Uļjanovs

Ļeņins. Referāts par 1905. gada revolūciju (1917)

V. I. Ļeņins

"Referāts par 1905. gada revolūciju"

Jaunie draugi un biedri!

Šodien paiet divpadsmit gadi kopš "Asiņainās Svētdienas", kas ar pilnīgām tiesībām tiek uzlūkota par Krievijas revolūcijas sākumu.

Tūkstošiem strādnieku, — un turklāt nevis socialdemokratisku, bet ticīgu, uzticamu pavalstnieku, — garīdznieka Gapona vadībā saplūst no visām pilsētas daļām galvaspilsētas centrā, laukumā Ziemas pils priekšā, lai nodotu caram savu peticiju. Strādnieki nes svētbildes, un viņu toreizējais vadonis Gapons rakstiski apgalvoja caram, ka viņš garantējot cara personai drošību un lūdzot viņu iznākt pie tautas.

Tiek izsaukts karaspēks. Ulāni un kazaki metas virsū pūlim ar aukstajiem ieročiem, šauj uz neapbruņotiem strādniekiem, kas, ceļos nometušies, lūdzās kazakus, lai viņus laiž pie cara. Pēc policijas ziņām toreiz tika nogalināti vairāk par tūkstoti, ievainoti vairāk nekā divi tūkstoši. Strādnieku sašutums nav aprakstāms.

Šī ir 1905, gada 22. janvara — "Asiņainās Svētdienas" — pavisam vispārēja aina.

Lai padarītu jums uzskatāmāku šī notikuma vēsturisko nozīmi, nolasīšu jums dažus teikumus no strādnieku pēticijas. Peticija sākas šādi:

"Mēs, strādnieki, Pēterburgas iedzīvotāji, esam atnākuši pie Tevis. Mēs esam nelaimīgi, apsmieti vergi, mūs ir nomācis despotisms un patvaļa. Kad pacietības kauss plūda pāri malām, mēs pārtraucām darbu un lūdzām savus saimniekus dot mums tikai to, bez kā dzīve ir mokas. Bet viss tas tika noraidīts, viss fabrikantiem šķita nelikumīgs. Mums šeit daudziem tūkstošiem, tāpat kā visai krievu tautai, nav nekādu cilvēka tiesību. Tavu ierēdņu dēļ mēs esam kļuvuši par vergiem".

Petīcijā minētas šādas prasības: amnestija, sabiedriskās brīvības, normālā darba alga, pakāpeniska zemes nodošana tautai, satversmes sapulces sasaukšana, pamatojoties uz vispārējām un vienlīdzīgām vēlēšanu tiesībām, un tā beidzas ar vārdiem: "Valdniek! Neatsakies palīdzēt Savai tautai! Noārdi sienu starp Sevi un Savu tautu! Pavēli un zvēri, ka mūsu lūgumi tiks izpildīti un Tu padarīsi Krieviju laimīgu; ja ne, tad mēs esnin ar mieru mirt šeit pat. Mums ir tikai divi ceļi: brīvība un laime vai kaps".

Rodas dīvainas jūtas, kad tagad lasa šo petīciju, ko iesniedza neizglītotie, lasīt un rakstīt nepratēji, patriarchala garīdznieka vadītie strādnieki. Negribot jāvelk paralēlē starp šo naivo peticiju un tagadējām miermīlīgajām social pacifistu rezolūcijām, t. i., cilvēku, kas grib būt sociālisti, bet īstenībā ir tikai buržuāziski frāžu teicēji. Neapzinīgie pirmsrevolūcijas Krievijas strādnieki nezināja, ka cars ir valdošās šķiras, proti, lielo zemesīpašnieku šķiras, galva, kuri jau tūkstoš pavedieniem saistīti nr lielburžuaziju un gatavi visiem varmācības līdzekļiem aizstāvēt savu monopolu, privilēģijas un peļņu. Mūsdienu socialpacifisti, kas bez jebkādiem jokiem! — grib izlikties "augsti izglītoti" cilvēki, nezina, ka gaidīt "deinokratisku" mieru no buržuaziskajām valdībām, kas ved imperiālistisku laupīšanas karu, ir tikpat muļķīgi, cik muļķīga ir doma, it kā asiņaino caru var ar mierīgām petīcijām pievērst demokrātiskām reformām.

Bet ar visu to lielā atšķirība starp viņiem ir tā, ka mūsdienu socialpacifisti ir lielā mērā — liekuļi, kas ar pieticigiem padomiem tiecas atraut tautu no revolucionārās cīņas, kurpretim pirmsrevolūcijas Krievijas neizglītotie krievu strādnieki darbos pierādīja, ku viņi ir taisnprātīgi cilvēki, pirmoreiz modušies politiskai apziņai.

Un, lūk, tieši tajā apstāklī, ka kolosālās lautas masas modušās politiskai apziņai un revolucionārai cīņai, jau arī slēpjas 1905, gada 22, janvāru vēsturiskā nozīme.

“Krievijā vēl nav revolucionārās tautas", — tā divi dienas pirms "Asiņainās Svēldienas” rakstīja Pēteris Struves kungs, toreizējais krievu liberāļu vadonis, kas tolaik izdeva nelegālu, brīvu, ārzemju orgānu. Šim "augsti izglītotajam" augstprātīgajam un ārkārtīgi muļķīgajam buržuāzisko reformistu vadonim tik liels absurds šķita ideja, ka аnalfebetiska zemnieku zeme varētu radīt revolucionāru tautu! Tik dziļa bija toreizējo, — tāpat kā arī tagadējo, — reformista pārliecība, ka patiesa revolūcija nav iespējama!

Līdz 1905. gada 22. (pēc vecā stila 9.) janvārim Krievijas revolucionārā partija sastāvēja no nelielas cilvēku saujiņas — tā laika reformisti (uz mata tāpat kā tagadējie) ņirgādamies dēvēja mūs par "sektu". Daži simti revolucionāru organizatoru, daži tūkstoši vietējo organizāciju biedre pusducis revolucionāru lapiņu, kas iznāca ne biežāk kā reizi mēnesī un ko izdeva lielāko tiesu ārzemēs un kā kontrabandu, ar neticamām grūtībām, ar daudziem upuriem pārsūtīja uz Krieviju, — tādas bija revolucionarās partijas Krievijā un vispirms revolucionārā socialdemokrātijā līdz 1905. gada 22. janvārim. Šis apstāklis aprobežotajiem un uzpūtīgajiem reformistiem formāli deva tiesības apgalvot, ka Krievijā vēl neesot revoluclonaras tautas.

Tomēr dažu mēnešu laikā aina pilnīgi mainījās. Simti revolucionāro sociāldemokrātu "pēkšņi" izauga par tūkstošiem, tūkstoši kjuva par divi līdz trīs miljonu proletariešu vadoņiem. Proletariāta cīņa radīja lielu rūgšanu, pa daļai ari revolucionāru kustību piecdesmit — simt miljonu lielās zemnieku masas dzīlēs, zemnieku kustība izraisīja atbalsi armijā un noveda pie zaldatu sacelšanās, pie armijas vienas daļas bruņotām sadursmēm ar otru daļu. Tādējādi kolosalā zeme ar 130 miljoniem iedzīvotāju iesoļoja revolūcijā, tādējādi snaudošā Krievija pārvērtās par revolucionārā proletariata un revolucionārās tautas Krieviju.

Nepieciešams izpētīt šo pāreju, saprast tās iespējamību, tās, tā sakot, metodes un ceļus.

Pats galvenais šīs pārejas līdzeklis bija masa streiks. Krievijas revolūcijas savdabīgums ir tieši tas, ka tā pēc sava sociālā satura bija buržuāziski demokrātiskā, bet pēc cīņas līdzekļiem — proletāriskā. Tā bija buržuāziski demokratiska, jo mērķis, pēc kura tā tieši liecās un kuru tā varēja sasniegt tieši ar saviem pašas spēkiem, bija demokrātiska republika, 8 stundu darba diena, kolosālā lielā muižnieku zemesīpašuma konfiscēšana, — visi tādi pasākumi, ko gandrīz pilnā apjomā realizēja buržuāziskā revolūcija Francijā 1792. un 1793. gadā.

Krievijas revolūcija reizē ar to bija ari proletāriskā, ne tikai tajā nozīmē, ka proletariāts bija kustības vadošais spēks, avangards, bet arī tajā nozīmē, ka specifiski proletāriskais cīņas līdzeklis, proti, streiks, bija galvenais masu iekustināšanas līdzeklis un visraksturīgākā parādība viļņveidīgajā izšķirošo notikumu briešanā.

Krievijas revolūcija pasaules vēsturē ir pirmā — bet tā, bez šaubām, nebūs pēdējā — lielā revolūcija, kurā politiskam masu streikam bijusi neparasti liela loma. Var pat apgalvot, ka nevar saprast Krievijas revolūcijas notikumus un tās politisko formu maiņu, ja pēc streiku statistikas neizpētī šo notikumu un šīs formu maiņas pamatu.

Es ļoti labi zinu, cik nepiemēroti mutvārdu referātam ir sausi statistikas skaitļi, cik lielā mērā tie spēj atbaidīt klausītāju. Bet tomēr es nevaru neminēt dažus noapaļotus skaitļus, lai jums būtu iespējams novērtēt patieso objektivo visas kustības pamatu. Streikotāju vidējais skaits ik gadus Krievijā. 10 gadu laikā līdz revolūcijai bija 43 tūkstoši. Tātad streikotāju kopskaits pa visiem desmit gadiem līdz revolūcijai bija 430 tūkstošu. 1905. gada janvarī, pirmajā revolucijas mēnesī, streikotāju skaits bija 440 tūkstošu. Tātad tikai vienā mēnesī vairāk nekā visā iepriekšējā gadu desmitā!

Nevienā pasaules kapitālistiskā zemē, pat visvairāk attīstītajās zemēs, tādās kā Anglijā, Amerikas Savienotajās Valstīs, Vācijā, pasaule nav redzējusi tik grandiozu streiku kustību kā Krievijā 1905. gadā. Streikotāju kopskaits bija 2 miljoni 800 tūkstoši, divi reizes lielāks nekā fabriku strādnieku kopskaits! Tas, protams, nepierāda, ka pilsētu fabriku strādnieki Krievijā būtu vairāk izglītoti vai spēcīgāki, vaitvairāk piemēroti cīņai nekā viņu brāļi Rietumeiropā. Pareizs ir tieši pretējais.

Bet tas rāda, cik liela var būt proletariāta snaudošā enerģija. Tas liecina to, ka revolucionārā laikmetā, — es to apgalvoju bez jebkāda pārspīlējuma, pamatojoties uz visprecizākajiem Krievijas vēstures datiem, — proletariāts par attīstīt simtkārt lielāku cīņas enerģiju nekā parastajā vairākumu cīņā, kā tas bija Krievijā 1905. gadā un kā tam jānotiek un kā tas pavisam neapšaubāmi notiks nākošajā proletāriskajā revolūcijā Eiropā.

1905. gada sākums atnesa pirmo lielo streiku kustības vilni visā Krievijā. Jau 1905. gada pavasarī mēs vērojam, ka mostas pirmā lielā, ne tikai ekonomiskā, bet arī politiskā zemnieku kustība Krievijā. Cik liela nozīme šim faktam, kas vēsturē ir pagrieziens, to var saprast vienīgi tas, kurš atcerēsies, ka Krievijā zemniecība tikai 1861. gadā atbrīvojās no vissmagākās dzimtbūtnieciskās atkarības, ka zemnieki savā vairākumā ir analfabēti, dzīvo neaprakstāmā trūkumā, muižnieku nomākti, baznīckungu apdullināti, milzīgo attālumu un gandrīz pilnīgā ceļu trūkuma cits no cita izolēti.

1825. gadā Krievija pirmoreiz redzēja revolucionāru kustību pret carismu, un šo kustību pārstāvēja gandrīz vienīgi muižnieki. Kopš šī momenta līdz pat 1881. gadam, kad teroristi nogalināja Aleksandru II, kustības priekšgalā bija viduskārtas inteliģenti. Viņi parādīja vislielāko pašuzupurēšanos un ar savu varonīgo teroristisko cīņas metodi radīja visas pasaules izbrīnu. Nav šaubu, ka šie upuri nekrita veltīgi, nav šaubu, ka tie veicināja — tieši vai netieši — vēlāko revolucionāro krievu tautas audzināšanu. Bet savu tiešo mērķi, tautas revolūcijas uzmodināšanu, tie nesasniedza un nevarēja sasniegt.

Tas izdevās tikai revolucionārajai proletariāta cīņai. Tikai masu streika viļņi, kas pārvēlās pāri visai Krievijai sakarā ar nesaudzīgajām imperiālistiskā krievu-japaņu kara mācībām, uzmodināja plašās zemniecības masas no, letarģiskā miega. Vārds "streikotājs" ieguva zemnieku vidū pavisam jaunu nozīmi: tas nozīmēja kaut ko līdzīgu dumpiniekam, revolucionārām, ko agrāk izteica ar vārdu "students". Bet, tā kā "students" piederēja pie viduskārtas, pie "mācītiem", pie "kungiem", viņš tautai bija svešs. Tur pretim "streikotājs" pats bija nācis no tautas, pats piederēja pie ekspluatēto skaita; kad streikotāju izsūtīja no Pēterburgas, viņš ļoti bieži atgriezās sādžā un stāstīja saviem sādžas biedriem par ugunsgrēku, kas pārņēmis pilsētas un kam vajadzēja iznīcināt tiklab kapitālistus, kā arī muižniekus. Krievu sādžā parādījās jauns tips — apzinīgais jaunais zemnieks. Viņš sagājās ar "streikotājiem", viņš lasīja avīzas, viņš stāstīja zemniekiem par notikumiem pilsētās, viņš skaidroja saviem sādžas biedriem politisko prasību nozīmi, viņš tos aicināja cīnīties pret lielajiem zemesīpašniekiem-muižniekiem, pret baznīckungiem un ierēdņiem.

Zemnieki pulcējās grupās, apsprieda savu stāvokli un pamalām tika ievilkti cīņā: bariem viņi devās pret lielajiem zemesīpašniekiem, dedzināja viņu pilis un mājas vai atņēma viņu krājumus, sagrāba labību un citus dzīvei nepieciešamos līdzekļus, nogalināja policistus, prasīja, lai nodod tautai muižnieku milzīgo muižu zemi.

1905. gada pavasarī zemnieku kustība bija tikai dīglī, tā aptvēra tikai apriņķu mazākumu, apmēram vienu septīto daļu no tiem.

Bet pielika, ka proletariāta masu streiks pilsētās savienojās ar zemnieku kustību uz laukiem, lai satricinātu pašu "drošāko" un pēdējo carisma balstu. Es runāju par armiju.

Sākas militārās sacelšanās posms flotē un armijā. Ikvieniem streiku un zemnieku kustības viļņa uzplūdiem revolucijas laikā seko zaldatu sacelšanās visās Krievijas malās. Pati izcilākā starp tām ir sacelšanās uz Melnās jūras bruņukuģa "Kņazs Potjomkins", kas, nokļuvis sacēlušos matrožu rokās, piedalījās revolūcijā Odesā, bet pēc revolūcijas sakāves un neveiksmīgajiem mēģinājumiem sagrābt citas ostas (piem., Feodosiju Krimā) padevās Rumānijas varas iestādēm Konstancē.

Atļaujiet man jums sīki pastāstīt kādu mazu epizodu no šīs sacelšanās Melnās jūras flotē, lai jums rastos konkrēta aina, kādi bija notikumi, kad to attīstība sasniedza augstāko punktu:

"Tika rīkotas revolucionāro strādnieku un matrožu sapulces; tās notika arvien biežāk. Tā kā karavīri netika laisti uz strādnieka mītiņiem, tad strādnieki veselām masām sāka apmeklēt karavīru mītiņos. Sapulcējās tūkstošiem. Kopējās cīņas idejai radās dzīva atbalss. Apzinīgākās rotas ievēlēja deputātus.

Tad karā priekšniecība nolēma sākt rīkoties. Atsevišķu oficiera mēģinājumi teikt mītiņos "patriotiskas" runas deva visbēdīgākos rezultatus: pie diskusijām pieradušie matroži piespieda savus priekšnieks glābties kauna pilnā bēgšanā. Ņemot vērā šādas neveiksmes, tika nolemts vispār aizliegt mītiņus. 1905. gada 24. novembra rītā pie flotes kazarmu vārtiem tika nostādīta kaujas rota ar pilnu kaujas uzkabi. Kontradmiralis Pisarevskis, visiem dzirdot, deva pavēli: "Nevienu neizlaist no kazarmām! Nepaklausības gadijumā šaut". No rotas, kam bija dota ši pavēle, iznāca matrozis Petrovs, visu acu priekšā pielādēja savu šauteni, ar vienu šāvienu nogalināja Belostokas pulka štab. kapteini Šteinu, bet ar otru šāvienu ievainoja kontradmirāli Pisarevski. Atskanēja oficiera komanda: "Arestējiet viņu". Neviens nekustēja no vietas. Petrovs nometa savu šauteni zemē. "Ko jūs stāvat? Ņemiet mani ciet!" Viņu arestēja. No visām pusēm saskrējušie matroži skaļi pieprasīja viņu atbrīvot, teikdami, ka viņi galvojot par Petrovu. Satraukums sasniedza apogeju.

— Petrov, vai nav tiesa, šāviens taču notika nejauši? — rakāju oficieris, lai rastu izeju no stāvokļa, kāds bija radies.

— Kāpēc gan nejauši! Es iznācu priekšā, pielādēju un notēmēju vai tad tas ir nejauši?

— Viņi pieprasa, lai tevi atbrīvojot...

Un Petrovs tika atbrīvots... Bet matroži ar to neapmierinājā visi dežurējošie oficieri tika arestēti, atbruņoti un aizvesti uz каnceleju ... Matrožu delegāti, skaitā kādi 40 cilvēki, apspriedās visu nakti Nolēma oficierus atbrīvot, bet kazarmās viņus vairs neielaist."...

Šī nelielā ainiņa jums uzskatāmi rada, kā attīstījās notikumi militārās sacelšanās gadījumu lielākajā daļā. Revolucionārā rūgšana tautā nevarēja nepārņemt arī karaspēku. Raksturīgi, ka kustības vadoņus deva tie kara flotes nu armijas elementi, kuri rekrutējās galvenokārt no rūpniecibas strādnieku vidus un no kuriem tika prasīta vislielākā techniskā sagatavošanās, piem., no sapieriem. Bet plašās masas bija vēl pārāk naivas, pārāk miermīlīgi, pārāk labsirdīgi, pārāk kristietīgi noskaņotas. Tās iedegās sašutumā diezgan viegli, ikviens netaisnības gadījums, pārāk rupja oficieru apiešanās, slikts uzturs u. tml. varēja radīt sašutumu. Bet trūka izturības, nebija skaidras uzdevuma apziņas: trūka pietiekamas izpratnes par to, ka tikai visenerģiskākā bruņotās cīņas turpināšana, tikai uzvara pār visām militārajām un civilajām varas iestādēm, tikai valdības nogāšana un varas sagrābšana visā valstī ir vienīgā revolūcijas sekmju garantija.

Plašas matrožu un zaldatu masas viegli sāka dumpoties. Bet tikpat viegli viņas darīja to naivo muļķību, ka atbrīvoja arestētos oficierus; viņas ļāvās apmierināties ar priekšniecības solījumiem un pierunāšanu; tādējādi priekšniecība ieguva ļoti dārgo laiku, saņēma pastiprinājumu, saskaldīja sacelšanās dalībnieku spēkus, un pēc tam sekoja visnežēligākā apspiešana un nāves sodi vadoņiem.

Ir sevišķi interesanti salīdzināt militāro sacelšanos Krievija 1905. gadā ar dekabristu militāro sacelšanos 1825. gadā. Tolaik politisko kustību vadīja gandrīz vienīgi oficieri un tieši muižniecības oficieri; tie bija saindēti, saskaroties Napoleona karu laikā ar demokrātiskajām Eiropas idejām. Zaldatu vairums, kas tolaik sastāvēja vēl no dzimtbūtnieciskajiem zemniekiem, izturējās pasivi.

1905. gada vēsture rāda mums pilnīgi pretēju ainu. Oficieri, ar nelieliem izņēmumiem, tolaik bija noskaņoti vai nu buržuaziski liberāli, reformistiski, vai arī tieši kontrrevolucionari. Karavīru formā tērptie strādnieki un zemnieki bija sacelšanās dvēsele; kustība kļuva par tautas kustību. Pirmoreiz Krievijas vēsturē tā pārņēma ekspluatēto vairākumu. Ja tajā kaut kā trūka, tad, no vienas puses, tā bija masu izturība, noteiktība, jo masas pārāk sirga ar uzticēšanās kaiti, no otras puses, trūka karavīru mundieros tērpto revolucionaro sociāldemokrātisko strādnieku organizācijas: viņiem nebija prasmes saņemt vadību savās rokās, nostāties revolucionārās armijas priekšgalā un pāriet uzbrukumā pret valdības varu.

Pie tā paša sakot, šos divus trūkumus, — varbūt lēnāk, nekā mums gribētos, bet toties droši, — iznīcinās ne tikai kapitalisma vispārējā attīstība, bet arī tagadējais karš...

Katrā ziņā Krievijas revolūcijas, tāpat kā 1871. gada Pamēs Komūnas vēsture dod mums neapstrīdamu mācību, ka militarisms nekad un nekādā gadījumā nevar tikt uzvarēts un iznīcināts ar kaut kādu citu paņēmienu kā tikai ar kutas armijas vienas daļas uzvarošu cīņu pret tās otru daļu. Nepietiek tikai šaust, lādēt, "noliegt" militārismu, kritizēt un pierādīt tā kaitīgumu, muļķīgi ir mierīgi atteikties no karaklausības, — uzdevums ir: saglabāt spraigu proletariata revolucionāro apziņu un turklāt ne tikai vispār, bet konkrēti gatavot tā labākos elementus uz to, lai momentā, kad rūgšana tautā būs visdziļākā, tie nostātos revolucionārās armijas priekšgalā.

To pašu mums māca arī jebkuras kapitālistiskās valsts ikdienas pieredze. Ikviena "neliela" krize, ko pārdzīvo šāda valsts, rāda mums miniatūrā to kauju elementus un dīgļus, kurām lielas krizes periodā nenovēršami jāatkārtojas lielā mērogā. Un kas gan cits ir, piem., jebkurš streiks, ja ne maza kapitālistiskās sabiedrības krize? Vai tad Prūsijas iekšlietu ministram fon Putkamera kungam nebija taisnība, kad viņš izteica savu ievērojamo domu graudu: "Katrā streikā slēpjas revolūcijas hidra". Vai tad zaldattu izsaukšana streiku laikā visās — ja tā atļauts teikt — vismiermīlīgākajās, pašās "demokrātiskākajās" kapitālistiskājās zemēs nerāda, kāds stāvoklis būs patiesi lielu kružu laikā.

Bet es atgriezīšos atkal pie Krievijas revolūcijas vēsturēs.

Es jums mēģināju attēlot, kā strādnieku streiki saviļņoja visu zemi un visplašākos, visvairāk atpalikušos ekspluatēto slāņus, kā sākās zemnieku kustība, kā tai sekoja militara sacelšanās.

1905. gada rudenī visa kustība sasniedza savu apogeju 19. (6.) augustā parādījās cara manifests par pārstāvniecibas iestādes nodibināšanu. Tā sauktajai Buligina Domei vajadzēja tikt nodibinātai, pamatojoties uz vēlēšanu likumu, kas paredzēja kuriozi mazu vēlētāju skaitu un nepiešķīra šim savdabīgajam "parlamentam" nekādas likum došanas, bet tikai padomdevēja, konsultativas tiesības!

Buržuāzijā, liberāļi, oportunisti bija gatavi abām rokām uztvert šo nobiedētā cara "dāvanu". Mūsu 1905. gada re formisti, tāpat kā visi reformisti, nevarēja saprast, ka mēdz būt vēsturiskas situācijās, kad reformām, bet it īpaši reformu solījumiem, ir tikai viens nolūks: uz laiku apturēt tautas rūgšanu, piespiest revolucionāro šķiru izbeigt vai vismaz vājināt cīņu.

Krievijas sociāldemokrātijā labi saprata šīs oktroēšana šīs šķietamās, 1905. gada augustā dāvātās konstitūcijas īsto raksturu. Un tāpēc tā, ne mirkli nekavēdamās, deva lozungu: nost ar padomdevēju Domi! Boikotēt Domi! Nost ar cara valdību! Turpināt revolucionāro cīņu, lai gāztu šo valdību! Nevis caram, bet revolucionārajai pagaidu valdība jāsasauc pirmā patiesā tautas pārstāvniecība Krievijā!

Vēsture pierādīja, ka revolucionārajiem socialdemokra tiem ir taisnība, jo Buligina Dome nekad netika sasaukta. To aizmēza revolūcijas viesulis, pirms tā tika sasaukta; šis viesulis piespieda caru izdot jaunu vēlēšanu likumu, kas ievērojami palielināja vēlētāju skaitu, un atzīt Domei likumdošanas raksturu.

1905. gada oktobris un decembris iezīmē Krievijas revolūcijas augšupejošās līnijas augstāko punktu. Visi tautas revolucionārā spēka avoti pavērās vēl daudz plašāk nekā agrāk. Streikotāju skaits, kas 1905. gada janvarī, kā jau es jums teicu, bija 440 tūkstošu, 1905. gada oktobrī pārsniedza pusmiljonu (ievērojiet, tikai viena mēneša laikā!). Bet pie šī skaita, kas aptver tikai fabriku strādniekus, jāpievieno vēl daži simti tūkstošu dzelzceļa strādnieku, pasta un telegrafa kalpotāju u. tml.

Krievijas vispārējais dzelzceļnieku streiks uz laiku apturēja dzelzceļu kustību un visnoteiktākajā veidā paralizēja valdības spēku. Atvērās universitāšu durvis, un auditorijas, kas mierīgajā laikā bija domātas vienīgi tam, lai apdullinātu jauno cilvēku galvas ar profesoru katedras gudrībām un lai padarītu tās par paklausīgiem buržuāzijas un carisma kalpiem, tagad bija sapulču vietas tūkstošiem un tūkstošiem strādnieku, amatnieku, kalpotāju, kas atklāti un brīvi apsprieda politiskos jautājumus.

Tika iekarota preses brīvība. Cenzūra vienkārši lika nobīdīta malā. Neviens izdevējs neuzdrošinājās iesniegt varas iestādēm obligāto eksemplāru, bet varas iestādes neuzdrošinājās kaut ko uzsākt pret to. Pirmoreiz Krievijas vēsturē brīvi parādījās Pēterburgā un cilās pilsētās revolucionārās avīzes. Vienā pašā Pēterburgā iznāca trīs socialdemokratiskas dienas avīzes ar metienu no 50 līdz 100 tūkstoš eksemplariem.

Proletariāts gāja kustības priekšgalā. Viņš izvirzīja par savu uzdevumu 8 stundu darba dienas iekarošanu revolucionarā ceļā. Pēterburgas proletariāta kaujas lozungs toreiz bija: “ 8 stundu darba dienu un ieročus!". Strādnieku masai, kas auga arvien lielāka, kļuva acīm redzams, ka revolūcijas likteni var izlemt un izlems tikai bruņota cīņa.

Cīņas uguni izveidojās savdabīgu masu organizācija: slavēnās strādnieku deputātu Padomes, visu fabriku delegātu sapulces. Šīs strādnieku deputātu Padomes vairākās Krievijas pilsētās arvien vairāk un vairāk sāka rīkoties kā revolucionara pagaidu valdību, kā sacelšanās organizētājas un vadītājas. Tika mēģināts organizēt zaldātu un matrožu deputatu Padomes un savienot tās ar strādnieku deputātu Padomēm.

Dažas Krievijas pilsētas tajās dienās pārdzīvoja dažādu mazu vietējo "republiku" periodu, kurās valdības vara bija atcelta un strādnieku deputātu Padome patiešam funkcionēja kā jauna valsts vara. Diemžēl šie periodi bija pārāk īsī "uzvaras" pārāk vājas, pārāk izolētas.

Zemnieku kustība 1905. gada rudeni sasniedza vēl lielākus apmērus. Tolaik vairāk nekā trešdaļu apriņķu visā zemē bija pārņēmušas tā sauktās "zemnieku nekārtības" un īsta zemnieku sacelšanās. Zemnieki nodedzināja gandrīz 2 tūkstoš muižu un sadalīja savā starpā dzīvei nepieciešamos līdzekļus, ko muižnieciskie plēsoņas bija nolaupījuši tautai.

Diemžēl šis darbs bija pālāk maz pamatīgs! Diemžel zemnieki tolaik iznīcināja tikai piecpadsmito daļu no visa muižnieku muižu skaita, tikai piecpadsmito daļu no tā, кo viņiem vajadzēja iznīcināt, lai pilnīgi nodzēstu no krievu zemes vaiga negodu — lielo feodālo zemesīpašumu. Diemžēl zemnieki rīkojās pālāk sadrumstaloti, neorganizēti, viņu rīcība nebija uzbrūkoša, un te ir viens no galvenajiem revolucijas sakāves cēloņiem.

Apspiesto Krievijas tautu vidū uzliesmoja nacionālās atbrīvošanās kustība. Krievijā vairāk nekā puse, gandrīz trīs piektdaļas (precizi: 57 proc.) iedzīvotāju tiek nacionāli apspiesti, viņiem nav pat dzimtās valodas brīvības, viņus varmācīgi rusificē. Piem., musulmaņi, kas sastāda desmitiem miljonus Krievijas iedzīvotāju, tolaik pārsteidzoši ātri noorganizēja — tas vispār bija laikmets, kad kolosāli auga dažādas organizācijas — musulmaņu savienību.

Lai parādītu sapulcei, it īpaši jaunatnei, piemēru, kā tā laika Krievijā cēlās nacionālās atbrīvošanās kustība sakarā ar strādnieku kustību, minēšu jums kādu nelielu piemēru.

1905. gada decembrī poļu skolnieki vairākos simtos skolu sadedzināja visas krievu grāmatas, gleznas un cara ģīmetnes, piekāva un padzina no skolām krievu skolotājus un krievu biedrus, kliegdami: "Vācieties laukā, uz Krieviju!". Vidusskolu poļu skolnieku prasības bija, starp citu, šādas: "1) visām vidusskolām jābūt pakļautām strādnieku deputātu Padomei; 2) jāsasauc skolu telpās apvienotas skolnieku un strādnieku sapulces; 3) jāatļauj valkāt ģimnazijas sarkanas blūzes kā zīme par piederību pie nākamās proletariskās republikas" utt.

Jo augstāk cēlās kustības viļņi, jo enerģiskāk un noteiktāk bruņojās reakcija cīņai pret revolūciju. Krievijas 1905. gada revolūcijā attaisnojās tas, ko K. Kautskis 1902. gadā rakstīja savā grāmatā "Sociālā revolūcija" (viņš tolaik, starp citu runājot, vēl bija revolucionārs marksists un nevis socialpatriotu un oportunistu aizstāvis kā tagadējā laikā). Viņš rakstīja sekojošo:

..."Nākamā revolūcija... mazāk līdzināsies pēkšņai, pret valdību vērstai sacelšanās kustībai, bet vairāk — ilgstosam pilsoņu karam".

Tā ari notika! Nav šaubu, ka tā tas ari būs nākamajā Eiropas revolūcijā!

Carisma naids it īpaši vērsās pret ebrejiem. No vienas pases, ebreji deva procentuāli sevišķi daudz (salīdzinot ar ebreju iedzīvotāju kopskaitu) revolucionārās kustības vadoņu. Ari tagad ebrejiem, starp citu runājot, ir tas nopelns, ka viņi, salīdzinot ar citām tautām, dod procentuāli samēra daudz internacionalistiskās kustības pārstāvju. No otras puses, carisms prata pret ebrejiem teicami izmantot nekrietnākos vistumšāko iedzīvotāju slāņu aizspriedumus, lai organizētu grautiņus, ja arī tas tos nevadīja tieši, — 100 pilsētās šajā laikā saskaitīts vairāk nekā 4 000 nogalināto, vairāk nekā 10 000 sakropļoto, — šos mierīgo ebreju, viņu sieru un bērnu drausmīgos slaktiņus, kas radīja tik lielu riebumu visā civilizētajā pasaulē. Es runāju, protams, par civilizētās pasaules patiesi demokrātisko elementu riebumu, bet tādi ir vienīgi tikai sociālistiskie strādnieki, proletārieši.

Pat visbrīvāko, pat republikānisko Rietumeiropas zemju buržuāzijā prot lieliski savienot savas liekulīgās frāzes par "Krievijas zvērībām" ar visnekaunīgākajām naudas operācijām, it īpaši ar financialu carisma atbalstīšanu un imperiālistisku Krievijas ekspluatāciju, eksportējot kapitālu u. tml.

1905. gada revolūcija savu kalngalu sasniedza decembra sacelšanās norisē Maskavā. Neliels skaits sacelšanās dalībnieku, proti, organizētie un apbruņotie strādnieki — viņu bija ne vairāk kā astoņi tūkstoši — 9 dienas pretojās cara valdībai, kura nevarēja uzticēties Maskavas garnizonam, bet kurai, gluži otrādi, vajadzēja turēt to ieslēgtu un kura tikai tāpēc, ka ieradās Semjonovas pulks no Peterburgas, bija spējīga sacelšanos apspiest.

Buržuāzijai patīk dēvēt Maskavas sacelšanos par kaut ko mākslīgu un zoboties par to. Piemēram, vācu tā sauktajā "zinātniskajā" literatūrā profesors Maksis Vebera kungs savā lielajā darbā par Krievijas politisko attīstību nosaucis Maskavas sacelšanos par "puču". "Ļeņina grupa — raksta šis "augsti mācītais" profesora kungs — un daļa eseru jau sen gatavoja šo bezjēdzīgo sacelšanos".

Lai novērtētu pēc nopelniem šo gļēvās buržuāzijas profesorisko gudrību, pietiek tikai atsaukt atmiņā sausos streiku statistikas skaitļus. 1905. gada janvarī Krievijā bija tikai 123 tūkstoši tīri politisku streikotāju, oktobrī — 330 tūkstošu, decembrī tika sasniegts maksimums, proti, 370 tūkstošu tīri politisku streikotāju viena mēneša laikā! Atcerēsimies revolūcijas, zemnieku un zaldatu sacelšanās augšanu un mēs tūliņ pat nonāksim pie pārliecības: buržuāziskās "zinātnes" spriešana par decembra sacelšanos ir ne vien nejēdzīga, tā ir vārdos izteikta gļēvās buržuāzijas pārstāvju izlocīšanās, jo buržuāzijā redz, ka proletariāts ir viņas bīstamākais šķiras ienaidnieks.

Īstenībā visa Krievijas revolūcijas norise neizbēgami virzīja uz izšķirošu bruņotu kauju starp cara valdību un šķiriskā ziņā apzinīgā proletariāta avangardu.

Savos iepriekš izteiktajos apsvērumos es jau norādīju, kur slēpās Krievijas revolūcijas vājums, kas noveda pie tās pagaidu sakāves.

Kopš decembra sacelšanās sakāves sākas revolūcijas lejup ejošā līnija. Arī šajā periodā ir ārkārtīgi interesanti momenti; vajag tikai atcerēties viskaujinieciskāko strādnieku šķiras elementu divkārtējo mēģinājumu pārtraukt revolūcijas atkāpšanos un sagatavot jaunu uzbrukumu.

Bet mans laiks ir gandrīz jau beidzies, un es negribu pārmērīgi izmantot savu klausītāju pacietību. Tomēr pašu svarīgāko Krievijas revolūcijas izprašanai: tās šķirisko raksturu un tās virzītājus spēkus, tās cīņas līdzekļus, es, — kā man šķiet, — esmu jau attēlojis, ciktāl vispār iespējams aplūkot tik milzīgu tematu īsā referātā.

Vēl tikai dažas īsas piezīmes atliecība uz Krievijas revolucijas vispasaules nozīmi.

Krievija ģeogrāfiski, ekonomiski un vēsturiski pieder ne vien pie Eiropas, bet arī pie Āzijas. Un tāpēc mēs redzam, ka Krievijas revolūcija sasniegusi ne tikai to, ka tā galīgi pamodinājusi no miega vislielāko un visvairāk atpalikušo Eiropas zemi un radījusi revolucionāru tautu, ko vada revolucionārs proletariāts.

Tā sasniegusi ne tikai to. Krievijas revolūcija izraisījusi kustību visā Āzijā. Revolūcijas Turcijā, Persijā, Ķinā pirāda, ka 1905. gada varenā sacelšanās atstājusi dziļas pēdas aun ka tās ietekme, kas izpaudusies simtu un simtu miljonu cilvēku uz priekšu ejošā kustībā, ir neizskaužama.

Netieši Krievijas revolūcija ietekmējusi arī rietumos esošās zemes. Nav jāaizmirst, ka, tiklīdz 1905. gada 30. oktobri Vīnē pienāca telegrama par cara konstitucionālo manifestu, šai ziņai bija izšķiroša loma vispārējo vēlēšanu tiesību galīgajā uzvarā Austrijā.

Austrijas sociāldemokrātijas kongresa sēdes laikā, kad biedrs Elenbogens — tolaik viņš vēl nebija socialpatriots, tolaik viņš vēl bija biedrs — lasīja savu referātu par politisko streiku, viņa priekšā tika nolikta uz galda šī telegrama. Debates tūliņ pat tika pārtrauktas. Mūsu vieta ir uz ielas! — lūk, kāds sauciens nodārdēja Austrijas sociāldemokrātijas delegātu sēžu zālē. Un tuvākajās dienās bija redzamas ļoti lielas ielu demonstrācijās Vinē un barikādes Prāgā. Vispārējo vēlēšanu tiesību uzvara Austrijā bija izšķirta.

Ļoti bieži sastopami rietumeiropieši, kas spriež par Krievijas revolūciju tādā veidā, it kā notikumiem, attiecībām un cīņas līdzekļiem šajā atpalikušajā zemē būtu ļoti maz līdzības ar Rietumeiropas attiecībām un tāpēc tiem nezin vai varot būt kāda praktiska nozīme.

Nav nekā aplamāka par šādu uzskatu.

Nav šaubu, ka nākamo cīņu formas un iemesli nākamajā Eiropas revolūcijā daudzējādā ziņā atšķirsies no Krievijas revolūcijas formām.

Bet, neraugoties uz to, Krievijas revolūcija — tieši pateicoties savam proletāriskajam raksturam tajā īpašajā šā vārda nozīmē, par ko es jau runāju, — joprojām ir Eiropas nākamās revolūcijas prologs. Nav šaubu, ka šī nākamā revolucija var būt tikai proletāriskā revolūcija un turklāt šā vārda vēl dziļākā nozīmē: proletāriskā, sociālistiskā ari pēc sava satura. Šī nākamā revolūcija parādīs vēl lielākā mērā, no vienas puses, ka tikai niknas kaujas, proti, pilsoņu kari, var atbrīvot cilvēci no kapitala jūga, bet, no otras puses, ka tikai šķiriskā ziņā apzinīgie proletārieši var būt un būs lielum lielā ekspluatēto vairākuma vadoņi.

Lai mūs nepiekrāpj tagadējais kapa klusums Eiropā. Eiropa savā klēpī nes revolūciju. Drausmīgās imperialistiskā kara šausmas, dārdzības mokas visur rada revolucionāru noskaņojumu, un valdošās šķiras — buržuāzijā, un to rokaspuiši — valdības, arvien vairāk un vairāk nonāk strupceļā, no kura viņas bez vislielākajiem satricinājumiem vispār nevar atrast izeju.

Līdzīgi tam, kā Krievijā 1905. gadā proletariāta vadībā sākās tautas sacelšanās pret cara valdību nolūkā iekarot demokrātisku republiku, tāpat tuvākie gadi tieši sakarā ar šo plēsonīgo karu novedīs Eiropā pie tautu sacelšanās proletariāta vadībā pret finanču kapitala varu, pret lielajām bankām, pret kapitālistiem, un šie satricinājumi nevar beigties citādi kā tikai ar buržuāzijas ekspropriāciju, ar sociālismā uzvaru.

Mēs, vecie vīri, varbūt nenodzīvosim līdz šīs nākamās revolūcijas izšķirošajām kaujām. Bet es domāju, ka ar lielu pārliecību varu izteikt cerību, ka jaunatnei, kas tik lieliski strādā Šveices un visas pasaules sociālistiskajā kustībā, ka viņai būs laime ne vien cīnīties, bet arī uzvarēt nākamajā proletāriskajā revolūcijā.

Sarakstīts vācu valodā pirms 1917. g. 9. (22.) janvara

Pirmoreiz iespiests 1925. g. 22. janvarī avīzē "Pravda", 18. nr-ā

Paraksts: N. Ļeņins

Iespiests pēc rokrakstu

Tulkots no vācu valoda

***

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

darbabalss.eu

№ 220

Riga, 2015

Content

Uļjanovs Ļeņins. Referāts par 1905. gada revolūciju (1917)