Pļehanovs Georgijs

Kārlis Markss un Ļevs Tolstojs

Georgijs Pļehanovs. Kārlis Markss un Ļevs Tolstojs

KĀRLIS MARKSS UN ĻEVS TOLSTOJS

I

Vai atceraties, lasītāj, tiešām ģeniālo Viktora Igo raksturojumu, ko devis Černiševskis kādā no savām piezīmēm par Kingleka «Stāstu par Krimas karu»? Ja ne, tad jūs droši vien labprāt to pārlasīsiet. Tas ir tāds:

«Līdz 1848. gada februārim Viktors Igo nezināja, kāds ir viņa politiskās domāšanas veids, viņam par to nenācās domāt; bet viņš tomēr bija lielisks cilvēks un ļoti labs ģimenes tēvs, krietns, godīgs pilsonis un simpatizēja vai juta līdz visam labajam, starp citu, Napoleona I slavai un ķeizara Aleksandra I bruņnieciskajai augstsirdībai, Orleānas hercogienes — toreizējā karaļa Luija Filipa troņmantnieka mātes labajai sirdij un cēlās hercogienes Berrī — sāncenša mātes nelaimēm, šim karalim un šim troņmantniekam, simpatizēja Gizo sāncenša Tjēra lieliskajam talantam, ģeniāli vienkāršajai Gizo (diez vai ne visizcilākā no toreizējiem oratoriem) daiļrunībai, Gizo un Tjēra pretinieka Odilona Barro godīgumam, slavenā astronoma, galvenā republikāņu pārstāvja toreizējā palātā — Arago ģēnijam un godīgumam, furjeristu cildenumam, Luī Blāna labsirdībai, lieliskajai Prudona dialektikai, viņam patika monarhistiskās iestādes un bez tam viss pārējais labais, starp citu, Spartas republika un Vilhelms Tells, — pazīstams domāšanas veids un visai cienījams jau tāpēc vien, ka no simta godīgu, izglītotu cilvēku gandrīz 99 cilvēkiem visās pasaules valstīs droši vien ir tāds domāšanas veids.»[1]

Černiševskis uzrakstīja šīs lieliskās rindas 1863. gada vasarā, kad sēdēja Pētera un Pāvila cietoksnī. Pēc tam pagājis ilgs laiks, daudz ūdens aiztecējis, un daudz pārmaiņu noticis pasaulē. Nav mainījies tikai eklektiķu «visai cienījamais domāšanas veids». Šie lāga vīri tagad, tāpat kā agrāk, ir ar mieru veltīt savas simpātijas tādiem sabiedriskiem centieniem un tādiem rīcības veidiem, starp kuriem nav un nevar būt nekā kopēja. Tādu cilvēku līdz šim vēl ir daudz visur, bet sevišķi daudz io pie mums Krievijā sakarā ar mūsu sabiedrisko attiecību atpalicību. Te jūs ļoti bieži sastapsiet «godīgus» un «izglītotus» cilvēkus, kas vienā laikā simpatizē, piemēram, tam pašam Černiševskim, kurš sludināja materiālismu, un mūsu pašreizējiem «filozofiem», kas ar abām kājām nostājušies uz ideālistiskā viedokļa. Bet tā ir vel tikai puse nelaimes. Te ir runa par filozofiju, bet filozofija daudziem ir visai neskaidra lieta. Daudz raksturīgāki ir tie «godīgie» un «izglītotie», bet galvenais — lāga cilvēki, kas pie mums viena un tai pašā laikā vienlīdz simpatizē Sazonovam, kurš nogalināja Plēvi, un grāfam Tolstojam, kurš neatlaidīgi sludināja: «Nepretojies ļaunumam ar vardarbību.» Grāfa Tolstoja nāve šiem cilvēkiem atraisīja mēles. Un beidzot, viņu ietekme sāk izplatīties pat sociālistiskajās aprindās. Tas notiek ar tādu vidusceļu gājēju žurnālu palīdzību kā «Naša zarja», kas, līdzīgi vācu revizionistu orgānam «Sozialistische Monatshefte»[2], ir ar mieru, aizbildinādamies ar savu sociālistisko uzskatu plašumu, apsveikt katras blēņas, ja tikai tās ir krasā pretrunā ar marksisma pamatprincipiem. Savā laikā pie mums Marksu «papildināja» ar Kautu, Mahu, Bergsonu. Es pareģoju, ka viņu drīz vien sāks «papildināt» ar Akvīnas Tomu. Šis mans pareģojums pagaidām vēl nav piepildījies. Toties tagad plaši tiek praktizēts mēģinājums «papildināt» Marksu ar grāfu Tolstoju. Bet par to jābrīnās vēl vairāk.

Ar ko tad īstenībā Marksa pasaules uzskats atšķiras no Tolstoja pasaules uzskata? Tie ir tieši pretēji viens otram. Ir ļoti derīgi to atgādināt.

II

Marksa pasaules uzskats ir dialektiskais materiālisms. Turpretī Tolstojs ir ne tikai ideālists, bet domāšanas metodes ziņā visu mūžu bija viskonsekventākais metafiziķis.[3] Engelss saka: «Metafiziķis domā noslēgtos, tiešos pretstatījumos; viņa runa sastāv no «jā — jā, nē — nē; kas pāri par to, tas ir no ļauna». Viņam lieta vai nu pastāv, vai nepastāv: viņam priekšmets nevar būt tas, kas tas ir, un tai pašā laikā kaut kas cits; pozitīvais un negatīvais absolūti izslēdz viens otru.»[4] Tas ir tieši tas domāšanas veids, kas tik raksturīgs grāfam Tolstojam un ko cilvēki, kuri nav izauguši līdz dialektikai, piemēram, M. Ņevedomska kungs, iedomājas par šā rakstnieka «galveno spēku», iedomājas, ka ar to «izskaidrojama viņa valdzinoša ietekme visa pasaule, vīņa ciešie sakari ar savu laikmetu»[5].

M. Ņevedomska kungs augstu vērtē Tolstoja «absolūto konsekvenci». Te viņam taisnība. Tolstojs tiešām bija «absolūti konsekvents» metafiziķis. Bet tieši šis apstāklis bija Tolstoja vājuma galvenais cēlonis, tieši tādēļ viņš palika nomaļus no mūsu atbrīvošanās kustības; tieši tādēļ viņš varēja teikt par sevi, — un, protams, pilnīgi vaļsirdīgi, — ka viņš tikpat maz simpatizē reakcionāriem kā revolucionāriem. Kad cilvēks tik tālu aiziet prom no «sava laikmeta», tad ir smieklīgi pat runāt par viņa «dzīvajiem sakariem» ar to. Un pats par sevi saprotams ari tas, ka tieši Tolstoja «absolūtā konsekvence» vērta viņa mācību «absolūti» pretrunīgu.

Kāpēc nevajag «pretoties ļaunumam ar vardarbību»? Tāpēc, — atbild Tolstojs, — ka «nevar ar uguni dzēst uguni, ar ūdeni sausēt ūdeni, ļaunumu iznīcināt ar ļaunumu»[6]. Tā ir tieši tā «absolūtā konsekvence», kas raksturo metafizisko domāšanas veidu. Tikai metafiziķis var piešķirt absolūtu nozīmi tādiem relatīviem jēdzieniem kā ļaunums un labums. Mūsu literatūrā Černiševskis sen jau noskaidrojis, sekodams Hēgelim, ka «īstenībā viss ir atkarīgs no apstākļiem, no vietas un laika apstākļiem» un ka «agrākās vispārīgās frāzes, kādās sprieda par labumu un ļaunumu, neanalizējot apstākļus un cēloņus, no kuriem zināma parādība radusies, — ka šie vispārīgie, abstraktie izteicieni ir neapmierinoši: ikvienam priekšmetam, ikvienai parādībai ir sava nozīme, un par to jāspriež, ņemot vērā visus tos apstākļus, kādos tā pastāv»[7].

Bet «absolūti konsekventais» grāfs Tolstojs nekad negribēja un ari nevarēja spriest par sabiedriskām parādībām, «ņemot vērā visus tos apstākļus, kādos tās pastāv». Tāpēc viņš savā mācībā nekad nespēja tikt tālāk par nepilnīgiem «vispārīgiem, abstraktiem izteicieniem». Ja šajos «vispārīgajos, abstraktajos izteicienos» daudzi «godīgi» un «izglītoti» kungi tagad saskata kaut kādu «spēku», tad tas liecina tikai par viņu pašu vājumu,

Černiševskis, starp citu, tieši izvirza jautājumu par vardarbību. Viņš vaicā: «Vai karš dara ļaunu vai labu?» — «Vispār,» viņš saka, «uz to nevar atbildēt pilnīgi noteikti; jāzina, par kādu karu ir runa, viss ir atkarīgs no apstākļiem, laika un vietas. Mežoņu tautas kara ļaunumu izjūt mazāk, labumu vairāk; izglītotām tautām karš parasti sagādā mazāk labuma, vairāk ļaunuma. Bet, piemēram, 1812. gada karš glāba krievu tautu; Maratonas kauja bija ļoti svētīgs notikums cilvēces vēsture.»[8] Ja nebūtu bijis cenzūras, Černiševskis, protams, būtu atradis arī citus piemērus. Viņš būtu teicis, ka ir gadījumi, kad iekšējais karš, t. i., revolucionāra kustība, kas vērsta pret novecojušu sistēmu, ir ļoti svētīgs notikums tautas vēsturē, lai gan revolucionāri ir spiesti pretstatīt spēku reakcionāru vardarbībai. Bet tos dialektiskos apsvērumus, ar kuriem Černiševskis pastiprināja savu domu, «absolūti konsekventais» Tolstojs atzina uz visiem laikiem par nepieļaujamiem un tikai tāpēc varēja ar vienu olekti mērīt kā mūsu revolucionārus, tā mūsu reakcionārus. Vēl vairāk. Reakcionāri viņam likās mazāk kaitīgi nekā revolucionāri. 1887. gadā viņš rakstīja: «Atcerēsimies Krieviju pēdējo 20 gadu laikā. Cik daudz patiesi labas gribas un gatavības uzupurēties izšķiedusi mūsu jaunā inteliģence, lai nodibinātu patiesību, lai darītu cilvēkiem labu. Un kas ir padarīts? Nekas. Ļaunāk nekā nekas. Izšķiesti milzīgi dvēseles spēki. Mieti salauzti, un zeme nomīdīta blīvāka, nekā tā bija agrāk, pat lāpsta zemē vairs neiet.»[9] Ja vēlāk viņš varbūt vairs neuzskatīja, ka revolucionāri ir kaitīgāki par reakcionāriem, tad tomēr viņu rīcībā redzēja vienīgi šausmīgas ļaundarības un muļķības.[10] Un tas atkal bija «absolūti konsekventi». Viņa mācību par «nepretošanos ļaunumam ar vardarbību» vislabāk paskaidro šāds viņa prātojums:

«Ja māte per savu bērnu, — tad kas man ir sāpīgi un ko es uzskatu par ļaunumu? To, ka bērnam sāp, vai to, ka māte izjūt nevis mīlestības prieku, bet dusmu mokas?

Un es domāju, ka ļaunums ir kā viens, tā otrs.

Cilvēks viens pats nevar darīt nekā ļauna. Ļaunums ir cilvēku atšķirtība. Un tāpēc, ja es gribu rīkoties, tad varu tikai ar nolūku izbeigt atšķirtību un atjaunot tuvību starp māti un bērnu.

Ko lai es daru? Ar varu vērsties pret māti?

Es neizbeigšu viņas atšķirtību (grēku) no bērna, tikai radīšu jaunu grēku, atšķirtību no manis.

Kas tad darāms?

Vienīgais — nostādīt sevi bērna vietā — tas nebūs neprātīgi.»[11]

Tāda metode cīņā pret ļaunumu varētu būt iedarbīga tikai ar vienu noteikumu: ja niknā māte būtu tā pārsteigta, ieraudzījusi svešu un pieaugušu cilvēku gulstamies līdzās viņas bērnam, ka rīkste izkristu tai no rokām. Bet, ja šā noteikuma nebūtu, ši metode ne tikai nenovērstu mātes «atšķirtību» (grēku) no bērna, bet radītu «jaunu grēku» — viņas «atšķirtību no manis»: māte varētu, piemēram, reaģēt uz «manu» pašaizliedzīgo rīcību ar nicīgu zobgalību un, pēc tam nepievēršot vairs tai nekādu vērību, turpināt savu cietsirdīgo nodarbību. Tieši tas arī notika, kad Tolstojs publicēja savu «Nevaru klusēt!».

Viņš teica tā: «Tāpēc es to arī rakstu un visiem spēkiem izplatīšu to, ko rakstu, ir Krievijā, ir ārpus tās, lai notiek kas notikdams: vai nu lai izbeidzas šīs necilvēcības, vai lai izbeidzas mani sakari ar šīm necilvēcībām, lai mani vai nu iesloga cietumā, kur es skaidri apzinātos, ka vairs manis dēļ netiek darītas visas šīs šausmas, vai arī, kas būtu vislabāk (tik labi, ka es pat neuzdrošinos sapņot par tādu laimi), uzģērbtu ari man, tāpat kā tiem divdesmit vai divpadsmit zemniekiem,[12] līķautu un tāpat nogrūstu no sola, lai es ar savu smagumu savilktu ap savu veco kaklu ieziepēto cilpu.»[13]

Ieteikdams aplikt viņam ap kaklu ieziepētu cilpu un nogrūst viņu no sola, grāfs Tolstojs tikai no jauna atkārtoja savu domu, ka tad, kad māte per savu bērnu, mēs, — tā kā mums nav morālu tiesību izraut bērnu viņai no rokām, — varam tikai nogulties viņa vietā. No šīs domas praksē iznāca tieši tas, kam, kā es teicu, vajadzēja iznākt: bendes turpināja savu darbu, it kā nemaz nebūtu dzirdējuši Tolstoja lūgumu: «Pakariet mani kopā ar viņiem.» Tiesa, tas, ka lielais mākslinieks spilgtā notēlojumā bija parādījis, kādas nežēlības izdara bendes, sacēla sabiedrības domu pret valdību un ar to mazliet palielināja mūsu revolucionārās kustības jauna kāpinājuma izredzes. Bet, ņemot vērā viņa negatīvo uzskatu par šo kustību, «absolūti konsekventais» Tolstojs nevarēja gribēt šo blakus rezultātu.[14]

Gluži otrādi, viņš no tā baidījās. Tas redzams no viņa pēdējā raksta par nāves sodu — «Reāls līdzeklis»[15], kas sarakstīts 29. oktobri Optinas tuksnā. Tajā viņš rāda, ka «mūsu laikos, lai reāli cīnītos pret nāves sodu, nav jālaužas vaļējās durvīs, nav jāizsaka sašutums par netikumīgajiem, nežēlīgajiem un nejēdzīgajiem nāves sodiem. Nevienam patiesīgam, domājošam cilvēkam, kas bez tam vēl kopš bērnības zina sesto bausli, nav vajadzīgi paskaidrojumi par to, cik nejēdzīgi un netikumīgi ir nāves sodi. Nav vajadzīgi arī pašu nāves sodu izpildīšanas šausmu apraksti.» Grāfs Tolstojs parasti nesprieda no praktiskas lietderības viedokļa, taču šai gadījumā viņš uz šāda viedokļa nostājās, cenzdamies pierādīt, ka nāves sodu šausmu apraksti esot kaitīgi tāpēc, ka mazinot bendes kandidātu skaitu, un tāpēc valdībai esot dārgāk jāsamaksā par viņu pakalpojumiem! Tadeļ vienīgais pieļaujamais un reālais līdzeklis cīņā pret nāves sodiem esot «panākt, lai visiem cilvēkiem, it īpaši tiem, kas rīko bendes un atzīst vigu darbību», būtu pareizi jēdzieni par cilvēku un viņu attieksmi pret apkārtējo pasauli. Tā nu iznāk, ka mums vairs nevajag nodot savu grēcīgo miesu tās satracinātās mātes rīcībā, kura per savu bērnu: pietiek iepazīstināt viņu ar grāfa Tolstoja reliģisko mācību.

Diez vai būtu vēl jāpierāda, ka tāda «absolūtā konsekvence» padara pilnīgi neiespējamus jebkādus «dzīves sakarus» ar «savu laikmetu».

III

Grāfam Tolstojam nenāca prātā pajautāt, vai mocītāja varu pār mokām un sodītāja varu pār sodāmo nenosaka kādas sabiedriskas attiecības, kuru novēršanai varētu un vajadzētu lietot varu. Viņš neatzina cilvēku ārējās pasaules atkarību no ārējiem apstākļiem. Un atkal tāpēc, ka viņš bija «absolūti konsekvents» savā metafiziskajā ideālismā. Un tikai aiz savas galējās metafiziķa konsekvences viņš varēja domāt, ka Krievijas izkļūšanai no pašreizējā smagā stāvokļa ir tikai viens «reāls līdzeklis»: uzvest tās apspiedējus uz patiesības ceļa.

Runā, ka jau agrīnajos Tolstoja darbos esot ļoti bieži sastopami to domu dīgļi, no kuru kopuma vēlāk izveidojās viņa tikumīgi reliģiskā mācība. Tas ir pareizi. Un turklāt jāpiebilst, ka jau agrīnajos Tolstoja darbos sastopamas ainas, kas ārkārtīgi spilgti raksturo to metodi «cīņā» pret ļaunumu, ko viņš praktizēja sava mūža pēdējos trīsdesmit gados. Te būs viena no tām, varbūt visraksturīgākā. «Jaunībā» (nodaļā «Dmitrijs») aprakstīta «vardarbība», ko izraisīja jautājums par to, kur gulēs Irteņjevs, kas palika pa nakti Ņehļudova vasarnīcā.

«Guļvieta man vēl nebija uzklāta, un puisēns, Dmitrija apteksnis, ienāca pajautāt viņam, kur es gulēšot.

— Ej pie velna! — kāju piesizdams, Dmitrijs uzkliedza. — Vaska! Vaska! Vaska! — viņš sāka atkal saukt, tikko puisēns bija izgājis, pie katra vārda balsi paceldams. — Vaska! Klāj man guļvietu uz grīdas.

— Nē, labāk es gulēšu uz grīdas, — es sacīju.

— Nu, vienalga, klāj kaut kur, — Dmitrijs tādā pašā piktā balsī turpināja. — Vaska! Kāpēc neklāj?

Bet Vaska acīm redzot nesaprata, ko no viņa grib, un slavēja kā miets.

— Nu, ko tad tu? Klāj, klāj! Vaska! Vaska! jau tīri kā prātu zaudējis, Dmitrijs kliedza.

Bet Vaska, vēl arvien nekā nesaprazdams un nobijies, nekustējās ne no vietas.

— Та tad tu esi nozvērējies mani pazūd ... sakaitināt.

Un Dmitrijs, no krēsla pietrūcies un pie puisēna pieskrējis, visā spēkā iesita Vaskam vairākas reizes ar dūri pa galvu, tā кa zēns kūleniski iztenterēja no istabas. Pie durvīm apstājies, Dmitrijs atskatījās uz mani, un viņa sejā, kur uz mirkli bija pavīdējis negants niknums un cietsirdība, tagad parādījās tik lēnīga, nokaunējusies un mīlas pilna bērna labsirdība, ka man sametās viņa žēl, un, lai gan man ļoti gribējās no viņa novērsties, nevarēju tomēr to izdarīt.»

Pēc tam Dmitrijs sāka dedzīgi un ilgi lūgt dievu, bet, kad lūgšana bija beigusies, starp draugiem notika šāda saruna:

« — Bet kāpēc tu man nesaki, — viņš (Dmitrijs. — G. P.) teica, — ka es rīkojos nekrietni? Tu taču nupat par to domāji.

— Jā, — es atbildēju, kaut gan domāju par citu ko, bet man likās, ka patiesi domāju par to, — jā, tas bija ļoti slikti, es pat nevarēju iedomāties, ka tu tā vari rīkoties.

— Nu, vai tev zobi vēl sāp? — es piebildu.

— Pārgāja. Ak Nikoļeņka, mans draugs! -— Dmitrijs ierunājās tik mīlīgi, ka acīs viņam, likās, iemirdzējās asaras. — Zinu un jūtu, cik es esmu slikts, un dievs redz, cik ļoti es vēlos un lūdzos, lai viņš darītu mani labāku; bet ko lai daru, ka man ir tik nelādzīgs, riebīgs raksturs? Ko lai daru? Es cenšos savaldīties, laboties, bet tas taču uzreiz nav iespējams, un nav iespējams vienam. Vajag, lai kāds mani atbalstītu, man palīdzētu.»

Sakarā ar šo raksturīgo ainu jau Pisarevs izteica dažus ļoti. asprātīgus spriedumus rakstā «Nenobriedušas domas kļūmes». Viņš rakstīja:

«Irteņjevs acīm redzot ir tik maz pārsteigts par Vaskas piekaušanu, ka tieši tai brīdī, kad šis notikums norisinājās, visa viņa vērība ir pievērsta vienīgi Ņehļudova sejas muskuļu darbībai. Pamanījis šo muskuļu straujās kustības, sakarā ar ko lopiskā satracinātības izteiksme pārvēršas nožēlas grimasē, Irteņjevs pilnīgi aizmirst to, kas notiek ar Vasku, kuram šajā laikā sejas muskuļi arī droši vien stipri raustās un kuram bez tam uz galvaskausa izveidojas zilumi un asiņaini puni. Irteņjevs sāk just līdzi nevis tam, kurš piekauts, bet tam, kurš sitis.»

Raksts «Reāls līdzeklis», kas ir it kā grāfa Tolstoja politiskais testaments, lika man atcerēties kā aizkustinošo Irteņjeva sarunu ar Ņehļudovu, tā asprātīgās piezīmes, ko par to izteicis viens no visizcilākajiem sešdesmito gadu pārstāvjiem. Lai ko teiktu par viņa individuālismu, nav apšaubāms viens: Pisarevs viscaur nostājās tā cilvēka pusē, kuru sita, nevis kurš sita. Turpretī par Tolstoju, kuru nemaz nebija skārusi sešdesmito gadu kustība, to nevar teikt. Protams, būtu netaisnīgi apgalvot, ka viņš nejuta līdz tiem, kurus sita. Mums nav nekāda pamata neticēt, kad Tolstojs raksta, ka viņam vienlīdz žēl bērna, kuru moka māte,

un mātes, kura cieš dusmu mokas. Bet, ja redzat vienu cilvēku žņaudzam otru un ja «vienlīdz» jūtat līdz viņiem abiem, tad jūs līdz ar to parādāt, ka patiesībā, pašam to nemanot, vairāk simpatizējat žņaudzējam nekā žņaugtajam. Bel, ja jus turklāt, pievērsdamies apkārtējiem cilvēkiem, sakāt, ka bulu iiclikīnmgi ar vardarbību aizstāvēt žņaugto un ka vienīgais pieļaujamais un «reālais līdzeklis» ir tikumīgi labot žņaudzēju, tad jus vel vairāk nostājaties viņa pusē.

Bez tam ievērojiet, kā Tolstojs attēlo personu stāvokli piemērā ar māti, kas per bērnu: bērnam «sāp» (fiziski), bet māte ir saniknota, t. i., viņai tas ir «tikumīgi kaitīgi». Bet Tolstoju vienmēr ļoti maz interesējušas cilvēku fiziskās ciešanas un trūkumi; viņš domāja vienīgi par viņu tikumību. Tāpēc viņam bija gluži dabiski reducēt visu jautājumu uz to, kādu ļaunumu mēs nodarītu mātei, atņemdami viņai bērnu. Tolstojs nejautā, kā bērna tikumīgo stāvokli ietekmēs izjustās fiziskās sāpes. Gluži tāpat Irteņjevs, sakoncentrējis uzmanību uz cēlā Ņehļudova tikumīgo stāvokli, aizmirsa piekautā Vaskas tikumīgo stāvokli.

Tolstoja pēdējā rakstā pret nāves sodu tiek aizstāvēti bendes. Ja pastāvošās politiskās iekārtas ienaidnieki gribētu paklausīt labo padomu, kas viņiem šai rakstā dots, tad viņiem sava darbība būtu jāaprobežo ar valdības pārliecināšanu, ka kārt ir «ļoti slikti» un ka viņi no tās «pat nebija to gaidījuši». Vislabākajā gadījumā uz šo pārliecināšanu P. A. Stolipina valdība būtu atbildējusi: «Es zinu un jūtu, cik slikti rīkojos, un dievs redz, cik ļoti es vēlos un lūdzos, lai viņš padarītu mani labāku; bet ko lai dara, ka man ir tik nelādzīgs, riebīgs raksturs? ... Es cenšos savaldīties, laboties; bet tas nav iespējams pēkšņi un nav iespējams vienam. Vajag, lai kāds mani atbalstītu, man palīdzētu.»

Ir viegli saprast, ka Stolipina kunga valdības apspiestās un postītās Krievijas stāvoklis no tā nebūtu uzlabojies, gluži tāpat kā Irteņjeva jūtelīgā izskaidrošanās ar Ņehļudovu nevarēja sadziedēt sasisto Vaskas galvu.

IV

Grāfa Ļ. Tolstoja tikumīgā mācība noveda pie tā, ka - ciktāl viņš ar to nodarbojās — viņš, pats to nevēlēdamies un nemanīdams, pārgāja tautas apspiedēju pusē. Savā pazīstamajā rakstā «Caram un viņa palīgiem»[16] viņš teica: «Griežamies pie jums visiem — pie cara, Valsts padomes locekļiem, senatoriem, ministriem, visām personām, kas ir cara tuvumā, visām personām, kurām ir vara palīdzēt nomierināt sabiedrību un atbrīvot to no ciešanām un noziegumiem, griežamies pie jums nevis kā pie citas nometnes ļaudīm, bet kā pie mūsu nejaušiem domu biedriem, līdz biedriem un brāļiem.»[17] Tā bija patiesība, kuras īsto dziļumu пени jauta pats grāfs Tolstojs, tāpat kā to nenojauš «godīgie, izglītotie» cilvēki, kas tagad nododas īstām sentimentalitātes orģijām. Grāfs Tolstojs bija ne tikai mūsu aristokrātijas dēls, viņš ilgi bija tās ideologs, — gan ne visos jautājumos.[18] Viņa ģeniālajos romānos mūsu muižnieku dzīve attēlota kaut arī bez aplamas ideāli- zācijas, tomēr no pievilcīgākās puses. Sīs dzīves riebīgā puse — apstākļi, kādos muižnieki ekspluatēja zemniekus, — Tolstojam it kā neeksistēja.[19] Te izpaudās ļoti savdabīgais, bet reizē nepārvaramais mūsu lielā mākslinieka konservatīvisms. Bet no šā konservatīvisma savukārt izrietēja tas apstāklis, ka pat tad, kad Tolstojs beidzot pievērsa uzmanību muižnieku dzīves negatīvajai pusei un sāka to nosodīt no tikumības viedokļa, viņš tomēr turpināja nodarboties ar ekspluatatoriem, nevis ar ekspluatējamiem. Kas to neredz, tas nekad pareizi neizpratīs viņa tikumību un viņa reliģiju.

«Karā un mierā» Andrejs Bolkonskis saka Bezuhovam: «Nu, tu tagad gribi atbrīvot zemniekus. Tas ir ļoti labi; bet tas nav vajadzīgs tev (tu, manuprāt, nevienu neesi pēris un neesi sūtījis uz Sibīriju) un vēl mazāk zemniekiem ... Bet tas vajadzīgs tiem cilvēkiem, kuri iet bojā tikumīgi, kurus māc nožēla, kuri šo nožēlu cenšas atvairīt un notrulinās tāpēc, ka viņiem ir iespēja sodīt pa labi un pa kreisi. Šo cilvēku man ir žēl un to dēļ es gribētu atbrīvot zemniekus.»

Protams, Tolstojs nekad nebūtu izteicies par zemniekiem tā, kā tajā pašā sarunā par viņiem izsakās Bolkonskis: «Ja viņus sit, per, sūta uz Sibīriju, tad, manuprāt, viņiem no tā nemaz nekļūst sliktāk.» Grāfs Tolstojs saprata, ka viņiem no tā kļūst daudz sliktāk. Un tomēr cietēji zemnieki viņu interesēja nesalīdzināmi mazāk nekā tie, kas viņiem lika ciest, t. i., Tolstoja paša kārtas ļaudis — muižnieki. Lai lasītājam būtu vieglāk saprast grāfa Tolstoja noskaņas, minēšu kā piemēru viņa brāli N. N. Tolstoju.

Fets stāsta, ka reiz pie viņa atbraukušais N. N. Tolstojs stipri sadusmojies uz savu dzimtcilvēku kučieri, kas bija sadomājis nobučot viņam roku. «Kā šim lopam pēkšņi ienācis prātā bučot roku?» viņš teicis dusmīgā balsī. «Nekad tas nav darīts.»

Fets atzīst par vajadzīgu piebilst, ka šī kučierim neglaimojoša piezīme izteikta tikai'pēc tam, kad tas bija aizgājis pie zirgiem;[20] un es esmu ar mieru atzīt N. N. Tolstoja smalkjūtību. Bet ši smalkjūtība neizskauda to viņa psiholoģijas īpatnību, kas lika joprojām godināt kučieri par «lopu» pat pēc tam, kad bija noteikti atzinis; tas, ka kalps bučo kungam roku, aizskar cilvēka pašcieņu. Bet, ja kalps paliek «lops», tad kura cilvēka pašcieņu aizskar tas, ka viņš bučo roku? Acīm redzot smalkjūtīgā kunga pašcieņu. Та pat cilvēka pašcieņas apziņai šai gadījumā tiek piešķirta spilgta kārtas aizsprieduma nokrāsa. Un šis kārtas aizspriedums vijas cauri visai grāfa Ļ. Tolstoja mācībai. Tikai tā ietekmē viņš varēja rakstīt savu rakstu «Reāls līdzeklis». Tikai tāpēc, ka viņš bija pieradis spriest par apspiešanu no tā tikumīgā ļaunuma viedokļa, kādu tā nodara apspiedējiem, grāfs Tolstojs varēja mirdams teikt savai zemei: par tavu vienīgo tiesību es atzīstu tiesību sekmēt tavu mocītāju tikumīgo labošanu.

Lieki piebilst, ka tikai ideālists varēja līdzīgi Tolstojarn palikt patiesīgs tādos centienos pēc taisnīguma, kas paši būtībā bija netaisni. Materiālists šai gadījumā nebūtu izticis bez krietni liela cinisma. Tiešām, tikai ideālisms ļauj aplūkot tikumības prasības kā kaut ko neatkarīgu no zināma sabiedrībā pastāvošajām konkrētajām cilvēku attiecībām. Bet grāfam Tolstojam sakarā ar viņam piemītošo metafiziķa «absolūto konsekvenci» šis parastais ideālisma trūkums izvērtās pēdējā galējībā un izpaudās tādējādi, ka «mūžīgais» tika noteikti pretstatīts «laicīgajam», «gars» — «miesai».[21]

Tā kā Tolstoja redzes loks aprobežojās tikai ar apspiedējiem, neietverot tajā apspiestos, citiem vārdiem izsakoties, viņš nespēja atmest ekspluatatoru viedokli un nostāties uz ekspluatējamo viedokļa, tad ir dabiski, ka viņam galvenās pūles bija jāvirza uz to, lai tikumīgi labotu apspiedējus, mudinot tos atteikties no ļaunu darbu atkārtošanas. Un tāpēc viņa tikumīgās mācības raksturs kļuva noliedzošs. Viņš saka: «Nedusmojies. Neesi netikls. Nezvēri. Nekaro. To es uzskatu par Kristus mācības būtību.»[22]

Tas vēl , nav viss. Sludinātājs, kas par savu mērķi izvirzījis tikumīgi labot cilvēkus, kurus samaitājusi ekspluatatoru loma, un kas pievērš uzmanību vienīgi tādiem cilvēkiem, nevar nekļūt par individuālistu. Grāfs Tolstojs daudz runājis par «vienošanas» svarīgumu. Bet kā viņš izprata «vienošanos» prakse? Lūk, ka: «Darīsim to, kas ved pie vienošanās, — tuvosimies dievam, bet par vienošanos nedomāsim. Tā nāks atkarībā no tā, cik liela būs mūsu pilnība, mūsu mīlestība. Jūs sakāt: «Kopus ir vieglāk.» Kas ir vieglāk? Art, pļaut, pāļus dzīt, — jā, vieglāk, bet tuvoties dievām var tikai katrs atsevišķi.»[23]

Tas ir viskonsekventākais individuālisms, ar ko, starp citu, izskaidrojamas ari nāves bailes, kurām bijusi tik liela nozīme Tolstoja mācībā. Jau Feierbahs, — rūpīgi attīstot tālāk domu, ko garām ejot bija izteicis Hēgelis, — apgalvoja, ka jaunākā laika cilvēkiem piemītošās nāves bailes, kas nosaka mūsdienu reliģisko mācību par dvēseles nemirstību, ir individuālisma produkts. Feierbaha vārdiem runājot, individuālistiski noskaņotam subjektam nav cita objekta kā viņš pats, un tāpēc viņš izjūt nepārvaramu vajadzību ticēt savai nemirstībai. Antīkajā pasaulē, kas nepazina kristiešu individuālismu, subjektam objekts bija nevis viņš pats, bet tas politiskais kopums, pie kā viņš piederēja: viņa republika, viņa pilsēta — valsts. Feierbahs citē to svētā Augustīna izteicienu, ka Romas slava romiešiem aizstājusi nemirstību. Grāfs Tolstojs tikpat maz bija spējīgs jūsmot par Krievijas valsts apšaubāmo «slavu» kā par dižciltīgās krievu muižniecības — ekspluatatores varoņdarbiem. Sai ziņā izpaudās tā laika progresīvo ideju ietekme uz viņu. Bet Tolstojs nebija arī spējīgs nostāties muižnieku valsts ekspluatējamās masas pusē. Feierbahs būtu teicis, ka viņam atlika izraudzīt par «objektu» pašam sevi, alkt personīgas nemirstības. Grāfs Tolstojs cītīgi centās pierādīt, ka no nāves nemaz nav jābīstas. Bet viņš to darīja vienīgi tāpēc, ka pašam no tās bija neizturamas bailes. «Sociāldemokrāta» lasītāji saprot ari bez maniem paskaidrojumiem, ka apzinīgais proletariāts «vienošanās» praksi iedomājas pavisam citādi nekā Tolstojs. Un, ja daži strādnieku šķiras ideologi tagad dēvē Tolstoju par «dzīves skolotāju», tad viņi ļoti maldās: proletariātam ir pilnīgi neiespējami «mācīties dzīvot» no grāfa Tolstoja.

V

Starp citu, par maldiem. Grāfs Tolstojs, kas bieži apgalvoja, ka viņam nav nekā kopēja ar sociālistiem, cik man zināms, ne reizi nav pacenties, skaidri un gaiši formulēt savu attieksmi pret Marksa zinātnisko sociālismu. Un tas ari saprotams: šo sociālismu viņš vāji pazina. Taču grāmatā «Nobriedušās vārpas» ir rindas, kur, droši vien grāfam Tolstojam pašam to neapzinoties, ļoti skaidri atklājas pilnīgs pretstats starp viņa un Marksa mācību. Tolstojs tur raksta:

«Galvenais cilvēku malds ir tas, ka katram atsevišķi liekas: viņa dzīves noteicējs ir cenšanās pēc baudām un novēršanās no ciešanām. Un cilvēks viens pats bez vadības ļaujas šim noteicējam: meklē baudas un vairās no ciešanām, iedomādamies, ka tāds ir dzīves mērķis un jēga. Bet cilvēks nekad nevar dzīvot baudīdams un nevar izvairīties no ciešanām. Tnlad tas nav dzīves mērķis. Bet, ja tāds tas būtu, tad — kas par aplamību! Mērķis ir baudas, bet to nav un nevar būt. Un, ja pat tas bulu, dzīves gals — nāve vienmēr ir saistīta ar ciešanām. Ja jūrnieki bulu atzinuši, ka viņu mērķis ir izvairīties no viļņu bangam, uz kurieni tad viņi būtu aizbraukuši? Dzīves mērķis ir ārpus baudām.»[24]

Šajās rindās skaidri redzams Tolstoja tikumības mācības kristietiski askētiskais raksturs. Ja es gribētu rast šai mācībai poētisku ilustrāciju, es pievērstos pazīstamajai garīgajai dzejai «Par Kristus debessbraukšanu». Tajā tiek stāstīts, kā nabagķ atvadījušies no Kristus, kas taisījies uzbraukt debesīs, un kā Jānis Zeltamute, kas tur bijis klāt, viņam teicis:

Nedod ubagiem stāvajo kalnu,

Kāds tiem labums no zelta, kas kalnā:

Viņi nepratīs pārvaldīt kalnu.

Viņi nepratīs novērtēt zeltu.

Savā starpā to nepratīs dalīt;

Dabūs zināt to kņazi un bajāri,

Dabūs zināt to tirgoņi veiklie,

Atņems ubagiem zeltu, kas kalnā.

--------------

Dodi jel nabaga kropļiem Savu svētīgo vārdu.

Ilgi ubagi pasauli mēros,

Tevi, Kristu, slavēs to mēles Agros rītos un vakaros vēlos.[25]

--

Tolstojs būtu gribējis dot cilvēkiem tieši to, ko Jānis Zeltamute lūdz Kristu dot nabagiem. Vairāk nekā viņam nevajag. Viņa mācība ir pesimisms uz reliģiska pamata jeb — ja jums labāk patīk izteikties tā — reliģija uz galēji pesimistiskas pasaules uztveres pamatiem. Šājā tāpat kā visādā citādā ziņā tā ir tiešs pretstats Marksa mācībai.

Līdzīgi citiem materiālistiem Marksam bija pilnīgi sveša tā doma, ka «dzīves mērķis ir ārpus baudām». Jau grāmatā «Die heilige Familie»[26] viņš parādīja sociālisma (un komūnisma) sakaru ar materiālismu vispār un it īpaši ar materiālistisko mācību par «tikumīgo baudas pamatotību». Bet viņam, tāpat kā vairumam materiālistu, šī mācība nekad nebija egoistiska, katlu to iedomājās ideālists Tolstojs. Gluži otrādi, tā viņam bija viens no argumentiem sociālistisko prasību labā:

«Ja cilvēks smeļas visas savas sajūtas, zināšanas utt. no ārējās pasaules un no pieredzes, kas no šīs pasaules tiek gula, tad vajag veidot apkārtējo pasauli tā, lai cilvēks gūtu no šis pasaules viņa cienīgus iespaidus, lai viņš pierastu pie patiesi cilvēciskām attiecībām, lai viņš justos kā cilvēks. Ja pareizi izprastas personīgas intereses ir katras tikumības pamats, tad vajag parūpēties par to, lai atsevišķa cilvēka intereses sakristu ar cilvēces interesēm. Ja cilvēks nav brīvs šā vārda materiālistiskajā nozīmē, t. L, ja viņa brīvība nozīmē nevis negatīvu spēju izvairīties no vienas vai otras rīcības, bet pozitīvu iespēju izpaust savas personīgās īpašības, tad vajag nevis sodīt atsevišķas personas par viņu noziegumiem, bet iznīcināt pretsabiedriskos noziegumu cēloņus un ierādīt sabiedrībā brīvu vietu katra atsevišķa cilvēka darbībai. Ja cilvēka raksturu veido apstākļi, tad jāpanāk, lai šie apstākļi būtu cilvēka cienīgi.»[27]

Tāds zinātnisks pamats ir mūsu mācībai par tikumību. Kas apzināti tai piekrīt, tas būs līdz sirds dziļumiem sašutis par tiem eklektiķiem, kas tagad aicina proletariātu dziļā cieņā noliekt galvu Tolstoja tikumīgās mācības cildenuma priekšā. Revolucionārajam proletariātam ši mācība stingri jānosoda.

Tieši pretēja Marksam ir arī Tolstoja attieksme pret reliģiju. Markss nosauca reliģiju par opiju, ar ko augstākās šķiras cenšas iemidzināt tautas apziņu, un teica, ka reliģijas kā šķietamās tautas laimes iznīcināšana ir prasība pēc tautas patiesās laimes. Engelss rakstīja: «Mēs reiz par visām reizēm piesakām karu reliģijai un reliģiskiem priekšstatiem.» Bet Tolstojs uzskata reliģiju par cilvēku īstās laimes pirmo priekšnoteikumu. Un velti mūsu «Sozialislische Monatshefte» V. Bazarova kunga personā[28] stāsta, ka Tolstojs vienmēr esot cīnījies «pret ticību pārcilvēciskajam principam» un ka viņš «pirmo reizi objektivējis, t. i., radījis ne tikai sev, bet arī citiem to tīri cilvēcisko reliģiju, par kuru Konts, Feierbahs un citi mūslaiku kultūras pārstāvji varēja tikai subjektīvi sapņot»[29].

Vai grāfam Tolstojam bija loģiska iespēja cīnīties «pret ticību pārcilvēciskajam principam», par to vislabāk liecina šādi viņa vārdi: «Svarīgi ir atzīt dievu par saimnieku un zināt, ko viņš no manis prasa, bet, kas viņš pats tāds ir un kā viņš dzīvo, to es nekad nedabūšu zināt, tāpēc ka neesmu viņam līdzīgs. Es esmu strādnieks — viņš ir saimnieks.»[30]

Vai tā nav «pārcilvēciskā principa» sludināšana?

Un bez tam pat revizionistiem laiks saprast, ka visa rimašana par «tīri cilvēcisko reliģiju» ir tīrie nieki. «Reliģija,» saka Feierbahs, «ir cilvēka neapzināta sevis apzināšanās.» Ar šo neapzī nātību izskaidrojama ne tikai reliģijas pastāvēšana, bet ari «tičība pārcilvēciskajam principam». Rad neapzinātība izzūd, tad līdz ar to zūd ticība šim principam, bet reize ari reliģijas pa stāvēšanas iespēja. Ja pats Feierbahs skaidri nesaprata, cik tas ir nenovēršams, tad tā bija viņa kļūda, ko tik labi atsedza Engelss.

Jo reliģiskāks kļuva grāfa Ļ. Tolstoja pasaules uzskats, jo mazāk tas bija savienojams ar sociālistiska proletariāta pasaules uzskatu.

VI

Tolstoja mācības nozīmi neizsaka tās tikumīgais un reliģiskais aspekts. Nozīmīgs ir tās tautas ekspluatācijas spilgtais attēlojums, bez kuras nevar pastāvēt augstākās šķiras. So ekspluatāciju Tolstojs aplūko no tā tikumīgā ļaunuma viedokļa, ko tā nodarīja ekspluatatoriem. Bet tas neliedza viņam attēlot to ar savu parasto, t. i., gigantisko talantu.

Kas labs ir grāmatā «Dieva valstība mūsos pašos»[31]? Tā vieta, kur aprakstīts, kā gubernators spīdzina zemniekus. Kam var piekrist brošūrā «Kāda ir mana dzīve»? Diez vai ne vienīgi tam, kas tajā teikts par to ciešo sakaru, kāds pastāv pat starp visnevainīgākajām valdošās šķiras izpriecām un tautas ekspluatāciju. Ar ko aizkustina lasītāju raksts «Nevaru klusēti»? Ar divpadsmit zemnieku nāves soda māksliniecisko aprakstu. Tāpat kā visi «absolūti konsekventie» kristieši, Tolstojs ir pavisam slikts pilsonis. Bet, kad šis pavisam sliktais pilsonis ar viņam piemītošo spēku sāk analizēt pastāvošās iekārtas pārstāvju un aizstāvju dvēseles pārdzīvojumus, kad atmasko visu viņu apzināto vai neapzināto liekulību, kas izpaužas nemitīgajās runās par sabiedrības labumu, tad tas jāatzīst par ļoti lielu viņa kā pilsoņa nopelnu. Viņš sludina nepretošanos ļaunumam ar vardarbību, bet tādas viņa lappuses kā nupat minētās modina lasītāja dvēselē svētu cenšanos vērsties pret reakcijas varmācību ar revolucionāru spēku. Viņš ieteic aprobežoties ar kritikas ieroci, bet šīs viņa lieliskās lappuses katrā ziņā attaisno visasāko kritiku ar ieraku palīdzību[32]. Tieši tas — un tikai tas — ir vērtīgs grafa Ļ. Tolstoja mācībā.

Taču minētās lieliskās lappuses ir tikai maza daļa no ta, ko viņš sarakstījis pēdējo 30 gadu laikā. Viss pārējais, tā kā tam cauri vijas viņa tikumīgi reliģiskā, tendence, ir krasā pretrunā ar visiem mūsu gadsimta progresīvajiem centieniem; viss pārējais ir pilnīgi nesavienojams ar proletariāta ideoloģiju.

Bet raksturīgi! Tieši tāpēc, ka viss pārējais ir pilnīgi nesavienojams ar apzinīgā proletariāta ideoloģiju, tieši tāpēc augstāko šķiru ideologiem bija tikumīga iespēja «dziļā cieņā noliekt galvu» grāfa Ļ. Tolstoja mācības priekšā. Tiesa, tā nosodīja viņu trūkumus. Bet tā vēl nav sevišķi liela nelaime. Arī daudzi kristiešu sludinātāji nosodījuši augstāko šķiru trūkumus, taču tas neliedz kristietībai palikt par mūslaiku šķiru sabiedrības reliģiju. Galvenais ir tas, ka Tolstojs ieteic nepretoties ļaunumam ar vardarbību. Ja Francijas deputātu palāta «dziļā cieņā nolieca galvu» Tolstoja priekšā gandrīz tai pašā dienā, kad tā «dziļā cieņā nolieca galvu» Briāna priekšā par viņa enerģisko izrēķināšanos ar streikotājiem, tad tas notika tāpēc, ka Tolstoja mācība ekspluatatorus nepavisam nebiedē. Viņiem nav nekāda pamata baidīties no tās, bet, gluži otrādi, ir pilnīgs pamats atzīt to par labu tāpēc, ka tā sagādā viņiem patīkamu izdevību, ne ar ko nopietnu neriskējot, «dziļā cieņā noliekt galvu» tās priekšā un līdz ar to izrādīt savu krietnumu. Protams, buržuāzija nekādā ziņā nebūtu «dziļā cieņā noliekusi galvu» Tolstojam līdzīga sludinātāja priekšā tanī laikā, kad tai pašai bija revolucionāras tieksmes. Tad tāda sludinātāja vietā būtu stājušies tās ideologi. Bet tagad apstākļi ir mainījušies, tagad buržuāzija iet atpakaļ, un tagad tās simpātijas jau iepriekš ir nodrošinātas katram garīgam strāvojumam, kas piesātināts ar konservatīvisma garu, — un jo vairāk tādam, kura praktiskā būtība ir «nepretošanās ļaunumam ar vardarbību». Buržuāzija (un reizē ar to, protams, arī mūsdienu aristokrātija, kas ieaugusi buržuāzijā) saprot vai vismaz nojauš, ka tagadējā laikmeta galvenais ļaunums ir tieši tas, ka tā ekspluatē proletariātu. Kā lai šī buržuāzija «dziļā cieņā nenoliec galvu» to cilvēku priekšā, kuri vienā laidā atkārto: «Nekad nepretojieties ļaunumam ar vardarbību.» Ja Krilova runcim, kas nozaga cāli, būtu pajautāts, kuru viņš uzskata par labāko «dzīves skolotāju», tad viņš droši vien būtu «dziļā cieņā noliecis galvu» tā pavāra priekšā, kurš, necīnīdamies pret ļaunumu ar vardarbību, aprobežojās ar pazīstamiem izsaucieniem:

Tev jākaunas no sienām pat, ne tikvien kā no ļaudīm,

Tu Vasja krāpnieks, melis tu...

Daži Tolstoja sekotāji visai nepamatoti iedomājās, ka ir galēji revolucionāri tādēļ vien, ka atsakās no karaklausības. Taču, pirmkārt, pastāvošā iekārta tikai nostiprinātos, ja armija vienmēr iestātos vienīgi tie, kas gatavi aizstāvei to ar ieroču varu; otrkārt, galvenais militārisma ienaidnieks ir proletariāta šķiras apziņa un no tās izrietošā gatavība pretstatīt reakcijas vartuaci bai revolucionāru spēku. Kas šo apziņu aptumšo, kas vājina šo gatavību, tas ir nevis militārisma ienaidnieks, bet tā draugs, kaut arī viņš ar stūrgalvīgu sektanta formālismu visu mūžu atteiktos, nebaidīdamies no vajāšanām, ņemt rokā zaldāta šauteni.

Krievijas buržuāziskajā «sabiedrībā» tieši tagad valda tādas noskaņas, kurām vajadzēja mudināt to «dziļā cieņā noliekt galvu» grāfa Tolstoja mācības priekšā. Tā vairs netic iespējai pretstatīt revolucionāras tautas spēku reakcionāru varmācībām; tā vairāk vai mazāk cieši pārliecinājusies, ka tāda pretstatīšana nav tās interesēs. Tā gribētu izbeigt savu veco strīdu ar absolūtismu mierīga izlīguma ceļā. Uz to tiek virzīta tās visietekmīgāko «kreiso» pārstāvju — kadetu taktika. Grāfa Tolstoja tikumīgi reliģiskā mācība tagad, pašreizējos apstākļos, ir tikai Miļukova kunga «reālistiskās» politikas izteikšana mistikas valodā.

Konsekventiem cilvēkiem var nepiekrist, bet nevar neatzīt viņu loģiku. Cilvēkiem ar kadetisku domāšanas veidu ir savā ziņā pilnīga taisnība, kad viņi dziļā cieņā noliec galvu grāfa Tolstoja priekšā. Bet ko lai saka par tiem neskaitāmajiem «godīgajiem», «izglītotajiem» kungiem, kuri, iedomādamies sevi par «kreisākiem» nekā kadeti un dažkārt simpatizēdami pat teroristiem, «trokšņoja» sakarā ar grāfa Tolstoja «aiziešanu» no Jasnaja Poļanas un sajūsminājās par rakstā «Reāls līdzeklis» izklāstītās nekrietnās domas šķietamo cildenumu?

Tādi eklektiķi vienmēr bijuši nožēlojami, un tāpēc arī Černiševskis viņus tik dzēlīgi izsmēja, raksturodams Viktoru Igo. Bet sevišķi nožēlojami viņi ir pašreizējā Krievijā, kur tik tikko sāk beigties pagrimuma periods, kas bija iestājies pēc vētrainajiem 1905.—1907. gada notikumiem. Viņu sajūsma par grāfu Tolstoju atgādina Lunačarska, Bazarova un Ko reliģiozitāti. Es kādreiz teicu, lietojot P. Kirejevska izteicienu, ka šī reliģiozitāte ir gluži vienkārši «jaunlaiku grūtsirdības ņieburs». Gluži tāds pats «ņieburs» ir arī sajūsma par Tolstoju nevis kā par lielu mākslinieku, — tā ir pilnīgi saprotama un pamatota sajūsma, — bet kā par «dzīves skolotāju». Šājā nepievilcīgajā tērpā, kas derīgs tikai vecām sievām, tagad atzīst par vajadzīgu dižoties pat enerģiski vīri, kas piedalās manifestācijās. Sociāldemokrātiem jāparūpējas par to, lai viņi beidzot atteiktos no šā tērpa lietošanas.

Heinem bija taisnība, kad viņš teica, ka jauna laika jaunajam darbam vajadzīgs jauns tērps.

P. S. Tagad sāk salīdzināt Tolstoju ar Ruso, bet tāda salīdzināšana var novest tikai pie negatīviem secinājumiem. Ruso bija dialektiķis (viens no visai nedaudzajiem XVIII gadsimta dialoktiķiem); Tolstojs līdz mūža beigām palika konsekvents metafiziķis (viens no vistipiskākajiem XIX gadsimta metafiziķiem). Pielīdzināt Tolstoju Ruso var tikai tas, kurš nav lasījis vai nemaz nav sapratis slaveno «Discours sur l'inégalité parmi Ies hommes»[33]. Krievu literatūrā Ruso uzskatu dialektisko raksturu jau pirms gadiem divpadsmit noskaidroja V. I. Zasuļiča[34].

***

***

«DARBA BALSS» e-grāmatu izdevniecība

№ 98, Rīga, 2016

darbabalss.eu

padomjugramata.ucoz.com

***

Примечания

1

Сочинения H. Г. Чернышевского , Спб, 1906, X sēj., 2. daļa, otrā nodaļa, 96. lpp.

2

«Sociālistiskais Mēnešraksts»

3

Lūdzu paturēt prātā, ka runāju par viņa domāšanas metodi, nevis par daiļrades metodi. Viņa daiļrades metode bija pilnīgi brīva no šā trūkuma, un viņš pats par to smējās, kad redzēja, ka ciliem māksliniekiem tas piemīt.

4

Фp. Энгельс, «Развитие научного социализма», перевод с немецкого В. Засулич, Женева, 1906, 17. lрр.

5

«Наша заря», 1910, № 10, 9. lpp.

6

«Спелые колосья». No Ļ. N. Tolstoja personīgās sarakstīšanās ņemto domu un aforismu krājums. Ar autora atļauju sastādījis D. R. К u d r j a v- cevs, Zenēva, 1896., 218. lpp. Šīs grāmatas pielikumā ir Kudrjavceva kungam rakstītā grāfa Tolstoja vēstule, kas liecina, ka Tolstojs tajā nav atradis nekā tāda, kas būtu pretrunā ar viņa uzskatiem.

7

H. Г. Чернышевский, Соч., II sēj., 187. lpp.

8

H. Г. Чернышевский, Соч., II sej., 187. un 188. lpp., Piezīme.

9

«Спелые колосья», 218. lpp.

10

«Не могу молчать!», Berlīne, Ladižņikova izd., 26. un turpm. lpp.

11

«Спелые колосья», 210. lpp.

12

Te Ļ. Tolstojs piemin 20 Hersonas zemniekus, kurus 1908. g. 9. maijā sodīja ar nāvi. - Red.

13

«Не могу молчать!», 40. un 41. lpp.

14

Piezīme vērīgajam kritiķim. Kādā citā rakstā (Pļehanovs runā par savu rakstu «Смешение представлений». - Red.), kas publicēts citā izdevumā, es saku, ka savā «Nevaru klusēt!» Tolstojs vairs nav tolstojietis. Nedomājiet, ka tā ir pretruna. Jāpatur tikai prātā, ka tur es aplūkoju «Nevaru klusētt» no citas puses. Proti, aplūkoju Tolstoja attieksmi pret «proze- litismu», kas, kā viņš pareizi aizrāda, nav savienojams ar viņa doktrīnas garu. Bet, lai rakstītu un izdotu savus darbus, vajadzīgs kaut zināmā mēra prozelītisma gars.

15

«Reāls līdzeklis» — pēdējais Tolstoja pirmsnāves darbs, publicēts pec viņa nāves laikrakstā «Reč» (1910. gada 13. novembra numurā); sarakstīts Optinas tuksnā — Kalugas guberņas Kozeļskas apriņķa klosterī, kur Tolstojs uz vienu dienu apmetās pēc «aiziešanas» no Jasnaj'a Poļanas.

16

Tolstoja aicinājums «Caram un viņa palīgiem» bija publicēts jau agrāk, ārzemēs izdoto «Листки свободного слова» 1901. gada 20. numurā. - Red.

17

«Отклики rp. Л. H. Толстого на злобу дня в России», Берлин, 1901, 13. lрр.

18

Jāpatur prātā, ka viņš piedereja pie ļoti dižciltīgas dzimtas, bet tādas, kura neieņēma augstus amatus.

19

Irteņjevs viņa «Jaunībā», XXXI nodaļā, saka: «Tajos laikos, ko es te aprakstu, mans iemīļotais un galvenais cilvēku iedalījums bija šāds: cilvēki comme it faut un comme it ne faut pas. Otrā kategorija vēl savukārt sadalījās cilvēkos, kas īstenībā nav comme il ļaut, un vienkāršajā tautā.» Neviena no šīs otrās kategorijas grupām pati par sevi nesaistīja grāfa mākslinieka interesi. Ja arī vienkāršā tauta kaut kur parādīta (piemēram, «Karā un mierā» vai «Kazakos»), tad tikai tāpēc, lai ar savu dabiskumu pasvītrotu refleksiju, kas plosa cilvēkus comme il faut (solīdos).

20

«Лев Николаевич Толстой. Биография». Составил И. Бирюков, 355. lрр.

21

Šos jautājumus esmu sīkāk iztirzājis cita raksta, uz ko norādu lasītājam. (Pļehanovs runā par savu rakstu «Смешение представлений». - Red.)

22

«Спелые колосья», 216. lpp.

23

«Спелые колосья». 75. lpp.

24

«Спелые колосья», 58. lpp.

25

Atdzejojusi M. Bārbale.

26

«Svētā ģimene».

27

Sk. I pielikumu («Kārlis Markss par XVIII gadsimta franču materiālismu») Fr. Engelsa brošūrai «Ludvigs Feierbahs» manā tulkojumā, Ženēva, 1905., 63. lpp.

28

«Naša. zarja» redakcija piezīme paziņo, ka par dažām atsevišķām V. Bazarova kunga rakstā «Tolstojs un krievu inteliģence» izteiktajām atziņām atbild pats autors. Bet, pirmkārt, tā piesardzīgi noklusē to, tieši kādām atziņām tā nepiekrīt, un, otrkārt, vācu «Naša zarja» [īstās «Sozia- listische Monatshefte» («Sociālistiskais Mēnešraksts»)] redakcija arī nekad nepiekrīt «dažām atziņām» savu līdzstrādnieku rakstos, kas tomēr neliedz šiem kungiem vienmēr nostāties uz tā viedokļa, kāds ir redakcijai.

29

«Naša zarja» (1910), 10. numurs, 48. lpp. (Bazarova kunga pasvītro jums).

30

«Спелые колосья», 114. lpp.

31

«Dieva valstība mūsos pašos jeb kristietība nevis kā mistiska mācība, bet kā jauna dzīves izpratne» — šo grāmatu Tolstojs sarakstījis 1893. gadā. - Red.

32

Lasala drāmā «Francis fon Zikingens» Ulrihs fou Hutens saka kapelānam Ekalampadiusam: «Nav pareizi, ka jus tik ļauni domājat par zobenu! Ar zobenu no Romas padzīts Tarkvīnijs, ar zobenu no Hellādas izdzīts Kserkss, glābta zinātne un māksla, ar zobenu cīnījies Dāvids, Samsons un Ģideons. Ar zobenu ticis veikts viss, kas vēsturē ir dižens, un galu galā tai būs jāpateicas zobenam par visiem lielajiem notikumiem, kas tajā kādreiz norisināsies!» [III Akt, 3 Auftritt (III cēliens, 3. aina).] Krievijas proletariāts ir vienis prātis, protams, ar Ulrihu fon Hutenu, nevis ar kapelānu (popu) Ekalampadiusu.

33

«Pārdomās par nevienlīdzību cilvēku starpā».

34

Pļehanovs norāda uz V. I. Zasuļičas darbu par Ruso — «Žans Žaks Ruso», kas nācis klajā 1898. gadā. - Red.

Content

Pļehanovs Georgijs Kārlis Markss un Ļevs Tolstojs

KĀRLIS MARKSS UN ĻEVS TOLSTOJS

I

II

III

IV

V

VI

Примечания