Uļjanovs Vladimirs

Ļeņins. Marksisma trīs avoti un trīs sastāvdaļas (1913)

V.I.Ļeņins

Marksisma trīs avoti un trīs sastavdaļas

Marksa mācība visā civilizētajā pasaulē rada pret sevi visas buržuāziskās (ir kroņa, ir liberālās) zinātnes vislielāko naidu un niknumu, jo tā marksismā redz ko līdzīgu "kaitīgai sektai". Citādu attiecību nevar arī gaidīt, jo "objeķtivas" sociālās zinātnes nevar būt sabiedrībā, īfas dibināla uz šķiru ciņu. Tā vai citādi tomēr visa kroņa un liberālā zinālne aizstāv algoto verdzību, bet marksisms ir pielcicis nesaudzīgu karu šai verdzībai. Gaidīt objektivu zinātni algotas verdzības sabiedrībā ir tikpat muļķīga naivi late kā gaidīt fabrikantu objektivitāti jautājumā par to, vai nebūtu jāpaaugstina strādniekiem alga, samazinot kapitala peļņu.

Bet tas vēl nav viss. Filozofijas vēsture un sociālās zinātnes vēsture pilnīgi skaidri rāda, ka marksismā nav nekā līdzīga "sektantismam" kaut kādas noslēgtas, sastingušas mācības nozīmē, kas radusies nomaļus no pasaules civilizacijas attīstības galvenā ceļa. Gluži otrādi, visa Marksa ģenialitāte ir taisni tā, ka viņš devis atbildes uz jautājumiem, kurus cilvēces progresivā doma jau bija ierosinājusi. Viņa mācība izauga kā filozofijas, politiskās ekonomijas и n sociālismā lielāko pārstāvju mācības taisns un tiešs turpinājums.

Marksa mācība ir visspēcīga, tāpēc ka tā ir pareiza. Tā ir pilnīga un harmoniska, dodot cilvēkiem viengabalainu pa saules uzskatu, nesamierināmu ne ar kādu māņticību, ne ar kādu reakciju, ne ar kādu buržuāziskā jūga aizstāvēšanu. Tā ir likumīgs mantinieks labākajam, ko cilvēce radījusi XIX gadsimtā vācu filozofijā, angļu politiskajā ekonomija, frānčii sociālismā.

Pie šiem trijiem marksisma avotiem un līdz ar to sastāvdaļām mēs īsumā arī pakavēsimies.

I

Marksisma filozofija ir materiālisms. Eiropas visas jau nākas vēstures laikā un it īpaši XVIII gadsimta beigās Francijā, kur norisinājās izšķiroša kauja pret visāda veida viduslaiku atliekām, pret dzimtbūšanu institūtos un idejās, izrādījās, ka materiālisms ir vienīgā konsekventā filozofija, kas uzticīga, visām dabas zinātņu mācībām, kas naidīga māņticībai, tumsonībai u. tml. Demokrātijās ienaidnieki tāpēc visiem spēkiem centās "apgāzt", satricināt, apmelot materiālismu un aizstāvēja dažādas filozofiskā ideālismā formās, kurš vienmēr tā vai citādi aizstāv vai atbalsta rēliģiju.

Markss un Eņgelss visnoteiktākā veida aizstāvēja filozofisko materiālismu un daudzkārt izskaidroja, cik dziļi maldīga ir katra novirzīšanās no šā pamata. Visskaidrāk un vissīkāk viņu uzskati iztirzāti Engelsa darbos: "Ludvigs Feierbaclis" un "Diringa atspēkojums", kas — līdzīgi "Komunistiskajam Manifestam" — ir katra apzinīga strādnieka rokasgrāmata.

Tomēr Markss neapmierinājās ar XVIII gadsimta matērialismu vien, bet virzīja filozofiju uz priekšu. Viņš padarija to bagātāku ar klasiskās vācu filozofijas — it īpaši Hegeļa sistēmas — ieguvumiem, kas savukārt noveda pie Feierbacha materiālisma. Galvenais no šiem ieguvumiem ir dialektika, t. i., mācība pār attīstību tās vispilnīgākā, dziļākā un no vienpusības brīvākā veidā, mācība par cilvēka zināšanu relativitāti, kuras mums dod mūžīgā attīstībā esošās matērijas atspulgu. Dabas zinātņu jaunākie atklājumi -— rādijs, elektroni, elementu pārvēršanās — lieliski apstiprināja Marksa dialektisko materiālismu pretēji buržuāzisko filozofu mācībām ar viņu “jauno" atgriešanos pie vecā un satrūdējušā ideālismā.

Padziļinādams un attīstīdams filozofisko materiālismu, Markss izveidoja to līdz galam, pārnesa tā dabas izzināšanu uz cilvēku sabiedrības izzināšanu. Zinātniskās domas lielākais iekarojums bija Marksa vēsturiskais materiālisms. Haosa un patvaļas vietā, kas līdz tam laikam valdīja uzskatos par vēsturi un par politiku, tika likta apbrīnojami viengabalaina un harmoniska zinātniska teorija, kas rādīja, ka no vienas sabiedriskās dzīves formas ražošanas spēku augšanas rezultātā atlīstās cita, augstāka forma, — piemēram, no dzimtbūšanas izaug kapitālisms.

Gluži tāpat kā cilvēka atziņa atspulgo dabu, kas eksistē neatkarīgi no tās, t. i., matēriju, kura attīstās, iā cilvēka sabiedriskā atziņa (t. i., dažādi filozofiski, reliģiski) politiski и. tml. uzskati un mācības) atspulgo sabiedrības ekonomisko iekārta. Politiskie institūti ir virsbūve uz ekonomiskā pamata. Piemēram, mēs redzam, kā mūslaiku Eiropas valstu dažādās politiskās formas kalpo buržuāzijas kundzības nostiprināšanai pār proletariātu.

Marksa filozofija ir pilnīgi izveidots filozofiskais materiālisms, kas cilvēcei devis lielus atziņas ieročus, bet strādnieku šķirai — jo sevišķi.

II

Atzinis, ka ekonomiskā iekārta ir pamats, uz kura paceļas politiskā virsbūve, Markss vislielāko vērību veltīja šās ekonomiskās iekārtas pētīšanai. Marksa galvenais darbs — „Kapitāls" veltīts mūslaiku, t. i., kapitālistiskās, sabiedrības ekonomiskās iekārtas pētīšanai.

Klasiskā politiskā ekonomija līdz Marksam izveidojās Anglijā — visattīstītākā kapitālistiskā zemē. Ādams Smits nu Dāvids Rikardo, pētīdami, ekonomisko iekārtu, lika pamatu darba vērtības teoriļak Markss turpināja viņu darbu. Viņš stingri pamatoja un konsekventi attīstīja šo teoriju. Viņš, parādīja, ka katras preces vērtību nosaka preces ražošanai izlietotā sabiedriski nepieciešamā darba laika daudzums.

Tur, kur buržuāziskie ekonomisti redzēja lietu attiecības (preces apmaiņu pret preci), tur Markss atklāja attiecības starp cilvēkiem. Preču apmaiņa izteic sakarus starp atsevišķiem ražotājiem ar tirgus starpniecību. Nauda nozīmē, ka šie sakari kļūst arvien ciešāki, nesaraujami savienodami visu atsevišķo ražotāju saimniecisko dzīvi vienā veselā vieniba. Kapitāls nozīmē šo sakaru tālāku attīstību: par preci.... top cilvēka darba spēks. Algotais strādnieks pārdod savu daiba spēku zemes, fabriku, darba rīku īpašniekam. Vienu darba dienas daļu strādnieks izlieto, lai segtu izdevumus sevis un savas ģimenes uzturēšanai (darba alga), bet otru dienas daļu strādnieks strādā par velti, radīdams virsvērtību kapitālistam, kapitālistu šķiras peļņas avotu, bagātības avotu.

Mācība par virsvērtību ir Marksa ekonomiskās teorijas stūrakmens.

Kapitāls, ko radījis strādnieka darbs, nomāc strādnieku, izputinādams sīksaimniekus un radīdams bezdarbnieku armiju. Rūpniecībā lielražošanas uzvara redzama uzreiz, bet arī zemkopībā mēs redzam to pašu parādību: lielās kapitālistiskās zemkopības pārākums palielinās, pieaug mašīnu lietošana, zemnieka saimniecība nonāk naudas kapitala cilpā, panīkst un izput atpalikušās teclmikas spaidos. Zemkopībā sīkražošanas panīkšanai ir citas formas, bet pati tās panīkšana ir nenoliedzams fakts.

Uzveikdams sīkražošanu, kapitāls rada darba ražīguma pieaugšanu un lielkapitālistu savienību monopola stāvokļa izveidošanos. Pati ražošana top aizvien sabiedriskāka, — strādnieku simttūkstoši un miljoni tiek iesaistīti plānveidīgā saimnieciskā organismā, — bet kopējā darba produktu piesavinās kapitālistu saujiņa. Aug ražošanas anarchija, krizes, traka dzīšanās pēc tirgus, eksistences nenodrošinātība iedzīvotāju masai.

Palielinādama strādnieku atkarību no kapitala, kapita listiskā iekārta rada lielu apvienotā darba spēku.

No pirmajiem preču saimniecības dīgļiem, no vienkāršas maiņas, Markss ir izsekojis kapitālisma attīstībai līdz tā augstākajām formām, līdz lielražošanai.

Un visu, tiklab veco, kā arī jauno, kapitālistisko zemju pieredze ik gadus aizvien lielākam un lielākam strādnieku skaitam uzskatāmi rāda šās Marksa mācības pareizumu.

Kapitālisms ir uzvarējis visā pasaulē, bet šī uzvara ir tikai ievads darba uzvarai pār kapitālu.

III

Kad bija nogāzta dzimtbūšana un dienas gaismā nāca "brīvā" kapitālistiskā sabiedrība, — uzreiz atklājās, ka šī brīvība nozīmē darba ļaužu jaunu apspiešanas un ekspluatēšanas sistēmu. Nekavējoties sāka rasties dažādas socialistiskas mācības kā šā jūga atspulgs un protests pret to. Bet sākotnējais sociālisms bija utopisks sociālisms. Tas kritizēja kapitālistisko sabiedrību, nosodīja, nolādēja to, sapņoja par tās iznīcināšanu, fantazēja par labāku iekārtu, centās pārliecināt bagātniekus, ka ekspluatācija ir netikumiska.

Bet utopiskais sociālisms nevarēja norādīt īsto izeju. Tas neprata ne izskaidrot algotās verdzības būtību kapitālisma apstākļos, ne atklāt tās attīstības likumus, ne atrast to sabiedrisko spēku, kas spējīgs kļūt par jaunās sabiedrības radītāju.

Tikmēr vētrainas revolūcijas, kas pavadīja feodālismā, dzimtbūšanas krišanu, visur Eiropā un it īpaši Francijā aizvien uzskatamāk kā visas attīstības pamatu un tās virzītāju spēku atsedza šķiru cīņu.

Neviena politiskās brīvības uzvara pār dzimtkungu šķiru netika iekarota bez izmisuma pilnas pretošanās. Neviena kapitālistiska zeme neizveidojās uz vairāk vai mazāk brīva, demokrātiskā pamata, bez cīņas uz dzīvību un nāvi starp dažādajām kapitālistiskās sabiedrības šķirām.

Marksa ģenialitāte ir tā, ķa viņš agrāk par visiem prata no šejienes taisīt un konsekventi izturēt to secinājumu, ko māca pasaules vēsture. Šis secinājums ir mācība par šķiru ciņu.

Cilvēki vienmēr bijuši un vienmēr būs muļķīgi pievilšanas un pašpievilšanās upuri politikā, kamēr viņi nebūs iemācījušies aiz visām tikumiskajām, reliģiskajām, politiskajām, sociālajām frāzēm, paziņojumiem, solījumiem sameklēt to vai citu šķiru intereses. Vecā aizstāvji vienmēr izmuļķos reformas un uzlabojumu piekritējus, kamēr šie piekritēji nebūs sapratuši, ka katra vecā iestāde, lai cik uchaiska un satrunējusi tā liktos, turas ar to vai citu valdošo šķiru spēku. Bet, lai salauztu šo šķiru pretestību, ir tikai viens līdzeklis: atrast pašā mūsu apkārtējā sabiedrībā, izglītot un organizēt cīņai tādus spēkus, kuri var — un kuriem pēc sava sabiedriskā stāvokļa vajag — izveidot spēku, kas spējīgs noārdīt veco un radīt jauno.

Tikai Marksa filozofiskais materiālisms proletariātam norādījis izeju no garīgās verdzības, kādā līdz šim nīka visas apspiestās šķiras. Tikai Marksa ekonomiskā teorija izskaidrojusi proletariāta īsto stāvokli kapitālisma vispārējā iekārtā.

Visā pasaulē, no Amerikas līdz Japanai un no Zviedrijas līdz Dienvidafrikai, vairojas proletariata patstāvīgas organizācijas. Viņš izglītojas un audzina sevi, turpinādams savu šķiras cīņu, atbrīvojas no buržuāziskās sabiedrības aizspriedumiem, saliedējas aizvien ciešāk un mācās novērtēt savu sekmju mēru, norūda savus spēkus un neatturami aug.

"Prosveščeņije", 3. nr., 1913. g. martā

Paraksts: V. I.

***

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

darbabalss.eu

№ 202

Riga, 2015

Content

Uļjanovs Vladimirs Ļeņins. Marksisma trīs avoti un trīs sastāvdaļas (1913)