena fabrika ar vienlīdzību darbā un vienlīdzību atalgojumā".

Ļeņins uzskata, ka proletariāts, t. i., bruņoti strādnieki, bruņoti cilvēki kopumā, drīz apzināsies savas intereses, pastāvēs uz tām un ka tas kļūs par pieradumu. Šos prakses fragmentus un ieteikumus viņš izvērš "otrās daļas apcerējumos", proti, "Draudošā katastrofa un kā pret to cīnīties", "Vai boļševiki noturēs varu?", "Kā organizēt sacensību", "Padomju varas kārtējie uzdevumi" u. c. Visa pasaule ir sadalījusies divās nometnēs: "mēs" un "viņi". Notiek izšķirošā cīņa, t. i., iznīcināšana, kuru Ļeņins raksturo gana kodolīgi: "Visa pasaule sadalījusies divās nometnēs: "mēs", darbaļaudis, un "viņi", ekspluatatori. Ne mazākā apjukuma sakarā ar notikušo: tā ir viena no kaujām ilgajā darba cīņā pret kapitālu. Kur koku cērt, tur skaidas lec."** Svarīgi, lai notiekošais būtu uzskatāms un vienkāršs. Un viens šāds līdzeklis ir atņemšana, turklāt, lai tas būtu vēl pievilcīgāk, atņemšanā vajag iesaistīt personiski, atsaucoties uz naidīgumu, atriebīgumu, t. i., turot ļaunu prātu, atdarot pārestības.

_______________________________________________________

* Turpat, 264. lpp. Nākamais citāts - 314. lpp. Nākamie divi citāti - 314., 315. lpp.

** Turpat, 434.-435. lpp.

Ļeņins izmanto jau gadsimta sākumā Krievijā figurējošo fašistiska tipa organizēto politisko huligānismu*, kura jēgu aizklāj vēlāk dominējošais apzīmējums "melnā sotņa". Jau 1913. gadā populārajā žurnālā "Ņiva" tiek rakstīts: "Nav šaubu, ka Viskrievijas huligānisma uzplūdā, kas duļķainiem, vareniem viļņiem appludina arī mūsu galvaspilsētas, arī provinces pilsētas, arī klusos ciemus, nākas saskatīt kaut kādu slimīgu krievu tautas dvēseles pārdzimšanu, dziļi graujošu procesu, kas aptver visu nacionālo psihi."** Taču Ļeņina skatījumā šādi izpaužas tautas atriebība, naida taisnība un patiesība. Šo procesu ir nepieciešams tikai virzīt pareizajā virzienā.

Rakstā "Vai boļševiki noturēs varu?" Ļeņins min vienkāršu atņemšanas piemēru, sava veida apvērstu kādreizējo izlikšanu no dzīvokļa.*** "Mūsu strādnieku milicijas nodaļā, pieņemsim, ir 15 cilvēki: divi matroži, divi kareivji, divi apzinīgi strādnieki (lai tikai viens no viņiem būtu mūsu partijas biedrs vai tās līdzjutējs), vēl 1 inteliģents un 8 cilvēki no trūcīgajiem darbaļaudīm, katrā ziņā ne mazāk kā 5 sievietes, mājkalpotāji, melnstrādnieki utt. Nodaļa ierodas bagātnieka dzīvoklī, apskata to, ka diviem vīriešiem un divām sievietēm ir 5 istabas." Bagātnieka ģimene tiek nometināta 2 istabās, bet atlikušajās istabās tiek iemitinātas vēl 2 ģimenes. Bagātnieka ģimenei tiek uzlikti vairāki pienākumi: "Pilsonis students, kas atrodas mūsu nodaļā, tūlīt uzrakstīs šās valsts pavēles tekstu divos eksemplāros, bet jūs esiet tik laipni un dodiet mums parakstu, ka apņematies to precīzi izpildīt."

_______________________________________________________

* Вихавайнен Т. Внутренний враг. Москва, 2004. С. 50. Par melno sotņu plašāk: Степанов С. Черная сотня. Москва, 2005.

** V. Loginova darbā 30. lpp.

*** Ļeņins V. I. Norād. sac. 427.-428. lpp.

Rakstā "Kā organizēt sacensību" Ļeņins aicina uz sacenšanos atņemšanā. Bet atņemts tiek tiem, kas jau tiek dēvēti par mēri, tiem, kam tiek pieteikts "karš nevis uz dzīvību, bet nāvi"*. Ļeņins neskopojas ar piemēriem. Dažviet kādus desmit bagātniekus, pusduci nestrādātāju ielikt cietumā, citviet - likt tīrīt sausās tualetes. Vēl citviet - iesēdināt karcerī, izsniegt dzeltenās biļetes, lai tauta tos uzraudzītu kā kaitīgus ļaudis. Bet vēl citviet - vienkārši nošaut. To visu var arī kombinēt; svarīga ir jaunrade, aktivitāte un apzinīgums.

Tā, piemēram, Jekaterinodarā tiek izdots dekrēts, ka "socializējamas" jaunietes vecumā no 16 līdz 25 gadiem un izdoti to izmantošanas mandāti: "Balstoties uz šādiem mandātiem, sarkanarmieši saķēra vairāk par 60 jaunavām - jaunas un skaistas, galvenokārt no buržuāzijas un vietējo mācību iestāžu skolnieces. Dažas no viņām saķēra sarkanarmiešu sarīkotajā tvarstīšanā pilsētas dārzā, turklāt četras no viņām turpat vienā no namiņiem tika izvarotas."** Sarunā ar Cetkinu Ļeņins norāda uz tuvojošos seksuālo revolūciju, taču šajā jomā viņa pozīciju var raksturot šādi: "Galvenais seksuālajā jomā, gluži kā visās citās, ir disciplīna un sociālā kontrole."*** Un disciplinēšanu, kontroli veic proletaritāts, t. i., valstiskā partija, kuru vada vadonis.

_______________________________________________________

* Ленин В. И. Ук. соч. С. 200. Par piemēriem - С. 204.

** Дети ГУЛАГа. 1918-1956. Москва, 2002. С. 15.

*** Кон И. Клубничка на березке. Сексуальная культура в России. Москва, 2010. С. 213.

Ļeņina iezīmētajā diskursīvajā praksē ir ievijušies daži elementi, kurus nevar neatzīmēt. Ļeņina teksts-darbība ir masveidīga iesaistīšana kriminālos nodarījumos. Vienlaikus tiek atcelta jebkāda atbildība, veidojas bezatbildības fenomens vai labākajā gadījumā izkliedētā atbildība. Līdztekus tam visam nostiprinās jaunā Mēs izjūta un apziņa. Savukārt pats Ļeņins, pārfrāzējot ne visai veiksmīgo tulkojumu latviešu valodā, kļūst par pirmo "likumīgo vadoni", t. i., "likumīgo zagli".* Kriminālā pasaule saplūst ar sabiedrību, pati sabiedrība tiek organizēta saskaņā ar kriminālo pasauli, tās personificētajām attiecībām, dubulto normu pastāvēšanu un privātā un publiska nošķīruma izzušanu.** Visa pasaule kļūst par sava veida organizētās noziedzības pasauli. Un šīs pasaules modelis ir koncentrācijas nometne.*** Nevilšus to atzīst arī Ļeņins, tikai viņš to attiecina uz pasauli, ko aicina sagraut un arī iznīcināt. Viņš raksta, ka attīstītās valstis pārvēršas par "militāru katorgas cietumu"****.

_______________________________________________________

* Фельштинский Ю. Вожди в законе. Москва, 2008.

** Plašāk sk.: Олейник А. H. Тюремная субкультура в России: от повседневной жизни до государственной власти. Москва, 2001. Darbs ir izdots arī franciski: Prison, criminalite organiseet sociйtes post-sovietiques. Paris, 2001.

*** Sk.: Šuvajevs I. Agambensunbiopolitika//KentaursXXL 2009. Nr. 49. 56.-71. 1pp.

**** Ļeņins V. I. Norād. sac. 235. 1pp. Precīzāk būtu – militāri katordznieciski cietumi (военно-каторжные тюрьмы; Ленин В. И. Ук. соч. Т. 33. С. 3).

Ļeņins ir dēvēts par "dižo šķiru cīņas stratēģu"*. Savā ziņā tas ir precīzi, jo Ļeņinam politika ir tikai kara turpināšana citiem līdzekļiem. Un šī kara mērķis ir iznīcināšana. Savukārt iznīcināšana norisinās vismaz sešos veidos.** Pirmais veids ir atsavināšana. Parasti gan priekšplānā tiek izvirzīta ražošanas līdzekļu vai vienkārši bagātību ekspropriācija. Taču atsavināšana attiecas uz cilvēka patību, viņš pats nav nekas, un viņam nevar arī būt savu domu, priekšstatu, savas rīcības. Otrais iznīcināšanas veids ir koncentrācijas nometne, bet trešais – "mobilo iznīcināšanas vienību" izmantošana. Iznīcināšanai tiek izmantotas arī tiesas, taču daudz efektīvāk funkcionē deportācijas.*** Visbeidzot sestais iznīcināšanas veids ir bada nāve, ko, izmantojot politkorektumu, protams, var nosaukt par trūcīgu personu strauju palielināšanos.

_______________________________________________________

* Лозовский С. А. Великий стратег классовой войны. Москва, 1924.

** Izvērstāk sk.: Besançon A. Le malheur du siècle. Sur le communisme, le nazisme et l'unicité. Paris, 1998.

*** Sol.: Aizvestie. 1941. gada 14. jūnijs. [Rīga,] 2007; Aizvestie. 1949. gada 25. marts. [Rīga,] 2007. Šīs trīs grāmatas varētu dāvināt katram vēstniekam vai politiskai delegācijai Latvijā.

Iznīcināšana sajūdzas ar graušanu. Viena no jomām, kas cītīgi tiek grauta, ir politiskā. Ļeņins uzsāk politiskā graušanas politiku. Politiskais, t. i., dažādu sociāciju veidošana, debatēšana, pārliecināšana u. tml., tā procedūras, taktikas, tehnikas, jaunajā valstī neiederas. Atklātuma vietā parādās slepenība, norunas, vienošanās. Gluži tāpat tiek grauta daudzveidīgā, dažādā vara, Ļeņins pat skaidri uz to norāda, rakstīdams, ka nepieciešams atzīt jauno kundzību*. Savukārt otrā grautā joma ir morāle, ētika, kurā tiek iznīcināta atbildība. To ārda arī šķiru cīņas kults, bet vēl vairāk šo graušanu pastiprina apzināts vardarbīgums. Ļeņins raksta: "Bruņotie strādnieki ir praktiskas dabas cilvēki, nevis sentimentāli inteliģentiņi, un viņi diezin vai atļaus ar sevi jokoties."** Ar Ļeņinu un viņam līdzīgajiem nav ko jokot.

Igors Šuvajevs, filosofs

_______________________________________________________

* Ļeņins V. I. Norad. sac. 253. lpp.

* Turpat, 316. lpp.

VALSTS UN REVOLŪCIJA

MARKSISMA MĀCĪBA PAR VALSTI UN PROLETARIĀTA UZDEVUMI REVOLŪCIJAI(1)

PRIEKŠVĀRDS PIRMAJAM IZDEVUMAM

Jautājums par valsti tagad kļūst sevišķi svarīgs kā teorētiskajā, tā arī praktiski politiskajā ziņā. Imperiālistiskais karš ārkārtīgi paātrinājis un saasinājis monopolistiskā kapitālisma pārvēršanos valsts monopolistiskajā kapitālismā. Valsts, arvien ciešāk un ciešāk saplūzdama ar visspēcīgajām kapitālistu apvienībām, drausmīgi apspiestās darbaļaužu masas apspiež arvien drausmīgāk. Attīstītās valstis - mēs runājam par "aizmuguri" – pārvēršas par militāru katorgas cietumu strādniekiem.

Ieilgušā kara nedzirdētās šausmas un posts padara masu stāvokli nepanesamu, pastiprina viņu sašutumu. Acīm redzami aug starptautiskā proletāriskā revolūcija. Jautājums par tās attieksmi pret valsti iegūst praktisku nozīmi.

Samērā mierīgas attīstības gadu desmitos uzkrājušies oportūnisma elementi radīja visas pasaules oficiālajās sociālistiskajās partijās valdošo sociālšovinisma strāvu. Sī strāva (Pļehanovs, Potresovs, Breškovska, Rubanovičs, pēc tam mazliet apslēptā veidā - Cereteli kungs, Cernova kungs un komp. Krievijā; Seidemanis, Legīns, Dāvids u. c. Vācijā; Renodels, Geds, Vandervelde Francijā un Beļģijā; Haindmens un fabiāņi Anglijā utt.), sociālisms vārdos, šovinisms darbos, raksturīga ar "sociālisma vadoņu" zemisko sulainisko pielāgošanos ne tikai "savas" nacionālās buržuāzijas, bet tieši "savas" valsts interesēm, jo lielākā daļa tā saukto vareno lielvalstu jau sen ekspluatē un verdzina daudz mazu un vāju tautu. Bet imperiālistiskais karš tieši ir karš par šāda laupījuma dalīšanu un pārdalīšanu. Cīņa par darbaļaužu masu atbrīvošanu no buržuāzijas ietekmes vispār un no imperiālistiskās buržuāzijas ietekmes it īpaši nav iespējama bez cīņas pret oportūnistiskajiem aizspriedumiem attiecībā uz "valsti".

Vispirms mēs aplūkosim Marksa un Engelsa mācību par valsti, sevišķi sīki pakavēdamies pie aizmirstajiem vai oportūnistiski sagrozītajiem šās mācības aspektiem. Pēc tam mēs speciāli iztirzāsim šo sagrozījumu galveno pārstāvi Kārlu Kautski, visvairāk pazīstamo otrās Internacionāles (1889.-1914. g.) vadoni, kas tik nožēlojami bankrotējis tagadējā kara laikā. Beidzot mēs rezumēsim Krievijas 1905. un it īpaši 1917. gada revolūcijas pieredzes galvenos rezultātus. Pašlaik (1917. g. augusta sākumā) 1917. gada revolūcija acīmredzot beidz savas attīstības pirmo periodu, bet visu šo revolūciju vispār var izprast tikai kā vienu no posmiem imperiālistiskā kara izraisīto proletārisko revolūciju ķēdē. Tāpēc jautājums par proletariāta sociālistiskās revolūcijas attieksmi pret valsti iegūst ne tikai praktiski politisku nozīmi, bet arī visaktuālāko nozīmi kā jautājums par nepieciešamību izskaidrot masām, kas tām būs jādara tuvākajā nākotnē, lai atbrīvotos no kapitāla jūga.

Autors

1917. g. augustā

PRIEKŠVĀRDS OTRAJAM IZDEVUMAM

Šis - otrais - izdevums iespiests gandrīz bez grozījumiem. Tikai II nodaļai pievienots 3. paragrāfs.

Autors

Maskava 1918. g. 17. decembrī

I nodaļa. ŠĶIRU SABIEDRĪBA UN VALSTS

1. Valsts - šķiru pretrunu nesamierināmības produkts

Ar Marksa mācību tagad notiek tas pats, kas vēsturē ne vienu reizi vien noticis ar revolucionāro domātāju un apspiesto šķiru vadoņu mācībām šo šķiru cīņā par atbrīvošanos. Apspiedējas šķiras pastāvīgi vajāja lielos revolucionārus

viņu dzīves laikā, izturējās pret viņu mācību ar vismežonīgāko niknumu, ar vistrakāko naidu, ar visnegantākajiem meliem un apmelojumiem. Pēc nāves tiek mēģināts viņus pārvērst par nekaitīgām svētbildēm, tā sakot, kanonizēt viņus, apveltīt ar zināmu slavu viņu vārdu apspiesto šķiru "mierināšanai" un apmuļķošanai, izskaužot revolucionārās mācības saturu, notrulinot tās revolucionāro asumu, banalizējot to. Šādā marksisma "apstrādāšanā" tagad vienojas buržuāzija un oportūnisti pašā strādnieku kustībā. Aizmirst, atmet, sagroza mācības revolucionāro pusi, tās revolucionāro garu. Izvirza pirmajā vietā, slavina to, kas buržuāzijai pieņemams vai kas tai šķiet pieņemams. Visi sociālšovinisti tagad ir "marksisti", bez jokiem! Un vācu buržuāziskie zinātnieki, vakarējie marksisma iznīdēšanas speciālisti, arvien biežāk runā par "nacionālvācisko" Marksu, kas esot izaudzinājis laupīšanas kara vešanai tik lieliski organizētas strādnieku savienības!

Šādos apstākļos, kad marksisma sagrozījumi izplatījušies tik nedzirdēti plaši, mūsu uzdevums vispirms ir atjaunot patieso Marksa mācību par valsti. Šajā nolūkā jāmin vairāki gari citāti no Marksa un Engelsa pašu rakstiem. Protams, garie citāti padarīs izklāstu smagnēju un nemaz neveicinās tā popularitāti. Bet bez tiem iztikt nekādi nav iespējams. Visas vai vismaz visas izšķirošās vietas Marksa un Engelsa darbos jautājumā par valsti katrā ziņā jāmin pēc iespējas pilnīgāk, lai lasītājs varētu gūt patstāvīgu priekšstatu par zinātniskā sociālisma pamatlicēju uzskatiem kopumā un par šo uzskatu attīstību, kā arī lai dokumentāri pierādītu un uzskatāmi parādītu, kā tagad valdošais "kautskisms" tos sagrozījis.

Sāksim ar visvairāk izplatīto F. Engelsa darbu "Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanās", kas 1894. gadā Štutgartē iznāca jau 6. izdevumā2. Mums būs jātulko citāti no vācu oriģināliem, tāpēc ka krievu tulkojumi, lai gan to ir ļoti daudz, lielāko tiesu ir vai nu nepilnīgi, vai arī izdarīti galīgi neapmierinoši.

"Valsts," Engelss saka, rezumēdams savu vēsturisko analīzi, "nekādā ziņā nav spēks, kas sabiedrībai uzspiests no ārienes. Valsts nav arī "tikumiskās idejas īstenība", "prāta attēls un īstenība", kā apgalvo Hēgelis (3). Valsts ir sabiedrības produkts zināmā sabiedrības attīstības pakāpē; valsts ir atzīšanās, ka šī sabiedrība sapinusies neatrisināmās pretrunās pati ar sevi, saskaldījusies nesamierināmos pretstatos, kurus pārvarēt tā nespēj. Bet, lai šie pretstati - šķiras ar pretrunīgām ekonomiskām interesēm - neaprītu sevi un sabiedrību neauglīgā cīņā, kļuva nepieciešama kāda sabiedrībai šķietami pāri stāvoša vara, kas mīkstinātu sadursmi, turētu to "kārtības" robežās. Un šī no sabiedrības izaugusi, bet tai pāri nostājusies vara, kas no sabiedrības arvien vairāk un vairāk atsvešinās, ir valsts" (sestā vācu izdevuma 177.-178. lpp.) (4).

Šeit pilnīgi skaidri izteikta marksisma pamatideja jautājumā par valsts vēsturisko lomu un nozīmi. Valsts ir šķiru pretrunu nesamierināmības produkts un izpausme. Valsts rodas tur, tad un tiktāl, kur, kad un ciktāl šķiru pretrunas objektīvi nevar tikt samierinātas. Un otrādi: valsts pastāvēšana pierāda, ka šķiru pretrunas nav samierināmas.

Tieši šajā vissvarīgākajā kardinālajā punktā sākas marksisma sagrozīšana, kas notiek divos galvenajos virzienos.

No vienas puses, buržuāziskie un it īpaši sīkburžuāziskie ideologi - kurus neapstrīdami vēsturiski fakti spiež atzīt, ka valsts ir tikai tur, kur ir šķiru pretrunas un šķiru cīņa, - "palabo" Marksu tādā veidā, ka valsts iznāk šķiru samierināšanas orgāns. Pēc Marksa mācības, valsts nevarētu ne rasties, ne pastāvēt, ja būtu iespējama šķiru samierināšana. Sīkpilsoniskajiem un filistriskajiem profesoriem un publicistiem - bieži jo bieži labvēlīgi atsaucoties uz Marksu! - iznāk, ka valsts tieši samierina šķiras. Pēc Marksa mācības, valsts ir šķiru kundzības orgāns, orgāns, ar ko viena šķira apspiež otru, valsts nozīmē radīt "kārtību", kas šo apspiešanu padara likumīgu un nostiprina, mīkstinādama šķiru sadursmi. Pēc sīkburžuāzisko politiķu domām, kārtība ir tieši šķiru samierināšana, nevis tas, ka viena šķira apspiež otru; mīkstināt sadursmi nozīmē samierināt, nevis atņemt apspiestajām šķirām noteiktus cīņas līdzekļus un paņēmienus apspiedēju gāšanai.

Piemēram, visi eseri (sociālisti revolucionāri) un meņševiki 1917. gada revolūcijā, kad jautājums par valsts nozīmi un lomu izvirzījās tieši visā savā diženumā, kad tas izvirzījās praktiski kā jautājums par tūlītēju rīcību un turklāt rīcību masu mērogā, - visi uzreiz un pilnīgi noslīdēja līdz sīkburžuāziskai teorijai par "valsti" kā šķiru "samierinātāju". Abu šo partiju politiķu neskaitāmās rezolūcijas un raksti viscaur piesātināti ar šo sīkpilsonisko un filistrisko "samierināšanas" teoriju. Ka valsts ir noteiktas šķiras kundzības orgāns un ka šī šķira nevar tikt samierināta ar savu antipodu (ar tai pretējo šķiru), to sīkburžuāziskā demokrātija nekad nav spējīga saprast. Attieksmē pret valsti jo uzskatāmi izpaužas tas, ka mūsu eseri un meņševiki nepavisam nav sociālisti (ko mēs, boļševiki, vienmēr esam centušies pierādīt), bet ka viņi ir sīkburžuāziski demokrāti ar gandrīz sociālistisku frazeoloģiju.

No otras puses, "kautskiskais" marksisma sagrozījums ir daudz smalkāks. "Teorētiski" netiek noliegts ne tas, ka valsts ir šķiru kundzības orgāns, ne tas, ka šķiru pretrunas ir nesamierināmas. Bet tiek piemirsts vai notušēts sekojošais: ja valsts ir šķiru pretrunu nesamierināmības produkts, ja valsts ir vara, kas stāv pāri sabiedrībai un "no sabiedrības arvien vairāk un vairāk atsvešinās", tad skaidrs, ka apspiestās šķiras atbrīvošana nav iespējama ne tikai bez vardarbīgas revolūcijas, bet a r ī bez tā valsts aparāta iznīcināšanas, kuru radījusi valdošā šķira un kurā šī "atsvešināšanās" iemiesota. So secinājumu, kurš teorētiski ir skaidrs pats par sevi, Markss izdarīja, kā mēs redzēsim vēlāk, pilnīgi noteikti, pamatodamies uz revolūcijas uzdevumu konkrētu vēsturisku analīzi. Un tieši šo secinājumu Kautskis - mēs to sīki parādīsim tālākajā izklāstā - (..) "aizmirsis" un sagrozījis.

2. īpaši apbruņotu cilvēku pulki, cietumi u. t. jpr.

"Salīdzinājumā ar veco ģints (dzimts jeb klanu) organizāciju," (5) Engelss turpina, "valsts atšķiras, pirmkārt, ar pavalstnieku iedalījumu pēc teritorijas ( . . ) ".

Mums šis dalījums šķiet "dabisks", bet tas prasīja ilgu cīņu pret veco organizāciju pēc paaudzēm vai pēc ģintīm.

"Otra atšķirības pazīme ir tā, ka nodibinās sabiedriska vara, kura vairs tieši nesakrīt ar iedzīvotājiem, kas paši organizējušies par bruņotu spēku. Šī īpašā sabiedriskā vara ir vajadzīga tāpēc, ka kopš sabiedrības sašķelšanās šķirās iedzīvotāju pašdarbīga bruņota organizācija vairs nav iespējama ( . . ) . Šī sabiedriskā vara pastāv katrā valstī. Tajā ietilpst ne tikai apbruņoti cilvēki, bet arī lietiskas piedevas - cietumi un dažāda veida piespiešanas iestādes, ko nepazina ģinšu (klanu) sabiedrības iekārta." (6)

Engelss paplašina jēdzienu "vara'*, ko sauc par valsti, kas izaugusi no sabiedrības, bet nostājusies tai pāri un arvien vairāk un vairāk no tās atsvešinās. Kas ir galvenokārt šī vara? Tie ir īpaši apbruņotu cilvēku pulki, kuru rīcībā ir cietumi un tā joprojām.

Mums ir tiesības runāt par īpašiem apbruņotu cilvēku pulkiem tāpēc, ka jebkurai valstij piemītošā sabiedriskā vara "tieši nesakrīt" ar bruņotajiem iedzīvotājiem, ar viņu "pašdarbīgo bruņoto organizāciju".

Tāpat kā visi lielie revolucionārie domātāji, Engelss cenšas apzinīgo strādnieku uzmanību pievērst tieši tam, kas valdošajam mietpilsoniskumam liekas vismazāk uzmanības cienīgs, visparastāks, ko sankcionē ne tikai dziļi iesakņojušies, bet pat, var teikt, pārakmeņojušies aizspriedumi. Pastāvīgs karaspēks un policija ir valsts varas galvenie spēka ieroči, bet - vai tad tas var būt citādi?

XIX gadsimta beigās milzīgajam vairākumam eiropiešu, pie kuriem griezās Engelss un kuri nebija nedz pārdzīvojuši, nedz arī tuvumā vērojuši nevienu lielu revolūciju, citāds ieskats nemaz nevar būt. Viņi nepavisam nesaprot, kas tad ir tā "iedzīvotāju pašdarbīga bruņotā organizācija". Uz jautājumu, kāpēc bija vajadzīgi īpaši, pāri sabiedrībai nostājušies, no sabiedrības atsvešinājušies apbruņotu cilvēku pulki (policija, pastāvīga armija), Rietumeiropas un Krievijas filistrs sliecas atbildēt ar pāris frāzēm, kas aizgūtas no Spensera vai 110 Mihailovska, ar atsaukšanos uz sabiedriskās dzīves sarežģīšanos, uz funkciju diferencēšanos u. tml.

Šāda atsaukšanās šķiet "zinātniska" un lieliski iemidzina mietpilsoni, notušējot galveno un svarīgāko: sabiedrības sašķelšanos nesamierināmi naidīgās šķirās.

Ja nebūtu šās sašķelšanās, "iedzīvotāju pašdarbīgā bruņotā organizācija" ar savu sarežģītību, ar savu augsto tehniku u. t. jpr. atšķirtos no primitīvās organizācijas, kādā dzīvo pērtiķu bars, kas rīkojas ar nūjām, vai pirmatnējie cilvēki, vai klanu sabiedrībās apvienotie cilvēki, taču tāda organizācija būtu iespējama.

Tā nav iespējama tāpēc, ka civilizētā sabiedrība sašķelta naidīgās un turklāt nesamierināmi naidīgās šķirās, kuru "pašdarbīgā" bruņotība izraisītu bruņotu cīņu starp tām. Veidojas valsts, rodas īpašs spēks, īpaši apbruņotu cilvēku pulki, un katra revolūcija, sagraudama valsts aparātu, mums rāda klaju šķiru cīņu, uzskatāmi mums rāda, kā valdošā šķira cenšas atjaunot t a i kalpojošos īpašos apbruņoto cilvēku pulkus, kā apspiestā šķira cenšas radīt jaunu šāda veida organizāciju, kas spēj kalpot nevis ekspluatatoriem, bet gan ekspluatētajiem.

Minētajā prātojumā Engelss teorētiski izvirza to pašu jautājumu, ko praktiski, uzskatāmi un turklāt masu rīcības mērogā mums izvirza katra liela revolūcija, proti, jautājumu par "īpašo" apbruņoto cilvēku pulku un "iedzīvotāju pašdarbīgās bruņotās organizācijas" savstarpējām attiecībām. Mēs redzēsim, kā šo jautājumu konkrēti ilustrē Eiropas un Krievijas revolūciju pieredze.

Bet atgriezīsimies pie Engelsa izklāsta.

Viņš norāda, ka dažreiz, piemēram, šur tur Ziemeļamerikā, šī sabiedriskā vara ir vāja (runa ir par retu izņēmumu kapitālistiskajā sabiedrībā un par tām Ziemeļamerikas daļām tās pirmsimperiālistiskajā periodā, kur noteicošais bija brīvais kolonists), bet, vispārīgi runājot, sabiedriskā vara pastiprinās:

"Sabiedriskā vara pastiprinās līdztekus tam, ka valstī saasinās šķiru pretrunas, un līdztekus tam, ka valstis, kas savstarpēji saskaras, kļūst lielākas un vairāk apdzīvotas. Lai palūkojamies kaut vai uz mūsu tagadējo Eiropu, kur šķiru cīņa un iekarošanas konkurence saskrūvējusi sabiedrisko varu tik augstu, ka tā draud aprīt visu sabiedrību un pat valsti ( . . ) . " (7)

Tas rakstīts ne vēlāk kā pagājušā gadsimta 90. gadu sākumā. Pēdējais Engelsa priekšvārds datēts ar 1891. gada 16. jūniju8. Toreiz pavērsiens uz imperiālismu – gan trestu pilnīgas kundzības ziņā, gan lielāko banku visvarības ziņā, gan grandiozās koloniālās politikas un tā joprojām ziņā - vēl tik tikko bija sācies Francijā un vēl mazākā mērā Ziemeļamerikā un Vācijā. Kopš tā laika "iekarošanas konkurence" spērusi milzu soli uz priekšu, jo vairāk tāpēc, ka XX gadsimta otrā gadu desmita sākumā zemeslodi bija galīgi sadalījuši savā starpā šie "konkurējošie iekarotāji", t. i., varenās laupītājas lielvalstis. Bruņošanās uz sauszemes un uz jūras kopš tā laika neiedomājami pastiprinājusies, un 1914.-1917. gada laupīšanas karš par Anglijas vai Vācijas virskundzību pasaulē, par laupījuma dalīšanu, panācis, ka plēsonīgā valsts varas izdarītā visu sabiedrības spēku "aprīšana" kļuvusi gandrīz par pilnīgu katastrofu.

Jau 1891. gadā Engelss prata norādīt uz "iekarošanas konkurenci" kā uz vienu no svarīgākajām vareno lielvalstu ārpolitikas atšķirīgajām iezīmēm, bet sociālšovinisma nelieši 1914.-1917. gadā, kad tieši šī konkurence, daudzkārt saa sinājusies, izraisīja imperiālistisko karu, aizstāv "savas" buržuāzijas laupīšanas inter eses, slēpdamies aiz frāzēm par "tēvijas aizstāvēšanu", par "republikas un revolūcijas aizsargāšanu" u. tml.!

3. Valsts - ierocis apspiestās šķiras ekspluatēšanai

īpašas, pāri sabiedrībai stāvošas sabiedriskas varas uzturēšanai vajadzīgi nodokļi un valsts parādi.

"Apveltīti ar sabiedrisko varu un nodokļu piedzīšanas tiesībām," Engelss raksta, "ierēdņi kā sabiedrības orgāni nostājas pāri sabiedrībai. Brīvas, labprātīgas cieņas, kāda tika parādīta ģints (klanu) sabiedrības orgāniem, viņiem vairs nepietiek pat arī tad, ja viņi to spētu iegūt..." Tiek radīti īpaši likumi par ierēdņu svētumu un neaizskaramību. "Visnožēlojamākajam policistam" ir vairāk "autoritātes" nekā klana pārstāvjiem, bet pat civilizētās valsts militārās varas pavēlnieks varētu apskaust klana vecāko, kas sabiedrībā bauda "nepiespiestu cieņu". (9)

Jautājums par ierēdņu kā valsts varas orgānu privileģēto stāvokli te ir izvirzīts. Kā galvenais atzīmēts: kas viņus paceļ pāri sabiedrībai? Mēs redzēsim, kā šo teorētisko jautājumu praktiski atrisināja Parīzes Komūna 1871. gadā un cik reakcionāri to notušēja Kautskis 1912. gadā.

"Tā kā valsti radījusi vajadzība turēt grožos šķiru pretstatus; tā ka tā radusies pašas šo šķiru sadursmēs, tad tā parasti ir pašas varenākās - ekonomiski valdošās šķiras valsts; šī šķira ar valsts palīdzību kļūst arī par politiski valdošo šķiru un tādējādi iegūst jaunus līdzekļus apspiestās šķiras nomākšanai un ekspluatēšanai..." Ne tikai antīkā un feodālā valsts bija orgāns vergu un dzimtļaužu ekspluatēšanai, bet arī "mūslaiku reprezentatīvā valsts ir ierocis, ar ko kapitāls ekspluatē algoto darbu. Kā izņēmums tomēr mēdz būt laika posmi, kad šķiras, kas cīnās, sasniedz tādu spēku līdzsvaru, ka valsts vara kā šķietama starpniece uz laiku iegūst zināmu patstāvību attiecībā pret abām šķirām ( . . ) . (10) Tāda bija XVII un XVIII gadsimta absolūtā monarhija, pirmās un otrās impērijas bonapartisms Francijā, Bismarks Vācijā.

Tāda ir - mēs piemetināsim - Kerenska valdība republikāniskajā Krievijā pēc tam, kad tā iesākusi revolucionārā proletariāta vajāšanu, tādā brīdī, kad padomes sīkburžuāzisko demokrātu vadības dēļ jau ir bezspēcīgas, bet buržuāzija vēl nav pietiekami stipra, lai tās bez aplinkiem padzītu.

Demokrātiskā republikā - Engelss turpina – "bagātība izmanto savu varu netieši, toties drošāk", proti, pirmkārt, "tieši uzpērkot ierēdņus" (Amerika), otrkārt, "valdības un biržas savienības veidā" (Francija un Amerika) (11).

Pašlaik imperiālisms un banku kundzība jebkurā demokrātiskā republikā abus šos bagātības visvarības nosargāšanas un realizēšanas veidus "izkopuši" par neparastu mākslu. Ja, piemēram, Krievijā pašos pirmajos demokrātiskās republikas mēnešos, varētu teikt - kad "sociālisti" eseri un meņševiki vadīja ar buržuāziju noslēgtās laulības medus mēnesi koalīcijas valdībā - Paļčinska kgs sabotēja visus pasākumus, kas bija domāti, lai savaldītu kapitālistus un viņu marodierismu, lai neļautu viņiem ar kara piegādēm aplaupīt valsts kasi, ja pēc tam no ministru kabineta aizgājušo Paļčinska kgu (kura vietā, protams, stājies cits gluži tāds pats Paļčinskis) kapitālisti "apbalvojuši" ar vietiņu, kas ienes 120 000 rubļu algas gadā, - tad ko tas nozīmē? tiešu vai netiešu uzpirkšanu? valdības savienību ar sindikātiem vai "tikai" draudzīgas attiecības? Kāda loma ir Černoviem un Cereteli, Avksentjeviem un Skobeļeviem? - Vai viņi ir miljonāru, valsts kases apzadzēju, "tieši" vai tikai netieši sabiedrotie?

Arī tāpēc demokrātiskā republikā "bagātības visvarība" ir drošāka, ka tā nav atkarīga no atsevišķiem politiskā mehānisma trūkumiem, no kapitālisma sliktā politiskā apvalka. Demokrātiskā republika ir vislabākais iespējamais kapitālisma politiskais apvalks, un tāpēc kapitāls, ieguvis (ar Paļčinsku, Cernovu, Cereteli un komp. Palīdzību) šo vislabāko apvalku, nodibina savu varu tik stabili, tik droši, ka šo varu nesatricina nekāda ne personu, ne iestāžu, ne partiju maiņa buržuāziski demokrātiskā republikā.

Vēl jāatzīmē, ka Engelss arī vispārējās vēlēšanu tiesības pavisam noteikti nosauc par buržuāzijas kundzības ieroci. Vispārējās vēlēšanu tiesības, viņš saka, acīmredzot ievērodams vācu sociāldemokrātijas ilgo pieredzi, ir "strādnieku šķiras brieduma rādītājas. Tagadējā valstī tās vairāk dot nevar un nekad nedos." (12)

Sīkburžuāziskie demokrāti, tādi kā mūsu eseri un meņševiki, kā arī viņu īstie brāļi - visi Rietumeiropas sociālšovinisti un oportūnisti - no vispārējām vēlēšanu tiesībām gaida tieši "vairāk". Maldīgajai domai, ka vispārējās vēlēšanu tiesības "tagadējā valstī" tiešām spējot noskaidrot darbaļaužu vairākuma gribu un nodrošināt tās realizēšanu, piekrīt viņi paši un iedveš to arī tautai.

Mēs šeit varam tikai atzīmēt šo maldīgo domu, tikai norādīt uz to, ka Engelsa pilnīgi skaidro, precīzo, konkrēto paziņojumu "oficiālās" (t. i., oportūnistiskās) sociālistiskās partijas savā propagandā un aģitācijā sagroza ik uz soļa. Sīkus izskaidrojumus, cik melīga ir doma, ko šeit noraida Engelss, mēs sniedzam, tālāk izklāstīdami Marksa un Engelsa uzskatus par "tagadējo" valsti.

Savu uzskatu kopsavilkumu Engelss izsaka savā vispopulārākajā darbā ar šādiem vārdiem:

"Valsts tātad nepastāv no mūžīgiem laikiem. Ir bijušas sabiedrības, kas iztikušas bez tās, kam nav bijis ne jausmas par valsti un valsts varu. Zināmā ekonomiskās attīstības pakāpē, kas nepieciešami bija saistīta ar sabiedrības sašķelšanos šķirās, valsts šās sašķelšanās rezultātā kļuva nepieciešama. Tagad mēs ātriem soļiem tuvojamies tādai ražošanas attīstības pakāpei, kur šo šķiru pastāvēšana ne tikai vairs nav nepieciešama, bet kļūst par tiešu kavēkli ražošanai. Šķiras izzudīs tikpat nenovēršami, cik nenovēršami tās agrāk radušās. Izzūdot šķirām, nenovēršami izzudīs arī valsts. Sabiedrība, kas ražošanu organizē uz jauniem brīvas un līdztiesīgas ražotāju asociācijas pamatiem, visu valsts mašīnu novietos tur, kur tai tad būs īstā vieta: senlietu muzejā blakus vērpjamajam ratiņam un bronzas cirvim." (13)

Šo citātu mūslaiku sociāldemokrātijas propagandas un aģitācijas literatūrā negadās sastapt bieži. Bet pat tad, kad šis citāts ir sastopams, tas pa lielākai daļai minēts, it kā klanoties svētbildes priekšā, t. i., lai oficiāli izteiktu savu cieņu Engelsam, nemaz nemēģinot aptvert, cik plašs un dziļš revolūcijas vēriens prezumēts ar šo "visas valsts mašīnas novietošanu senlietu muzejā". Lielākoties pat nav redzams, ka būtu saprasts tas, ko Engelss sauc par valsts mašīnu.

4. Valsts "atmiršana" un vardarbīga revolūcija

Engelsa vārdi par valsts "atmiršanu" ir tik plaši pazīstami, tie tik bieži tiek citēti un tik spilgti rāda, kas ir galvenais parastajā oportūnistiskajā marksisma viltošanā, ka par šiem vārdiem jāparunā sīkāk. Minēsim visu prātojumu, no kura tie ņemti:

"Proletariāts saņem valsts varu un pārvērš ražošanas līdzekļus vispirms par valsts īpašumu. Bet līdz ar to tas iznīcina pats sevi kā proletariātu, līdz ar to tas likvidē visas šķiru atšķirības un visus šķiru pretstatus un arī valsti kā valsti. Agrāk pastāvējušajai un tagad pastāvošajai sabiedrībai, kas attīstās šķiru pretstatos, bija nepieciešama valsts, t. i., ekspluatatoru šķiras organizācija, lai uzturētu tās ārējos ražošanas nosacījumus, tātad, it īpaši, lai ar varas līdzekļiem noturētu ekspluatējamo šķiru pastāvošā ražošanas veida noteiktajos apspiešanas apstākļos (verdzība, dzimtbūšana, algotais darbs). Valsts bija visas sabiedrības oficiālā pārstāve, tās koncentrējums redzamā korporācijā, bet tā bija tāda tikai tiktāl, ciktāl tā bija tās šķiras valsts, kura savā laikmetā viena pati reprezentēja visu sabiedrību: senatnē tā bija vergturu - valstspilsoņu – valsts, viduslaikos - feodālās muižniecības, mūsu laikos – buržuāzijas valsts. Kad valsts beidzot kļūst tiešām par visas sabiedrības pārstāvi, tad tā pati sevi padara lieku. Kad nebūs nevienas sabiedrības šķiras, kas jātur apspiestībā, kad nebūs vienas šķiras kundzības pār otru un eksistences cīņas, kas sakņojas šolaiku ražošanas anarhijā, kad būs likvidētas sadursmes un ekscesi (galējības), kas no tā izriet, tad vairs nebūs neviena, kas jāapspiež, tad zudīs vajadzība pēc īpaša apspiešanas spēka - valsts. Pirmais akts, kur valsts tiešām rīkosies kā visas sabiedrības pārstāve, - ražošanas līdzekļu pārņemšana valsts īpašumā sabiedrības vārdā - tai pašā laikā būs tās kā valsts pēdējais patstāvīgais akts. Valsts varas iejaukšanās sabiedriskās attiecībās kļūs lieka vienā nozarē pēc otras un izbeigsies pati no sevis. Valdīšanu pār cilvēkiem nomainīs rīkošanās ar lietām un ražošanas procesu vadīšana. Valsts netiek "atcelta", tā atmirst. No šā viedokļa jānovērtē arī frāze par "brīvo tautas valsti", frāze, kam uz laiku bija aģitatoriskas eksistences tiesības, bet kas gala rezultātā ir zinātniski nepamatota. No šā viedokļa jānovērtē arī tā saucamo anarhistu prasība, ka valsts atceļama ja ne šodien, tad rīt" ("Anti-Dīrings". "Eižens Dīringa kungs apgāž zinātni", 301.-303. lpp., pēc 3. vācu izd.) (14).

Nebaidoties kļūdīties, var teikt, ka no šā apbrīnojami domu bagātā Engelsa prātojuma par mūslaiku sociālistisko partiju sociālistiskās domas īstu ieguvumu kļuvis vienīgi tas, ka valsts "atmirst", kā to māca Markss atšķirībā no anarhistu mācības par valsts "atcelšanu". Tā apcirpt marksismu nozīmē reducēt to līdz oportūnismam, jo tādā "skaidrojumā" paliek tikai neskaidrs priekšstats par lēnu, vienmērīgu, pakāpenisku mainīšanos bez lēcieniem un vētrām, bez revolūcijas. Valsts "atmiršana" parastā, vispārizplatītā, ja tā varētu teikt, masu izpratnē, bez šaubām, nozīmē revolūcijas notušēšanu, ja ne noliegšanu.

Bet šāds "skaidrojums" taču ir visrupjākais, tikai buržuāzijai izdevīgs marksisma sagrozījums, kura teorētiskais pamats ir tas, ka aizmirsti ļoti svarīgi apstākļi un apsvērumi, kuri minēti kaut vai tajā pašā Engelsa "rezumējošajā" prātojumā, ko esam citējuši pilnā apjomā.

Pirmkārt. Sā prātojuma pašā sākumā Engelss saka, ka proletariāts, ņemdams valsts varu, "līdz ar to likvidē valsti kā valsti". Ko tas nozīmē, par to domāt "nav pieņemts". Parasti to vai nu pilnīgi ignorē, vai arī uzskata par kaut ko tādu kā Engelsa "hēgelisku vājību". Īstenībā šajos vārdos īsi izteikta pieredze, ko devusi viena no lielākajām proletāriskajām revolūcijām, 1871. gada Parīzes Komūnas pieredze, par ko sīkāk runāsim attiecīgā vietā, īstenībā Engelss šeit runā par buržuāzijas valsts "likvidēšanu" proletāriskajā revolūcijā, turpretī vārdi par atmiršanu attiecas uz proletāriskā valstiskuma paliekām pēc sociālistiskās revolūcijas. Saskaņā ar Engelsu, buržuāziskā valsts nevis "atmirst", bet gan proletariāts revolūcijā to "likvidē". Pēc šās revolūcijas atmirst proletāriskā valsts jeb pus valsts.

Otrkārt. Valsts ir "īpašs apspiešanas spēks". Šo lielisko un augstākā mērā dziļo definējumu Engelss šeit izteicis pilnīgi skaidri. Bet no tā izriet, ka "īpašais apspiešanas spēks", ar kuru buržuāzija apspiež proletariātu, bagātnieku saujiņas apspiež darbaļaužu miljonus, jānomaina "īpašam apspiešanas spēkam", ar ko proletariāts apspiež buržuāziju (proletariāta diktatūra). Tas jau arī nozīmē "valsts kā valsts likvidēšanu". Tas jau arī nozīmē "aktu", ar kuru sabiedrības vārdā tiek pārņemti īpašumā ražošanas līdzekļi. Un pats par sevi skaidrs, ka tāda viena (buržuāziskā) "īpaša spēka" nomainīšana ar otru (proletārisku) "īpašu spēku" jau nu nekādi nevar notikt "atmiršanas" ceļā.

Treškārt. Par "atmiršanu" un - pat vēl izteiksmīgāk un spilgtāk - par "izbeigšanos" Engelss runā pilnīgi skaidri un noteikti attiecībā uz laikmetu pēc "ražošanas līdzekļu pārņemšanas valsts īpašumā visas sabiedrības vārdā", t. i., p ē c sociālistiskās revolūcijas. Mēs visi zinām, ka "valsts" politiskā forma šajā laikā ir vispilnīgākā demokrātija. Bet nevienam oportūnistam, kas bezkaunīgi sagroza marksismu, neienāk prātā, ka šeit Engelss tātad runā par demokrātijas "izbeigšanos" un "atmiršanu". Pirmajā acumirklī tas šķiet ļoti dīvaini. Bet tas "nav saprotams" tikai tam, kurš nav aptvēris, ka demokrātija a r ī ir valsts un ka tātad demokrātija arī izzudīs, kad izzudīs valsts. Buržuāzisko valsti var "likvidēt" tikai revolūcija. Valsts vispār, t. i., vispilnīgākā demokrātija, var tikai "atmirt".

Ceturtkārt. Izvirzot savu slaveno tēzi - "valsts atmirst", Engelss tūlīt arī konkrēti paskaidro, ka šī tēze vērsta tiklab pret oportūnistiem, kā arī pret anarhistiem. Turklāt pirmajā vietā Engelss no tēzes par "valsts atmiršanu" izvirzījis to secinājumu, kurš vērsts pret oportūnistiem.

Var derēt, ka no 10 000 cilvēkiem, kas lasījuši vai dzirdējuši par valsts "atmiršanu", 9990 nemaz nezina vai neatceras, ka Engelss savus secinājumus no šās tēzes vērsis ne tikai pret anarhistiem. Bet no atlikušajiem desmit cilvēkiem droši vien deviņi nezina, kas ir "brīva tautas valsts" un kāpēc uzbrukums šim lozungam ietver uzbrukumu oportūnistiem. Tā tiek rakstīta vēsture! Tā dižā revolucionārā mācība nemanot tiek pielāgota valdošajam mietpilsoniskumam. Pret anarhistiem vērstais secinājums ir tūkstošreiz atkārtots, banalizēts, iekalts galvās vis vienkāršo tākaj ā veidā, ieguvis aizsprieduma spēku. Bet pret oportūnistiem vērstais secinājums ir notušēts un "aizmirsts"!

"Brīvā tautas valsts" bija 70. gadu vācu sociāldemokrātu programmas prasība un plaši lietots lozungs. Šajā lozungā nav nekāda politiska satura, izņemot mietpilsoniski pārspīlētu demokrātijas jēdziena aprakstu. Tā kā tajā legāli tika dots mājiens par demokrātisku republiku, Engelss bija ar mieru "uz laiku" "attaisnot" šo lozungu no aģitācijas viedokļa. Tomēr šis lozungs bija oportūnistisks, jo tajā izpaudās ne tikai buržuāziskās demokrātijas izskaistināšana, bet arī neizpratne, ka sociālistiskā kritika ir vērsta pret jebkuru valsti vispār. Mēs esam par demokrātisku republiku kā proletariātam vislabāko valsts formu kapitālisma apstākļos, bet mums nav tiesību aizmirst, ka pat visdemokrātiskākajā buržuāziskajā republikā tautas liktenis ir algota verdzība. Tālāk. Jebkura valsts ir "īpašs" nomāktās šķiras "apspiešanas spēks". Tāpēc jebkura valsts ir nebrīva un netautiska. Markss un Engelss 70. gados to saviem partijas biedriem ir vairākkārt paskaidrojuši (15).

Piektkārt. Tajā pašā Engelsa darbā, no kura visi atceras prātojumu par valsts atmiršanu, ir prātojums par vardarbīgas revolūcijas nozīmi. Šās revolūcijas lomas vēsturisko novērtējumu Engelss padara par īstu slavas dziesmu vardarbīgai revolūcijai. To "neviens neatceras", par šās domas nozīmi mūslaiku sociālistiskajās partijās nav pieņemts runāt un pat domāt, ikdienas propagandā un aģitācijā masās šīm domām nav nekādas nozīmes. Bet patiesībā tās harmoniskā vienībā ir nesaraujami saistītas ar valsts "atmiršanu".

Te būs šis Engelsa prātojums:

"Ka vardarbībai vēsturē ir arī cita loma" (izņemot ļaundares lomu), "proti, revolucionāra loma, ka tā, runājot Marksa vārdiem, ir jebkuras vecās sabiedrības vecmāte, ja šī sabiedrība ir grūta ar jauno (16), ka vardarbība ir tas ierocis, ar kura palīdzību sabiedriskā kustība lauž sev ceļu un grauj sastingušās, pamirušās politiskās formas, - par visu to Dīringa kgs nesaka ne vārda. Tikai ar nopūtām un vaidiem viņš pieļauj tādu iespēju, ka ekspluatatoru saimniekošanas gāšanai varbūt vajadzēs lietot varu - diemžēl! -, jo katra vardarbība demoralizējot, sak, to, kas viņu lieto. Un tas teikts, neraugoties uz to augsto morālisko un idejisko uzplaukumu, kas sekoja katrai uzvarošai revolūcijai! Un tas teikts Vācijā, kur varmācīgai sadursmei, kuru taču var uzspiest tautai, būtu vismaz tā priekšrocība, ka tā izskaustu kalpības garu, kas pārņēmis nacionālo apziņu sakarā ar Trīsdesmitgadu kara (17) pazemojumu. Un šī miglainā, izkurtējusī, nevarīgā garīdznieciskā domāšana iedrošinās piedāvāt sevi visrevolucionārākajai partijai, kādu vien vēsture pazīst" (193. lpp. pēc 3. vācu izd., II daļas 4. nodaļas beigas) (18).

Kā šo vardarbīgai revolūcijai veltīto slavas dziesmu, ko Engelss no 1878. līdz 1894. gadam, t. i., līdz pat savai nāvei, neatlaidīgi ceļ priekšā vācu sociāldemokrātiem, var savienot vienā mācībā ar valsts "atmiršanas" teoriju?

Parasti tās abas savieno ar eklektisma palīdzību, bezidejiski vai sofistiski patvaļīgi (vai arī lai izpatiktu varasvīriem) izķerot gan vienu, gan otru prātojumu, turklāt deviņdesmit deviņos gadījumos no simta, ja ne biežāk, pirmajā vietā izvirza tieši "atmiršanu". Dialektiku nomaina ar eklektismu: tā ir visparastākā, visizplatītākā parādība mūsdienu oficiālajā sociāldemokrātiskajā literatūrā attiecībā pret marksismu. Tāda nomainīšana, protams, nav nekas jauns, tā bija vērojama pat klasiskās grieķu filozofijas vēsturē. Kad marksisms tiek pielāgots oportūnismam, tad eklektisma pielāgošana dialektikai visvieglāk apmāna masas, dod šķietamu gandarījumu, it kā ievēro visus procesa aspektus, visas attīstības tendences, visas pretrunīgās ietekmes un pārējo, bet īstenībā nedod nekādu vienotu un revolucionāru sabiedriskās attīstības procesa izpratni.

Mēs jau minējām iepriekš un sīkāk parādīsim turpmākajā izklāstā, ka Marksa un Engelsa mācība par vardarbīgas revolūcijas nenovēršamību attiecas uz buržuāzisko valsti. Buržuāziskā valsts nevar tikt nomainīta ar proletārisko valsti (proletariāta diktatūru) "atmiršanas" ceļā, bet var tikt nomainīta pēc vispārīgā likuma tikai ar vardarbīgu revolūciju. Slavas dziesma, ko Engelss tai veltījis un kas pilnīgi atbilst daudzkārtīgajiem Marksa paziņojumiem - (atcerēsimies "Filozofijas nabadzības" (19) un "Komunistiskā Manifesta" (20) nobeigumu ar lepnu, atklātu paziņojumu, ka vardarbīga revolūcija ir nenovēršama; atcerēsimies 1875. gada Gotas programmas kritiku, gandrīz 30 gadu vēlāk, kur Markss nesaudzīgi šausta šās programmas oportūnismu (21)), - šī slavas dziesma nepavisam nav "aizraušanās", nepavisam nav deklamācija un nav arī polemisks izlēciens. Nepieciešamība sistemātiski ieaudzināt masās tādu un tieši tādu uzskatu par vardarbīgu revolūciju ir visas Marksa un Engelsa mācības pamatā. Tagad valdošo sociālšovinistu un kautskiešu strāvu nodevību pret Marksa un Engelsa mācību sevišķi skaidri rāda tas, ka tiklab vieni, kā arī otri ir aizmirsuši tādu propagandu, tādu aģitāciju.

Buržuāziskā valsts nevar tikt nomainīta ar proletārisko valsti bez vardarbīgas revolūcijas. Proletāriskās valsts iznīcināšana, t. i., jebkādas valsts iznīcināšana, nav iespējama citādi kā "atmiršanas" ceļā.

Sīki un konkrēti šos uzskatus Markss un Engelss attīstījuši, pētīdami katru konkrētu revolucionāru situāciju, analizēdami katras konkrētas revolūcijas pieredzes mācību. Mēs pārejam pie šās viņu mācības neapšaubāmi vissvarīgākās daļas.

II nodaļa. VALSTS UN REVOLŪCIJA. 1848.-1851. GADA PIEREDZE

1. REVOLŪCIJAS PRIEKŠVAKARS

Nobriedušā marksisma pirmie darbi - "Filozofijas nabadzība" un "Komunistiskais Manifests" - attiecas tieši uz 1848. gada revolūcijas priekšvakaru. Tāpēc mēs šeit līdzās marksisma vispārīgo pamatu izklāstam atrodam zināmā mērā arī toreizējās konkrētās revolucionārās situācijas atspoguļojumu, un tāpēc, jādomā, būs lietderīgāk aplūkot, ko par valsti šo darbu autori saka tieši pirms saviem secinājumiem no 1848.-1851. gada pieredzes.

"Attīstības gaitā strādnieku šķira," Markss raksta "Filozofijas nabadzībā", "liks vecās buržuāziskās sabiedrības vietā asociāciju, kas izslēdz šķiras un šķiru antagonismu, un nebūs nekādas īsti politiskas varas, jo tieši politiskā vara ir šķiru antagonisma oficiālais kopsavilkums buržuāziskajā sabiedrībā" (182. lpp. 1885. g. vācu izd.) (22).

Ar šo vispārīgi izklāstīto domu par valsts izzušanu pēc šķiru iznīcināšanas pamācoši ir salīdzināt to izklāstu, kas dots Marksa un Engelsa dažus mēnešus vēlāk, proti, 1847. gada novembri, sarakstītajā "Komunistiskajā Manifestā":

"Aprakstot proletariāta attīstības pašas vispārējākās fāzes, mēs izsekojam vairāk vai mazāk apslēptajam pilsoņu karam pastāvošās sabiedrības iekšienē līdz tam punktam, kad tas pārvēršas par atklātu revolūciju un proletariāts, ar varu gāžot buržuāziju, nodibina savu kundzību (..).

Mēs jau iepriekš redzējām, ka strādnieku revolūcijā pirmais solis ir pārvērst" (burtiski: paaugstināt) "proletariātu par valdošu šķiru, iekarot demokrātiju.

Proletariāts izmantos savu politisko varu, lai pakāpeniski atņemtu buržuāzijai visu kapitālu, lai centralizētu valsts, t. i., par valdošo šķiru organizētā proletariāta, rokās visus ražošanas rīkus un lai iespējami ātri pavairotu ražotājspēku masu" (31. un 37. lpp. Pēc 7. vācu 1906. gada izd.) (23).

Šeit redzam, kā formulēta viena no visizcilākajām un vissvarīgākajām marksisma idejām jautājumā par valsti, proti, "proletariāta diktatūras" ideja (kā Markss un Engelss sāka izteikties pēc Parīzes Komūnas), un turklāt redzam augstākā mērā interesantu valsts definīciju, kas arī pieder pie marksisma "aizmirstajiem vārdiem". "Valsts, tas ir par valdošo šķiru organizēts proletariāts."

Šī valsts definīcija ne tikai nekad nav izskaidrota oficiālo sociāldemokrātisko partiju valdošajā propagandas un aģitācijas literatūrā. Vēl vairāk. Tā tika tieši aizmirsta, jo tā nekādi nav samierināma ar reformismu, tā ir kā dadzis acī parastajiem oportūnistiskajiem aizspriedumiem un sīkpilsoņu ilūzijām par "mierīgu demokrātijas attīstību".

Proletariātam ir vajadzīga valsts - to atkārto visi oportūnisti, sociālšovinisti un kautskieši, apgalvodami, ka tāda esot Marksa mācība, un "aizmirsdami" piebilst, ka, pirmkārt, pēc Marksa uzskata, proletariātam vajadzīga tikai atmirstoša valsts, t. i., tā iekārtota valsts, lai tā tūlīt sāktu atmirt un nevarētu neatmirt. Un, otrkārt, darbaļaudīm vajadzīga "valsts", "tas ir, par valdošo šķiru organizēts proletariāts".

Valsts ir īpaša spēka organizācija, tā ir vardarbības organizācija kādas šķiras apspiešanai. Kura šķira tad proletariātam jāapspiež? Protams, tikai ekspluatatoru šķira, t. i., buržuāzija. Darbaļaudīm vajadzīga valsts vienīgi ekspluatatoru pretestības apspiešanai, bet vadīt šo apspiešanu, realizēt to spēj tikai proletariāts kā vienīgā līdz galam revolucionārā šķira, vienīgā šķira, kas visus darbaļaudis un ekspluatētos spēj apvienot cīņai pret buržuāziju tās pilnīgai padzīšanai.

Ekspluatatoru šķirām politiska kundzība vajadzīga ekspluatācijas uzturēšanas interesēs, t. i., niecīga mazākuma savtīgajās interesēs, pret milzīgo tautas vairākumu. Ekspluatētajām šķirām politiskā kundzība vajadzīga jebkuras ekspluatācijas pilnīgas iznīcināšanas interesēs, t. i., milzīgā tautas vairākuma interesēs pret mūslaiku vergturu, t. i., muižnieku un kapitālistu, niecīgo mazākumu.

Sīkburžuāziskie demokrāti, šie it kā sociālisti, kas šķiru cīņu aizstājuši ar sapņiem par šķiru vienošanos, arī sociālistisko pārveidošanu sapņaini iedomājās nevis kā ekspluatatoru šķiras kundzības gāšanu, bet kā mazākuma miermīlīgu pakļaušanos savus uzdevumus sapratušajam vairākumam. Šī sīkburžuāziskā utopija, kas nesaraujami saistīta ar pāršķiriskas valsts atzīšanu, praksē noveda pie strādājošo šķiru interešu nodevības, kā to arī parādīja, piemēram, Francijas 1848. un 1871. gada revolūcijas vēsture, kā to parādīja pieredze, ko deva "sociālistu" piedalīšanās buržuāziskajos ministru kabinetos Anglijā, Francijā, Itālijā un citās valstīs XIX gadsimta beigās un XX gadsimta sākumā (24).

Markss visu mūžu cīnījās pret šo sīkburžuāzisko sociālismu, ko tagad Krievijā atdzīvinājusi eseru partija un meņševiku partija. Markss mācību par šķiru cīņu izveidoja konsekventi līdz pat mācībai par politisko varu, par valsti.

Gāzt buržuāzijas kundzību var vienīgi proletariāts kā īpaša šķira, kuras eksistences ekonomiskie apstākļi šo šķiru sagatavo tādai gāšanai, dod šai šķirai iespēju un spēku to izdarīt. Buržuāzija skalda, sadrumstalo zemniecību un visus sīkburžuāziskos slāņus, turpretī proletariātu tā saliedē, apvieno, organizē. Tikai proletariāts - sakarā ar tā ekonomisko lomu lielražošanā - spēj būt vadonis visām strādājošajām un ekspluatētajām masām, ko buržuāzija ekspluatē, apspiež, žņaudz bieži vien nevis mazāk, bet gan stiprāk nekā proletāriešus, taču tās nav spējīgas patstāvīgi cīnīties par savu atbrīvošanos.

Mācība par šķiru cīņu, ko Markss izmantojis jautājumā par valsti un par sociālistisko revolūciju, nenovēršami liek atzīt proletariāta politisko kundzību, tā diktatūru, t. i., tādu varu, kura nav dalīta ne ar vienu citu un kura balstās tieši uz masu bruņoto spēku. Gāzt buržuāziju iespējams vienīgi tad, ja proletariāts kļūst par valdošo šķiru, kas spēj apspiest buržuāzijas nenovēršamo, izmisīgo pretošanos un organizēt jaunai saimniecības formai visas strādājošās un ekspluatētās masas.

Proletariātam valsts vara, spēka centralizēta organizācija, vardarbības organizācija nepieciešama gan ekspluatatoru pretestības apspiešanai, gan milzīgās iedzīvotāju masas - zemniecības, sīkburžuāzijas, pusproletāriešu - vadīšanai sociālistiskās saimniecības "nokārtošanas" darbā.

Audzinādams strādnieku partiju, marksisms audzina proletariāta avangardu, kas spēj ņemt varu un vest visu tautu uz sociālismu, vadīt un organizēt jaunu iekārtu, būt visu strādājošo un ekspluatēto skolotājs, vadītājs un vadonis sabiedriskās dzīves veidošanā bez buržuāzijas un pret buržuāziju. Turpretī tagad valdošais oportūnisms cenšas no strādnieku partijas izaudzināt labāk atalgoto strādnieku pārstāvjus, kas atraujas no masas, tīri ciešami "iekārtojas" kapitālisma apstākļos un par lēcu virumu pārdod savu pirmdzimtību, t. i., atsakās būt tautas revolucionārie vadoņi pret buržuāziju.

"Valsts, tas ir par valdošo šķiru organizēts proletariāts" - šī Marksa teorija nesaraujami saistīta ar visu viņa mācību par proletariāta revolucionāro lomu vēsturē. Šās lomas noslēgums ir proletariāta diktatūra, proletariāta politiskā kundzība.

Bet, ja proletariātam valsts vajadzīga kā īpaša organizācija vardarbībai pret buržuāziju, tad te pats no sevis rodas secinājums - vai ir iedomājama tādas organizācijas radīšana, ja iepriekš netiek iznīcināta, sagrauta tā valsts mašīna, ko sev radījusi buržuāzija? Pie šāda secinājuma tieši noved "Komunistiskais Manifests", un par šo secinājumu runā Markss, rezumēdams 1848.-1851. gada revolūcijas pieredzi.

2. REVOLŪCIJAS REZULTĀTI

Valsts jautājumā, kas mūs interesē, Markss, 1848.- 1851. gada revolūcijas rezultātus rezumēdams darbā "Luija Bonaparta 18. brimērs", spriež šādi:

"Bet revolūcija ir pamatīga. Viņa vēl atrodas ceļojumā caur šķīstīšanas uguni. Viņa dara savu darbu metodiski. Līdz 1851. gada 2. decembrim" (diena, kad Luijs Bonaparts izdarīja valsts apvērsumu) "viņa bija veikusi sava sagatavošanas darba pirmo pusi, tagad viņa veic otru pusi. Vispirms viņa noveda parlamentāro varu līdz pilnībai, lai varētu to gāzt. Tagad, kad viņa to sasniegusi, viņa noved līdz pilnībai izpildvaru, reducē to līdz tās tīrākajai izpausmei, izolē to, pretstata to sev kā vienīgo objektu, lai koncentrētu pret to visus savus iznīcināšanas spēkus" (kursīvs mūsu). "Un, kad revolūcija būs pabeigusi šo sava priekšdarba otro pusi, tad Eiropa celsies no savas vietas un gavilēdama teiks: labi rakts, veco kurmi!

Šī izpildvara ar savu milzīgo birokrātisko un militāro organizāciju, ar savu sarežģīto un mākslīgo valsts mašīnu, ar pusmiljona lielo ierēdņu armiju blakus otram pusmiljonam armijas, šis drausmīgais parazītiskais organisms, kas kā tīkls apņem franču sabiedrības ķermeni un aizsprosto tam visas poras, radās absolūtās monarhijas laikā, kad norisinājās feodālisma sabrukums, ko šis organisms palīdzēja paātrināt." Pirmā franču revolūcija attīstīja centralizāciju, "bet reizē ar to viņa paplašināja valdības varas apmērus, atribūtus un rokaspuišu skaitu. Napoleons pabeidza šās valsts mašīnas izveidošanu." Leģitīmā monarhija un Jūlija monarhija "nepielika klāt nekā jauna, izņemot lielāku darba dalīšanu ( . . ) .

Beidzot parlamentārā republika savā cīņā pret revolūciju bija spiesta reizē ar represijām pastiprināt arī valdības varas līdzekļus un centralizāciju. Visi apvērsumi tikai pilnveidoja šo mašīnu, nevis salauza to" (kursīvs mūsu). "Partijas, kas, nomainot cita citu, cīnījās par virskundzību, uzskatīja šās milzīgās valsts ēkas sagrābšanu par uzvarētāja galveno trofeju" ("Luija Bonaparta 18. brimērs", 98.-99. lpp., 4. izd., Hamburga, 1907. g.) (25) .

Šajā ievērojamā prātojumā marksisms sper milzu soli uz priekšu salīdzinājumā ar "Komunistisko Manifestu". Tur jautājums par valsti izvirzīts vēl pavisam abstrakti, pašos vispārīgākajos jēdzienos un izteicienos. Šeit jautājums tiek izvirzīts konkrēti un izdarītais secinājums ir ārkārtīgi precīzs, noteikts un praktiski taustāms: visas iepriekšējās revolūcijas valsts mašīnu pilnveidojušas, bet to vajag satriekt, salauzt.

Marksisma mācībā par valsti šis secinājums ir galvenais, fundamentālais. Un taisni šo fundamentālo valdošās oficiālās sociāldemokrātiskās partijas ne tikai pilnīgi aizmirsušas, bet (kā vēlāk redzēsim) II Internacionāles izcilākais teorētiķis K. Kautskis to arī tieši sagrozījis.

"Komunistiskajā Manifestā" rezumēti vēstures vispārīgie rezultāti, kas liek valsti uzskatīt par šķiru kundzības orgānu un noved pie nepieciešamā slēdziena, ka proletariāts nevar gāzt buržuāziju, iepriekš neiekarojis politisko varu, neieguvis politisko kundzību, nepārvērtis valsti par "proletariātu, kas organizēts kā valdošā šķira", un ka šī proletāriskā valsts tūlīt pēc proletariāta uzvaras sāks atmirt, jo sabiedrībā bez šķiru pretrunām valsts nav vajadzīga un nav iespējama. Šeit netiek izvirzīts jautājums par to, kādā veidā - no vēsturiskās attīstības viedokļa - jānotiek buržuāziskās valsts nomainīšanai ar proletārisku valsti.

Tieši šādu jautājumu Markss izvirza un risina 1852. gadā. Būdams uzticīgs savai dialektiskā materiālisma filozofijai, Markss ņem par pamatu dižo revolūcijas gadu, 1848.-1851. g., vēsturisko pieredzi. Marksa mācība arī šeit - tāpat kā vienmēr - ir dziļa filozofiska pasaules vērojuma un plašu vēstures zināšanu apgaismots pieredzes kopsavilkums.

Jautājums par valsti tiek izvirzīts konkrēti: kā vēsturiski ir radusies buržuāziskā valsts, buržuāzijas kundzībai nepieciešamā valsts mašīna? kā tā mainījusies, kāda tās evolūcija buržuāzisko revolūciju gaitā un apspiesto šķiru patstāvīgo akciju apstākļos? kādi ir proletariāta uzdevumi attiecībā pret šo valsts mašīnu? Centralizētā valsts vara, kas pastāv buržuāziskajā sabiedrībā, radās absolūtisma sabrukuma laikmetā. Divi institūti šai valsts mašīnai ir īpaši raksturīgi: ierēdniecība un pastāvīgā armija. Tas, ka tūkstošiem pavedienu šos institūtus saista tieši ar buržuāziju, ne vienu reizi vien teikts Marksa un Engelsa darbos. Ikviena strādnieka pieredze šo sakaru paskaidro ārkārtīgi uzskatāmi un iespaidīgi. Strādnieku šķira uz savas ādas mācās pazīt šo sakaru - lūk, kāpēc tā tik viegli uztver un tik pamatīgi apgūst zinātni par šā sakara nenovēršamību, zinātni, ko sīkburžuāziskie demokrāti vai nu aiz nezināšanas un vieglprātības noliedz, vai arī vēl vieglprātīgāk atzīst "vispār", aizmirsdami izdarīt attiecīgus praktiskus secinājumus.

Ierēdniecība un pastāvīgā armija - tas ir "parazīts" buržuāziskās sabiedrības ķermenī, parazīts, ko radījušas iekšējās pretrunas, kuras šo sabiedrību plosa, bet tieši tāds parazīts, kas "aizsprosto" dzīvībai svarīgas poras. Oficiālajā sociāldemokrātijā tagad valdošais kautskiskais oportūnisms atzīst, ka uzskats par valsti kā parazītisku organismu ir speciāli un tikai anarhisma arsenālā. Protams, šāds marksisma sagrozījums ir ārkārtīgi izdevīgs tiem sīkpilsoņiem, kas noveduši sociālismu līdz nedzirdētam kaunam, ka tiek attaisnots un izskaistināts imperiālistiskais karš, pielāgojot tam "tēvijas aizstāvēšanas" jēdzienu, tomēr tas ir neapšaubāms sagrozījums.

Cauri visām buržuāziskajām revolūcijām, ko Eiropa kopš feodālisma sabrukuma pieredzējusi lielā skaitā, notikusi šā ierēdnieciskā un militārā aparāta attīstīšana, pilnveidošana un nostiprināšana. Konkrēti tieši sīkburžuāzija tiek pārvilkta lielburžuāzijas pusē un pakļauta tai lielā mērā ar šā aparāta starpniecību, jo tas dod zemnieku, sīko amatnieku, tirgotāju u. t. jpr. augšējiem slāņiem samērā ērtas, mierīgas un cienījamas vietiņas, kas to ieguvējus paceļ pāri tautai. Paraugieties, kas notika Krievijā pusgada laikā pēc 1917. g. 27. februāra: ierēdņu vietas, ko agrāk piešķīra gandrīz vienīgi melnsimtniekiem, kļuva par kadetu, meņševiku un eseru laupījuma objektu. Ne par kādām nopietnām reformām īstenībā nedomāja, cenšoties tās novilcināt "līdz Satversmes sapulcei" - bet Satversmes sapulci pamazām novilcināt līdz kara beigām! Turpretī ar laupījuma dalīšanu, ar ministru, ministru biedru, ģenerālgubernatoru un tā joprojām un tā joprojām vietiņu ieņemšanu nekavējās un nekādu Satversmes sapulci negaidīja! īstenībā kombināciju rotaļā attiecībā uz valdības sastāvu izpaudās tikai šā "laupījuma" dalīšana un pārdalīšana, kas notika visā valstī, gan augšā, gan apakšā, visā centrālajā un vietējā pārvaldē. Rezultāts, objektīvais rezultāts pusgada laikā, no 1917. g. 27. februāra līdz 27. augustam, ir neapšaubāms: reformas atliktas, ierēdņu vietiņas sadalītas un "kļūdas" dalīšanā izlabotas ar vairākām pārdalīšanām.

Bet, jo vairāk reižu notiek ierēdnieciskā aparāta "pārdalīšana" starp dažādām buržuāziskām un sīkburžuāziskām partijām (starp kadetiem, eseriem un meņševikiem, ja ņem Krievijas piemēru), jo skaidrāks apspiestajām šķirām un proletariātam to priekšgalā kļūst nesamierināmais naidīgums pret visu buržuāzisko sabiedrību. Tālab visām buržuāziskajām partijām, pat visdemokrātiskākajām un arī "revolucionāri demokrātiskajām", jāpastiprina represijas pret revolucionāro proletariātu, jānostiprina represiju aparāts, t. i., tā pati valsts mašīna. Tāda notikumu gaita spiež revolūciju "koncentrēt visus iznīcināšanas spēkus" pret valsts varu, spiež izvirzīt uzdevumu nevis uzlabot valsts mašīnu, bet gan to sagraut, iznīcināt.

Pie tādas uzdevuma nostādnes noveda nevis loģiski spriedumi, bet gan reālā notikumu attīstība, 1848.- 1851. gada dzīvā pieredze. Cik stingri Markss balstās uz vēsturiskās pieredzes faktisko bāzi, redzams no tā, ka 1852. gadā viņš vēl konkrēti neizvirza jautājumu: ko likt šās iznīcināmās valsts mašīnas vietā. Pieredze toreiz vēl nedeva materiālu tādam jautājumam, ko vēsture izvirzīja vēlāk - 1871. gadā. 1852. gadā ar dabaszinātniska novērojuma precizitāti varēja tikai konstatēt, ka proletāriskā revolūcija nonākusi līdz uzdevumam "koncentrēt visus iznīcināšanas spēkus" pret valsts varu, līdz uzdevumam "salauzt" valsts mašīnu.

Šeit var rasties jautājums - vai ir pareizi vispārināt Marksa pieredzi, novērojumus un slēdzienus, attiecināt tos uz plašākām parādībām nekā Francijas vēsture trīs gados, 1848.-1851. gadā? Lai šo jautājumu iztirzātu, vispirms atgādināsim kādu Engelsa piezīmi, bet pēc tam aplūkosim faktu datus.

"Francija," Engelss rakstīja "18. brimēra" 3. izdevuma priekšvārdā, "ir zeme, kur vēsturiskā šķiru cīņa vairāk nekā jebkur citur ikreiz tikusi izcīnīta līdz noteiktam galam. Francijā visasākās kontūrās izveidojās tās mainīgās politiskās formas, kādās norisinājās šī šķiru cīņa un kādās izpaudās tās rezultāti. Francija, kas bija feodālisma centrs viduslaikos, vienotās kārtu monarhijas paraugzeme kopš renesanses, Lielajā revolūcijā sadragāja feodālismu un nodibināja tīro buržuāzijas kundzību ar tik klasisku skaidrību kā neviena cita Eiropas zeme. Un arī galvu pacēlušā proletariāta cīņa pret valdošo buržuāziju šeit parādās tik asā formā, kādu nepazīst citas zemes" (4. lpp. 1907. g. Izd.) (26).

Pēdējā piezīme ir novecojusi, jo kopš 1871. gada franču proletariāta revolucionārajā cīņā iestājies pārtraukums, kaut gan šis pārtraukums, lai arī cik ilgstošs, nekādā ziņā nenovērš iespēju, ka nākamajā proletāriskajā revolūcijā Francija parādīs sevi kā klasisku zemi, kurā šķiru cīņa tiek novesta līdz noteiktam galam.

Bet aplūkosim vispār vairāk attīstīto zemju vēsturi XIX gadsimta beigās un XX gadsimta sākumā. Mēs redzēsim, ka lēnāk, daudzveidīgāk, daudz plašākā arēnā ir risinājies tas pats process: no vienas puses, "parlamentārās varas" izstrādāšana kā republikāniskās (Francija, Amerika, Šveice), tā arī monarhiskās valstīs (Anglija, zināmā mērā Vācija, Itālija, Skandināvijas valstis utt.), - no otras puses, dažādu buržuāzisku un sīkburžuāzisku partiju cīņa par varu, kad tās dala un pārdala ierēdņu vietiņu "laupījumu", buržuāziskās iekārtas pamatiem paliekot nemainīgiem, beidzot, "izpildvaras", tās ierēdnieciskā un militārā aparāta uzlabošana un nostiprināšana.

Nav nekādu šaubu, ka tās ir kapitālistisko valstu visas jaunākās evolūcijas kopīgās iezīmes vispār. Trīs gados, 1848.-1851. g., Francija straujā, krasā un koncentrētā veidā uzrādīja tos pašus attīstības procesus, kas piemīt visai kapitālistiskajai pasaulei. ,

It īpaši imperiālisms, banku kapitāla laikmets, milzīgo kapitālistisko monopolu laikmets, laikmets, kad monopolistiskais kapitālisms pāraug valstsmonopolistiskajā kapitālismā, uzrāda neparastu "valsts mašīnas" nostiprināšanos, nedzirdētu tās ierēdnieciskā un militārā aparāta augšanu sakarā ar represiju pastiprināšanos pret proletariātu kā monarhiskās, tā arī visbrīvākajās, republikāniskajās valstīs.

Bez šaubām, pasaules vēsture tagad nesalīdzināmi plašākā mērogā nekā 1852. gadā noved pie proletāriskās revolūcijas "visu spēku koncentrācijas" valsts mašīnas "iznīcināšanai".

Ko proletariāts liks šās mašīnas vietā, par to ļoti pamācošu materiālu devusi Parīzes Komūna.

3. KĀ MARKSS IZVIRZĪJA JAUTĀJUMU 1852. GADĀ*

1907. gadā Mērings žurnālā "Neue Zelt" (XXY 2, 164) publicēja fragmentus no Marksa vēstules Veidemeijeram

________________________

* Pievienots otrajam izdevumam.

1852. g. 5. martā. Šajā vēstulē, starp citu, izteikts tāds ievērojams prātojums:

"Kas uz mani attiecas, tad man nepieder ne tas nopelns, ka es būtu atklājis šķiru pastāvēšanu tagadējā sabiedrībā, ne arī tas nopelns, ka es būtu atklājis šo šķiru savstarpējo cīņu. Buržuāziskie vēsturnieki jau sen pirms manis ir attēlojuši šās šķiru cīņas vēsturisko attīstību un buržuāziskie ekonomisti - šķiru ekonomisko anatomiju. Tas, ko es esmu izdarījis jaunu, ir pierādījums sekojošam: 1) ka šķiru pastāvēšana ir saistīta tikai ar noteiktām ražošanas attīstības vēsturiskām fāzēm (historische Entvvicklungsphasen der Produktion), 2) ka šķiru cīņa nepieciešami noved pie proletariāta diktatūras, 3) ka šī diktatūra pati ir tikai pāreja uz visu šķiru iznīcināšanu un uz sabiedrību bez šķirām." (27)

Šajos vārdos Marksam izdevies apbrīnojami spilgti izteikt, pirmkārt, savas mācības galveno un radikālo atšķirību no buržuāzijas progresīvāko un dziļāko domātāju mācības un, otrkārt, būtību, kāda ir viņa mācībai par valsti.

Marksa mācībā galvenais ir šķiru cīņa. Tā runā un raksta ļoti bieži. Bet tas nav pareizi. Un no šās nepareizības visnotaļ rodas oportūnistisks marksisma sagrozījums, tā viltojums buržuāzijai pieņemamā garā. Jo mācību par šķiru cīņu radījis nevis Markss, bet gan buržuāzija pirms Marksa, un, vispār runājot, tā buržuāzijai ir pieņemama. Kas atzīst tikai šķiru cīņu, tas vēl nav marksists, var izrādīties, ka tas vēl netiek pāri buržuāziskās domāšanas un buržuāziskās politikas ietvariem. Ierobežot marksismu ar mācību par šķiru cīņu nozīmē apcirpt marksismu, sagrozīt to, reducēt to līdz tam, kas buržuāzijai ir pieņemams.

Marksists ir tikai tas, kas šķiru cīņas atzīšanu paplašina līdz proletariāta diktatūras atzīšanai. Tā ir marksista pati galvenā atšķirība no parasta sīkā (un arī no lielā) buržuā. Ar šo pārbaudes akmeni jānosaka marksisma patiesā izpratne un atzīšana. Un nav brīnums, ka tad, kad Eiropas vēsture praktiski izvirzīja strādnieku šķirai šo jautājumu, izrādījās, ka ne tikai visi oportūnisti un reformisti, bet arī visi "kautskieši" (cilvēki, kas svārstās starp reformismu un marksismu) ir nožēlojami filistri un sīkburžuāziski demokrāti, kas noliedz proletariāta diktatūru. Kautska brošūra "Proletariāta diktatūra", kas iznākusi 1918. g. augustā, t. i., daudz vēlāk pēc šās manas grāmatiņas pirmā izdevuma, ir paraugs tam, kā marksisms tiek sīkpilsoniski sagrozīts un kā no tā darbos zemiski atsakās, vārdos to liekulīgi atzīstot (sk. Manu brošūru "Proletāriskā revolūcija un renegāts Kautskis", Petrograda un Maskava, 1918. g.*).

__________________________________

* Sk:, Raksti, 28. sēj., 203-293. lpp. (Red. Piez.)

Mūslaiku oportūnisms sava galvenā pārstāvja bijušā marksista K. Kautska personā pilnīgi atbilst Marksa dotajam buržuāziskās nostājas raksturojumam, jo šis oportūnisms ierobežo šķiru cīņas atzīšanas sfēru ar buržuāzisko attiecību sfēru. (Un pašā šajā sfērā, tās ietvaros neviens izglītots liberālis neatteiksies "principā" atzīt šķiru cīņu!) Oportūnisms nenoved šķiru cīņas atzīšanu tieši līdz pašam galvenajam, līdz pārejas periodam no kapitālisma uz komunismu, līdz buržuāzijas gāšanas un tās pilnīgas iznīcināšanas periodam. īstenībā šis periods nenovēršami ir neredzēti sīvas šķiru cīņas periods, kad šī cīņa izpaužas neredzēti asās formās, un tātad šā perioda valstij arī nenovēršami jābūt jaunā veidā demokrātiskai (proletāriešiem un nemantīgajiem vispār) un jaunā veidā diktatoriskai (pret buržuāziju) valstij.

Tālāk. Būtisko Marksa mācībā par valsti apguvis tikai tas, kas sapratis, ka vienas šķiras diktatūra ir nepieciešama ne tikai jebkurai šķiru sabiedrībai vispār, ne tikai proletariātam, kas gāzis buržuāziju, bet arī veselam vēsturiskam periodam, kurš kapitālismu šķir no "sabiedrības bez šķirām", no komunisma. Buržuāzisko valstu formas ir ārkārtīgi dažādas, bet to būtība ir viena: visas šīs valstis tā vai citādi, bet galu galā katrā ziņā ir buržuāzijas diktatūra. Pāreja no kapitālisma uz komunismu, protams, nevar neradīt milzīgu politisko formu pārpilnību un dažādību, bet būtība šeit nenovēršami būs viena: proletariāta diktatūra.

III nodaļa. VALSTS UN REVOLŪCIJA. 1871. GADA PARĪZES KOMŪNAS PIEREDZE. MARKSA ANALĪZE

1. KĀ IZPAUŽAS KOMUNĀRU MĒĢINĀJUMA VARONĪBA?

Kā zināms, dažus mēnešus pirms Komūnas, 1870. gada rudenī, Markss brīdināja Parīzes strādniekus, cenzdamies pierādīt, ka mēģinājums gāzt valdību būtu izmisuma neprāts (28). Bet, kad 1871. gada martā strādniekiem uzspieda izšķirošo kauju un viņi to pieņēma, kad sacelšanās bija kļuvusi par faktu, Markss ar vislielāko sajūsmu apsveica proletārisko revolūciju, lai gan bija vērojamas zīmes, kas vēstīja ļaunu. Markss nenopēla ar pedantisku ietiepību kustību par "nesavlaicīgu", kā to darīja bēdīgi slavenais marksisma renegāts Krievijā - Pļehanovs, kas 1905. gada novembrī rakstīja strādnieku un zemnieku cīņas atbalstīšanas garā, bet pēc 1905. gada decembra tāpat kā liberāļi kliedza: "nevajadzēja ķerties pie ieročiem" (29).

Tomēr Markss ne tikai jūsmoja par varonīgajiem komunāriem, kas, pēc viņa izteiciena, "bija sturmējuši debesis" (30). Kaut arī revolucionārā masu kustība mērķi nesasniedza, viņš tajā saskatīja ārkārtīgi nozīmīgu vēsturisku pieredzi, zināmu vispasaules proletāriskās revolūcijas soli uz priekšu, praktisku soli, kas svarīgāks nekā simtiem programmu un prātojumu. Šo pieredzi analizēt, no tās iegūt taktikas mācības, balstoties uz to, pārskatīt savu teoriju - tā Markss izvirzīja savu uzdevumu.

Vienīgo "Komunistiskā Manifesta" "labojumu", ko Markss uzskatīja par nepieciešamu izdarīt, viņš izdarīja, pamatodamies uz Parīzes komunāru revolucionāro pieredzi.

"Komunistiskā Manifesta" jaunā vācu izdevuma pēdējais priekšvārds, ko parakstījuši abi tā autori, datēts ar 1872. gada 24. jūniju. Šajā priekšvārdā autori – Kārlis Markss un Fridrihs Engelss - saka: "Komunistiskā Manifesta" programma "tagad vietumis novecojusies".

"Sevišķi," viņi turpina, "Komūna pierādījusi, ka "strādnieku šķira nevar gatavo valsts mašīnu vienkārši saņemt savās rokās un laist darbā savos pašas nolūkos" ( , . ) " (31)

Otrajās pēdiņās liktos šā citāta vārdus tā autori ņēmuši no Marksa darba "Pilsoņu karš Francijā" (32).

Tātad vienu Parīzes Komūnas fundamentālo un galveno mācību Markss un Engelss uzskatīja par tik milzīgi svarīgu, ka viņi to ievietoja "Komunistiskajā Manifestā" kā būtisku labojumu.

Ārkārtīgi raksturīgi, ka tieši šo būtisko labojumu oportūnisti sagrozīja, un tā jēga droši vien nav zināma deviņām desmitdaļām, ja ne deviņdesmit deviņām simtdaļām "Komunistiskā Manifesta" lasītāju. Par šo sagrozījumu sīki mēs runāsim vēlāk, nodaļā, kas speciāli veltīta sagrozījumiem. Tagad pietiks, ja norādīsim, ka mūsu minēto slaveno Marksa izteicienu parasti, vulgāri "izprot" tā, ka Markss šeit uzsverot lēnas attīstības ideju pretstatā varas sagrābšanai un tamlīdzīgi.

īstenībā ir tieši otrādi. Marksa doma ir tāda, ka strādnieku šķirai vajag satriekt, salauzt "gatavo valsts mašīnu", nevis aprobežoties tikai ar tās sagrābšanu.

1871. gada 12. aprīlī, t. i., tieši Komūnas laikā, Markss rakstīja Kūgelmanim:

"Ja Tu ieskatīsies mana "18. brimēra" pēdējā nodaļā, Tu redzēsi, ka par turpmāko franču revolūcijas mēģinājumu es paziņoju: birokrātiski militāro mašīnu nevis nodot no vienām rokām otrās, kā tas bijis līdz šim, bet to s alauzt" (kursīvs Marksa; oriģinālā ir zerbrechen) "un tieši tāds ir priekšnosacījums ikvienai īstai tautas revolūcijai kontinentā. Tieši tas ir mūsu varonīgo Parīzes biedru mēģinājums" ("Neue Zeit", 709. lpp., XX, 1., 1901.-1902,. gads). (33) (Marksa vēstules Kūgelmanim iznākušas krievu valodā ne mazāk kā divos izdevumos, viens no tiem manā rediģējumā un ar manu priekšvārdu.*)

___________________________________________________

* Ļeņins. V I. Rakstu izlase. R., 1987, 4. sēj., 434.-441. lpp. (Red. piez.)

Šajos vārdos - "salauzt birokrātiski militāro valsts mašīnu" - ir īsi izteikta marksisma galvenā mācība jautājumā par proletariāta uzdevumiem revolūcijā attiecībā pret valsti. Un tieši šī mācība ir ne tikai pilnīgi aizmirsta, bet valdošais - kautskiešu - marksisma "izskaidrojums" to ir tieši sagrozījis!

Par Marksa atsaukšanos uz "18. brimēru" jāsaka, ka mēs atbilstošo vietu jau iepriekš pilnā apmērā citējām.

Minētajā Marksa prātojumā ir interesanti īpaši atzīmēt divas vietas. Pirmkārt, viņš savu secinājumu ierobežo ar kontinentu. To varēja saprast 1871. gadā, kad Anglija vēl bija tīri kapitālistiskas valsts paraugs, taču bez militārisma un lielā mērā arī bez birokrātijas. Tāpēc Markss izslēdza Angliju, kur revolūcija un pat tautas revolūcija šķita esam un arī bija toreiz iespējama bez priekšnosacījuma sagraut "gatavo valsts mašīnu".

Tagad, 1917. gadā, pirmā lielā imperiālistiskā kara laikmetā, šis Marksa ierobežojums atkrīt. Gan Anglija, gan Amerika, lielākās un pēdējās - visā pasaulē – anglosakšu "brīvības" pārstāves tādā ziņā, ka tur nebija militārisma un birokrātisma, pavisam noslīdējušas visas Eiropas birokrātiski militāro institūtu netīrajā, asiņainajā purvā, un tie visu sev pakļauj un visu nomāc. Tagad gan Anglijā, gan Amerikā "priekšnosacījums ikvienai īstai tautas revolūcijai" ir "gatavās" (kas tur 1914.-1917. gadā izgatavota līdz "eiropeiskai", vispārimperiālistiskai pilnībai) "valsts mašīnas" salaušana, sagraušana.

Otrkārt, sevišķu ievērību pelna Marksa ārkārtīgi nozīmīgā piezīme, ka birokrātiski militārās valsts mašīnas sagraušana ir "priekšnosacījums ikvienai īstai tautas revolūcijai". Šis "tautas" revolūcijas jēdziens, ja par to runājis Markss, liekas dīvains, un krievu pļehanovieši un meņševiki, šie Struves sekotāji, kas vēlas, lai viņus uzskata par marksistiem, varbūt varētu šādu Marksa izteicienu pasludināt par "pārteikšanos". Marksismu viņi reducējuši līdz tādam nožēlojamam liberālam sagrozījumam, ka viņiem nekas vairs neeksistē kā vien liberālās buržuāzijas pretstatījums proletāriskajai revolūcijai, turklāt arī šo pretstatījumu viņi saprot ārkārtīgi nedzīvi.

Ja piemēram izraugās XX gadsimta revolūcijas, tad gan Portugāles, gan Turcijas revolūciju, protams, vajadzēs atzīt par buržuāzisku. Bet ne viena, ne otra nav "tautas" revolūcija, jo tautas masas, tās milzīgais vairākums aktīvi, patstāvīgi, ar savām pašas ekonomiskajām un politiskajām prasībām ne vienā, ne otrā revolūcijā jūtami nepiedalās. Turpretī Krievijas buržuāziskā 1905.-1907. gada revolūcija, kas gan neguva tik "spožus" panākumus, kādus laiku pa laikam gadījās gūt Portugāles revolūcijai un Turcijas revolūcijai, neapšaubāmi bija "īsta tautas" revolūcija, jo tautas masas, tās vairākums, sabiedrības visdziļākās "apakšas", spaidu un ekspluatācijas nomāktas, cēlās patstāvīgi, uzspiezdamas visai revolūcijas gaitai zīmogu ar savām prasībām, saviem mēģinājumiem pēc sava prāta uzcelt sagraujamās vecās sabiedrības vietā jaunu.

1871. gada Eiropā nevienā kontinenta valstī proletariāts nebija tautas vairākums. "Tautas" revolūcija, kas kustībā patiešām ierauj vairākumu, varēja tāda būt vienīgi tad, ja tā aptvertu gan proletariātu, gan zemniecību. Abas šīs šķiras toreiz tad arī bija "tauta". Abas šīs šķiras apvieno tas, ka "birokrātiski militārā valsts mašīna" tās nospiež, nomāc, ekspluatē. Satriekt šo mašīnu, salauzt to - tādas ir "tautas", tās vairākuma, strādnieku un vairākuma zemnieku, patiesās intereses, tāds ir brīvas trūcīgo zemnieku un proletāriešu savienības "priekšnosacījums", un bez šādas savienības demokrātija nav stipra un sociālistiskā pārveidošana nav iespējama.

Kā zināms, tieši uz šādu savienību lauza sev ceļu Parīzes Komūna, kas mērķi nesasniedza vairāku iekšēja un ārēja rakstura cēloņu dēļ.

Tātad, runādams par "īstu tautas revolūciju", Markss, nemaz neaizmirstot sīkburžuāzijas īpatnības (par tām viņš runājis daudz un bieži), ļoti cieši paturēja prātā faktisko šķiru samēru Eiropas kontinenta valstu lielākajā daļā 1871. gadā. Bet, no otras puses, viņš konstatēja, ka gan strādnieku, gan zemnieku intereses prasa valsts mašīnas "satriekšanu", ka tā viņus apvieno, izvirza viņiem kopīgu uzdevumu - likvidēt "parazītu" un likt tā vietā kaut ko jaunu.

Ko tad īsti?

2. KO LIKT SATRIEKTĀS VALSTS MAŠĪNAS VIETĀ?

1847. gadā "Komunistiskajā Manifestā" Markss uz šo jautājumu vēl atbildēja pilnīgi abstrakti, pareizāk sakot, norādīja uzdevumus, bet ne to atrisināšanas paņēmienus. Likt vietā "par valdošo šķiru organizēto proletariātu", "demokrātijas iekarošanu" - tāda bija "Komunistiskā Manifesta" atbilde (34).

Neieslīgdams utopijā, Markss no masu kustības pieredzes gaidīja atbildi uz jautājumu, kādās konkrētās formās sāks izveidoties šī proletariāta kā valdošās šķiras organizācija, tieši kādā veidā šī organizācija tiks savienota ar vispilnīgāko un konsekventāko "demokrātijas iekarošanu".

Komūnas pieredzi, lai tā bija cik maza būdama, Markss darbā "Pilsoņu karš Francijā" analizē ar vislielāko vērību. Citēsim šā darba svarīgākās vietas.

XIX gadsimtā attīstījās viduslaikos radusies "centralizētā valsts vara ar tās visuresošajiem orgāniem: ar pastāvīgo armiju, policiju, birokrātiju, garīdzniecību un tiesnešu kārtu". Attīstoties šķiru antagonismam starp kapitālu un darbu, "valsts vara arvien vairāk un vairāk pēc sava rakstura kļuva par sabiedrisku varu darba apspiešanai, par šķiras kundzības mašīnu. Pēc katras revolūcijas, kas šķiru cīņā nozīmē zināmu soli uz priekšu, valsts varas kā tīri apspiedēja orgāna raksturs parādās arvien atklātāk un atklātāk." Valsts vara pēc 1848.- 1849. g. revolūcijas kļūst par "nacionālu ieroci kapitāla karā pret darbu". Otrā impērija to nostiprina.

"Tiešs pretstats impērijai bija Komūna." "Tā bija noteikta forma", kādu ieguva "republika, kurai jāiznīcina ne tikai šķiru kundzības monarhiskā forma, bet arī pati šķiru kundzība ( . . ) " .

Kāda īsti bija šī proletāriskās, sociālistiskās republikas "noteiktā" forma? Kāda bija valsts, ko tā sāka veidot?

"Komūna ar savu pirmo dekrētu likvidēja pastāvīgo armiju un tās vietā lika apbruņotu tautu ( . . ) . "

Šo prasību tagad savās programmās iekļāvušas visas partijas, kuras vēlas saukties par sociālistiskām. Bet ko vērtas ir to programmas, ar savu izturēšanos vislabāk rāda mūsu eseri un meņševiki, kas īstenībā tieši pēc 27 februāra revolūcijas atteikušies no šās prasības realizēšanas!

"Komūna izveidojās no dažādos Parīzes iecirkņos uz vispārēju vēlēšanu tiesību pamata ievēlētajiem pilsētas domniekiem. Viņi bija atbildīgi un katrā laikā atceļami. Viņu vairākums, protams, bija strādnieki vai atzīti strādnieku šķiras pārstāvji. (..)

Policijai, kas līdz šim bija valsts valdības ierocis, tika tūlīt atņemtas visas tās politiskās funkcijas, un tā tika padarīta par atbildīgu, katrā laikā atceļamu Komūnas orgānu. (..) Tas pats notika ar visu pārējo pārvaldes nozaru ierēdņiem ( . . ) . Sākot ar Komūnas locekļiem, no augšas līdz apakšai, sabiedriskais dienests bija jāveic par strādnieka darba algu. Visas privilēģijas un reprezentācijas nauda augstākajiem valsts ierēdņiem ozuda reizē ar šiem ierēdņiem ( . . ) . Likvidējusi pastāvīgo armiju un policiju, šos vecās valdības materiālās varas ieročus, Komūna tūlīt ķērās pie garīgās apspiešanas līdzekļa - garīdznieku varas - salaušanas ( . . ) . Tiesas ierēdņi zaudēja savu šķietamo neatkarību (..) viņi turpmāk bija jāievēlē atklāti, viņiem vajadzēja būt atbildīgiem un atceļamiem ( . . ) . " (35)

Tātad satriektās valsts mašīnas vietā Komūna lika it kā "tikai" pilnīgāku demokrātiju: pastāvīgas armijas iznīcināšanu, visu amatpersonu pilnīgu ievēlējamību un atceļamību. Tomēr īstenībā šis "tikai" nozīmē, ka ar milzīgu vērienu vienu institūtu vietā tiek likti principiāli citāda rakstura institūti. Šeit tieši var vērot vienu no gadījumiem, kad "kvantitāte pārvēršas kvalitātē": demokrātija, kas tiek radīta tik ļoti pilnīgi un konsekventi, cik tas vispār iedomājams, no buržuāziskās demokrātijas pārvēršas proletāriskā, no valsts (īpašs spēks noteiktas šķiras apspiešanai), par kaut ko tādu, kas jau īstenībā vairs nav valsts.

Apspiest buržuāziju un tās pretestību vēl arvien ir nepieciešams. Komūnai tas bija sevišķi nepieciešams, un viens no Komūnas sakāves cēloņiem ir nepietiekami enerģiska rīcība, lai tas tiktu izdarīts. Bet apspiedējs orgāns šeit jau ir iedzīvotāju vairākums, nevis mazākums, kā tas vienmēr bijis gan verdzības, gan dzimtbūšanas, gan algotās verdzības laikā. Un, ja jau tautas vairākums pats apspiež savus apspiedējus, tad "īpašs spēks" apspiešanai vairs nav vajadzīgs] Šajā nozīmē valsts sāk atmirt. Privileģētā mazākuma īpašo institūtu (privileģētā ierēdniecība, pastāvīgās armijas priekšniecība) vietā to var tieši izpildīt vairākums pats, un, jo vairāk pati valsts varas funkciju pildīšana iegūst vistautas raksturu, jo mazāk vajadzīga kļūst šī vara.

Sevišķi zīmīgs šajā ziņā ir Marksa uzsvērtais Komūnas pasākums: atcelt jebkādu reprezentācijas naudas izsniegšanu, jebkādas ar naudu saistītas privilēģijas ierēdņiem, visu amatpersonu atalgojumu valstī pielīdzināt "strādnieka darba algas" līmenim. Tieši šeit visuzskatāmāk izpaužas lūzums - no buržuāziskās demokrātijas uz proletārisko demokrātiju, no apspiedējas demokrātijas uz apspiesto šķiru demokrātiju, no valsts kā "īpaša spēka" noteiktas šķiras apspiešanai uz apspiedēju apspiešanu ar tautas vairākuma - strādnieku un zemnieku – kopīgo spēku. Un tieši šajā, sevišķi uzskatāmajā - valsts jautājuma gan vissvarīgākajā - punktā Marksa mācības ir visvairāk aizmirstas! Populārajos komentāros - un to ir bezgala daudz - par to nerunā. To "pieņemts" noklusēt, it kā tā būtu "naivitāte", kas savu laiku nodzīvojusi, - līdzīgi tam, kā kristieši, ieguvuši valsts reliģijas stāvokli, "aizmirsa" "naivitātes", kādas piemita sākotnējai kristietībai ar tās demokrātiski revolucionāro garu.

Algas pazemināšana augstākajiem valsts ierēdņiem šķiet "vienkārši" naiva, primitīva demokrātisma prasība. Viens no jaunākā oportūnisma "dibinātājiem", bijušais sociāldemokrāts Ed. Bernšteins ne vienu reizi vien ir deldējis mēli, atkārtodams banālās buržuāziskās zobgalības par "primitīvo" demokrātismu. Tāpat kā visi oportūnisti, tāpat kā tagadējie kautskieši, viņš nemaz nav sapratis, ka, pirmkārt, pāreja no kapitālisma uz sociālismu nav iespējama bez zināmas "atgriešanās" pie "primitīvā" demokrātisma (jo kā tad citādi lai pāriet uz to, ka valsts funkcijas izpilda iedzīvotāju vairākums un it visi iedzīvotāji?) un, otrkārt, ka "primitīvais demokrātisms" uz kapitālisma un kapitālistiskās kultūras pamata nav tas, kas primitīvais demokrātisms pirmatnējos vai pirmskapitālistiskajos laikos. Kapitālistiskā kultūra ir radījusi lielražošanu, fabrikas, dzelzceļus, pastu, telefonus un tā joprojām, un uz šā pamata vecās "valsts varas" funkciju milzīgais vairākums ir tik ļoti vienkāršojies un var tikt reducēts uz tik ļoti vienkāršām reģistrācijas, pierakstes un pārbaudes operācijām, ka šīs funkcijas kļūs pilnīgi apgūstamas katram rakstpratējam, ka šīs funkcijas pilnīgi varēs izpildīt par parasto "strādnieka darba algu", ka var (un vajag) atņemt šīm funkcijām jebkuru kaut kādas privilēģijas, "priekšnieciskuma" pazīmi.

Bez izņēmuma visu amatpersonu pilnīga ievēlējamība, atceļamība jebkurā laikā, viņu atalgojuma pielīdzināšana parastai "strādnieka darba algai", šie vienkāršie un "paši par sevi saprotamie" demokrātiskie pasākumi, pilnīgi apvienodami strādnieku un zemnieku vairākuma intereses, tajā pašā laikā ir tiltiņš, kas ved no kapitālisma uz sociālismu. Šie pasākumi skar sabiedrības valstisko, tīri politisko pārkārtošanu, bet tie, protams, visu savu jēgu un nozīmi iegūst vienīgi sakarā ar veikto vai gatavojamo "ekspropriatoru ekspropriāciju", t. i., ar kapitālistiskā ražošanas līdzekļu privātīpašuma pārvēršanu sabiedriskā īpašumā.

"Iznīcinot abus lielākos izdevumu posteņus – armiju un ierēdņus, Komūna," Markss rakstīja, "pārvērta par īstenību visu buržuāzisko revolūciju lozungu - lētu valdību."

No zemniecības, tāpat kā no citiem sīkburžuāzijas slāņiem, tikai niecīgs mazākums "paceļas uz augšu", "izsitas ļaudīs" buržuāziskajā nozīmē, t. i., pārvēršas vai nu par turīgiem cilvēkiem, par buržuā, vai arī par nodrošinātiem un privileģētiem ierēdņiem. Zemniecības milzīgo vairākumu jebkurā kapitālistiskā valstī, kur vien ir zemniecība (un tādu kapitālistisko valstu ir vairākums), valdība apspiež, un zemniecība alkst to gāzt, alkst pēc "lētas" valdības. To īstenot var tikai proletariāts, un, to darīdams, tas reizē sper soli uz valsts sociālistisko pārkārtošanu.

3. PARLAMENTĀRISMA IZNĪCINĀŠANA

"Komūnai," Markss rakstīja, "vajadzēja būt nevis parlamentārai, bet gan strādājošai korporācijai, kas vienā un tai pašā laikā būtu likumu devēja un likumu izpildītāja ( . . ) . Vispārējām vēlēšanu tiesībām nebija vis jādod tiesības vienreiz pa trim vai sešiem gadiem lemt, kuram valdošās šķiras loceklim parlamentā jāreprezentē un jāapspiež (verund zertreten) tauta, bet tām bija jākalpo komūnās organizētajai tautai, tāpat kā individuālās izvēles tiesības kalpo katram darba devējam, izvēloties savam uzņēmumam strādniekus, uzraugus un grāmatvežus." (37)

Šī lieliskā parlamentārisma kritika, kas izteikta 1871. gadā, arī tagad, kad valda sociālšovinisms un oportūnisms, pieder pie marksisma "aizmirstajiem vārdiem". Ministri un profesionālie parlamentārieši, proletariāta nodevēji un mūsdienu "veikalnieciskie" sociālisti parlamentārisma kritiku ir pilnīgi atstājuši anarhistiem un uz šā apbrīnojami gudrā pamata pasludinājuši katru parlamentārisma kritiku par "anarhismu"!! Nav nekā dīvaina, ka "attīstīto" parlamentāro valstu proletariāts, juzdams riebumu, redzot tādus "sociālistus" kā Šeidemaņi, Dāvidi, Legīni, Sambā, Renodeli, Hendersoni, Vanderveldes, Stauningi, Brantingi, Bisolati un komp., arvien biežāk sāka simpatizēt anarhosindikālismam, lai gan tas bija oportūnisma īstais brālis.

Bet Marksam revolucionārā dialektika nekad nav bijusi tāda tukša modes frāze, grabulis, par kādu to padarījis Pļehanovs, Kautskis u. c. Markss prata nesaudzīgi saraut sakarus ar anarhismu, tāpēc ka anarhisms neprata izmantot pat buržuāziskā parlamentārisma "kūti", sevišķi tad, kad neapšaubāmi nav revolucionāras situācijas, - bet tai pašā laikā viņš prata parlamentārismu arī īsti revolucionāri proletāriski kritizēt.

Vienu reizi vairākos gados lemt, kurš valdošās šķiras loceklis parlamentā apspiedīs, bradās tautu, - tāda ir buržuāziskā parlamentārisma īstā būtība ne tikai parlamentāri konstitucionālajās monarhijās, bet arī visdemokrātiskākajās republikās.

Bet, ja izvirza jautājumu par valsti, ja no proletariāta uzdevumu viedokļa šajā jomā uzskata parlamentārismu par vienu no valsts institūtiem, tad kur gan ir izeja no parlamentārisma? kā tad var iztikt bez tā?

Atkal un atkal jāsaka: Marksa mācības, kas pamatotas uz Komūnas izpēti, ir tiktāl aizmirstas, ka mūslaiku "sociāldemokrātam" (lasi: mūslaiku sociālisma nodevējam) itin nemaz nav saprotama citāda parlamentārisma kritika kā tikai anarhiskā vai reakcionārā.

Izeja no parlamentārisma, protams, nav meklējama pārstāvniecisko institūtu un vēlējamības iznīcināšanā, bet gan pārstāvniecisko institūtu pārvēršanā no pļāpātavām par "strādājošiem" institūtiem. "Komūnai vajadzēja būt nevis parlamentāram, bet gan strādājošam institūtam, kas vienā un tai pašā laikā būtu likumu devējs un likumu izpildītājs."

"Nevis parlamentārs, bet gan strādājošs" institūts, tas trāpa kā ar vāli pa pieri mūslaiku parlamentāriešiem un sociāldemokrātijas parlamentārajiem "klēpja sunīšiem"! Palūkojieties uz jebkuru parlamentāru valsti no Amerikas līdz Šveicei, no Francijas līdz Anglijai, Norvēģijai u. t. jpr.: īsto "valsts" darbu dara aiz kulisēm un izpilda departamenti, kancelejas, štābi. Parlamentos tikai pļāpā ar īpašu nolūku krāpt "vienkāršo tautu". Tā ir tik ļoti neapstrīdama patiesība, ka pat Krievijas republikā, buržuāziski demokrātiskajā republikā, iekams tā paguva radīt īstu parlamentu, tūlīt jau izpaudās visi šie parlamentārisma grēki. Tādi satrunējušās sīkpilsonības varoņi kā Skobejevi un Cereteli, Cernovi un Avksentjevi prata arī padomes sagandēt pēc visderdzīgākā buržuāziskā parlamentārisma parauga, pārvērzdami tās par tukšām pļāpātavām. Padomēs "sociālistiskie" ministru kungi ar tukšām frāzēm un rezolūcijām krāpj lētticīgos zemnieciņus. Valdībā iet vaļā permanenta kadriļa, no vienas puses, lai pie ienesīgo un solīdo vietiņu "pīrāga" pēc kārtas nosēdinātu vairāk eseru un meņševiku, no otras puses, lai "saistītu" tautas "uzmanību". Bet kancelejās un štābos "strādā" "valsts" darbu!

"Delo naroda", valdošās "sociālistu revolucionāru" partijas orgāns, nesen redakcijas ievadrakstā atzinās - ar nepārspējamu vaļsirdību, kāda piemīt ļaudīm no "labākās sabiedrības", kur "visi" nodarbojas ar politisko prostitūciju, - ka pat tajās ministrijās, kas pieder "sociālistiem" (atvainojiet par izteicienu!), pat tajās viss ierēdnieciskais aparāts būtībā paliek vecais, funkcionē pa vecam, sabotē revolucionāros pasākumus pavisam "brīvi"! Un, ja arī nebūtu šās atzīšanās, vai tad eseru un meņševiku faktiskā piedalīšanās valdībā to nepierāda? Raksturīgs te ir tikai tas, ka Cernovu, Rusanovu, Zenzinovu kungi un pārējie avīzes "Delo naroda" redaktori, atrazdamies ministru sabiedrībā kopā ar kadetiem, tiktāl zaudējuši kaunu, ka nekautrējas publiski, kā par kādu nieku, nesarkstot stāstīt, ka "pie viņiem" ministrijās viss esot pa vecam!! Revolucionāri demokrātiskā frāze kalpo lauku antiņu apmuļķošanai, bet ierēdnieciskais kancelejas birokrātisms - kapitālistu "apmierināšanai", lūk, jums "godīgās" koalīcijas būtība.

Pērkamo un satrunējušo buržuāziskās sabiedrības parlamentārismu Komūna nomaina ar institūtiem, kuros spriešanas un apspriešanas brīvība neizvirst krāpšanā, jo parlamentāriešiem pašiem jāstrādā, pašiem jāpilda savi likumi, pašiem jāpārbauda tas, kas iznāk dzīvē, pašiem jābūt atbildīgiem tieši savu vēlētāju priekšā. Pārstāvnieciskie institūti paliek, bet parlamentārisma kā īpašas sistēmas, kā likumdošanas un izpildīšanas darba dalīšanas, kā deputātu privileģētā stāvokļa te nav. Bez pārstāvnieciskiem institūtiem mēs nevaram iedomāties demokrātiju, pat proletārisko demokrātiju ne, bez parlamentārisma - varam un mums jāvar, ja buržuāziskās sabiedrības kritika mums nav tukši vārdi, ja cenšanās gāzt buržuāzijas kundzību ir mūsu nopietna un patiesa cenšanās, nevis "vēlēšanu" frāze strādnieku balsu zvejošanai, kā tas ir meņševikiem un eseriem, kā tas ir Šeidemaņiem un Legīniem, Sambā un Vanderveldēm.

Ārkārtīgi pamācoši ir tas, ka, runādams par tās ierēdniecības funkcijām, kura vajadzīga gan Komūnai, gan proletāriskajai demokrātijai, Markss salīdzinājumam ņem "jebkura cita darba devēja" kalpotājus, t. i., parasto kapitālistisko uzņēmumu ar "strādniekiem, uzraugiem un grāmatvežiem".

Marksam nav ne kripatas utopisma tajā nozīmē, ka viņš sacerētu, safantazētu "jaunu" sabiedrību. Nē, viņš kā dabaszinātnisku procesu pētī jaunas sabiedrības dzimšanu no vecās, pārejas formas no vecās uz jauno. Viņš ņem proletāriskās masu kustības faktisko pieredzi un cenšas no tās iegūt praktiskas mācības. Viņš "mācās" no Komūnas, tāpat kā visi lielie revolucionārie domātāji nav baidījušies mācīties no apspiestās šķiras lielo kustību pieredzes, nekad tām neuzmākdamies ar pedantiskām "pamācībām" (tādām kā Pļehanova pamācība: "nevajadzēja ķerties pie ieročiem" vai Cereteli: "šķirai pašai sevi jāierobežo").

Par ierēdniecības iznīcināšanu uzreiz, visur, līdz galam nevar būt ne runas. Tā ir utopija. Bet uzreiz satriekt veco ierēdniecības mašīnu un tūlīt pat sākt celt jaunu, tādu, kas ļauj pakāpeniski iznīdēt jebkuru ierēdniecību, tā nav utopija, tā ir Komūnas pieredze, tas ir revolucionārā proletariāta tiešais, kārtējais uzdevums.

Kapitālisms vienkāršo "valsts" pārvaldīšanas funkcijas, ļauj atmest "priekšniekošanu" un visu reducēt līdz proletāriešu (kā valdošās šķiras) organizācijai, kas visas sabiedrības vārdā līgst "strādniekus, uzraugus, grāmatvežus".

Mēs neesam utopisti. Mēs "nesapņojam" par to, kā uzreiz iztikt bez jebkādas pārvaldīšanas, bez jebkādas pakļautības; šie anarhistiskie sapņi, ko radījusi proletariāta diktatūras uzdevumu neizpratne, marksismam pašos pamatos ir sveši un īstenībā tikai palīdz vilcināt sociālistisko revolūciju līdz tam laikam, kad cilvēki būs kļuvuši citādi. Nē, mēs gribam sociālistisko revolūciju ar tagad esošajiem cilvēkiem, kuri bez pakļautības, bez kontroles, bez "uzraugiem un grāmatvežiem" nevarēs iztikt.

Bet pakļauties vajag visu ekspluatēto un strādājošo apbruņotajam avangardam - proletariātam. Valsts ierēdņu specifisko "priekšniekošanu" var un vajag tūlīt, ja ne šodien, tad rīt, sākt nomainīt ar vienkāršām "uzraugu un grāmatvežu" funkcijām, ar funkcijām, kas jau tagad pilnīgi apgūstamas pilsētnieku pašreizējā attīstības līmenī vispār un pilnīgi izpildāmas par "strādnieka darba algu".

Organizēsim lielražošanu, balstīdamies uz to, ko kapitālisms jau radījis, mēs paši, strādnieki, pamatodamies uz savu - strādnieku - pieredzi, radīdami jo stingru, dzelžainu disciplīnu, ko uztur bruņoto strādnieku valsts vara, padarīsim valsts ierēdņus par vienkāršiem mūsu uzdevumu izpildītājiem, atbildīgiem, atceļamiem, mēreni atalgotiem "uzraugiem un grāmatvežiem" (protams, līdz ar visu kategoriju, veidu un pakāpju tehniķiem) – tāds ir mūsu, proletāriešu uzdevums, ar to var un vajag sākt, izdarot proletārisko revolūciju. Šāds uz lielražošanu balstīts princips pats no sevis ved pie pakāpeniskas jebkuras ierēdniecības "atmiršanas", pakāpeniski rada tādu kārtību - kārtību bez pēdiņām, kārtību, kas nav līdzīga algotajai verdzībai, - tādu kārtību, kad visi pēc kārtas izpildīs uzraudzības un pārskatu sniegšanas funkcijas, kas arvien vairāk vienkāršosies, vēlāk kļūs par ieradumu un beidzot izzudīs kā īpaša cilvēku slāņa īpašas funkcijas.

Kāds asprātīgs pagājušā gadsimta septiņdesmito gadu vācu sociāldemokrāts nosauca pastu par sociālistiskās saimniecības paraugu. Tas ir ļoti pareizi. Tagad pasts ir saimniecība, kas organizēta pēc valstskapitālistiskā monopola tipa. Imperiālisms pamazām pārvērš visus trestus par šāda tipa organizācijām. Pār "vienkāršajiem" darbaļaudīm, kas apkrauti ar darbu un cieš badu, šeit stāv tā pati buržuāziskā birokrātija. Bet sabiedriskās saimniekošanas mehānisms šeit jau ir gatavs. Jāgāž kapitālisti, ar bruņotu strādnieku dzelžaino roku jāsatriec šo ekspluatatoru pretestība, jāsalauž mūslaiku valsts birokrātiskā mašīna - un mums būs no "parazīta" atbrīvots tehniskajā ziņā teicami iekārtots mehānisms, ko pilnīgi varēs laist darbā paši apvienotie strādnieki, nolīgdami tehniķus, uzraugus, grāmatvežus, ar strādnieka darba algu samaksādami viņu visu, tāpat kā vispār visu "valsts" ierēdņu darbu. Tāds ir konkrētais, praktiskais uzdevums, ko var izpildīt tūlīt attiecībā uz visiem trestiem un kas atbrīvo darbaļaudis no ekspluatācijas un ievēro reiz praksē jau sākto (sevišķi valsts celtniecības jomā) Komūnas pieredzi.

Visa tautas saimniecība, kas, līdzīgi pastam, organizēta tā, lai tehniķi, uzraugi, grāmatveži, tāpat kā visas amatpersonas, saņemtu ne augstāku atalgojumu kā "strādnieka darba alga", un ko kontrolē un vada apbruņotais proletariāts - lūk, mūsu tuvākais mērķis. Lūk, kāda valsts, lūk, uz kāda ekonomiska pamata mums ir nepieciešama. Lūk, ko dos parlamentārisma iznīcināšana un pārstāvniecisko institūtu saglabāšana, lūk, kas pasargās darbaļaužu šķiras no tā, ka buržuāzija varētu šos institūtus prostituēt.

4. NĀCIJAS VIENOTĪBAS ORGANIZĒŠANA

"īsajā nacionālās organizācijas uzmetumā, ko tālāk izstrādāt Komūnai nebija laika, ir pilnīgi noteikti pateikts, ka Komūnai (..) jākļūst pat par vismazākā ciema politisko formu." No komūnām vēlētu arī "nacionālo delegāciju" Parīzē.

"Nedaudzās, bet ļoti svarīgās funkcijas, kādas tad vēl paliktu centrālajai valdībai, nav atceļamas – tāds apgalvojums būtu apzināts viltojums -, bet gan nododamas komūnu, t. i., stingri atbildīgiem ierēdņiem ( . . ) .

Nācijas vienotība nav vis likvidējama, bet gan otrādi - organizējama ar komūnu iekārtas palīdzību. Nācijas vienotībai jākļūst par īstenību ar tās valsts varas iznīcināšanu, kas teicās esam šās vienotības iemiesojums, bet gribēja būt neatkarīga no nācijas, stāvēt tai pāri. īstenībā šī valsts vara bija tikai parazītisks audzējs uz nācijas ķermeņa ( . . ) . Vajadzēja likvidēt tos vecās valdības varas orgānus, kuri veica vienīgi apspiešanas funkciju, un tās tiesiskās funkcijas atņemt tādai varai, kas pretendē uz stāvēšanu pāri sabiedrībai, un nodot šīs funkcijas atbildīgiem sabiedrības kalpiem." (38)

Kādā mērā mūslaiku sociāldemokrātijas oportūnisti nav sapratuši - varbūt pareizāk būtu teikt: nav gribējuši saprast - šos Marksa prātojumus, to vislabāk rāda renegāta Bernšteina hērostratiski slavenā grāmata "Sociālisma priekšnosacījumi un sociāldemokrātijas uzdevumi". Tieši sakarā ar minētajiem Marksa vārdiem Bernsteins rakstīja, ka šajā programmā "pēc tās politiskā satura visās svarīgākajās iezīmēs izpaužas vislielākā līdzība ar Prudona federālismu ( . . ) . Lai gan ir daudz citu nesaskaņu starp Marksu un "sīko buržuā" Prudonu (Bernsteins vārdus "sīkais buržuā" liek pēdiņās, kurām, pēc viņa domām, jābūt ironiskām), šajos punktos viņu domu gaita ir tik līdzīga, cik vispār iespējams." Protams, Bernsteins turpina, municipalitāšu nozīme aug, bet "man šķiet apšaubāms, ka demokrātijas pirmais uzdevums būtu tāda mūslaiku valstu likvidēšana (Auflosung - burtiski: atlaišana, izšķīdināšana) un tāda to organizācijas pilnīga pārveidošana (Umwandlung – apvērsums), kā to iedomājas Markss un Prudons, - nacionālas sapulces izveidošana no provinču vai apgabalu sapulču delegātiem, turklāt šīs sapulces savukārt tiktu izveidotas no komūnu delegātiem -, tā ka visa nacionālo pārstāvniecību agrākā forma pilnīgi izzustu" (Bernšteins, "Priekšnosacījumi", 1899. gada vācu izdevuma 134. un 136. lpp.).

Tas patiešām ir drausmīgi: sajaukt Marksa uzskatus par "valsts varas - parazīta iznīcināšanu" ar Prudona federālismu! Bet tā nav nejaušība, jo oportūnistam pat nenāk prātā, ka Markss šeit runā nevis par federālismu pretstatā centrālismam, bet gan par vecās, buržuāziskās, visās buržuāziskajās valstīs pastāvošās valsts mašīnas satriekšanu.

Oportūnistam nāk prātā tikai tas, ko viņš redz ap sevi sīkpilsoniskā mietpilsoniskuma un "reformistiskā" sastinguma vidē, proti, tikai "municipalitātes"! Par proletariāta revolūciju oportūnists vairs neprot pat domāt.

Tas ir smieklīgi. Bet zīmīgi, ka šajā punktā ar Bernšteinu neviens nestrīdējās. Bernšteinu daudzi atspēkojuši - sevišķi Pļehanovs krievu un Kautskis Eiropas literatūrā, bet ne viens, ne otrs par šo Bernšteina sagrozījumu Marksa uzskatos netika runājis.

Oportūnists tiktāl atradinājies revolucionāri domāt un spriest par revolūciju, ka piedēvē Marksam "federālismu", sajaukdams Marksu ar anarhisma dibinātāju Prudonu. Bet Kautskis un Pļehanovs, kas vēlas būt ortodoksāli marksisti un nosargāt revolucionārā marksisma mācību, par to klusē! Šeit ir viens no cēloņiem, kurš uzskatos par atšķirību starp marksismu un anarhismu radījis to ārkārtīgo vulgarizēšanu, kas piemīt gan kautskiešiem, gan oportūnistiem un par ko mums vēl būs jārunā.

Minētajos Marksa prātojumos par Komūnas pieredzi no federālisma nav ne vēsts. Marksa uzskati saskan ar Prudona uzskatiem tieši tur, kur to neredz oportūnists Bernšteins. Marksa uzskati atšķiras no Prudona uzskatiem tieši tur, kur Bernšteins redz to līdzību.

Marksa uzskati saskan ar Prudona uzskatiem tajā ziņā, ka viņi abi ir par mūslaiku valsts mašīnas "satriekšanu". Šo marksisma līdzību ar anarhismu (gan ar Prudonu, gan ar Bakuņinu) ne oportūnisti, ne kautskieši nevēlas redzēt, jo viņi šajā punktā ir atkāpušies no marksisma.

Marksa uzskati atšķiras gan no Prudona, gan no Bakuņina uzskatiem tieši jautājumā par federālismu (nemaz jau nerunājot par proletariāta diktatūru). Federālisms principiāli izriet no anarhisma sīkburžuāziskajiem uzskatiem. Markss ir centrālists. Un minētajos viņa prātojumos nav nekādas atkāpšanās no centrālisma. Tikai cilvēki, ko pārņēmusi sīkpilsoniskā "māņticīgā ticība" valstij, buržuāziskās valsts mašīnas iznīcināšanu var noturēt par centrālisma iznīcināšanu!

Bet, ja nu proletariāts un trūcīgā zemniecība ņems valsts varu savās rokās, pilnīgi brīvi organizēsies komūnās un apvienos visu komūnu rīcību, lai dotu triecienus kapitālam, sagrautu kapitālistu pretošanos, nodotu dzelzceļu, fabriku, zemes utt. privātīpašumu visai nācijai, visai sabiedrībai, vai tad tas nebūs centrālisms? vai tad tas nebūs viskonsekventākais demokrātiskais centrālisms? un turklāt proletāriskais centrālisms?

Bernšteinam vienkārši nevar ienākt prātā, ka ir iespējams brīvprātīgs centrālisms, brīvprātīga komūnu apvienošanās nācijā, brīvprātīga proletārisko komūnu saliedēšanās buržuāzijas kundzības un buržuāziskās valsts mašīnas sagraušanai. Bernšteinam, tāpat kā ikvienam filistram, centrālisms liekas kaut kas tāds, ko uzspiest un saglabāt var tikai no augšas, tikai ierēdniecība un militārisms.

Markss, it kā paredzēdams, ka viņa uzskatus var sagrozīt, ar nodomu uzsver: apsūdzības pret Komūnu, ka tā gribējusi iznīcināt nācijas vienotību, atcelt centrālo varu, ir apzināts viltojums. Markss ar nodomu lieto izteicienu "organizēt nācijas vienotību", lai apzināto, demokrātisko, proletārisko centrālismu nostatītu pretim buržuāziskajam, militārajam, ierēdnieciskajam centrālismam.

Bet... sliktāks par jebkuru kurlo ir tas, kas negrib dzirdēt. Un mūslaiku sociāldemokrātijas oportūnisti tieši negrib dzirdēt par valsts varas iznīcināšanu, par parazīta nociršanu.

5. PARAZĪTA - VALSTS - IZNĪCINĀŠANA

Mēs jau minējām attiecīgos Marksa vārdus, un tie mums jāpapildina.

"Vēsturiskās jaunrades parastais liktenis," Markss rakstīja, "ir tāds, ka to maldīgi uzlūko par to veco un pat jau savu mūžu nodzīvojušo sabiedriskās dzīves formu paveidu, kurām jaunie institūti ir kaut cik līdzīgi. Tā arī šī jaunā Komūna, kas lauž (bricht - satriec) mūslaiku valsts varu, tika maldīgi uzlūkota par viduslaiku komūnas atdzīvinājumu (..) par sīku valstu savienību (Monteskjē, žirondisti39). (..) par vecās, pret pārmērīgu centralizāciju vērstās cīņas pārspīlētu formu (..). Komūnu iekārta būtu atdevusi atpakaļ sabiedrības ķermenim visus tos spēkus, ko līdz šim aprija šis parazītiskais audzējs - "valsts", kas barojas uz sabiedrības rēķina un kavē tās brīvu kustību. Jau ar to vien būtu virzīta uz priekšu Francijas atdzimšana. (..)

Komūnu iekārta būtu lauku ražotājus pakļāvusi katra apriņķa galvenās pilsētas garīgajai vadībai un būtu nodrošinājusi viņiem tur dabiskos viņu interešu pārstāvjus pilsētu strādnieku personā. Jau pati Komūnas pastāvēšana vien kā kaut ko pašu par sevi saprotamu nesa sev līdzi vietējo pašvaldību, bet ne jau vairs kā pretsvaru valsts varai, kas tagad bija kļuvusi lieka." (40)

"Valsts varas iznīcināšana", jo šī vara bija "parazītisks audzējs", tās "nociršana", tās "sagraušana"; valsts vara tagad kļuvusi "lieka" - tādus izteicienus Markss lietoja, runādams par valsti, vērtēdams un analizēdams Komūnas pieredzi.

Tas viss rakstīts gandrīz pirms pusgadsimta, un tagad gandrīz vai izrakumi jāizdara, lai līdz plašo masu apziņai novadītu nesagrozītu marksismu. No Marksa pieredzētās pēdējās lielās revolūcijas novērojumiem izdarītie secinājumi tika aizmirsti tieši tad, kad pienāca turpmāko lielo proletariāta revolūciju laiks.

"Komūnas dažādā iztulkošana un dažādās intereses, kas tajā izpaudās, pierāda, ka tā bija visaugstākā mērā elastīga politiska forma, turpretī visas iepriekšējās valdības formas savā būtībā kalpoja apspiešanai. Tās patiesais noslēpums bija šāds: būtībā tā bija strādnieku šķiras valdība, rezultāts, kas bija radies ražotāju šķiras cīņā pret piesavinātāju šķiru, tā bija beidzot atrastā politiskā forma, kuras ietvaros varēja notikt darba ekonomiskā atbrīvošana ( . . ) .

Bez šā pēdējā nosacījuma komūnu iekārta būtu neiespējamība un krāpšana ( , . ) . " (41)

Utopisti centās "atrast" tādas politiskās formas, kurām vajadzētu izraisīt sabiedrības sociālistisko pārkārtošanu. Anarhisti izvairījās no jautājuma par politiskajām formām vispār. Mūslaiku sociāldemokrātijas oportūnisti parlamentārās demokrātiskās valsts buržuāziskās politiskās formas atzinuši par galējo nepārejamo robežu un, pielūgdami šo "paraugu", apdauzījuši sev pieri, katru cenšanos salauzt šīs formas pasludinājuši par anarhismu.

Markss no visas sociālisma un politiskās cīņas vēstures secināja, ka valstij vajadzēs izzust, ka tās izzušanas pārejas forma (pāreja no valsts uz nevalsti) būs "par valdošo šķiru organizētais proletariāts". Bet atrast šās nākotnes politiskās formas Markss neuzņēmās. Viņš aprobežojās ar Francijas vēstures precīzu novērošanu, tās analīzi un slēdzienu, uz ko pamudināja 1851. gads: tuvojas buržuāziskās valsts mašīnas sagraušana.

Un, kad sākās proletariāta revolucionārā masu kustība, Markss, lai gan šī kustība cieta neveiksmi, lai gan tā bija īslaicīga un uzkrītoši vāja, sāka pētīt, kādas formas tā ir atradusi.

Komūna ir proletāriskās revolūcijas "beidzot atrastā" forma, kuras ietvaros var notikt darba ekonomiskā atbrīvošana.

Komūna ir proletāriskās revolūcijas pirmais mēģinājums satriekt buržuāzisko valsts mašīnu un "beidzot atrastā" politiskā forma, ar kuru var un vajag nomainīt satriekto.

Turpmākajā izklāstā mēs redzēsim, ka Krievijas 1905. gada revolūcija un 1917. gada revolūcija citādā situācijā un citādos apstākļos turpina Komūnas darbu un apstiprina Marksa ģeniālo vēsturisko analīzi.

IV nodaļa. TURPINĀJUMS ENGELSA PAPILDU PASKAIDROJUMI

Markss jautājumā par Komūnas pieredzes nozīmi pateicis galveno. Engelss pie šā paša temata vairākkārt atgriezies, skaidrodams Marksa analīzi un slēdzienus, dažreiz tik spēcīgi un spilgti apgaismodams citas jautājuma puses, ka pie šiem skaidrojumiem nepieciešams pakavēties īpaši.

1. "DZĪVOKĻU JAUTĀJUMS"

Savā darbā par dzīvokļu jautājumu (1872. g . ) (42) Engelss jau ņem vērā Komūnas pieredzi, vairākkārt pakavēdamies pie revolūcijas uzdevumiem attiecībā pret valsti. Interesanti, ka konkrētā tematā uzskatāmi tiek noskaidrotas, no vienas puses, proletāriskās valsts un tagadējās valsts līdzīgās iezīmes - iezīmes, kas dod pamatu abos gadījumos runāt par valsti, - un, no otras puses, atšķirīgās iezīmes vai pāreja uz valsts iznīcināšanu.

"Kā tad nu lai atrisina dzīvokļu jautājumu? Tagadējā sabiedrībā to atrisina gluži tāpat kā jebkuru citu sabiedrisku jautājumu: ar pieprasījuma un piedāvājuma pakāpenisku ekonomisku izlīdzināšanu, un tas ir tāds atrisinājums, kas pats vienmēr rada jautājumu no jauna, tātad nav nekāds atrisinājums. Kā šo jautājumu atrisinās sociālā revolūcija, tas atkarīgs ne tikai no laika un vietas apstākļiem, tas ir saistīts ar daudz plašākiem jautājumiem, no kuriem jautājums par pilsētas un lauku pretstata iznīcināšanu ir viens no svarīgākajiem jautājumiem. Tā kā mēs nedomājam sacerēt utopiskas sistēmas nākotnes sabiedrības iekārtošanai, tad būtu vairāk nekā nelietderīgi pie tā pakavēties. Bet viena lieta nav apšaubāma - proti, jau tagad lielpilsētās ir pietiekami daudz apdzīvojamu namu, lai, racionāli tos izmantojot, tūlīt varētu palīdzēt īstajam dzīvokļu trūkumam. To var realizēt, protams, tikai ekspropriējot tagadējos īpašniekus un iemitinot viņu namos bezpajumtes strādniekus vai strādniekus, kas tagad dzīvo pārāk sablīvēti. Un, tiklīdz proletariāts būs iekarojis politisko varu, šāds sabiedrības interesēs nepieciešams pasākums būs tikpat viegli veicams kā citas ekspropriācijas un dzīvokļu ieņemšana, ko izdara tagadējā valsts." (1887. gada vācu izdevuma 22. lpp.) (43)

Šeit nav aplūkota valsts varas formas mainīšanās, bet ņemts tikai šās varas darbības saturs. Dzīvokļu ekspropriācijas un ieņemšana notiek arī ar tagadējās valsts rīkojumu. Proletāriskā valsts no formālā viedokļa arī "dos rīkojumu" ieņemt dzīvokļus un ekspropriēt namus. Bet skaidrs, ka vecais izpildaparāts, ierēdniecība, kas saistīta ar buržuāziju, būtu vienkārši nederīga proletāriskās valsts rīkojumu īstenošanai.

"Jākonstatē: tēze, ka darba tauta pārņem savā faktiskā īpašumā visus darba rīkus, visu rūpniecību, ir tiešs pretstats prudoniskajai "izpirkšanai". Ar šo "izpirkšanu" atsevišķs strādnieks kļūst par dzīvokļa, zemnieka zemes gabala vai darba rīku īpašnieku; bet pirmajā gadījumā māju, fabriku un darba rīku kopīpašniece paliek "darba tauta". Maz ticams, ka tā, vismaz pārejas laikā, tos dos lietošanā atsevišķām personām vai asociācijām bez izdevumu segšanas. Gluži tāpat zemes īpašuma atcelšana nav vēl zemes rentes atcelšana, bet gan tās nodošana sabiedrībai, kaut arī modificētā veidā. Tātad tas, ka darba tauta pārņem savā faktiskā īpašumā visus darba rīkus, nepavisam nepadara neiespējamu izīrēšanas un īrēšanas attiecību turpināšanos" (68. lpp.) (44)

Šajā prātojumā skarto jautājumu, proti: par valsts atmiršanas ekonomiskajiem pamatiem, mēs apskatīsim nākamajā nodaļā. Engelss izsakās ļoti piesardzīgi, runādams par to, ka "maz ticams", vai proletāriskā valsts "vismaz pārejas laikā" piešķirs dzīvokļus bez maksas. Visai tautai piederošo dzīvokļu izīrēšana atsevišķām ģimenēm par maksu paredz tiklab šās maksas iekasēšanu, kā arī zināmu kontroli un tādu vai citādu dzīvokļu sadales normēšanu. Tas viss prasa zināmu valsts formu, bet nemaz neprasa īpašu militāru un birokrātisku aparātu ar īpaši privileģētu stāvokli amatpersonām. Bet pāreja uz tādu stāvokli, kad dzīvokļus varēs atdot bez maksas, saistīta ar pilnīgu valsts "atmiršanu".

Runādams par to, ka pēc Komūnas un Komūnas pieredzes ietekmē blankisti pārgājuši marksisma principiālajā pozīcijā, Engelss šo pozīciju starp citu formulē šādi:

"Nepieciešama proletariāta politiska rīcība un tā diktatūra kā pāreja uz šķiru un līdz ar tām arī valsts atcelšanu ( . . ) . " (55. lpp.) (45)

Kaut kādi burtiskās kritikas cienītāji vai buržuāziski "marksisma iznīcinātāji" iepriekšminētajā citātā no "Anti-Dīringa" varbūt saskatīs pretrunu starp šo "valsts atcelšanas" atzīšanu un šādas formulas kā anarhistiskas noliegšanu. Nebūtu nemaz jābrīnās, ja oportūnisti arī Engelsu ieskaitītu "anarhistos", - tagad sociālšovinisti arvien plašāk apsūdz internacionālistus anarhismā.

Ka reizē ar šķiru atcelšanu notiks arī valsts atcelšana, to marksisms mācījis vienmēr. Vispārpazīstamajā vietā "Anti-Dīringā" par "valsts atmiršanu" anarhisti apsūdzēti nevis vienkārši par to, ka viņi ir par valsts atcelšanu, bet gan par to, ka viņi sludina, it kā valsti būtu iespējams atcelt "ja ne šodien, tad rīt".

Tā kā tagad valdošā " sociāldemokrātiskā" doktrīna pilnīgi sagroza marksisma attieksmi pret anarhismu jautājumā par valsts iznīcināšanu, ir sevišķi derīgi atgādināt kādu Marksa un Engelsa polemiku ar anarhistiem.

2. POLEMIKA AR ANARHISTIEM

Šī polemika attiecas uz 1873. gadu. Markss un Engelss itāļu sociālistiskajam krājumam deva rakstus pret prudonistiem (46), "autonomistiem" jeb "antiautoritāristiem", un tikai 1913. gadā šie raksti tulkojumā vācu valodā parādījās žurnālā "Neue Zeit" (47).

"Ja strādnieku šķiras politiskā cīņa," Markss rakstīja, izsmiedams anarhistus, kas noliedz politiku, "iegūst revolucionāras formas, ja strādnieki buržuāzijas diktatūras vietā liek savu revolucionāro diktatūru, tad viņi izdara šausmīgu noziegumu - nonievā principus, jo strādnieki, lai apmierinātu savas nožēlojamās, rupjās ikdienas vajadzības, lai salauztu buržuāzijas pretestību, nevis noliek ieročus un atcel valsti, bet gan piešķir valstij revolucionāru un pārejas formu" ("Neue Zeit", 1913-1914, 1932. gads, 1. sēj., 40. Ipp.) (48)

Vienīgi pret tādu valsts "atcelšanu" Markss sacēlās, atspēkodams anarhistus! Nepavisam ne pret to, ka valsts izzudīs reizē ar šķiru izzušanu vai tiks atcelta reizē ar šķiru atcelšanu, bet gan pret to, ka strādnieki atteiktos no ieroču lietošanas, no organizētas vardarbības, tas ir, no valsts, kam jākalpo mērķim: "salauzt buržuāzijas pretestību".

Markss ar nodomu uzsver - lai nesagrozītu īsteno jēgu, kāda ir viņa cīņai pret anarhismu, - proletariātam nepieciešamās valsts "revolucionāro un pārejas formu". Proletariātam valsts vajadzīga tikai uz laiku. Jautājumā par valsts atcelšanu kā mērķi mums ar anarhistiem nepavisam nav domstarpību. Mēs apgalvojam, ka šā mērķa sasniegšanai nepieciešams uz laiku izmantot valsts varas ieročus, līdzekļus, paņēmienus pret ekspluatatoriem, tāpat kā šķiru iznīcināšanai uz laiku nepieciešama apspiestās šķiras diktatūra. Pret anarhistiem Markss izvēlas viskrasāko un visskaidrāko jautājuma nostādni: vai strādniekiem, nokratot kapitālistu jūgu, vajag "nolikt ieročus" vai arī tos lietot pret kapitālistiem, lai salauztu viņu pretestību? Bet, ja viena šķira sistemātiski lieto ieročus pret otru šķiru, - kas gan tas ir, ja ne valsts "pārejas forma"?

Lai ikviens sociāldemokrāts pajautā sev: vai tā viņš izvirzījis jautājumu par valsti polemikā ar anarhistiem? vai tā šo jautājumu izvirzījis otrās Internacionāles oficiālo sociālistisko partiju milzīgais vairākums?

Engelss vēl daudz sīkāk un populārāk izklāsta tās pašas domas. Vispirms viņš par juceklīgajām domām izsmej prudonistus, kas sevi dēvēja par "antiautoritāristiem", t. i., noliedza jebkādu autoritāti, jebkādu pakļaušanu, jebkādu varu. Ņemiet fabriku, dzelzceļu, kuģi atklātā jūrā - Engelss saka -, vai tad nav skaidrs, ka bez zināmas pakļaušanas, tātad bez zināmas autoritātes vai varas neviena no šīm sarežģītajām tehniskajām ierīcēm, kas balstās uz mašīnu lietošanu un daudzu cilvēku plānveidīgu sadarbību, nevar funkcionēt?

"Ja šos argumentus," Engelss raksta, "es izvirzu pret visdedzīgākajiem antiautoritāristiem, tad viņi var man dot tikai šādu atbildi: "Jā! tas ir tiesa, tomēr šeit nav runa par autoritāti, ko mēs piešķiram mūsu vēlētajam pārstāvim, bet gan par zināmu uzdevumu." Šie cilvēki iedomājas, ka, pārgrozot lietas nosaukumu, viņi ir pārgrozījuši pašu lietu ( , . ) . " (49)

Tādējādi parādījis, ka autoritāte un autonomija ir relatīvi jēdzieni, ka to lietošanas sfēra mainās līdz ar sabiedriskās attīstības dažādajām fāzēm, ka tos pieņemt par absolūtiem būtu nejēdzīgi, piebildis, ka mašīnu lietošanas un lielražošanas sfēra arvien vairāk paplašinās, Engelss no vispārīgiem prātojumiem par autoritāti pāriet uz jautājumu par valsti.

"Ja autonomisti," viņš raksta, "būtu gribējuši pateikt tikai to, ka nākotnes sociālā organizācija pieļaus autoritāti vienīgi tajās robežās, ko neatvairāmi diktē ražošanas apstākļi, tad ar viņiem būtu iespējams vienoties. Bet viņi negrib redzēt nevienu faktu, kas padara autoritāti nepieciešamu, un dedzīgi cīnās pret vārdu.

Kāpēc antiautoritāristi neaprobežojas ar kliegšanu pret politisko autoritāti, pret valsti? Visi sociālisti ir vienisprātis, ka valsts un līdz ar to arī politiskā autoritāte izzudīs nākamās sociālās revolūcijas rezultātā, tas ir, ka sabiedriskās funkcijas zaudēs savu politisko raksturu un pārvērtīsies par vienkāršām administratīvām funkcijām, kas apsargā sociālās intereses. Bet antiautoritāristi prasa, lai politiskā valsts tiktu atcelta nekavējoties, vēl pirms būs atceltas sociālās attiecības, kas to radījušas. Viņi prasa, lai pirmais sociālās revolūcijas akts būtu autoritātes atcelšana.

Vai šie kungi kādreiz ir redzējuši revolūciju? Revolūcija neapšaubāmi ir visautoritārākā lieta, kāda vien tikai iespējama. Revolūcija ir akts, kur viena daļa iedzīvotāju uzspiež savu gribu otrai daļai ar šauteņu, durkļu un lielgabalu palīdzību, t. i., ar ļoti autoritāriem līdzekļiem. Un uzvarējusī partija nepieciešamības dēļ spiesta uzturēt savu kundzību, izmantojot bailes, kādas reakcionāriem iedveš tās ieroči. Ja Parīzes Komūna nebūtu balstījusies uz apbruņotas tautas autoritāti pret buržuāziju, vai tad tā būtu noturējusies ilgāk par vienu dienu? Gluži otrādi - vai mums nav tiesības pārmest Komūnai, ka tā pārāk maz izlietojusi šo autoritāti? Tātad viens no diviem: vai nu antiautoritāristi paši nezina, ko runā, un tādā gadījumā viņi sēj tikai sajukumu, vai arī viņi to zina, un tādā gadījumā viņi nodod proletariāta kustību. Kā vienā, tā otrā gadījumā viņi kalpo tikai reakcijai" (39. lpp.) (50)

Šajā prātojumā skarti jautājumi, kas jāapskata sakarā ar tematu par politikas un ekonomikas savstarpējo samēru, valstij atmirstot (šim tematam veltīta nākamā nodaļa). Tādi ir jautājumi par sabiedrisko funkciju pārvēršanos no politiskām par vienkāršām administratīvām funkcijām un par "politisko valsti". Šis pēdējais izteiciens, kas sevišķi var radīt pārpratumus, norāda uz valsts atmiršanas procesu: atmirstošu valsti zināmā tās atmiršanas pakāpē var nosaukt par nepolitisku valsti.

Šajā Engelsa prātojumā visvairāk ievērojama atkal ir jautājuma nostādne pret anarhistiem. Sociāldemokrāti, kas vēlas būt Engelsa skolnieki, miljoniem reižu kopš 1873. gada strīdējušies pret anarhistiem, bet strīdējusies tieši nevis tā, kā marksisti var un kā viņiem vajag strīdēties. Anarhistu priekšstats par valsts atcelšanu ir juceklīgs un nerevolucionārs - lūk, kā jautājumu izvirzīja Engelss. Anarhisti taču negrib redzēt tieši revolūciju tās izcelšanās un attīstības gaitā, tās specifiskajos uzdevumos attiecībā uz vardarbību, autoritāti, varu un valsti.

Mūslaiku sociāldemokrātiem parastā anarhisma kritika nonākusi līdz vistīrākajai sīkpilsoniskajai vulgaritātei: "mēs, sak, atzīstam valsti, bet anarhisti ne!". Tāda vulgaritāte, protams, nevar neatstumt kaut cik domājošus un revolucionārus strādniekus. Engelss saka ko citu: viņš uzsver, ka visi sociālisti atzīst valsts izzušanu kā sociālistiskās revolūcijas sekas. Viņš pēc tam konkrēti izvirza jautājumu par revolūciju, tieši to jautājumu, ko sociāldemokrāti parasti oportūnistiski noklusē, atstādami to, tā sakot, vienīgi anarhistiem "izstrādāšanai". Un, izvirzīdams šo jautājumu, Engelss ķeras vērsim pie ragiem: vai Komūnai nevajadzēja vairāk izmantot valsts revolucionāro varu, t. i., bruņotā, par valdošo šķiru organizētā proletariāta varu?

Valdošā oficiālā sociāldemokrātija no jautājuma par proletariāta konkrētajiem uzdevumiem revolūcijā parasti kratījās vaļā vai nu vienkārši ar filistrisku zobgalību, vai arī - labākajā gadījumā - ar izvairīgi sofistisku teicienu: "tad jau redzēs". Un anarhisti ieguva tiesību pret tādu sociāldemokrātiju teikt, ka tā kļūst neuzticīga savam strādnieku revolucionārās audzināšanas uzdevumam. Engelss pēdējās proletāriskās revolūcijas pieredzi izmanto tieši tam, lai jo konkrēti izpētītu, kas un kā proletariātam jādara gan ar bankām, gan ar valsti.

3. VĒSTULE BĒBELIM

Viens no ievērojamākajiem, ja ne pats ievērojamākais prātojums Marksa un Engelsa darbos jautājumā par valsti ir šāda vieta Engelsa 1875. gada 18.-28. marta vēstulē Bēbelim (51). Šo vēstuli, starp citu, piebildīsim, cik mums zināms, Bēbelis pirmo reizi publicēja savu memuāru ("Iz manas dzīves") otrajā sējumā, kas nāca klajā 1911. gadā (52), t. i., 36 gadus pēc tās uzrakstīšanas un nosūtīšanas.

Kritizēdams to pašu Gotas programmas projektu, ko kritizēja arī Markss slavenajā vēstulē Brakem (53), un speciāli skardams jautājumu par valsti, Engelss Bēbelim rakstīja sekojošo:

"Brīva tautas valsts kļuvusi par brīvu valsti. Pēc šo vārdu gramatiskās jēgas brīva valsts ir tāda, kurā valsts ir brīva attiecībā pret saviem pilsoņiem, t. i., valsts ar despotisku valdību. Vajadzētu atmest visu šo pļāpāšanu par valsti, sevišķi pēc Komūnas, kas vairs nebija valsts šā vārda tiešā nozīmē. "Tautas valsti" anarhisti mums bāzuši acīs vairāk, nekā vajag, lai gan jau Marksa apcerējumā pret Prudonu (54) un pēc tam "Komunistiskajā Manifestā" tieši teikts, ka, nodibinot sociālistisko sabiedrības iekārtu, valsts pati sevi atceļ (sich auflost) un izzūd. Tā kā valsts ir tikai pārejas institūts, kas jāizmanto cīņā, revolūcijā, lai vardarbīgi apspiestu savus pretiniekus, tad runāt par brīvu tautas valsti ir tīrā bezjēdzība: kamēr proletariātam vēl ir vajadzīga valsts, tā tam vajadzīga nevis brīvības interesēs, bet savu pretinieku apspiešanas interesēs, bet, kad kļūst iespējams runāt par brīvību, tad valsts kā tāda beidz eksistēt. Tāpēc mēs ieteiktu visur vārda valsts vietā lietot vārdu "kopiena" (Gemeinwesen), skaisto, veco vācu vārdu, kas atbilst franču vārdam "komūna"" (vācu oriģināla 321.-322. Ipp.) (55)

Jāievēro, ka šī vēstule attiecas uz partijas programmu, ko Markss kritizēja vēstulē, kura datēta tikai dažas nedēļas vēlāk par šo vēstuli (Marksa 1875. gada 5. maija vēstule), un ka Engelss toreiz dzīvoja kopa ar Marksu Londonā. Tāpēc, pēdējā teikumā sacīdams "mēs", Engelss, bez šaubām, savā un Marksa vārdā ieteic vācu strādnieku partijas vadonim izmest no programmas vārdu "valsts" un tā vietā likt vārdu "kopiena".

Kādu brēku par "anarhismu" saceltu tagadējā, oportūnistu ērtībām pielāgotā "marksisma" barveži, ja viņiem ieteiktu tādu programmas labojumu!

Lai brēc. Par to viņus uzslavēs buržuāzija.

Bet mēs darīsim savu darbu. Pārskatot mūsu partijas programmu, Engelsa un Marksa padoms katrā ziņā jāievēro, lai būtu tuvāk patiesībai, lai atjaunotu marksismu, attīrot to no sagrozījumiem, lai pareizāk virzītu strādnieku šķiras cīņu par atbrīvošanos. Boļševiku vidū pretinieki Engelsa un Marksa padomam laikam gan neatradīsies. Grūtības varbūt sagādās tikai termins. Vācu valodā ir divi vārdi: "kopiena", no kuriem Engelss izvēlējies to, kas nenozīmē atsevišķu kopienu, bet to sakopojumu, kopienu sistēmu. Krievu valodā tāda vārda nav, un varbūt nāksies izvēlēties franču vārdu "komūna", lai gan arī tam ir savas neērtības.

"Komūna vairs nebija valsts šā vārda tiešā nozīmē" - lūk, teorētiski svarīgākais Engelsa apgalvojums. Pēc iepriekšizklāstītā šis apgalvojums ir pilnīgi saprotams. Komūna pārstāja būt valsts, ciktāl tai bija jāapspiež nevis iedzīvotāju vairākums, bet gan mazākums (ekspluatatori); buržuāzisko valsts mašīnu tā satrieca; īpaša apspiedēja spēka vietā uz skatuves parādījās paši iedzīvotāji. Tas viss ir atkāpšanās no valsts tiešajā nozīmē. Un, ja Komūna būtu nostiprinājusies, tajā pašas no sevis būtu "atmirušas" valsts pēdas, tai nebūtu vajadzējis "atcelt" valsts institūtus: tie beigtu funkcionēt, kad tiem vairs nebūtu ko darīt.

"Anarhisti bāž mums acīs "tautas valsti""; to sacīdams, Engelss vispirms domā Bakuņinu un viņa uzbrukumus vācu sociāldemokrātiem. Engelss šos uzbrukumus atzīst par pareiziem tiktāl, ciktāl "tautas valsts" ir tāda pati bezjēdzība un tāda pati atkāpšanās no sociālisma kā "brīvā tautas valsts". Engelss cenšas labot vācu sociāldemokrātu cīņu pret anarhistiem, padarīt šo cīņu principiāli pareizu, attīrīt to no oportūnistiskiem aiz spriedumiem attiecībā uz "valsti". Ak vai! Engelsa vēstule 36 gadus palika bez ievērības. Mēs tālāk redzēsim, ka arī pēc šās vēstules publicēšanas Kautskis ietiepīgi atkārto būtībā tās pašas kļūdas, no kurām brīdināja Engelss.

Bēbelis 1875. g. 21. septembrī atbildēja Engelsam ar vēstuli, kurā, starp citu, viņš rakstīja, ka "pilnīgi piekrīt" Engelsa spriedumam par programmas projektu un ka viņš pārmetis Lībknehtam piekāpību (Bēbeļa memuāru vācu izdevuma II sēj., 334. lpp.). Bet, ja ņemam Bēbeļa brošūru "Mūsu mērķi", mēs tajā atradīsim pilnīgi nepareizus prātojumus par valsti:

"Valsts jāpārvērš no valsts, kas balstās uz šķiru kundzību, par tautas valsti" (vācu izd. "Unsere Ziele", 1886, 14. lpp.).

Tā iespiests Bēbeļa brošūras 9. (devītajā!) izdevumā! Nav brīnums, ka vācu sociāldemokrāti)a uzsūca sevī tik neatlaidīgi atkārtotos oportūnistiskos prātojumus par valsti, sevišķi tad, kad Engelsa revolucionārie skaidrojumi tika atstāti bez ievērības, bet visi dzīves apstākļi uz ilgu laiku "atradināja" no revolūcijas.

4. ERFURTES PROGRAMMAS PROJEKTA KRITIKA

Erfurtes programmas projekta kritiku, ko Engelss 1891. gada 29. jūnijā nosūtīja Kautskim un kas publicēta tikai desmit gadus vēlāk žurnālā "Neue Zeit", nevar noklusēt, iztirzājot marksisma mācību par valsti, tāpēc ka tā galvenokārt veltīta tieši sociāldemokrātijas oportūnistisko uzskatu kritikai valsts iekārtas jautājumos.

Starp citu atzīmēsim, ka Engelss arī ekonomikas jautājumos dod kādu īpaši vērtīgu norādījumu, kas liecina, cik uzmanīgi un nopietni viņš vērojis tieši jaunākā kapitālisma modifikācijas un kā viņš tāpēc pratis zināmā mērā paredzēt mūsu - imperiālistiskā - laikmeta uzdevumus. Te būs šis norādījums: sakarā ar vārdu "plānveidības trūkums" (Planlosigkeit), kas programmas projektā lietots kapitālisma raksturošanai, Engelss raksta:

"Ja mēs no akciju sabiedrības pārejam pie trestiem, kas sev pakļauj un monopolizē veselas rūpniecības nozares, tad šeit izbeidzas ne tikai privātā ražošana, bet arī plānveidības trūkums" ("Neue Zeit", 1920. gads, 1. sēj., 1901-1902, 8. Ipp.) (56)

Šeit izteikts pats galvenais jaunākā kapitālisma, t. i., imperiālisma, teorētiskajā vērtējumā, proti, ka kapitālisms pārvēršas par monopolistisku kapitālismu. Tas jāuzsver, jo visplašāk izplatītā kļūda ir buržuāziski reformistiskais apgalvojums, ka monopolistiskais jeb valstsmonopolistiskais kapitālisms vairs neesot kapitālisms, ka to jau varot nosaukt par "valsts sociālismu" un tamlīdzīgi. Pilnīgu plānveidību tresti, protams, nedeva, nedod līdz šim laikam un nevar dot. Bet, tā kā tresti ir tie, kas dod plānveidību, tā kā kapitāla magnāti ir tie, kas jau iepriekš izrēķina ražošanas apmērus nacionālā vai pat internacionālā mērogā, tā kā viņi ir tie, kas plānveidīgi regulē ražošanu, tad mēs tomēr paliekam kapitālismā, kaut arī jaunā tā stadijā, tomēr, bez šaubām, kapitālismā, īstajiem proletariāta pārstāvjiem tāda kapitālisma "tuvums" sociālismam jāuzlūko par argumentu tam, ka sociālistiskā revolūcija ir tuva, viegla, realizējama, neatliekama, nevis par argumentu tam, ka iecietīgi jāizturas pret šās revolūcijas noliegšanu un kapitālisma izskaistināšanu, ar ko nodarbojas visi reformisti.

Bet atgriezīsimies pie jautājuma par valsti. Šeit Engelss dod trejādus sevišķi vērtīgus norādījumus: pirmkārt, jautājumā par republiku; otrkārt, par nacionālā jautājuma sakaru ar valsts iekārtu; treškārt, par vietējo pašpārvaldi.

Kas attiecas uz republiku, tad Engelss to izvirzījis smaguma centrā savā Erfurtes programmas projekta kritikā. Bet, ja mēs atcerēsimies, kādu nozīmi Erfurtes programma ieguva visā starptautiskajā sociāldemokrātijā, kā tā kļuva par paraugu visai otrajai Internacionālei, tad bez pārspīlējuma varēsim teikt, ka Engelss šeit kritizē visas otrās Internacionāles oportūnismu.

"Projekta politiskajām prasībām," Engelss raksta, "piemīt liels trūkums. Projektā trūkst tā (kursīvs Engelsa), ko īsti vajadzēja pateikt." (57)

Un tālāk paskaidrots, ka Vācijas konstitūcija īstenībā ir ļoti reakcionārās 1850. gada konstitūcijas kopija, ka reihstāgs ir tikai, kā Vilhelms Lībknehts izteicies, "absolūtismavīģes lapa", ka gribēt "padarīt visus darba rīkus par kopīgu īpašumu", pamatojoties uz konstitūciju, kura atzīst par likumīgām sīkās valstis un vācu sīko valstu savienību, ir "acīm redzama bezjēdzība".

"Skart šo tematu ir bīstami," Engelss piebilst, ļoti labi zinādams, ka programmā legāli izvirzīt prasību pēc Vācijas republikas nevar. Bet Engelss tik vienkārši nesamierinās ar šo acīm redzamo apsvērumu, ar ko "visiem" pietiek. Engelss turpina: "Un tomēr tas tā vai citādi jāvirza uz priekšu. Cik ļoti tas nepieciešams, rāda oportūnisms, kas tieši tagad izplatās (einreBiende) lielā daļā sociāldemokrātiskās preses. Aiz bailēm, ka varētu tikt atjaunots izņēmuma likums pret sociālistiem (58), vai arī atceroties dažus šā likuma valdīšanas laikā izteiktos priekšlaicīgos paziņojumus, tagad grib, lai partija atzīst, ka tagadējā likumīgā kārtība Vācijā ir pietiekama visu tās prasību mierīgai īstenošanai ( . . ) . " (59)

Galveno faktu, ka Vācijas sociāldemokrāti rīkojās aiz bailēm no izņēmuma likuma atjaunošanas, Engelss izvirza pirmajā vietā un bez aplinkiem nosauc to par oportūnismu, paziņodams, ka Vācijā nav republikas un brīvības, un tieši tāpēc sapņot par "mierīgu" ceļu ir pilnīgi bezjēdzīgi. Engelss ir pietiekami piesardzīgs, lai nesaistītu sev rokas. Viņš atzīst, ka valstīs ar republiku vai ar ļoti plašu brīvību "var iedomāties" (tikai "iedomāties"!) mierīgu attīstību uz sociālismu, bet Vācijā, viņš atkārto,

"Vācijā, kur valdība ir gandrīz visspēcīga, turpretī ne reihstāgam, ne kādam citam pārstāvnieciskam institūtam nav faktiskās varas - Vācijā sludināt kaut ko tādu, turklāt bez jebkādas vajadzības, nozīmē noraut absolūtismam vīģes lapu un pašam kļūt par kailuma aizsegu ( , . ) . " (60)

Patiešām arī izrādījās, ka Vācijas Sociāldemokrātiskajā partijā, kas šos norādījumus bija "nobāzusi atvilktnē", oficiālo vadoņu lielum lielais vairākums bija absolūtisma aizsedzēji.

"Ar šādu politiku partija galu galā var nokļūt uz maldu ceļa. Pirmajā vietā izvirza vispārīgus, abstraktus politiskus jautājumus un tādējādi aizsedz tuvākos konkrētos jautājumus, kas paši izvirzās dienaskārtībā, tiklīdz sāk risināties lieli notikumi vai sākas pirmā politiskā krīze. Kas cits no tā var iznākt, ja ne vienīgi tas, ka partija izšķirošajā brīdī pēkšņi izrādīsies esam nevarīga, ka galvenajos jautājumos tai nebūs nekādas skaidrības un trūks vienotības, tāpēc ka šie jautājumi nekad nav apspriesti. (..)

So lielo būtisko apsvērumu aizmiršana acumirklīgu interešu dēļ, šī dzīšanās pēc acumirklīgiem panākumiem un cīņa to dēļ, nedomājot par tālākajām sekām, šī nākotnes kustības upurēšana tagadnei varbūt notiek "godīgu" motīvu dēļ. Bet tas ir un paliek oportūnisms, un "godīgs" oportūnisms laikam gan ir bīstamāks par visiem citiem. (..)

Ja par kaut ko nav itin nekādu šaubu, tad tas ir tas, ka mūsu partija un strādnieku šķira var nodibināt savu kundzību tikai tādā politiskā formā kā demokrātiska republika. Demokrātiska republika ir pat specifiska proletariāta diktatūras forma, kā to jau parādījusi Lielā franču revolūcija ( . . ) ." (61)

Engelss šeit sevišķi spilgtā veidā atkārto to pamatideju, kura kā sarkans pavediens vijas cauri visiem Marksa darbiem, proti, ka demokrātiskā republika ir tuvākā pieeja proletariāta diktatūrai. Jo tāda republika, nemaz nelikvidēdama kapitāla kundzību un tātad arī masu apspiešanu un šķiru cīņu, nenovēršami ved uz tādu cīņas paplašināšanos, izvēršanos, atklāšanos un saasināšanos, ka, tiklīdz rodas iespēja apmierināt apspiesto masu kardinālās intereses, šī iespēja īstenojas nenovēršami un vienīgi proletariāta diktatūrā tādējādi, ka proletariāts vada šīs masas. Visai otrajai Internacionālei tie arī ir marksisma "aizmirstie vārdi", un to aizmiršana sevišķi spilgti parādījās meņševiku partijas vēsturē Krievijas 1917. gada revolūcijas pirmajā pusgadā.

Jautājumā par federatīvo republiku sakarā ar iedzīvotāju nacionālo sastāvu Engelss rakstīja:

"Kam tad vajadzētu nākt tagadējās Vācijas vietā?" (ar tās reakcionāro monarhisko konstitūciju un tikpat reakcionāro dalījumu sīkās valstiņās, dalījumu, kas nevis izšķīdina "prūsisma" īpatnības Vācijā kā veselumā, bet gan padara tās mūžīgas) "Manuprāt, proletariāts var izmantot tikai vienotas un nedalāmas republikas formu. Federatīvā republika vēl tagad visumā ir nepieciešama Savienoto Valstu milzīgajā teritorijā, kaut gan Savienoto Valstu austrumos tā jau kļūst par kavēkli. Tā būtu solis uz priekšu Anglijā, kur divās salās dzīvo četras nācijas un, kaut gan parlaments ir vienots, cita citai blakus pastāv trīs likumdošanas sistēmas. Tā jau sen kļuvusi par kavēkli mazajā Šveicē, un, ja tur federatīvo republiku vēl var ciest, tad tikai tāpēc, ka Šveice apmierinās ar pilnīgi pasīva Eiropas valsts sistēmas locekļa lomu. Vācijai federālistiskā Šveices iekārta būtu milzīgs solis atpakaļ. Savienota valsts no pilnīgi vienotas valsts atšķiras divos punktos, proti: katrai atsevišķai valstij, kas ietilpst savienībā, ir sava īpaša civilā un kriminālā likumdošana, sava īpaša tiesu iekārta un vēl tas, ka līdzās tautas palātai pastāv valsts pārstāvju palāta un tajā katrs kantons balso kā tāds neatkarīgi no tā, vai tas ir liels vai mazs." Vācijā savienotā valsts ir pāreja uz pilnīgi vienotu valsti, un 1866. un 1870. gada "revolūciju no augšas" vajag nevis griezt atpakaļ, bet papildināt ar "kustību no apakšas" (62).

Engelss ne tikai neizrāda vienaldzību jautājumā par valsts formām, bet, gluži otrādi, ar ārkārtīgu rūpību cenšas analizēt tieši pārejas formas, lai atkarībā no katra atsevišķā gadījuma konkrētajām vēsturiskajām īpatnībām noteiktu, pāreja no kā uz ko ir attiecīgā pārejas forma.

Engelss, tāpat kā Markss, no proletariāta un proletāriskās revolūcijas viedokļa aizstāv demokrātisko centrālismu, vienotu un nedalāmu republiku. Federatīvu republiku viņš uzskata vai nu par izņēmumu un attīstības kavēkli, vai arī par pāreju no monarhijas uz centrālistisku republiku, par "soli uz priekšu" zināmos īpašos apstākļos. Un šo īpašo apstākļu vidū izvirzās nacionālais jautājums.

Engelsam, tāpat kā Marksam, lai gan viņi nesaudzīgi kritizē sīko valstu reakcionaritāti un šās reakcionaritātes aizsegšanu ar nacionālo jautājumu noteiktos konkrētos gadījumos, nekur nav ne mazākās tieksmes izvairīties no nacionālā jautājuma - tieksmes, ar ko bieži grēko holandiešu un poļu marksisti, pamatodamies uz pilnīgi pamatoto cīņu pret "savu" mazo valstu sīkpilsoniski šauro nacionālismu.

Pat Anglijā, kur gan ģeogrāfiskie apstākļi, gan valodas kopība, gan daudzu simtu gadu vēsture, kā varētu likties, "tikusi galā" ar atsevišķo sīko Anglijas dalījumu nacionālo jautājumu, pat šeit Engelss patur prātā skaidri redzamo faktu, ka nacionālais jautājums vēl nav pārvarēts, un tāpēc atzīst federatīvo republiku par "soli uz priekšu". Saprotams, te nav ne mazākās atteikšanās no federatīvās republikas trūkumu kritikas un no visnoteiktākās propagandas un cīņas par vienotu, centrālistiski demokrātisku republiku.

Taču demokrātisko centrālismu Engelss nebūt nesaprot tajā birokrātiskajā nozīmē, kādā šo jēdzienu lieto buržuāziskie un sīkburžuāziskie ideologi un kopā ar šiem arī anarhisti. Centrālisms Engelsam nepavisam neizslēdz tādu plašu vietējo pašpārvaldi, kas noteikti novērš katru birokrātismu un katru "komandēšanu" no augšas, ja "komūnas" un apgabali labprātīgi aizstāv valsts vienotību.

"Tātad vienota republika," Engelss raksta, attīstīdams marksisma programmas uzskatus par valsti, "bet ne tagadējās Francijas republikas nozīmē, jo tā nav nekas vairāk kā 1798. gadā dibinātā impērija bez imperatora. No 1792. gada līdz 1798. gadam katram Francijas departamentam, katrai draudzei (Gemeinde) bija pilnīga pašpārvalde pēc amerikāņu parauga, un tā vajadzīga arī mums. Kā jāorganizē pašpārvalde un kā var iztikt bez birokrātijas, to mums parādīja un pierādīja Amerika un pirmā Francijas republika un tagad vēl rāda Kanāda, Austrālija un citas Anglijas kolonijas. Un tāda provinču (apgabalu) un draudžu pašpārvalde ir daudz brīvāki iestādījumi nekā, piemēram, Šveices federālisms, kur, tiesa gan, kantons ir pilnīgi neatkarīgs attiecībā uz bundu" (t. i., uz federatīvo valsti kopumā), "bet neatkarīgs arī attiecībā uz apgabalu (Bezirk) un attiecībā uz draudzi. Kantonu valdības ieceļ apgabalu priekšniekus (Statthalter) un prefektus, kas nekad nenotiek zemēs, kur runā angliski, un kas mums nākotnē savā zemē jālikvidē tikpat noteikti kā Prūsijas landrāti un regīrungsrāti" (komisāri, apgabalu priekšnieki, gubernatori, vispār ierēdņi, kas iecelti no augšas). Saskaņā ar to Engelss ieteic programmas punktu par pašpārvaldi formulēt šādi: "Provinces" (guberņas vai apgabala), "apriņķa un draudzes pilnīga pašpārvalde ar tādu ierēdņu starpniecību, kuri ievēlēti, pamatojoties uz vispārējām vēlēšanu tiesībām; visu valsts iecelto vietējo un provinču varas orgānu atcelšana." (63)

Kerenska un citu "sociālistisko" ministru valdības slēgtajā "Pravdā" (№ 68, 1917. gada 28. maijā) man jau gadījās aizrādīt, ka šajā punktā - protams, nejau nu tikai tajā vien - mūsu it kā revolucionārās, it kā demokrātijas, it kā sociālistiskie pārstāvji visrupjākajā veidā atkāpušies no demokrātisma*. Saprotams, ka cilvēki, kas saistījušies "koalīcijā" ar imperiālistisko buržuāziju, palika kurli pret šiem norādījumiem.

Sevišķi svarīgi ir atzīmēt, ka Engelss ar faktiem, minēdams visprecīzāko piemēru, atspēko ārkārtīgi izplatīto - sevišķi sīkburžuāziskajā demokrātijā izplatīto – aizspriedumu, ka federatīvā republika katrā ziņā nozīmējot vairāk brīvības nekā centrālistiskā. Tas nav tiesa. Engelsa minētie fakti attiecībā uz Francijas 1792.-1798. g. Centrālistisko republiku un Šveices federālistisko republiku to atspēko. Patiesi demokrātiska centrālistiskā republika deva vairāk brīvības nekā federālistiska republika. Jeb, citādi sakot: vislielāko vietējo, apgabalu u. c. brīvību, ko pazīst vēsture, ir devusi centrālistiskā, nevis federatīvā republika. Šim faktam, kā arī vispār visam jautājumam par federatīvo un centrālistisko republiku un par vietējo pašpārvaldi mūsu partijas propaganda un aģitācija veltījusi un veltī pārāk maz uzmanības.

___________________________________

* Sk: Raksti, 24. sēj, 481.-483. lpp. (Red. piez.)

5. 1891. GADA PRIEKŠVĀRDS MARKSA "PILSOŅU KARAM"

Darba "Pilsoņu karš Francijā" 3. izdevuma priekšvārdāšis priekšvārds datēts ar 1891. gada 18. martu un vispirms bija iespiests žurnālā "Neue Zeit" - Engelss reizē ar interesantām starp citu izteiktām piezīmēm jautājumos, kas saistīti ar attieksmi pret valsti, dod sevišķi izteiksmīgu Komūnas mācību kopsavilkumu (64). Šis kopsavilkums ir padziļināts ar visu pieredzi, kura gūta divdesmit gadu ilgā periodā, kāds šķir autoru no Komūnas, tas speciāli vērsts pret Vācijā izplatīto "māņticīgo ticību valstij", un to ar pilnām tiesībām var nosaukt par marksisma pēdējo vārdu aplūkojamā jautājumā.

Francijā, Engelss atzīmē, strādnieki pēc katras revolūcijas mēdza būt vēl apbruņoti; "tāpēc buržuā, kas stāvēja pie valsts stūres, pirmais bauslis bija strādnieku atbruņošana. Tāpēc pēc katras strādnieku iekarotās revolūcijas sākta jauna cīņa, kas beidzas ar strādnieku sakāvi. ( . . ) " (65)

Buržuāzisko revolūciju pieredzes kopsavilkums ir tikpat īss, cik izteiksmīgs. Lietas būtība - starp citu, arī jautājumā par valsti (vai ap spiest aj ai šķirai ir ieroči?) - šeit lieliski uztverta. Tieši šo būtību visbiežāk noklusē tiklab profesori, kas atrodas buržuāziskās ideoloģijas ietekmē, kā arī sīkburžuāziskie demokrāti. Krievijas 1917. gada revolūcijā "meņševikam", "arī-marksistam" Cereteli bija tas gods (Kaveņaka gods) izpļāpāt šo buržuāzisko revolūciju noslēpumu. Savā "vēsturiskajā" 11. jūnija runā Cereteli izpļāpāja buržuāzijas apņemšanos atbruņot Pītera strādniekus, uzdodams, protams, šo lēmumu gan par savu, gan par "valstisku" nepieciešamību vispār!(66)

Cereteli 11. jūnija vēsturiskā runa, protams, būs ikvienam 1917. gada revolūcijas vēsturniekam viena no visuzskatāmākajām ilustrācijām tam, kā Cereteli kunga vadītais eseru un meņševiku bloks pārgājis buržuāzijas pusē pret revolucionāro proletariātu.

Engelsa otrā starp citu izteiktā piezīme, kas arī saistīta ar jautājumu par valsti, attiecas uz reliģiju. Kā zināms, jo vairāk satrunēja Vācijas sociāldemokrātija, kļūdama arvien oportūnistiskāka, jo biežāk un biežāk tā noslīdēja līdz slavenās formulas - "reliģijas pasludināšana par privātu lietu" - aplamai filistriskai izskaidrošanai. Proti: šo formulu izskaidroja tā, ka arī revolucionārā proletariāta partijai reliģijas jautājums esot privāta lieta!! Pret šo proletariāta revolucionārās programmas pilnīgo nodošanu jau arī sacēlās Engelss, kas 1891. gadā novēroja savā partijā tikai visvājākos oportūnisma dīgļus un tāpēc izteicās sevišķi piesardzīgi:

"Tā kā Komūnā bija gandrīz vienīgi strādnieki vai atzīti strādnieku pārstāvji, arī tās lēmumiem bija noteikts proletārisks raksturs. Vai nu šie lēmumi dekretēja tādas reformas, no kurām republikāniskā buržuāzija bija atteikusies tikai aiz zemiska gļēvuma un kuras ir strādnieku šķiras brīvās darbības nepieciešams pamats - tāda ir tā principa realizēšana, ka attiecībā pret valsti reliģija ir vienkārši privāta lieta -, vai arī Komūna publicēja lēmumus, kas bija tieši strādnieku šķiras interesēs un pa daļai dziļi iedragāja veco sabiedrisko kārtību ( . . ) . " (67)

Engelss ar nolūku uzsvēris vārdus "attiecībā pret valsti", mezdams tos tieši acīs vācu oportūnismam, kas reliģiju bija pasludinājis par privātu lietu attiecībā pret partiju un tādējādi revolucionārā proletariāta partiju pazeminājis līdz visbanālākai "brīvdomājošai" sīkpilsonībai, kura ir ar mieru pieļaut ārpuskonfesijas stāvokli, bet kura atsakās no uzdevuma vērst partijas cīņu pret reliģijas opiju, kas apstulbina tautu.

Vācijas sociāldemokrātijas nākamais vēsturnieks, pētīdams šās sociāldemokrātijas 1914. gada apkaunojošā kraha cēloņus, šajā jautājumā atradīs ne mazumu interesanta materiāla, sākot ar partijas idejiskā vadoņa Kautska rakstos izteiktajiem izvairīgajiem paziņojumiem, kuri līdz galam atver durvis oportūnismam, un beidzot ar partijas attieksmi pret "Los-von-Kirche-Bewegung" (kustību par atdalīšanos no baznīcas) 1913. gadā (68).

Bet pievērsīsimies tam, kā Engelss divdesmit gadu pēc Komūnas rezumēja cīnītājam proletariātam Komūnas mācības.

Lūk, kādas mācības Engelss izvirzīja pirmajā vietā: "Tieši šai apspiedējai iepriekšējās centralizētās valdības varai, armijai, politiskajai policijai, birokrātijai, kuru Napoleons bija radījis 1798. gadā un kuru kopš tā laika ikviena jauna valdība bija pārņēmusi kā vēlamu ieroci un izmantojusi pret saviem pretiniekiem, - tieši šai varai bija jākrīt visur Francijā, kā tā bija kritusi Parīzē. Komūnai jau pašā sākumā bija jāatzīst, ka strādnieku šķira, nākusi pie varas, nevar joprojām saimniekot ar veco valsts mašīnu; ka strādnieku šķirai, lai atkal nezaudētu savu tikko iekaroto varu, no vienas puses, jāiznīcina visa vecā, līdz šim pret to lietotā apspiešanas mašīna un, no otras puses, jānodrošina sevi pret saviem pašas deputātiem un ierēdņiem, pasludinot, ka viņi visi, bez kādiem izņēmumiem, ir atceļami katrā laikā.' ( , . ) " (69)

Engelss vēl un vēlreiz uzsver, ka ne tikai monarhijā, bet arī demokrātiskajā republikā valsts paliek valsts, t. i., saglabā savu galveno atšķirības iezīmi: pārvērst amatpersonas, "sabiedrības kalpus", tās orgānus par sabiedrības kungiem.

"Pret šo visās līdz šim pastāvējušajās valstīs nenovēršamo valsts un valsts orgānu pārvēršanos no sabiedrības kalpiem par sabiedrības kungiem Komūna lietoja divus drošus līdzekļus. Pirmkārt, visos amatos pārvaldē, tiesā, tautas izglītības resorā tā ielika personas, kas tika ievēlētas uz vispārējo vēlēšanu tiesību pamata, un turklāt deva tiesības atsaukt šos ievēlētos jebkurā laikā pēc viņu vēlētāju lēmuma. Un, otrkārt, visām amatpersonām, tiklab augstākajām, kā zemākajām, tā maksāja tikai tādu algu, kādu saņēma citi strādnieki. Visaugstākā alga, kādu vispār Komūna maksāja, bija 6000 franku*. Tādējādi tika uzcelts drošs aizsprosts vietiņu medīšanai un karjerismam pat neatkarīgi no pārstāvniecisko institūtu deputātu imperatīvajiem mandātiem, kādus Komūna noteica vēl bez visa tā (..) ." (71)

______________________________________________

* Nomināli tas ir apmēram 2400 rbĻ, bet pēc tagadējā kursa apmēram 6000 rubļu. Pilnīgi nepiedodami rīkojas tie boļševiki, kas ieteic, piemēram, pilsētu domēs 9000 rbļ. lielu algu, neieteicot ieviest visā valstī maksimumu 6000 rbļ. apmērā, - pietiekama summa (70).

Engelss šeit nonāk pie tās interesantās robežlīnijas, kur konsekventa demokrātija, no vienas puses, pārvēršas par sociālismu un, no otras puses, kur tā prasa sociālismu. Jo, lai iznīcinātu valsti, nepieciešams valsts dienesta funkcijas pārvērst par tādām vienkāršām kontroles un uzskaites operācijām, kas apgūstamas, ir pa spēkam milzīgajam iedzīvotāju vairākumam un pēc tam arī itin visiem iedzīvotājiem. Bet karjerisma pilnīga izskaušana prasa, lai "goda" vietiņa valsts dienestā, kaut arī bez ienākuma, n e varētu kļūt par tiltiņu pārlēkšanai uz augsti atalgotiem amatiem bankās un akciju sabiedrībās, kā tas pastāvīgi mēdz būt visās visbrīvākajās kapitālistiskajās valstīs.

Taču Engelss neizdara to kļūdu, ko izdara, piemēram, daži marksisti jautājumā par nāciju pašnoteikšanās tiesībām: kapitālisma apstākļos tā, lūk, esot neiespējama, bet sociālismā - lieka. Līdzīgu, it kā asprātīgu, bet patiesībā nepareizu prātojumu varētu atkārtot par ikvienu demokrātisku institūtu, arī par pieticīgo atalgojumu ierēdņiem, jo līdz galam konsekvents demokrātisms kapitālismā nav iespējams, bet sociālismā atmirs jebkura demokrātija.

Tas ir sofisms, kas līdzīgs tam vecajam jokam, vai cilvēks kļūs plikgalvis, ja viņam uz galvas būs par vienu matu mazāk.

Demokrātijas attīstība līdz galam, tādas attīstības formu meklēšana, to pārbaude praksē utt. - tas viss ir viens no daudzajiem uzdevumiem cīņā par sociālo revolūciju. Atsevišķi ņemts, nekāds demokrātisms nedos sociālismu, bet dzīvē demokrātisms nekad netiks "ņemts atsevišķi", bet tiks "ņemts kopā", ietekmēs arī ekonomiku, sekmēs tās pārveidošanu, nonāks ekonomiskās attīstības ietekmē utt. Tāda ir dzīvās vēstures dialektika.

Engelss turpina:

"Kā šī vecā valsts vara tika uzspridzināta (Sprengung) un tās vietā likta jauna, patiešām demokrātiska vara, tas sīki aprakstīts "Pilsoņu kara" trešajā nodalījumā. Bet vēlreiz īsi pakavēties pie šā procesa dažām pazīmēm šeit bija nepieciešams tāpēc, ka tieši Vācijā māņticīgā ticība valstij ir no filozofijas pārgājusi buržuāzijas un pat daudzu strādnieku vispārējā apziņā. Pēc filozofu mācības, valsts ir "idejas realizācija" jeb, filozofu valodā pārtulkota, dieva valstība zemes virsū, tāds darbības lauks, kur realizējas mūžīgā patiesība un taisnība vai kur tai ir jārealizējas. Bet no tā izriet māņticīgā godbijība pret valsti un pret visu to, kam ir sakars ar valsti, - māņticīgā godbijība, kas jo vieglāk iesakņojas tāpēc, ka cilvēki no bērnības pierod domāt, ka visai sabiedrībai kopīgos darbus un intereses neesot iespējams veikt un aizsargāt citādi kā tikai tāpat kā līdz šim, t. i, izmantojot valsts un ar tās ienesīgajām vietiņām apbalvoto ierēdņu starpniecību. Cilvēki iedomājas, ka spēruši neparasti drošu soli uz priekšu, ja atbrīvojušies no ticības mantojamajai monarhijai un kļuvuši par demokrātiskās republikas piekritējiem. Bet patiesībā valsts nav nekas cits kā mašīna, ar kuru viena šķira apspiež otru, un demokrātiskā republikā nebūt ne mazāk kā monarhijā. Un labākajā gadījumā valsts ir ļaunums, ko mantojis proletariāts, iegūdams uzvaru cīņā par šķiras kundzību; uzvarējušais proletariāts, tāpat kā Komūna, būs spiests nekavējoties nocirst šā ļaunuma sliktākās daļas līdz tam laikam, kamēr paaudze, kas būs izaugusi jaunos, brīvos sabiedriskos apstākļos, spēs izmest laukā visas šīs valstiskuma grabažas." (72)

Engelss brīdināja vāciešus, lai viņi, gadījumā ja monarhijas vietā nāk republika, neaizmirstu sociālisma pamatus jautājumā par valsti vispār. Viņa brīdinājumus tagad var lasīt kā tiešu pamācību Cereteli un Černovu kungiem, kas savā "koalīcijas" praksē izrādījuši māņticīgu ticību valstij un māņticīgu godbijību pret to! Vēl divas piezīmes: 1) Ja Engelss saka, ka demokrātiskajā republikā "nebūt ne mazāk" kā monarhijā valsts paliek "mašīna, ar kuru viena šķira apspiež otru", tad tas nepavisam nenozīmē, ka proletariātam būtu vienaldzīga apspiešanas forma, kā "māca" daži anarhisti. Plašāka, brīvāka, atklātāka šķiru cīņas un šķiru apspiešanas forma proletariātam dod milzīgu atvieglojumu cīņā par šķiru iznīcināšanu vispār.

2) Kāpēc tikai jaunā paaudze būs spējīga pilnīgi izmest laukā visas šīs valstiskuma grabažas - šis jautājums ir saistīts ar jautājumu par demokrātijas pārvarēšanu, un to mēs tagad arī aplūkosim.

6. ENGELSS PAR DEMOKRĀTIJAS PĀRVARĒŠANU

Engelsam nācās par to izteikties sakarā ar jautājumu par nosaukuma "sociāldemokrāts" zinātnisko nepareizumu.

Priekšvārdā savam dažādiem tematiem veltīto, galvenokārt "internacionāla" satura 1870. gadu rakstu izdevumam (Internationales aus dem "Volksstaat"*), - priekšvārdā, kas datēts ar 1894. gada 3. janvāri, t. i., rakstīts pusotra gada pirms Engelsa nāves, viņš norādīja, ka visos rakstos lietots vārds "komunists" un nevis "sociāldemokrāts", jo toreiz par sociāldemokrātiem sevi dēvējuši prudonisti Francijā un lasalieši Vācijā (73).

_________________________________________________

* "Par starptautiskiem tematiem no "Tautas valsts"" (Red.piez.)

"Marksam un man," Engelss turpina, "tāpēc bija pilnīgi neiespējams tik stiepjamu apzīmējumu lietot speciāli mūsu viedokļa raksturošanai. Tagad stāvoklis ir citāds un šis vārds ("sociāldemokrāts") varbūt var noderēt (mag passieren), lai gan tas ir joprojām neprecīzs (unpassend, nepiemērots) tādai partijai, kuras ekonomiskā programma nav tikai sociālistiska vispār, bet ir tieši komunistiska, - partijai, kuras politiskais galamērķis ir visas valsts, tātad arī demokrātijas pārvarēšana. īstu (kursīvs Engelsa) politisko partiju nosaukumi tomēr nekad pilnīgi tām neatbilst; partija attīstās, nosaukums paliek." (73)

Dialektiķis Engelss savas dzīves rietā paliek uzticīgs dialektikai. "Mums ar Marksu", viņš saka, "bija lielisks, zinātniski precīzs partijas nosaukums, bet nebija īstas, t. i., proletāriskas, masu partijas. Tagad (XIX gadsimta beigās) ir īsta partija, bet tās nosaukums ir zinātniski nepareizs. Nekas, "noderēs", lai tikai partija attīstās, lai tikai tai neslēpj tās nosaukuma zinātnisko neprecizitāti un lai šī neprecizitāte netraucē tai attīstīties pareizā virzienā!"

Varbūt dažs jokdaris arī mūs, boļševikus, sāktu mierināt līdzīgi Engelsam: mums ir īsta partija, tā attīstās lieliski; "noderēs" arī tāds kroplīgs bezsatura vārds kā"boļševiks", kas absolūti neko neizsaka, izņemot to tīri nejaušo apstākli, ka Briseles-Londonas kongresā 1903. gadā mums bija vairākums (75) ( . . ) . Varbūt tagad, kad vajāšanas, ko pret mūsu partiju jūlijā un augustā vērsa republikāņi un "revolucionārā" sīkpilsoniskā demokrātija, padarījušas vārdu "boļševiks" tik godājamu visā tautā, kad šīs vajāšanas turklāt iezīmējušas tik milzīgu vēsturisku soli uz priekšu, ko spērusi mūsu partija savā reālajā attīstībā, - varbūt arī es sāktu šaubīties par savu aprīļa priekšlikumu mainīt mūsu partijas nosaukumu*. Varbūt es ieteiktu saviem biedriem "kompromisu": saukties par komunistisku partiju, bet iekavās atstāt vārdu boļševiki (..).

____________________________________________________

* Sk.: Raksti, 36. sēj., 388., 397. lpp.; Ļeņins V I. Rakstu izlase. R, 1987., 4, sēj, 45. lpp. {Red. Piez.)

Taču jautājums par partijas nosaukumu ir nesalīdzināmi mazāk svarīgs nekā jautājums par revolucionārā proletariāta attieksmi pret valsti.

Parastajos prātojumos par valsti pastāvīgi tiek izdarīta kļūda, no kuras šeit brīdina Engelss un kuru mēs starp citu atzīmējām iepriekšējā izklāstā. Proti: pastāvīgi tiek aizmirsts, ka valsts iznīcināšana ir arī demokrātijas iznīcināšana, ka valsts atmiršana ir demokrātijas atmiršana.

Tāds apgalvojums sākumā šķiet ļoti dīvains un nesaprotams; droši vien kādam pat radīsies bažas, vai tikai mēs negaidām atnākam tādu sabiedrisku iekārtu, kad vairs netiks ievērots princips par mazākuma pakļaušanos vairākumam, jo demokrātija taču ir šāda principa atzīšana.

Nē. Demokrātija nav identiska ar mazākuma pakļaušanos vairākumam. Demokrātija ir valsts, kas atzīst mazākuma pakļaušanos vairākumam, t. i., organizācijasistemātiskai vienas šķiras, vienas iedzīvotāju daļas vardarbībai pret otru šķiru, pret otru iedzīvotāju daļu.

Mēs par savu galamērķi izvirzām valsts iznīcināšanu, t. i., jebkādas organizētas un sistemātiskas vardarbības iznīcināšanu, jebkādas pret cilvēkiem vispār vērstas vardarbības iznīcināšanu. Mēs negaidām atnākam tādu sabiedrisku kārtību, kad netiktu ievērots princips par mazākuma pakļaušanos vairākumam. Bet, tiekdamies pēc sociālisma, mēs esam pārliecināti, ka tas pāraugs komunismā un sakarā ar to zudīs katra vajadzība pēc vardarbības pret cilvēkiem vispār, vajadzība pakļaut vienu cilvēku otram, vienu iedzīvotāju daļu otrai, jo cilvēki pieradīs ievērot elementāros sabiedriskās dzīves noteikumus bez vardarbības un bez pakļaušanas.

Lai uzsvērtu šo pieraduma elementu, Engelss arī runā pārjauno paaudzi, kas, "izaugusi jaunos, brīvos sabiedriskos apstākļos, spēs pilnīgi izmest laukā visas šīs valstiskuma grabažas" (76) - jebkāda valstiskuma, arī demokrātiski republikāniskā valstiskuma grabažas.

Lai to paskaidrotu, jāiztirzā jautājums par valsts atmiršanas ekonomiskajiem pamatiem.

V nodaļa. VALSTS ATMIRŠANAS EKONOMISKIE PAMATI

Šo jautājumu vispamatīgāk izskaidrojis Markss savā darbā "Gotas programmas kritika" (1875. gada 5. maijā Brakem rakstītā vēstulē, kas tikai 1891. gadā iespiesta žurnālā "Neue Zeit", IX, 1. un iznākusi krievu valodā atsevišķā izdevumā) (77). Šā ievērojamā darba polemiskā daļa, kurā kritizēts lasalisms, aizēnojusi, tā sakot, tā pozitīvo daļu, proti: komunisma attīstības un valsts atmiršanas sakara analīzi.

1. KĀ MARKSS IZVIRZA JAUTĀJUMU

Pavirši salīdzinot Marksa 1875. gada 5. maijā Brakem rakstīto vēstuli ar jau iepriekš aplūkoto Engelsa 1875. gada 28. marta vēstuli Bēbelim78, var likties, ka Markss ir daudz lielāks "valsts piekritējs" nekā Engelss un ka atšķirība starp abu autoru uzskatiem par valsti ir ļoti liela.

Engelss ieteic Bēbelim pavisam atmest pļāpāšanu par valsti, no programmas pilnīgi izmest vārdu valsts un nomainīt to ar vārdu "kopiena"; Engelss pat apgalvo, ka Komūna vairs neesot bijusi valsts šā vārda tiešajā nozīmē. Turpretī Markss runā pat par "nākamo komunistiskās sabiedrības valstiskumu", t. i., it kā atzīst valsts nepieciešamību pat komunismā.

Taču šāds uzskats būtu nepareizs pašos pamatos. Tuvāks iztirzājums rāda, ka Marksa un Engelsa uzskati par valsti un tās atmiršanu pilnīgi saskan, bet minētais Marksa izteiciens attiecas tieši uz šo atmirstošo valstiskumu.

Skaidrs, ka nevar būt ne runas par nākamās "atmiršanas" momenta noteikšanu, jo vairāk tāpēc, ka šī "atmiršana" neapšaubāmi ir ilgstošs process. Šķietamā atšķirība starp Marksu un Engelsu izskaidrojama ar viņu izraudzīto tematu un viņu risināto uzdevumu atšķirību. Engelss izvirzīja uzdevumu uzskatāmi, nesaudzīgi, plašos vilcienos parādīt Bēbelim, cik aplami ir par valsti izplatītie aizspriedumi (kuriem lielā mērā pievienojās arī Lasals). Markss š i m jautājumam tikai pieskaras, interesēdamies par citu tematu - par komunistiskās sabiedrības attīstību.

Visa Marksa teorija ir attīstības teorijas piemērošana modernajam kapitālismam, turklāt piemērošana šās teorijas pašā konsekventākajā, pilnīgākajā, pār domāt ākajā un saturā bagātākajā formā. Dabiski, ka Marksam radās jautājums par šās teorijas piemērošanu gaidāmajam kapitālisma kraham un nākamā komunisma nākamajai attīstībai.

Uz kādu datu pamata tad var izvirzīt jautājumu par nākamā komunisma nākamo attīstību?

Uz tā pamata, ka tas rodas no kapitālisma, vēsturiski attīstās no kapitālisma, ir kapitālisma radītā sabiedriskā spēka darbības rezultāts. Markss ne mazākā mērā nemēģina sacerēt utopijas, veltīgi zīlēt to, ko nevar zināt. Markss izvirza jautājumu par komunismu tā, kā dabaszinātnieks būtu izvirzījis jautājumu, teiksim, par jaunas bioloģiskas varietātes attīstību, ja jau mēs zinām, ka šī varietāte radusies ta un tā un pārveidojas tadā un tadā noteiktā virzienā.

Markss vispirms atmet jucekli, ko jautājumā par valsts un sabiedrības savstarpējo attiecību rada Gotas programma.

"Mūslaiku sabiedrība," viņš raksta, "ir kapitālistiska sabiedrība, kas pastāv visās civilizētajās zemēs, tā ir vairāk vai mazāk brīva no viduslaiku piemaisījuma, to vairāk vai mazāk pārveidojušas ikvienas zemes vēsturiskās attīstības īpatnības, tā ir vairāk vai mazāk attīstīta. Turpretim "mūslaiku valsts" mainās ar katru valsts robežu. Prūsiskajā Vācijas impērijā tā ir pavisam citāda nekā Šveicē, Anglijā pavisam citāda nekā Savienotajās Valstīs. "Mūslaiku valsts" tātad ir fikcija.

Tomēr dažādo civilizēto zemju dažādās valstis, par spīti savu formu raibajai daudzveidībai, visas kopā stāv uz mūslaiku buržuāziskās, vairāk vai mazāk kapitālistiski attīstītās sabiedrības pamata. Tāpēc tām ir dažas kopīgas būtiskas pazīmes. Šai nozīmē var runāt par "mūslaiku valstiskumu" pretstatā nākotnei, kad tā tagadējā sakne - buržuāziskā sabiedrība - būs atmiruši.

Rodas jautājums: kādas pārvērtības notiks ar valstiskumu komunistiskajā sabiedrībā? Citiem vārdiem: kādas tad paliks sabiedriskās funkcijas, kas būtu analoģiskas tagadējām valsts funkcijām? Uz šo jautājumu var atbildēt tikai zinātniski; un, lai cik tūkstošu reižu vārdu "tauta" mēs kombinētu ar vārdu "valsts", tas ne par soli nesekmēs problēmas atrisināšanu (..) ," (79)

Tādējādi, izsmējis visas runas par "tautas valsti", Markss izvirza jautājumu un it kā brīdina: lai dotu zinātnisku atbildi uz to, var operēt tikai ar stingri zinātniski konstatētiem datiem.

Pirmais, ko pilnīgi precīzi konstatējusi visa attīstības teorija, visa zinātne vispār - un ko aizmirsuši utopisti, ko aizmirst tagadējie oportūnisti, kuri baidās no sociālistiskās revolūcijas, - ir tas apstāklis, ka vēsturiski neapšaubāmi jābūt īpašai stadijai jeb īpašam posmam pārejai no kapitālisma uz komunismu.

2. PĀREJA NO KAPITĀLISMA UZ KOMUNISMU

"Starp kapitālistisko un komunistisko sabiedrību," Markss turpina, "ir periods, kad kapitālistiskā sabiedrība revolūcijas ceļā pārvēršas par komunistisko. Šim periodam atbilst arī politisks pārejas periods, un šā perioda valsts nevar būt nekas cits kā tikai proletariāta revolucionāra diktatūra (..)." (80)

Šis Marksa secinājums balstās uz tās lomas analīzi, kāda proletariātam ir mūslaiku kapitālistiskajā sabiedrībā, uz datiem par šās sabiedrības attīstību un par proletariāta un buržuāzijas pretējo interešu nesamierināmību.

Agrāk jautājums tika izvirzīts tā: lai panāktu atbrīvošanos, proletariātam jāgāž buržuāzija, jāiekaro politiskā vara, jānodibina sava revolucionāra diktatūra.

Tagad jautājumu izvirza mazliet citādi: no kapitālistiskās sabiedrības, kura attīstās komunisma virzienā, pāreja uz komunistisku sabiedrību nav iespējama bez "politiska pārejas perioda", un šā perioda valsts var būt vienīgi proletariāta revolucionārā diktatūra.

Kāda tad ir šās diktatūras attieksme pret demokrātiju?

Mēs redzējām, ka "Komunistiskais Manifests" nostata vienkārši blakus divus jēdzienus: "proletariāta pārvēršanu par valdošo šķiru" un "demokrātijas iekarošanu" (81). Pamatojoties uz visu iepriekšizklāstīto, var precīzāk noteikt, kā mainās demokrātija pārejā no kapitālisma uz komunismu.

Kapitālistiskajā sabiedrībā, ja tās attīstības apstākļi ir vislabvēlīgākie, mums demokrātiskā republikā ir vairāk vai mazāk pilnīgs demokrātisms. Bet šis demokrātisms vienmēr iežņaugts šaurajos kapitālistiskās ekspluatācijas ietvaros un tāpēc būtībā vienmēr paliek demokrātisms mazākumam, tikai mantīgajām šķirām, tikai bagātajiem. Kapitālistiskās sabiedrības brīvība vienmēr paliek apmēram tāda pati, kāda bija brīvība senajās Grieķijas republikās: brīvība vergturiem. Mūslaiku algotie vergi kapitālistiskās ekspluatācijas apstākļos joprojām ir tik ļoti trūkuma un nabadzības nomākti, ka viņiem "ne prātā nenāk demokrātija" un "ne prātā nenāk politika", ka parastajā, mierīgajā notikumu gaitā iedzīvotāju vairākums atstumts no piedalīšanās sabiedriski politiskajā dzīvē.

Šā apgalvojuma pareizību visuzskatāmāk varbūt apstiprina Vācija - tieši tāpēc, ka šajā valstī konstitucionālā legalitāte noturējās apbrīnojami ilgi un stabili gandrīz pusgadsimtu (1871-1914) un sociāldemokrātija šajā laikā daudz vairāk nekā citās zemēs prata izdarīt, lai "izmantotu legalitāti" un lai organizētu politiskā partijā tik lielu strādnieku daļu kā nekur citur pasaulē. Cik liela tad ir šī politiski apzinīgo un aktīvo algoto vergu vislielākā daļa, kas novērota kapitālistiskajā sabiedrībā? Viens miljons sociāldemokrātu partijas biedru – no 15 miljoniem algoto strādnieku! Trīs miljoni arodbiedrībās organizēto - no 15 miljoniem!

Demokrātija niecīgam mazākumam, demokrātija bagātajiem, tāds ir kapitālistiskās sabiedrības demokrātisms. Ciešāk ieskatījušies kapitālistiskās demokrātijas mehānismā, mēs redzēsim it visur - gan "sīkajās" – it kā sīkajās - vēlēšanu tiesību detaļās (vietsēdības cenzs, sieviešu izslēgšana utt.), gan pārstāvniecisko institūtu tehnikā, gan faktiskajos šķēršļos sapulcēšanās tiesību izmantošanai (sabiedriskās celtnes nav domātas "nabagiem"!), gan dienas preses tīri kapitālistiskajā organizācijā un tā tālāk, un tā tālāk -, mēs redzēsim vienus vienīgus demokrātisma ierobežojumus. Šie ierobežojumi, atkāpes, izņēmumi, šķēršļi, kas domāti trūcīgajiem, šķiet sīki, it īpaši tam, kas pats nekad trūkumu nav pieredzējis un apspiestajām šķirām to masu dzīvē tuvs nav bijis (un tādu ir deviņas desmitdaļas, ja ne deviņdesmit deviņas simtdaļas buržuāzisko publicistu un politiķu), - bet kopsummā šie ierobežojumi izslēdz, izstumj trūcīgos no politikas, no aktīvas piedalīšanās demokrātijā.

Markss lieliski uztvēris šo kapitālistiskās demokrātijas būtību, savā Komūnas pieredzes analīzē teikdams: apspiestajiem reizi vairākos gados atļauj lemt, tieši kurš apspiedējas šķiras pārstāvis viņus parlamentā pārstāvēs un apspiedīs! (82)

Bet no šās kapitālistiskās demokrātijas – nenovēršami šauras, tādas, kas paslepus atstumj trūcīgos un kas tālab ir viscaur liekulīga un melīga, - attīstība uz priekšu neiet vienkārši, taisni, gludi, "uz arvien lielāku un lielāku demokrātiju", kā to iztēlo liberālie profesori un sīkburžuāziskie oportūnisti. Nē. Attīstība uz priekšu, t. i., uz komunismu, iet caur proletariāta diktatūru un citādi iet nevar, jo salauzt ekspluatatoru kapitālistu pretestību neviens cits un nekādā citā veidā nevar.

Bet proletariāta diktatūra, t. i., apspiesto avangarda organizēšana par valdošo šķiru apspiedēju apspiešanai, nevar dot gluži vienkārši tikai demokrātijas paplašināšanu. Milzīgi paplašinot demokrātismu, kas pirmo reizi kļūst par demokrātismu trūcīgajiem, par demokrātismu tautai, nevis par demokrātismu bagātajiem, proletariāta diktatūra reizē ar to paredz vairākus brīvības ierobežojumus apspiedējiem, ekspluatatoriem, kapitālistiem. Mums viņi jāapspiež, lai cilvēci atbrīvotu no algotās verdzības, viņu pretestība jāsalauž ar spēku - skaidrs, ka tur, kur ir apspiešana, kur ir vardarbība, nav brīvības, nav demokrātijas.

To Engelss lieliski izteicis vēstulē Bēbelim, sacīdams, kā lasītājs atcerēsies, ka "proletariātam vajadzīga valsts nevis brīvības interesēs, bet savu pretinieku apspiešanas interesēs, bet, kad varēs runāt par brīvību, - tad nebūs valsts" (83).

Demokrātija milzīgam tautas vairākumam un ekspluatatoru, tautas apspiedēju apspiešana ar spēku, t. i., izslēgšana no demokrātijas, - tā pārveidojas demokrātija, kad notiek pāreja no kapitālisma uz komunismu.

Tikai komunistiskajā sabiedrībā, kad kapitālistu pretestība jau galīgi salauzta, kad kapitālisti izzuduši, kad nav šķiru (t. i., kad sabiedrības locekļi cits no cita neatšķiras pēc savām attiecībām pret sabiedriskajiem ražošanas līdzekļiem), tikai tad "izzūd valsts un var runāt par brīvību". Tikai tad iespējama un tiks realizēta patiesi pilnīga demokrātija, patiesi bez jebkādiem izņēmumiem. Un tikai tad demokrātija sāks atmirt tā vienkāršā apstākļa dēļ, ka, atbrīvoti no kapitālistiskās verdzības, no kapitālistiskās ekspluatācijas neskaitāmajām šausmām, mežonībām, nejēdzībām, neģēlībām, cilvēki pamazām pieradīs ievērot elementāros, simtiem gadu zināmos, tūkstošiem gadu visos priekšrakstos atkārtotos sadzīves noteikumus, ievērot tos bez vardarbības, bez piespiešanas, bez pakļaušanas, bez īpaša piespiešanas aparāta, ko sauc par valsti.

Izteiciens "valsts atmirst" izraudzīts ļoti veiksmīgi, jo tas norāda gan uz procesa pakāpenību, gan uz tā stihiskumu. Tikai pieradums var tā iedarboties un, bez šaubām, arī iedarbosies, jo mēs savā apkārtnē miljoniem reižu novērojam, cik viegli cilvēki pierod ievērot viņiem nepieciešamos sadzīves noteikumus, ja nav ekspluatācijas, ja nav nekā tāda, kas rada sašutumu, izraisa protestu un sacelšanos, rada apspiešanas nepieciešamību.

Tātad: kapitālistiskajā sabiedrībā mums ir apcirpta, nožēlojama, viltota demokrātija, demokrātija tikai bagātajiem, mazākumam. Proletariāta diktatūra, pārejas periods uz komunismu, pirmoreiz dos demokrātiju tautai, vairākumam, reizē ar nepieciešamo mazākuma, ekspluatatoru, apspiešanu. Tikai komunisms vien spēj dot patiesi pilnīgu demokrātiju, un, jo tā pilnīgāka, jo drīzāk tā kļūs nevajadzīga, atmirs pati no sevis.

Citiem vārdiem: kapitālismā mums ir valsts šā vārda tiešajā nozīmē, īpaša mašīna, ar ko viena šķira apspiež otru un turklāt mazākums vairākumu. Protams, lai ekspluatatoru mazākums sekmīgi varētu sistemātiski apspiest ekspluatēto vairākumu, ir vajadzīga ārkārtīga nežēlība, zvērīga apspiešana, vajadzīgas asins jūras, caur kurām cilvēce arī iet savu ceļu verdzības, dzimtbūšanas, algotā darba apstākļos.

Tālāk, pārejā no kapitālisma uz komunismu, apspiešana vēl ir nepieciešama, bet ekspluatēto vairākums jau apspiež ekspluatatoru mazākumu. īpašais aparāts, īpašā apspiešanas mašīna - "valsts" - vēl ir nepieciešama, bet tā jau ir pārejas valsts, tā vairs nav valsts tiešajā nozīmē, jo vakarējo algoto vergu vairākumam ekspluatatoru mazākuma apspiešana ir samērā tik viegla, vienkārša un dabiska, ka tā prasīs daudz mazāk asiņu nekā vergu, dzimtļaužu, algoto strādnieku sacelšanos apspiešana, ka tā cilvēcei izmaksās daudz lētāk. Un tā ir savienojama ar demokrātijas izplatīšanu uz tik lielu iedzīvotāju vairākumu, ka vajadzība pēc īpašas mašīnas apspiešanai sāk zust. Ekspluatatori, gluži dabiski, bez ļoti sarežģītas mašīnas tāda uzdevuma izpildīšanai nav spējīgi apspiest tautu, bet tauta ekspluatatorus var apspiest arī ar ļoti vienkāršu "mašīnu", gandrīz vai bez "mašīnas", bez īpaša aparāta, ar vienkāršu bruņotu masu organizāciju (tādu kā strādnieku un kareivju deputātu padomes – piebildīsim, aizsteidzoties priekšā).

Beidzot tikai komunisms rada pilnīgu valsts nevajadzību, jo nav neviena, ko apspiest, - "neviena" šķiras nozīmē, tādā nozīmē kā sistemātiska cīņa pret noteiktu iedzīvotāju daļu. Mēs neesam utopisti un nemaz nenoliedzam, ka ir iespējami un nenovēršami atsevišķu personu ekscesi, tāpat nenoliedzam, ka tādus ekscesus nepieciešams apspiest. Bet, pirmkārt, šim nolūkam nav vajadzīga īpaša mašīna, īpašs apspiešanas aparāts, to darīs pati bruņotā tauta tikpat vienkārši un viegli, kā ikviens civilizētu ļaužu pūlis pat mūslaiku sabiedrībā izšķir kaušļus vai arī nepieļauj varmācību pret sievieti. Un, otrkārt, mēs zinām, ka galvenais sociālais cēlonis ekscesiem, kas izpaužas sadzīves noteikumu pārkāpšanā, ir masu ekspluatācija, to trūkums un nabadzība. Kad novērsīs šo galveno cēloni, ekscesi nenovēršami sāks "atmirt". Mēs nezinām, cik ātri un kādā pakāpenībā, bet mēs zinām, ka tie atmirs. Līdz ar šo ekscesu atmiršanu atmirs arī valsts.

Markss, neieslīgdams utopijā, sīkāk formulēja to, ko tagad var formulēt attiecībā uz šo nākotni, proti: komunistiskās sabiedrības zemākās un augstākās fāzes (pakāpes, posma) atšķirību.

3. KOMUNISTISKĀS SABIEDRĪBAS PIRMĀ FĀZE

"Gotas programmas kritikā" Markss vispusīgi atspēko Lasala ideju, ka strādnieki sociālismā saņems "nesamazinātu" jeb "pilnu darba produktu". Markss norāda, ka no visa visas sabiedrības sabiedriskā darba jāatskaita gan rezerves fonds, gan ražošanas paplašināšanas fonds, gan "nolietoto" mašīnu kompensācija u. tml., bet pēc tam no patēriņa priekšmetiem - fonds pārvaldes izdevumiem, skolām, slimnīcām, vecu ļaužu patversmēm u. tml.

Lasala miglainās, neskaidrās, vispārīgās frāzes vietā ("pilnu darba produktu - strādniekam") Markss dod skaidru pārskatu, kā īsti sociālistiskā sabiedrība būs spiesta saimniekot. Markss sāk konkrēti analizēt dzīves apstākļus tādā sabiedrībā, kurā nebūs kapitālisma, un šajā sakarā saka:

"Šeit mums darīšana" (kad tiek iztirzāta strādnieku partijas programma) "nevis ar tādu komunistisku sabiedrību, kas attīstījusies pati uz sava pamata, bet gan ar tādu, kas, gluži otrādi, tikko nāk no kapitālistiskās sabiedrības un kas tāpēc vēl visādā ziņā – ekonomiskā, morālā un intelektuālā - saglabā tās vecās sabiedrības dzimumzīmes, no kuras klēpja tā nākusi." (84)

Lūk, šo komunistisko sabiedrību, kas tikko nākusi pasaulē no kapitālisma klēpja un kas visādā ziņā saglabājusi vecās sabiedrības dzimumzīmes, Markss arī nosauc par komunistiskās sabiedrības "pirmo" jeb zemāko fāzi.

Ražošanas līdzekļi vairs nav atsevišķu personu privātīpašums. Ražošanas līdzekļi pieder visai sabiedrībai. Katrs sabiedrības loceklis, paveicis zināmu daļu sabiedriski nepieciešama darba, saņem no sabiedrības apliecību, ka viņš padarījis noteiktu darba daudzumu. Saskaņā ar šo apliecību viņš saņem no patēriņa priekšmetu sabiedriskajām noliktavām attiecīgu daudzumu produktu. Izņemot to darba daudzumu, ko ieskaita sabiedriskajā fondā, katrs strādnieks tātad saņem no sabiedrības tikpat daudz, cik viņš tai devis.

Valda it kā "vienlīdzība".

Bet, kad Lasals, domādams tādu sabiedrisku kārtību (ko parasti sauc par sociālismu, bet ko Markss nosaucis par komunisma pirmo fāzi), saka, ka tā ir "taisnīga sadale", ka tā ir "katra vienlīdzīgas tiesības uz vienādu darba produktu", tad Lasals kļūdās, un Markss viņa kļūdu izskaidro.

"Vienlīdzīgas tiesības" - Markss saka - šeit patiešām ir, bet tās vēl ir "buržuāziskas tiesības", kas, tāpat kā jebkuras tiesības, paredz nevienlīdzību. Katras tiesības ir vienāda mēroga attiecināšana uz dažādiem cilvēkiem, kas patiesībā nav vienādi, nav vienlīdzīgi cits ar citu; un tāpēc "vienlīdzīgas tiesības" ir vienlīdzības pārkāpums un netaisnība. Patiešām, katrs, nostrādājis ar citiem vienādu sabiedriskā darba daļu, saņem vienādu sabiedriskā produkta daļu (bez norādītajiem atskaitījumiem).

Bet patiesībā atsevišķie cilvēki nav vienādi: cits ir stiprāks, cits vājāks; cits precējies, cits ne, citam vairāk bērnu, citam mazāk utt.

"Ar vienādu darbu," Markss secina, "un tātad arī ar vienādu līdzdalību sabiedriskā patēriņa fondā viens faktiski saņems vairāk nekā otrs, viens būs bagātāks par otru utt. Lai no visa tā izvairītos, tiesībām vajadzētu būt nevis vienlīdzīgām, bet gan nevienlīdzīgām

Tātad taisnību un vienlīdzību komunisma pirmā fāze vēl nevar dot: atšķirības bagātības ziņā paliks, turklāt netaisnīgas atšķirības, bet nebūs iespējams cilvēkam ekspluatēt cilvēku, jo nevar sagrābt privātīpašumā ražošanas līdzekļus, fabrikas, mašīnas, zemi un tā joprojām. Satriekdams Lasala sīkburžuāziski neskaidro frāzi par "vienlīdzību" un "taisnību" vispār, Markss parāda, kā attīstās komunistiskā sabiedrība, kura spiesta vispirms iznīcināt tikai to "netaisnību", ka ražošanas līdzekļus sagrābušas atsevišķas personas, un kura nespēj tūlīt iznīcināt arī tālāko netaisnību, kas izpaužas patēriņa priekšmetu sadalīšanā "pēc darba" (nevis pēc vajadzībām).

Vulgārie ekonomisti, arī buržuāziskie profesori, to vidū "mūsu" Tugans, pastāvīgi pārmet sociālistiem, ka viņi aizmirstot cilvēku nevienlīdzību un "sapņojot" par šās nevienlīdzības iznīcināšanu. Tāds pārmetums, kā redzam, tikai pierāda buržuāzisko ideologu kgu galīgo ignoranci.

Markss ne tikai ļoti precīzi ievēro cilvēku nenovēršamo nevienlīdzību, viņš ievēro arī to, ka ražošanas līdzekļu pāreja visas sabiedrības kopīpašumā ("sociālisms" šā vārda parastajā izpratnē) vien vēl nenovērš trūkumus sadalē un "buržuāzisko tiesību" nevienlīdzību, kas joprojām valda, kamēr produktus dala "pēc padarītā darba".

"Bet šie trūkumi," Markss turpina, "ir nenovēršami komunistiskās sabiedrības pirmajā fāzē tai veidā, kādā tā pēc ilgām dzemdību mokām iznāk no kapitālistiskās sabiedrības. Tiesības nekad nevar būt augstākas par sabiedrības ekonomisko iekārtu un no tās atkarīgo sabiedrības kulturālo attīstību ( , . ) . " (86)

Tādējādi komunistiskās sabiedrības pirmajā fāzē (ko parasti sauc par sociālismu) "buržuāziskās tiesības" tiek atceltas nevis pilnīgi, bet tikai daļēji, tikai atbilstoši jau panāktajam ekonomiskajam apvērsumam, t. i., tikai attiecībā uz ražošanas līdzekļiem. "Buržuāziskās tiesības" tos atzīst par atsevišķu personu privātīpašumu. Sociālisms tos padara par kopīpašumu. Tiktāl - un vienīgi tiktāl - "buržuāziskās tiesības" atkrīt.

Bet tās tomēr paliek savā otrajā daļā, paliek kā regulators (noteicējs) produktu sadalīšanā un darba sadalīšanā starp sabiedrības locekļiem. "Kas nestrādā, tam nebūs ēst" - šis sociālistiskais princips jau īstenots; "par vienādu darba daudzumu vienāds produkta daudzums" - arī šis sociālistiskais princips jau īstenots. Tomēr tas vēl nav komunisms un tas vēl neatceļ "buržuāziskās tiesības", kuras nevienādiem cilvēkiem par nevienādu (faktiski nevienādu) darba daudzumu dod vienādu produkta daudzumu.

Tas ir "trūkums", Markss saka, bet tas komunisma pirmajā fāzē ir nenovēršams, jo, nenoslīdot utopismā, nevar domāt, ka, gāzuši kapitālismu, cilvēki tūlīt iemācīsies strādāt sabiedrības labā bez jebkādām tiesību normām, un kapitālisma atcelšana arī nerada tūlīt ekonomiskos priekšnosacījumus tādai pārmaiņai.

Bet citu normu kā tikai "buržuāziskās tiesības" nav. Un tiktāl vēl paliek nepieciešama valsts, kas, sargādama ražošanas līdzekļu kopīpašumu, sargātu darba vienlīdzību un produkta sadalīšanas vienlīdzību.

Valsts atmirst, jo nav vairs kapitālistu, nav vairs šķiru, tāpēc nekādu šķiru nav iespējams apspiest.

Bet valsts vēl nav atmiruši pavisam, jo vēl tiek sargātas "buržuāziskās tiesības", kas sankcionē faktisko nevienlīdzību. Lai valsts atmirtu pilnīgi, vajadzīgs pilnīgs komunisms.

4. KOMUNISTISKĀS SABIEDRĪBAS AUGSTĀKĀ FĀZE

Markss turpina:

"Komunistiskās sabiedrības augstākajā fāzē – pēc tam, kad būs izzudusi cilvēka verdziskā pakļautība darba dalīšanai; kad līdz ar to būs izzudis garīgā un fiziskā darba pretstats; kad darbs vairs nebūs tikai līdzeklis, lai dzīvotu, bet pats būs kļuvis par pirmo dzīves vajadzību; kad līdz ar indivīdu vispusīgu attīstību izaugs arī ražotājspēki un visi sabiedriskās bagātības avoti plūdīs pilnām straumēm, - tikai tad varēs pilnīgi tikt pāri buržuāzisko tiesību šaurajam apvārsnim un sabiedrība varēs rakstīt uz sava karoga: "Katrs pēc savām spējām, katram pēc viņa vajadzībām"." (87)

Tikai tagad mēs varam novērtēt, cik pareizas bija Engelsa piezīmes, kad viņš nesaudzīgi zobojās par vārdu "brīvība" un "valsts" savienojuma nejēdzību. Kamēr ir valsts, nav brīvības. Kad būs brīvība, nebūs valsts.

Valsts pilnīgas atmiršanas ekonomiskais pamats ir tik augsta komunisma attīstība, kad izzūd garīgā un fiziskā darba pretstats, izzūd tātad viens no svarīgākajiem mūslaiku sabiedriskās nevienlīdzības avotiem un turklāt tāds avots, ko tikai ar ražošanas līdzekļu pāreju sabiedrības īpašumā, tikai ar kapitālistu ekspropriāciju vien uzreiz izskaust nekādi nav iespējams.

Šī ekspropriācija dos ražotājspēku milzīgas attīstības iespēju. Un, redzot, ka jau tagad kapitālisms neiedomājami kavē šo attīstību, ka daudz ko varētu virzīt uz priekšu uz modernās, jau sasniegtās tehnikas bāzes, mums ir tiesības ar vispilnīgāko pārliecību teikt, ka kapitālistu ekspropriācija neatvairāmi izraisīs cilvēku sabiedrības ražotājspēku milzīgu attīstību. Bet, cik strauji šī attīstība norisināsies tālāk, cik strauji tā tiks līdz saišu saraušanai ar darba dalīšanu, līdz garīgā un fiziskā darba pretstata iznīcināšanai, līdz darba pārvēršanai par "pirmo dzīves vajadzību", to mēs nezinām un nevaram zināt.

Tāpēc mums ir tiesības runāt tikai par nenovēršamo valsts atmiršanu, uzsverot šā procesa ilgumu, tā atkarību no komunisma augstākās fāzes attīstības straujuma un atstājot pilnīgi atklātu jautājumu par atmiršanas termiņiem vai par konkrētajām formām, jo materiāla tādu jautājumu atrisināšanai nav.

Valsts varēs pilnīgi atmirt tad, kad sabiedrība būs realizējusi noteikumu: "katrs pēc savām spējām, katram pēc viņa vajadzībām", t. i., kad cilvēki tiktāl būs pieraduši ievērot sadzīves pamatnoteikumus un kad viņu darbs būs tiktāl ražīgs, ka viņi labprātīgi strādās pēc spējām. "Buržuāzisko tiesību šaurais apvārsnis", kas ar Šeiloka (88) sīkstumu liek rēķināt, ka tikai nenostrādātu lieku pusstundu vairāk par otru, ka tikai nesaņemtu mazāku algu nekā otrs, - šis šaurais apvārsnis tad būs pārvarēts. Produktu sadalīšanai tad nebūs vajadzīgs, lai sabiedrība normētu produktu daudzumu, kas katram jāsaņem; katrs brīvi ņems "pēc vajadzības".

No buržuāziskā viedokļa tamlīdzīgu sabiedrisku iekārtu viegli pasludināt par "tīro utopiju" un zoboties par to, ka sociālisti solot katram tiesību saņemt no sabiedrības bez jebkādas atsevišķa pilsoņa darba kontroles jebkuru daudzumu trifeļu, automobiļu, pianīnu u. tml. Ar tādu zobošanos vēl tagad atkratās lielākā daļa buržuāzisko "zinātnieku", kuri ar to parāda gan savu ignoranci, gan savu savtīgo kapitālisma aizstāvēšanu.

Ignoranci, jo "solīt", ka komunisma attīstības augstākā fāze iestāsies, nevienam sociālistam nav nācis prātā, bet lielo sociālistu paredzējums, ka tā iestāsies, prezumē ne tagadējo darba ražīgumu, ne arī tagadējo mietpilsoni, kas spējīgs "tāpat vien" - līdzīgi Pomjalovska bursakiem - bojāt sabiedriskās bagātības noliktavas un prasīt neiespējamo.

Līdz tam laikam, kamēr iestāsies komunisma "augstākā" fāze, sociālisti prasa, lai sabiedrība un valsts ļoti stingri kontrolētu darba mēru un patēriņa mēru, tikai šī kontrole jāiesāk ar kapitālistu ekspropriāciju, ar strādnieku kontroli pār kapitālistiem, un tā jāizdara nevis ierēdņu valstij, bet bruņotu strādnieku valstij.

Buržuāziskie ideologi (un to līdzskrējēji, tādi kā Cereteli, Cernovu kgi un komp.) savtīgi aizstāv kapitālismu tieši tā, ka ar strīdiem un runāšanu par tālo nākotni viņi aizstāj svarīgo un aktuālo šāsdienas politikas jautājumu: kapitālistu ekspropriāciju, visu pilsoņu pārvēršanu par viena liela "sindikāta", proti, visas valsts, strādniekiem un kalpotājiem un visa šā sindikāta visa darba pilnīgu pakļaušanu patiesi demokrātiskai valstij, strādnieku un kareivju deputātu padomju valstij.

Būtībā, kad mācīts profesors un viņam līdzi mietpilsonis, un mietpilsonim līdzi Cereteli un Cernovu kungi runā par nesaprātīgām utopijām, par boļševiku demagoģiskajiem solījumiem, par sociālisma "ieviešanas" neiespējamību, viņi domā tieši komunisma augstāko stadiju jeb fāzi, ko "ieviest" neviens ne tikai nav solījis, bet pat nav domājis, jo to "ieviest" vispār nevar.

Un šeit mēs esam nonākuši pie sociālisma un komunisma zinātniskās atšķirības jautājuma, ko Engelss skāris savā iepriekšminētajā prātojumā, ka nosaukums "sociāldemokrāti" esot nepareizs. Politiski atšķirība starp pirmo jeb zemāko un augstāko komunisma fāzi ar laiku, šķiet, būs milzīga, bet tagad, kapitālismā, to atzīt būtu smieklīgi un izvirzīt to pirmajā vietā varētu varbūt vienīgi atsevišķi anarhisti (ja anarhistu vidū vēl ir palikuši cilvēki, kas nekā nav mācījušies pēc Kropotkinu, Grava, Kornelisena un citu anarhisma "zvaigžņu" "pļehanoviskās" pārvēršanās par sociālšovinistiem jeb anarhotranšejniekiem, kā izteicās Gē, viens no nedaudzajiem anarhistiem, kas saglabājis godu un sirdsapziņu).

Tomēr zinātniskā atšķirība starp sociālismu un komunismu ir skaidra. To, ko parasti sauc par sociālismu, Markss nosaucis par komunistiskās sabiedrības "pirmo" jeb zemāko fāzi. Tā kā ražošanas līdzekļi kļūst par kopīpašumu, tad vārds "komunisms" arī te ir lietojams, ja neaizmirst, ka tas nav pilnīgs komunisms. Marksa paskaidrojumu izcilā nozīme ir tā, ka arī šeit viņš konsekventi lieto materiālistisko dialektiku, mācību par attīstību, uzlūkodams komunismu par kaut ko tādu, kas attīstās no kapitālisma. Sholastiski izdomātas, "sacerētas" definīcijas un neauglīgus strīdus par vārdiem (kas ir sociālisms, kas komunisms), Markss nomaina ar analīzi par to, ko varētu nosaukt par komunisma ekonomiskā brieduma pakāpēm.

Savā pirmajā fāzē, savā pirmajā pakāpē komunisms vēl nevar būt ekonomiski pilnīgi nobriedis, pilnīgi brīvs no kapitālisma tradīcijām vai atstātajām pēdām. Ar to izskaidrojama tāda interesanta parādība kā "buržuāzisko tiesību šaurā apvāršņa" saglabāšanās komunisma pirmajā fāzē. Buržuāziskās tiesības attiecībā uz patēriņa produktu sadalīšanu nenovēršami paredz, protams, arī buržuāzisko valsti, jo bez aparāta, kas spēj piespiest ievērot tiesību normas, tiesības nav nekas.

Izrādās, ka komunismā zināmu laiku paliek ne tikai buržuāziskās tiesības, bet pat arī buržuāziskā valsts - bez buržuāzijas!

Var likties, ka tas ir paradokss vai vienkārši dialektiska prāta spēle, kurā marksismu bieži apsūdz cilvēki, kas it nemaz nav papūlējušies izstudēt tā ārkārtīgi dziļo saturu.

Tomēr īstenībā dzīve ik uz soļa mums rāda vecā paliekas jaunajā, kā dabā, tā arī sabiedrībā. Un Markss nevis patvaļīgi ielicis komunismā gabaliņu "buržuāzisko" tiesību, bet ņēmis to, kas ekonomiski un politiski ir nenovēršams sabiedrībā, kura nāk no kapitālisma klēpja.

Demokrātijai ir milzīga nozīme strādnieku šķiras cīņā pret kapitālistiem par savu atbrīvošanos. Taču demokrātija nebūt nav nepārkāpjama robeža, bet ir tikai viens no posmiem ceļā no feodālisma uz kapitālismu un no kapitālisma uz komunismu.

Demokrātija nozīmē vienlīdzību. Ir saprotams, cik milzīga nozīme ir proletariāta cīņai par vienlīdzību un vienlīdzības lozungam, ja to pareizi saprot šķiru iznīcināšanas nozīmē. Bet demokrātija nozīmē tikai formālu vienlīdzību. Un tiklīdz būs īstenota visu sabiedrības locekļu vienlīdzība attiecībā uz ražošanas līdzekļu īpašumu, t. i., darba vienlīdzība un darba algas vienlīdzība, cilvēcei nenovēršami izvirzīsies jautājums, ka vajag iet tālāk no formālās vienlīdzības uz faktisko, t. i., uz noteikuma "katrs pēc savām spējām, katram pēc viņa vajadzībām" īstenošanu. Kādi posmi, kādi praktiskie pasākumi novedīs cilvēci pie šā augstākā mērķa, mēs nezinām un nevaram zināt. Bet svarīgi ir tikt skaidrībā, cik bezgala aplams ir parastais buržuāziskais priekšstats, ka sociālisms esot kaut kas nedzīvs, sastindzis, uz visiem laikiem dots, lai gan patiesībā vienīgi ar sociālismu, piedaloties iedzīvotāju vairākumam un pēc tam visiem iedzīvotājiem, sāksies strauja, īsta, tiešām masveida virzīšanās uz priekšu visās sabiedriskās un personiskās dzīves jomās.

Demokrātija ir valsts forma, viens no valsts paveidiem. Un tātad tā, tāpat kā jebkura valsts, ir organizēta, sistemātiska vardarbības lietošana pret cilvēkiem. Tas no vienas puses. Bet, no otras puses, tā nozīmē, ka formāli tiek atzīta pilsoņu vienlīdzība, vienlīdzīgas tiesības visiem valsts iekārtas noteikšanā un tās pārvaldīšanā. Bet šis apstāklis savukārt saistīts ar to, ka demokrātija zināmā savas attīstības pakāpē pirmām kārtām saliedē pret kapitālismu revolucionāro šķiru - proletariātu - un dod tam iespēju sadragāt, satriekt drupās, noslaucīt no zemes virsas buržuāzisko, kaut arī republikāniski buržuāzisko valsts mašīnu, pastāvīgo armiju, policiju, ierēdniecību, likt to vietā vairāk demokrātisku, tomēr vēl joprojām valsts mašīnu - bruņotas strādnieku masas, kas pāriet uz itin visas tautas līdzdalību milicijā.

Šeit "kvantitāte pāriet kvalitātē": tāda demokrātisma pakāpe saistīta ar iziešanu no buržuāziskās sabiedrības ietvariem, ar tās sociālistiskās pārveidošanas sākumu. Ja tiešām visi piedalās valsts pārvaldīšanā, tad te jau kapitālisms vairs nespēs noturēties. Un kapitālisma attīstība savukārt rada priekšnosacījumus tam, lai tiešām "visi" varētu piedalīties valsts pārvaldīšanā. Tādos priekšnosacījumos ietilpst vispārēja rakstpratība, kas daudzās vairāk attīstītajās kapitālistiskajās valstīs jau ir īstenota, pēc tam miljonu strādnieku "apmācīšana un disciplinēšana", ko izdara lielais, sarežģītais, sabiedriskotais pasta, dzelzceļu, lielo fabriku, lieltirdzniecības, banku utt., u. tml. aparāts.

Ar tādiem ekonomiskiem priekšnosacījumiem ir pilnīgi iespējams nekavējoties, ja ne šodien, tad rīt, pēc kapitālistu un ierēdņu gāšanas sākt tos nomainīt – ražošanas un sadalīšanas kontrolē, darba un produktu uzskaitē - ar bruņotiem strādniekiem, ar it visu bruņoto tautu. (Jautājumu par kontroli un uzskaiti nevajag jaukt ar jautājumu par zinātniski izglītotu inženieru, agronomu u. t. jpr. personālu: šie kungi strādā šodien, pakļaudamies kapitālistiem, strādās vēl labāk rīt, pakļaudamies bruņotiem strādniekiem.)

Uzskaite un kontrole - tas ir galvenais, kas vajadzīgs komunistiskās sabiedrības pirmās fāzes "noregulēšanai", pareizai funkcionēšanai. Šeit visi pilsoņi pārvēršas par valsts algotajiem kalpotājiem, bet valsts ir bruņotie strādnieki. Visi pilsoņi kļūst par viena vistautas, valsts "sindikāta" kalpotājiem un strādniekiem. Galvenais ir tas, lai viņi strādātu vienlīdzīgi, pareizi ievērodami darba mēru, un saņemtu vienlīdzīgi. Šādu uzskaiti, kontroli pār to kapitālisms ir ārkārtīgi vienkāršojis- līdz neparasti vienkāršām, katram rakstpratējam viegli apgūstamām uzraudzības un pierakstes operācijām, līdz četru aritmētisku darbību zināšanai un attiecīgu kvīšu izsniegšanai.*

________________________________

* Kad valsts savu funkciju galvenajā daļā reducējas līdz tādai uzskaitei un pašu strādnieku kontrolei, tad tā vairs nav "politiska valsts", tad "sabiedriskās funkcijas no politiskām pārvēršas par vienkāršām administratīvām funkcijām" (sal. iepriekš, IV nod., 2. §, par Engelsa polemiku ar anarhistiem) (89).

Kad tautas vairākums sāks patstāvīgi un visur izdarīt tādu uzskaiti, tādu kontroli pār kapitālistiem (kas tagad pārvērsti par kalpotājiem) un pār inteliģentiņu kungiem, kas saglabājuši kapitālistiskos paradumus, tad šī kontrole kļūs tiešām universāla, vispārēja, vistautas, tad no tās nekādi nevarēs izvairīties, "nekur nevarēs glābties".

Visa sabiedrība būs viens kantoris un viena fabrika ar vienlīdzību darbā un vienlīdzību atalgojumā.

Bet šī "fabrikas" disciplīna, ko, uzvarējis kapitālistus un gāzis ekspluatatorus, proletariāts attiecinās uz visu sabiedrību, nekādā ziņā nav ne mūsu ideāls, ne mūsu galamērķis, tas ir tikai pakāpiens, kas nepieciešams, lai sabiedrību radikāli attīrītu no kapitālistiskās ekspluatācijas neģēlībām un nelietībām un lai virzītos tālāk uz priekšu.

No tā brīža, kad visi sabiedrības locekļi vai kaut tikai to milzīgais vairākums paši būs iemācījušies pārvaldīt valsti, paši būs ņēmuši šo darbu savās rokās, būs "noregulējuši" kontroli pār kapitālistu niecīgo mazākumu, pār kundziņiem, kas vēlas saglabāt kapitālistiskos paradumus, pār strādniekiem, ko kapitālisms dziļi sagandējis, - no tā brīža sāks izzust jebkuras pārvaldīšanas vajadzība vispār. Jo pilnīgāka demokrātija, jo tuvāk nāk brīdis, kad tā kļūst nevajadzīga. Jo demokrātiskāka ir "valsts", kas sastāv no bruņotiem strādniekiem un kas "vairs nav valsts šā vārda tiešajā nozīmē", - jo ātrāk sāk atmirt jebkura valsts.

Jo tad, kad visi iemācīsies pārvaldīt un tiešām patstāvīgi pārvaldīs sabiedrisko ražošanu, patstāvīgi īstenos uzskaiti un kontroli pār liekēžiem, kundziņiem, blēžiem un tamlīdzīgiem "kapitālisma tradīciju sargātājiem", izvairīšanās no šās vistautas uzskaites un kontroles nenovēršami kļūs tik neticami grūta, kļūs par tik retu izņēmumu, būs saistīta, domājams, ar tik drīzu un nopietnu sodu (jo bruņotie strādnieki ir praktiskas dabas cilvēki, nevis sentimentāli inteliģentiņi un viņi diezin vai atļaus ar sevi jokoties), ^nepieciešamība ievērot katras cilvēku sadzīves vienkāršos pamatnoteikumus ļoti drīz kļūs par pieradumu.

Un tad būs durvis līdz galam vaļā pārejai no komunistiskās sabiedrības pirmās fāzes uz tās augstāko fāzi un reizē ar to uz pilnīgu valsts atmiršanu.

VI nodaļa. KĀ OPORTŪNISTI VULGARIZĒJUŠI MARKSISMU

Jautājums par valsts attieksmi pret sociālo revolūciju un par sociālās revolūcijas attieksmi pret valsti, tāpat kā vispār jautājums par revolūciju, ļoti maz interesēja II Internacionāles (1889-1914) izcilākos teorētiķus un publicistus. Bet visraksturīgākais šajā oportūnisma pakāpeniskās augšanas procesā, kas noveda pie II Internacionāles kraha 1914. gadā, ir tas, ka pat tad, kad pienāca tieši klāt pie šā jautājuma, to centās noklusēt vai to neievēroja.

Visā visumā var teikt, ka izvairīta jautājumā par proletāriskās revolūcijas attieksmi pret valsti, izvairība, kas izdevīga oportūnismam un to uztur, radīja marksisma sagrozīšanu un tā pilnīgu vulgarizēšanu.

Lai kaut vai īsi raksturotu šo bēdīgo procesu, pievērsīsimies izcilākajiem marksisma teorētiķiem – Pļehanovam un Kautskim.

1. PĻEHANOVA POLEMIKA AR ANARHISTIEM

Jautājumam par anarhisma attieksmi pret sociālismu Pļehanovs veltījis īpašu brošūru - "Anarhisms un sociālisms", kas iznāca 1894. gadā vācu valodā.

Pļehanovs izmanījies aplūkot šo tematu, pilnīgi noklusējot visaktuālāko, visneatliekamāko un politiski vissvarīgāko cīņā pret anarhismu, proti, revolūcijas attieksmi pret valsti un jautājumu par valsti vispār! Viņa brošūrā izceļas divas daļas: viena - vēsturiski literārā, ar vērtīgu vielu par Štirnera, Prudona u. c. ideju vēsturi. Otra daļa - filistriska, ar neveiklu prātošanu par tematu, ka anarhistu nevar atšķirt no bandīta.

Tematu savienojums ir ļoti uzjautrinošs un ļoti raksturīgs visai Pļehanova darbībai revolūcijas priekšvakarā un pašā revolūcijas periodā Krievijā: 1905.-1917. gadā Pļehanovs tieši tā arī sevi parādīja - pa pusei doktrināru, pa pusei filistru, kas politikā velkas buržuāzijai astē.

Mēs redzējām, kā Markss un Engelss, polemizēdami ar anarhistiem, par visu rūpīgāk noskaidroja savus uzskatus par revolūcijas attieksmi pret valsti. Engelss, 1891. gadā izdodams Marksa "Gotas programmas kritiku", rakstīja, ka "toreiz mēs (t. i., Engelss un Markss) ļoti sīvi cīnījāmies pret Bakuņinu un viņa anarhistiem - pēc (pirmās) Internacionāles Hāgas kongresa90 tikko bija pagājuši divi gadi" (91).

Anarhisti tieši Parīzes Komūnu mēģināja izsludināt, tā sakot, par "savu", par tādu, kas apstiprina viņu mācību, turklāt viņi nemaz nebija sapratuši Komūnas mācības un Marksa sniegto šo mācību analīzi. Nekā tāda, kas kaut aptuveni atbilstu patiesībai konkrēti politiskajos jautājumos - vai vajag satriekt veco valsts mašīnu un ko likt tās vietā? - anarhisms nedeva.

Bet runāt par "anarhismu un sociālismu", noklusējot visu jautājumu par valsti, nepamanot visu marksisma attīstību pirms un pēc Komūnas, nozīmēja nenovēršami noslīdēt oportūnisma. Jo oportūnismam tieši visvairāk arī ir vajadzīgs, lai mūsu nupat minētos divus jautājumus nemaz neizvirzītu. Tā jau ir oportūnisma uzvara.

2. KAUTSKA POLEMIKA AR OPORTŪNISTIEM

Krievu literatūrā Kautska darbi tulkoti, bez šaubām, nesalīdzināmi lielākā skaitā nekā jebkurā citā literatūrā. Ne velti dažs labs vācu sociāldemokrāts joko, ka Kautski vairāk lasot Krievijā nekā Vācijā (starp citu, jāteic, ka šim jokam ir daudz dziļāks vēsturiskais saturs, nekā domā tie, kas šo joku palaiduši, proti: Krievijas strādnieki, 1905. gadā neparasti plaši, nepieredzētā daudzumā pieprasījuši pasaulē labākās sociāldemokrātiskās literatūras labākos darbus un dabūjuši citās zemēs nedzirdētā daudzumā šo darbu tulkojumus, kā arī izdevumus, līdz ar to paātrinātā veidā pārnesa, tā sakot, uz mūsu proletāriskās kustības jauno augsni vairāk attīstītās kaimiņvalsts milzīgo pieredzi).

Kautskis mums ir īpaši pazīstams ne vien ar savu populāro marksisma izklāstu, bet arī ar savu polemiku pret oportūnistiem un pret Bernšteinu viņu priekšgalā. Taču gandrīz nezināms ir fakts, ko nevar noklusēt, ja izvirza sev uzdevumu izsekot, kā Kautskis vislielākās 1914.-1915. gada krīzes laikā noslīdēja līdz neticami apkaunojošam apjukumam un sociālšovinisma aizstāvēšanai. Tas, proti, ir fakts, ka pirms savas uzstāšanās pret ievērojamākajiem oportūnisma pārstāvjiem Francijā (Miljerāns un Zoress) un Vācijā (Bernsteins) Kautskis ļoti svārstījās. Marksistiskais žurnāls "Zarja"92, kas iznāca 1901.-1902. g. Stutgartē un aizstāvēja revolucionāri proletāriskus uzskatus, bija spiests polemizēt ar Kautski, nosaukt par "kaučuka" rezolūciju viņa nenoteikto, izvairīgo, attiecībā pret oportūnistiem samierinošo rezolūciju 1900. gada Parīzes starptautiskajā sociālistiskajā kongresā 93. Vācu literatūrā bija publicētas Kautska vēstules, kas liecināja, ka viņš ne mazāk svārstījies, pirms devies karagājienā pret Bernšteinu.

Neizmērojami lielāka nozīme tomēr ir tam apstāklim, ka pašā viņa polemikā ar oportūnistiem, viņa dotajā jautājuma nostādnē un jautājuma iztirzāšanas paņēmienā mēs tagad, pētīdami Kautska visjaunākās marksisma nodevības vēsturi, redzam sistemātisku nosliekšanos uz oportūnismu tieši jautājumā par valsti.

Aplūkosim pirmo lielo Kautska darbu pret oportūnismu - viņa grāmatu "Bernsteins un sociāldemokrātiskā programma". Kautskis sīki atspēko Bernšteinu. Bet, lūk, kas ir raksturīgs.

Bernsteins savos hērostratiski slavenajos "Sociālisma priekšnosacījumos" apsūdz marksismu "blankismā" (apsūdzība, ko oportūnisti un liberālie buržuā Krievijā kopš tā laika tūkstošiem reižu atkārtojuši pret revolucionārā marksisma pārstāvjiem - boļševikiem). Turklāt Bernsteins speciāli pakavējas pie Marksa darba "Pilsoņu karš Francijā" un mēģina - kā mēs redzējām, ļoti neveiksmīgi - Marksa viedokli par Komūnas mācībām identificēt ar Prudona viedokli. Bernšteina uzmanību sevišķi saista tas Marksa slēdziens, kuru viņš uzsvēris "Komunistiskā Manifesta" 1872. gada priekšvārdā un kurā teikts: "strādnieku šķira nevar gatavo valsts mašīnu vienkārši saņemt savās rokās un laist darbā savos pašas nolūkos" (94).

Šis izteiciens Bernšteinam tā "iepaticies", ka viņš savā grāmatā to atkārto ne mazāk par trim reizēm, tulkodams to visvairāk sagrozītā, visvairāk oportūnistiskā nozīmē.

Markss, kā mēs redzējām, grib teikt, ka strādnieku šķirai visu valsts mašīnu vajag satriekt, salauzt, uzspridzināt (Sprengung, uzspridzināšana - Engelsa lietotais izteiciens). Bet Bernšteinam iznāk, it kā Markss ar šiem vārdiem būtu brīdinājis strādnieku šķiru no pārmērīgas revolucionaritātes varas sagrābšanā.

Rupjāku un nejēdzīgāku Marksa domas sagrozījumu nemaz nevar iedomāties.

Kā tad ir rīkojies Kautskis savā ļoti detalizētajā bernšteiniādes atspēkojumā? (95)

Viņš izvairījies iztirzāt, cik dziļi oportūnisms šajā punktā sagrozījis marksismu. Viņš minējis iepriekšcitēto fragmentu no Engelsa priekšvārda Marksa "Pilsoņu karam", teikdams, ka, pēc Marksa mācības, strādnieku šķira nevarot vienkārši pārņemt gatavu valsts mašīnu, bet vispār varot to pārņemt un tikai. Par to, ka Bernsteins piedēvējis Marksam tieši pretējo Marksa īstajai domai, ka Markss kopš 1852. gada izvirzījis proletāriskās revolūcijas uzdevumu - "satriekt" valsts mašīnu (96), par to Kautskis nesaka ne vārda.

Iznācis tā, ka pašu svarīgāko marksisma atšķirību no oportūnisma jautājumā par proletāriskās revolūcijas uzdevumiem Kautskis notušējis!

"Izšķirt jautājumu par proletariāta diktatūras problēmu," Kautskis rakstīja "pret" Bernšteinu, "mēs pilnīgi mierīgi varam atstāt nākotnei" (vācu izdevuma 172. lpp.).

Tā ir nevis polemika pret Bernšteinu, bet būtībā piekāpšanās viņam, pozīciju atdošana oportūnismam, jooportūnistiem pagaidām nekā vairāk arī evajag kā "pilnīgi mierīgi atstāt nākotnei" visus kārdinātos jautājumus par proletāriskās revolūcijas uzdevumiem.

Markss un Engelss no 1852. gada līdz 1891. gadam, četrdesmit gadus, mācīja proletariātu, ka tam jāsatriec valsts mašīna. Bet Kautskis 1899. gadā, tad, kad oportūnisti šajā punktā marksismu pilnīgi nodevuši, jautājumu, vai nepieciešams šo mašīnu satriekt, samaina ar jautājumu par satriekšanas konkrētajām formām un glābjas tādas "neapstrīdamas" (un neauglīgas) filistriskas patiesības pavēnī, ka konkrētās formas mēs iepriekš nevarot zināt!!

Marksu un Kautski šķir bezdibenis viņu attieksmē pret proletāriskās partijas uzdevumu - gatavot strādnieku šķiru revolūcijai.

Aplūkosim citu, vairāk nobriedušu Kautska darbu, kas arī lielā mērā veltīts oportūnisma kļūdu atspēkošanai. Tā ir viņa brošūra par "Sociālo revolūciju". Autors šeit par savu speciālo tematu izvēlējies jautājumu par "proletārisko revolūciju" un par "proletārisko režīmu". Autors devis ļoti daudz ārkārtīgi vērtīga, bet tieši jautājumu par valsti noklusējis. Brošūrā visur ir runa par valsts varas iekarošanu un tikai, t. i., izraudzīts tāds formulējums, kurā ietverta piekāpšanās oportūnistiem, jo pieļauta varas iekarošana bez valsts mašīnas sagraušanas. Tieši to, ko Markss 1872. gadā pasludināja par "novecojušos" "Komunistiskā Manifesta" programmā (97), Kautskis 1902. gadā atdzīvina.

Brošūrā speciāls paragrāfs veltīts "Sociālās revolūcijas formām un ieročiem". Šeit ir runa gan par masu politisko streiku, gan par pilsoņu karu, gan par tādiem "lielas mūslaiku valsts spēka ieročiem kā birokrātija un armija", bet par to, ko Komūna strādniekiem jau iemācījusi, ne vārda. Acīmredzot Engelss ne velti brīdināja, it īpaši vācu sociālistus, no "māņticīgas godbijības" pret valsti.

Kautskis to attēlo šādi: uzvarējušais proletariāts "īstenos demokrātisko programmu", un izklāsta tās paragrāfus. Ko jaunu devis 1871. gads jautājumā par buržuāziskās demokrātijas nomainīšanu ar proletārisko demokrātiju, par to ne vārda. Kautskis atkratās ar tādām "solīdi" skanošām banalitātēm:

"Pats par sevi skaidri redzams, ka, pastāvot tagadējai kārtībai, mēs nesasniegsim kundzību. Pati revolūcija paredz ilgu un dziļumā ejošu cīņu, kas jau pagūs pārveidot mūsu tagadējo politisko un sociālo struktūru."

Bez šaubām, tas ir "pats par sevi skaidri redzams", tāpat kā tā patiesība, ka zirgi ēd auzas un Volga ietek Kaspijas jūrā. Žēl tikai, ka ar tukšu un uzpūstu frāzi par "dziļumā ejošu" cīņu noklusēts revolucionārajam proletariātam svarīgais jautājums par to, kur tad izpaužas viņa revolūcijas "dziļums" attiecībā pret valsti, attiecībā pret demokrātiju atšķirībā no iepriekšējām, neproletāriskajām revolūcijām.

Noklusēdams šo jautājumu, Kautskis šajā ļoti svarīgajā punktā īstenībā piekāpjas oportūnismam, vārdos pieteikdams tam niknu karu, uzsvērdams "revolūcijas idejas" nozīmi (vai daudz ir vērta šī "ideja", ja baidās strādniekiem propagandēt revolūcijas konkrētās mācības?) vai sacīdams: "revolucionārais ideālisms pirmajā vietā", vai apgalvodams, ka angļu strādnieki tagad esot "diezin vai daudz kas vairāk nekā sīkie buržuā".

"Sociālistiskajā sabiedrībā," Kautskis raksta, "var pastāvēt cita citai blakus (..) visdažādākās uzņēmumu formas: birokrātiskā (??), tredjūnistiskā, kooperatīvā, individuālā ( . . ) . Ir, piemēram, uzņēmumi, kas nevar iztikt bez birokrātiskas (??) organizācijas, - tādi ir dzelzceļi. Te demokrātiskā organizācija var iegūt šādu veidu: strādnieki ievēlē delegātus, kas izveido kaut ko līdzīgu parlamentam, un šis parlaments noteic darbu izkārtojumu un uzrauga, kā birokrātiskais aparāts pārvalda. Citus uzņēmumus var nodot strādnieku arodbiedrību pārziņā, vēl citus var organizēt uz kooperatīviem pamatiem" (krievu tulkojuma 148. un 115. lpp., 1903. gada Zenēvas izdevums).

Šis prātojums ir nepareizs, tas ir solis atpakaļ salīdzinājumā ar to, ko Markss un Engelss 70. gados izskaidroja ar Komūnas mācību piemēru.

No it kā nepieciešamās "birokrātiskās" organizācijas viedokļa dzelzceļi gluži ne ar ko neatšķiras no visiem mašinizētās lielindustrijas uzņēmumiem vispār, no jebkuras fabrikas, liela veikala, lielkapitālistiska lauksaimniecības uzņēmuma. Visos tādos uzņēmumos tehnika prasa visstingrāko disciplīnu bez ierunām, vislielāko precizitāti, katram ievērojot viņam norādīto darba daļu, jo citādi draud visa uzņēmuma apstāšanās vai mehānisma bojāšanās, produkta bojāšanās. Visos tādos uzņēmumos strādnieki, protams, "ievēlēs delegātus, kas izveidos kaut ko līdzīgu parlamentam".

Bet tieši tas jau ir pats galvenais, ka šis "kaut kas līdzīgs parlamentam" n e būs parlaments buržuāziski parlamentāro institūtu nozīmē. Tas jau arī ir pats galvenais, ka šis "kaut kas līdzīgs parlamentam" n e tikai "noteiks izkārtojumu un uzraudzīs, kā birokrātiskais aparāts pārvalda", kā iedomājas Kautskis, kam doma nesniedzas pāri buržuāziskā parlamentārisma ietvariem. Sociālistiskajā sabiedrībā "kaut kas līdzīgs parlamentam", kas sastāvēs no strādnieku deputātiem, protams, "noteiks izkārtojumu un uzraudzīs, kā "aparāts" pārvalda", bet šis aparāts jau n e būs "birokrātisks". Strādnieki, iekarojuši politisko varu, satrieks veco, birokrātisko aparātu, salauzīs to līdz pamatiem, ne akmeni uz akmens no tā neatstās, liks tā vietā jaunu aparātu, un tajā ietilps tie paši strādnieki un kalpotāji, pret kuru pārvēršanos par birokrātiem tūlīt tiks likti lietā Marksa un Engelsa sīki iztirzātie pasākumi:

1) ne tikai vēlējamība, bet arī atceļamība jebkurā laikā;

2) atalgojums ne augstāks par strādnieka atalgojumu;

3) tūlītēja pāreja uz to, lai visi izpildītu kontroles un uzraudzības funkcijas, lai visi uz laiku kļūtu par "birokrātiem" un lai tāpēc neviens nevarētu kļūt par "birokrātu".

Kautskis it nemaz nav pārdomājis Marksa vārdus: "Komūna bija nevis parlamentāra, bet gan strādājoša korporācija, kas vienā un tai pašā laikā izdod likumus un tos izpilda" (98).

Kautskis it nemaz nav sapratis starpību starp buržuāzisko parlamentārismu, kas savieno demokrātiju (nevis tautai) ar birokrātismu (pret tautu), un proletārisko demokrātismu, kurš tūlīt veiks pasākumus, lai aizcirstu birokrātisma sakni, un kurš būs spējīgs veikt šos pasākumus līdz galam, līdz pilnīgai birokrātisma iznīcināšanai, līdz pilnīgai demokrātijas ieviešanai tautai.

Kautskis šeit izrādījis to pašu "māņticīgo godbijību" pret valsti, "māņticīgo ticību" birokrātismam.

Pievērsīsimies Kautska pēdējam un labākajam darbam pret oportūnistiem, viņa brošūrai "Ceļš uz varu" (šķiet, krievu valodā tā nav izdota, jo iznāca 1909. gadā", kad pie mums plosījās reakcija) (99). Šī brošūra ir liels solis uz priekšu, jo tajā ir runa nevis par revolucionāro programmu vispār kā 1899. gada brošūrā pret Bernšteinu, nevis par sociālās revolūcijas uzdevumiem neatkarīgi no revolūcijas sākšanās laika kā 1902. gada brošūrā "Sociālā revolūcija", bet gan par konkrētiem apstākļiem, kas liek mums atzīt, ka "revolūciju ēra" sākas.

Autors noteikti norāda uz šķiru pretrunu saasināšanos vispār un uz imperiālismu, kam šajā ziņā ir sevišķi liela nozīme. Pēc Rietumeiropas "1789.-1871. g. Revolucionārā perioda" ar 1905. gadu sākas analoģisks periods Austrumos. Pasaules karš tuvojas draudošā ātrumā. "Proletariāts jau vairs nevar runāt par pāragru revolūciju." "Mēs esam sasnieguši revolucionāro periodu." "Revolucionārā ēra sākas."

Šie paziņojumi ir pilnīgi skaidri. Šai Kautska brošūrai jākalpo par mērauklu, lai salīdzinātu, kas pirms imperiālistiskā kara solījās būt Vācijas sociāldemokrātija un cik zemu tā kritusi (arī pats Kautskis), karam uzliesmojot. "Tagadējā situācija," Kautskis rakstīja aplūkojamā brošūrā, "ir saistīta ar briesmām, ka mūs (t. i., Vācijas sociāldemokrātiju) viegli var uzskatīt par mērenākiem, nekā mēs patiesībā esam." Izrādījās, ka īstenībā Vācijas Sociāldemokrātiskā partija ir nesalīdzināmi mērenāka un oportūnistiskāka, nekā tā šķita!

Jo raksturīgāk, ka Kautskis, lai gan viņš tik noteikti paziņo par jau sākušos revolūciju ēru, arī brošūrā, kas, pēc viņa paša vārdiem, veltīta tieši "politiskās revolūcijas" jautājuma iztirzāšanai, atkal ir pilnīgi noklusējis jautājumu par valsti.

Šī izlocīšanās no jautājuma, noklusēšana, izvairīšanās kopsummā tad arī nenovēršami radījusi to pilnīgo pāreju uz oportūnismu, par kuru mums tagad būs jārunā.

Vācijas sociāldemokrātija Kautska personā it kā paziņoja: es palieku pie revolucionāriem uzskatiem (1899. g.). It īpaši es atzīstu, ka proletariāta sociālā revolūcija ir nenovēršama (1902. g.). Es atzīstu, ka ir sākusies jauna revolūciju ēra (1909. g.). Bet es tomēr eju atpakaļ salīdzinājumā ar to, ko Markss teica jau 1852. gadā, ja jautājums tiek izvirzīts par proletāriskās revolūcijas uzdevumiem attiecībā pret valsti (1912. g.).

Tieši tik nepārprotami bija izvirzīts jautājums Kautska polemikā ar Pannekuku.

3. KAUTSKA POLEMIKA AR PANNEKUKU

Pannekuks uzstājās pret Kautski kā viens no tās "kreisi radikālās" strāvas pārstāvjiem, kurā ietilpa Roza Luksemburga, Karls Radeks un citi un kura, aizstāvot revolucionāro taktiku, bija vienota pārliecībā, ka Kautskis pāriet "centra" pozīcijā, bet centrs bezprincipiāli svārstās starp marksismu un oportūnismu. Sā uzskata pareizību pilnīgi pierādīja karš, kad "centra" strāva (centru nepareizi sauc par marksistisku) jeb "kautskisms" pilnīgi parādīja sevi visā savā atbaidošajā kroplumā.

Rakstā "Masu cīņa un revolūcija" ("Neue Zeit", 1912, XXX, 2), kurā bija skarts jautājums par valsti, Pannekuks raksturoja Kautska nostāju kā "pasīvā radikālisma" nostāju, kā "bezdarbīgas nogaidīšanas teoriju". "Kautskis nevēlas redzēt revolūcijas procesu" (616. lpp.). Tā izvirzīdams jautājumu, Pannekuks pievērsās mūs interesējošam tematam par proletāriskās revolūcijas uzdevumiem attiecībā pret valsti.

"Proletariāta cīņa," viņš rakstīja, "nav vienkārši cīņa pret buržuāziju valsts varas dēļ, tā ir cīņa pret valsts varu ( . . ) . Proletāriskās revolūcijas saturs ir valsts spēka ieroču iznīcināšana un to izstumšana (burtiski: atlaišana, Auflцsung) ar proletariāta spēka ieročiem ( . . ) . Cīņa beidzas tikai tad, kad tās gala rezultātā valsts organizācija ir pilnīgi sagrauta. Vairākuma organizācija pierāda savu pārākumu ar to, ka iznīcina valdošā mazākuma organizāciju" (548. lpp.).

Formulējumam, kādā Pannekuks ietērpis savas domas, ir ļoti lieli trūkumi. Tomēr doma ir skaidra, un interesanti, kā to atspēkojis Kautskis.

"Līdz šim," viņš rakstīja, "pretstats starp sociāldemokrātiem un anarhistiem izpaudās tā, ka sociāldemokrāti gribēja iekarot valsts varu, anarhisti - to sagraut. Pannekuks grib kā vienu, tā otru" (724. lpp.).

Pannekuka izklāstam trūkst skaidrības un konkrētības (nerunājot šeit par citiem viņa raksta trūkumiem, kas neattiecas uz aplūkojamo tematu), bet Kautskis ņēmis tieši Pannekuka ieskicēto principiālo jautājuma būtību, un principiālā pamatjautājumā Kautskis ir pilnīgi atkāpies no marksisma pozīcijas, galīgi pārgājis oportūnisma pusē. Atšķirību starp sociāldemokrātiem un anarhistiem viņš formulējis pavisam nepareizi, marksismu galīgi sagrozījis un vulgarizējis.

Atšķirība starp marksistiem un anarhistiem ir tā, ka (1) marksisti, par savu mērķi sprauždami pilnīgu valsts iznīcināšanu, atzīst, ka šo mērķi varēs īstenot tikai tad, kad sociālistiskā revolūcija būs iznīcinājusi šķiras, kad būs nodibināts sociālisms, kas izraisa valsts atmiršanu; anarhisti grib pilnīgi iznīcināt valsti ja ne šodien, tad rīt, nesaprazdami, kādos apstākļos tāda iznīcināšana iespējama. (2) Marksisti atzīst, ka proletariātam pēc politiskās varas iekarošanas nepieciešams pilnīgi sagraut veco valsts mašīnu, liekot tās vietā jaunu, tādu, kas būtu bruņotu strādnieku organizācija pēc Komūnas tipa; anarhisti, aizstāvēdami valsts mašīnas sagraušanu, pavisam neskaidri iedomājas, ko proletariāts liks tās vietā un kā tas izmantos revolucionāro varu; anarhisti pat noliedz, ka revolucionārajam proletariātam jāizmanto valsts vara, noliedz tā revolucionāro diktatūru. (3) Marksisti prasa sagatavot proletariātu revolūcijai, izmantojot mūslaiku valsti; anarhisti to noliedz.

Šajā strīdā pret Kautski marksismu pārstāv tieši Pannekuks, jo taisni Markss mācīja, ka proletariāts nevar vienkārši iekarot valsts varu tajā nozīmē, ka vecais valsts aparāts pāriet jaunās rokās, bet ka tam šis aparāts jāsatriec, jāsalauž, jāliek tā vietā jauns.

Kautskis no marksisma aiziet pie oportūnistiem, jo viņam galīgi zūd tieši šī valsts mašīnas sagraušana, kas galīgi nav pieņemama oportūnistiem, un paliek iespēja oportūnistiem izskaidrot "iekarošanu" kā vienkāršu vairākuma iegūšanu.

Lai aizsegtu savu marksisma sagrozījumu, Kautskis rīkojas kā burtakalps: viņš liek lietā "citātu" no paša Marksa. 1850. gadā Markss rakstīja par nepieciešamību panākt "noteiktu spēka centralizāciju valsts varas rokās" (100). Un Kautskis triumfējoši jautā: vai tikai Pannekuks negrib sagraut "centrālismu"?

Tas jau ir vienkārši triks, kas atgādina bernšteinisko marksisma un prudonisma identificēšanu uzskatos par federāciju centrālisma vietā.

Kautskis minējis "citātu" pavisam nevietā. Centrālisms ir iespējams, pastāvot tiklab vecajai, kā arī jaunajai valsts mašīnai. Ja strādnieki brīvprātīgi apvienos savus bruņotos spēkus, tad būs centrālisms, bet tas balstīsies uz valsts centrālistiskā aparāta, pastāvīgās armijas, policijas un birokrātijas "pilnīgu sagraušanu". Kautskis rīkojas gluži kā blēdis, noklusēdams ļoti labi zināmos Marksa un Engelsa prātojumus par Komūnu un izvilkdams citātu, kas uz jautājumu neattiecas.

"Varbūt Pannekuks grib iznīcināt ierēdņu valstiskās funkcijas?" Kautskis turpina. "Bet mēs neiztiekam bez ierēdņiem ne partijas organizācijā, ne arodorganizācijā, nemaz jau nerunājot par valsts pārvaldīšanu. Mūsu programma prasa nevis valsts ierēdņu iznīcināšanu, bet gan tautai tiesības vēlēt ierēdņus ( . . ) . Mēs tagad runājam nevis par to, kā izveidosies pārvaldes aparāts "nākamajā valstī", bet par to, vai mūsu politiskā cīņa iznīcina (burtiski: atlaiž, auflцst) valsts varu, iekams mēs to esam iekarojuši (kursīvs Kautska). Kādu ministriju ar tās ierēdņiem varētu iznīcināt?" Tiek minēta izglītības, tieslietu, finanšu un kara ministrija. "Nē, mūsu politiskā cīņa pret valdību nelikvidēs nevienu no tagadējām ministrijām ( . . ) . Es atkārtoju, lai nerastos pārpratumi: runa ir nevis par to, kādu formu "nākotnes valstij" dos uzvarējusī sociāldemokrātija, bet par to, kā mūsu opozīcija pārveido tagadējo valsti" (725. lpp.).

Tas ir acīm redzams falsificējums. Pannekuks izvirzīja jautājumu tieši par revolūciju. Tas skaidri pateikts kā viņa raksta virsrakstā, tā arī citētajās vietās. Pārlēkdams uz jautājumu par "opozīciju", Kautskis tieši samaina revolucionāro viedokli ar oportūnistisko. Viņam iznāk tā: tagad opozīciju, bet pēc varas iekarošanas parunāsim īpaši. Revolūcija zūd! Tas ir tieši tas, kas bija vajadzīgs oportūnistiem.

Runa ir nevis par opozīciju un nevis par politisko cīņu vispār, bet tieši par revolūciju. Revolūcija izpaužas tā, ka proletariāts sagrauj "pārvaldes aparātu" un visu valsts aparātu un liek tā vietā jaunu, kas sastāv no bruņotiem strādniekiem. Kautskis izrāda "māņticīgu godbijību" pret "ministrijām", bet kāpēc tās nevar nomainīt, teiksim, ar speciālistu komisijām, ja pastāv varā neierobežotas un visvarīgas strādnieku un kareivju deputātu padomes?

Lietas būtība nemaz nav tā, vai paliks "ministrijas", vai būs "speciālistu komisijas" vai kādas citas iestādes, tas nepavisam nav svarīgi. Lietas būtība ir tā, vai saglabāsies vecā valsts mašīna (kas tūkstoš pavedieniem saistīta ar buržuāziju un caurcaurēm piesātināta ar rutīnu un konservatīvismu) vai arī tā tiks sagrauta un nomainīta ar jaunu. Revolūcijai jāizpaužas nevis tā, ka jaunā šķira komandētu, pārvaldītu ar vecās valsts mašīnas palīdzību, bet tā, ka tā satriektu šo mašīnu un komandētu, pārvaldītu ar jaunas mašīnas palīdzību, - šo marksisma galveno pamatdomu Kautskis notušē vai arī viņš to nemaz nav sapratis.

Viņa jautājums par ierēdņiem uzskatāmi rāda, ka viņš nav sapratis Komūnas mācības un Marksa mācību. "Mēs neiztiekam bez ierēdņiem ne partijas organizācijā, ne arodorganiz ācijā."

Mēs neiztiekam bez ierēdņiem kapitālismā, buržuāzijas kundzības apstākļos. Kapitālisms apspiež proletariātu, verdzina darbaļaužu masas. Kapitālismā demokrātismu sašaurina, saspiež, apcērp un sakropļo visi algotās verdzības, masu nabadzības un trūkuma apstākļi. Tāpēc un tikai tāpēc mūsu politiskajās organizācijās un arodorganizācijās kapitālisma apstākļi sagandē amatpersonas (vai arī, precīzāk izsakoties, viņām ir tendence sagandēties) un viņas uzrāda tendenci pārvērsties par birokrātiem, t. i., par privileģētām personām, kas, atrautas no masām, stāv pāri masām.

Tāda ir birokrātisma būtība, un, kamēr kapitālisti nav ekspropriēti, kamēr buržuāzija nav gāzta, tikmēr zināma pat proletārisko amatpersonu "birokratizācija" ir nenovēršama.

Kautskim iznāk tā: ja paliks vēlētas amatpersonas, tas nozīmē, ka sociālismā paliks arī ierēdņi, paliks birokrātija! Tieši tas jau ir nepareizi. Tieši ar Komūnas piemēru Markss parādīja, ka sociālismā amatpersonas beidz pastāvēt kā "birokrāti", kā "ierēdņi", beidz pastāvēt līdz ar to, ka tiek noteikta ne tikai vēlējamība, bet arī atceļamība jebkurā laikā, tāpat arī atalgojums pielīdzināts vidējam strādnieka atalgojuma līmenim un tāpat arī parlamentāro institūtu vietā tiek likti "strādājoši, t. i., tādi institūti, kas izdod likumus un tos izpilda" (101).

Būtībā visa Kautska argumentācija pret Pannekuku un it sevišķi lieliskais Kautska arguments, ka mēs ne arodorganizācijās, ne partijas organizācijās nevaram iztikt bez ierēdņiem, rāda, ka Kautskis atkārto vecos Bernšteina "argumentus" pret marksismu vispār. Savā renegātiskajā grāmatā "Sociālisma priekšnosacījumi" Bernsteins karo pret "primitīvās" demokrātijas idejām, pret to, ko viņš sauc par "doktrināro demokrātismu" – imperatīvie mandāti, amatpersonas, kas nesaņem atalgojumu, nevarīga centrālā pārstāvniecība utt. Lai pierādītu šā "primitīvā" demokrātisma nederīgumu, Bernsteins atsaucas uz angļu tredjūniju pieredzi laulāto draugu Vebu (102) izpratnē. Savas attīstības septiņdesmit gadu laikā tredjūnijas, kas it kā attīstījušās "pilnīgā brīvībā" (vācu izd. 137. lpp.), esot pārliecinājušās, ka tieši primitīvais demokrātisms ir nederīgs, un likušas tā vietā parasto: parlamentārismu, kas savienots ar birokrātismu.

īstenībā tredjūnijas attīstījās nevis "pilnīgā brīvībā", bet pilnīgā kapitālistiskā verdzībā, kad, protams, "nevarēja iztikt" bez vairākkārtējas piekāpšanās valdošajam ļaunumam, varmācībai, netaisnībai, trūcīgo ļaužu atstumšanai no "augstākās" pārvaldīšanas lietām. Sociālismā nenovēršami atdzima daudz kas no "primitīvās" demokrātijas, jo pirmo reizi civilizēto sabiedrību vēsturē iedzīvotāju masas pacelsies līdz patstāvīgai līdzdalībai ne tikai balsošanās un vēlēšanās, bet arī ikdienas pārvaldīšanas darbā. Sociālismā visi pēc kārtas piedalīsies pārvaldīšanas darbā un drīz pieradīs pie tā, ka neviens nepārvalda.

Markss ar savu ģeniālo, kritiski analītisko prātu Komūnas praktiskajos pasākumos saskatīja to lūzumu, no kura bīstas un kuru negrib atzīt oportūnisti aiz gļēvulības, aiz nevēlēšanās uz visiem laikiem saraut sakarus ar buržuāziju, un kuru negrib redzēt anarhisti vai nu aiz steigas, vai arī aiz masveida sociālo pārvērtību apstākļu nesaprašanas vispār. "Nevajag pat domāt par vecās valsts mašīnas sagraušanu, kā gan mēs iztiksim bez ministrijām un bez ierēdņiem," spriedelē oportūnists, kas caurcaurēm piesātināts ar filistrību un būtībā ne tikai netic revolūcijai, revolūcijas jaunradei, bet arī jūt nāves bailes no tās (kā no tās baidās mūsu meņševiki un eseri).

"Vajag domāt tikai par vecās valsts mašīnas sagraušanu, nav vajadzīgs iedziļināties iepriekšējo proletārisko revolūciju konkrētajās mācībās un analizēt, ko un kā likt sagraujamā vietā," spriedelē anarhists (labākais no anarhistiem, protams, bet ne tāds, kas pēc Kropotkinu kgu un komp. parauga velkas līdzi buržuāzijai); un tāpēc anarhistam iznāk izmisuma taktika, nevis nesaudzīgi droša, uz konkrētiem uzdevumiem vērsta revolucionāra darba taktika, kas tajā pašā laikā ievēro masu kustības praktiskos apstākļus.

Markss mūs māca izvairīties no abām kļūdām, māca mūs būt pašaizliedzīgi drošiem, sagraujot visu veco valsts mašīnu, un tajā pašā laikā māca izvirzīt jautājumu konkrēti: Komūna dažu nedēļu laikā varēja sākt veidot jaunu - proletārisku - valsts mašīnu tieši tā, veikdama minētos pasākumus lielāka demokrātisma sasniegšanai un birokrātisma izskaušanai. Mācīsimies no komunāriem revolucionāru drosmi, uzskatīsim, ka viņu praktiskajos pasākumos iezīmējas praktiski neatliekamie un tūlīt iespējamie pasākumi, un tad, iedami tādu ceļu, mēs nonāksim pie pilnīgas demokrātisma sagraušanas.

Tādas sagraušanas iespēju nodrošina tas, ka sociālisms saīsinās darbadienu, cels masas jaunai dzīvei, radīs iedzīvotāju vairākumam tādus apstākļus, kas visiem bez izņēmuma ļaus izpildīt "valstiskās funkcijas", un tas novedīs vispār pie jebkuras valsts pilnīgas atmiršanas.

"Masu streika uzdevums," Kautskis turpina, "nekad nevar būt tas, ka jāsagrauj valsts vara, bet vienīgi tas, ka jāpanāk valdības piekāpšanās kaut kādā noteiktā jautājumā vai ka proletariātam naidīga valdība jānomaina ar tam pretimnākošu (entgegenkommende) valdību ( . . ) . Taču nekad un nekādos apstākļos tā" (t. i., proletariāta uzvara pār naidīgo valdību) "nevar novest līdz valsts varas sagraušanai, bet tikai līdz zināmai valsts varas iekšējo spēku attiecību pārbīdīšanai (Verschiebung) (..). Un mūsu politiskās cīņas mērķis te, tāpat kā līdz šim, paliek - iekarot valsts varu, iegūstot vairākumu parlamentā un pārvēršot parlamentu par valdības kungu" (726., 727., 732. lpp.).

Tas jau ir vistīrākais un visvulgārākais oportūnisms, atteikšanās no revolūcijas darbos, atzīstot to vārdos. Kautska doma nesniedzas tālāk par "proletariātam pretimnākošu valdību" - solis atpakaļ uz filistrību salīdzinājumā ar 1847. gadu, kad "Komunistiskais Manifests" pasludināja "proletariāta organizēšanu par valdošo šķiru" (103).

Kautskim vajadzēs īstenot viņa iemīļoto "vienotību" ar Seidemaņiem, Pļehanoviem, Vanderveldēm, kas visi ir ar mieru cīnīties par "proletariātam pretimnākošu" valdību.

Bet mēs iesim uz šķelšanos ar šiem sociālisma nodevējiem un cīnīsimies par visas vecās valsts mašīnas sagraušanu, tā lai pats bruņotais proletariāts būtu valdība. Tas ir "pavisam cits musturs".

Kautskim vajadzēs būt patīkamā kompānijā kopā ar Legīniem un Dāvidiem, Pļehanoviem, Potresoviem, Cereteli un Černoviem, kas ir pilnīgi ar mieru cīnīties par "valsts varas iekšējo spēku attiecību pārbīdīšanu", par "vairākuma iegūšanu parlamentā un par parlamenta visvarību pār valdību", - ļoti cēls mērķis, kurā oportūnistiem viss pieņemams, viss paliek buržuāziskās parlamentārās republikas ietvaros.

Bet mēs iesim uz šķelšanos ar oportūnistiem; un viss apzinīgais proletariāts būs kopā ar mums cīņā nevis par "spēku attiecību pārbīdīšanu", bet par buržuāzijas gāšanu, par buržuāziskā parlamentārisma sagraušanu, par Komūnas tipa demokrātisku republiku vai strādnieku un kareivju deputātu padomju republiku, par proletariāta revolucionāro diktatūru.

* **

Pa labi no Kautska starptautiskajā sociālismā ir tādi virzieni kā žurnāls "Sociālistiskais mēnešraksts" (104) Vācijā (Legīns, Dāvids, Kolbs un daudzi citi, arī skandināvieši Staunings un Brantings), žoresisti (105) un Vandervelde Francijā un Beļģijā, Turati, Trevess un citi Itālijas partijas (106) labējā spārna pārstāvji, fabiāņi un "neatkarīgie" ("neatkarīgā strādnieku partija", kas īstenībā vienmēr bijusi atkarīga no liberāļiem) Anglijā un tamlīdzīgi. Visi šie kungi, kuriem ir milzīga, ļoti bieži noteicoša loma parlamenta darbā un partijas publicistikā, tieši noliedz proletariāta diktatūru, ietur neslēptu oportūnismu. Šiem kungiem proletariāta "diktatūra" "ir pretrunā" ar demokrātiju!! Viņi būtībā ne ar ko vērā liekamu neatšķiras no sīkburžuāziskajiem demokrātiem.

Ievērojot šo apstākli, mums ir tiesība secināt, ka otrā Internacionāle ar savu oficiālo pārstāvju lielum lielo vairākumu ir pilnīgi noslīdējusi oportūnismā. Komūnas pieredze tika ne vien aizmirsta, bet arī sagrozīta. Strādnieku masām ne tikai neiedvesa, ka tuvojas laiks, kad tām būs jācīnās un jāsatriec vecā valsts mašīna, liekot tās vietā jaunu un tādējādi savu politisko kundzību pārvēršot par sabiedrības sociālistiskās pārveidošanas bāzi, - masām iedvesa pretējo un iztēloja "varas iekarošanu" tā, ka oportūnismā iekļūšanai palika tūkstošiem spraugu.

Tam, ka jautājums par proletāriskās revolūcijas attieksmi pret valsti tika sagrozīts un noklusēts, nevarēja nebūt milzīga loma tad, kad valstis, kuru militārais aparāts pastiprinājies imperiālistiskās sacensības rezultātā, bija pārvērtušās par kara briesmoņiem, kas iznīcina miljoniem cilvēku, lai izšķirtu strīdu, Anglijai vai Vācijai, tam vai citam finanšu kapitālam valdīt pār pasauli.*

______________________________

* Manuskriptā tālāk seko:

"VII NODAĻA

KRIEVIJAS 1905. UN 1917. GADA REVOLŪCIJAS PIEREDZE

Šās nodaļas virsrakstā minētais temats ir tik neaptverami plašs, ka par to var un vajag rakstīt sējumus. Šajā brošūrā, protams, būs jāaprobežojas tikai ar pašām galvenajām pieredzes mācībām, kas tieši skar proletariāta uzdevumus revolūcijā attiecībā uz valsts varu." (Šeit manuskripts apraujas.) (Red. Piez.)

PĒCVĀRDS PIRMAJAM IZDEVUMAM

Šī brošūra sarakstīta 1917. gada augustā un septembrī. Es jau biju sastādījis nākamās - septītās – nodaļas plānu: "Krievijas 1905. un 1917. gada revolūcijas pieredze". Tomēr, izņemot virsrakstu, es šai nodaļai nepaguvu uzrakstīt ne rindiņas. Traucēja politiskā krīze, 1917. gada oktobra revolūcijas priekšvakars. Par tādu "traucēkli" var tikai priecāties. Bet brošūras otru laidienu (veltītu "Krievijas 1905. un 1917. gada revolūcijas pieredzei"), jādomā, vajadzēs atlikt uz ilgāku laiku; patīkamāk un lietderīgāk ir "revolūcijas pieredzi" gūt, nekā par to rakstīt.

Autors

Petrograda,

1917. gada 30. novembrī

***

Piezīmes

Grāmatu "Valsts un revolūcija. Marksisma mācība par valsti un proletariāta uzdevumi revolūcijā" V I. Ļeņins sarakstījis pagrīdē 1917. gada augustā-septembrī. Šis darbs ir Ļeņina veikto milzīgo zinātniskās pētniecības pūliņu rezultāts.

Jautājums par proletāriskās valsts varu, pēc N. K. Krupskajas vārdiem, nodarbinājis Ļeņinu it īpaši emigrācijas pēdējos gados. Domu, ka nepieciešams teorētiski iztirzāt jautājumu par valsti, Ļeņins bija izteicis 1916. gada otrajā pusē.

1917. gadajanvārī-februārī V I . Ļeņins raksta darbu "Marksisms par valsti", kura materiāli izmantoti, gatavojot grāmatu "Valsts un revolūcija". Manuskripts "Marksisms par valsti" ir burtnīca zilos vākos, rakstīts sīkā, saspiestā rokrakstā ar vēlākiem iestarpinājumiem, piezīmēm uz malām un pasvītrojamiem, kas rāda, ka Ļeņins vairākkārt atgriezies pie šā materiāla. Darbā sakopoti visi svarīgākie K. Marksa un F. Engelsa izteikumi par valsti un proletariāta diktatūru, izraksti no K. Kautska, A. Pannekuka, E. Bernšteina grāmatām un rakstiem ar V I. Ļeņina kritiskām piezīmēm, papildinājumiem, vispārinājumiem un secinājumiem (sk.: Поли. собр. соч., т. 33, с. 123-307).

1917. gada 3. (16.) aprīlī V I. Ļeņins atgriezās no Šveices Krievijā. Taču praktiskās revolucionārās darbības dēļ Vladimirs Iļjičs nevarēja šo darbu turpināt. Taču domas par to Ļeņinu neatstāja. 1917. gada jūnijā Ļeņins sastādīja grāmatu sarakstu, kas viņam bija nepieciešamas, lai izstrādātu jautājumu par marksisma attieksmi pret valsti, kā arī iesniedza pieprasījumu par darba kārtību Petrogradas Publiskajā bibliotēkā. Pēc 1917. gada jūlija dienām, slēpdamies no Pagaidu valdības vajāšanas, Ļeņins raksta grāmatu "Valsts un revolūcija". Viņš bija lūdzis nogādāt uz Razļivu "zilo burtnīcu", jūlija beigās-augusta sākumā Ļeņins uzdevumu sarakstā biedriem, kas devās uz Helsingforsu, lūdza atsūtīt viņam F. Engelsa darbu "Anti-Dīrings", bet nedaudz vēlāk - steidzama darba veikšanai - palīdzēt atrast K. Marksa grāmatu "Filozofijas nabadzība" un "Komunistiskās partijas manifestu" vācu un krievu valodā.

Rakstīdams grāmatu "Valsts un revolūcija", V I. Ļeņins neizmantoja visu manuskriptā "Marksisms par valsti" ietverto materiālu. Vienlaikus salīdzinājumā ar sagatavojuma materiāliem Ļeņins papildinājis grāmatas "Valsts un revolūcija" I nodaļas 4.§ ar citātu no Engelsa darba "Anti-Dīrings" par vardarbības lomu un VI nodaļas 2.§ ar citātu no Kautska brošūras "Sociālā revolūcija" (sk. šā sējuma 249., 321. lpp.) u. c, kuru nebija burtnīcā "Marksisms par valsti".

Saskaņā ar plānu grāmatā "Valsts un revolūcija" vajadzēja būt septiņām nodaļām, bet pēdējo - septīto - nodaļu "Krievijas 1905. un 1917. gada revolūcijas pieredze" Ļeņins neuzrakstīja. Saglabājušies tikai sīki izstrādāti šās nodaļas plāni un "Nobeiguma" plāns (sk: Поли. собр. соч., т. 33, с. 313-314, 323-324. Plānus, konspektus un piezīmes grāmatai "Valsts un revolūcija" sk. turpat, c. 308-328).

Manuskripta pirmajā lappusē grāmatas autors apzīmēts ar pseidonīmu "F. F. Ivanovskis". Ar šādu pseidonīmu Ļeņins bija nodomājis izdot savu darbu, lai Pagaidu valdība to nekonfiscētu. Tā kā grāmata "Valsts un revolūcija" tika izdota 1918. gadā, pseidonīms vairs nebija vajadzīgs, tā iznāca ar Vladimira Iļjiča pazīstamo literāro pseidonīmu "V Iļjins" (N. Ļeņins) 30 700 eksemplāru lielā tirāžā. Plašu Ļeņina darba popularizēšanu veicināja avīzē "Pravda" 1917. gada 17. (30.) decembrī publicētais grāmatas priekšvārds un I nodaļas 1. un 2. paragrāfs. Grāmatu iespieda arī vietējās izdevniecības.

1. Grāmatu "Valsts un revolūcija" izdeva otrreiz 1919. gadā. Autors papildināja otro nodaļu ar jaunu paragrāfu "Kā Markss izvirzīja jautājumu 1852. gadā".

2. Sk.: Markss K., Engelss F. Darbu izlase trīs sējumos. R., 1981, 3. sēj., 208.-365. lpp.

3. Hēgelis izklāstījis valsts teoriju nobeiguma daļā grāmatā "Grundlinien der Philosophie des Rechts" ("Tiesību filozofijas pamati"), kas izdota 1821. gadā. Markss sniedz izvērstu Hēgeļa grāmatas analīzi darbā "Par Hēgeļa tiesību filozofijas kritiku" (sk.: Маркс К., Энгельс Ф. Соч. 2-е изд., т. 1, с. 219-368, 414-429). Par secinājumiem, ko izdarījis Markss, kritiski analizēdams Hēgeļa uzskatus, Engelss rakstījis rakstā "Kārlis Markss" (sk.: Markss K., Engelss F. Darbu izlase trīs sējumos. R., 1981, 3. sēj., 81.- 91. lpp.).

4. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R., 1981, 3. sēj., 357.-358. lpp.

5. Ģentilā, ģintiskā sabiedrības organizācija - pirmatnējās kopienas iekārta, pirmā sabiedriski ekonomiskā formācija cilvēces vēsturē. Par pirmatnējās kopienas iekārtu sk. F. Engelsa darbu "Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanās" (sk.: Markss K., Engelss F. Darbu izlase trīs sējumos. R., 1981, 3. sēj., 208.-365. lpp.).

6. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R., 1981, 3. sēj., 358. lpp.

7. Markss K, Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R., 1981, 3. sēj., 358.-359. lpp.

8. Markss K., Engelss F. Darbu izlase trīs sējumos. R., 1981, 3. sēj., 210.-221. lpp.

9. Markss K, Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R., 1981, 3. sēj., 359. lpp.

10. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R., 1981, 3. sēj., 359. lpp.

11. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R., 1981, 3. sēj., 360. lpp.

12. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R., 1981, 3. sēj., 361. lpp.

13. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R., 1981, 3. sēj., 361. lpp.

14. Engelss F Anti-Dīrings. R., 1978, 277.-278. lpp.

15. Te domāti šādi darbi: K. Marksa "Gotas programmas kritika" (IV nodaļa) un F. Engelsa "Anti-Dīrings", kā arī F. Engelsa vēstule A. Bēbelim 1875. gada 18.-28. martā (sk.: Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R., 1981, 3. sēj., 24.-29. lpp.; Engelss F Anti-Dīrings. R., 1978, 277.-278. lpp.; Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R., 1981, 3. sēj., 30.-36. lpp.).

16. Markss K. Kapitāls. R., 1973, 1. sēj., 608. lpp.

17. 1618.-1648. gada Trīsdesmitgadu karš - Viseiropas karš, ko izraisīja Eiropas valstu dažādu grupējumu pretrunu saasināšanās un kas izvērtās par cīņu starp protestantiem un katoļiem. Trīsdesmitgadu karš beidzās 1648. gadā ar Vestfālenes miera līgumu, kas nostiprināja Vācijas politisko sadrumstalotību.

18. Engelss F Anti-Dīrings. R., 1978, 184. lpp.

19. Markss K. Filozofijas nabadzība. R., 1968, 149.-150. lpp.

20. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R., 1979, 1. sēj., 142.-143. lpp.

21. Gotas programma - Vācijas Sociālistiskās strādnieku partijas programma, ko pieņēma 1875. gadā Gotas kongresā, kad apvienojās Sociāldemokrātiskā strādnieku partija (eizenahieši), kuru vadīja A. Bēbelis un V Lībknehts, un lasaliskā Vācijas Vispārējā strādnieku savienība. Programmas projekts bija oportūnistisks, tajā bija nopietnas kļūdas un principiāla piekāpšanās lasalismam. K. Markss un F. Engelss kritizēja programmas projekta aplamās tēzes (sk.: Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R., 1981, 3. sēj., 7.-36. lpp.). Tomēr kongress pieņēma projektu ar gluži nenozīmīgiem labojumiem.

22. Markss K. Filozofijas nabadzība. R., 1968, 150. lpp.

23. Markss K, Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R., 1979, 1. sēj., 123., 131. lpp.

24. Runa ir par revizionistisku taktiku politikā, par sociālistisko partiju oportūnistisko līderu un buržuāzijas sadarbības formu - par miljerānismu. Termins radies sakarā ar franču sociālista A. Miljerāna iestāšanos reakcionārajā buržuāziskajā valdībā 1899. gadā un tās prettautiskās politikas atbalstīšanu.

25. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R., 1979, 1. sēj., 511.-512. lpp.

26. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R., 1979, 1. sēj., 426.-427. lpp.

27. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R., 1979, 1. sēj., 567.-568. lpp.

28. Te domāts "Otrais Starptautiskās strādnieku asociācijas Ģenerālpadomes uzsaukums par Francijas un Prūsijas karu. Starptautiskās strādnieku asociācijas biedriem Eiropā un Savienotajās Valstīs", ko Markss uzrakstījis starp 1870. gada 6. un 9. septembri Londonā (sk.: Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R., 1980, 2. sēj., 210.-217. lpp.). - 53.

29 Te domāti G. V Pļehanova izteikumi rakstos "Mūsu stāvoklis" un "Vēlreiz par mūsu stāvokli (Vēstule biedram X ) " , kuri publicēti 1905. gada novembrī un decembrī izdevumā "Dņevņik social-demokrata", № 3 un № 4.

30. Sk: K. Marksa vēstuli L. Kūgelmanim 1871. gada 12. aprīlī (sk.: Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R., 1980, 2. sēj, 456. lpp.).

31. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1979, 1. sēj, 102. lpp.

32. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 235. lpp.

33. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sej, 455. lpp.

34. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1979, 1. sēj, 131. lpp.

35. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 235.-239. lpp.

36. Markss K., Engelss F. Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 241. lpp.

37. Markss K., Engelss E Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 238, 240. lpp.

38. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 239.-240. lpp.

39. Zirondisti - politiska grupējuma nosaukums franču buržuāziskās revolūcijas laikā XVIII gadsimta beigās. Zirondisti, kas pārstāvēja galvenokārt republikānisko tirdznieciski rūpniecisko un zemkopisko buržuāziju, svārstījās starp revolūciju un kontrrevolūciju, tiecās vienoties ar monarhiju.

40. Markss K., Engelss E Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 240, 241. lpp.

41. Markss K., Engelss F. Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 241.-242. lpp.

40. Te domāts F. Engelsa darbs "Par dzīvokļu jautājumu" (sk.: Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 320.- 406. lpp.).

41. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 344.-345. lpp.

42. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 401. lpp.

43. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 385. lpp.

44. Prudonisti - uz P Ž. Prudona filozofiskajiem un socioloģiskajiem uzskatiem pamatotās sīkburžuāziskā sociālisma strāvas piekritēji. Prudons kritizēja kapitālistisko lielīpašumu, taču faktiski sludināja nevis kapitālisma iznīcināšanu, bet gan tā "attīrīšanu" no ļaunprātībām un netaisnībām; aizstāvēja sīkīpašumu, kas nav saistīts ar citu darba ekspluatāciju; viņš domāja, ka pāreja uz jauno sabiedrību iespējama, dibinot sīkražotāju sabiedrības.

45. Prudons neizprata proletariāta vēsturisko lomu, bija politiskās cīņas pretinieks, no anarhistiskām pozīcijām noliedza valsts nepieciešamību.

46. K. Markss un E Engelss enerģiski cīnījās pret prudonismu I Internacionālē; šī cīņa beidzās ar pilnīgu marksisma uzvaru.

47. Te domāts K. Marksa raksts "Politiskais indiferentisms" un F. Engelsa raksts "Par autoritāti", kas publicēti 1873. gada decembrī itāļu krājumā "Almanacco Repubblicano per l'anno 1874" ("Republikas almanahs 1874. gadam") un vēlāk tulkojumā vācu valodā 1913. gadā žurnālā "Die Neue Zeit" (sk.: Маркс К, Энгельс Ф. Соч. 2-е изд., т. 18, с. 296-301; Markss К., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj. 407.-410. lpp.).

48. Markss K. Politiskais indiferentisms. - Маркс К, Энгельс Ф. Соч. 2-е изд., т. 18, с. 297.

49. Engelss F Par autoritāti. - Markss К., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 409. lpp.

50. Engelss F Par autoritāti. - Markss K, Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 410. lpp.

51. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1981, 3. sēj, 30.-36. lpp.

52. Bebel A. Aus meinem leben. T. 2, Stuttgart, 1911 (Bēbelis A. No manas dzīves. 2. d. Štutgarte, 1911).

53. K. Marksa darbs "Gotas programmas kritika", kas sarakstīts 1875. gada aprīlī-maija sākumā kā "Piezīmes pie Vācijas strādnieku partijas programmas", tika nosūtīts partijas vadībai uz V Brakes vārda kopā ar vēstuli viņam 1875. gada 5. maijā (sk.: Markss K., Engelss F. Darbu izlase trīs sējumos. R, 1981, 3. sēj, 7.-29. lpp.).

54. Te domāts K. Marksa darbs "Filozofijas nabadzība" (sk.: Markss K. Filozofijas nabadzība. R, 1968).

55. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1981, 3. sēj, 34. lpp.

56. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1981, 3. sēj, 470. lpp.

57. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1981, 3. sēj, 472. lpp.

58. Izņēmuma likumu pret sociālistiem Vācijā 1878. gadā izdeva Bismarka valdība, lai apkarotu strādnieku un sociālistisko kustību. Ar šo likumu tika aizliegtas visas sociāldemokrātiskās partijas organizācijas, strādnieku masu organizācijas, strādnieku prese, sociālistiskā literatūra; daudzus sociāldemokrātus izsūtīja no Vācijas vai apcietināja. Tomēr vajāšanas un represijas nesalauza sociāldemokrātisko partiju; ārzemēs iznāca partijas avīze "Sociāldemokrāts" un regulāri tika sasaukti partijas kongresi. Darbodamās pagrīdē, partija plaši izmantoja legālās iespējas, lai nostiprinātu sakarus ar masām. Vācijas sociāldemokrātiem ļoti daudz palīdzēja K. Markss un F. Engelss. Strādnieku masu kustības ietekmē 1890. gadā izņēmuma likumu pret sociālistiem atcēla.

59. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1981, 3. sēj, 472. lpp.

60. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1981, 3. sēj, 473. lpp.

61. Markss K., Engelss E Darbu izlase trīs sējumos. R, 1981, 3. sēj, 473. lpp.

62. Markss K., Engelss F. Darbu izlase trīs sējumos. R, 1981, 3. sēj, 474.-475. lpp.

63. Markss K., Engelss F. Darbu izlase trīs sējumos. R, 1981, 3. sēj, 475.-476. lpp.

64. Markss K. Pilsoņu karš Francijā. F Engelsa 1891. gada ievads. - Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 192.-204. lpp.

65. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 194. lpp.

66. Te domāta Pagaidu valdības ministra meņševika Cereteli uzstāšanās 1917. gada 11. (24.) jūnijā Viskrievijas I padomju kongresa prezidija, Petrogradas Strādnieku un kareivju deputātu padomes izpildu komitejas, Zemnieku deputātu padomes izpildu komitejas un visu kongresa frakciju biroja apvienotajā sēdē. Cereteli uzstāšanās bija apmelojoša un kontrrevolucionāra. Protestēdami pret Cereteli un citu eseru un meņševiku līderu apmelojumiem, boļševiki aizgāja no sēdes. V I. Ļeņins šajā sēdē nepiedalījās un bija pret piedalīšanos tajā. Vēstulē avīzes "Pravda" redakcijai Ļeņins paziņoja: "Es principā aizstāvēju boļševiku atteikšanos piedalīties šai apspriedē, pie kam boļševiki ar rakstu iesniedza paziņojumu: nekādās apspriedēs par tādiem jautājumiem (manifestāciju aizliegšana) nepiedalāmies" (Raksti, 25. sēj, 64. lpp.).

67. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 198. lpp.

68. Los-von-Kirche-Bewegung (kustība par atdalīšanos no baznīcas) jeb Kirchenaustrittsbewegung (kustība par izstāšanos no baznīcas) Vācijā kļuva masveidīga pirms Pirmā pasaules kara. Diskusijas gaitā ievērojami Vācijas sociāldemokrātijas darbinieki uzstājās faktiski par neitralitāti reliģijas jautājumos, par aizliegumu tās biedriem nodarboties ar antireliģisku un antiklerikālu propagandu.

69. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 202. lpp.

70. V. I. Ļeņina minētie skaitļi par iespējamām algu likmēm aprēķināti 1917. gada otrā pusgada papīra valūtā. Papīra rublis Krievijā Pirmā pasaules kara laikā tika ievērojami devalvēts. - 96.

71. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 203. lpp.

72. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 203.-204. lpp.

73. Lasalieši - vācu sīkburžuāziskā sociālista F. Lasala piekritēji un sekotāji. F. Lasals prasīja vispārējas vēlēšanu tiesības, bija par valsts subsidētu ražīgo strādnieku asociāciju radīšanu, par Vācijas apvienošanu Prūsijas virsvadībā. K. Markss un F. Engelss asi kritizēja lasaliešu teoriju, taktiku un organizatoriskos principus kā oportūnistisku strāvu Vācijas strādnieku kustībā.

74. Маркс К., Энгельс Ф. Соч. 2-е изд, т. 22, с. 434-435.

75. Те domāts KSDSP II kongress, kas notika 1903. gada 17. jūlijā- 10. augustā (30. jūlijā-23. augustā). Kongresa pirmās 13 sēdes notika Briselē. Vēlāk policijas vajāšanu dēļ kongresa sēdes tika pārceltas uz Londonu.

76. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 204. lpp.

77. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1981, 3. sēj, 7.-29. lpp.

78. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1981, 3. sēj, 30.-36. lpp.

79. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1981, 3. sēj, 24.-25. lpp.

80. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1981, 3. sēj, 25. lpp.

81. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1979, 1. sēj, 131. lpp.

82. Markss K. Pilsoņu karš Francijā. -Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 240. lpp.

83. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1981, 3. sēj, 34. lpp.

84. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1981, 3. sēj, 16. lpp.

85. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1981, 3. sēj, 17. lpp.

86. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1981, 3. sēj, 17. lpp.

87. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1981, 3. sēj, 17. lpp.

88. Šeiloks - tēls V Šekspīra komēdijā "Venēcijas tirgotājs"; ļauns un cietsirdīgs augļotājs, kas saskaņā ar vekseļa noteikumiem nepielūdzami pieprasīja izgriezt savam nolaidīgajam parādniekam mārciņu miesas.

89. Grāmatas "Valsts un revolūcija" manuskriptā, kas atrodas PSKP CK Marksisma-ļeņinisma institūta Centrālajā partijas arhīvā, šās piezīmes nav. Manuskripta 68. lpp. ir sekojošs pieraksts: "Sk. iestarpinājumu - piezīme 68. a lpp.". Acīmredzot lappuse ar iestarpinājumu, uz kuru atsaucies Ļeņins, ir nozaudēta.

90. I Internacionāles Hāgas kongress notika 1872. gada 2.-7. septembrī. K. Markss un F. Engelss personiski vadīja kongresa darbu. Tajā ar uzvaru vainagojās K. Marksa un F. Engelsa un viņu līdzgaitnieku ilggadējā cīņa pret sīkburžuāzisko sektantismu strādnieku kustībā. Anarhistu šķeltnieciskā darbība tika nosodīta, un to līderi tika izslēgti no Internacionāles. Hāgas kongresa lēmumi lika pamatus vēlākajai patstāvīgo politisko strādnieku šķiras partiju radīšanai dažādās valstīs.

91. Markss K. Gotas programmas kritika. F Engelsa priekšvārds. - Markss K., Engelss F. Darbu izlase trīs sējumos. R., 1981, 3. sēj., 8. lpp.

92. "Zarja" ("Blāzma") - marksistisks zinātniski politisks žurnāls, to izdeva legāli 1901.-1902. gadā Štutgartē "Iskras" redakcija. Žurnāls kritizēja starptautisko un Krievijas revizionismu, aizstāvēja marksisma teorētiskos pamatus. Žurnālā "Zarja" iespiesti daudzi V I. Ļeņina darbi.

93. Te domāts II Internacionāles piektais starptautiskais kongress, kas notika Parīzē 1900. gada 23.-27. septembrī. Galvenajā jautājumā "Politiskās varas iekarošana un savienība ar buržuāziskajām partijām", kas bija saistīts ar franču sociālista A. Miljerāna iestāšanos reakcionārajā buržuāziskajā valdībā 1899. gadā, kongress ar balsu vairākumu pieņēma K. Kautska iesniegto rezolūciju. Vēlāk oportūnisti bieži atsaucās uz šo rezolūciju, lai attaisnotu savu sadarbību ar buržuāziju. Žurnālā "Zarja", № 1,1901. gada aprīlī publicēts G. V Pļehanova raksts "Daži vārdi par pēdējo Parīzes starptautisko sociālistisko kongresu (Atklāta vēstule biedriem, kas atsūtījuši man pilnvaru)", kurā asi kritizēta Kautska rezolūcija. - 124.

94. Markss K., Engelss F. Darbu izlase trīs sējumos. R., 1980, 2. sēj., 235. lpp.; 1979, 1. sēj., 102. lpp.

95. Bernšteiniāde, bernsteinisms - marksismam naidīga strāva Vācijas un starptautiskajā sociāldemokrātijā; bernsteinisms radās XIX gadsimta beigās, nosaukts Vācijas Sociāldemokrātiskajā partijā pastāvošo labēji oportūnistisko tendenču visatklātākā pārstāvja E. Bernšteina vārdā. 1896.-1898. gadā Bernsteins "kritikas brīvības" aizsegā mēģināja revidēt (no tā arī – "revizionisms") revolucionārā marksisma filozofiskos, ekonomiskos un politiskos pamatus un aizstāt tos ar buržuāziskajām teorijām par šķiru pretrunu samierināšanu un šķiru sadarbību. Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas kongress 1898, 1899. un 1901. gadā bernšteinismu nosodīja, bet partija no Bernšteina nenorobežojās. Viņa sekotāji turpināja revizionistisko ideju propagandu.

V. I. Ļeņins un revolucionārie sociāldemokrāti konsekventi un enerģiski cīnījās pret bernšteinismu un tā piekritējiem Krievijā ("legālajiem marksistiem", "ekonomistiem", bundistiem, meņševikiem). Ļeņins jau 1899. gadā vērsās pret bernšteiniešiem ar "Krievijas sociāldemokrātu protestu" un rakstu "Mūsu programma"; bernšteinisms vispusīgi kritizēts Ļeņina grāmatā "Ko darīt?" un viņa rakstos "Marksisms un revizionisms", "Domstarpības Eiropas strādnieku kustībā" u. c. (sk. šā izdevuma 1. sēj, 435.-444, 445.-449. lpp.; 3. sēj, 9.-169. lpp.; 5. sēj, I d, 53.-60. lpp.; Raksti, 16. sēj, 309.- 313. lpp.).

96. Markss K. Luija Bonaparta astoņpadsmitais brimērs. - Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1979, 1. sēj, 511,- 512. lpp.

97. Markss K., Engelss F Komunistiskās partijas manifests. Priekšvārds 1872. gada vācu izdevumam. - Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1979, 1. sēj, 102. lpp.

98. Markss K. Pilsoņu karš Francijā. -Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 238. lpp.

99. K. Kautska brošūra "Der Weg zur Macht. Politische Betrachtungen über das Hineinwachsen in die Revolution" ("Ceļš uz varu. Politiskas pārdomas par ieaugšanu revolūcijā". Berlīne, 1909) krievu valodā nāca klajā tikai 1918. gadā.

100. Markss K., Engelss F Centrālās Komitejas uzsaukums Komunistu savienībai. - Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1979, 1. sēj, 193. lpp.

101. Markss K. Pilsoņu karš Francijā. -Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1980, 2. sēj, 238. lpp.

102. Webb S, Webb B. Theorie und Praxis der englischen Gewerksvereine. Bd. 1-2. Stuttgart, 1898 (Vebs S., Veba B. Angļu tredjūnisma teorija un prakse. 1.-2. sēj. Stutgarte, 1898).

103. Markss K., Engelss F Darbu izlase trīs sējumos. R, 1979, 1. sēj, 131. lpp.

104. "Sociālistiskais mēnešraksts" ("Sozialistische Monatshefte") - Vācijas sociāldemokrātijas oportūnistiskā virziena žurnāls, kalpoja par starptautiskā revizionisma tribīni. Iznāca Berlīnē no 1897. līdz 1933. gadam. Pirmā pasaules kara laikā atradās sociālšovinistiskās pozīcijās.

105. Zoresisti - ievērojamā Francijas un starptautiskās strādnieku un sociālistiskās kustības darbinieka Ž. Žoresa piekritēji. Žoress bija pārliecināts demokrātijas aizstāvis, aktīvs cīnītājs par mieru, pret militārismu, karu un koloniālo ekspansiju. Tomēr Žoress un viņa piekritēji tiecās revidēt marksisma pamattēzes; viņi uzskatīja, ka sociālisma uzvara būs nevis pret buržuāziju notiekošās proletariāta šķiriskās cīņas rezultāts, bet gan "demokrātiskās idejas uzplaukuma" rezultāts, sludināja šķiru mieru starp apspiedējiem un apspiestajiem. 1902. gadā zoresisti nodibināja Francijas Sociālistisko partiju, kas atradās reformistiskās pozīcijās. Žoresa cīņa par mieru, pret briestošā kara draudiem izraisīja pret viņu naidu imperiālistiskajās aprindās. Pirmā pasaules kara priekšvakarā Žoresu nogalināja reakcijas algotņi. Pirmā pasaules kara laikā zoresisti klaji atbalstīja imperiālistisko karu un nostājās sociālšovinisma pozīcijās.

106. Ļeņins te domājis Itālijas Sociālistisko partiju. Kopš partijas dibināšanas (1892) tajā notika divu virzienu – oportūnistiskā virziena un revolucionārā virziena - asa idejiskā cīņa. 1912. gadā kongresā Redžo-Emīlijā kreiso ietekmē atklātākie reformisti, kuri atbalstīja karu un sadarbību ar valdību un buržuāziju (I. Bonomi, L. Bisolati u. c ) , tika izslēgti no partijas. Sākoties Pirmajam pasaules karam un līdz tam brīdim, kad Itālija iestājās karā, Itālijas Sociālistiskā partija izteicās pret karu un izvirzīja lozungu "Pret karu, par neitralitāti!". 1914. gada decembrī no partijas tika izslēgta grupa renegātu (B. Musolīni u. c ) , kas aizstāvēja buržuāzijas imperiālistisko politiku un atbalstīja karu. Sakarā ar Itālijas iestāšanos karā Antantes pusē (1915. g. maijs) Itālijas Sociālistiskajā partijā krasi iezīmējās trīs virzieni: labējais, kas palīdzēja buržuāzijai karā; centriskais, kas apvienoja partijas biedru vairākumu un izvirzīja lozungu "nepiedalīties karā un nesabotēt", un kreisais, kas nostājās daudz noteiktākās pozīcijās pret karu, bet nespēja organizēt konsekventu cīņu pret to. Kreisie nesaprata, ka imperiālistisko karu nepieciešams pārvērst pilsoņu karā, ka noteikti jāsarauj sakari ar reformistiem. 1916. gada beigās Itālijas Sociālistiskā partija reformistiskā spārna ietekmē nostājās sociālpacifisma pozīcijās.

***

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

darbabalss.eu

№ 214

Rīga, 2015

Content

Uļjanovs Vladimirs Ļeņins. Valsts un revolūcija. (1917).

SATURS:

ĻEŅINS: VĀRDI UN DARBI

VALSTS UN REVOLŪCIJA MARKSISMA MĀCĪBA PAR VALSTI UN PROLETARIĀTA UZDEVUMI REVOLŪCIJAI(1)

PRIEKŠVĀRDS PIRMAJAM IZDEVUMAM

PRIEKŠVĀRDS OTRAJAM IZDEVUMAM

I nodaļa. ŠĶIRU SABIEDRĪBA UN VALSTS

1. Valsts - šķiru pretrunu nesamierināmības produkts

2. īpaši apbruņotu cilvēku pulki, cietumi u. t. jpr.

3. Valsts - ierocis apspiestās šķiras ekspluatēšanai

4. Valsts "atmiršana" un vardarbīga revolūcija

II nodaļa. VALSTS UN REVOLŪCIJA. 1848.-1851. GADA PIEREDZE

1. REVOLŪCIJAS PRIEKŠVAKARS

2. REVOLŪCIJAS REZULTĀTI

3. KĀ MARKSS IZVIRZĪJA JAUTĀJUMU 1852. GADĀ*

III nodaļa. VALSTS UN REVOLŪCIJA. 1871. GADA PARĪZES KOMŪNAS PIEREDZE. MARKSA ANALĪZE

1. KĀ IZPAUŽAS KOMUNĀRU MĒĢINĀJUMA VARONĪBA?

2. KO LIKT SATRIEKTĀS VALSTS MAŠĪNAS VIETĀ?

3. PARLAMENTĀRISMA IZNĪCINĀŠANA

4. NĀCIJAS VIENOTĪBAS ORGANIZĒŠANA

5. PARAZĪTA - VALSTS - IZNĪCINĀŠANA

IV nodaļa. TURPINĀJUMS ENGELSA PAPILDU PASKAIDROJUMI

1. "DZĪVOKĻU JAUTĀJUMS"

2. POLEMIKA AR ANARHISTIEM

3. VĒSTULE BĒBELIM

4. ERFURTES PROGRAMMAS PROJEKTA KRITIKA

5. 1891. GADA PRIEKŠVĀRDS MARKSA "PILSOŅU KARAM"

6. ENGELSS PAR DEMOKRĀTIJAS PĀRVARĒŠANU

V nodaļa. VALSTS ATMIRŠANAS EKONOMISKIE PAMATI

1. KĀ MARKSS IZVIRZA JAUTĀJUMU

2. PĀREJA NO KAPITĀLISMA UZ KOMUNISMU

3. KOMUNISTISKĀS SABIEDRĪBAS PIRMĀ FĀZE

4. KOMUNISTISKĀS SABIEDRĪBAS AUGSTĀKĀ FĀZE

VI nodaļa. KĀ OPORTŪNISTI VULGARIZĒJUŠI MARKSISMU

1. PĻEHANOVA POLEMIKA AR ANARHISTIEM

2. KAUTSKA POLEMIKA AR OPORTŪNISTIEM

3. KAUTSKA POLEMIKA AR PANNEKUKU

PĒCVĀRDS PIRMAJAM IZDEVUMAM

Piezīmes