Маrkss Kārlis

Markss K. Algots darbs un kapitals (1849)

Kārlis Маrkss. Algots darbs un kapitāls

F. ENGELSA IEVADS

Šis darbs tika pirmoreiz publicēts 1849. gadā, sākot ar 4. aprili, vairākos «Jaunās Reinas Avīzes»* numuros ievadrakstu veidā. Tā pamatā ir lekcijas, ko Markss bija lasījis 1847. gadā Briseles vācu strādnieku biedrībā. Presē šis darbs palika nepabeigts: 269. nr. beigās apsolītais «Turpmāk vēl» palika neizpildīts sakarā ar toreiz uzplūdušajiem notikumiem, — ar krievu ieiešanu Ungārijā un ar sacelšanos Drezdenē, Izerlonā, Elberfeldē, Pfalcā un Badenē — kas kļuva par cēloni pašas avīzes aizliegšanai (1849. g. 19. maijā). Manuskripts, kurā būtu šā darba turpinājums, Marksa atstātajos rakstos nav atrasts.

_______________

* «Neue Rheinische Zeitung» — iznāca Ķelnē no 1848. gada 1. jūnija līdz 1849. gada 19. maijam. Tās galvenais redaktors bija Markss. Red.

«Algots darbs un kapitāls» vairākreiz iespiests atsevišķā izdevumā brošūras veidā, pēdējo reizi 1884. gadā Hotingenē-Cirihē, «Šveices kooperatīvajā tipogrāfijā». Visos līdzšinējos izdevumos iespiests precizs oriģinālā teksts. Bet, tā kā pašreizējais jauniespiedums domāts kā propagandas raksts izplatīšanai vismaz 10 000 eksemplāros, man radās jautājums, vai tādos apstākļos Marksis pats būtu atzinis par pareizu teksta pārdrukāšanu bez grozījumiem.

Četrdesmitajos gados Markss vēl nebija pabeidzis savu politiskās ekonomijas kritiku. Tas tika veikts tikai piecdesmito gadu beigās. Tāpēc viņa darbi, kas parādījušies, pirms iznāca grāmatas «Par politiskās ekonomijas kritiku» pirmā burtnīca (1859. g.), atsevišķos punktos novirzās no darbiem, kas sarakstīti pēc 1859. g., un tajos ir izteicieni un veseli teikumi, kas no vēlāko darbu viedokļa ir neizdevušies un pat nepareizi. Pats par sevi saprotams, ka parastajos, lasītājiem vispār domātajos izdevumos sava vieta ir arī šim agrākajam autora viedoklim, kas ir viena no viņa attīstības pakāpēm, ka tiklab autoram, kā arī publikai ir neapstrīdama tiesība uz to, lai šie agrīnie raksti tiktu pārdrukāti bez jebkādiem grozījumiem. Šādā izdevumā man pat prātā nebūtu nācis grozīt šajos darbos kaut vai vienu vārdu.

Bet ir cita lieta, kad jaunais izdevums paredzēts, var teikt, vienīgi propagandai strādnieku vidū. Tādā gadījumā Markss savu veco 1849. gada iztirzājumu katrā ziņā būtu saskaņojis ar savu vēlāko viedokli. Un es esmu pārliecināts, ka rīkojos pilnīgi viņa garā, kad izdaru šai izdevumā dažus grozījumus un papildinājumus, kas ir nepieciešami, lai visos svarīgos punktos panaktu šādu saskaņu. Tādējādi es lasītājam jau iepriekš pasaku: šī brošūra nav vis tāda, kā Markss to sarakstījis 1849. gadā, bet gan aptuveni tāda, kā viņš to būtu sarakstījis 1891. gadā. Turklat īstais teksts ir izplatīts tik daudz eksemplāros, ka ar to pilnīgi pietiek līdz tam laikam, kamēr man būs iespējams to atkal izdot negrozītu kopotajos rakstos.

Visi mani grozījumi attiecas uz vienu punktu. Pēc oriģinālā, strādnieks par darba algu pārdod kapitālistam savu darbu; pēc tagadējā teksta, — savu darba spēku. Un par šo grozījumu man jāpaskaidro. — Jāpaskaidro strādniekiem, lai viņi redzētu, ka te ir nevis vienkārša matu skaldīšana, bet gan viens no vissvarīgākajiem punktiem visā politiskajā ekonomijā. Jāpaskaidro buržujiem, lai viņi varētu pārliecināties, cik pārāki ir neizglītotie strādnieki, kam visgrūtākos ekonomiskos jautājumus jo viegli var darīt saprotamus, par mūsu augstprātīgajiem «izglītotajiem» cilvēkiem, kuriem šādi sarežģīti jautājumi paliek neatrisināmi visu mūžu.

Klasiskā politiskā ekonomija* patapināja no rūpniecības prakses parasto fabrikanta priekšstatu, ka viņš pērkot un samaksājot savu strādnieku darbu. Ar šo priekšstatu pilnīgi pietika fabrikanta uzņēmuma vadīšanai, grāmatvedībai un cenu kalkulācijai. Bet, naivi pārnests politiskā ekonomijā, šis priekšstats radīja te gluži pārsteidzošus maldus un jucekli.

__________________________

* «. . . ar klasisko politisko ekonomiju», — rakstā Markss «Kapitāla», — «es saprotu visu politisko ekonomiju, sākot ах V. Pēti, kura pēti buržuāzisko ražošanas attiecību iekšējās atkarības» (K. Markss un F. Engelss, Raksti, XVII sēj., 91. lpp.). Klasiskās politiskās ekonomijas ievērojamākie pārstāvji Anglijā bija A. Smits un D. Rikardo. Red.

Politiskā ekonomija saduras ar to faktu, ka visu preču cenas, to starpā arī tās preces cena, ko tā sauc par «darbu», nemitīgi mainās; tās ceļas un krīt ļoti dažādu apstākļu ietekmē, kuriem bieži vien naiv nekāda sakara ar pašas preces ražošanu, tā ka šķiet, it kā cenas noteiktu tīra nejaušība. Rad politiskā ekonomija kļuva par zinātni*, viens no tās pirmajiem uzdevumiem bija atrast likumu, kas slēpjas aiz šās nejaušības, kura šķietami valda pār preču cenām, un kas patiesībā pats valda pār šo nejaušību. Pastāvīgajās preču cenu maiņās un svārstībās gan augšup, gan lejup zinātne meklēja stabilu centru, ap kuru šīs maiņas un svārstības notiek. Ar vienu vārdu slakot: viņa balstījās uz preču cenām, lai sameklētu precu cenas regulējošo likumu — preču vērtību, no kurais izejot varētu izskaidrot visas cenu svārstības un uz kuru tās visas būtu gala rezultātā novedamas.

__________________

* «Lai gan politiskā ekonomija šaurākā nozīmē radusies ģeniālu ļaužu galvās ap XVII gadsimta beigām, tomēr savā pozitivā formulējumā, kādu tai devuši fiziokrāti un Ādams Smilts, tā pēc būtības ir XVIII gadsimta lolojums . ..» (F. Engelss, Anti-Dirings, 1947., 147. lpp.). Red.

Un, lūk, klasiskā politiskā ekonomija atrada, ka preces vērtību nosaka tajā ietvertais tās ražošanai nepieciešamais darbs. Ar šo izskaidrojumu tā apmierinājās. Arī mēs varam pagaidām šeit apstāties. Un, tikai lai izvairītos no pārpratumiem, es gribu atgādināt, ka šobrīd šis izskaidrojums ir kļuvis: pavisam nepietiekams, Markss pirmoreiz dziļi izpētīja darba īpašību radīt vērtību un pie tam atrada, ka ne jebkurš preces ražošanai šķietami vai pat tiešām nepieciešamais darbs visos apstākļos piešķir šai precei tik lielu vērtību, kas atbilst patērētam darba daudzumam. Tātad, ja mēs šodien līdz ar tādiem ekonomistiem kā Rikardo vienkārši sakām, ka preces vērtību nosaka tās ražošanai nepieciešamais darbs, tad mēs pie tam vienmēr pieņemam Marksa izdarītās atrunas. Ar to šeit pietiek; pārējais atrodams Marksa darbā «Par politiskās ekonomijas kritiku», 1859. gadā, un «Kapitala» pirmajā sējumā.

Bet, tiklīdz ekonomisti vērtības noteikšanu ar darbu sāka lietot precei «darbs», viņi sapinās daudzās pretrunās. Kas nosaka «darba» vērtību? Tajā ietvertais nepieciešamais darbs. Bet cik darba ietverts strādnieka darbā, kas veikts vienā dienā, vienā nedēļā, vienā mēnesī, vienā gadā? Tajā ietverts vienas dienas, vienas nedēļas, viena mēneša, viena gada darbs. Ja darbs ir visu vērtību mērs, tad «darba vērtību» mēs varam izteikt tikai ar darbu. Bet mēs absolūti nekā nezinām par vienas stundas darba vērtību, ja zinām tikai to, ka tā ir vienlīdzīga vienas stundas darbam. Tā mēs ne par matu neesam tikuši tuvāk mērķim. Mēs joprojām griežamies burvju lokā.

Tad klasiskā politiskā ekonomija izmēģināja citā virziena; ta teica: preces vērtība ir vienlīdzīga tās ražošanas izdevumiem. Bet kas ir darba ražošanas izdevumi? Lai atbildētu uz šo jautājumu, ekonomistiem bija mazliet jāgrēko pret loģiku. Paša darba ražošanas izdevumu vietā, kuri, diemžēl, nav nosakāmi, viņi pētī, kādi ir strādnieka ražošanas izdevumi. Un šie izdevumi ir nosakāmi. Tie mainās atkarībā no laika un apstākļiem, bet noteiktā sabiedrības stāvoklī, noteiktā vietā, noteiktā ražošanas nozarē arī ir noteikts lielums, noteikts vismaz diezgan šaurās robežās. Mēs tagad dzīvojam apstākļos, kad valda kapitālistiskā ražošana, kur liela un arvien pieaugoša iedzīvotāju šķira var eksistēt tikai tad, ja tā par darba algu strādā ražošanas līdzekļu — darba rīku, mašinu, izejvielu un dzīvei nepieciešamo līdzekļu — īpašniekiem. Uz šā ražošanas veida pamatiem strādnieka ražošanas izdevumi ir tā dzīvei nepieciešamo līdzekļu suma — vai to cena naudā, — kas vidēji nepieciešama, lai padarītu viņu darba spējīgu, uzturētu viņa darba spēju un, kad viņš vecuma, slimības vai nāves gadījumā vairs nespēj strādāt, aizstātu viņu ar jaunu strādnieku, t. i., tā dzīvei nepieciešamo līdzekļu suma, kas vajadzīgā, lai dotu iespēju strādnieku šķirai vairoties nepieciešamos apmēros. Iedomāsimies, ka šo dzīvei nepieciešamo līdzekļu cena naudā ir vidēji 3 markas dienā.

Tādējādi mūsu strādnieks saņem no kapitālista, kas viņu nodarbina, algu 3 markas dienā. Par to kapitālists liek viņam strādāt, teiksim, 12 stundu dienā. Un pie tam kapitālists kalkulē apmēram tā:

Iedomāsimies, ka mūsu strādniekam atslēdzniekam-mehaniķim jāizgatavo mašinas detaļa, ko viņš izgatavo vienā dienā. Pieņemsim, ka izejvielas — dzelzs un misiņš nepieciešamā, iepriekš apstrādātā veidā — maksā 20 mārku. Pieņemsim, ka tvaika mašinas ogļu patēriņš, šās tvaika mašinas, virpas un pārējo mūsu strādniekā izlietoto darba rīku nolietošanas, apreķināta par vienu dienu un uz vienu strādnieku, būtu 1 markas; vērtībā. Darba alga dienā pēc mūsu pieņēmuma ir 3 markas. Kopā iznāk, ka par mūsu mašinas detaļu izdotas 24 markas. Bet kapitālists sagaida, ka viņš par to no saviem pircējiem saņems caurmērā 27 markas, t. i., 3 markas vairak, nekā viņš izdevis.

Kur rodas šīs 3 markas, ko iebāž sev kabatā kapitālists? Pēc klasiskās politiskās ekonomijas apgalvojuma preces tiek pārdotas caurmērā par to vērtību, t. i., par cenām, kas atbilst šajās precēs ietilpstošajiem nepieciešamiem darba daudzumiem. Tātad mūsu mašinas detaļas vidējā cena — 27 markas — būtu vienlīdzīga tās vērtībai, vienlīdzīga tajā ietilpstošajam darbam. Bet no šīm 27 markām 21 marka ir vērtība, kas jau bija, pirms mūsu atslēdznieks-mehaniķis bija sācis strādāt. 20 mārku ietilpa izejvielās, 1 marka oglēs, kas darba laikā sadedzinātas, vai arī mašinās un darba rīkos, kuri darbā lietoti un kuru derīgums darbam atbilstoši samazinājies. Paliek 6 markas, kas tika pievienotas izejvielu vērtībai. Bet, pēc mūsu ekonomistu pašu pieņēmuma, šīs 6 markas var rasties vienīgi no darba, ko izejvielai pievienojis mūsu strādnieks. Tādējādi viņa divpadsmit stundu ilgais darbs ir radījis jaunu vērtību par 6 markām. Tātad viņa divpadsmit stundu darba vērtība būtu vienlīdzīga 6 markām. Un līdz ar to mēs būtu beidzot atklājuši, kas ir «darba vērtība».

«Pag, pag!» — sauc mūsu atslēdznieks-mehaniķis. — «Sešas markas? Bet es taču esmu saņēmis tikai trīs markas! Mans kapitālists zvēr pie visiem svētajiem, ka mana divpadsmit stundu darba vērtība esot tikai trīs markas, un, ja es prasīšu sešas, tad viņš mani izsmies. Kā lai to saskaņo?»

Ja jau agrāk mēs ar savu darba vērtību bijām iekļuvuši burvju lokā, tad tagad mēs pavisam esam sapinušies neatrisināmā pretrunā. Mēs meklējām darba vērtību un atradām vairāk, nekā mums vajadzīgs. Strādniekam divpadsmit stundu darba vērtība ir 3 markas, kapitālistam 6 markas, no kurām 3 viņš maksā strādniekam kā darba algu un 3 iebāž savā kabatā. Tādējādi darbam būtu nevis viena, bet gan divas vērtības un pie tam ļoti dažādas!

Pretruna kļūst vēl nejēdzīgāka, ja mēs naudā izteiktās vērtības salīdzināsim ar darba laiku. Divpadsmit darba stundās tiek radīta jauna vērtība par 6 markām. Tātad 6 stundās 3 markas — suma, ko strādnieks saņem par divpadsmit stundu darbu. Par divpadsmit stundu darbu strādnieks ka ekvivalentu saņem 6 stundu darba produktu. Tādējādi vai nu darbam ir divas vērtības, no kurām viena ir divreiz tik liela ka otra, vai аrī 12 ir vienlīdzīgs ar 6! Abos gadījumos iznāk vistīrākā nejēdzība.

Lai kā arī mēs pūlētos, no šās pretrunas mēs netiksim āra tik ilgi, kamēr runāsim par darba pirkšanu un pārdošanu un par darba vērtību. Tā tas arī bija ar ekonomistiem. Klasiskās politiskās ekonomijas pēdējā atvase, Rikardo skola, sabruka galvenokārt tāpēc, ka nevarēja atrisināt šo pretrunu. Klasiska politiskā ekonomija bija iekļuvusi strupceļā. Vīrs, kas atrada izeju no šā strupceļa, bija Kārlis Markss.

Tas, ko ekonomisti uzskatīja par «darba» ražošanas izdevumiem, ir nevis darba ražošanas izdevumi, bet gan paša dzivā strādnieka ražošanas izdevumi. Un tas, ko šis strādnieks pārdod kapitālistam, nav strādnieka darbs. «Kad viņa darbs patiesi sākas», saka Markss, «tas jau viņam vairs nepieder, un tātad viņš to vairs nevar pārdot». Lielākais, ko viņš var pārdot, — tas ir viņa nākošais darbs, t. i., viņš var uzņemties pienākumu veikt noteiktu darbu noteiktā laikā. Bet līdz ar to viņš pārdod nevis darbu (kas vēl ir jāveic), bet gan nodod Kapitālista rīcībā par noteiktu atlīdzību uz noteiktu laiku (dienas algas gadījumā) vai noteiktam darbam (gabaldarba algas gadījumā) savu darba spēku: viņš iznomā resp. pārdod savu darba spēku. Bet šis darba spēks ir saaudzis ar strādnieka personu un nav no tās šķirams. Tāpēc tā ražošanas izdevumi sakrīt ar paša strādnieka ražošanas izdevumiem; tas, ko ekonomisti sauca par darba ražošanas izdevumiem, tieši ir strādnieka un līdz ar to darba spēka ražošanas izdevumi. Un tādējādi mēs varam no darba spēka ražošanas izdevumiem pāriet pie darba spēka vērtības un noteikt sabiedriski nepieciešamā darba daudzumu, kasi vajadzīgs, lai ražotu noteiktas kvalitātes darba spēku, kā to ir darījis Markss nodaļā par darba spēka pirkšanu un pārdošanu («Kapitāls», I .sējums, IV nodaļa, 3).

Kas nu notiek pēc tam, kad strādnieks ir pārdevis kapitalistam savu darba spēku, t. i., nodevis to kapitālista rīcībā pret iepriekš norunātu darba algu — dienas algu vai gabaldarba algu? Kapitālists ved strādnieku savā darbnīcā vai fabrikā, kur jau ir visi darbam nepieciešamie priekšmeti: izejvielas, palīgmateriāli (ogles, krāsvielas utt.), darba rīki, mašinas. Šeit strādnieks sāk darbu. Pieņemsim, ka viņa dienas alga tāpat kā agrāk ir 3 markas, — pie kam ir gluži vienalga, vai viņš to saņem kā dienas algu vai kā gabaldarba algu. Gluži tāpat mēs šeit atkal pieņemam, ka 12 stundās strādnieks ar savu darbu pievieno izlietotajām izejvielām jaunu vērtību par 6 markām, kuru kapitālists realizē, pārdodams gatavo produktu. No tām viņš strādniekam samaksā viņa 3 markas, bet pārējās 3 markas patur pats. Ja nu strādnieks 12 stundās rada vērtību par 6 markām, tad 6 stundās viņš rada vērtību par 3 markām. Tātad, nostrādājis kapitālistam 6 stundas, strādnieks jau ir atlīdzinājis kapitālistam ekvivalentu 3 markām, kas ietilpst darba algā. Pēc 6 stundu darba abi ir kviti, neviens nav otram ne graša parādā.

«Pag, pag!» — tagad sauc kapitālists. — «Es esmu nolīdzis strādnieku uz visu dienu, uz divpadsmit stundām. Bet sešas stundas ir tikai puse no dienas. Tātad knašāk atkal pie darba, kamēr otras sešas stundas arī būs apkārt, — tikai tad mēs būsim kviti!» Un strādniekam tiešām nākas pildīt savu «brīvprātīgi» noslēgto līgumu, pēc kura viņš apņēmies par darba produktu, kas maksā 6 darba stundas, strādāt veselas 12 stundas.

Gabaldarba algas gadījumā ir gluži tas pats. Iedomāsimies, ka mūsu strādnieks 12 stundās izgatavo 12 gabalu preces. Katram preces gabalam izejvielas un mašinu nolietošanās izmaksā 2 markas, bet pārdod katru gabalu par 2½ markām. Tādējādi, pārējiem apstākļiem paliekot tiem pašiem, kapitālists maksās strādniekam 25 feniņus par gabalu; par 12 gabaliem iznāks 3 markas, un, lai tās nopelnītu, strādniekam vajadzēs 12 stundu. Kapitālists saņem par 12 gabaliem 30 mārku; atskaitot 24 markas par izejvielām un nolietošanos, paliek 6 markas, no kurām viņš 3 markas samaksā kā darba algu un 3 markas iebāž sev kabatā. Viss notiek gluži tāpat ka agrāk. Arī šeit strādnieks strādā 6 stundas sev, t. i., lai atlīdzinātu savu algu (katrā no 12 stundām ½ stundu), un 6 stundas kapitālistam.

Grūtības, ko nevarēja pārvarēt labakie ekonomisti, kamēr viņi pamatojās1 uz «darba» vērtību, pazūd, tiklīdz, mēs tā vietā ņemām par izejpunktu «darba spēka» vērtību. Mūsu tagadējā kapitālistiskā sabiedrībā darba spēks ir prece, tāda pati prece ka ikkura cita un tomēr pavisam īpatnēja prece. Proti, šai precei piemīt sevišķa īpašība — būt spēkam, kas rada vērtību, but vērtības avotam un turklāt, ja to pienācīgi izlieto, but lielākas vērtības avotam par to, kāda ir tai pašai. Pie tagadējā ražošanas stāvokļa cilvēka darba spēks ne tikai ražo dienā lielāku vērtību par to, kāda ir tam pašam un cik tas izmaksa; ar katru jaunu zinātnes atklājumu, ar katru jaunu tehnikas izgudrojumu šis cilvēka darba spēka dienas produkta pārpalikums virs tā, ko tas dienā izmaksā, pieaug; tatad ta darba dienas dala, kurā strādnieks izstrādā atlīdzību par savu dienas algu, saīsinās un, no otras puses, tā darba dienas dala, kurā viņš spiests savu darbu dāvināt kapitālistam, nesaņemdams par to samaksu, pagarinās.

Un tāda ir visas mūsu tagadējās sabiedrības saimnieciska iekārta: strādnieku šķira ir vienīgā, kas ražo visas vērtības. Jo vērtība ir tikai cita izteiksme darbam, tāda izteiksme, ar kuru mūsu tagadējā kapitālistiskajā sabiedrībā apzīmē sabiedriski nepieciešamā darba daudzumu, kas ietverts noteiktā precē. Bet šīs vērtības, ko strādnieki ražo, nepieder strādniekiem. Tās pieder izejvielu, mašinu, darba rīku un avansējamo līdzekļu īpašniekiem, kas atļauj šiem īpašniekiem pirkt strādnieku šķiras darba spēku. Tātad no visas produktu masas, ko strādnieku šķira ražo, tā saņem atpakaļ tikai daļu. Otrā daļa, kuru kapitālistu šķira patur savās rokās un kurā tai jādalās, vislielākais, tikai ar zemesīpašniekiem, kā mēs tikko redzējām, pieaug ar katru jaunu izgudrojumu un atklājumu, kamēr daļa, ko saņem strādnieku šķira (aprēķinot uz vienu cilvēku), vai nu palielinās tikai ļoti lēnām un nedaudz, vai arī nemaz nepalielinās un zināmos apstākļos var pat samazināties.

Bet šie izgudrojumi un atklājumi, kas aizvien straujāk izspiež viens otru, šis cilvēka darba ražīgums, kas ar katru dienu palielinās līdz šim nedzirdētā apmērā, galu galā rada konfliktu, no kura mūslaiku kapitālistiskajai saimniecībai jāiet bojā. Vienā pusē neizmērojamas bagātības un produktu pārpalikums, ko pircēji nespēj iegūt. Otrā pusē — lielum liela sabiedrības masa, proletarizēta, pārvērsta par algotiem strādniekiem un tieši tāpēc kļuvusi nespējīga iegādāties šo produktu pārpalikumu. Sabiedrības sašķelšanās mazā, pārmērīgi bagātā šķirā un milzīgā algoto strādnieku šķirā, kurai nav īpašuma, noved pie tā, ka šī sabiedrība slāpst nost pati aiz savas pārpilnības, kamēr tās locekļu lielais vairums tik tikko ir pasargāts vai pat nemaz nav pasargāts no vislielākā trūkuma. Šis sabiedrības stāvoklis kļūst ar katru dienu nejēdzīgāks un nevajadzīgāks. To vajag likvidēt, to var likvidēt. Iespējama jauna sabiedriskā iekārta, kurā izzudīs tagadējās šķiru atšķirības un kurā — varbūt pēc īsa, ar zināmām grūtībām saistīta, bet morāliski katrā ziņā ļoti noderīga pārejas laika — dzīves līdzekļi, baudas līdzekļi, visu fizisko un garīgo spēju izkopšanas un pielietošanas līdzekļi arvien pieaugošā daudzumā būs visu rīcībā, pateicoties tam, ka plānveidīgi tiks izmantoti un attīstīti tālāk jau pastāvošie milzīgie visu sabiedrības locekļu ražošanas spēki, nosakot visiem vienādu pienākumu strādāt. Un, ka strādnieki arvien vairāk un vairāk ir apņēmušies iekarot šo jauno sabiedrisko iekārtu, par to liecinās abos okeānā krastos rītdienas 1. maijs un 3. maija svētdiena.*

Fridrihs Engelss

Londonā 1891. g. 30. aprilī

Sarakstījis F. Engelss К. Marksa darba «Algots darbs un kapitāls» atsevišķam

izdevumam, kas iznāca 1891. gadā Berlīne.

Iespiests pēc 1891. g. izdevuma teksta.

Tulkots no vācu valodas.

___________________

* Angļu tredjūnijas starptautisko proletariāta dienu svinēja pec 1. maija tuvākajā svētdienā, kas 1891. gadā iznāca 3. maijā. Red.

ALGOTS DARBS UN KAPITĀLS

I

No dažādām pusēm mums nācies dzirdēt pārmetumus, ka mēs neesam attēlojuši ekonomiskās attiecības, kas ir mūslaiku šķiru cīņas un nacionālo cīņu materiālais pamats. Mēs esam sistemātiski pieskārušies šīm attiecībām tikai tad, kad tās tieši izvirzījās politiskās sadursmēs.

Vispirms bija nepieciešams izsekot šķiru cīņu vēstures ikdienas gaitā un empiriski pierādīt ar jau esošo un ik dienas no jauna topošo vēstures materiālu, ka, sakaujot strādnieku šķiru, kas bija veikusi februāri un martu*, tika uzvarēti arī tās pretinieki — buržuāziskie republikāņi Francijā, bet visā Eiropas kontinentā — buržuāzijas šķira un zemnieku šķira, kuras cīnījās pret feodālo absolūtismu; ka «pieklājīgās republikas» uzvara Francijā līdz ar to bija arī to nāciju sakāve, kas uz februāra revolūciju bija atbildējušas ar varonīgiem kariem par neatkarību; beidzot, ka Eiropa līdz ar revolucionāro strādnieku sakāvi no jauna nokļuva savā vecajā divkāršajā verdzībā — angļu un krievu verdzībā. Jūnija cīņa Parize, Vines krišana, Berlīnes 1848. gada novembra traģikomēdija, Polijas, Itālijas un Ungārijas izmisuma pūles, Īrijas nožņaugšana ar bada palīdzību — tie bija galvenie notikumi, kuros izpaudās šķiru cīņa Eiropā starp buržuāziju un strādnieku šķiru un ar kuriem mēs pierādījām, ka ikviena revolucionārā sacelšanās, lai cik šķietami tāls no šķiru cīņas būtu tas mērķis, nenovēršami sabruks, iekām nebūs uzvarējusi revolucionārā strādnieku šķira, ka ikviena sociālā reforma paliks utopija, iekām proletāriskā revolūcija un feodālā kontrrevolūcija nebūs mērojušās ieročiem pasaules karā. Mūsu attēlojumā, tāpat kā īstenībā, Beļģija un Šveice bija traģikomiskas, karikaturiskas žanra gleznas lielajā vēstures panorāmā: viena — buržuāziskās monarhijas paraugvalsts, otra — buržuāziskās republikas paraugvalsts, abas — valstis, kas iedomājas esam tikpat neatkarīgas no šķiru cīņas, kā arī no Eiropas revolūcijas.

______________________

* T. i., 1848. gada 23. un 24. februāra revolūciju Parīzē, 13. marta revolūciju Vinē un 18. marta revolūciju Berlīne. Red.

Tagad, pēc tam kad mūsu lasītāji ir redzējuši 1848. gada šķiru cīņu, kas izvērtās kolosālās politiskās formās, ir pilnīgi savlaicīgi tuvāk aplūkot pašas ekonomiskās attiecības, uz kurām dibināta tiklab buržuāzijas pastāvēšana un tās šķiras kundzība, kā arī strādnieku verdzība.

Trijos lielos nodalījumos mēs attēlosim: 1) algotā darba attiecību pret kapitālu, strādnieka verdzību, kapitālista kundzību; 2) vidējo buržuāzisko šķiru un tā saucamās zemnieku kārtas nenovēršamo bojā ejas procesu, pastāvot tagadējai sistēmai, 3) dažādu Eiropas nāciju buržuāzisko šķiru komerciālo pakļaušanu un ekspluatāciju, ko veic pasaules tirgus despots — Anglija.

Mēs centīsimies izteikties pēc iespējas vienkāršāk un populārāk un nepieņemsim, ka lasītājam zināmi pat viselementārākie politiskās ekonomijas jēdzieni. Mēs gribam, lai mūs saprastu strādnieki. Turklāt Vācijā viscaur, sākot ar patentētiem pastāvošās kārtības aizstāvjiem un beidzot ar sociālistiskiem brīnumdarītājiem un neatzītiem politiskiem ģēnijiem, ar kuriem sadrumstalotā Vācija ir vēl bagātāka nekā ar zemes tēviem, valda vispārsteidzošākā neziņa un jēdzienu sajukums visvienkāršāko ekonomisko attiecību izpratnē.

Tādējādi vispirms pirmais jautājums: Kas ir darba alga? Kā to nosaka?

Ja strādniekiem jautāsim: «Cik liela ir jūsu darba alga?», tad viens atbildēs: «Es saņemu no sava buržuja 1 mārku par darba dienu», otrs: «Es saņemu 2 markas», utt. Atkarībā no tā, kādā darba nozarē viņi ir nodarbināti, viņi nosauks dažādu naudas sumu, ko katrs no viņiem saņem no attiecīgā buržuja par noteikta darba veikšanu, piemēram, par vienas olekts audekla izgatavošanu vai par vienas iespiedloksnes salikšanu. Lai gan viņu atbildes būs dažādas, vienā ziņā tās visas saskanēs: darba alga ir naudas suma, ko kapitālists maksā par noteiktu darba laiku vai par noteikta darba veikšanu.

Tādējādi šķiet, it kā kapitālists pērk par naudu strādnieku darbu, bet strādnieki par naudu pārdod viņam savu darbu. Tomēr tā ir tikai šķietamība. īstenībā viņi pārdod kapitālistam par naudu savu darba spēku. Kapitālists pērk šo darba speķu uz dienu, uz nedēļu, uz mēnesi utt. Un, pēc tam kad viņš to ir nopircis, viņš to izlieto, likdams strādniekiem nolīgto laiku strādāt. Par to pašu naudas sumu, par kuru kapitālists ir nopircis viņu darba spēku, piemēram, par 2 markam, viņš būtu varējis nopirkt 2 mārciņas cukura vai kādu citu preci noteiktā daudzumā. 2 markas, par kurām viņš nopircis 2 mārciņas cukura, ir 2 mārciņu cukura cena. 2 markas, par kurām viņš nopircis darba spēka lietošanu uz 12 stundām, ir divpadsmit stundu darba cena. Darba spēks tātad ir prece, ne lielākā un ne mazākā mērā prece ka cukurs. Pirmo mēri ar pulksteni, otro ar svariem.

Savu preci, darba spēku, strādnieki maina pret kapitālista preci, pret naudu, pie kam šī maiņa notiek noteikta proporcijā. Tik un tik daudz naudas par tik un tik ilgu darba speķa lietošanu. Par divpadsmit stundu audēja darbu 2 markas. Bet vai šīs 2 markas nereprezentē visas citas preces, ko var nopirkt par 2 markām? Tātad pēc būtības strādnieks ir apmaini jis savu preci, darba spēku, pret visādā veida citam precem un pie tam noteiktā proporcijā. Dodams viņam 2 markas, kapitālists ir iedevis viņam apmaiņai pret viņa darba dienu tik un tik daudz gaļas, tik un tik daudz apģērba, tik un tik daudz malkas, apgaismošanas utt. Tātad šis 2 markas izteic attiecību, kādā darba spēks tiek mainīts pret citam precēm, izteic viņa darba spēka maiņas vērtību. Preces maiņas vērtību, izteiktu naudā, tad arī sauc par tās cenu. Tādējādi darba alga ir tikai īpašs nosaukums darba spēka cenai, ko parasti sauc par darba cenu, īpašs nosaukums tās savdabīgās preces cenai, kura nevar pastāvēt citādi kā cilvēka miesa un asinīs.

Ņemsim kaut kuru strādnieku, piemēram, audēju. Kapitalists dod viņam aužamās stelles un diedziņus. Audējs ķeras pie darba, un diedziņi pārvēršas par audeklu. Kapitālists ņem audekļu un pārdod to, teiksim, par 20 markām. Vai audēja darba alga ir daļa no audekla, daļa no 20 markam, daļa no viņa darba produkta? Nekādā ziņā. Audējs taču saņēma savu darbu algu jau sen pirms tam, kad audekls bija pārdots, varbūt sen pirms tam, kad tas bija noausts. Tātad kapitālists nemaksā vis šo algu no naudas, ko viņš ieņems par audeklu, bet gan no naudas, kas viņam ir krājumā. Aužamās stelles un diedziņi nav tā audēja produkts, kuram tos nodeva buržujs, un gluži tāpat nav viņa produkts tās preces, ko viņš iegūst apmaiņā pret savu preci, darba spēku. Var gadīties, ka buržujs nemaz neatrod pircēju savam audeklam. Var notikt, ka, to pārdodams, viņš neieņems pat sumu, kas izdota par darba algu. Ir iespējams, ka viņš to pārdos ļoti izdevīgi, salīdzinot ar audējam izmaksāto darba algu. Viss tas nemaz neattiecas uz audēju. Par vienu sava īpašuma, sava kapitala daļu kapitālists pērk audēja darba spēku gluži tāpat, kā par otru tā daļu viņš ir iepircis izejvielas — diedziņus — un darba rīkus — aužamās stelles. Izdarījis šos iepirkumus — un šajos iepirkumos ietilpst arī audekla ražošanai nepieciešamais darba spēks, — kapitālists sāk ražošanu, pie kam izejvielas un darba rīki pieder tikai viņam. Protams, pie darba rīkiem tagad pieder arī mūsu labais audējs, kam, tāpat kā aužamām stellēm, nav daļa produktā vai produkta cenā.

Tātad darba alga nav strādnieka daļa, viņa ražotajā precē. Darba alga ir jau esošās preces daļa, par kuru kapitālists sev nopērk noteiktu ražīgā darba spēka daudzumu.

Tādējādi darba spēks ir prece, ko tās īpašnieks, algotais strādnieks, pārdod kapitālistam. Kāpēc viņš to pārdod? Lai dzīvotu.

Bet darba spēka izpausme darbībā, darbs ir strādnieka paša dzīvības rosme, viņa paša dzīvības izpausme. Un šo dzīvības rosmi viņš pārdod citam, lai nodrošinātu sev dzīvei nepieciešamos līdzekļus. Tātad viņa dzīvības rosme ir viņam tikai līdzeklis, kas dod viņam iespēju eksistēt. Viņš strādā, lai dzīvotu. Darbu viņš pat neatzīst par savas dzīves daļu; gluži otrādi, strādāt — viņam nozīmē upurēt savu dzīvi. Darbs ir prece, ko viņš ir pārdevis citam. Tāpēc arī viņa darbības produkts nav viņa darbības mērķis. Sev pašam strādnieks ražo nevis zīdu, ko viņš auž, nevis zeltu, ko viņš iegūst raktuvē, nevis pili, ko viņš ceļ. Sev pašam viņš ražo darba algu, un zīds, zelts un pils viņam pārvēršas par zināmu daudzumu dzīvei nepieciešamo līdzekļu, varbūt par kokvilnas kreklu, par vara monētu, par pagraba dzīvokli. Un vai var strādnieks, kas 12 stundu auž, vērpj, urbj, virpo, būvē, rok, skalda akmeņus, nes smagumus utt. — vai var viņš uzlūkot šo divpadsmit stundu vērpšanu, aušanu, urbšanu, virpošanu, būvēšanu, rakšanu, akmeņu skaldīšanu par savas dzīves izpausmi, savu dzīvi? Gluži otrādi. Dzīve viņam sākas tad, kad šī darbība beidzas, — pie pusdienas galda, krogū, gultā. Divpadsmit stundu, darba jēga viņam nav vis tā, ka viņš vērpj, auž, urbj utt., bet gan tā, ka viņš var nopelnīt, rodot iespēju paēst, aiziet uz krogu, pagulēt. Ja zīdtārpiņš vērptu ar nolūku uzturēt savu eksistenci kūniņas veidā, viņš būtu īsts algots strādnieks. Darba spēks ne vienmēr ir bijis prece. Darbs ne vienmēr ir bijis algots darbs, t. i., brīvs darbs. Vergs nepārdeva savu darba spēku vergu īpašniekam, tāpat kā vērsis nepārdod savu darbu zemniekam. Vergs kopā ar savu darba spēku ir vienreiz par visām reizēm pārdots savam kungam. Viņš ir prece, kas var pāriet no viena īpašnieka rokām cita rokās. Viņš pats ir prece, bet darba spēks nav viņa prece. Dzimtcilvēks pārdod tikai daļu no sava darba spēka. Viņš nesaņem algu no zemesīpašnieka; gluži otrādi, zemesīpašnieks ņem no viņa nodevas.

Dzimtcilvēks pieder pie zemes un nes augļus zemesīpašniekam. Turpretim brīvais strādnieks pats sevi pārdod un turklāt pārdod pa daļām. Dienu no dienas viņš pārdod publiskā izsolē savas dzīves 8, 10, 12, 15 stundas, pārdod tam, kas vairāk sola, — izejvielu, darba rīku un dzīvei nepieciešamo līdzekļu īpašniekam, t. i., kapitālistam. Strādnieks nepieder nedz īpašniekam, nedz zemei, bet 8, 10, 12, 15 stundas no viņa ikdienas dzīves pieder tam, kas tās nopērk. Strādnieks, kad vien viņš grib, atstāj kapitālistu, pie kura viņš nolīdzis, un kapitālists, kad vien viņam patīk, atlaiž strādnieku, atlaiž, tiklīdz viņš no strādnieka vairs neiegūst labumu vai neiegūst tik daudz labuma, cik bija paredzējis. Bet strādnieks, kura vienīgais ienākuma avots ir darba spēka pārdošana, nevar atstāt visu pircēju Šķiru, t. i., kapitālistu šķiru, ja viņš negrib lemt sevi bada nāvei. Viņš pieder nevis vienam vai otram kapitālistam, bet visai kapitālistu šķirai; un viņa uzdevums ir atrast sev saimnieku, t. i., atrast kapitālistu šķiras vidū pircēju.

Tagad, iekām mēs sīkāk pakavējamies pie attiecībām starp kapitālu un algoto darbu, īsi aplūkosim pašus vispārējākos nosacījumus, kam ir nozīme darba algas noteikšanā.

Kā mēs redzējām, darba alga ir noteiktas preces — darba spēka — cena. Tātad darba algu nosaka tie paši likumi, kas nosaka jebkuras citas preces cenu. Tātad jājautā: kā tiek nosacīta preces cena?

II

Kas nosaka preces cenu?

Konkurence starp pircējiem un pārdevējiem, pieprasījuma un piedāvājuma, vajadzības un tās apmierinājuma attiecība. Konkurence, kas nosaka preces cenu, ir trīspusīga.

Vienu un to pašu preci piedāvā dažādi pārdevēji. Kas viena un tā paša labuma preces pārdod vislētāk, tas var būt drošs, ka izspiedīs no cīņas lauka pārējos pārdevējus un nodrošinās sev vislielāko pārdošanas tirgu. Tādējādi pārdevēji savā starpā cīnās par preču pārdošanu, par tirgu. Ikviens no viņiem grib pārdot, pārdot pēc iespējas vairāk, grib pārdot pēc iespējas viens pats, izspiežot pārējos pārdevējus. Tāpēc viens pārdod lētāk nekā otrs. Tātad notiek pārdevēju konkurence, kas nosit viņu piedāvāto preču cenu.

Bet notiek arī pircēju konkurence, kas savukārt ceļ piedāvāto preču cenu.

Beidzot, notiek pircēju un pārdevēju konkurence; vieni grib nopirkt pēc iespējas lētāk, otri grib pārdot pēc iespējas dārgāk. Pircēju un pārdevēju konkurences rezultāts atkarīgs no tā, kāds samērs ir starp abām iepriekš minētām konkurējošām pusēm, t. i., no tā, kur konkurence ir stiprāka, pircēju nometnē vai pārdevēju nometnē. Rūpniecība izved kaujas laukā vienu pret otru divas armijas, pie kam katrā no tām viņas pašas rindās savukārt notiek savstarpēja cīņa. Uzvaru pār ienaidnieku iegūst tā armija, kuras rindās ir mazak plūkšanās.

Iedomāsimies, ka tirgū ir simts saiņu kokvilnas un tai pašā laikā pircēji, kam vajag 1 000 saiņu kokvilnas. Tātad šai gadījumā pieprasījums ir desmitreiz lielāks nekā piedāvājums. Tāpēc konkurence pircēju vidū būs loti stipra, ikviens no viņiem centīsies nopirkt kaut vai vienu saini, bet, ja iespējams, sagrābt visus 100 saiņus sev. Šis piemērs nav patvaļīga iedoma. Tirdzniecības vēsturē mēs esam piedzīvojuši tādus kokvilnas neražas periodus, kad daži kapitālisti, savstarpēji vienojušies, mēģināja nopirkt nevis simt saiņus, bet gan visus kokvilnas krājumus uz zemeslodes. Minētā gadījumā tad nu katrs pircējs centīsies izspiest otru no kaujas lauka, piedāvādams par kokvilnas saini samērā augstāku cenu. Kokvilnas pārdevēji, redzēdami naidīgā karaspēka rindās jo niknu savstarpēju cīņu un būdami pilnīgi droši, ka pārdos visus savus100 saiņus, sargāsies uzsākt savā starpā plūkšanos, lai nenosistu savas preces cenu brīdī, kad viņu pretinieki sacenšas savā starpā, dzenot cenas uz augšu. Tādējādi pārdevēju nometnē pēkšņi iestājas miers. Kā viens vīrs viņi stāv pircējiem pretī, filozofiski sakrustojuši rokas, un viņu prasībām nebūtu robežu, ja pat visneatlaidīgāko pircēju piedāvājumiem savukārt nebūtu ļoti noteiktu robežu.

Tātad, ja kādas preces piedāvājums ir mazāks nekā pieprasījums pēc šās preces, tad konkurence pārdevēju vidū ir ļoti vāja vai pat tās nav nemaz. Tādā pašā mērā, ka samazinās pārdevēju konkurence, tādā pašā mērā pastiprinās pircēju konkurence. Rezultāts — vairāk vai mazāk ievērojama preču cenu celšanās.

Kā zināms, biežāk ir sastopams pretējais gadījums ar pretējām sekām: piedāvājums ievērojami pārsniedz pieprasījumu, sīva konkurence starp pārdevējiem, trūkst pircēju, preces tiek Izpārdotas par ļoti zemām cenām.

Bet ko nozīmē cenu celšanās un krišana, ko nozīmē augsta runa, zema cena? Smilšu grauds, aplūkots mikroskopā, šķiet augsts, bet tornis ir zems, salīdzinot ar kalnu. Un, ja cenu nosaka pieprasījuma un piedāvājuma samērs, tad kas nosaka pieprasījuma un piedāvājuma samēru?

Pajautāsim kaut kuram buržujam. Viņš bez kādas domāšanas kā jauns Maķedonijas Aleksandrs pārcirtis šo metafizisko mezglu ar reizināšanas tabulas palīdzību. Ja prece, ko es pārdodu, ražošanā man izmaksājusi 100 mārku, — tā viņš mums teiks, — bet, pārdodams šo preci, es dabūju 110 mārku — protams, pēc gada, — tad tā ir pieklājīga, godīga, likumīga peļņa. Ja maiņā es iegūstu 120, 130 mārku, tad tā ir liela peļņa; un, beidzot, ja es dabūtu veselas 200 markas, tad tā būtu ārkārtīga, milzīga peļņa. Kas tad nu buržujam ir peļņas mērs? Viņa preces ražošanas izdevumi. Ja, apmainot savu preci, viņš iegūst tādu daudzumu citu preču, kuru ražošana ir izmaksājusi mazāk nekā viņa preces ražošana, tad viņš ir zaudējis. Ja, apmainot savu preci, viņš iegūst tādu daudzumu citu preču, kuru ražošana ir izmaksājusi vairāk, tad viņš ir vinnējis. Savas peļņas celšanos vai krišanu viņš mēri ar gradiem, par kuriem viņa preces maiņas vērtība ir zem vai virs nulles — ražošanas izdevumiem.

Mēs jau redzējām, ka pieprasījuma un piedāvājumā samēra pārmaiņa rada gan cenu celšanos, gan krišanu, gan augstas, gan zemas cenas. Ja kādas preces cena ievērojami ceļas, tāpēc ka trūkst piedāvājuma vai arī nesamērīgi aug pieprasījums, tad ir nenovēršams, ka kādas citas preces cena attiecīgi krīt, jo preces cena izteic naudā tikai samēru, kādā pret to tiek apmainītas citas preces. Piemēram, ja zīda drānas olekts cena ceļas no 5 markām uz 6 markām, tad sudraba cena samērā ar zīda drānu ir kritusi, un gluži tāpat visas citas preces, kuru cenas ir palikušas nemainīgas, ir cenā kritušas, salīdzinot ar zīda drānu. Tagad, lai iegūtu tikpat daudz zīda drānas kā agrāk, ir jādod lielāks daudzums preču. Kadas būs preces cenas celšanās sekas? Kapitālu masa plūdīs uz plaukstošo rūpniecības nozari, un šī kapitālu ieplūšana izdevīgākajā rūpniecības nozarē turpināsies tik ilgi, kamēr peļņa šai nozarē nokritīs līdz parastajam līmenim vai, pareizāk sakot, kamēr tas produktu cena pārprodukcijas rezultātā noslīdēs zem ražošanas izdevumiem.

Un otrādi. Ja kādas preces cena krīt zem tās ražošanas izdevumiem, tad kapitāli aizplūst no šās preces ražošanas. Izņemot gadījumu, kad kāda rūpniecības nozare vairs neatbilst laika prasībām un tāpēc tai jāiznīkst, preces ražošana, t. i., tās piedāvājums šās kapitālu bēgšanas rezultātā tik ilgi samazināsies, kamēr tas atbildīs pieprasījumam, tātad, kamēr preces cena no jauna pacelsies līdz tās ražošanas izdevumu līmenim vai, pareizāk sakot, kamēr piedāvājums būs kļuvis mazāks nekā pieprasījums, t. i., kamēr preces cena no jauna pacelsies virs tās ražošanas izdevumiem, jo preces kārtējā cena vienmēr ir augstāka vai zemāka par tās ražošanas izdevumiem.

Mēs redzam, ka kapitāli nepārtraukti aizplūst vai ieplūst no vienas ražošanas nozares otrā. Augsta cena rada pārāk stipru kapitālu ieplūdumu, zema cena — pārāk stipru aizplūdumu.

Aplūkojot jautājumu no cita viedokļa, mēs varētu parādīt, ka ne tikai piedāvājumu, bet arī pieprasījumu nosaka ražošanas izdevumi. Bet tas mūs aizvestu pārāk tālu no mūsu priekšmeta.

Mēs tikko redzējām, ka piedāvājuma un pieprasījuma svārstības ik reizes noved preces cenu pie ražošanas izdevumu līmeņa. Tiesa, preces patiesā cena vienmēr ir augstāka vai zemāka par ražošanas izdevumiem; bet celšanās un krišana savstarpēji izlīdzinās, tā ka noteiktā laika posmā, aplūkojot ieplūdumu un aizplūdumu rūpniecībā to kopsumā, preces tiek mainītas viena pret otru atbilstoši to ražošanas izdevumiem, un tātad to cenu nosaka ražošanas izdevumi.

Tas, ka cenu nosaka ražošanas izdevumi, nav jāsaprot tādā nozīmē, kā to saprot ekonomisti. Ekonomisti saka, ka preču vidējā cena esot vienlīdzīga ražošanas izdevumiem; tas esot likums. Anarhistisko kustību, kurā cenas celšanos izlīdzina tās krišana un krišanu celšanās, viņi uzlūko par nejaušību. Ar lādu pašu tiesību varētu uzlūkot, — kā to arī dara daži ekonomisti, — cenu svārstības par likumu un cenu atkarību no ražošanas izdevumiem par nejaušību. Patiesībā tikai šo svārstību procesā, — kuras nes sev līdz, kā tas noskaidrojas, ja mēs tās tuvāk aplūkojam, visbriesmīgākos postījumus un līdzīgi zemestrīcei liek grīļoties buržuāziskās sabiedrības pamatiem, — tikai šo svārstību procesā ražošanas izdevumi nosaka cenas. Šās nekārtības kopējā kustība ir tās kārtība. Šās rūpnieciskās anarhijas norisē, šajā riņķojumā, konkurence, tā pakot, izlīdzina vienu galējību ar otru.

Tā mēs redzam, ka preces cenu nosaka ražošanas izdevumi tādā veidā, ka periodus, kad dotās preces cena ir augstāka par tas ražošanas izdevumiem, izlīdzina periodi, kad tā noslīd zemāk par ražošanas izdevumiem, un otrādi. Tas, protams, attiecas nevis uz katru atsevišķu rūpniecības produktu, bet gan tikai uz visu rūpniecības nozari. Tātad tas attiecas arī nevis uz vienu atsevišķu rūpnieku, bet gan uz visu rūpnieku šķiru.

Cenas atkarība no ražošanas izdevumiem ir tas pats, kas cenas atkarība no preces ražošanai nepieciešamā darba laika, jo ražošanas izdevumi sastāv: 1) no izejvielām un darba rīku nolietošanās, t. i., no rūpniecības produktiem, kuru ražošanai ir bijis vajadzīgs zināms daudzums darba dienu un kuri tātad reprezentē zināmu darba laika daudzumu, un 2) no tiešā darba, kura mērs arī ir laiks.

Tie paši vispārējie likumi, kas vispār nosaka preču cenu, protams, nosaka arī darba algu, darba cenu.

Darba alga gan celsies, gan kritīs atkarībā no pieprasījuma un piedāvājuma samēra, atkarībā no tā, kā veidojas konkurence starp darba spēka pircējiem, kapitālistiem, un darba spēka pārdevējiem, strādniekiem. Darba algas svārstības visumā atbilst preču cenu svārstībām. Bet šo svārstību robežās darba cenu nosaka ražošanas izdevumi, darba laiks, kas nepieciešams, lai radītu šo preci, darba spēku.

Kādi tad ir darba spēka ražošanas izdevumi?

Tie ir izdevumi, kas vajadzīgi, lai ;saglabātu strādnieku kā strādnieku un lai izveidotu no viņa strādnieku.

Tāpēc, jo mazāk mācības laika prasa kāds darbs, toties jo mazāki ir strādnieka ražošanas izdevumi, jo zemāka ir viņa darba cena, viņa darba alga. Tajās rūpniecības nozarēs, kur nav vajadzīgs gandrīz nekāds mācības laiks un kur pietiek vienkārši ar strādnieka fizisko eksistenci, viņa radīšanai nepieciešamie ražošanas izdevumi aprobežojas gandrīz vienīgi ar tām precēm, kas vajadzīgas, lai uzturētu viņa dzīvību un darba spējas. Tāpēc viņa darba cenu nosaka dzīvei nepieciešamo līdzekļu cena.

Šeit tomēr jāievēro vēl viens apstāklis. Fabrikants, kas aprēķina savus ražošanas izdevumus un pēc tiem arī produktu cenu, ieskaita aprēķinā darba rīku nolietošanos. Piemēram, ja mašina viņam maksā 1 000 mārku un nolietojas desmit gados, tad viņš katru gadu ieskaita preces cenā 100 mārku, lai pēc desmit gadiem varētu nolietoto mašinu aizstāt ar jaunu. Gluži tāpat vienkārša darba spēka ražošanas izdevumos jāieskaita dzimuma turpināšanas izdevumi, kas strādnieku šķirai dod iespēju vairoties un aizstāt strādniekus, kas kļuvuši darba nespējīgi, ar jauniem strādniekiem. Tātad strādnieka nolietošanās ietilpst aprēķinā gluži tāpat kā mašinas nolietošanās.

Tādējādi vienkārša darba spēka ražošanas izdevumi izsakāmi kā strādnieka eksistences un dzimuma turpināšanas izdevumi. Šo eksistences izdevumu un dzimuma turpināšanas izdevumu cena veido darba algu. Šādā veidā nosacīto darba algu sauc par darba algas minimumu. Šis darba algas minimums, tāpat kā vispār preču cenas noteikšana ar ražošanas izdevumiem, ir spēkā attiecībā nevis uz atsevišķu individu, bet gan uz visu sugu. Atsevišķi strādnieki, strādnieku miljoni saņem nepietiekami, lai varētu eksistēt un uzturēt savu dzimumu; bet visas strādnieku šķirasi darba alga šo svārstību robežās izlīdzinās pēc šā minimuma.

Tagad, pēc tam kad esam vienojušies par pašiem vispārējākiem likumiem, kas nosaka darba algu tāpat kā jebkuras citas preces cenu, mēs varam tuvāk aplūkot mūsu priekšmetu.

III

Kapitāls sastāv no izejvielām, darba rīkiem un dažāda veida dzīvei nepieciešamiem līdzekļiem, ko izlieto, lai ražotu jaunas izejvielas, jaunus darba rīkus un jaunus dzīvei nepieciešamus līdzekļus. Visas šīs kapitala sastāvdaļas ir darba ražojumi, darba produkti, uzkrāts darbs. Uzkrāts darbs, ko izlieto kā līdzekli jaunai ražošanai, ir kapitāls.

Tā saka ekonomisti.

Kas ir nēģeris-vergs? Melnās rases cilvēks. Viens izskaidrоjums ir otra vērts.

Nēģeris ir nēģeris. Tikai, pastāvot noteiktām attiecībām, viņš kļūst par vergu. Kokvilnas vērpjamā mašina ir mašina kokvilnas vērpšanai. Tikai, pastāvot noteiktām attiecībām, tā kļūst par kapitālu. Izrauta ārā no šīm attiecībām, tā tāpat nav kapitāls, kā zelts pats par sevi nav nauda vai cukurs nav cukura cena.

Ražošanā cilvēki iedarbojas ne tikai uz dabu, bet arī viens uz otru. Viņi tikai tad var ražot, ja tie noteiktā veidā apvienojas kopīgai darbībai un savas darbības savstarpējai apmaiņai. Lai ražotu, cilvēki stājas noteiktos sakaros un attiecībās, un tikai ar šo sabiedrisko sakaru un attiecību palīdzību pastāv viņu iedarbība uz dabu, notiek ražošana.

Atkarībā no ražošanas līdzekļu rakstura šīs sabiedriskās attiecības, kādās stājas ražotāji viens pret otru, šie nosacījumi, kādos viņi apmaina savu darbu un piedalās kopējā ražošanā, būs, protams, dažādi. Līdz ar jauna kara rīka, šaujamā ieroča, izgudrošanu, nepieciešami pārmainījās visa iekšējā armijas organizācija, pārveidojās tās attiecības, kādās atsevišķas personas veido armiju un var darboties kā armija, pārmainījās arī dažādu armiju savstarpējā attiecība.

Tādējādi sabiedriskās attiecības, kādās individi ražo, sabiedriskās ražošanas attiecības pārmainās, pārveidojas līdz ar materiālo ražošanas līdzekļu, ražošanas spēku, mainīšanos un attīstību. Ražošanas attiecības savā kopumā veido to, ko sauc par sabiedriskām attiecībām, par sabiedrību, un turklāt veido sabiedrību, kas ir noteiktā vēsturiskās attīstības pakāpē, sabiedrību ar īpatnēju atšķirīgu raksturu. Antīkā sabiedrība, feodālā sabiedrība, buržuāziskā sabiedrība ir tādi ražošanas attiecību kopumi, no kuriem katrs līdz ar to nozīmē īpašu attīstības pakāpi cilvēces vēsturē.

Kapitāls arī ir sabiedriska ražošanas attiecība. Tā ir buržuaziska ražošanas attiecība, buržuāziskās sabiedrības ražošanas attiecība. Dzīves līdzekļi, darba rīki, izejvielas, no kuriem sastāv kapātais, — vai viss tas nav ražots un uzkrāts, pastāvot zināmiem sabiedriskiem nosacījumiem, noteiktu sabiedrisko attiecību ietvaros? Vai tos neizlieto jaunai ražošanai, pastāvot zināmiem sabiedriskiem nosacījumiem, noteiktu sabiedrisko attiecību ietvaros? Un vai tieši šis noteiktais sabiedriskais raksturs nepārvērš produktus, kas tiek izlietoti jaunai ražošanai, par kapitālu?

Kapitāls sastāv ne tikai no dzīvei nepieciešamiem līdzekļiem, darba rīkiem un izejvielām, ne tikai no materiāliem produktiem; tas sastāv līdz ar to no maiņas vērtībām. Visi produkti, no kuriem tas sastāv, ir preces. Tātad kapitāls ir ne tikai materiālu produktu suma, bet arī preču, maiņas vērtību, sabiedrisku lielumu suma.

Vai nu mēs ņemsim vilnas vietā kokvilnu, labības vietā rīsu, dzelzceļu vietā tvaikoņus, — kapitāls paliks tas pats kapitāls, ja tikai kokvilnai, rīsam, tvaikoņiem — kapitala miesai — ir tā pati maiņas vērtība, tā pati cena, kas vilnai, labībai, dzelzceļiem, kuros tas iemiesojās agrāk. Kapitala miesa var pastāvīgi mainīties, neradot ne mazāko kapitala pārmaiņu.

Bet, ja katrs kapitāls ir preču, t. i., maiņas vērtību, suma, tad ne katra preču, maiņas vērtību, suma jau ir kapitāls.

Ikviena maiņas vērtību suma ir maiņas vērtība. Ikviena atsevišķa maiņas vērtība ir maiņas vērtību suma. Piemēram, māja, kas maksā 1 000 mārku, ir 1 000 mārku liela maiņas vērtība. Papīra loksne, kas maksā 1 feniņu, ir feniņa liela maiņas vērtību suma. Produkti, kas ir maināmi pret citiem produktiem, ir preces. Tā noteiktā attiecība, kādā tie tiek mainīti, ir šo preču maiņas vērtība jeb, ja tā izteikta naudā, to cena. Šo produktu daudzums nemaz nevar grozīt viņu uzdevumu būt precei vai maiņas vērtībai, vai būt ar noteiktu cenu. Vai nu koks ir liels, vai mazs, tas tomēr ir koks. Ja mainīsim dzelzi pret citiem produktiem nevis lotēm, bet centneriem, vai tas pārmainīs dzelzs raksturu, kāds tai ir kā precei, kā maiņas vērtībai? Atkarībā no daudzuma dzelzs ir prece ar lielāku vai mazāku vērtību, ar augstāku vai zemāku cenu.

Kādā veidā tad nu preču, maiņas vērtību, daudzums kļūst par kapitālu?

Tas kļūst par kapitālu tāpēc, ka tas kā patstāvīgs sabiedrisks spēks, t. i., kā spēks, kas pieder vienai sabiedrības daļai, saglabājas un vairojas, apmainoties pret tiešo, dzīvo darba spēku. Nepieciešams kapitala priekšnoteikums ir tas, ka jāpastav šķirai, kam vairāk nekas nepieder kā tikai darba spēja.

Tikai uzkrātā, pagājušā, iemiesotā darba kundzība pār tiešo, dzīvo darbu pārvērš uzkrāto darbu par kapitālu.

Kapitala būtība nav tā, ka uzkrātais darbs ir līdzeklis dzīvajam darbam, lai ražotu no jauna. Kapitala būtība ir tā, ka dzīvais darbs ir līdzeklis uzkrātajam darbam, lai uzturētu un vairotu tā maiņas vērtību.

Kas notiek maiņas procesā starp kapitālistu un algoto strādnieku?

Strādnieks apmaiņā pret savu darba spēku iegūst dzīvei nepieciešamos līdzekļus, bet kapitālists apmaiņā pret viņam piederošajiem dzīvei nepieciešamajiem līdzekļiem iegūst darbu, strādnieka ražīgo darbību, radošo spēku, ar kuru strādnieks ne tikai atlīdzina to, ko viņš patērē, bet arī piešķir uzkrātajam darbam lielāku vērtību, nekā šim darbam bija agrāk. Strādnieks saņem no kapitalista vienu daļu no esošajiem dzīvei nepieciešamajiem līdzekļiem. Kur viņš izlieto šos dzīvei nepieciešamos līdzekļus? Tiešam patēriņam. Bet, ja es šos līdzekļus esmu patērējis, tie man ir neglābjami zuduši, ja vien es laiku, kamēr šie līdzekļi deva man iespēju dzīvot, neesmu izlietojis, lai ražotu jaunus dzīvei nepieciešamus līdzekļus, lai patērēšanas laikā ar savu darbu radītu jaunas vērtības to vērtību vietā, kas izzudušas patērēšanas rezultātā. Bet tieši šo cildeno atražojošo speku strādnieks atdod kapitalam apmaiņā pret saņemtajiem dzīvei nepieciešamajiem līdzekļiem. Tātad viņam pašam tas ir zudis.

Ņemsim šādu piemēru. Fermers dod savam dienas strādniekam 5 sudraba grašus dienā. Par šiem 5 sudraba grašiem dienas strādnieks strādā fermera tīrumā veselu dienu un tā nodrošina tam 10 sudraba grašu lielu ienākumu. Fermers ne tikai saņem atpakaļ vērtības, ko viņš devis dienas strādniekam, viņš tās divkāršo. Tātad 5 sudraba grašus, ko viņš iedevis dienas strādniekam, viņš ir izlietojis, patērējis auglīgi, ražīgi. Par šiem 5 sudraba grašiem viņš tieši nopircis dienas strādnieka darbu un spēku, kas ražo zemkopības produktus divkāršā vērtība un 5 sudraba grašus pārvērš par 10 sudraba grašiem. Bet dienas strādnieks par savu ražīgo spēku, kura darbību viņš tieši atdevis fermeram, saņem 5 sudraba grašus un apmaina tos pret dzīvei nepieciešamiem līdzekļiem, kurus ātrāk vai lēnāk patērē. Tātad 5 sudraba graši ir patērēti divējādi: kapitals tos patērējis produktīvi, jo apmainījis pret darba spēku*, kas sagādāja 10 sudraba grašus, strādnieks patērējis neproduktivi, jo apmainījis pret dzīvei nepieciešamiem līdzekļiem, kuri pazuduši uz visiem laikiem un kuru vērtību viņš var no jauna iegūt tikai tad, ja atkārtos to pašu maiņu ar fermeru. Tādējādi kapitala priekšnoteikums ir algotais darbs un algotā darba priekšnoteikums ir kapitāls. Tie savstarpēji nosaka viens: otru; tie savstarpēji rada viens otru.

______________________

* Šai vietā terminu «darba spēks» nav ierakstījis Engelss, bet tas lasāms jau tekstā, ko Markss publicējis «Jaunajā Reinas Avīzē». Red.

Vai strādnieks kokvilnas fabrikā ražo tikai kokvilnas audumus? Nē, viņš ražo kapitālu. Viņš ražo vērtības, kas no jauna tiek izlietotas, lai komandētu viņa darbu un ar tā palīdzību radītu jaunas vērtības.

Kapitāls var pavairoties tikai tad, ja tas apmainās pret darba spēku, ja tas rada algotu darbu. Algotā strādnieka darba spēks var apmainīties pret kapitālu tikai ar to nosacījumu, ja tas vairo kapitālu, ja tas stiprina to varu, kas viņu verdzina. Tāpēc kapitala vairošana ir proletariāta, t. i., strādnieku šķiras, vairošana.

Tātad kapitālista un strādnieka intereses ir vienas un tās pašas, apgalvo buržuji un viņu ekonomisti. Un patiešām! Strādnieks iet bojā, ja neatrod darbu pie kapitala. Kapitāls iet bojā, ja neekspluatē darba spēku, bet, lai to ekspluatētu, viņam tas jāpērk. Jo straujāk vairojas ražošanai paredzētais kapitāls, ražīgais kapitāls, tātad, jo vairāk uzplaukst rūpniecība, jo bagātāka kļūst buržuāzijā, jo labāk veicas ar veikaliem, — toties vairāk strādnieku vajag kapitālistam, toties dārgāk strādnieks pārdod sevi.

Lai strādnieka stāvoklis būtu kaut cik panesams, nepieciešams nosacījums tātad ir iespējami straujāks ražīgā kapitala pieaugums.

Bet ko nozīmē ražīgā kapitala pieaugums? Tas nozīmē, ka pieaug uzkrātā darba vara pār dzīvo darbu. Pieaug buržuāzijas kundzība pār strādnieku šķiru. Ja algotais darbs ražo svešu bagātību, kas pār viņu valda, ražo sev naidīgu varu, kapitālu, tad no tā viņš saņem līdzekļus strādāšanai, t. i., dzīvei nepieciešamos līdzekļus ar nosacījumu, ka viņam no jauna jākļūst par kapitala daļu, par sviru, kas no jauna raida kapitālu paātrinātā pieaugšanas kustībā.

Apgalvojums, ka kapitala intereses un strādnieku intereses esot vienas un tās pašas, — faktiski nozīmē tikai to: kapitāls un algotais darbs ir vienas un tās pašas attiecības divas puses. Viena puse nosaka otru, tāpat kā augļotājs un izšķērdētājs savstarpēji nosaka viens otru.

Kamēr algotais strādnieks ir algots strādnieks, tikmēr viņa liktenis atkarīgs no kapitala. Tā ir tā izdaudzinātā strādnieka un kapitālista interešu kopība.

IV

Kapitalam pieaugot, pieaug algotā darba daudzums, pieaug algoto strādnieku skaits, ar vienu vārdu sakot, kapitala kundzībai tiek pakļauts lielāks cilvēku skaits. Iedomāsimies vislabvēlīgāko gadījumu: pieaugot ražīgajam kapitalam, pieaug ari pieprasījums pēc darba, tātad ceļas darba cena, darba alga.

Lai cik maza būtu kāda māja, bet, kamēr apkārtējās mājas ir tikpat mazas, tā apmierina visas sabiedriskās prasības, ko uzstāda dzīvoklim. Bet, ja blakus mazajai mājiņai paceļas pils, tad mājiņa sarūk par nožēlojamu būdiņu. Tagad mājiņas mazie apmēri liecina, ka tās īpašniekam nav nekādu prasību vai ari viņš savās prasībās ir ļoti pieticīgs; un, kā arī pieaugtu mājiņas apmēri, progresējot civilizācijai, tomēr, ja blakus esošā pils pieaug vienādā vai pat lielākā mērā, samērā mazās mājiņas iemītnieks savās četrās sienās jutīsies arvien neērtāk, būs arvien vairāk neapmierināts, arvien vairāk nomākts.

Lai darba alga varētu kaut cik jūtami celties, nepieciešams, lai ražīgais kapitāls strauji augtu. Ražīgā kapitala strauja aūgšana rada tikpat strauju bagātības, greznības, sabiedrisko vajadzību un sabiedrisko baudu pieaugumu. Tādējādi, lai gan strādmekam pieejamās baudas ir palielinājušās, tomēr sabiedriskais apmierinājums, ko tās sagādā, ir samazinājies, salīdzinot ar pieaugušajām kapitālista baudām, kuras strādniekam nav pieejamas, un salīdzinot vispār ar sabiedrības attīstības pakāpi. Mūsu vajadzības un baudas rada sabiedrība; tāpēc mēs tās mērījam ar sabiedrisku mērauklu un nevis ar priekšmetiem, kas tiek izlietoti to apmierināšanai. Tā ka mūsu vajadzībām un baudām ir sabiedrisks raksturs, tās ir relativas.

Vispār darba algu nosaka ne tikai preču daudzums, ko es par to varu iemainīt. Darba alga ietver dažādas attiecības.

Vispirms strādnieks par savu darba spēku saņem noteiktu naudas sumu. Vai darba algu nosaka tikai šī cena naudā?

XVI gadsimtā zelta un sudraba daudzums, kas atradās apgrozībā Eiropā, palielinājās, tāpēc ka Amerikā atklāja bagātākas un vieglāk izmantojamas raktuves. Tāpēc zelta un sudraba vērtība samērā ar citām precēm pazeminājās; Bet strādnieki par savu darba spēku saņēma tikpat daudz sudraba monētu kā agrāk. Viņu darba cena naudā palika tā pati, tomēr viņu darba alga bija samazinājusies, jo apmaiņā pret to pašu sudraba daudzumu viņi ieguva pretim mazāku daudzumu citu preču. Tas bija viens apstāklis, kas veicināja kapitala pieaugumu, buržuāzijas augšupeju XVI gadsimtā.

Ņemsim citu gadījumu. 1847. gada ziemā neražas rezultātā ievērojami cēlās pašu nepieciešamāko pārtikas līdzekļu — labības, gaļas, sviesta, siera utt. — cenas. Pieņemsim, ka strādnieki par savu darba spēku saņēma to pašu naudas sumu kā agrāk. Vai viņu darba alga nebija kritusi? Protams, ka bija. Par to pašu naudu apmaiņā viņi saņēma mazāk maizes, gaļas utt. Viņu darba alga bija kritusi nevis tāpēc, ka būtu samazinājusies sudraba vērtība, bet gan tāpēc, ka bija palielinājusies pārtikas līdzekļu vērtība.

Beidzot, iedomāsimies, ka darba cena naudā paliktu tā pati, kamēr visu zemkopības un rūpniecības preču cenas būtu kritušas jaunu mašinu lietošanas rezultātā, labvēlīgākas sezonas rezultātā utt. Tagad strādnieki par to pašu naudu var nopirkt vairāk visāda veida preču. Tātad viņu darba alga ir cēlusies tieši tāpēc, ka tās vērtība naudā nav mainījusies.

Tātad darba cena naudā, nominālā darba alga, nesakrīt ar reālo darba algu, t. i., ar to preču daudzumu, ko patiesi dod apmaiņā pret darba algu. Tāpēc, runājot par darba algas palielināšanos vai samazināšanos, mums jāievēro ne tikai darba cena naudā, ne tikai nominālā darba alga vien.

Tomēr nedz nominālā darba alga, t. i., naudas suma, par kuru strādnieks pārdod sevi kapitālistam, nedz reālā darba alga, t. i., preču daudzums, ko strādnieks par šo naudu var nopirkt, neizsmeļ darba algā ietvertās attiecības.

Darba algu bez tam nosaka vispirms tas attiecība pret kapitālista ieguvumu, pret peļņu; tā ir relativā darba alga.

Reālā darba alga izsaka darba cenu, salīdzinot ar citu preču cenu, turpretim relativā darba alga izsaka daļu, kas pienākas tiešajam darbam no jaunās, darba radītās vērtības, salīdzinot ar to šās vērtības daļu, ko saņem uzkrātais darbs, kapitāls.

Iepriekš, 14. lappusē*, mēs teicām: «Darba alga nav strādnieka daļa viņa ražotajā precē. Darba alga ir jau esošās preces daļa, par kuru kapitālists sev nopērk noteiktu ražīgā darba spēka daudzumu». Bet šī darba alga kapitālistam atkal jaatlīdzina no ieņēmuma, ko tas ieguvis, pārdodams strādnieka ražoto produktu; darba alga viņam jāatlīdzina tā, lai viņam parasti paliktu pārpalikums virs viņa ražošanas izdevumiem, peļņa. Strādnieka ražotās preces pārdošanas cena kapitālistam dalās trīs daļās: pirmkārt, viņa avansēto izejvielu cenas atlīdzinājums, kā arī viņa avansēto darba rīku, mašinu un citu darba līdzekļu nolietošanās atlīdzinājums; otrkārt, kapitālista avansētās darba algas atlīdzinājums un, treškārt, pārpalikums virs tā, kapitālista peļņa. Kamēr pirmā daļa tikai atlīdzina vērtības, kas bija jau agrāk, ir skaidrs, ka tiklab darba algas salīdzinājums, kā arī pārpalikums — kapitālista peļņa — pilnīgi tiek ņemti no jaunās vērtības, ko radījis strādnieka darbs un kas pievienota izejvielu vērtībai. Un šai nozīmē mēs varam tiklab darba algu, kā arī peļņu, lai tās vienu ar otru salīdzinātu, uzlūkot par daļām strādnieka produktā.

___________

* Sk. I daļu. Red.

Reālā darba alga var palikt tā pati, tā var pat celties, un tomēr relativā darba alga var krist. Piemēram, iedomāsimies, It n visu dzīvei nepieciešamo līdzekļu cenas būtu kritušas par ⅔, bet dienas alga pazeminājusies tikai par ⅓, piemēram, no 3 markām uz 2 markām. Lai gan strādnieks par šīm 2 markam var iegādāties lielāku daudzumu preču nekā agrāk par 3 markām, tomēr viņa darba alga, salīdzinot ar kapitālista peļņu, ir samazinājusies. Kapitālista (piemēram, fabrikanta) peļņa ir palielinājusies par vienu mārku, citiem vārdiem sakot, par mazāku maiņas vērtību sumu, ko kapitālists maksā strādniekam, strādniekam tagad jāražo lielāka maiņas vērtību suma nekā agrāk. Kapitala daļa, salīdzinot ar darba daļu, ir palielinājusies. Sabiedriskās bagātības sadalījums starp kapitālu un darbu ir kļuvis vēl nevienmērīgāks. Kapitālists ar to pašu kapitālu komandē lielāku darba daudzumu. Kapitālistu šķiras vara pār strādnieku šķiru ir pieaūgusi, strādnieka sabiedriskais stāvoklis ir kļuvis sliktāks, tas nospiests par vienu pakāpi zemāk, salīdzinot ar kapitālista stāvokli.

Kāds tad ir vispārējais likums, kas nosaka, kā krīt un ceļas darba alga un peļņa attiecībā viena pret otru?

Darba alga un peļņa ir pretējā attiecībā viena pret otru. Kapitāla daļa, peļņa, palielinās tādā pašā proporcijā, kādā samazinās darba daļa, dienas alga, un otrādi. Peļņa palielinās tādā pašā mērā, kādā darba alga pamazinās, tā pamazinās tādā pašā mērā, kādā darba alga palielinās.

Varbūt pret to iebildīs, ka kapitālists var iegūt, ja viņš izdevīgi apmaina savus produktus ar citiem kapitālistiem, tāpēc ka palielināties pieprasījums pēc viņa preces vai nu jaunu tirgu atklāšanas rezultātā, vai arī sakarā ar īslaicīgu pieprasījuma palielināšanos vecajos tirgos utt.; ka viena kapitālista peļņa tātad var palielināties uz citu kapitālistu rēķina neatkarīgi no darba algas, darba spēka maiņas vērtības palielināšanās un pazemināšanās; vai arī ka kapitālista peļņu var palielināt, uzlabojot darba rīkus, ar jauniem paņēmieniem dabas spēku izmantošanā utt.

Vispirms jāatzīst, ka rezultāts paliek tas pats, kaut arī tas panākts pretējiem līdzekļiem. Peļņa gan nav palielinājusies tāpēc, ka darba alga ir pamazinājusies, bet darba alga ir pamazinājusies tāpēc, ka peļņa ir palielinājusies. Ar to pašu cita darba daudzumu kapitālists ir nopircis lielāku daudzumu maiņas vērtību, nemaksādams par darbu vairāk; tas nozīmē, ka par darbu tātad tiek mazāk samaksāts, salīdzinot ar tīro ienākumu, ko tas dod kapitālistam.

Turklāt atgādināsim, ka, neraugoties uz preču cenu svārstībām, katras preces vidējo cenu, proporciju, kādā to apmaina pret citām precēm, nosaka tās ražošanas izdevumi. Tāpēc kapitālistu savstarpējā apkrāpšana visas kapitālistu šķiras mērogā katrā ziņā līdzsvarojas. Mašinu uzlabošana, jauni dabas spēku izmantošanas paņēmieni ražošanā atļauj noteiktā darba laikā ar to pašu darba un kapitala daudzumu ražot vairāk produktu, bet nekādā ziņā ne vairāk maiņas vērtību. Ja, lietodams vērpjamo mašinu, es varu ražot vienā stundā divreiz tik daudz diedziņu, cik ražoja pirms tās izgudrošanas, piemēram, 100 mārciņu un nevis 50 kā agrāk, tad es par šīm 100 mārciņām, ņemot vairāk vai mazāk ilgu laika sprīdi, caurmērā neiegūšu vairāk preču kā agrāk par piecdesmit mārciņām, tāpēc ka ražošanas izdevumi ir par pusi samazinājušies vai arī tāpēc, ka ar tiem pašiem izdevumiem es varu ražot divreiz tik daudz produktu.

Beidzot, lai nu kādā proporcijā kapitālistu šķira, buržuāzijā — vienā zemē vai visā pasaules tirgū — sadala savā starpā tīro ienākumu no ražošanas, šā tīrā ienākuma kopsuma katrā ziņā ir tikai tā suma, par kādu tiešais darbs, kopā ņemot, ir palielinājis uzkrāto darbu. Tātad šī kopsuma palielinās tai pašā proporcijā, kādā darbs pavairo kapitālu, t. i., tai pašā proporcijā, kādā palielinās peļņa, salīdzinot ar darba algu.

Tātad mēs redzam, ka pat tad, ja mēs paliekam kapitāla un algotā darba attiecību ietvaros, kapitala intereses un algotā darba intereses ir diametrāli pretējas.

Kapitala strauja palielināšanās ir vienlīdzīga ar peļņas strauju palielināšanos. Bet peļņa var strauji palielināties tikai tad, ja darba cena, ja relativā darba alga tikpat strauji samazinās. Relativā darba alga var samazināties pat tai gadījumā, kad reizē ar nominālo darba algu, ar darba vērtību naudā, palielinās arī reālā darba alga, bet ja tikai tā nepalielinās tādā mērā kā peļņa. Piemēram, ja labas konjunktūras laikā darba alga palielinās par 5%, bet peļņa par 30%, tad relativā darba alga nevis palielinās, bet gan samazinās.

Tādējādi, ja līdz ar kapitala strauju augšanu palielinās strādnieka ienākumi, tad reizē palielinās arī sabiedriskā plaisa, kas šķir strādnieku no kapitālista, un līdz ar to palielinās kapitala vara pār darbu, darba atkarība no kapitala.

Apgalvojums, ka strādnieks ir ieinteresēts kapitala straujā pieaugumā, faktiski nozīmē tikai to: jo ātrāk strādnieks vairo cita bagātību, toties jo treknākas druskas viņam atkrīt, toties jo vairāk strādnieku var dabūt darbu un rasties pasaulē, toties jo vairāk var palielināties no kapitala atkarīgo vergu daudzums.

Tātad mēs redzējām:

Pat strādnieku šķirai vislabvēlīgākā situācijā, iespējami itraujš kapitala pieaugums, lai kā tas uzlabotu strādnieka materiālo eksistenci, neiznīcina pretstatu starp viņa interesēm un buržuju interesēm, kapitālistu interesēm. Peļņa un darba в)да tāpat kā agrāk paliek pretējā attiecībā viena pret otru.

Ja kapitāls aug strauji, tad darba alga var palielināties; bet nesalīdzināmi ātrāk palielinās kapitālista peļņa. Strādnieka materialais stāvoklis ir uzlabojies, bet uz viņa sabiedriskā stāvokļa rēķina. Sabiedriskā plaisa, kas viņu šķir no kapitālista, ir k|uvusi platāka.

Beidzot:

Apgalvojums, ka algotam darbam vislabvēlīgākais nosacījums esot iespējami straujš ražīgā kapitala pieaugums, faktiski nozīmē tikai to: jo ātrāk strādnieku šķira vairo un palielina sev naidīgo spēku, cita bagātību, kas valda pār to, toties labvēlīgāki ir nosacījumi, kādos tai no jauna atļauj strādāt, lai vairotu buržuāzijas bagātību, lai palielinātu kapitala varu, apmierinoties ar to, ka tā pati kaļ zelta važas, ar kurām buržuāzijā to velk sev līdz.

V

Bet vai tiešām ražīgā kapitala pieaugums ir tik nesaraujami saistīts ar darba algas palielināšanos, kā to apgalvo buržuāziskie ekonomisti? Mums nav viņiem uz vārda jātie. Mēs nevaram viņiem ticēt pat to, it kā jo treknāks esot kapātais, jo labāk tiekot barots tā vergs. Buržuāzijā ir pārāk izglītota, tā aprēķina pārāk labi, lai paturētu feodālā aizspriedumus, kas lepojas ar savu kalpu spožumu. Buržuāzijas pastāvēšanas apstākļi spiež to aprēķināt.

Tāpēc mums vajadzēs tuvāk izpētīt jautājumu:

Kā ražīgā kapitala pieaugšana ietekmē darba algu?

Ja buržuāziskās sabiedrības ražīgais kapitāls visumā aug, tad notiek darba vispusīgāka uzkrāšana. Kapitālistu skaits un viņu kapitala apmēri palielinās. Kapitālu vairošanās palielina kapitālistu konkurenci. Kapitālu apmēra palielināšanās dod iespēju izvest rūpniecības kaujas lauka varenākas strādnieku armijas, kas apbruņotas ar vēl grandiozākiem cīņas ieročiem.

Viens kapitālists var padzīt no kaujas lauka otru kapitālistu un iegūt tā kapitālu tikai tad, ja viņš lētāk pārdod. Lai varētu lētāk pārdot, pašam neizputot, viņam lētāk jāražo, t. i., pēc iespējas jāpalielina darba ražīgais spēks. Bet darba ražīgo spēku visvairāk palielina ar lielāku darba dalīšanu, ar mašinu vispusīgāku lietošanu un pastāvīgu uzlabošanu. Jo lielāka ir strādnieku armija, kurā darbs sadalīts, jo milzīgāks mērogs,, kādā tiek lietotas mašinas, — toties samēra ātrāk samazinas ražošanas izdevumi, toties auglīgāks kļūst darbs. Tāpēc kapitālistu vidū rodas vispusīga sacensība, lai palielinātu darba dalīšanu un mašinu daudzumu un lai tās izmantotu iespējami plašākā mērogā.

Bet kā rīkosies kapitālists, ja nu viņš ar lielāku darba dalīšanu, lietojot jaunas mašinas un uzlabojot tās, izdevīgāk un plašāk izmantojot dabas spēkus, iegūs iespēju ar to pašu darba vai uzkrātā darba daudzumu ražot lielāku daudzumu produktu, preču, nekā viņa konkurenti, piemēram, ja tai pašā darba laikā, kad viņa konkurenti noauž pusolekti audekla, viņš varēs ražot veselu olekti?

Viņš varētu kā agrāk pārdot pusolekti audekla par līdzšinējo tirgus cenu, bet tādā gadījumā viņš nevarētu izsist savus pretiniekus no kaujas lauka un nevarētu palielināt pats savu preču pārdošanu. Bet viņa vajadzība pēc preču pārdošanas ir pieaugusi tādā pašā mērā, kādā ir paplašinājusies viņa ražošana. Tiesa, varenākie un dārgākie ražošanas līdzekli, ko viņš iedarbinājis, gan dod viņam iespēju pārdot savu preci lētāk, bet toties tie viņu līdz ar to piespiež pārdot vairāk preču, iekarot savām precēm nesalīdzināmi lielāku tirgu; tāpēc mūsu kapitālists pusolekti audekla pārdos lētāk nekā viņa konkurenti.

Tomēr kapitālists nepārdos visu olekti par to pašu cenu, par kādu viņa konkurenti pārdod pusolekti, kaut gan viņam veselas olekts ražošana neizmaksā vairāk kā citiem pusolekts ražošana. Citādi viņš neiegūtu nekādu papildu peļņu, bet tikai atgūtu ar maiņas palīdzību savus ražošanas izdevumus. Un, ja viņa ienākumi tomēr palielinātos, tad tas rastos tikai no tā, ka viņš ir laidis darbā lielāku kapitālu, un nevis no tā, ka viņa kapitāls vairāk pavairojis savu vērtību nekā citi kapitāli. Turklāt viņš sasniegtu mērķi, uz kuru tiecas, ja savas preces cenu noteiktu tikai par dažiem procentiem zemāku nekā viņa konkurenti. Nosizdams cenas, viņš izspiež tos no kaujas lauka vai vismaz atņem tiem vienu daļu viņu tirgus. Un, beidzot, atcerēsimies, ka katrreizējā cena vienmēr ir augstaka vai zemāka par ražošanas izdevumiem, atkarībā no tā, vai kādu preci pārdod rūpniecībai labvēlīgā vai nelabvēlīgā sezonā. Atkarībā no tā, vai vienas olekts audekla tirgus cena ir zemākā vai augstāka par līdz šim parastajiem ražošanas izdevumiem, mainīsies procenti, kurus kapitālists, kas lietojis jaunus, ražīgākus ražošanas līdzekļus, iegūst virs saviem patiesajiem ražošanas izdevumiem.

Bet mūsu kapitālista privilēģija nav ilgam laikam; citi kapitālisti, kas ar viņu sacenšas, ieviesīs tādas pašas mašinas, tādu pašu darba dalīšanu, ieviesīs tos tādā pašā vai vēl lielāka mērogā, — un šie jauninājumi kļūs tik izplatīti, ka jaudekla cena nokritīs ne tikai zem tā vecajiem, bet arī zem ta jaunajiem ražošanas izdevumiem.

Tā kapitālisti atkal nonāks attiecībā viens pret otru tai pašā stāvoklī, kādā tie bija pirms jauno ražošanas līdzekļu ieviešanas, un, ja viņi ar šiem ražošanas līdzekļiem varēja par agrāko cenu dot divreiz tik daudz produktu, tad tagad viņi ir spiesti dot divreiz tik daudz produktu par cenu, kas ir zemāka par agrāko. Šo jauno ražošanas izdevumu līmenī tā pati spēle sākas no jauna. No jauna ievieš lielāku darba dalīšanu, no jauna pavairo mašinas, pieaug apmēri, kādos tiek izmantota šī darba dalīšana un šīs mašinas. Un konkurence atkal rada pretdarbību šim rezultātam.

Mēs redzam, kā ražošanas veids, ražošanas līdzekli nemitīgi pārveidojas, revolucionizējas, kā darba dalīšanai nenovēršami seko lielāka darba dalīšana, mašīnu lietošanai — vēl plašāka mašinu lietošana, ražošanai plašā mērogā — ražošana vēl plašākā mērogā.

Tas ir likums, kas buržuāzisko ražošanu arvien no jauna izsit no tās vecajām sliedēm un spiež kapitālu sasprindzināt darba ražīgos spēkus, tāpēc ka viņš tos sasprindzinājis agrāk, likums, kas ne brīdi nedod miera kapitalam un pastāvīgi mudina to: Uz priekšu! Uz priekšu!

Tas ir tas pats likums, kas cauri tirdzniecības periodiskam svārstībām nenovēršami izlīdzina preces cenu saskaņā ar tās ražošanas izdevumiem.

Lai cik varenus ražošanas līdzekļus laistu darbā kapitālists, konkurence noved pie to vispārējas lietošanas, un ar to momentu, kad to lietošana kļūst vispārēja, vienīgās sekas viņa kapitala lielākai auglībai ir tās, ka tagad viņam par agrako cenu jādod 10, 20, 100 reižu vairāk produktu nekā agrāk. Bet, tā kā viņam tagad varbūt 1 000 reižu vairāk jāpārdod, lai ar lielāku daudzumu pārdotā produkta atsvērtu zemāko pārdošanas cenu; tā kā tagad viņam nepieciešams pārdot lielāku daudzumu preču ne tikai tādēļ, lai vairāk pelnītu, bet ari tādēļ, lai atlīdzinātu ražošanas izdevumus — taču paši ražošanas rīki, kā mēs jau redzējām, kļūst arvien dārgāki; ta ka šī pārdošana lielā daudzumā ir kļuvusi par dzīvības jautājumu ne tikai viņam, bet arī viņa sāncenšiem, tad vecā cīņa iedegas toties niknāk, jo auglīgāki ir jau izgudrotie ražošanas līdzekļi. Tātad darba dalīšana un mašinu lietošana no jauna attīstīsies tālāk nesalīdzināmi lielākā mērogā.

Lai cik liels ir izlietojamo ražošanas līdzekļu spēks, konkurence tiecas atņemt kapitalam šā spēka zelta augļus ar to, ka tā nospiež preces cenu līdz ražošanas izdevumiem, tātad ar to, ka tādā pašā mērā, kādā ir iespējams lētāk ražot, t. i., ražot vairāk produktu ar tā paša darba daudzuma palīdzību, ta padara par negrozāmu likumu ražošanas palētināšanos, dodot arvien lielākus produktu daudzumus par to pašu cenu sumu. Tā izrādās, ka kapitālists ar savām pūlēm nav ieguvis neko citu kā tikai pienākumu ražot vairāk preču tai pašā darba laikā, vārdu sakot, to apstākļu pasliktināšanos, kādos notiek viņa kapitala vērtības pieaugšana. Tādējādi, kamēr konkurence nemitīgi vajā kapitālistu ar savu ražošanas izdevumu likumu un ikvienu ieroci, ko viņš ir kalis pret saviem sāncenšiem, vērš pret viņu pašu, kapitālists pastāvīgi cenšas piemānīt konkurenci, nemitīgi ieviešot veco mašinu un vecās darba dalīšanas vietā jaunas mašinas, gan dārgākās, bet tādas, kas palētina ražošanu, un jaunu darba dalīšanu un negaida, kamēr konkurences rezultātā šie jaunievedumi būs novecojuši.

Iedomāsimies tagad, ka šis drudžainais satraukums vienā laikā ir aptvēris visu pasaules tirgu, — un mēs sapratīsim, kā kapitala augšana, uzkrāšanās un koncentrācijā noved pie nepārtrauktas, pašai sev garām traucošas, arvien milzīgāka mērogā realizētas darba dalīšanas, pie jaunu mašinu lietošanas un veco mašinu uzlabošanas.

Kā nu šie apstākļi, kas nav šķirami no ražīgā kapitala augšanas, ietekmē darba algas noteikšanu?

Lielāka darba dalīšana dod iespēju vienam strādniekam veikt 5, 10, 20 strādnieku darbu: tātad tā 5-, 10- un 20-kārt pavairo strādnieku savstarpējo konkurenci. Strādnieku konkurence ir ne tikai tā, ka viens strādnieks pārdod sevi lētāk nekā otrs, bet āri tā, ka viens veic 5, 10, 20 cilvēku darbu; un uz šāda veida konkurenci strādniekus piespiež darba dalīšana, ko ievieš un nemitīgi paplašina kapitāls.

Tālāk. Tādā pašā mērā, kā palielinās darba dalīšana, tādā pašā mērā darbs kļūst vienkāršāks. Strādnieka sevišķa veiksme zaudē jebkuru vērtību. Strādnieks pārvēršas par vienkāršu, vienmuļu ražošanas spēku, kam nav vajadzīgas īpašas fiziskas vai intelektuālās spējas un iemaņas. Viņa darbs kļūst visiem pieejams. Tāpēc strādniekam no visām pusēm spiežas virsū konkurenti; turklāt atcerēsimies, ka, jo vienkāršāks ir kāds darbs, jo vieglāk to iemācīties un jo mazāk ražošanas izdevumu vajadzīgs, lai to apgūtu, toties zemāk slīd darba alga, tāpēc ka darba algu, tāpat kā ikvienas citas preces cenu, nosaka ražošanas izdevumi.

Tādējādi tādā pašā mērā, kādā darbs dod arvien mazak apmierinājuma un kļūst arvien pretīgāks, — tādā pašā mērā. konkurence pastiprinās un darba alga samazinās. Strādnieks mēģina savas darba algas kopsumu nosargāt, vairāk strādādams: viņš vai nu strādā vairāk stundu, vai vienā stundā vairāk padara. Trūkuma dzīts, viņš tādā veidā vēl vairāk pastiprina darba dalīšanas postošās sekas. Rezultāts ir tāds: jo vairāk viņš strādā, jo mazāk algas viņš saņem; un tas notiek aiz tā vienkāršā iemesla, ka, jo vairāk viņš strādā, jo stiprāku konkurenci viņš rada saviem darba biedriem un tapec padara savus darba biedrus par saviem konkurentiem, kas sevi piedāvā ar tikpat sliktiem noteikumiem kā viņš pats; tātad aiz tā vienkāršā iemesla, ka viņš gala rezultātā rada konkurenci sev pašam, sev pašam kā strādnieku šķiras loceklim.

Mašinas iedarbojas gluži tāpat, tikai daudz lielākā mērogā, jo tās aizstāj mācītus strādniekus ar nemācītiem, vīriešus ar sievietēm, pieaugušos ar bērniem, jo mašinas, pirmoreiz parādoties, izsviež roku darba strādniekus veselām masām uz ielas un savas turpmākās attīstības, uzlabošanas, pilnveidošanas gaitā izspiež no fabrikām atsevišķas strādnieku grupas. Iepriekš mēs īsos vilcienos attēlojām kapitālistu savstarpējo rūpniecības kairu; šā kara īpatnība ir tāda, ka te panāk kaujās uzvaru ne tik daudz ar strādnieku armijas palielināšanu kā ar tās samazināšanu. Karavadoņi, kapitālisti, sacenšas savā starpā par to, kas varēs atlaist visvairāk rūpniecības kareivju.

Ekonomisti gan mums stāsta, ka strādnieki, kas kļuvuši lieki, ieviešot mašinas, atrodot darbu jaunās rūpniecības nozarēs.

Viņi neiedrošinās tieši apgalvot, ka jaunās darba nozarēs atrod patvērumu tie paši strādnieki, kas atlaisti. Fakti pārāk skaļi brēc pret šiem meliem. Viņi, patiesību sakot, tikai apgalvo, ka jaunas darba iespējas atklājoties citām strādnieku šķiras sastāvdaļām, piemēram, tai strādnieku jaunās paaudzes daļai, kas jau bija gatava iestāties bojā gājušā rūpniecības nozarē. Tas, protams, ir liels mierinājums trūkuma nospiestajiem strādniekiem. Kapitālistu kungiem netrūks svaigas ekspluatācijai derīgas miesas un asiņu, — un viņi atļauj mirušajiem aprakt savus mirušos. Tas ir mierinājums, ko buržuji atrod drīzāk sev nekā strādniekiem. Ja mašinas iznīcinātu visu algoto strādnieku šķiru, cik taču briesmīgi tas butu kapitalam, kas bez algotā darba nav vairs kapitāls!

Bet pieņemsim, ka tiklab strādnieki, ko mašinas tieši izspiedušas no darba, kā arī visa tā jaunās paaudzes daļa, kas jau gaidīja uz darbu šai nozarē, atrod sev jaunu darbu. Vai var ticēt, ka jaunais darbs tiks tikpat labi samaksāts kā zaudētais? Tas būtu pretrunā ar visiem ekonomijas likumiem. Mes redzējām, ka mūslaiku rūpniecība izraisa pastāvīgu sarežģītākā, augstākā darba aizstāšanu ar vienkāršāku, zemāku.

Kā tad nu šādā gadījumā strādnieku masa, ko mašinas ir izsviedušas no vienas rūpniecības nozares, var atrast patvērumu citā nozarē, ja ne vienīgi ar zemāku, sliktāku atalgojumu?

Kā izņēmums tiek minēti strādnieki, kas nodarbināti pašu mašinu ražošanā. Ciktāl rūpniecībā esot vajadzīgs un tiekot izlietots vairāk mašinu, to skaitam nenovēršami esot japalielinās, tātad esot jāpalielinās arī mašinu ražošanai un līdz ar to arī šai ražošanā nodarbināto strādnieku skaitam; bet šinī rūpniecības nozarē nodarbinātie strādnieki taču pieder pie kvalificētiem, vēl vairāk — pie izglītotiem strādniekiem.

Kopš 1840. gada šajā apgalvojumā, kas jau arī agrāk bija tikai pa pusei pareizs, nav vairs ne ēnas no patiesības, jo mašinu ražošanā arvien daudzpusīgāk tiek lietotas mašinas, ne vairāk un ne mazāk kā kokvilnas diedziņu ražošanā, un mašinu fabrikās nodarbinātiem strādniekiem, salīdzinot ar ļoti pilnīgām mašīnām, var būt tikai loti nepilnīgu mašinu loma.

Bet viena vīrieša vietā, ko mašina izspiedusi, fabrika nodarbina varbūt trīs bērnus un vienu sievieti! Un vai tad ar vira algu nevajadzēja pietikt trim bērniem un sievai? Vai minimālai darba algai nevajadzēja būt tik lielai, lai uzturētu un turpinātu dzimumu? Ko tad nu pierāda šīs buržuāzijas iemīļotās frāzes? Tikai to, ka tagad tiek patērēts četrreiz tik daudz strādnieku dzīvību kā agrāk, lai nodrošinātu vienas strādnieku ģimenes eksistenci.

Rezumēsim: Jo vairāk aug ražīgais kapitāls, toties jo plašāka kļūst darba dalīšana un mašinu lietošana. Jo plašāka kļūst darba dalīšana un mašinu lietošana, toties jo lielāka kļūst strādnieku konkurence, toties vairāk samazinās viņu darba alga.

Turklāt strādnieku šķira papildinās arī no sabiedrības augstākajiem slāņiem; proletariāta rindās noslīd daudz sīko rūpnieku un sīko rantjē, kuriem neatliek nekā cita kā vien ātrāk pacelt savas rokas līdzās strādnieku rokām. Tā gaisā pacelto roku mežs, kuras meklē darbu, kļūst arvien biezāks, bet pašas rokas arvien kalsnākas.

Pats par sevi saprotams, ka sīkais rūpnieks nevar izturēt cīņu, kurā viens no pirmajiem nosacījumiem ir ražot aizvien lielākos apmēros, t. i., nepieciešamība būt tieši lielam un nevis sīkam rūpniekam.

Protams, nav tālāk jāpaskaidro arī tas apstāklis, ka kapitala procents samazinās tādā pašā mērā, kādā pieaug kapitāls, kādā palielinās kapitala masa un skaits; ka mazais rantjē tāpēc vairs nevar dzīvot no savas rentes un viņam jāieplūst rūpniecībā, t. i., jāvairo sīko rūpnieku rindas un līdz ar to jāvairo proletāriešu kandidātu skaits.

Beidzot, līdz ar to, kā iepriekš minētā attīstības gaita spiež kapitālistus aizvien pieaugošos apmēros ekspluatēt jau esošos milzīgos ražošanas līdzekļus un šai nolūkā laist darbā visas kredita atsperes, — kļūst biežākas rūpniecības zemestrīces, kurās tirdzniecības pasaule noturas tikai tāpēc, ka tā apakšzemes dieviem upurē daju bagātības, produktu un pat ražošanas līdzekļu, — ar vārdu sakot, pastiprinās krizes. Tās notiek biežāk un kļūst arvien stiprākas jau tāpēc vien, ka līdz ar to, kā palielinās produktu daudzums un tātad pieaug vajadzība pēc plašākiem tirgiem, pasaules tirgus arvien vairāk sašaurinās, ekspluatācijai paliek arvien mazāk jaunu tirgu, jo katra iepriekšējā krize ir iesaistījusi pasaules tirdzniecībā jaunus vai līdz tam laikam tikai pavirši ekspluatētus tirgus. Bet kapitāls ne tikai dzīvo uz darba rēķina. Kā dižciltīgs barbars-vergu īpašnieks tas paņem sev līdz kapā savu vergu līķus, — veselas strādnieku hekatombas, kas križu laikā iet bojā. Tādējādi mēs redzam: ja kapitāls aug strauji, tad nesalīdzināmi straujāk aug strādnieku konkurence, t. i., jo straujāk aug kapitāls, toties vairāk relativi samazinās strādnieku šķirai nodarbošanās iespējas, strādnieku šķiras dzīvei nepieciešamie līdzekļi; un tomēr kapitala strauja augšana ir algotam darbam vislabvēlīgākais nosacījums.

Lekcijas, ko K. Markss nolasījis 1847. gadā no 14. līdz 30. decembrim.

Pirmoreiz publicētas avīzē «Neue Rheinische Zeitung» 1849. g. no 5. līdz 8. aprilim un 11. aprilī

Iznākušas atsevišķā brošurā ar F. Engelsa priekšvārdu un viņa redakcijā Berlinē 1891. gadā

Iespiests pec brošūras teksta

Tulkots no vācu valodas

***

«DARBA BALSS» e-grāmatu izdevniecība

№ 04,

Rīga, 2015

darbabalss.eu

Content

Маrkss Kārlis Markss K. Algots darbs un kapitals (1849)

F. ENGELSA IEVADS

ALGOTS DARBS UN KAPITĀLS

I

II

III

IV

V