Dzintars Jānis

Nepakļāvīgie

Jānis Dzintars

Nepakļāvīgie

Liepāja, tavu pagātni Varam ar lepnumu pētīt, Visu, ko dod tava tagadne, Likt tautas dārgumu klētī. Varones mūžam tu dzimusi Blakus stiprajai jūrai.

Mirdza Ķempe

IEVADAM

Savu bagāto revolucionāro cīņu tradīciju dēļ Liepāja jau gadsimta sākumā izpelnījās «sarkanās» pilsētas nosaukumu. Tā pilsēta nosaukta arī hitleriskās okupācijas varas dokumentos, liecinot par vācu un latviešu fašistu bailēm un naidu pret pilsētas strādniecību. Piemēram, Liepājas prefekts 1941. g. 20. septembri, ziņojot par politiskā stāvokļa pasliktināšanos pilsētā pēdējās divās nedēļās, taisnojās: «Tas viegli izskaidrojams, jo jau bij. Latvijas brīvvalstī Liepāja bija viena no vissarkanākajām pilsētām.»1 Tāpēc pētījumiem par antifašistisko pagrīdes kustību Liepājā — otrajā lielakaja rūpniecības pilsētā (pēc Rīgas) ne vien vācu fašistisko iebrucēju sagrābtajā Latvijā, bet visa hitleriešu okupētajā Baltijā2 — ir ievērojama vēsturiska un aktuāla politiska nozīme. Okupantu jūgā nokļuva līdz 54 000 Liepājas iedzīvotāju.3 Pilsētā atradās fašistu izveidota Liepājas novada komisariāta administratīvais centrs. Liepājā okupantiem hija arī izdevīgākā neaizsalstošā osta okupētajā Padomju Baltijā. Vēl vairāk Liepājas nozīme pieauga tā sauktā Kurzemes katla periodā (t. i., no 1944. g. oktobra līdz fašistiskās Vācijas kapitulācijai 1945. g. maijā), kad tā kļuva par Kurzemē ielenkto vācu armiju grupējuma «Norā» (kopš 1945. g. janvāra «Kurlandaizmugures svarīgāko militāri ekonomisko un administratīvi politisko centru un galveno punktu šī armiju grupējuma sakariem ar Vāciju

Liepājas strādnieki ierakstījuši daudz slavenu lappušu Latvijas proletariāta revolucionāro cīņu vēsturē, un ne velti tieši Liepāja liek uzskatīta par Latvijas strādnieku revolucionārās kustības šūpuli. 1893. g. Liepājas drāšu fabrikā (tagad «Sarkanais metalurgs»), Vikandera korķu fabrikā, ostā un vēl citos uzņēmumos Liepājā nodibinājās pirmie marksistiskie strādnieku pulciņi, kas 1894. g. pirmoreiz Latvijā organizēja 1. Maija svētku svinēšanu. 19. gs. nogalē I iepājas strādnieki cēlās arī aktīvai streiku cīņai. Cauri Liepājaī veda viens no svarīgākajiem ceļiem, pa kuru Krievijā no ārzemēm nelegāli tika ievesta ļeņiniskā «Iskra».

1905,—1907. g. revolūcijas laikā Liepājas un tai tuvējo apriņķu darbaļaudis Lejaskurzemes revolucionāro sociāldemokrātisko organizāciju vadībā (tanīs 1905. g. novembrī bija 3000 biedru)4 varonīgi cīnījās pret patvaldību. Augstu novērtējumu šai cīņai devis V. I. Ļeņins, norādot, ka «strādnieku šķira ar savām asinīm, kas izlietas uz Pēterburgas, Rīgas, Liepājas, Varšavas, Lodzas, Odesas, Baku un daudzu citu pilsētu ielām, pierādījusi savas tiesības būt par demokrātiskās revolūcijas avangardu»5.

Pirmās krievu revolūcijas laikā Liepājā aktīvi darbojās tādi izcili revolucionārās kustības darbinieki kā R. Endrups, K. Jansons, J. Kaž-mers, O. Kārkliņš, K. Landers, J. Lencmanis, J. Petersons u. c.

PSKP CK lēmumā «Par Krievijas 1905.—1907. gada revolūcijas 80. gadskārtu» uzsvērts: «Šī revolūcija pamodināja politiskai dzīvei visplašākās strādnieku un zemnieku masas un citu iedzīvotāju slāņus, ievadīja jaunu vēstures periodu — dziļu sociālo satricinājumu un revolucionārās cīņas posmu.»6 Šāds secinājums visā pilnībā attiecināms arī uz Liepājas strādnieku turpmākajam revolucionārajām cīņām.

Lielu atbalstu Liepājas revolucionārie strādnieki 1905.—1907. g. vētraino notikumu dienās sniedza Kurzemes lauku proletariāta revolucionārajai kustībai. Liepajas kaujinieku F. Grīniņa, J. Dubeišteina, J. Lutera, K. Salniņa u. c. boļševiku vadībā tika izveidotas daudzas Kurzemes laukstrādnieku kaujas vienības. Liepājas metalurgu kaujas vienību vadītāji cīnījās kaujinieku pirmajās rindās pret regulāro cara karaspēku, kas bija nosūtīts apspiest Aizputes sacelšanos.7

Stolipina reakcijas gados dziļā pagrīdē darbaļaužu masas jaunām revolucionāram cīņām gatavoja Latvijas Sociāldemokrātijas Liepājas organizācija, kas aptvēra Liepāju, Aizputi, Saldu un 14 lauku pulciņus. Pirmā pasaules kara priekšvakarā tā bija viena no spēcīgākajām LSD organizācijām.

Liepājas strādnieku revolucionārās cīņas plašumā vēršanos pārtrauca imperiālistiskais pasaules karš. 1915. g. pavasari ķeizariskās Vācijas karaspēks okupēja Liepāju un visu Kurzemi, nodibinot sagrābtajā teritorijā nežēlīgu okupācijas režīmu un teroru, kas bija vērsts īpaši pret strādniekiem. Taču nospiest Liepājas revolucionāros strādniekus uz ceļiem okupantiem neizdevās. Oktobra revolūcijas uzvara spēcīgi atbalsojās arī Liepājā, kas vel smaka vācu okupācijas jūgā. Kad vāciešu sasaukta nodevīgā «Kurzemes padome» (Lan-desrat) 1918. g. martā pieņēma okupācijas varas orgānu inspirēto lēmumu par Kurzemes hercogistes izveidošanu zem Vācijas ķeizara sceptera, Liepājas darbaļaudis uz šo prūšu junkuru un Baltijas baronu avantūru atbildēja ar varenām protesta demonstrācijām.8

Liepājas strādnieku revolucionārā cīņa boļševiku vadībā sevišķi krasi izvērsās pēc Novembra revolūcijas Vācijā. Pilsētā izvietotajās vācu karaspēka daļās pieauga pretkara noskaņojums. 1918. g. 14. novembrī nodibinājās Liepājas Strādnieku deputātu padome. 6. decembri pēc boļševiku aicinājuma Liepājā sākās vispārējs streiks un grandioza darbaļaužu demonstrācija, kurā piedalījās 15 000 cilvēku un kas izvirzīja lozungus pret vācu okupāciju un buržuāzisko Latvijas pagaidu valdību, par padomju varu.

1919. g. martā Liepājā bija jau 230 partijas biedru, kuri bija nodibinājuši sakarus ar boļševiku pulciņiem Aizputē, Kuldīga, Saldū, Alsungā un citās vietās.9 Boļševiku vadībā Liepājā atkal tika izveidotas bruņotas strādnieku kaujas vienības. To dalībnieki 1919. g. pavasarī gatavojās uzsākt bruņotu sacelšanos, cerot, ka Padomju Latvijas armijas daļas tuvosies Liepājai.

Taču notika pretējais. 1919. g. pavasarī ar latviešu buržuāzijas sīku bruņotu vienību atbalstu tieši no Kurzemes sākās ārzemju interventu uzbrukums Padomju Latvijas galvaspilsētai, un 22. maijā Rīga krita.

1919. g. jūnijā, kad fronte bija jau aizvirzījusies līdz Latgalei, ar LKP Liepājas komiteju saistījās K-Kretuļa un J. Gricmaņa vadītas Ziemeļkurzemes sarkano partizānu nodaļas pārstāvis. Liepājas komunisti savā atbildes vēstule rakstīja: «Liepājas strādnieki ir gatavi pievienoties sarkanajiem partizāniem..»10 «Sarkanā Liepāja» ar partizāniem bija saistīta visu 1919. gadu.

1920. g. sākumā visā Latvijas teritorijā nostiprinājās nacionālistiskas buržuāzijas diktatūra, kas pastāvēja 20 gadus. Un visus šos gadus Liepājas proletariāts ar sevišķu neatlaidību turpināja revolucionāro cīņu, vedot sev līdzi visas Lejaskurzemes strādniekus, trūcīgo zemniecību un citus darbaļaužu slāņus. Jau 1920. g. L1Liepājas organizācija, ko pārdēvēja par LK.P Lejaskurzemes apgabala organizāciju, bija vislielākā LKP apgabala organizācija. Tās darbība aptvēra Liepajas pilsētu, Liepājas, Aizputes un Kuldīgas apriņķus, kādu laiku arī Auci un tās apkaimi. Partijas pulciņi darbojās Liepājas, Kuldīgas, Saldus un Aizputes uzņēmumos, Alsungā, Cīravā, Priekulē, Skrunda u. c.n Tāpēc, piemēram, Saldū, pēc padomju varas atjaunošanas 1940. g. LKP CK Birojs apstiprināja par partijas biedriem 25 un par partijas biedru kandidātiem 27, bet Priekulē — attiecīgi 13 un 10 revolucionārās pagrīdes cīnītājus.12

1940. g. jūnija dienās, kad Latvijā sākās sociālistiskā revolūcija, komunistu vadītie Liepājas strādnieki atkal bija cīņas avangardā.

19. un 20. jūnijā Liepājā notika plašas strādnieku demonstrācijas.

20. jūnijā strādnieku demonstrantu kolonnas ieņēma fašistu atbalst-punktus — aizsargu namu, pastu, avīzes «Kurzemes Vārds» redakciju — un sāka atbruņot aizsargus un policiju.13 Tai pašā dienā Liepājas strādnieku bruņotas vienības devās uz Liepājas apriņķa pagastiem, kur atbruņoja aizsargus. K. Ulmaņa fašistiskā valdība zaudēja kontroli pār Liepāju un Liepājas apriņķi.14 LKP Lejaskurzemes organizācijas vadībā, kuras centrs atradās Liepājā, revolucionārie notikumi 1940. g. jūnijā strauji norisinājās arī Kuldīgas un Aizputes apriņķos.

Liepājas strādnieku pusgadsimta ilgā revolucionārā pagrīdes ciņa bija beigusies ar strādnieku uzvaru, un Liepājas varonīgās aizstāvēšanas dienas no 1941. g. 23. līdz 29. jūnijam tieši Liepajas revolucionārās strādnieku bruņotās vienības plecu pie pleca ar padomju kara jūrniekiem, sarkanarmiešiem un robežsargiem sniedza pārliecinošus padomju patriotisma paraugus.15

*

Vācu fašistiskie okupanti un to rokaspuiši — latviešu buržuāziskie nacionālisti — jau pirmajās kara nedēļās pārliecinājās, ka Lie-pājas darbaļaužu pamatmasa ari šajā visgrūtākajā vēstures posmā palikusi uzticīga tēvu un vectēvu slavenajām revolucionārajām kaujas tradīcijām.

Liepajas komunisti, komjaunieši un revolucionārie strādnieki, kuri bija snieguši padomju patriotisma un augstas šķiru apziņas paraugus savas pilsētas varonīgās aizstāvēšanas dienās 1941. g. jūnijā, ari hitleriskās okupācijas gados nepārtrauca ciņu pret okupantiem un to rokaspuišiem — latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem gan pašā Liepājā, gan visā Lejaskurzemē.

Vairāki Liepajas komunisti, pilsētas aizstāvēšanas kauju dalībnieki, pēc izlaušanās no ielenktās pilsētas aktīvi iekļāvās pagrīdes un partizānu cīņās arī cilos Latvijas novados. Viņu vidū pirmajā vietā minams Liepajas strādniecības lepnums — nākamais Padomju Savienības Varonis Imants Sudmaiis, par kura varonību baltkrievu un latviešu partizāni zina stāstīt leģendas. Imanta Sudmaļa drosme un pašuzupurēšanās spējas sevišķi grūtajā un bīstamajā Rīgas antifašistiskās pagrīdes vadītāja postenī 1943./44. g. pat no gadu desmitu tales izraisa bezgalīgu apbrīnu.

Tāpat Liepājas strādnieku un to avangarda — komunistu — pagrīdes cīņas okupantu aizmugurē nav atraujamas no Liepājas komunista Eduarda Ēlcrta vadītās Dienvidkurzemes antifašistiskās pagrīdes organizācijas un komunista Andreja.Macpāna vadītās Rie-tumkurzemes antifašistiskās pagrīdes. Sīs pagrīdes grupas no 1943. g. rudens līdz 1945. g. martam aptvēra Liepājas pilsētu un daļēji Liepājas, Aizputes un Kuldīgas apriņķus.

Taču Liepājas un visas Lejaskurzemcs strādnieku, darba zemnieku un progresīvās inteliģences slavenās revolucionāras tradīcijas bija labi zināmas ari okupantiem un to rokaspuišiem latviešu fašistiem. Tieši latviešu buržuāziskie nacionālisti bija tie, kas jau okupācijas pirmajās dienās izvirzīja necilvēcīgo, noziedzīgo lozungu — iznīcināt Latvijā komunismu, iznīcināt ar visām saknēm, līdz pašiem pamatiem.

Kā liecina pētījumi, no Liepājas pilsētas partijas organizācija uzskaitē esošajiem 167 vietējiem komunistiem izlauzties uz padomju aizmuguri (pēc vēl precizējamām ziņām) nespēja 111 partijas biedru un kandidātu: no tiem 95 gāja bojā, bet okupāciju pārdzīvoja tikai 16 cilvēku 16 Boja aizgāja ari ap 50 no tiem 147 partijas biedriem un partijas biedru kandidātiem, kuri 1940./41. g. bija ieradušies Liepājā no citām brālīgajām padomju republikām. Ieradušos skaitā bija 63 sievietes — padomju karavīru un uz Liepāju komandēto speciālistu sievas, tās bija galvenokārt mājsaimnieces; par 34 šo sieviešu likteni vēl nav iegūtas nekādas ziņas.17

Fašisti nežēlīgi izrēķinājās arī ar komjauniešiem un apzinīgākajiem strādniekiem — Liepājas aizstāvēšanas kauju dalībniekiem. Visus, kam varēja pierādīt piedalīšanos pilsētas aizstāvēšanā, jau pirmajās okupācijas nedējās un mēnešos vai nu nošāva, vai arī ieslodzīja koncentrācijas nometnēs un cietumos.

Tikpat nežēlīgi latviešu buržuāzisko nacionālistu — hitleriešu «piektās kolonnas»18 — bruņotās bandas vai tā sauktās pašaizsardzības vienības izrēķinājās ar komunistiem, komjauniešiem un padomju aktīvistiem Liepājas, Aizputes un Kuldīgas apriņķos.

Tādējādi vienīgi tikai komunista Alfrēda Ķudes vadītajai čekistu izlūku grupai 1942. g. rudenī izdevās izveidot partijas pirmorganizāciju Rietuinkurzemē, bet komunistam Eduardam Ēlertam kopā ar četriem citiem Liepājas komunistiem 1943. g. nogalē uz bruņotas kaujas grupas bāzes radīt partijas pagrīdes pirmorganizāciju. Atzīmējams, ka vācu fašistisko iebrucēju uz laiku okupētajos novados atsevišķu komunistu personiskā iniciatīva partijas pagrīdes organizāciju izveidošanā bija diezgan bieži sastopama un pozitīvi vērtējama parādība.19

Partijas komitejas funkcijas no 1943. g. rudens Kurzemes dienvidu daļā pildīja LKP CK Operatīvās grupas pilnvarotā Andreja Macpāna vadītā partijas un komjaunatnes biedru grupa, kuras ietekme gan aptvēra Aizputes un daļēji arī Kuldīgas un Liepājas apriņķus un Liepājas pilsētu,20 taču partijas pagrīdes pirmorganizācijas uz vietām, arī Liepājā, tai neizdevās organizēt.

Tādējādi Liepājas strādnieku un darba jauniešu galvenā cīņas forma, kas, par spīti smagajiem zaudējumiem, ar neatslābstošu intensitāti turpinājās visus četrus okupācijas gadus, bija antifašis-liskās, kā arī komjauniešu un jauniešu pagrīdes grupu un organizāciju cīņa. Liela nozīme bija arī strādnieku un citu darbaļaužu dāņu plašajai līdzdalībai ienaidnieka militāro, politisko un ekonomisko pasākumu masveida sabotāžā. Sabotāžas kustības dalībnieki ar savu pašaizliedzīgo cīņu gan nodarīja jūtamus zaudējumus hitleriešiem, taču arī paši cieta ārkārtīgi smagi. Bezgala grūtajā cīņā pret viltīgo un nežēlīgo ienaidnieku aizgāja bojā gandrīz visi pagrīdes grupu un organizāciju vadītāji un aktīvākie biedri. Cietumos un koncentrācijas nometnēs nokļuva arī vairāki tūkstoši masu sabotāžas dalībnieku, it sevišķi hitleriešu izsludinātās mobili

lizācijas sabotētāji. Smagie zaudējumi izskaidrojami galvenokārt ar to, ka padomju patriotiem ne tikai Liepājā un tās apkārtnē, bet ari visā hitleriešu sagrābtajā Latvijā bija jaciņās kā pret vācu fašistiskajiem okupantiem, ta ari pret hitleriešu rokaspuišiem — latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem —, kas bija uzkrājuši lielu pieredzi komunistu vajāšanā. Hitleriskās okupācijas gados latviešu fašistiskā buržuāzija visu savu pieredzi un visus savus soda, pretizlūkošanas un administratīvos orgānus raidīja cīņā pret strādnieku šķiru un tās avangardu — Latvijas Komunistisko partiju.

Antifašistiskās pagrīdes cīņas vērienu Liepājā un tās apkārtējos apriņķos, tāpat kā visa Latvijā, okupācijas pirmajā periodā stipri ierobežoja tas, ka ne pilsētā, ne tās apkārtnē īsi pirms okupācijas nebija atstātas partijas un komjaunatnes pagrīdes grupas, nebija ari iekārtotas slepenas ieroču noliktavas un nelegālas tipogrāfijas. Bez tam līdz radikālajam lūzumam Lielā Tēvijas kara gaitā pēc Padomju Armijas vēsturiskās uzvaras Volgas krastos plašie vidusšķiras slāņi — vidējā zemniecība, amatnieki un darba inteliģence — svārstoties un nogaidot vairījās iekļauties aktīvā cīņā. Tāpēc iebrucēji okupācijas pirmajā periodā visu savu milzīgo policijas un pretizlūkošanas aparātu un to aģentu barus varēja pilnā mērā iesaistīt apzinīgo strādnieku, darba jauniešu un lauku progresīvo proletārisko slāņu izsekošanā.

Pagrīdes cīnītāju darbību — it īpaši to, kuri bija spiesti dzīvot ar svešiem dokumentiem, — stipri sarežģīja stingrais pasu režīms un prasība, stājoties darbā vai pierakstoties jaunā dzīvesvietā, iesniegt oficiālu izziņu no iepriekšējās dzīves vai darba vietas. Bez tam Liepājas komunistiem, komjauniešiem un padomju darbiniekiem dzīvot legāli dzimtajā pilsētā, kur tos pazina daudzi vietējie okupantu rokaspuiši, bija visai bīstami.

Tas viss no Liepājas un tās apkārtējo apriņķu strādniekiem un citiem darbaļaužu slāņiem prasīja sevišķi smagus upurus, taču Liepājnieku slavenās revolucionārās tradīcijas cēla cīņai aizvien jaunus patriotus, kuri turpināja kritušo biedru sākto darbu.

*

Lai atdotu vēsturei un tautas piemiņai daudzu šo pašaizliedzīgo cīnītāju vārdus, tāpat lai tālāk precizētu jau zināmo patriotu veikumu, Latvijas PSR ZA Vēstures institūtā pēdējos 20 gados veikts sistemātisks darbs, gan pētot Latvijas darbaļaužu antifašistisko pagrīdes cīņu un masu sabotāžas kustību kopumā, gan izzinot aizvien jaunus faktus tieši par Liepājas un Lejaskurzemes darbaļaužu varonīgo cīņu pret hitleriskajiem okupantiem un apcietināto patriotu mokpilno likteni Vācijas koncentrācijas nometnēs, gan atklājot aizvien jaunus latviešu fašistiskās buržuāzijas noziegumus, no kuriem daudzi saistās tieši ar Liepāju un Lejaskurzemi. Sī darba gaitā apgūti vērtīgi 39 arhīvu materiāli (21 no tiem Padomju Savienībā,21 un 18 ārzemēs22). Zinātņu akadēmijas Vēstures institūts kopā ar Izglītības ministrijas Skolotāju kvalifikācijas celšanas institūtu organizējis astoņas zinātniski pētnieciskās ekspedīcijas Kurzemē akadēmiķa V. Samsona un šīs grāmatas autora vadībā.23 Ekspedīcijās ikreiz piedalījās līdz 40 cilvēku: vēstures skolotāji, vidusskolēni, vietējie novadpētnieki un kara veterāni — ceļrāži un vietziņi. Tanīs iegūti unikāli materiāli, jo daudzas no toreiz aptaujātām personām tagad mirušas un viņu atmiņas ir vienreizīgas liecības par tagad jau tālo laiku. Individuālās aptaujās laikā no 1962. līdz 1985. g. iegūti 768 atmiņu un liecību pieraksti, vairāk nekā 250 vēsturisku izziņu, 270 fotouzņēmumu un saņemtas 86 vēstules,24 galvenokārt no Stut-hofas koncentrācijas nometnē bojā gājušo Liepājas un tās apkārtnes padomju patriotu ģimeņu locekļiem un dzīvi palikušajiem bijušajiem ieslodzītajiem.

Autors izsaka dziļu pateicību visiem ekspedīciju dalībniekiem, muzeju darbiniekiem, skolotājiem, Rojas vidusskolas skolēniem, vēstuļu autoriem, materiālu aprūpētājiem — viņu nesavtīgā palīdzība devusi savu ieguldījumu tālo dienu vēstures atainošanā.

Arhīvos iegūto materiālu prāvāko daļu veido vācu fašistisko soda un izlūkorgānu nedēļu, mēnešu un ceturkšņu darbības atskaites. Tomēr tās sniedz tikai vispārīgu un nebūt ne pilnīgu pārskatu par Liepājas un tās apkārtnes pagrīdes organizāciju un grupu cīņas veikumu un apcietināto biedru skaitu. Atskaitēs bieži netiek nosaukti pat apcietināto un nošauto patriotu uzvārdi. Lakoniskā atskaišu stilā fiksēti tikai tie fakti, kas kļuvuši zināmi okupantiem, viņu policijas orgāniem. Taču arī šie lakoniskie pārskati saglabājušies samērā pilnīgi tikai par diviem pirmajiem okupācijas gadiem, turpretī par 1944. g. un «Kurzemes katla» periodu šādu dokumentu saglabājies krietni mazāk, to saturs ir vēl lakoniskāks un sniegtās ziņas tik fragmentāras, ka nespēj dot kaut cik pilnīgu priekšstatu par LKP ideoloģiski un organizatoriski vadīto Liepājas strādnieku cīņas vērienu pret vācu fašistiskajiem okupantiem un to rokaspuišiem — latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem.

Skopas ir ari Stuthofas koncentrācijas nometnes muzeja arhīvā iegūtās ziņas par to apmēram 2500 Stuthofā ieslodzīto no Liepājas cietumiem 1944. g. rudenī atvesto latviešu padomju patriotu darbību līdz apcietināšanai. Daļai ieslodzīto uzskaites kartītēs, tāpat arī ieslodzīto transporta sarakstos nav pat minēta dzīvesvieta pirms apcietināšanas. Vēl lielākam ieslodzīto skaitam nav uzrādīts tiešais aresta iemesls, kaut gan visi latviešu tautības ieslodzītie ieskaitīti politieslodzīto kategorijā, tātad tie vairāk vai mazāk aktīvi bija iesaistījušies antifašistiskajā cīņā un masu sabotāžas pasākumos.25 To vidū ir arī atsevišķi 1940./41. g. padomju aktīvisti.

Izpētes darbu ļoti apgrūtināja tas, ka arhīvos līdz šim nav izdevies atrast vissvarīgākos un visplašākos materiālus — hitleriešu izmeklēšanas un aģentūras lietas par Liepajas un visas okupētas Latvijas antifašistiskās pagrīdes un partizānu kustības dalībniekiem. Bet tieši šie dokumenti ir vienīgie, kas konkrētajos apstākļos varētu sniegt plašāku ieskatu par atsevišķu pagrīdes grupu un ari organizāciju dalībniekiem un to veikto darbu, jo paši antifašistiskās pagrīdes vadītāji konspirācijas nolūkā parasti nekādus dokumentus nerakstīja vai arī uzrakstīto rūpīgi noslēpa tikai pašiem vien zināmās vietās. Tā kā gandrīz visi Liepājas antifašistiskās pagrīdes vadītāji smagajā un ilgajā cīņā gāja bojā, šie dokumenti padomju arhīvos nav nonākuši. Bet pēc fašistiskās Vācijas kapitulācijas dzīvi palikušo cīnītāju iecerētas atskaites par pagrīdes organizācijas vai grupas veikto ciņu pret hitleriskajiem okupantiem diemžēl tā arī palikušas neuzrakstītas.

Šādu atskaišu trūkumu daļēji kompensē padomju orgānu apcietināto un notiesāto drošības policijas un drošības dienesta darbinieku, hitleriešu aģentu un provokatoru krimināllietās esošie dokumenti. Tie fiksēti galvenokārt pirmajos pēckara gados — tātad hitleriskās okupācijas laika notikumi vēl atmiņā bija svaigi —, tāpēc šīs liecības parasti ir samērā precīzas. Diemžēl arī šie materiāli bieži vien ir visai lakoniski, turklāt par daudziem antifašistiskās pagrīdes cīņas faktiem tie vispār nesniedz nekādas ziņas. Novērst minēto dokumentu trūkumu ievērojamā mērā palīdzējis plašais atmiņu un liecību pierakstu klāsts. Atmiņu pieraksti ir noformēti pēc vienotas formas (Latvijas PSR ZA Vēstures institūta… darba fonds). Pierakstos atzīmēti dati par atmiņu sniedzēja personību tai laikā, par kuru tiek stāstītas atmiņas, proti, dzīves un darba vieta, attiecības ar citiem pagrīdniekiem utt. Nedrīkstam aizmirst, ka atmiņas gan ne visi notikumi bus atspoguļoti vienādi objektīvi, tanīs’ bieži vien, stāstītājam pašam negribot, dominē emocionālais faktors, paša autora nereti subjektīvais vērtējums. Tāpēc sevišķa vērība, pierakstot atmiņas, pievērsta notikumu hronoloģijai, vietu apzīmējumiem un stāstījumā pieminēto personu vārdiem, jo tieši šo ziņu precizitāte nosaka katra atmiņu pieraksta zinātnisko vērtību. Vēsturiskās patiesības pilnīgākai izzināšanai atmiņu vākšanas darbā centāmies aptaujāt visus atmiņās pieminētos cilvēkus, kas varēja sniegt ziņas par attiecīgu grupu vai organizāciju. Šāda atmiņu klāsta analīze, atsevišķu atmiņu savstarpējā analīze, salīdzināšana ar arhīvu dokumentiem, publikācijām u. c. avotiem ievērojami palīdzējusi bagātināt antifašistiskās cīņas vēsturi. To, ka izpētīt nelegālu kustību nav iespējams bez šo notikumu aculiecinieku atmiņu izmantošanas, savā kapitālajā darbā par franču pagrīdnieku un partizānu cīņu pret vācu fašistiskajiem iebrucējiem norāda arī viens no franču tautas pretestības kustības galvenajiem organizatoriem un vadītajiem S. Tijons (skat.: Тийон Ш. Французские франтинеры и партизаны в борьбе против немецко-фашистских оккупантов. М., 1963, с. 28, 29).

Darbā izmantotas arī jau esošās publikācijas grāmatās un periodiskajā presē par atsevišķiem Liepājas strādnieku ciņas faktiem hitlerisko okupantu aizmugurē.

Šeit jāatzīmē, ka vēsturnieki, publicisti un kara veterāni diezgan plaši atainojuši Liepājas varonīgo aizstāvēšanu 1941. g. jūnija dienas.26 Taču tikai dažās no šim grāmatām autori ir skāruši Liepājas strādnieku pašaizliedzīgo antifašistisko pagrīdes cīņu, kaut gan tieši Liepājā tā turpinājās visilgāk — gandrīz četrus gadus, turklāt sevišķi grūtos apstākļos — no 1941. g. vasaras līdz 1944. g. vasarai visdziļākajā ienaidnieka aizmugurē, bet no 1944. g. oktobra līdz fašistiskās Vācijas kapitulācijai 1945. g. 9. maijā — tiešā frontes tuvumā, t. s. Kurzemes katlā.

Liepājas strādnieku pagrīdes cīņai atsevišķas nodaļas veltītas arī grāmatās par antifašistisko pagrīdes kustību hitleriešu okupētajā Latvijas PSR teritorijā. V. Samsons monogrāfijās par partizānu kustību Kurzemē analizējis tautas antifašistiskās cīņas raksturu, atklājis tās virzītājspēkus un galvenos attīstības posmus hitleriešu okupētajā Kurzemē kopumā, kuri pamatos attiecināmi arī uz Liepāju.27 Bet minētā autora darbā «Kurzemes meži šalc…» vesela apakšnodaļa veltīta Dienvidkurzemes antifašistiskajai pagrīdes organizācijai.

Zināmu ieskatu par Liepājas strādnieku cīņu vācu fašistisko okupantu aizmugure dod latviešu un krievu valodā iznākušais kolektīvais kapitālais pētījums par latviešu tautas cīņu Lielajā Tēvijas karā.28 Tāpat samērā plašs ieskats par vācu militāristu noziegumiem hitleriešu okupētajā Liepājā rodams M. Vestermaņa publikācijā.29

Atzīmējams arī dokumentu un materiālu krājums par hitlerisko okupantu un latviešu buržuāzisko nacionālistu ļaundarībām Latvijas PSR laikā no 1941. līdz 1945. gadam.30 Krājumā ievietoti gan dokumenti, kas raksturo Liepājas strādnieku varonīgo pagrīdes cīņu, gan okupantu oficiālie ziņojumi par Liepājas patriotu sodīšanu. Savukārt krājumā «Reiz cēlās strēlnieks sarkanais» ievietoti vairāki PSKP CK un LKP CK dokumenti, kuriem bija svarīga nozīme anti-(ašistiskās pagrīdes attīstībā gan Liepājā, gan visā Latvijā.31 Interesantus faktus par Rietumkurzemes partizānu vienības sakariem ar Liepājas strādniekiem savās atmiņās min bijušais šīs vienības komandiera vietnieks A. Strautmanis.32

Atsevišķu pagrīdes grupu darbības izpētē savu ieguldījumu devuši novadpētnieki un žurnālisti S. Korklišs, I. Steinbergs, F. Plostnieks, E. Bergs, Z. Eiduss un citi, kuru raksti publicēti laikrakstos Komunists» (Liepājas pilsēta) un «Ļeņina Ceļš» (Liepājas rajons).

Te vietā būtu norādīt, ka vairākās grāmatās unavīžu rakstos par Liepājas antifašistisko pagrīdi pieļautas faktu kļūdas, bet atsevišķos gadījumos doti pat pilnīgi aplami gan atsevišķu cilvēku, gari veselu pagrīdes grupu vērtējumi. Tā, nopietnus iebildumus izraisa visai pavirši uzrakstītais G. Freiberga raksts,33 kurā daudz taktu kļūdu, Liepājas muzeja fondu inventāru numuri sajaukti u. tml., bet Liepājas ostas vēsturei veltītajā grāmatā «Гавань янтарного моря» ievietotais P. Belova raksts «Непокоренные»34 liecina par Liepājas antifašistiskās pagrīdes kustības pilnīgu nezināšanu.85

īpaši jāpakavējas pie Padomju Savienības Varoņa Imanta Sud-maļa pēdējās pirmsnāves vēstules samērā plaši izplatītās neprecīzās interpretācijas presē un I. Golosovska dokumentālajā romānā.36

Savu gestapo cenzūrai pakļauto pirmsnāves vēstuli no Rīgas Centrālcietuma Imants Sudmalis bija adresējis tēvam Jānim Sud-malim, un, tikai pateicoties tēva rūpēm, vēstule tika saglabāta «Kurzemes katla» apstākļos. Pēc fašistiskās Vācijas sagrāves Jānis Sudmalis, kā to bija lūdzis Imants, vēstules otro pusi nodeva dēla sievai.

Taču neizprotamu iemeslu deļ visus pēckara gadus presē un grāmatās pretrunā vēsturiskajai patiesībai vēstule apzīmēta tikai par vēstuli sievai un bērniem, noklusējot tās pirmo — tēvam rakstīto — pusi. Līdz šim nezināmo vēstules daļu, kuras teksts jau gadu desmitus iegrāmatots Liepājas novadpētniecības muzeja fondos ar inventāra numuru 18265, Liepājas laikrakstā «Komunists» 1966. g. publicējis tikai nenogurstošais I. Sudmaļa dzīves gaitu pētnieks S. Korklišs.

Lūk, tās sākums: «Lūdzu nosūtīt uz šādu adresi — Tēvam Jānim Sudmalim Kūrmājas prospektā 16, Liepājā,

25. maijā 1944. gadā.

Mīļo tēt! Daudz nepatikšanu esmu savā īsajā mūžā Tev sagādājis, bet mirušiem mēdz visu piedot. Varbūt tas nozīmēs atkal kādas nepatikšanas, bet, tā kā man patiešām nav neviena cita Latvijā, kam uzrakstīt beidzamos vārdus, kurus gribētu sievai nodot, un tā kā tomēr, neskatoties uz uzskatu un dzīves ceļu pretešķībām — mani Tavas asinis rit, tad rakstu Tev. Ir pulkstens divpadsmit, trijos tiks izpildīts nāves spriedums, laika nav daudz. Sīs vēstules otru pusi pēc kara, lūdzu, nodod manai sievai — viņa pašreiz dzīvo Krievijā, bet noteikti atgriezīsies Latvijā, Liepājā. Sliktākajā gadījumā viņu atradīsi.. , un gan jau kaut kā . . .

Imants.»

Acīmredzot ne viens vien publicētājs, atkārtoti citējot vēstules otro pusi, nav zinājis par tās pirmo pusi. Bez tam ir vēl otra Imanta Sudmaļa sievai un meitām adresēta (datēta ar 1944. g. 28. aprīli) vēstule, kurā rakstītājs paziņo, ka 13. aprīlī viņam piespriests nāvessods, un kuru dažus gadus pec fašistiskās Vācijas sagrāves atrada paslēptu Rīgas Centrālcietuma kameras sienā. Citi publicētāji savukārt uzskatīja, ka tēvam adresēta nupat citētā vēstule (datēta ar 1944. g. 25. maiju) arī bijusi paslēpta cietuma kameras siena un tāpēc nebija pakļauta cenzūrai. Un, ja rakstītājs tomēr raksta par «uzskatu pretešķībām», tās saturs liecina par pretrunām dēla un tēva uzskatos utt. Taču jāņem vērā, ka tēvam adresētā vēstule gāja cauri gestapo cenzūrai un ar iestarpinājumu par «uzskatu pretešķi-bām» komunists Imants Sudmalis droši vien cerēja pasargāt tēvu no gestapo atriebības.

Runājot par Imanta Sudmaļa ģimeni, ilgus gadus vispār lika noklusēts varoņa tēva Jāņa Sudmaļa vārds. Jānis Sudmalis ir Latvijas PSR Nopelniem bagātais skolotājs. Ilga un sūra darba gados buržuāziskās diktatūras laikā viņš iekārtoja labāko novadpētniecības muzeju Latvijā, bet vācu fašistiskās okupācijas gados, kad hitlerieši gribēja izlaupīt vērtīgākos muzeja eksponātus, prata tos noslēpt, iemūrējot Annas baznīcas pagrabā. Tad, dažu negodīgu cilvēku palaistas, par tēvu paklīda apmelojošas tenkas. Septiņdesmito gadu sākumā šīs baumas nonāca līdz I. Golosovskim, kas tās ievija savā «dokumentālajā» romānā «Cilvēks no Liepājas».

I. Golosovskis nav izmantojis ne LKP CK Partijas vēstures institūta partijas arhīva, ne Latvijas PSR Centrālā Valsts vēstures arhīva, ne VĻKJS Centrālā arhīva materiālus, kaut gan tieši šajos arhīvos glabājas visvērtīgākie dokumenti par Imanta Sudmaļa darbību. I. Golosovskis nerēķinājās ar Dz. Reitas un J. Muzikantika publikāciju (Imants Sudmalis. Dzīves un cīņu ceļš. R., 1966) par Jmantu Sudmali, nebija pat iepazinies ar Latvijas PSR izdoto jaunāko vēstures literatūru, kuras pamatā ir ilggadīgi zinātniski pētī-lumi un kuras atziņas bija pretrunā ar viņa paustajām aplamībām. Visa tā rezultātā radās grāmata, kura nav gandrīz nekā patiesa par Imanta Sudmaļa un viņa biedru plaši izvērsto pagrīdes darbību Rīgā, kur pilnīgi izdomātā un nepamatoti glorificētā, dokumentālā romānā nevajadzīgā Jukuma Jansona tēla priekšā nobāl un pat pazūd Imanta Sudmaļa daudzpusīgā personība un darbība.37

Vairāki fakti, galvenokārt iedzīvotāju iebaidīšanai domātie hitleriešu paziņojumi par antifašistiskās pagrīdes cīnītāju un masu sabotāžas dalībnieku sodīšanu un pašiem sabotāžas pasākumiem Liepājā un tas apkārtnē, šai darbā būs ņemti no Latvijas okupācijas perioda vietējās fašistiskās preses izdevumiem.38

Ziņas par hitleriešu teroru un darbaļaužu antifašistisko cīņu I iepāja un visā Lejaskurzemē, kā arī par nacistu okupācijas politiku, kolonizācijas pasākumiem un latviešu buržuāzisko nacionālistu noziegumiem iegūtas Rietumu vēsturnieku un publicistu darbos, protams, atmetot pretpadomju ievirzi un subjektīvos vērtējumus. Kā ticamākas informācijas avoti minami VFR vēsturnieku H. Krausnika un H. Villielma39 un angļu pētnieku Dž. Fleminga40 un Dž. Reitlin-džera41 darbi. Piemēram, pēdējā no tiem pirmoreiz pieminēti plāni par Latvijas kolonizēšanu, proti, par pusmiljona hektāru zemes Liepājas novadā nodošanu apsaimniekošanai pie āriešu rases piederīgajiem holandiešiem. Tas nozīmēja, ka Liepājas, Aizputes, Kuldīgas, kā arī Ventspils un Talsu apriņķu latviešu zemniekiem (ieskaitot hitleriešiem uzticīgi kalpojošos budžus) tiktu konfiscētas saimniecības, bet paši tie padarīti par kolonizatoru dzimtcilvēkiem.

Pētot Liepājas strādnieku cīņu vācu fašistisko okupantu aizmugurē, tika izskatīta arī latviešu buržuāzisko nacionālistu literatūra, kas izdota emigrācijā un skar notikumus Liepājā un Kurzemē kopumā laika no 1941. līdz 1945. gadam. Gandrīz visi šo darbu autori vācu fašistiskās okupācijas gados uzcītīgi kalpoja hitleriskajiem iebrucējiem, kara beigas pameta dzimteni, bet pēckara gados, cītīgi atbalstot imperiālistu pretpadomju akcijas, kļuvuši par Padomju Latvijas vēstures rupjiem falsificētajiem. Sevišķi neatlaidīgi reakcionārie emigranti cenšas viltot un noklusēt LKP vadītas antifašistiskās pagrīdes, masu sabotāžas un partizānu kustības apjomu un nozīmi ciņa pret hitleriskajiem okupantiem gan Kurzemē, gan visā Latvijā. Tāpēc latviešu buržuāzisko emigrantu literatūrā gandrīz nav sastopamas liecības par antifašistisko cīņu ne Liepājā, ne Kurzeme kopumā. Taču uz Rietumiem aizbēgušie Liepājas drošības policijas un drošības dienesta latviešu politiskās daļas darbinieki, policisti, aizsargi u. c. hitlerisko okupantu atbalstītāji, kas piedalījās Kurzemes antifašistiskās pagrīdes, masu sabotāžas organizētāju un partizānu kustības dalībnieku, kā arī frontes izlūku izsekošanā, apcietināšana un nošaušanā vai izsūtīšanā uz Vācijas koncentrācijas nometnēm, protams, varētu sniegt plašu informāciju par šo padomju patriotu cīņu un bojāeju. Bez tam šie vārdos objektīvie buržuāziskie rakstītāji informāciju varētu smelties arī ASV, Anglijas, VFR un Francijas arhīvos, kur glabājas vācu fašistisko okupantu soda un izlūkorgānu dokumenti par latviešu antifašistu, to skaitā par daudzu kurzemnieku, vajāšanu, apcietināšanu un sodīšanu. Taču, tā kā visi šie dokumenti reize atmasko pašu latviešu fašistisko buržuāziju kā hitlerisko okupantu galveno triecienspēku cīņā pret LKP vadīto antifašistisko pagrīdi un partizānu kustību Latvijas PSR, tad latviešu buržuāziskās emigrācijas vēsturnieki tieši tāpēc visus pēckara gadus apzināti klusē par šiem viņiem tik viegli pieejamiem hitleriešu dokumentiem, bet cenšas izstrādāt paši savu dokumentāciju, kas balstītos uz vācu fašistisko okupantu bijušo rokaspuišu — kara noziedznieku — viltus liecībām.

Kādi rezultāti ir šādām latviešu fašistu izdarībām, uzskatāmi liecina izveidotā militāri fašistiskās aizsargu organizācijas «dokumentācija».42 Pamatojoties uz to, bijušais aizsargs un vācu fašistiskās okupācijas laika policijas virsnieks A. Lācis sarakstījis plašu darbu, kas pretendē uz aizsargu organizācijas vēstures objektīvu izklāstu.43 Tā, aprakstot hitlerisko okupantu atjaunotās aizsargu organizācijas stāvokli «Kurzemes katlā» un tātad ari Liepājā laikā no 1944. g. oktobra līdz 1945. g. maijam, A. Lācis apgalvo, ka «vācu varasvīri ar SD priekšgalā [aizsargus] meklēja lauku mājās un mežos, tos vajājot kā meža zvērus», jo vācieši uzskatījuši aizsargus par bīstamākiem pretiniekiem nekā «Sarkanās bultas» partizānus44]?!). Taču vēsturiskā patiesība, kas ir zināma ikvienam «Kurzemes katla» periodu pārdzīvojušam kurzemniekam un ko apliecina hitleriešu dokumenti, bija diametrāli pretēja, jo tieši aizsargu organizācijas dalībnieki, kuri komplektējās galvenokārt no šķiru naidā trakojošiem budžiem, «Kurzemes katlā» bija vācu fašistisko okupantu rokās svarīgs ierocis cīņā pret padomju partizāniem, frontes izlūkiem, pat pret dezertieriem no t. s. latviešu brīvprātīgā leģiona un hitleriešu izsludinātās mobilizācijas sabotētajiem. Tieši aizsargi un galvenokārt no tiem izveidotās «SS Jagdverband Lettland»iS diversantu vierīibas un grupas lauku mājās un mežos kā meža zvērus vajāja latviešu darba cilvēkus.

Līdzīgā kārta emigrācijā izveidots arī tā sauktais leģiona arhīvs, uz kura pamata, starp citu, izdots 400 lapaspušu biezs «dokumentu un atmiņu» krājums46 par latviešu fašistiskās buržuāzijas un hitlerisko okupantu otro kopīgi izveidoto militāri policejisko formējumu — latviešu policijas bataljoniem. Arī šī gramata pretendē uz minēto policijas bataljonu vēstures patiesu izklāstu. Par tās «objektivitāti» liecina jau tas vien, ka šo bataljonu policisti, kuri bez sirdsapziņas pārmetumiem laupīja, izvaroja, dedzināja un šāva mierīgus iedzīvotājus Liepājā un citos Latvijas novados, kā arī Baltkrievijā, Ļeņin-gradas un Kaļiņinas apgabalos, Ukrainā, Lietuvā un Polijā, minētajā krājumā no masu slepkavām pārvērtušies par īstiem karavīriem, humānistiem un bruņiniekiem, kas krievu, baltkrievu un poļu zemniekus esot pat glābuši no vācu soda vienībām. Tā, par bruņiniekiem un humānistiem minētajā grāmatā pārvērtušies ari visu sešu Liepājā saforinēto policijas bataljonu dienestnieki, to skaitā arī 21. (Liepājas) policijas bataljona sieviešu un bērnu masu slepkavas, kuru asiņainos noziegumus vēl tagad, pēc 40 gadiem, kā ļaunu murgu atceras gados vecākie liepājnieki. Šie 21. bataljona policisti jau 1941. g. jūlijā un augustā vēl kā Liepājas «pašaizsardzības» soda grupas dalībnieki Iris reizes piedalījās padomju cilvēku masu apšaušanas akcijās (liepājā pie bijušajiem jūras krasta aizsardzības fortiem — 100 upuru, kara ostas teritorijā — ap 100 upuru un mežā pie Grobiņas — 15—20 upuru), bet 1941. g. 24., 25. un 26. septembrī, 15., 16. un 17. decembrī un 1942. g. februāra vidū Liepājas jūrmalā Šķēdes kapus nošāva attiecīgi 343, 2772 un 164 padomju aktīvistus, gūstā kritušos Sarkanās Armijas karavīrus un ebreju tautības padomju pilsoņus — vīriešus, sievietes, bērnus un sirmgalvjus.

Zīmīgi, ka fašistiskās okupācijas laika Liepājas novada drošības policijas un drošības dienesta latviešu politiskās daļas priekšnieks kara noziedznieks K- Siljakovs savu atmiņu grāmatu47 uzdrošinājies publicēt tikai nesen, cerēdams, ka ASV un PSRS attiecības nākotnē saasināsies. Siljakova vārdu vēl joprojām ar dziļu naidu un riebumu izrunā Kurzemes darba cilvēki, kuru tuviniekus Siljakovs un viņam pakļautie latviešu fašisti noslepkavoja Liepājā un citas Kurzemes vietās vai arī aizdzina uz Vācijas koncentrācijas nometnēm, lemdami lēnai, mokpilnai nāvei badā, salā un vergu darbā.

Tādējādi latviešu reakcionārā emigrācija savu nacionālo cīnītāju barā ieskaitījusi hitleriskos slepkavas — drošības policijas un drošības dienesta sadistus, kurus Nirnbergas Starptautiskā Kara tribunāla spriedums 1946. g. pasludināja par kara noziedzniekiem.

Līdzīgu «objektīvismu», kas nekautrēdamies noklusē latviešu fašistiskās buržuāzijas un tās rokaspuišu asiņainos noziegumus vai ciniski pasludina tos par varoņdarbiem, pauž gan 0. Freivalda grāmata,48 gan arī citu reakcionāro latviešu buržuāzisko emigrantu izdevumi, kur skarti notikumi Liepājā un Kurzemē.49 No tiem ar latviešu fašistiskās buržuāzijas barvežu noziedzīgo izdarību zināmām kritikas iezīmēm atšķiras tikai A. Blāķa grāmata.50

Rezultātā viss latviešu buržuāziskās emigrācijas samērā plašais literatūras klāsts sniedz caurcaurēm nepareizu priekšstatu par patiesajiem notikumiem hitleriešu okupētajā Kurzemē, no tā izmantojami tikai atsevišķi fakti, kuri pretēji pašu autoru gribai parāda Liepājas darbaļaužu cīņu epizodes un atmasko latviešu fašistiskās buržuāzijas darboņu noziegumus.

Arhīvu dokumentu un atmiņu pierakstu, attiecīgās literatūras, periodiskās preses u. tml. avotu materiālu apgūšana, to kritiska analīze un salīdzināšana deva iespēju pietiekami plaši un vispusīgi izgaismot Liepājas un Lejaskurzemes darbaļaužu cīņu vācu fašistisko okupantu aizmugurē, kā ari uzzināt to 2500 latviešu padomju patriotu uzvārdus, kurus hitlerieši no Liepājas cietumiem «Kurzemes katla» periodā nosūtīja uz Stuthofas nāves nometni.

*

Padomju vēsturnieku izpētītie materiāli sniedz spilgtu apliecinājumu latviešu, krievu, ukraiņu, poļu, ebreju, lietuviešu un citu brālīgo padomju tautu draudzības dzīvinošajam spēkam. Kopā ar Liepājas strādnieku cildenajām revolucionārajām tradīcijām un Latvijas Komunistiskās partijas ideoloģisko un organizatorisko vadību tas bija noteicošais faktors antifašistiskas pagrīdes un masu sabotažas plašajam vērienam smagajos un sarežģītajos Liepājas okupācijas apstākļos.

Darbā būs publicēti vairāki līdz šim nezināmi materiāli, kas liecina par latviešu fašistiskās buržuāzijas plašu iesaistīšanos hitleriešu diversantu bandās vēl pirms fašistiskās Vācijas iebrukuma un kara pirmajās nedēļās, kā arī par latviešu buržuāzisko nacionālistu ideoloģiskajām diversijām un politiskajām avantūrām nacistisko okupantu paspārnē, kuras saistās ar Liepāju un tās vēsturisko reģionu — Lejaskurzemi.

I NODAĻA MILITARPARVALDES OKUPĀCIJAS POSMS LIEPĀJĀ

1941. g. 28. jūnijā, kad Liepājā vēl notika ielu cīņas, par Liepajas komandantu tika iecelts hitleriešu 291. kājnieku divīzijas 505. pulka komandieris pulkvedis Lomeijers.1 Tanī pašā dienā Lomeijers izdeva pavēli Liepajas iedzīvotajiem. Ar šo pavēli, kuru var uzskatīt par baigā okupācijas režima ievadījumu, Liepājas pilsētā tika izsludināts aplenkuma stāvoklis un izziņota komandanta stunda no pulksten 20 00 līdz pulksten 5.00 no rīta pēc Vācijas laika. Sai laikā neviena civilpersona nedrīkstēja uzturēties ārpus mājas. Tika pavēlēts nekavējoties, vēlākais, līdz 29. jūnijam pulksten 8.00, nodot ieročus, piedraudot ar nošaušanu tiem, pie kā pēc minētā laika atradis ieročus. Nāvessods draudēja ari par katru sabotāžas mēģinājumu.

Jau pirmaja okupācijas dienā, 29. jūnijā, Liepājas iedzīvotāji pārliecinājās, ka hitleriešu draudi par nošaušanu atbilst viņu darbiem. I’irrnie vērmahta karotāji šajā dienā parādījušies ap pleciem pēc pusdienas Uliha iela. Tur pie kāda nama, kur aviācijas bumba bija izrāvusi lielu bedri, hitlerieši bija atdzinuši 29 uz ielas saķertus cilvēkus, kas iebrucējiem likušies aizdomīgi, un visus turpat apšāvuši. Ap deviņiem vakarā karavīri ielauzušies no Vīnes emigrējušā antifašista komponista un Liepājas operas teātra diriģenta Valtera Hāna dzīvoklī Vites ielā. Mūziķis novests mājas pagalmā, nostādīts pie atkri-lumu tvertnēm un nošauts sadzīto kaimiņu acu priekšā,2 domājams, lapēc, ka pilsētas aizstāvēšanas dienās bija aicinājis liepājniekus ciņa pret iebrucējiem.3

Tūlīt pēc Liepājas okupēšanas pulkveža Lomeijera komandantūra ipnietās rūpnīcā «Sarkanais metalurgs». Rūpnīcas pagrabos ierīkoja l ielumu ar 18 atsevišķām kamerām. 1941. g. jūlija pirmajā pusē vien ..ijās kamerās nonāca desmitiem un simtiem Liepājas strādnieku, la ari kara jūrnieku un sarkanarmiešu — Liepājas aizstāvju. Pēc komandanta Lomeijera sprieduma daudziem no tiem tālākais ceļš veda uz Raiņa parku — pirmo masu apšaušanas vietu Liepājā.

Kopā ar vācu eksekutoriem Lejaskurzemcs darba cilvēku apcietināšanā, spīdzināšanā uri nošaušanā piedalījās 1939. g. uz Vāciju icpntriējušies latviešu fašisti, kas tagad 291. divīzijas vienību sastāvā ai griezās Padomju Latvijā, tērpušies vācu armijas mundieros. So vērmahta divīzijai piekomandēto «zonderfireru» barā atradās pats 1.11viešu fašistiskas organizācijas «Pērkonkrusts» vadītājs Gustavs C.elmiņš, vācu militārā izlūkdienesta — abvēra — rezidents, kas pēc .1 vu saimnieku pavēles no Padomju Latvijā palikušajiem pērkon-krustiešiem4 bija ieveidojis jau 1940. g. otrajā pusē fašistiskās Vācijas «piekto kolonnu».6 Kopā ar G. Celmiņu 291. divīzijas izlūkošanas daļu sastāvā Kurzemē ieradās arī tā tuvākie palīgi no pērkonkrus-tiešu vadības E. Andersons, E. Puksis un 22 zemāka ranga latviešu fašisti6 — rezidenti un aģenti.

291. kājnieku divīzijai piekomandētie zonderfīreri kopā ar divīzijas soda komandām (Jagdkotnmando), kā ari ar divīzijai cieši pa pēdām sekojošo drošības policijas un drošības dienesta operatīvo soda komandu (Eirisatzkommando-ia) līdz ar savu vietējo rokaspuišu baru vel Liepājas varonīgās aizstāvēšanas dienās Liepāj as apriņķa pagastos un pilsētās sāka revolucionāri noskaņoto strādnieku, darba zemnieku un citu latviešu padomju patriotu vajāšanu.

Fašistiskās Vācijas Galvenās drošības pārvaldes (RSHA) IV pārvaldes (gestapo) priekšnieks Millers jau savā 1941. g. 27. jūnija «Ziņojumā Nr. 6 par notikumiem PSRS» norādīja, ka operatīvā soda komanda 26. jūnijā ieradusies Priekulē, kur pievienojusies 291. dīvī-zijai.7 Nākošās dienas ziņojumā Millers atzīmēja, ka 27. jūnijā komanda uzsākusi plašas tīrīšanas akcijas Durbē, Grobiņa, Asītē un Skoda, bet 1. jūlija ziņojumā teikts, ka plašās tīrīšanas akcijas minētajās vietās turpinājušās arī 30. jūnijā.8

Par šo masu terora akciju vērienu var spriest pēc fašistiskās avīzes «Kurzemes Vārds» 1941. g. 15. jūlija numurā ievietotā raksta. Tanī teikts, ka tikai nelielajā Durbes pilsētiņā un pagastā vien apcietināto padomju patriotu skaits sasniedzis 60. Viņu uzrādīšanā un apcietināšanā bez vācu iebrucējiem un to latviešu rokaspuišiem bija piedalījušies vairāki desmiti vietējo buržuāzisko nacionālistu, t. s. pašaizsardzības soda vienību dalībnieku, kas komplektējās galvenokārt no Durbes pilsētā un pagastā dzīvojošajiem aizsargiem, policistiem un kādreizējās buržuāziskās armijas reakcionārajiem virsniekiem un instruktoriem. Rakstā ar neslēptu bravūru uzsvērts, ka no Durbes hitlerieši «devušies sarkano izķeršanas talkā uz Tadaiķu pagastu».

Jāatzīmē, ka Liepājas apriņķa pilsētās un pagastos kara pirmajās dienas apcietinātie padomju patrioti bija vienīgie Padomju Latvijas pilsoņi, kas jau 1941. g. jūnija beigās tika ieslodzīti hitleriešu koncentrācijas nometnē Vācijas teritorijā — Austrumprūsijā pie Tilzītes. So mocekļu skaitā bija Durbes pilsētas izpildkomitejas sekretārs 1940./41. g. E. Birznieks, kurš savās 1973. g. 18. jūnija atmiņās raksta: «Tūlīt pēc vācu karaspēka iebrukuma Durbē dienas gaismā izlīda bijušie aizsargi, kam, vēl savās paslēptuvēs tupot, bija nobriedis zvērīgs nodoms iznicināt pilsētas padomju aktīvistus. So vietējo aizsargu grupa bija iestāstījusi vācu vienību virsniekiem, ka Durbē palikuši daudzi vietējie komunisti, kuru atstāšana brīvībā apdraud vācu armijas aizmuguri, un jau 24. jūnijā iesākās padomju patriotu apcietināšanas akcija. Galvenie aktīvistu uzrādītāji Durbē bija namīpašnieks A. Locāns, bij. Durbes pilsētas vecākā vietnieks K. Leja un šoferis J. Jurevičs, visi kādreizējie aizsargi. Drīz tiem pievienojās visnecilvēcīgākais padomju patriotu un ebreju slepkava Durbes apkārtnē, bij. buržuāziskās Latvijas armijas kapteinis Durbes Pakalnu māju lielsaimnieks Strazdiņš. Kad mūs, padomju patriotus, pēc aresta sadzina laukumā pie Durbes baznīcas, tad viens no Durbes aizsargiem lielmanīgi ziņoja vācu virsniekam: «Ailes — Stadt Durben kommunistenfrei!» (Viss kārtībā — Durbes pilsēta no komunistiem brival), kaut gan faktiski apcietināto vidū nebija neviena partijas biedra. Daudzi Durbes padomju aktīvisti tika apcietināti un izsūtiti uz koncentrācijas nometnēm kopā ar sievām. To vidū bija mana sieva Valija Birzniece, Durbes pilsētas izpildkomitejas locekļa Viļa Kamerovska sieva Elza, apdrošināšanas inspektora Jēkaba Eniņa sieva Marta un aktīvista Jāņa Knohenfelda sieva Sofija . . Tā latviešu fašisti ar vācu nacistisko iebrucēju atbalstu centās Durbē realizēt savu drausmo lozungu par «komunisma iznīcināšanu ar visam saknēm».

Bez mūsu vainas izmeklēšanas, pat bez pratināšanas nonācām Tilzītes koncentrācijas nometnē, kur pusbadā zem klajas debess pavadījām drausmīgus mēnešus ar dzeloņdrātīm un sargtorņiem apjoztā smilšu laukumā, zem esesiešu rungu sitieniem pārmērīgi smagā darbā . . »9

Iztrakojušies pirmajās tīrīšanas akcijās Liepāj as apriņķī, zon-derfīreru grupas vadītāji G. Celmiņš un E. Andersons 1941. g. 29. jūnija rītā kopā ar 291. kājnieku divīzijas izlūkošanas daļas priekšnieku traucās uz nule hitleriešu rokas kritušo Liepāju. Taču Liepājas nomalē mašīna, kurā tie brauca, uzsprāga uz pilsētas aizstāvju izliktās' minas. Abi latviešu fašistu barveži tika smagi kontuzēti un Liepājas vietā nonāca hitleriešu kareivju lazaretē, kas, kā vēlāk kaunīgi rakstīja pats Celmiņš, bija ierīkota Priekulē, muižas govju kūti,10 tā ka tiem govju stāvvietu salmos nācās nogulšņāt vairākas dienas.11 Liepājā 29. jūnijā ar 291. kājnieku divīzijas daļām nonāca tikai zemākā ranga abvēra aģenti, to skaitā E. Puksis, kas jau kopš iebrukuma pirmās dienas pildīja vietējo apstākļu pazinēja un pulkveža l.omeijera tulka pienākumus.

Kopā ar pirmajam vērmahta_ daļām Liepājā ieradās jūras kara Notes t. s. C vienības štābs ar tā izlūkošanas nodaļai piekomandēto bij. buržuāziskās Latvijas armijas pulkvedi A. Plensneru.Ua Liepājā Л. Plensners nekavējoši uzsāka formēt no savas paputējušās «piektās kolonnas» dalībniekiem un citiem latviešu fašistiem soda vienības, kuras nosauca par pašaizsardzības grupām tīrīšanas akciju veikšanai Liepājā un tās apkārtnē.

Dienas gaismā izlīda arī bij. buržuāziskās Latvijas armijas pulkvedis E. Jakobsons, kuram pēc A.Plensnera rekomendācijās vācu okupanti uzticēja Liepājas «pašaizsardzības» priekšnieka pienāku-mus. Pats A. Plensners jau 5. jūlijā devās uz Rīgu, lai rūpētos par «pašaizsardzības» vienību darbības izvēršanu visā hitleriešu okupētajā Padomju Latvijas teritorijā.

1. jūlijā Liepājā, kas tika nodota vācu kara flotes pārziņā, ieradās pats flotes C vienības komandieris admirālis Klāsens. Admirālis iecēla arī savu komandantu — korvetkapteini Steinu.

Jaunais komandants jau ar pirmajām pavēlēm — paziņojumiem Liepājas iedzīvotājiem — pārspēja vērmahta pulkvedi Lomeijeru. Tā, 1. jūlijā Steins parakstīja uzsaukumu, kurā paziņoja par ķīlnieku sistēmas ieviešanu, piedraudot, ka «par katru atsevišķu uzbrukuma mēģinājumu, sabotāžas aktu un katru laupīšanu nošaus desmit no vācu rokās esošiem ķīlniekiem».

Steina pēctecis Liepājas komandanta amatā Brikners savā pirmajā paziņojumā iedzīvotājiem 1941. g. 8. jūlijā publiski apliecināja savu plašo vērienu: «Pēdējās naktīs atkārtoti raidīti šāvieni uz vācu posteņiem. Atbildei uz to nošauti 30 boļševistiski un žīdu tautības ķīlnieki. Ja tādi uzbrukumi kā pēdējās naktīs atkārtosies, par katru ievainotu vācu kareivi tiks nošauts 100 ķīlnieku.»12

Tā kā jūlija vidū 291. divīzija devās Ļeņingradas virzienā, Lomei-jers likvidēja pilsētā savu komandantūru. Klasena ieceltais Liepājas cietokšņa komandants fregatkapteinis Kāvelmahers tika pasludināts par vērmahta pavēlnieku Kurzemē. 1941. g. augustā viņa rīcībā Liepājā vien bija 4000 karavīru. Arī Kāvelmahers pasteidzās aplaimot Liepājas pilsētas un apriņķa iedzīvotājus ar savu uzsaukumu, kuru 18. jūlijā publicēja fašistu avīze «Kurzemes Vārds» un kurā atkal bija piedraudēts liepājniekiem ar nošaušanu. No otras puses, uzsaukums liecināja, ka Liepājas pilsētas un apriņķa darbaļaudis iepriekšējo komandantu pavēles par ieroču nodošanu ignorējuši, tāpēc Kāvelmahers ieroču nodošanas termiņu bija spiests pagarināt līdz

25. jūlijam. Taču arī šis termiņš pagāja, bet Liepājas strādnieki noslēptos ieročus tā arī nenodeva. To rāda Kāvelmahera necilvēcīgais rikojums, kas bija publicēts «Kurzemes Vārdā» 1941. g. 11. oktobrī: «Pēdējā laikā atkal bijuši daži gadījumi, ka naktīs šauts uz vācu posteņiem. Tādēļ esmu pavēlējis, ka katrā gadījumā, kad kāds pazīts vai nepazīts darītājs šauj uz vācu kareivjiem vai vācu sargposteņiem, katru reizi kādu vēl noteicamu Liepājas iedzīvotāju daļu satvers un tūliņ nošaus uz

kara likumu pamata.

Tāpat turpmāk mēģinātas vai izdarītas katra veida sabotāžas gadījumā daļu sabotāžas vietas kaimiņos dzīvo

jošo latviešu iedzīvotāju satvers un tāpat nošaus» [Retin. — J. Dz.].

Kopējais pirmajās okupācijas nedēļās apcietināto un nošauto pilsētas aizstāvju un padomju aktīvistu skaits pārsniedza tūkstoti.

Vācu militārās administrācijas asiņainās izdarības Liepājas nomierināšanā cieši savijās ar tās saimniecisko darbību, kas hitleriešu praksē nenozīmēja neko vairāk ka sagrābto zemju izlaupīšanu. Jau 1941. g. 29. aprilī visu vērmahta ieroču šķiru pavēlnieku apspriedē Hitlers informēja ģenerāļus par savu lēmumu okupēto padomju apgabalu totālo aplaupīšanu uzticēt vērmahtam. Sī uzdevuma veikšanai tika nodibināts saimniecības štābs «Ost», kura ziņā nodeva armiju grupām piekomandētās piecas saimniecības inspekcijas ar 23 saimniecības komandām, 12 filiālēm un īpašām saimniecības vienībām. Jaunizveidoto militāri saimniecisko orgānu uzdevumi okupēto padomju novadu izlaupīšanā bija formulēti H. Gēringa vadlīnijās, kas vēlāk ieguva nosaukumu «Zaļa mape».

Kāda militāri saimniecisko darbinieku apspriedē H. Gērings lakoniski formulēja šo uzdevumu vadlīnijas tā: «Mans nodoms ir laupīt nu laupīt efektīvi. Jums kā medību suņiem jābūt tur, kur kaut kas vel atrodams.. Tas zibeņātrumā jādabū laukā no noliktavām un pagādā šurp.»13

«Laupīt efektīvi!» — ar šo H. Gēringa norādījumu pilnībā saskanēja vērmahta saimniecības orgānu darbība Liepājā un visā Latvijā Kopumā.

Okupētās Latvijas saimniecības vadību pārņēma militārā saimniecības komanda «Rīga», kurai bija pakļautas arī Liepājas komandantūru saimniecības grupas.133 īsu laiku, kamēr Liepāja un tās apkārtne vēl skaitījās kaujas zona, šeit rīkojas 18. armijas saimniecības vaditajs, kurš izsūtīja pa visu Kurzemi ekonomiskas izlūko-uias grupas un savas militārās saimniecības apakšvienības. Tām bija pavēlēts apzināt un apķīlāt stratēģiski svarīgu izejvielu krājumus un saimnieciski nozīmīgus objektus. Veikalos un noliktavās apķīlāja radioaparātus, tāpat arī visus motorizētos transportlīdzekļus. ,1 lilijā uz lielāko noliktavu durvīm, pie degvielu noliktavām un rūpnīcu vārtiem parādījās ar vērmahta un jūras kara flotes zīmogiem un uzrakstu &lt;rbeschlagnahmt»14 izraibinātas papīra lapas. Tā, 28. jū-111a vācu bruņoto spēku vajadzībām pārņēma rūpnīcu «Sarkanais metalurgs». Drīz pēc tam rūpnīcu pakļāva vācu komisāriskai vadībai, bet 1941. g. 22. oktobrī ar Ostlandes reihskomisāra H. Lozes rīko-ļiinui rūpnīcu iznomāja sabiedrībai «Ostland G. m. b. H.». Taču nepagāja ne gads, kad reihskomisāram «pogas izgrieza» pats icihsinaršals H. Gērings, ar kura 1942. g. 3. jūnija rīkojumu «Sar-I minis metalurgs», kuru hitlerieši pārdēvēja par «Liepājas metal-m gn», tika nodots Vācijas monopolapvienībai «Reichsmonopolge-,eUsrhaft Berg- utid HUttenwerkgesellschaft Ost m. b. ff.».15

šajā lielajā Liepājas metalurģiskajā rūpnīcā okupanti nodarbi-uaja vairak nekā 1800 strādnieku un inženiertehnisko darbinieku.16

Līdzīgs liktenis piemeklēja arī otru lielāko Liepājas rūpnīcu ■ lusinare» (1700 strādājošo), kura, tāpat kā «Sarkanais metalurgs», по 1941. g. 20. augusta skaitījās kara rūpniecības uzņēmums,17 taču peļņu no tās guva kāda Kēnigsbergas firma, kuras fiduciārā pārvaldīšanā «Tosmare» bija nodota.18

Par kara saimniecības uzņēmumu tika pārvērsta ari Liepāj as eļļas fabrika un Brocēnu cementa fabrika Kuldīgas apriņķī,19 kā arī Liepājas pulvera fabrika un fabrika «Metāls».20

Liepājas satiksmes uzņēmumus — dzelzceļa mezglu un dzelzceļa remonta darbnīcas, tāpat ari pastu, telefonu, telegrāfu un radiofonu pārņēma Vācijas Satiksmes ministrija.

Liepājas satiksmes un transporta uzņēmumos un iestādēs vācu fašistiskās okupācijas laikā bija spiesti strādāt vairāk nekā 2200 cilvēku, rūpniecībā un amatniecībā — ap 11 000, lauksaimniecības rakstura uzņēmumos — 2000, tirdzniecībā — 1400, pārējās saimniecības nozarēs — 7150 cilvēku.21

Taču, par spīti šim samērā lielajam strādājošo skaitam, hitlerieši visu okupācijas laiku Liepājā ļoti akūti izjuta strādnieku, sevišķi kvalificētu metālstrādnieku trūkumu. Tāpēc Liepājas novada SS un policijas komandieris Liepājā jau 1942. g. 1. maijā ar satraukumu ziņoja, ka okupantiem svarīgajos Liepājas uzņēmumos trūkstot 3500—4000 strādnieku.22 Metalurgu trūkums bija tik liels, ka vācu drošības policija un drošības dienests, neklausoties uz G. Celmiņa u. c. latviešu fašistu protestiem, pat atbrīvoja no cietuma vairākus desmitus augsti kvalificētu metālstrādnieku — Liepājas aizstāvju.

Zemes sistemātisku izlaupīšanu sevišķi veicināja rīkojums, ar kuru padomju 10 rubļi tika pielīdzināti vienai markai, kas bija apgrozībā okupētajos padomju apgabalos. Tādējādi vācu virsnieki un kareivji guva iespēju tikpat ka par velti pirkt Latvijas darba tautas saražotās vērtības. Nacistu naudas reformu papildināja armiju grupas «Nord» aizmugures pavēlnieka ģenerāļa Roķa rīkojums par preču cenu paaugstināšanas aizliegumu. Lai garantētu preču pietiekamu daudzumu vērmahta vajadzībām, Latvijas iedzīvotāju patēriņu ierobežoja līdz minimumam. Zīmīgi šajā sakarā ir Liepājas komandanta Kāvelmahera «Noteikumi civiliedzīvotāju apgādes nodrošināšanai», kurus 1941. g. 11. jūlijā publicēja avīze «Kurzemes Vārds». Kā gan Kāvelmahers, kuram pilsētas vecākais J. Blaus pēc pusgada veltīs visglaimojošākos pateicības vārdus par viņa «lielo darba izpratni» un «lietišķajiem padomiem», kas tik ļoti esot atvieglojuši pilsētas valdes «jaunuzbūves darbu»,23 bija domājis nokārtot liepājnieku apgādi? Patiesi — ar lielu izpratni! Proti, viņš paziņoja, ka «pašlaik noliegta patēriņa preču pārdošana civiliedzīvotājiem..». Lūk, kāda bija Kāvelmahera jaunuzbūves darba būtība, kuru verdziskā padevībā slavēja latviešu fašists Blaus!

Vienlaikus preces no Liepājas veikaliem un noliktavām pārceļoja vācu kara jūrnieku un vērmahtiešu mantu maisos. Latviešu darbaļaužu saražoto preču un materiālu krājumi, kas nonāca iebrucēju rokās, bija tiešām prāvi. Ar militārās saimniecības komandas «Rīga» gādību uz nepiepildāmo Hitlera reihu no Liepājas, Rīgas un Ventspils ostām ar salaupītajām bagātībām devās veselas kuģu karavānas, lapat arī neskaitāmi dzelzceļa ešeloni, garas jo garas kravas automašīnu rindas ar laupījumu. Par šis laupīšanas apmēriem uzskatami liecina jau tas, ka 1941. g. augustā vien 49 kuģu tilpnēs uz Vāciju aizvests 8000 t sojas pupu, 280t sviesta, 1700t saplākšņu, 16500 steru papīrmalkas, 1700 t labības, 1500 standartu zāģētu koku u.c. Pa dzelzceļu aizveda 95 t sviesta, 70 vagonu ar cukuru, cementu, benzīnu, pa zemes ceļiem — 860 t sviesta, 150 000 olu, lielu daudzumu speciālu kokmateriālu lidmašīnu būvei. Bez tam augusta beigās no Liepājas uz Vāciju nosūtīja 2200 t rudzu un 5000 t kviešu.24 Taču vēl daudz lielākus pārtikas preču un labības daudzumus militārās saimniecības komanda «Riga» nodeva armiju grupējumam «Norā».

Laupīšana tās visvienkāršākajā formā bija vācu militāro saimniecības organizāciju darbības tikai viena puse. Laupīšana bija arī uzņēmumu iekārtas un, galvenais, darbaspēka nežēlīga ekspluatācija I ielvācijas monopolu labā. Latviešu strādnieki saņēma par 40— (&gt;()% zemākas algas nekā vācu strādnieki. Sieviešu darba apmaksa bija vēl zemāka, tās saņēma 80% no attiecīgām vīriešu darba algām. Tāda pati diskriminācija tika attiecināta uz jauniešiem no 18 līdz 21 gada vecumam: jaunieši vecumā no 16 līdz 18 gadiem saņēma 60%, bet pusaudži zem 16 gadiem — 50% no attiecīgām vīriešu un sieviešu algām.25 Niecīgas bija pārtikas normas. Strādnie-l.ium bija laupītas elementāras politiskās tiesības. Ļoti slikti bija strādnieku dzīvokļu apstākļi, jo hitleriešu barbariskajā bombardēšanā I icpājā bija sagrauti 407 nami.26

Jau 1941. g. jūlijā militārās saimniecības komanda «Rīga» izveidoja darba pārvaldi, kuras centrāle atradās Rīgā, bet lielākā fiii-,iU- — Liepājā. Filiāle komplektējās no pieciem vāciešiem un 30 latviešu buržuāzisko nacionālistu pārstāvjiem.27 Mēģinājumi nodarbināt liepājniekus piespiedu kārtā saskatāmi jau Liepājas komandanta 1911. g. 11. jūlija rīkojumā iedzīvotājiem nekavējoties stāties darbā, pretējā gadījumā piedraudot ar norīkošanu darbā pēc komandantū-i as ieskatiem. Tas bija sākums vispārējām darba klaušām. 5. jūlijā vispārējas darba klaušas tika noteiktas pilsētas ebreju tautības iedzīvotājiem no 16 līdz 60 gadu vecumam.

Taču vācu militārās pārvaldes neierobežotā vara okupētajā Lie-ļuja un Latvijā kopumā neturpinājās ilgi. Jau 1941. g. 17. jūlijā ar lldlera dekrētu Latvija, Lietuva, Igaunija un daļa Baltkrievijas tika Iekļautas vienā administratīvā vienībā, ko nosauca par Ostlandi I /Л irhskommissariat Ostland). Tās civilai pārvaldīšanai Hitlers iecēla reihskomisāru — gauleiteru H. Lozi, kuram bija pakļauti četru okupēto republiku ģeneralkomisāri.

Latvijai paredzētais generālkomisārs oficiāli saucās par ģenerāl-komisāru Rīgā (Oeneralkommissar in Riga), jo vācu okupācijas vara, it sevišķi pirmajā laikā, nesauca Baltijas republikas to īstajos vārdos — tās bija paredzēts iekļaut reibā ka bezvārda provinces. Par Latvijas generālkomisāru tika iecelts vecs nacists О. H. Drek-slers. Tam savukārt bija pakļauti seši novadu komisāri. Par Liepajas novada komisāru Drekslers 1941. g. 30. jūlijā iecēla plaša vēriena afēristu Alnoru,28 kam tagad bija pakļauta 13084 km2 liela teritorija ar 282 689 iedzīvotājiem.29 Tas administratīvais centrs bija Liepājas pilsēta,30 un tanī bija iekļauti pieci Kurzemes apriņķi — Liepājas, Aizputes, Kuldīgas, Ventspils un Talsu apriņķis. Līdz ar novada komisāru Alnoru Liepājā ieradās prāvs vācu civilās administrācijas ierēdņu bars, kuram bija japārņem vara. Alnors varas dēļ ilgi ķīvējās ar jau pieminēto Liepājas cietokšņa komandantu un vērmahta pavēlnieku Kurzemē Kāvelmaheru. Alnors vēl 1941. g. 15. decembri oficiāli sūdzējās ģenerālkomisāram О. H. Dreksleram, ka cietokšņa komandants joprojām liekot šķēršļus viņa darbībai Liepājas pilsētā.31 Un šoreiz civilais nacistu laupītājs izrādījās spēcīgāks — pēc divām nedēļām Kāvelmaheram bija steidzīgi jāsasaiņo sazagtās mantas un jaaizbrauc no Liepājas. Viņa vietā nāca jūras kapteinis Kerstens, kas vairs neuzdrīkstējās apdraudēt okupācijas civilās varas funkcijas.

Militārpārvaldes posms okupētajā Liepājā bija beidzies. Taču tieši šīs pārvaldes laikā, it īpaši 1941. g. jūlijā—augustā, kā ari ķīviņu laika par civilo varu, t. i., 1941. g. septembri—decembrī, Liepājā izvērsās negants masu terors.

Hitlerieši uzskatīja sevi par pilntiesīgiem Liepajas saimniekiem un rosīgi īstenoja fašistisko cilvēknīdēju un laupīšanas politiku.

Savukārt latviešu buržuāziskie nacionālisti centās atjaunot tās pozīcijas, ko tie bija zaudējuši sociālistiskās revolūcijas rezultātā Latvijā 1940. gadā. Aklā šķiru naidā pret padomju iekārtu latviešu buržuāzija cerēja ar vācu fašistisko iebrucēju atbalstu atkal kļūt par darba tautas ekspluatatoriem un dabūt «ienesīgas vietas» okupantu «jaunās kārtības» ietvaros. Ar pirmajām Liepajas pilsētas un Lejaskurzemes (Liepājas, Aizputes un Kuldīgas) apriņķu okupācijas dienām dažādi buržuāzisko nacionālistu grupējumi, vācu militārās varas atbalstīti, steidzās atjaunot agrāko buržuāzisko administratīvo pārvaldes aparātu Liepājā un minētajos apriņķos, tāpat kā visā Latvijā.

Taču kaut arī vairākas saimniecības nozarēs tika atjaunoti agrākie pārvaldes principi, tomēr faktiskā vara Liepājā, tāpat kā visā okupētajā Latvijā piederēja vācu nacistiskajiem okupantiem, bet jaunizveidotajam buržuāziskajam pārvaldes aparātam bija uzti-cola tikai iekarotāju pavēļu izpildīšana un latviešiem nepatīkamie -melnie darbi». Tādējādi visus pret iedzīvotāju interesēm vērstos ierobežojumus un aizliegumus īstenoja nevis vācu varas orgāni, bet • pašpārvaldes» iestādes. Paši vācu nacistiskie okupanti bija secinājuši, ka pretējā gadījumā administratīvajai pārvaldei un kārtības uzturēšanai «Ostlandē» papildus būtu nepieciešams liels skaits vācu ierēdņu un policistu (policistu vien ap 120000), kurus pēc zibenskara izgāšanās iebrucēji vairs nespēja savākt. Tas liecina, ka Latvijas «pašpārvaldes» oficiālā atzīšana 1942. g. martā nebūt nebija buržuāzisko nacionālistu sasniegums, bet gan vēstures notikumu attīstības, vispirmām kārtām Padomju Armijas lielās uzvaras pie Alaskavas, hitleriešiem uzspiesta nepieciešamība.

II NODAĻA LATVIEŠU BURŽUĀZISKIE NACIONĀLISTI! OKUPANTU KALPĪBA

.

EKSEKUTORU UN DEMAGOGU LOMĀ

Vācu fašistiskie okupanti sev vēlamo jauno kārtību okupētajā Liepājā un tās apkārtnē centās nodibināt vispirms ar asiņainu masu leroru.

Jau 1941. g. vasarā tie izveidoja Liepājā plašu izlūkošanas un soda orgānu tīklu, kurā iekļāvās Liepāj as novada SS un policijas vadītāja štābs oberšturmbannfīrera Dītriha vadībā,1 drošības policijas un drošības dienesta Liepājas novada daļa unteršturmfīrera KJglera vadībā, militārā izlūkdienesta, t. i., abvēra, iestādes, Liepājas novada žandarmērijas štābs, Liepājas pilsētas prefektūra ar trim policijas iecirkņiem un trim policijas rotām. Prefektūrā un tai pakļautajās policijas rotās 1941. g. novembrī kalpoja 491 latvietis,2 turklāt pēc štatu saraksta darbs bija paredzēts pat 530 personām.3 Par Liepājas prefektu tika iecelts kādreizējais Liepājas policijas inspektors H. Grauds.

Liepājā izvietojās arī apriņķa policija, par kuras priekšnieku hitlerieši bija norīkojuši bijušo pulkvežleitnantu J. Lējēju. 1941. g. septembrī viņam pakļauto štata policistu un arpusštata В un C grupas policistu4 (šucmaņu-aizsargu) skaits pēc jau notikušās bruņoto latviešu fašistu «pašaizsardzības» soda vienību krasas samazināšanas saskaņā ar vācu fašistu pavēli augustā vēl sasniedza 900.6 Tiem vēl jāpieskaita arī abu Liepājas cietumu 145 cietumsargi.

Taču pirmajās okupācijas nedēļās par hitleriešu galveno triecien-spēku Liepājas strādnieku — pilsētas varonīgās aizstāvēšanas kauju dalībnieku — vajāšanā un apšaušanā kļuva impērijas galvenās drošības pārvaldes operatīvo soda vienību (t. s. Einsatzkommando-1* un Hinsatzkomtnando-2) daļas. Pēdējā no tām pilsētas nomierināšanai uz Liepāju tika nosūtīta papildus pēc impērijas gestapo priekšnieka Millera pavēles 1941. g. jūlija pirmajās dienās, jo Liepājas iedzīvotāji bija aktīvi piedalījušies kaujās pret vācu karaspēku.6 Ko tas nozi-uieja, kļūst skaidrs kaut vai pēc tā, ka katrs ceturtais no pirmās pieminētās operatīvās soda vienības štata 105 darbiniekiem bija gestapo vai drošības dienesta virsnieks, bet otrās štatā no 170 darboņiem bija vairāk nekā 50 gestapo un drošības dienesta darbinieku. Šeit nepieciešams atzīmēt, ka vācu armiju grupai «Nord», kas u/.bruka Ļeņingradas virzienā, pavisam sekoja četras operatīvās soda vienības, kas bija apvienotas operatīvā grupā (Einsatzgruppe A) un no kurām divas, kaut arī daļēji, hitlerieši bija spiesti iesaistīt soda ekspedīcijās pret Liepājas patriotiem. Par šo vienību galveno

balstu soda ekspedīcijās Liepājas pilsētā un tās tuvākajā apkārtnē kļuva «pašaizsardzības» soda vienības (Aizputes apriņķī — 656 un Kuldīgas apriņķī — 730 personu)7 un to politiskās jeb drošības daļas.

3. jūlijā A. Plensners paziņoja Kurzemes iedzīvotājiem: «Vācijas kara flotes virspavēlnieks8 ir iecēlis mani par latviešu aizsardzības speķu komandieri atbrīvotās Latvijas piekrastes apgabalos. Man padotas visas aizsargu un latviešu drošības iestādes formācijas» [Retin. — J. Dz.].'J

Tas liecināja, ka A. Plensners, kuram bija pasolits augsts amats okupētajā Latvijā, centās kļūt par kādas no latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem sakomplektētas «armijas» pavēlnieku. Taču hitlerieši pēc pirmajiem panākumiem bija aizmirsuši savus solījumus. Par to nepārprotami liecināja 4. jūlijā publicētā kādas vērmahta aizmugures dienesta daļas komandiera Althofa pavēle latviešu «pašaizsardzības» dienestam.10 Pavēlē norādīts: «Latviešu pašaizsardzības dienests drīkst nēsāt tikai šautenes un pistoles . . . Latviešu pašaizsardzības dienests nav karaspēka daļa, bet palīgpolicija [Retin. — J. Dz.] vācu karaspēka atbalstīšanai. Pašaizsardzības dienesta vadītājiem jāpiesakās pie karaspēka iecirkņa komandiera, kuram tie ir pakļauti un kura rīkojumi jāpilda.»11

Vel uzskatamāk «pašaizsardzības» soda vienību policejiskos uzdevumus savā pārskatā par laiku no okupācijas sākuma līdz 1941. g. 15. oktobrim uzsvēris fašistiskās Vācijas galvenās drošības pārvaldes operatīvās A grupas komandieris Stālekers: «Pašaizsardzības formācijas izveidotas eksekūciju veikšanai [Retin. — I.Dz] To tuvākais uzdevums ir apkarot vēl vienmēr no jauna radušās izkliedēto sarkanarmiešu un partizānu grupas. «Pašaizsardzības» formācijām jāpilda ari sardzes dienests vācu karaspēkam svarīgos uzņēmumos, pie tiltiem, nometņu teritorijās un citās vietās, kur iespējama sabotāža, kā arī jādod apsardzes komandas gūstekņu pārvietošanai.»12

Tādējādi buržuāzisko nacionālistu bruņotajām vienībām, kurās paspēja iesaistīties un komandieru vietas sagrābt galvenokārt bijušie buržuāziskās Latvijas armijas virsnieki, okupanti bija paredzējuši policijas pakalpiņu kaunpilno lomu.

194t. g. 8. jūlijā A. Plensners, kad jau bija kļuvis par visas Latvijas «pašaizsardzības» spēku priekšnieku, pēc okupantu norādījuma publicēja pavēli, ar kuru vairākus Liepājā dzīvojošus vecās armijas virsniekus faktiski pārvērta par nacistu policistiem. Tā, par Liepājas rajona (domājams, Baltijas jūras Kurzemes piekrastes zonas) policejisko «pašaizsardzības» spēku priekšnieku tika iecelts bij. pulkvežleitnants Griķis, bet par viņa vietnieku — kapteinis A. Jumis. Par Liepājas pilsētas «pašaizsardzības» spēku priekšnieku iecēla pulkvedi E. Jakobsonu, bet par Liepajas—Aizputes apriņķu pašaizsardzības vienību komandieri J. Lējēju.13

Sirodamas pa Liepājas apkārtnes mežiem un mājām, soda vienības centās atklāt un iznīcināt tos Liepājas aizstāvjus, kuriem bija izdevies izlauzties no aplenktas pilsētas, iebruka padomju aktīvistu, tāpat arī ebreju dzīvokļos pašā Liepājā, apcietināja to iemītniekus, bet vērtīgākās mantas pievāca sev.

Apcietinātos — Liepājas aizstāvjus un padomju aktīvistus — sadzina prefektūras pagrabos Skrīveru (tag. Rakstvežu] ielā 7 un abos cietumos — izmeklēšanas cietumā Tiesas (tag. Borisa Pelnēna) ielā 5 — to liepājnieki drīz vien iesauca par «nāves cietumu» — un cietumā Dārza iela 14. Četros okupācijas gados caur nelielo cietumu Tiesas ielā vien nāvē un pa moku ceļu uz Stuthofas koncentrācijas nometni Vācijā aizgaja tūkstošiem Liepājas un tās apkārtnes iedzīvotāju.14

1941. g. vasarā šaušana parasti notika reizi nedēļā, bet, sākot ar novembri, vienu vai divas reizes mēnesī.15 Par to, cik mežonīgi «pašaizsardzības» soda vienību dalībnieki apgājās ar nāvei nolemtajiem Liepājas iedzīvotājiem, savās atmiņās stāsta R. Cipriķis, viens no nedaudzajiem, kas izkļuva dzīvs no izmeklēšanas cietuma Tiesas ielā. «Nāvei nolemtos, parasti vairākus desmitus cilvēku, nostādīja cietuma pagalmā, ar seju pret mūri, apmeta virvi ap kaklu un pēc tam sasēja rokas uz muguras. Cietuma priekšnieks F. Ķlāsons16 kopā ar savu palīgu J. Jurašu apstaigāja ierindu un grūda cilvēkus ar galvu pret mūri. Pēc tam šāvēji nāvei nolemtos sadzina smagajā mašīnā, kur nelaimīgos saguldīja citu citam virsū, ar seju uz leju.»17

Dokumentos fiksētas trīs masu apšaušanas 1941. g. jūlijā un augustā ar Liepajas «pašaizsardzībnieku» piedalīšanos, kad kopējais upuru skaits tuvojās 250, un vēl sešas laikā no 1941. g. septembra līdz 1942. g. februārim, t.i., 1941. g. 24.—26. septembrī, 15. oktobrī, novembra vidū, 2. decembrī, 15.—17. decembrī un 1942. g. februāra vidū. Tad «pašaizsardzības» vienību slepkavas, kas jau bija ieskaitīti jaundibinātajā 21. policijas bataljonā, jūrmalā pie Šķēdes nošāva attiecīgi 343, 253, 56, 88, 2772 un 164ls partijas, padomju un komjaunatnes aktīvistus, strādniekus — pilsētas aizstāvjus, gūstā kri-lušos Sarkanās Armijas karavīrus un ebreju tautības padomju pilsoņus, to skaitā sievietes un bērnus.19

Drausmīgākā bija 1941. g. 15.—17. decembra akcija. 2772 upuru vidū bija sevišķi daudz sieviešu un bērnu. Par akcijas norisi R. Pā-velskopa, G. Krikmaņa u. c. šāvēju krimināllietas apsūdzības rakstā lasāms: «Upuri pirms nāves tika izģērbti, noguldīti uz sasalušas zemes un ar apsūdzēta Krikmaņa sevišķu nežēlību spīdzināti, sitot ar šautenes laidi, dūrēm un spārdot ar kājām, bet pēc tam dzīti pie bedres un citu nāvei nolemto acu priekšā nošauti.. »

Nošaušanai nolemts bija ari Aisteres MTS traktorists komjaunietis Jēkabs Kronbergs,20 kas kā partijas sūtīts tautas cīņas organizētājs bija atgriezies hitleriešu okupētajā Kurzemē, taču drīz vien krita ienaidnieka rokās. Kad J. Kronbergam un vēl 22 citiem politieslodzītajiem, kas uz nošaušanas vietu bija atvesti kravas mašīnā, lika lēkt no mašīnas tieši bedrē, Kronbergs, kam bija izdevies atbrīvot sasaistītas rokas, nolēcis malā un uzbrucis slepkavam. Policisti uz pārdrošnieku atklājuši uguni, un komjaunietis kritis varoņa nāvē.21

1941. g. jūlijā reģistrēto policejisko «pašaizsardzības» soda vienību dalībnieku skaits Liepājas apriņķi pārsniedzis 3000.22 Tie komplektējās galvenokārt no budžiem un aizsargiem, kas vācu fašistisko iebrucēju paspārnē izvērsa pret darbaļaudīm asiņainu masu teroru, fiziski iznicinot vai ieslogot cietumos strādniecības, jauno darba zemnieku un darba inteliģences labāko daļu, t. i., visus tos, kurus uzskatīja par vainīgiem sociālistiskās revolūcijas uzvarā Latvijā 1940. g. vasarā. Jāatzimē, ka 1940. g. pēc padomju varas atjaunošanas Latvijā par hitleriskās Vācijas «piekto kolonnu» pilnīgi pārvērtās fašistiskā organizācija «Pērkonkrusts», kā ari tādu baltgvardu organizāciju kā «Общерусский воинский союз», «Братство русской правды» un «Союз ливенцев» Latvijas filiāles. Izvērst nelegālu pretpadomju darbību saviem biedriem pavēlēja ari militarizētās cionistu jaunatnes organizācijas «Brit Trumpeldor» Latvijas filiāles vadītāji.23 1940. g. nogalē un 1941. g. sākumā vācu militārā izlūkdienesta -— abvēra —• rezidentu un aģentu vadībā Padomju Latvijā galvenokārt no reakcionāri noskaņotiem virsniekiem un instruktoriem, bij. militāri fašistiskās aizsargu organizācijas dalībniekiem, policistiem u. c. ekstrēmiem nacionālistiem tika izveidotas vēl daudzas citas profašistiski noskaņotas grupas un organizācijas (piemēram, «Tēvijas sargi», «Jaunlatvieši», «Latviešu nacionālais leģions», «Kaujas organizācija Latvijas atbrīvošanai», «Latviešu tautas apvienība»). Šādu grupējumu dalībniekus (ieskaitot ari tos grupējumus, kas buržuāziskās Latvijas gados orientējās uz Angliju un Franciju) tagad vienoja uzskats, ka vienīgais iespējamais un reālais spēks cīņā pret padomju varu ir nacionālsociālistiskā Vācija un latviešu buržuāzijas savtīgās ilūzijas par ekonomiskās un politiskās varas atgūšanu var kļūt reālas tikai sadarbībā ar šo valsti.

Bez tam fašistiskās Vācijas izlūkdienesta atsevišķu rezidentu vadībā tika izveidots pat pāri par desmit kaujas grupu, kas netika apvienotas organizācijās. Tā, piemēram, rezidenta P. Ri-karda vadībā 1941. g. pavasari bruņotu bandītu grupas bija izveidotas Rīgas, Talsu, Jelgavas un Cēsu apriņķu 13 pagastos.

Fašistiskās Vācijas militārais izlūkdienests 1941. g. maijā uzskatīja, ka tā aģentiem izdevies Padomju Latvijā sagatavot priekšdarbus reakcionāro buržuāzisko elementu dumpim, kas uzliesmotu reizē ar vācu karaspēka iebrukumu. Abvērs bija uzdevis bruņotajām bandām jau kara pirmajās dienās Latvijas teritorijā Padomju Armijas aizmugurē sagrābt un apsargat līdz vācu armijas atnākšanai vai arī sabojāt, bet neiznīcināt 16 svarīgus militārus objektus, no kuriem septiņi atradās Liepājā un citās Lejaskurzemes pilsētās.

Taču Padomju valsts drošības orgāniem ar latviešu darba tautas aktīvu līdzdalību, it sevišķi 1941. g. pavasarī, izdevās dot smagus triecienus gan hitleriešu politiskajai, gan militārajai «piektajai kolonnai» republikā. Baltgvardu kontrrevolucionārās organizācijas tika pilnīgi sagrautas. Kā liecina okupētās Latvijas drošības policijas un drošības dienesta 1942. g. decembrī sastādītais pārskats, padomju drošības orgāni kara sākumā bija atklājuši un apcietinājuši vairākus tūkstošus aktīvu kontrrevolucionāru, kuri lielākoties bija darbojušies hitleriskās Vācijas izlūkdienesta aģentu vadībā. Ievērojams skaits šādu elementu tika izolēts arī Liepājā un visā Lejaskurzemē. Tā rezultātā abvēra aģentu izveidoto organizāciju un grupu darbības koordinācija republikā saira un nevienu no paredzētajiem 16 svarīgajiem militārajiem objektiem brīvībā palikušās diversantu grupas pirms vācu armijas ierašanās sagrābt nespēja.

Vienīgais, ko latviešu ekstrēmo buržuāzisko nacionālistu bruņotās bandas līdz fašistiskās Vācijas karaspēka iebrukumam attiecīgajā apriņķi spēja izdarīt, bija, līdzīgi lielceļa laupītājiem, uzbrukt no slēpņiem civiliedzīvotāju grupām, kas evakuējās uz padomju aizmuguri, un šaut mugurā atejošajiem sarkanarmiešiem un strādnieku gvardiem, kā arī ielauzties nomaļās vietās dzīvojošu padomju aktīvistu mājās.

Hitleriskajiem iebrucējiem zināmā mērā nozīmīgas izrādījās tikai militārā rakstura ziņas. Šādas ziņas nacistu aģentiem, kuru koncentrācija Liepājā un tās apkārtnē bija visai ievērojama, izdevās savākt un nodot saviem saimniekiem par padomju karaspēka daļu izvietojumu, lidlaukiem, aizsardzības būvēm utt. Liepājā un citur Lejaskurzemē.

Jāatzīmē, ka vācu militārā izlūkdienesta Austrumprūsijas pārvalde bruņoto grupu izveidošanai kara priekšvakarā Liepājas apriņķī piegrieza sevišķi lielu vērību, jo pirms Lielā Tēvijas kara Liepājas apriņķi no toreizējās fašistiskās Vācijas robežas Lietuvai atņemtajā Klaipēdas apgabalā šķīra tikai daži desmiti kilometru lietuviešu zemes, un tieši no turienes pāri Padomju Savienības robežai uz Padomju Latviju devās abvēra aģenti sakarnieki. Lietuvas un Latvijas robežu, kas līdz karam arī tika apsargāta, tie šķērsoja Prie-luīles apkārtnē ar buržuāziskās Latvijas robežapsardzības karaspēka kapteiņa J. Olas palīdzību. Lielākai drošībai vācu izlūkdienesta rezidentiem un sakarniekiem tika ieteikts doties uz Liepājas apriņķa dienvidu daļas lielo mežu un purvu masīviem un izveidot bruņotas bandas.24 Taču, pateicoties darba cilvēku, it sevišķi strādnieku gvardu modrībai, vairākas šādas diversantu grupas vēl pirms fašistiskās Vācijas iebrukuma Liepāj as apriņķi tika pilnīgi sagrautas, bet daudzi aktīvākie dalībnieki administratīvā kārtā izsūtīti. Vienu no sagrautajām grupām bija izveidojis un vadījis arī Ulmaņa fašistiskās diktatūras laika zemkopības ministrs Liepajas apriņķa Bārtas pagasta lielsaimnieks J. Birznieks.

Liepājas varonīgās aizstāvēšanas dienās, bet it īpaši aizstāvju vienībām izlaužoties no liesmojošās pilsētas un dodoties uz austru-miem, strādnieku, darba zemnieku un padomju karavīru grupas iznīcināja vairākas bruņotas aizsargu bandas.

Sevišķi svarīga nozīme bija komunista K- Ķēra vadīto Priekuļos padomju aktīvistu drosmīgajai rīcībai. Pirmās kara dienas vakarā tie sagrāva minētā J. Olas vadīto bruņotu diversantu grupu, kas vācu militārā izlūkdienesta Austrumprūsijas pārvaldes (Abwehr-II) uzdevumā centās sagrābt Priekules tālsarunu centrāli, telegrāfu un pastu. Divus no diversantiem — bandas barvedi J. Olu un Priekules pagasta aizsargu un lielsaimnieku J. Lazdoni — patrioti nošāva, bet pārējos izklīdināja.25 Tā hitlerieši zaudēja savu «piektās kolonnas» galveno barvedi Liepājas apriņķī, kas, liekot lietā kādreizējā robežapsardzības karaspēkā iegūtās zināšanas, bija palīdzējis vairākiem abvēra aģentiem diversantiem pāriet robežu. To skaitā bijis arī viens no abvēra uzdevumā izveidotās kontrrevolucionārās diversantu organizācijas «Jaunlatvieši» vadītājiem profesionāls hitleriešu aģents agronoms E. Saulītis,26 kam dažas dienas pirms kara sākuma bija izdevies pāriet robežu un nodot saviem saimniekiem Liepājas un Vaiņodes lidlauku plānus u. tml. Domājams, ka 1941. g. pavasarī J. Ola bija palīdzējis aizbēgt uz Austrumprūsiju arī abvēra rezidentam pērkonkrustietim E. Andersonam.

Bija paredzēts, ka pēc Priekules tālsarunu centrāles sagrābšanas J.Olam kopā ar kādu vācu diversantu, kas jau 1941. g. jūnija sākumā bija ieradies pie viņa no Austrumprūsijas, vajadzēja koordinēt citu Liepājas apriņķa dienvidu daļas pagastu bruņoto bandu noziedzīgas akcijas, kā ari sagaidīt Priekule G, Celmiņu, kas kopā ar vācu 291. kājnieku divīzijas daļām no Austrumprūsijas traucās tieši uz Priekuļi. Taču, kad G, Celmiņš 23. jūnijā ieradās Priekulē, darba tauta J. Olām jau bija piespriedusi pelnīto sodu un G. Celmiņam ar nožēlu nācies konstatēt, ka «Ola bija sācis rīkoties priekšlaicīgi».27

Tā, pateicoties Priekules strādnieku — padomju patriotu — drosmīgajai rīcībai, vācu militārā izlūkdienesta nodoms koordinēt savu diversantu bandu noziedzīgo darbību Liepājas apriņķī bija cietis pilnīgu neveiksmi. Embūtes pagasta no Liepājas pilsētas izlauzušos aizstāvju grupa 1941. g. 3. jūlijā, atvairot uzbrūkošo aizsargu bandu, nošāva divus tas dalībniekus un vēl divus ievainoja.28

Padomju patrioti kara pirmajās dienās vairākus nopietnus triecienus deva arī Kuldīgas un Aizputes apriņķu hitleriešu «piektās

kolonnas» dalībniekiem. Tā, Rīgas kājnieku karaskolas kursanti, kuri steidzās palīga Liepajas varonīgajiem aizstāvjiem, 1941. g, 25. jūnijā Kuldīgas apriņķa Skrundas mežziņa mājā stājās pretī no Baltijas vāciešiem sakomplektētajai diversantu grupai. Diversantu vidu bija arī mežziņa Salinska sieva, vāciete, kas nošāva kursantu rotas komandieri kapteini A. Zelmeni.29 Kursantu atbildes ugunī mežziņa sieva tika nošauta, bet mežniecības māja nodega.30 Uzsprāga lielāki diversantu sprāgstvielu un munīcijas krājumi.31 Un, lai arī pašam Salinskim ar vairākiem diversantiem — izpletņu lēcējiem — izdevās iebēgt mežā, «piektās kolonnas» ērtā bāze mežziņa mājā, kā arī sprāgstvielu un munīcijas rezerves bija iznīcinātas.

26. jūnijā Rīgas kājnieku karaskolas kursanti sagrāva bruņotu bandu Valtaiķos, kur patriotu raidītās lodes aprāva piecu diversantu noziedzīgās gaitas.

Kara otrajā dienā vairākus hitleriešu diversantus, kuri ar lidmašīnas vilktu planieri bija nolaidušies Durbes ezera pļavās, iznīcināja no Līepājas izsūtītās bruņotās strādnieku grupas.32 23. jūnijā no l.iepājas uz apkārtējiem pagastiem ciņā ar hitleriešu izpletņu lēcējiem un vietējiem «piektās kolonnas» bandītiem bija devušās pavisam astoņas strādnieku grupas, katra 14—15 cilvēku sastāvā.33

Pat Liepajas kritiskajās aizstāvēšanas pēdējās dienas «piektās kolonnas» diversanti vēl neiedrošinājās uzbrukt abvēra norādītajiem objektiem. Par to savās atmiņās liecina Latvijas PSR IcTK Liepajas pilsētas daļas toreizējais priekšnieks E. Zutis, kam pilsētas aizstāvēšanas dienās bija uzticēta iekšējās kārtības uzturēšanas vadība.

IL Zutis atceras, ka Liepājas aizstāvēšanas septiņās dienās tur bijuši likai daži gadījumi, kad sīkas (2—3 cilvēku lielas) diversantu grupas no paslēptuvēm sākušas apšaudīt uz ielām gājējus vai arī ar gaismas signāliem norādījušas vācu lidmašīnām militāro objektu atrašanās vietas. Strādnieku gvardi un miliči diversantu perēkļus nekavējoties ielenkuši un iznīcinājuši.34

Tā ar šādu militāri niecīgu ieguldījumu «atbrīvotāju» balstīšanā latviešu nacionālistiskā buržuāzija sagaidīja savus saimniekus un atbrīvotājus — hitleriskos iebrucējus. «Piektās kolonnas» bandīts N Kālis, kura tēvam Kuldīgas apriņķa Lutriņu pagastā piederēja lOOha liela saimniecība, 1941. g. 25. jūnijā, kad vācu fašistiskā armija vēl nebija sasniegusi Lutriņu pagastu, kopā ar Z. Krūkli negaidīti uzbruka Saldus strādnieku gvardes vienības komandierim J. Lei-iii.mim, smagi ievainojot galvā un krūtīs. N. Kālim, kurš, starp citu, bija pat labs J. Leimaņa paziņa, nepietika ar to, ka viņa upuris, zaudējis samaņu, nokrita ceļa putekļos, bet viņš ar pistoles spalu sāka mižēlīgi sist pa ievainotā padomju patriota seju un spārdit tā ķermeni kājām. Par laimi, tieši tobrīd ceļa līkumā parādījās automašīna ar bruņotiem padomju aktīvistiem, un abi bandīti pazuda krūmos, citādi J. Leimanis tiktu nogalināts.

Pēc nedēļas N. Kāļa vadītā Lutriņu pagasta aizsargu banda negaidīti uzbruka nelielai pārgurušu padomju jūrnieku un kareivju grupai, kas bija izlauzusies no aplenktas Liepajas un apmetusies īslaicīgai atpūtai Lutriņu pagasta meža. Sājā uzbrukuma N. Kalis35 nošāva vienu Liepājas padomju jūras kara bāzes virsnieku.

Ne mazāk zvērīgi ar padomju patriotiem — Liepājas aizstāvēšanas kauju dalībniekiem, kas pēc pilsētas^ krišanas devās dienvidu virzienā, — bruņotas buržuāzisko nacionālistu bandas izrēķinājās Nīcas pagastā. Kā ziņojumā VĻKJS CK 1942. g. rakstīja Imants Sudmalis, Nīcas aizsargi pēc spīdzināšanas uz vietas nošāvuši Liepājas komunistu J. Ābolu un Liepājas prokuroru komunistu I. Sprūdi.36 Par šo Nīcas bandītu «varoņdarbu» 1941. g. 6. jūlijā ar bravūru ziņoja arī fašistu avīze «Kurzemes Vārds».

Liepājas apriņķa Kalētu pagastā aizsargu banda 29. jūnijā notvēra, nežēlīgi piekāva un turpat uz vietas nošāva Liepājas apriņķa bijušo izpildkomitejas zemes nodaļas vaditaju J. Palapu, kas kopā ar I. Sudmali bija izlauzies no ielenktas pilsētas.37

Taču šīs nule minētas «pašaizsardzības» bandu dalībnieku zvērības nobāl Liepājas apriņķa Rucavas pagasta un Aizputes apriņķa Nīkrāces aizsargu noziegumu priekšā. Pēc Liepājas krišanas Rucavā nelegāli uzturējās pilsētas aizstāvēšanas kauju dalībnieks Rucavas pagasta izpildkomitejas priekšsēdētājs komunists Jānis Miemis. Aizsargu bandai izdevās to apcietināt aizmigušu, pie kam lielu palīdzību tiem sniedza Miemja paša brālēns (starp citu, arī Jānis Miemis), kas jau bija paspējis iestāties «pašaizsardzības» soda grupā. Aizsargi aizveduši apcietināto komunistu uz Rucavas pagasta namu, kur vispirms par viņu visādi ņirgājušies, piekāvuši, bet tad pavēlējuši viņam un vēl otram apcietinātam padomju patriotam, lietuvietim, turpat pie pagasta nama rakt sev kapu. Paši aizsargi pa tam sākuši meklēt virves abu mocekļu pakāršanai. Komunists J. Miemis un viņa nelaimes biedrs atraduši vēl sevī spēku un mēģinājuši bēgt, taču neveiksmīgi. Lietuvietis, ložu dzelts, kritis, bet J. Miemis ievainots un saķerts. Un tad Rucavas «pašaizsardzībnieki» ievainoto komunistu pakāra aiz kājām pie telefona staba pagasta nama priekšā, kur J. Miemja līķis «par biedu citiem sarkanajiem» karājies divas dienas.38

Nīkrāces pagastā «pašaizsardzības» soda grupas barvedis liel-saimnieks E. Blumbergs kopā ar vēl diviem aizsargiem A. Ancevicu un K-Birznieku 1941. g. 9. augustā Nīkrāces muižā ceļmalā pie Brūveru māju šķūņa nošāva padomju aktīvistu Oto Mami, viņa sievu E.Mami un abu mazo meitiņu Velgu.39 Tās abas bija atnākušas līdzi apcietinātajam vīram un tēvam, kuru «pašaizsardzībnieki» teicās vest uz savu štābu. Ceļā apcietinātais O. Mamis bija mēģinājis noliegt E. Blumberga izteiktos pretpadomju melus. Tāda pārdrošība tā satracināja hitleriešu rokaspuišus, ka tie, kā vēlāk dzērumā lielījies [lats E. Blumbergs, «sarkanā» aģitatora ģimeni likvidējuši pilnīgi» piebilstot, ka «jaunās Eiropas» interesēs tā ar komunistu ģimenēm esot jārīkojas ikvienam īstam latvietim.

«Jaunās Eiropas» necilvēcīgās idejas hitleriešu «pašaizsardzības» soda grupas barvedim Nīkrācē bija labi zināmās, jo vēl pirms fašistiskās Vācijas uzbrukuma Padomju Savienībai tieši tur slepus no Austrumprūsijas bija ieradušies trīs vācu diversanti, lai instruētu un komandētu savus aģentus. Kara pirmajā dienā šos vācu diversantus atbruņoja un apcietināja Nīkrāces pagasta padomju patrioti, kuru vidū bija arī vēlākais antifašistiskās pagrīdes dalībnieks komjaunietis J. Matutis. Diversantus vispirms ieslodzīja Varmsātu pils pagrabā, jo pēc tam bija paredzēts nogādāt tos uz apriņķa centru Aizputi. Taču citiem «piektās kolonnas» bandītiem slepus izdevies diversantus izlaist no pagraba.40 Iebrukt pagasta izpildkomitejā diversanti uzdrošinājās tikai pēc tam, kad vietējais padomju aktīvs bija atstājis pagastu. Taču bandītiem vēlreiz neveicās. Dažas stundas pēc iebrukuma Nīkrāces pagasta izpildkomitejā no Liepājas puses pie tās piebrauca automašīna ar bruņotiem padomju aktīvis-liem, kuri ne vien patrieca diversantus, bet kuriem izdevās arī sagūstīt K. Jansonu — vienu no Nīkrāces «piektās kolonnas» barvežiem.41

Pirmajās okupācijas nedēļās Liepājas «pašaizsardzības» soda vienību priekšnieks minētais E. Jākobsons fašistiskajā avīzē «Kurzemes Vārds» publicēja lielmanīgus ziņojumus par Liepājas aizstāvju arestiem un nošaušanām bez tiesas un izmeklēšanas. 13. jūlijā avīzē «Kurzemes Vārds» bija publicēts šāds «īsto latviešu» varoņdarba apraksts Liepājas pilsētas slimnīcā. 28. jūnijā vakarā tie negaidīti uzbrukuši slimnīcas «sarkanajam» kurinātājam Gravenie-kam, sasējuši to un līdz vāciešu ienākšanai turējuši ieslodzītu slēgtā telpā (domājams, morgā), 29. jūnijā, «kad slimnīca ieradās vācu priekšposteņi, nodevām viņu rīcībā . . Viņš [Gravenieks] saņēma ātru un pelnītu sodu». Nošauto vidū bija arī drosmīgie pilsētas aizstāvēšanas kauju dalībnieki — Arturs Pētersons, tēvs un dēls Drozlovski, Nikolajs Dreifelds, komuniste Zelma Kruče un daudzi citi.

Pēc divām dienām — 15. jūlijā — «Kurzemes Vārds» ziņoja, ka pašaizsardzības» vienību dalībnieki saķēruši un uz vietas nošāvuši

I iepājas elektrības centrāles direktoru S. Jagminu, Liepājas finieru labrikas direktoru R. Melbergu, satiksmes uzņēmuma inženieri

II Lonšteinu, kā arī Liepājas valsts tirdzniecības uzņēmuma kadru ila|as vadītāju J. Kļavu-Eglīti.

Bez tam šajā pašā avīzes «Kurzemes Vārds» numurā E. Jākob-Mins nekaunējās klaji paziņot, ka pēc viņas pavēles kopā ar iepriekš minētajiem padomju patriotiem par palīdzības sniegšanu ievainota-jiom Liepājas aizstāvjiem nošauts ari ārsts J. Kosa.42

Par pašaizliedzīgu palīdzību ievainotajiem Liepājas aizstāvjiem, kuri pēc ielenkuma loka pārraušanas bija ievesti Kuldīgas slimnīca, vietējie «pašaizsardzībnieki» (pēc 291. kājnieku divīzijas zonderfi-reru G. Celmiņa un E. Andersona norādījuma) 4. jūlijā apcietināja šis slimnīcas galveno ārstu A. Svangeradzi, sanitārus V. Geceviču, A. Insbergu-Svānu un E. Tinti un pēc nežēlīgas piekaušanas bez tiesas un izmeklēšanas nošāva.43

Lasot par šiem hitleriešu «pašaizsardzības» vienību noziegumiem, ciniski skan viņu bijušā priekšnieka pulkveža A. Plensnera gaušanās, ka «pašaizsardzības» spēkiem «nezinu, kāpēc, pēdējos gados piedēvē izdarības [t. i„ slepkavības — J. Dz., ko viņu vadība kategoriski noraidīja».44

«Pašaizsardzibnieku» rokās pie Kuldīgas krita 4. jūlija ari viena no jaunākajām Liepājas aizstāvēšanas kauju dalībniecēm — Liepājas arsta L. Mihelsona nepilnus piecpadsmit gadus vecā meita Mirjama. Meitene atzinusies, ka piedalījusies Liepājas aizstāvēšanas kaujās pie Tosmarcs, kur kopa ar viņu cīnījies lielāks skaits bruņotu sieviešu. Pat kada Sarkana Krusta māsa cīnījusies ar šauteni rokā. Vairākas sievietes ziemeļu sektorā kaujās kritušas, bet viņai — Mir-jamai izdevies izlauzties un sasniegt Kuldīgas apkārtni.45

Katls liktenis pēc pratināšanas piemeklējis šo drosmīgo ebreju meiteni, liecina paša zonderfīrera G. Celmiņa raksts «No Mēmeles līdz Rīgai ar vācu armiju», kurā teikts, ka Kuldīgā viņam jau 1941. g. jūlija pirmajās dienās vajadzējis «ķerties pie žīdu jautajuma priekšdarbu kārtošanas .. ».4n

Rakstā Celmiņš, pašam to negribot, atklājis arī budzisko bandītu zvērīgo būtību, uzsverot, ka viņam bijis «liels gandarījums [Kuldīgas latviešu štābā] sastapties ar paziņām no aizsargu laikiem un, starp citu, sastapt pat pulkvedi K.»47, kurš, neskatoties uz saviem gandrīz septiņdesmit gadiem, «tagad stiepa uz štābu vienu boļševiku pēc otra».48

Pec izlaušanās no ielenktās Liepājas par Lejaskurzemes fašistisko bandu upuriem kļuva vēl daudzi citi tās aizstāvji. Bet Liepājas pilsētas izpildkomitejas sekretārs A. Ezers bezizejas stāvokli, lai nekristu fašistu rokās, nošāvās Apriķu pagastā.49

V. I. Ļeņins jau 1918. g., pamatojoties uz Latvijas, Somijas, Ukrainas un Gruzijas pieredzi, rakstīja par satracināta budža negantumu: «Kulaks neganti nīst padomju varu un ir gatavs nožņaugt, apslepkavot simtiem tūkstošiem strādnieku. [. .] Visur kulaki nedzirdētā asinskārē izrēķinājās ar strādnieku šķiru. Visur viņi stājās savienībā ar ārzemju kapitālistiem pret savas zemes strādniekiem.»50

Vācu fašistiskie okupanti budžu un aizsargu asiņainās izdarības Kurzemes nomierināšanā arī attiecīgi novērtēja, un jau 1941. g. 25. augustā Kurzemes novada komisārs Alnors publicēja «Rīkojumu

р;Iг zemes apsaimniekošanu». Saskaņa ar to lielsaimniekiem tika lidota ne vien 1940.,/41.g. zemes reformas nogrieztā zeme, bet arī viss jaunajiem zemes ieguvējiem piederošais dzīvais un nedzīvais inventārs tika nodots «tam vecsaimniekam, kurš atkal ir atbildīgs par šis zemes apstrādāšanu un ražas ievākšanu».

Taču pat ar šādu jauno darba zemnieku atklātu aplaupīšanu — kustama un nekustama īpašuma un pirmās ražas atsavināšanu — okupantiem vēl, likās, nepietika. Ar šo pašu rikojumu jaunos darba •emniekus atkal padarīja par lielsaimnieku nežēlīgi ekspluatētiem kalpiem, beztiesīgiem radījumiem. Alnora rīkojuma 6. paragrāfs bijušajiem darba zemniekiem, resp., kalpiem, piedraudēja, ka «pie katras atsacīšanās no lauksaimniecības darba sekos nekavējoša apcietināšana un ievietošana koncentrācijas nometnē», bet «katra ļaunprātīga sabotāža pie mājas dzīvā vai nedzīvā inventāra nolūka traucēt ražas ievākšanu vai zemes apstrādāšanu var tikt sodīta pat ar nāvi».51

Pagastu vecākajiem bija uzdots ziņot komisāram «par katru šī rīkojuma pārkāpšanas gadījumu, lai vainīgie nekavējoties tiktu sodīti».

Pamatojoties uz šo rīkojumu, Lejaskurzemes apriņķu budži — pašaizsardzībnieki» — kā sarkanos sabotierus, kas negribot strādāt viņu tīrumos, bet gaidot padomju varas atgriešanos, jau 1941. g. vasarā sodīja paši — apcietināja, nošāva vai ari nodeva ieslodzī-.,'iuai cietumos un koncentrācijas nometnēs simtiem apzinīgāko un politiski aktīvāko jauno darba zemnieku. Arī no tiem 594 Kurzemes imvada iedzīvotājiem,52 kurus 1942. g. pavasarī pagastu un pilsētu valdes kā potenciālus «sarkanos» nosūtīja vergu darbā uz fašistisko Vāciju, pamatmasu sastādīja bijušie jaunie darba zemnieki. Salīdzinājumam norādīsim, ka 1942. g. pavasari no Latvijas uz Vāciju i/sutīja pavisam 3000 jauno darba zemnieku.33 Par latviešu fašistu, i! sevišķi lielsaimnieku naidu pret jaunajiem darba zemniekiem — padomju varas sociālo balstu laukos — liecina Liepājas novada drošības policijas un drošības dienesta latviešu politiskās daļas priekšnieka K- Siljakova grāmata publicētais melīgais apgalvojums, а «gandrīz visiem 10 hektārniekiem to zeme bija «jāpērk», ar parakstu apsoloties sniegt ziņas par saviem līdzcilvēkiem Padomju Savienības (ne Padomju Latvijas) drošības iestādēm».54

Lauku buržuāzija centās izkalpoties vācu fašistisko iebrucēju priekšā nc tikai Lejaskurzemē, bet visā okupētajā republikā. Tāpēc i ntvijas ģenerālkomisārs (Generalkomtnissar in Riga) jau 1942. g. II, janvārī slepenā pārskatā varēja secināt, ka no vācu nacistu viedokļa «latviešu lauku iedzīvotājus [t. i., budžus — J.Dz.], kā rāda viņu politiskā stāja [t. i., zvēriskā izrēķināšanās ar padomju patrio-Ilem un ebreju tautības iedzīvotājiem, bezierunu pakļaušanās iebru-, ejieiu — /. Dz.], var uzskatīt par latviešu tautas visvērtīgāko daļu».55

Šeit gan jāatzīmē, ka pašu lielsaimnieku zeme līdz 1943. g. skaitījās Vācijas impērijas īpašums un tikai tad okupanti nodeva saimniecības privātīpašumā lielsaimniekam, kas bija izpelnījušies to uzticību.

Protams, ka masu terorā pret strādnieku šķiru, jaunajiem darba zemniekiem un citiem padomju patriotiem okupantu paspārnē ne mazāk aktīvi iekļāvās arī Liepājas un citu pilsētu buržuāzijas slāņi un dažādi deklasēti, bet varas un laupījuma kāri elementi. Raksturīgs piemērs šādai karjerai okupantu soda orgānu sistēmā ir Liepājas rūpnīcas «Tosmare» tehniķa, bij. aizsargu komandiera K. Silja-kova gaitas. Jau kara sākumā Siljakovs sastādīja pirmo upuru sarakstu, kurā ierakstīja 29 savus darbabiedrus un paziņas — pilsētas aizstāvēšanas kauju dalībniekus un padomju aktīvistus. Tūdaļ pēc vācu lašistu karaspēka ielaušanās pilsētā Siljakovs sarakstu nodeva hitleriešu soda orgāniem. Tā šos 29 padomju patriotus Sil-jakova roka apzīmogoja ar nāves zīmogu. 13. jūlijā sarakstā minētie liepājnieki tika apcietināti un nākamajas dienas bez jebkādas izmeklēšanas un tiesas sprieduma nošauti.56

Pārliecinājušies par sava aģenta centību, iebrucēju operatīvās soda vienības vadītāji jau 1941. g. jūlijā nolēma Siljakovam ļaut visā pilnībā izvērst savas spējas un piešķirt viņam tiesības lemt par tūkstošiem liepājnieku brīvību un dzīvībām.

Un tā jau 1941. g. jūlija otrajā pusē Siljakovs varēja lepoties kā Liepājas «pašaizsardzības» spēku politiskās daļas priekšnieka vietnieks. Sis izspiegošanas un soda orgāns, kuru okupanti visai drīz -1941. g. septembri — iekļāva Liepājas novada vācu drošības policijas un drošības dienesta šī aparāta sistēmā kā latviešu politisko daļu, kļuva par okupantu galveno balstu komunistiskās pagrīdes, masu sabotāžas un padomju partizānu kustības dalībnieku izsekošanā un apkarošanā ne vien Liepājā, bet arī visā Kurzemē.

Liepājas novada vācu drošības policijas un drošības dienesta latviešu politiskās daļas pirmais priekšnieks bija pērkonkrustietis A. Fricsons. 1942. g. oktobrī viņu šai amatā nomainīja jau minētais Siljakovs. Drošības policijas latviešu politiskajai daļai Liepājā bija vairākas nodaļas — aģentūras, operatīvā un izmeklēšanas nodaļa, kuras izsekoja politiskos pretiniekus un kuras vadīja tādi latviešu fašisti kā L. Zariņš, A. Sproģis un K- Grāvenieks, kā arī kriminālpolicijas nodaļa.

Minētajam Fricsonam un Siljakovam bija pakļauti drošības policijas un drošības dienesta punkti (apakšnodaļas) Priekulē, Aizputē, Alsungā, Kuldīgā un Saldū (no 1944. g. arī Pāvilostā), Talsos, Kandavā, Dundagā un Piltenē un atbalstpunkts (nodaļa) Ventspilī. Visos šajos punktos līdz «Kurzemes katla» periodam darbojās tikai latviešu fašisti, un vienīgi Ventspils atbalstpunkta štatos bija pāris vācu drošības dienesta viru. Tādējādi Fricsonam un Siljakovam pakļautās latviešu politiskās daļas plašā aparāta darbinieku skaits daudzkārt pārsniedza Liepājas novada drošības policijas un drošības dienesta vācu tautības darbinieku skaitu. Vēl jāņem vērā ari tas, ka latviešu tautības policistiem darbā ievērojami palīdzēja vietējo apstākļu un cilvēku pazīšana un to rīcībā esošais plašais slepeno aģentu un provokatoru bars, kurā 1943. g. sākumā Liepājā vien no latviešu fašistu, vlasoviešu, ukraiņu nacionālistu un dažādu dekia-ctu elementu u. tml. vidus jau bija savervēts ap 200 tautas nodēvēju.57 Saņēmuši attiecīgu uzdevumu, tie iekļuva komunistiskās pagrīdes grupās un provokatoriski centās iesaistīt tajās pēc iespējas vairāk progresīvi noskaņotu cilvēku. Šādas provokācijas beidzās ar patriotu masveida arestiem.

Drošības dienesta aģenti uzdevās gan par pagrīdniekienp gan izbēgušiem karagūstekņiem, gan par padomju izpletņu lēcējiem, vēlāk — arī par padomju partizānu sakarniekiem. Tādējādi it īpaši okupācijas pirmajā perioda, kad pagrīdnieki vēl nebija atklājuši gestapo viltīgās metodes, ne vienam vien provokatoram (Liepājā un las apkārtnē, piemēram, M. Zaļupei, Л. Adamukam, J. Solovjovam, Л Salmiņam, J. Kravčenko un F. Saņukam)58 izdevās iekļūt pagrīdes grupās un nodot to dalībniekus.

Sevišķu vērību hitleriešu soda un pretizlūkošanas orgāni veltīja l iepājas lielo rūpniecības uzņēmumu «Liepājas metalurgs» (tā lašisti nosauca rūpnīcu «Sarkanais metalurgs») un «Tosmare» strādnieku izsekošanai. Tā, metalurģiskajā rūpnīcā Liepājas novada dro-ubas policijas un drošības dienesta latviešu politiskās daļas aģen-I liras nodaļas priekšnieka L. Zariņa uzdevumā strādniekus izspiegoja 20 aģentu.59 Bez tam hitleriešu ieceltajam rūpnīcas direktoram vācu nacistam Beheram šim nolūkam bija pašam savi aģenti, kuru spiegu p. a it as tas vadīja ar sava rezidenta — rūpnīcas apsardzes priekšnieka Lreimaņa — starpniecību.60 Savukārt paša Bekera spiega gaitas pārzināja Liepājas novada drošības policijas un drošības dienesta priekšnieks Kīg’lers.

Okupantu barvežu bailes no rūpnīcas strādnieku pretestības bija Iik lielas, ka tie neapmierinājās ar divkāršo aģentu tīklu, bet uzdeva Ostlandes militārajam pretizlūkošanas dienestam (Abvehr III) iecelt rūpnīca savu pilnvaroto un tā vadībā izveidot vēl trešo aģentu lildu.61 Sis pilnvarotais savukārt pakļāvās Ostlandes abvēra III daļas Liepājas nodaļas priekšniekam kapteinim Momzenam, kuru vēlāk nomainīja kapteinis Freinds.62

Līdzīgai trīskāršai «kvalificētai» izspiegošanai Liepājā vēl bija pakļauti rūpnīcas «Tosmare» un ostas strādnieki.

Jāatzīmē, ka bez vācu un latviešu drošības policijas un drošības dienesta nodaļu un militārās pretizlūkošanas dienesta aģentiem Lie-pajas uzņēmumu strādnieku pretestību vairāk vai mazāk centās i/.spiegot arī Liepājas novada drošības policijas un drošības dienesta kriminālpolicijas nodaļas, Liepājas prefektūras un tai pakļauto policijas iecirkņu rīcibā esošie aģenti, kaut gan formāli tiem bija ja izseko tikai kriminālnoziedznieki.

Un viss šis milzīgais soda un pretizlūkošanas aparāts un tā aģenti tika raidīti pret Liepājas 46 000 iedzīvotāju (1941. g. 1. augusta dati, kuros hitlerieši neieskaitīja ebreju tautības iedzīvotājus). Sakarā ar plašajiem arestiem, apšaušanām, mobilizāciju vācu armijā u. tml. 1943. g. martā pilsētā bija palicis 43 280 iedzīvotāju.63

Fašistiskās Vācijas gestapo priekšnieks Millers savā 1941. g. 27. septembra pārskatā «Par svarīgākajiem notikumiem okupētajā PSRS teritorijā» atzīmēja, ka tādas samērā nelielas pilsētas ka Liepājas cietumos vienlaicīgi atrodas 833 politiskie ieslodzītie.64

Lai no apcietinātajiem Liepājas strādniekiem līdz viņu iznīcināšanai gūtu ari kādu ekonomisku labumu, hitlerieši 1941. g. novembrī Saldū izveidoja nometni, no kuras ieslodzītie tika dzīti darbā uz tuvējo Brocēnu cementa fabriku. 1941. g. 14. novembrī nometnē bija ieslodzīti 269 Liepājas un tās apkārtnes strādnieki un citi padomju patrioti, pie kam ieslodzīto skaits nemitīgi pieauga.

Arī Liepājas cietumos atstātos politieslodzītos ieskaitīja tā sauktajā Liepājas darba nometnē un katru dienu dzina vissmagākajos darbos uz Liepājas ostu, fabriku «Sarkanais (Liepājas) metalurgs», uz Ploču kūdras purvu u. c. Darbadienas ilgums, ieskaitot ceļu no nometnes uz darbavietu un atpakaļ, bija 12,5 stundas. Piemēram, 1942. g. maijā uz Liepājas ostu tika nosūtīts 81 politieslodzītais. To vidū bija Žanis Palaps, Jānis Puteklis, Voldemārs Reizups, Jēkabs Vilciņš, Jānis Karpovičs, Aleksejs Poļanskis, Kristaps Vidiņš, Fricis Mūrnieks, Pēteris Hacko, Pēteris Veikšāns, Broņislavs Mackuss un Žanis Bērziņš,65 kura vadībā Liepājas darba nometnē tieši tolaik izveidojās bruņota pagrīdes grupa. Tā cieši sadarbojās ar Polijas Komunistiskās partijas biedra Jozefa Mackovska vadīto antifašistisko pagrīdes organizāciju, kuru bija izveidojuši Liepājas ostā nodarbinātie poļu strādnieki. Tanī pašā laikā fabrikā «Sarkanais (Liepājas) metalurgs» tika nodarbināti 30 politieslodzītie, kuru skaitā bija Andrejs Pelnēns, Rihards Ķēris, Fridrihs Pulovers, Teodors Kārkliņš, Kārlis Kairis, Ansis Piziks, Alfrēds Stirpeiks, Aleksandrs Rudov-skis u. c.66 Gandrīz visi tie bija Liepājas aizstāvēšanas kauju dalībnieki. Ziņas par to, cik cilvēku 1942. g. ik dienas tika dzīts darbā uz Liepājas uzņēmumiem un Ploču kūdras purvu, nav saglabājušās, bet pēc uzturam izlietoto dienas devu skaita iespējams aprēķināt, ka 1941, g. novembrī šādu politieslodzīto bija 270.67 Sevišķi smagi darba apstākļi bija Ploču kūdras purvā.

Mežonīgi latviešu fašisti izrēķinājās ar Liepāj as strādnieku jaunatnes avangardu — komjauniešiem. Liepajas apriņķa komjaunatnes pirmais sekretārs Imants Sudmalis, kurš, izlauzies no ielenktās pilsētas, nelegāli uzturējās Rīgas apkārtnē un 1942. g. 1. maijā atgriezās Liepājā, vēlāk rakstīja: «Komjaunatnes aktīvs un komsorgi visi bez izņēmuma ir nošauti vai arestēti [..] Visi komjaunieši, kuri piedalījās kaujās, nošauti, pat gados vecāki pionieri ir nošauti [. . ] Pampāļu un citos pagastos nošauti visi komjaunieši, pat pasīvi 16-gadīgi pusaudži. . »6S

ācu okupanti un latviešu fašistiskā buržuāzija savu noziedzīgo tēzi «par komunisma iznīcināšanu Latvijā ar visām saknēm» centās īstenot ne vien ar masu teroru, bet arī ar nacionālistiski demagoģisku propagandu. Tās uzdevums bija izskaust no darbaļaužu masu apziņas zinātnisko pasaules uzskatu, ticību savas sociālistiskās dzimtenes uzvarai, padomju tautu draudzības idejām. No hitleriešu rakstiem un runām dvesa zvērīgs antikomunisms, pretīga antirusisma un antisemītisma dvaka.

Panākt savus mērķus fašistiskā propaganda centās, izslēdzot jebkādus argumentus, kas bija pretrunā tās mērķiem, un nepieļaujot nekādu citu alternatīvu. Propagandas objektiem vajadzēja pieņemt tās izdomājumus bez jebkādam atrunām vai novirzēm.

No tā izrietēja nacistiskās propagandas divas īpatnības. Pirmkārt, tā bija melīga, pie kam meli bija kļuvuši par sistēmu; Hitlera propagandas ministrs Gebelss ne reizi vien norādīja saviem pakļautajiem, ka izdoma vienmēr ir izdevīgāka par patiesību, jo izdomu daudz vieglāk iespējams pielāgot ikreizējām vajadzībām, melu sistemātiska atkārtošana piešķir tiem ticamību un, jo nekaunīgāki būs meli, jo lielākas būs iespējas, ka tiem noticēs.

Otrkārt, propagandai piemita moralizējošs patoss; ja taisnība vienmer ir tavā pusē un ja pretinieks allaž ir vainīgs, tad tas atļauj jebkuru paša rīcību pacelt uz morāles pjedestāla.69 Tāpēc nacistu propagandisti, ķengājot un apmelojot pretinieku, vienmēr cēla vai debesīs savas politikas mērķus un uzdevumus.

Nacistiskas propagandas šādas īpatnības noteica Hitlera norādījums, ka «karš pret Krieviju ir divu ideoloģiju ciņa. Karā ar Krieviju runa ir par iznīcināšanas cīņu. Ja mēs to tā neuztversim, tad, kaut arī mēs sakausim ienaidnieku, pēc 30 gadiem no jauna radīsies komunisma briesmas.»70

Tieši uz šo pretpadomju formulu ar pirmajām Padomju Latvijas teritorijas okupācijas dienām pamatojās latviešu fašistiskās buržuāzijas skribenti Liepājā.

Pirmais vācu fašistisko iebrucēju psiholoģiskās frontes pārstāvis, kas Liepāj as latviešu buržuāzisko žurnālistu šovinismu un antiko-munismu ievadīja Hitlera jaunajai Eiropai vēlamajā gultnē, bija armiju grupējuma «Norā» propagandas daļas pārstāvis Baltijas baronu pēctecis fon Ziharts. Viņa vadībā jau 2. jūlijā tika izdots fašistiskās dienas avīzes «Kurzemes Vārds» pirmais numurs.71 Gandrīz veselu mēnesi avīzi, kas sākumā iznāca ar rakstiem gan latviešu, gan vācu valodā, Ziharts ne vien cenzēja, bet veica ari tās redaktora pienākumus. Un tikai 1941. g. 30. jūlijā, pārliecinājies, ka viņa protežētie vietējie latviešu reakcionārie žurnālisti A. Vindavs un tā māsasvīrs K- Grāmatnieks, kas bija avīzes «Kurzemes Vārds» atbildīgais redaktors Ulmaņa fašistiskās diktatūras laikā, pieņēmuši vācu nacionālisma cilvēknīdēju ideoloģiju un bez ierunām pakļaujas «vadonim» Ādolfam Hitleram, Ziharts atļāva pirmajam no tiem parakstīt avīzi kā redaktoram, bet otrajam — kā izdevējam. Taču vēl līdz 1942. g. sākumam «Kurzemes Vārda» titulā vācietis lika iespiest vārdus: «Sīs avīzes teksts ir pārbaudīts un atļauts. Fon Sichart, cenzūras virsnieks.»

Ar nepieredzētu cinismu «Kurzemes Vārda» skribenti daudzināja Hitlera bruņotās ordas par cēlajiem atbrīvotājiem, turpretī ar neiedomājamiem meliem un briesmu stāstiem centās kompromitēt padomju varu un komunisma idejas. Vienlaikus avīze izvērsa arī zemisku antisemītisma kampaņu. Tā, jau 1941. g. 6. jūlijā avīzē parādījās ievadraksts, kas atklāti pieprasīja ebreju tautības iedzīvotāju iznīcināšanu. Avīzes 11. un 17. jūlija numurā tika ievietoti plaši citāti no Hitlera necilvēciskajiem domu graudiem par ebrejiem.

So zemisko viltojumu mērķis bija kompromitēt padomju varu un graut Padomju Savienības tautu brālīgo draudzību, atturēt strādniekus un darba zemniekus no iesaistīšanās Latvijas Komunistiskās partijas ideoloģiski un organizatoriski vadītajā komunistiskās pagrīdes kustībā, bet, sākot ar 1943. g., arī no cīņas partizānu rindās.

Ar tādiem pašiem pretpadornju meliem un Hitlera jaunās kārtības slavināšanu Kurzemes un visas Latvijas iedzīvotāju prātus jau no kara pirmās dienas — 1941. g. 22. jūnija — centās apmulsināt Kēnigsbergas raidstacijas pārraides latviešu valoda, kas notika vairākas reizes dienā. 1. jūlijā tām pievienojās Rīgas, bet 8. jūlija — Liepājas radiofona raidījumi.

Plaši Liepājā tika izplatīts arī okupantu galvenais rupors latviešu valoda — dienas avīze «Tēvija», kas sāka iznākt Rīgā 2. jūlijā.

Māju sienas, skatlogi un žogi bija izraibināti ar dažādiem okupantu plakātiem, uzsaukumiem un rīkojumiem. To lielo skaitu savā ziņojumā atzīmēja arī I. Sudmalis.72

Vienlaikus no sapulču tribīnēm Liepājā un apkārtējos pagastos par cēlajiem āriešiem, kas atbrīvojuši latviešu tautu, līdz aizsmakumam klaigāja Liepājas latviešu fašistu pīlāri — J. Blaus, E. Jākob-sons, H. Grauds, J. Lējējs, Liepājas apriņķa vecākais A. Mūrnieks u. c.

Okupantu oficiālā propagandas aparāta izvērsto krusta karu pret padomju varu savos sprediķos un aizlūgumos par āriskajiem atbrīvotājiem aktīvi atbalstīja luterāņu, katoļu un pareizticīgo, kā arī dažādu sektu garīdznieki un sludinātāji, kuru skaits hitleriešu okupētajā Latvijā sasniedza gandrīz tūkstoti. Daudzi desmiti šādu dieva kalpu centās indēt ari Liepājas un visas Lejaskurzemes iedzīvotāju apziņu. Tā, piemēram, Rucavas draudzes mācītājs P. Kamols neilgi pēc «pašaizsardzības» soda vienības bandītu pastrādātā drausmīgā nozieguma — ievainotā padomj'u patriota J. Miemja pakāršanas — un citām asiņainām ļaundarībām 1941. g. 20. jūlijā noturēja svinīgu aizlūgumu, «atzīmējot atbrīvošanu no lielinieku jūga», un svētīja fašistu tālākas gaitas,73 t. i., to turpmākos noziegumus. Pēc dievkalpojuma P. Kamols kopā ar vienu no Liepājas «pašaizsardzības» soda vienības barvežiem bij. pulkvežleitnantu T. Rutuli, kas bija speciāli ieradies apsveikt nelokāmos pretboļševisma cīnītājus, priecājās par Rucavas «pašaizsardzībnieku» drošo soli parādē.

Līdzīgs pateicības dievkalpojums tam pašā dienā tika noturēts ari Nīcas baznīcā.74

Pēc vācu civilpārvaldes nodibināšanas Liepājas latviskie nacisma ideoloģijas sludinātāji ieguva vēl divus oficiālus vācu saimniekus — Latvijas ģenerālkomisariāta propagandas daļu, kas drīz vien tika pārveidota par propagandas pārvaldi, un Liepājas novada komisariātu. Vienlaikus par ekstrēmā nacionālisma propagandētāju neredzamo saimnieku kļuva Liepājas novada drošības policijas un drošības dienesta komandieris Kīglers. Viņa vadītās iestādes III nodaļas darbinieki diendienā sekoja preses, grāmatniecības, radio, mākslās, izglītības, fiziskās kultūras un sporta iestāžu darbam, izvērtēja to kadrus un ar propagandas pārvaldes vai novada komisariāta starpniecību deva norādījumus, kādas hitleriešiem nevēlamas parādības apkarojamus visaktīvāk, u. tml.

Tomēr, kā «Kurzemes Vārda» 1942. g. 4. augusta numurā, lielīdamies ar saviem sakariem ārisko kungu aprindās, izpļāpājies pats avīzes redaktors A. Vindavs, viņam bijis arī vēl otrs neredzamais saimnieks — Liepājas novada SS un policijas vadītājs Dītrihs, par kuru avīzē teikts: «Dr. Dītrihs dzīvi interesējās ari par mūsu laikrakstu, neliegdams plašu informāciju un savus lietišķos padomus un norādījumus.»

Un tieši pēc šiem norādījumiem neskaitāmos «Kurzemes Vārda» rakstos visu sešu Liepājā no pilsētas un Kurzemes apriņķu iedzīvotājiem saformēto latviešu fašistisko policijas bataljonu dalībnieki pārvērtās par humāniem bruņiniekiem, kuri bez sirdsapziņas pārmetumiem laupīja, dedzināja un šāva mierīgos iedzīvotājus Liepājā un citos Latvijas novados, Baltkrievijā, vairākos okupētajos KPFSR apgabalos, Ukrainā, Lietuvā un Polijā.

Ne mazākas pūles Liepājā saformēto bataljonu pārvēršanā par varonīgiem tēvzemes sargiem ieguldīja latviešu fašisti luterāņu mācītāju talāros — kādreizējais aizsargu dvēseļu gans Grobiņas mācītājs К-Valters un Liepājas Annas draudzes mācītājs E. Liepa, kas Ulmaņa fašistiskās diktatūras gados bija pildījis arī Liepājas cietumu mācītāja pienākumus. Abu dieva kalpu sociālā izcelšanās (pirmais — no lauku lielburžuāzijas, otrais — no tirgotājiem) pilnība saskanēja ar viņu fašistiskajiem uzskatiem. Un tā tie bez sirdsapziņas pārmetumiem 1942. g. 18. martā Annas baznīcā noturēja svinīgu dievkalpojumu 21. policijas bataljonam, kas no K. Valtera un E. Liepas rokām saņēma svēto vakarēdienu un dieva svētību tālākiem noziegumiem Austrumos.75

Avīzes «Kurzemes Vārds» 1942. g. 4. jūnija numurā ar sevišķu patosu aprakstīts svinīgais dievkalpojums Annas baznīcā un K. Valtera svētruna 24. un 28. policijas bataljonam pirms to nosūtīšanas soda ekspedīcijā uz citiem hitleriešu okupētajiem Padomju zemes novadiem. Ka teikts avīzē, K. Valters savu svētrunu nobeidzis, izlūdzoties dieva svētību Lielvācijas vadonim Ādolfam Hitleram un abu bataljonu tālākajām gaitām, kuras mācītājs kvalificējis kā «dieva svētītu cīņu austrumu frontē».76

Un pec divām nedēļām mācītājs E. Liepa līdzīgā svinīgā atvadu dievkalpojumā pirms 25. un 26. policijas bataljona izbraukšanas asiņainajas soda ekspedīcijās uz Baltkrieviju un Ukrainu nekaunējās salīdzināt šos fašistiskos kara noziedznieku barus ar karavīriem, kas dodoties «lielajā brīvības un cilvēcības cīņā».77

KANGARU ALGA

Tajās 1942. g. pavasara dienās, kad prāvests K- Valters izlūdzās dieva svētību Eiropas tautu bendem Hitleram, bet mācītājs E. Liepa pielīdzināja latviešu fašistisko policijas bataljonu hitleriskos kara noziedzniekus tautas glābējiem, pats nacistu «fīrers» šiem saviem paklausīgākajiem rokaspuišiem — latviešu tautas kangariem — iecirta īstu pļauku.

Tā kā hitlerieši bija sapratuši, ka tuvākajā nākotnē Vācija nebūs spējīga ne dot vajadzīgo darbaspēku okupēto Austrumzemju izmantošanā, ne arī finansēt vajadzīgās investīcijas, bet liela daļa vietējo iedzīvotāju, pec hitleriešu apsvērumiem, nepavisam neesot spējīgi darboties vadošā darbā (turklāt viņu darbošanās bieži nemaz nav vēlama), radās dažādi plāni par to, lai Eiropas zemju sadarbība ar Vāciju tiktu īstenota ne tikai frontē, bet arī saimniecisko jautājumu risināšanā.

Pasākumam bez saimnieciskiem bija arī noteikti politiski mērķi, proti, tam vajadzēja ietekmēt šo mazo Rietum- un Ziemeļeiropas tautu domāšanas veidu tā, lai to skatieni tiktu pievērsti iespējām, ko sniedz Austrumu iekarošana, un, no otras puses, pašām izjust tās briesmas, kādas «Eiropai draud no Āzijas».

Labākās iespējas sadarbībai, pēc vācu fašistu domām, rodamas Nīderlandē, Beļģijā, Dānijā, Norvēģijā. Protams, nodrošinot ar darbu un maizi holandiešus vai citus āriešu cilts pārstāvjus, vācu fašisti ne mirkli nedomāja atdot tiem «ar vācu asinīm» iekarotās zemes. Nē, tiem bija lemta tikai izpalīgu — pārvaldītāju, apsaimniekotāju, izpilditāju — loma.

1941. g, 29. novembrī A. Rozenbergs paziņoja H. Lozēm, ka esot galīgi nolēmis uzņemt austrumos darbaspēku no ģermāniskajiem ziemeļiem, un darīja šo nodomu zināmu arī Nīderlandes reihskomisā-ram Zeisam-Inkvartam un Norvēģijas reihskomisāram Terbovenam (Dānijā sarunas jau esot iesāktas).

Lai gutu skaidru ainu par apstākļiem Ostlandē, 1942. g. martā šeit ieradās speciāla komisija, kam pievienojās vietējās pārvaldes ierēdnis. 1942. g. 8. maijā notikušajā sarunā starp Rozenbergu un Hitleru Rozenbergs jau varēja minēt vairākus konkrētus pasākumus Ostlandē (dāņi atjaunojot cementa uzņēmumu, holandieši plānojot kūdras uzņēmumu, Zeiss-lnkvarts esot Rozenbergam parādījis plānu par lielākas holandiešu kolonijas nodibināšanu Liepājas tuvumā и. tml.). Fīrers bija principā ar mieru akceptēt holandiešu kolonistus, ja runa nav vairāk kā par tūkstoš cilvēkiem.78

Tas viss bija vēl pirms Padomju Armijas uzvaras pie Volgas. Kopš 1942. g. beigām vairs nebija nekas dzirdams par kolonizācijas projektiem (tie tika iekļauti cenzūras aizliegumos). Tie gan vēl figurēja garajās Himlera runās, kurš līdz pat kara beigām uzticīgi atkārtoja to, ko Hitlers mēdza skandināt Krievijas kampaņas sākumā.

Praktiski šī plāna īstenošana nozīmēja, ka visu Kurzemes apriņķu latviešu zemniekiem (ieskaitot hitleriešu rokaspuišus un policijas bataljonu noziedzniekus), kuru rīcībā bija labākās zemes, īpašumi liks konfiscēti, bet paši tie, ka paredzēja kolonizācijas ģenerālplāns «Ost», padarīti par holandiešu fašistu pārvaldīto muižu kalpiem vai arī izsūtīti tālāk uz Austrumiem.

Protams, lēmums spārnoja holandiešu fašistus, kuru priekšteči gadsimtu gaitā bija guvuši lielu pieredzi iezemiešu nežēlīgā ekspluatācija savās bijušajās kolonijās Indonēzijā, Dienvidamerikā un citur.

L!n tā 1942. g, 18. jūnijā avīzē «Kurzemes Vārds» parādījās samērā plašs raksts «Holandiešu saimniecības darbinieki Liepājā». Rakstā teikts, ka brauciena pa Austrumzemes reihskomisariātu pilsētā 16. jūnijā iegriezusies Holandes saimniecības delegācija ar «Holandiešu Austrumu kompānijas» ģenerālpilnvaroto ministru, vienu no holandiešu nacionālsociālistiskās kustības vadītājiem Rostu van Toningenu priekšgalā un Holandes reihskomisāra pārstāvja Volkmara pavadībā.73 Rakstā bez tam vēl bija norādīts, ka holandiešu fašistu delegācijā ieradusies Liepājā kā reihsministra A. Rozenberga viesi, lai «šeit iepazītos ar iespējamību darboties līdzi saimnieciskā uzbūvē.». Viesi vispirms esot uzņēmuši kontaktu ar novada komisariātu, ar tā vadošajiem darbiniekiem, un tikai pēc tam pārrunās tika pielaisti vadošie latviešu saimniecības darbinieki. Pārrunās bija izteiktas cerības, ka starp Holandi un Austrumzemi izveidosies aizvien ciešākas attiecības, tāpat arī priekšlikumi, «kur un kad jau tagad būtu izmantojami holandiešu speciālisti».80

Par holandiešu cenšanos pēc iespējas ātrāk iespiesties okupētajos austrumu apgabalos zināmā mērā liecina informācija «Kurzemes Vārda» 1942. g. 30. augusta numurā ar virsrakstu «Austrumzemē nodarbinās holandiešu laukstrādniekus». Taču informācijas tekstā runa bija tikai par holandiešu lauksaimnieku izmantošanu speciāliem uzdevumiem aitiecīgajā okupētajā teritorijā, bet ne par iespēju Kurzemes lielsaimniekiem ekspluatēt holandiešu laukstrādniekus. To, kādi bija šie «speciālie uzdevumi», atklājis Dž. Reitlindžers, kurš, starp citu, min, ka netālu no Vijņas 1942. g. holandiešu pārziņā nodotas divas muižas ar piensaimniecības novirzi.81 1942. g. otrajā pusē «Holandiešu Austrumu kompānija» Lietuvā, Viļņas tuvumā, jau bija nometinājusi vairākus simtus holandiešu kolonizatoru, kurus apsargājušas speciālas bruņotas vienības.82

Hitleriešu dokumenti liecina, ka holandiešu kolonizatoru pieplūdums Lietuvā apsīcis pēc Padomju Armijas vēsturiskās uzvaras pie Volgas, bet pēc hitleriešu sagrāves Kurskas lokā un padomju partizānu darbības izvēršanās Viļņas apkārtnē 1943. g. otrajā pusē sākusies holandiešu bēgšana, tā ka 1944. g. maijā Lietuvā bija palikuši vairs tikai 235 holandieši.83

Līdz šim materiālos nav atrastas ziņas par ieradušos holandiešu kopskaitu okupētajā Latvija, taču tajos gan ir teikts, ka 1943. g. pavasarī Mālpilī darbojusies «Holandiešu Austrumu kompānijas» zemnieku skola (Bauerschule), kuras štatos bijuši 13 holandieši, bet Užavas pagastā Sārnates purvā darbību uzsācis prāvs holandiešu sabiedrībai piederošs kūdras brikešu uzņēmums, kam gadā bija jāražo 30 000 t koksa kūdras, un darvas tecinātava ar jaudu 5000 t gadā.84 Jau 1942. g. rudenī Rīga, Smilšu ielā 8, savu «direkciju» ierīkoja «Holandiešu Austrumu kompānijas» ģenerālpilnvarotais pārstāvis Ostlandē, kur tas darbojies vēl 1944. g. maijā.85 Pēc dokumentiem iespējams aprēķināt, ka Ostlandē ieradies 4500—5000 holandiešu.86

1942. g. rudenī atsevišķi holandieši kā valsts muižu pārvaldnieki parādījās arī Kurzemes laukos. Tā, piemēram, kāda holandiešu fašista pārvaldīšanā 1942. g. rudeni tika nodota Sknābes muiža Libagu pagastā. Pārvest uz okupēto Padomju Latviju savu ģimeni muižas pārvaldnieks tomēr baidījās un 1943. g. rudenī arī pats aizbēga atpakaļ uz Holandi.

Tā arī šī epizode apstiprina Dž. Reitlindžera secinājumu, ka tikai vācu armiju sagrāve pie Staļingradas pārvilka svītru holandiešu fašistu jau uzsāktajai Ostiandes kolonizācijai un apturēja Hitlera direktīvas īstenošanu par pusmiljona hektāru zemes atņemšanu latviešiem un tās nodošanu holandiešu kolonizatoriem Liepājas novadā.87

Jāpiezīmē, ka sev pakļautajā teritorijā 1100 saimniecību nodošanai vācu karavīriem 1942. g. pavasarī pēc paša iniciatīvas bija rezervējis arī Jelgavas novada komisārs Mēdems. Taču arī šo nodomu izjauca Padomju Armijas uzvaras.88

Par austrumos «atbrīvotās» teritorijas «piepildīšanu» ar īstu vācu, ģermāņu asiņu cilvēkiem 1942. g. 20. augustā rakstīja esesiešu oti-ciozs «Das schwarze Korps». Par to liecināja arī gan Liepājas, gan visas Latvijas rūpniecības, satiksmes un sakaru uzņēmumu nodošana vācu koncernu īpašumā un vāciešu pārvaldīšanā, gan desmitiem citu faktu, kuri ir atzīmēti pat hitleriešu drošības policijas un drošības dienesta speciālās nodaļas, t. s. latviešu kartotēkas, slepenajos pārskatos par saimniecisko un politisko stāvokli okupētajā Latvijā. Tātad latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem bija labi zināmi vācu fašistisko iebrucēju Latvijas «ievācošanas» un latviešu tautas iznīcināšanas plāni un pasākumi to realizēšanai, taču aklā šķiru naidā pret strādnieku šķiru un visu darba tautu tie joprojām kalpoja hitleriskajai kara mašīnai, lai tas aizsegā vēl mirkli noturētos uz tautas kakla, kaut vai nožēlojamajā kangaru un vagaru lomā.

Līdz ar to nekādu kritiku neiztur latviešu reakcionāras emigrācijas pēckara gadu darboņu melīgie apgalvojumi par lo, ka, kalpojot vācu fašistiskajiem okupantiem, viņi neesot zinājuši fašistu plānus par latviešu tautas iznīcināšanu un republikas teritorijas ģermanizēšanu ar «āriešiem». Ģermanizācijas vadīšanai Ostiandes reihskomi-sārs H. Loze 1942. g. vasaras nogalē par savu speciālo pilnvaroto Liepājā iecēla nacistu partijas vecbiedru M. Matīsenu (Matthiessen), kurš attiecīgo pieredzi bija guvis, darbojoties Cehoslovakijai piederošā Sudetijas apgabala varmācīgajā pievienošanā Lielvācijai. Taču «Kurzemes Vārda» redakcija ari šo iecelšanu naivi apjūsmoja plašā rakstā — intervijā ar pašu Matīsenu, kurā tas atklāti lielās gan ar savu pieredzi Sudetijas uzbūvē, gan arī ar to, ka viņam Liepājā «uzticēts sevišķs uzdevums, kas ļauj secināt, ka augstākās instances attiecīgi novērtē plašos uzdevumus, kādi piekrīt Liepājai. . ».89 Un atkal zīmīgs fakts — pēc Padomju Armijas dižās uzvaras Volgas krastos nekas vairs netika dzirdēts ari par Matīsena sevišķo misiju Liepājā.90

Tādējādi, Padomju Armijas vēsturiskā uzvara pie Volgas paglāba Liepājas un visas Kurzemes latviešu iedzīvotājus no šī novada masveida kolonizācijas traģēdijas. Bet tanī pašā laikā policisti, aizsargu-šucmaņu vienības pagastos un citi tautas nodevēji nemitējās vajāt Liepājas un tās apkārtējo apriņķu padomju patriotus — tautas aktīvāko, labāko daļu, ta veicinot nacistu šāda veida pasākumus Kurzemē, kur tādējādi atbrīvojās dzīves telpa iebrukušajiem āriešiem.1'1

Taču ne vācu, ne latviešu fašistu masu terors, ne melīgā nacistiskā, antikomunistiskā un šovinistiskā propaganda un mācītāju liekulīgas svētrunas, kuru mērķis bija sanaidot padomju tautas un diskriminēt cēlās komunisma brīvības, vienlīdzības un taisnības idejas, lai tādējādi aizkavētu Liepājas strādnieku masas aktīvi iekļauties komunistiskās pagrīdes un masu sabotāžas kustībā, nedeva hitleriskajiem okupantiem vēlamos rezultātus. Protams, vairāku tūkstošu Liepājas strādnieku, amatnieku un darba inteliģences apzinīgāko un aktīvāko pārstāvju iznīcināšana un ieslodzīšana cietumos jau pirmajās okupācijas nedēļās un mēnešos iedragāja komunistiskās pagrīdes kustības vērienu Liepājā un tas apkārtnē. Taču Liepājā, tāpat kā visā okupētajā Latvijā, pat okupācijas pirmajos mēnešos nebija tāda brīža, kad apvienotajiem vācu un latviešu fašistu spēkiem būtu izdevies īstenot nacistiskā kara noziedznieka fašistiskās Vācijas bruņoto spēku augstākā virspavēlnieka Keiteļa rīkojumu, lai «okupācijas varas iestādes iedzītu iedzīvotājiem tādas bailes, kuras spētu atņemt katru vēlēšanos pretoties».32

Padomju varai un komunisma idejām uzticīgie Liepājas revolucionārie strādnieki un citi darbaļaužu slāņi nebija nospiežami uz ceļiem pat vistumšākajā hitleriskās okupācijas naktī. Ienaidnieka aizmugurē, pie frontes apstākļos «Kurzemes katlā» viņi neaizmirsa Liepājas strādnieku tradīcijas un pilsētas aizstāvēšanas dienās sākto ciņu pret iebrucējiem un to rokaspuišiem — latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem.

Un varam arī teikt, ka šī Liepājas un visas Kurzemes padomju patriotu pašaizliedzīgā ciņa, kurai veltītas grāmatas nākošās nodaļas, bija viens no iemesliem, карее 1942. g. rudenī, kad pārceļošanas priekšdarbi praktiski bija pabeigti, uz Kurzemi neplūda iedzīvošanās kārie kolonizatoru bari un tādējādi netika izpildīta vācu fašistu direktīva, kas Kurzemes budžiem — hitleriešu «piektās kolonnas» diversantiem, «pašaizsardzības» vienību un policijas bataljonu noziedzniekiem — būtu bijusi to pelnītā kangaru alga.

Jāatzīmē, ka vēl otrā pasaules kara priekšvakarā dažādās nacistiskas Vācijas pārvaldes iestādes tika sastādīti daudzi projekti un plāni, kuros nepārprotami izpaudās hitleriešu ekspansijas zvēriskā būtība. Karam sākoties, vācu fašisti turpināja izstrādāt savus noziedzīgos kolonizācijas plānus. Viens no tādiem bija ari minētais Zeisa-Inkvarta plāns. Taču visi šie plāni tikai tālāk precizēja vai izvērsa tās vadlīnijas, kuras bija dotas Austrumeiropas tautu mūžīgas pakļaušanas un to zemju kolonizācijas programmā, tā sauktajā «Ģenerālplānā «Ost»», ko bija izstrādājusi impērijas drošības galvenā pārvalde Himlera vadībā. Sis plāns, kas bija visumā gatavs 1940. g. un tika papildināts 1942. g., sastāvēja no divām daļām: «mazais plāns» saturēja dažādus projektus, kurus okupētajās zemēs bija paredzēts īstenot tuvākajā nākotnē, izmantojot šo teritoriju saimniecību kara vajadzībām; «lielajā plānā» bija runa par «austrumzemju» pēckara iekārtu, par pakāpenisku ģermanizāciju un kolonizāciju 25—30 gadu laikā. Pēc šī plāna bija paredzēts deportēt ap 31 miljonu cilvēku no Polijas un Padomju Savienības rietumu daļas un nometināt šajās zemēs 10 miljonus vāciešu. Uz vietas palikušos iedzīvotājus (pēc plana sastādītāju aprēķiniem — ap 15 miljonu cilvēku) bija paredzēts pārvācot, veicot vairākus specifiskus pasākumus.

Lūk, cik drausmīgu likteni paši sev un latviešu tautai palīdzēja gatavot latviešu buržuāziskie nacionālisti — hitleriešu rokaspuiši.

III NODAĻA. TAUTAS PRETESTĪBA-CĪŅAS SĀKUMS UN IZVĒRŠANAS (1941./42. g.)

.

VIŅI BIJA PIRMIE

Pirmie, kas Latvijā lika lietā pagrīdes un partizānu cīņas metodes pret vācu fašistiskajiem iebrucējiem un hitleriešu «piektās kolonnas» buržuāzisko nacionālistu bandām, bija Liepājas strādnieki—pilsētas aizstāvēšanas kauju dalībnieki. Jau 1941. g. 28. jūnijā, kad vācu vienībām pēc niknām kaujām izdevās ieņemt Jaunliepāju un no tās pāri kanālam ielauzties Vecliepājā, viņu aizmugurē uguni uz iebrucējiem atklāja namos paslēpušās strādnieku grupas. Tā bija neredzētas pašuzupurēšanās pilna varonība. Katrs šīs cīņas dalībnieks, uzsākot kauju, apzinājās, ka tā, iespējams, ir viņa pēdējā kauja. Ikvienu namu, no kura patrioti atklāja uguni uz iebrucējiem, hitlerieši ielenca ciešā nāves lokā, nereti pret šādiem patriotu uguns-punktiem namu pagrabos, uz jumtiem un balkoniem vēršot pat lielgabalu stobrus. Tā šie drosmīgie patrioti, kuru vidū, kā apstiprināja paši fašisti, esot bijuši miliči, bruņoti komunisti un pat vairākas sievietes,1 krita varoņu nāvē. Diemžēl viņu vārdus līdz pat mūsu dienām klāj un, domājams, uz mūžiem klās neziņas migla.

Vienlaikus vairākus triecienus ienaidniekam deva no Liepājas izlauzušies pilsētas aizstāvji, sevišķi tie, kas atkāpās 27. un 28. jūnijā uz dienvidiem un turpināja ceļu automašīnās Bārtas—Skodas vai Bārtas—Kalētu—Gramzdas—Nīgrandas virzienā. Iebrucēji nevarēja iedomāties, ka Liepājas aizstāvji varētu izšķirties par tādu pārdrošību un lauzties pretī uzbrūkošajam ienaidniekam. Pēc lielākas kaujas Lietuvas pilsētā Skodā, tāpat ari pēc kaujas pie Gramzdas, uz Priekules—Skodas ceļa un vairākās citās vietās, kur daudzi šo kauju dalībnieki krita, dzīvi palikušajiem nācās sadalīties sīkās grupiņās.2 Daudzi no tiem ar darba cilvēku pašaizliedzīgu atbalstu un palīdzību konspirējās un vēlāk iekļāvās Latvijas komunistiskās pagrīdes rindās, kā arī sasniedza Baltkrievijas plašos mežus, kur uzsāka partizānu gaitas vai arī pārgāja frontes līniju.

Liepājas aizstāvju partizāniskie reidi, radot sajukumu ienaidnieka aizmugures daļās, bija nopietni satraukuši hitleriešus. Par Liepājas aizstāvju cīņas efektivitāti liecina tas, ka pret viņiem, kā atzīmēts armiju grupējuma «Norā» kaujas darbības žurnālā, tika raidītas 207. apsardzes divīzijas daļas. Zīmīgi Liepājas aizstāvju partizānisko darbību novērtēja hitleriešu avīzes «Preusslsche Zei-tung» kara korespondents, kura raksta tulkojumu pārdrukāja Lie-pajas fašistiskā avīze «Kurzemes Vārds». Rakstā izskan apslēptas bailes no Padomju zemē sagaidāmā partizānu kara, ar kura

pirmajām izpausmēm ienaidniekam jau nācās sadurties. «Naktīs sarkanie atkāpjas,» apjukumā konstatēja korespondents, «pa dienu paslēpjas mežos, palaiž garām daļu vācu karaspēka un tad uzbrūk no aizmugures.»3

Latviešu darba tautas pašaizliedzīgo palīdzību Liepājas aizstāvjiem pēc to izlaušanās no ielenktās pilsētas kā padomju tautu brālīgās draudzības spilgtu apliecinājumu novērtējis Ļeņina prēmijas laureāts rakstnieks Sergejs Smirnovs. Liepājas varonīgās aizstāvēšanas 25. gadadienā viņš rakstīja: «..simtiem un tūkstošiem mūsu karavīru, kas ar grūtām kaujām cauri Latvijas mežiem un purviem atgāja uz austrumiem, ar dziļu pateicību un mīlestību atceras savus cīņu biedrus latviešus, kuri vīrišķīgi cīnījās kopa ar viņiem. Nevar aizmirst zemniekus, kuri, riskēdami ar dzīvību, savās mājās slēpa no okupantiem cīnītājus. Tāpat nevar aizmirst latviešu sievietes, kas aprūpēja un kopa ievainotos, un vīrus, kuri labprātīgi apņēmās kļūt par pavadoņiem cauri mežu biezokņiem un purvu dūkstīm, vai naktis pārceļot laivās pāri Daugavai.»4

Tā goda vietā padomju patriotu tūkstošu vidū minama Liepājas apriņķa Gramzdas pagasta vecmāte feldšere E. Liepiņa — pazīstamā latviešu rakstnieka Pāvila Rozīša radiniece, kas vairākas dienas savās mājās slēpa, ārstēja un apkopa pēc izlaušanās no Liepājas kaujā pie Gramzdas smagi ievainotu sarkanarmieti. Kādu nakti E. Liepiņa bija brīvprātīgi pieteikusies arī par ceļvedi padomju karavīru grupai, kas pēc izlaušanās no ielenktās Liepājas bija nonākusi Gramzdā un tumsā apmaldījusies.5 Taču šo E. Liepiņas un sarkanarmiešu nakts gājienu bija redzējis kāds nodevējs un paziņojis hitleriešiem, kas nekavējoties izrēķinājās ar pašaizliedzīgo patrioti. Vācu 291. kājnieku divīzijas 504. pulka speciālas soda vienības (Jagd-kommando) komandiera oberleitnanta Butkovica ziņojumā pulka komandierim teikts, ka viņa, Butkovica, komandētā soda vienība 1941. g. 30, jūnijā Gramzdā nošāvusi vietējo vecmāti feldšeri par to, ka tā pārsējusi un slēpusi savā mājā ievainotu padomju karavīru, kā arī sniegusi palīdzību Padomju Armijai.0 Ziņojumā norādīts, ka kopā ar vecmāti nošauts arī ievainotais sarkanarmietis.

Tūlīt pēc lam vācu fašisti nodedzināja Gramzdas centru, ieskaitot skolu. Tā hitlerieši atriebās par savas Svinemindē saformētās kara saimniecības komandas «Rīga» 1. priekšgrupas iznicināšanu pie Gramzdas. Kapteiņa Vigēliusa komandētā kara saimniecības komandas I. priekšgrupa 30. jūnijā bija devusies uz Liepāju deviņās automašīnās. Liepājas aizstāvju grupa kaujā pie Gramzdas septiņas mašīnas iznīcināja kopā ar visiem braucējiem.7 E. Liepiņas audžumeita pioniere Irēna izglābās no nāves tikai tāpēc, ka soda akcijas laikā neatradas mājās, taču meitenei vēl ilgi nācās pārciest pazemojošas pratināšanas un vadīt dienas smagā darbā pie mātes slepkavām — vācu nacistiem un latviešu budžiem.

Turpretī Gramzdas mācītājs H. Biezais savās «audzinošajās» pārrunās ar Gramzdas skolēniem šādu vācu nacistisko iebrucēju vandālisma aktu bija centies iztēlot par «labu un slavējamu rīcību», kas vērsta pret «sarkanajiem ļaundariem».8

Par palīdzības sniegšanu Liepājas aizstāvju — sarkanarmiešu grupai pēc tās izlaušanās no aplenktās pilsētas 1941. g. 18. augustā tika apcietināta un Liepājas cietumā ieslodzīta vecā revolucionāra un tālbraucēja kapteiņa J. Zemtura sieva H. Zemture un vairāki citi Liepājas, Aizputes un Kuldīgas apriņķu iedzīvotāji, to skaitā Gudenieku pagasta zemnieks M. Bunts.9 Taču vēl daudz lielāks šajos apriņķos bija to padomju patriotu skaits, kuri Liepājas aizstāvju grupām pēc to izlaušanās deva pārtiku, medikamentus, pastāstīja drošākos ceļus uz austrumiem, bet kurus pašaizsardzībniekiem neizdevās atklāt. Tā, piemēram, L. Priedniece, kas 1940./41.g. bija pioniere Aizputes apriņķa Dunalkas pagastā, atceras, ka viņu mājiņā — Dunalkas Veiļos, kas atradās mežā, 25 km uz ziemeļaustrumiem no Liepājas, 1941. g. jūnija beigās un jūlija sākumā apmēram nedēļu katru nakti ieradušās pārgurušu, izsalkušu un bieži vien ievainotu padomju karavīru, galvenokārt jūrnieku grupas, kurām viņas māte devusi pārtiku.10

Liepājas komjaunatnes vadītājam komunistam Imantam Sud-malim izdevās konspirēties ar dažu Liepājas apriņķa Gramzdas un Nīgrandas pagastu darba zemnieku pašaizliedzīgu palīdzību. So patriotu vidū sevišķi atzīmējams Nīgrandas darba zemnieks J. Sud-malis, kas ne vien vairakas nedēļas savās mājās slēpa Imantu Sudmali (tie nebija radinieki), bet pēc viņa lūguma pat aizbrauca uz Liepāju un atveda tur dzīvoklī palikušo Imanta pasi un citas nepieciešamās lietas.

Savukārt ar Jāņa Sudmaļa māsas Otīlijas. Rīgas tekstilfabrikas strādnieces, palīdzību Imantam Sudmaiim izdevās iegūt viņas otra brāļa pasi.11 Pārlīmējis fotogrāfiju, I. Sudmalis ar šo pasi uzturējās Bauskas apriņķa Iecavas pagastā.

Gramzdas un Nīgrandas pagastu darba zemnieki trīs nedēļas no apcietināšanas palīdzēja izvairīties ari otram plaši pazīstamam Lie-pajas komunistam — laikraksta «Komunists» redaktoram Л. Krievam. Taču, kad A. Krievs no Skrundas dzelzceļa stacijas gatavojās doties tālāk uz Rīgu, kāds Liepājas Valsts tehnikuma audzēknis viņu pazina un paziņoja Skrundas «pašaizsardzības» soda vienībai.

Aizputes apriņķa Alsungas pagastā pie darba zemnieka P.Zom-mera slepus uzturējās viens no drosmīgākajiem Liepājas aizstāvēšanas kauju dalībniekiem J. Knipsis. Viņa vadībā pilsētas aizstāvju kolonna, lauzdamas uz austrumiem, 29. jūnija rīta Kalētu pagastā pie Ozolmuižas satrieca vācu karaspēka daļu, kas centās aizsprostot tai ceļu. Hitleriešu pārspēka priekšā kolonna 30. jūnijā pie Vaiņodes bija spiesta sadalīties sīkās grupās.12 Vēl pēc pāris sadursmēm ar

bruņotām aizsargu bandam J. Knipsis, palicis viens, devās uz Alsungas pagastu. Tur minētā zemnieka P. Zommera mājas viņš no .Maskavas radiopārraidēm uzzināja par partijas un Padomju valdības aicinājumiem izvērst hitleriešu iebrucēju aizmugurē partizānu un pagrīdes cīņu. Atsaucoties šiem aicinājumiem, J. Knipsis ar P. Zommera atbalstu nolēma izveidot jauniešu pagrīdes organizāciju.

Diemžēl, tāpat kā citi pirmie komunistiskās pagrīdes dalībnieki, arī J. Knipsis vāji pārzināja konspirācijas likumus un gestapo viltīgās metodes un drīz gāja boja.

Fašisti nežēlīgi izrēķinājās ne vien ar komunistiskas pagrīdes cīnītājiem, bet arī ar ikvienu godīgu cilvēku, kas mēģināja sniegt atbalstu hitleriešu aizmugurē palikušajiem komunistiem un padomju karavīriem.13 Та, jau 1941. g. 19. septembrī fašistiskā avīze «Tēvija» ziņoja, ka nošauts Alsungas pagasta zemnieks P. Zornmers, kas divus mēnešus savā mājā slēpis Liepājas komunistu — ar divām šautenēm un rokasgranātām apbruņojušos sarkanās milicijas inspektoru J. Knipsi. Kā izriet no Liepājas novada komisāra 1941. g. 16. oktobra ziņojuma Latvijas ģenerālkomisāram, reizē ar J. Knipsi apcietināti ari 20 Alsungas pagasta jaunieši — J. Knipša vēl īsti nenoformētās pagrīdes organizācijas dalībnieki.14

Taču pat šādos kārtējos padomju patriotu iebiedēšanai domātos paziņojumos hitlerieši bija spiesti atzīt, ka vel ilgi pēc tam, kad vācu armija bija okupējusi Latvijas teritoriju, sarkanarmieši un daudzi vietējie komunisti grupās un atsevišķi joprojām slēpās mežos un citās vietās. Tapec arī vācu karaspēkam un «pašaizsardzibas» soda vienībām esot bijis «pilnas rokas darba, iztīrot it visus mušu zemes apvidus no partizāniem».15

Par to, ka jau pirmajās hitleriešu okupācijas nedēļās un mēnešos ienaidnieka sagrābtajā Latvijas PSR teritorijā ar vietējo darba cilvēku — padomju patriotu atbalstu bija izveidojušās vairākas pagndnieku un partizānu grupas, nepārprotami liecina arī drošības policijas un drošības dienesta operatīvās soda vienības (Einsatz-gruppe A) ziņojums par laiku no okupācijas sākuma līdz 1941, g. 15. oktobrim. Ziņojumā norādīts, ka hitleriešu sagrābtajā Latvijas teritorijā jau pirmajās okupācijas dienās un nedēļās atkārtoti uzbrukts vācu posteņiem un dienesta iestādēm. Tas sevišķi sakāms par Liepāju, kura allaž skaitījusies par «vissarkanāko» Latvijas pilsētu. Tur saformētās strādnieku vienības esot nodarījušas lielus zaudējumus vācu armijai.16 Tādējādi Liepājas strādnieku vienību kaujinieki uzskatāmi par komunistiskās pagrīdes un bruņotas cīņas aizsācējiem okupētajā Latvijas PSR teritorijā.

1941. g. jūlija Kuldīgas apriņķa Rendas pagasta zemnieks, kādreizējais Rīgas strādnieks A. Šiliņš, nejauši saticis mežā no aplenktās Liepajas izlauzušos robežsargu karaspēka vienības bataljona komisāru M. Streļņikovu, kas saslimis bija atpalicis no savas daļas, sniedza viņam medicīnisko palīdzību.17 Ar A. Šiliņa un M. Mucenieces palīdzību M. Streļņikovam izdevās sagaidīt uzvaru partizānu kaujas ierindā. Pēc izlaušanās no aplenktās Liepājas 1941. g. vasarā pagrīdes darbību Jēkabpilī uzsāka bijušais rūpnīcas «Sarkanais metalurgs» kadru daļas vadītājs komunists N. Petrenko. Rīgā ar vietejo patriotu palīdzību nelegāli uzturējās viens no aizstāvēšanas kauju vadītājiem — Liepājas apriņķa partijas komitejas pirmais sekretārs L. Vrubļevskis, kuru hitleriešiem tā arī neizdevās atklāt.

Līdz fašistiskās Vācijas sagrāvei Kurzemē nelegāli uzturējās Liepājas pilsētas partijas komitejas aģitācijas un propagandas daļas vadītājs F. Arnis. Saldus apkārtnē visus okupācijas gadus konspiratīvi nodzīvoja Iekšlietu tautas komisariāta Liepājas pilsētas daļas priekšnieks E. Zutis, lai gan policija viņu neatlaidīgi meklēja. Sīs pašas nodaļas darbinieks V. Kostromins, izbēdzis no gūsta 1941. g. 31. augustā, līdz pat fašistiskās Vācijas kapitulācijai slēpās pie strādnieka Terentjeva Liepājā Meža ielā 31.

Ilgāku vai īsāku laiku no iebrucēju represijām ar darba cilvēku palīdzību izdevās izvairīties arī daudziem citiem Liepājas aizstāvjiem. Tomēr lielākā to daļa aizgāja bojā bargajā 1941./42. g. ziemā. Kā norādīts Latvijas drošības policijas un drošības dienesta komandiera 1942. g. 24. jūnija slepenajā pārskatā par padomju partizānu darbību hitleriešu okupētajā Latvijas teritorijā laikā no 1941. g. septembra līdz 1942. g. jūnijam, Liepājas novada komisariāta teritorijā, t. i., Liepājas, Aizputes, Kuldīgas, Ventspils un Talsu apriņķos, manīti 122 partizāni.18 To vajāšanu nekavējoties uzsācis latviešu policijas paligdienests (šucmaņi), kas trīs partizānus nošāvuši, bet 119 sagūstījuši, pašiem zaudējot vienu kritušo, bet divi tikuši ievainoti.19

Salīdzinājumam minēsim, ka tanī pašā laikā vācu fašistisko oku-4 pantu izveidotajā Rīgas lauku novadā, kurā tolaik ietilpa Rīgas un Madonas apriņķi, bija manīti 56 partizāni, no tiem 50 nošauti, seši sagūstīti, pašiem vajātājiem zaudējot trīs kritušos un divus ievainotos. Nelielu pirmo partizānu skaitu hitlerieši bija fiksējuši Valmieras novada komisariāta teritorija, t. i., Valmieras, Cēsu un Valkas apriņķos. Tur sadursmēs krituši 13 partizāni un astoņi sagūstīti, bet no vajātājiem krituši četri un viens ticis ievainots.20

Turpretī Daugavpils novada komisariāta teritorijā, t. i., Abrencs, Ludzas, Rēzeknes un Daugavpils apriņķos, hitlerieši laikā no 1941. g. septembra līdz 1942. g. jūnijam bija uzskaitījuši 1354 partizānus. Te droši vien ietverta zināma daļa organizēto partizānu, kas 1941. g. vasarā un rudenī tika iesūtīta Latgalē no aizfrontes. No tiem sadursmēs ar policistu vienībām 114 partizāni krituši, 949 sagūstīti, bet 291 partizānam ar kauju izdevies izlauzties no ielenkuma vai ari atrauties no vajātājiem. Sajās sadursmēs policijas palīgdienesta policisti zaudējuši 15 kritušos un septiņi tikuši ievainoti.

Toties Zemgales līdzenumā, kur maz plašu mežu, daudz lielu budžu saimniecību, partizānu parādīšanās vispār nebija konstatēta.

Vācu policija, kuras skaitliskais sastavs okupētajā Latvijā, kā zināms, bija daudzkārt mazāks par latviešu policistu skaitu, šajos deviņos mēnešos vispār nebija zaudējusi nevienu kritušo, ne ari ievainoto.21 Tātad vācu fašistisko okupantu policija cīņās ar pirmajiem partizāniem Latvijas teritorijā praktiski gandrīz vai pat vispār nav piedalījusies. Turpretī latviešu policistu, policijas palīgdienesta vienības izrēķinājās ne vien ar slikti bruņotām sarkanarmiešu un padomju aktīvistu grupām, kas vāji orientējās svešā vieta, bet pat ar neapbruņotiem nelegalistiem, kas pēc aresta vai nošaušanas arī tika pieskaitīti partizāniem. Tikai tā izskaidrojama starpība starp kritušo un sagūstīto nelegālistu lielo skaitu un kritušo un ievainoto policijas palīgdienesta darbinieku samērā niecīgo skaitu.

Vienlaikus jāatzīmē, ka, neskatoties uz ļoti smagajiem zaudējumiem, gandrīz katram piektajam no iepriekš minētajiem 1553 partizāniem un nelegalistiem, par spīti vājajam bruņojumam, partizānu cīņas pieredzes trūkumam un neiedomājami grūtajiem 1941 ./42. g. ziemas apstākļiem, tomēr izdevās sadursmes beigt kā uzvarētājiem, t. i., atrauties no vajātājiem un turpināt cīņu.22

Nav šaubu, ka šo policijas fiksēto pirmo partizānu un nelegālistu skaitā ne vien Kurzemes apriņķos, bet arī Vidzemē un sevišķi Latgalē bija daudz Licpājas aizstavešanas kauju dalībnieku, kuri pēc izlaušanās no aplenktās pilsētas bija devušies uz austrumiem.

Pēc izlaušanās no Liepājas un 2. jūlija kaujas pie Rīgas—Jelgavas šosejas ceļu uz austrumiem turpināja Liepājas jūras kara flotes pretgaisa aizsardzības virsnieku skolas kursants komjaunietis A. Ze-ronkins un kājnieku kapteinis Ribins. Divatā tie bija sasnieguši Rēzeknes apriņķi, kur 31. jūlijā tiem izdevās atbruņot kādu aizsargu. Bēgot no vajātājiem, tie viens no otra noklīda. 1941. g. 2. augustā Ezernieku pagasta teritorijā A. Zeronkinu sagūstīja «pašaizsardzības» soda vienības dalībnieki un ieslodzīja Ludzas cietumā. Taču pat aiz cietuma mūriem drosmīgais Liepājas aizstāvis nepārtrauca pretestību ienaidniekam. 1941. g. 5. decembri naktī A. Zeronkins kopā ar 27 gūstā kritušajiem padomju karavīriem slepus uzlauza cietuma sienu un aizbēga uz Osvejas mežiem.23 Diemžēl drīz vien A. Zeronkinu apcietināja.

Pirmā ranga intendants, PSKP biedrs kopš 1920. gada К Pavlovs, kas līdz kara sākumam bija I zemūdeņu brigādes krasta bāzes komandieris Liepājā24 un pilsētas aizstāvēšanas kaujās drosmīgi komandēja apvienotu jūrnieku vienību, savu pēdējo varoņdarbu veica hitleriešu okupētajā Rīgā. Izlauzies no ielenktās Liepājas, K. Pavlovs Rīgas tuvumā tika ievainots. Ar prof. P. Stradiņa gādību ticis pie civilapģērba, K. Pavlovs tika ievietots toreizējā Rīgas pilsētas 2. slimnīcā. Prof. P. Stradiņš iekārtoja darbā slimnīcā arī no Liepājas izbraukušās 17 padomju virsnieku sievas.25 1941. g. nogalē ar Rīgas pagrīdnieku palīdzību K. Pavlovs slimnīcu atstāja un 1942. g. sālāmā iekļāvās «Rīgas strādnieku komunistiskajā pagrīdes organizācijā». Tās vadītājs A. Levāns uzdeva K- Pavlovam vadīt no gūsta izbēgušo padomju karavīru pagrīdes grupas. So karavīru vidū bija ari 67. strēlnieku divīzijas kapteinis komunists 1. Orlovs un Liepajas jūras kara bāzes vecākais leitnants N. Kudrjašovs.

Kad 1942. g. 3. aprīlī hitlerieši uzsaka «Rīgas strādnieku komunistiskas pagrīdes organizācijas» dalībnieku masveida arestus un vienā dienā apcietināja ap 200 personu, K- Pavlovs visiem spēkiem palīdzēja, lai vēl brīvībā palikušie no gūsta izbēgušie padomju karavīri varētu no Rīgas nokļūt uz Baltkrievijas mežiem pie partizāniem.

Taču šis pārdrošais nodoms ar provokatoru palīdzību bija kļuvis zināms drošības policijai un drošības dienestam, un 24. aprīļa vakarā konspiratīvajā dzīvoklī Lāčplēša iela 52/54, kur tobrīd uzturējās K- Pavlovs, viņa palīgs N. Kudrjašovs un vēl divi nelegālisti, negaidīti iebruka gestapoviešu grupa. K. Pavlovam gan izdevās izraut pistoli un nošaut vienu no drošības dienesta darbiniekiem, bet otra — pēdējā lode aprāva viņa paša dzīvību …26

N. Kudrjašovs un daudzi citi no gūsta izbēgušie padomju karavīri — «Rīgas strādnieku komunistiskās pagrīdes organizācijas» dalībnieki — tika nomocīti vai nošauti Rīgas Centrālcietumā. To vidū bija arī Liepajas garnizona prokurors brigādes kara jurists komunists V. Čelnokovs, kas ievainots bija kritis gūstā un nonācis Rīgas karagūstekņu nometnē (Stalag-350, netālu no tag. Oškalnu stacijas). V. Čelnokovs, kam izdevās noslēpt ieņemto amatu un partijas piederību, kopā ar citiem patriotiem bija izveidojis pagrīdes organizāciju, kura darbojās pāri par 20komunistu.27

Vairākiem no gūsta izbēgušajiem padomju karavīriem pēc «Rīgas strādnieku pagrīdes komunistiskās organizācijas» sagrāves 1942. g. aprīlī izdevās izvairīties no aresta. To skaitā bija arī jau minētais 67. strēlnieku divīzijas kapteinis I. Orlovs, kas ar S. Januļa un vairāku citu strādnieku palīdzību slēpās Rīgā līdz 1944. g. pavasarim, tad devas partizānu gaitās, taču pazuda bez vēsts.

Pēc izbēgšanas no gūstekņu nometnes Rīgā ar latviešu darba cilvēku atbalstu sasniegt Baltkrievijas mežus un kļūt par partizānu brigādes «Spartaks» sanitārās daļas priekšnieku izdevās Liepājas aizstāvēšanas kauju dalībniekam 67. strēlnieku divīzijas 56. pulka pārsiešanas punkta priekšniekam komunistam A. Gordijenko, kas pec izlaušanās no ielenktās Liepajas kara divdesmit otrajā dienā bija ievainots un sagūstīts Latvijas PSR teritorijā.

1942. g. 3. aprīlī gestapo izdevās apcietināt vienu no «Rīgas strādnieku pagrīdes komunistiskās organizācijas» vadītāja A. Levāna aktīvākajām un drosmīgākajām palīdzēm, kuras cīņas ceļš ari bija sācies

Liepājā. Kopā ar vīru, padomju virsnieku, 8—10 gadus veco meitu un mati tā bija ieradusies Liepājā 1940. gadā. Kara pirmajā dienā meita ar māti no Liepājas tika evakuētas, vīrs krita pilsētas aizstāvēšanas kaujās, bet pati jaunā sieviete ar aizstāvju grupu no pilsētas izlauzusies un nokļuvusi līdz Rīgai. Tur viņai ar strādnieka J.Mi-ķelsona palīdzību izdevās Latvijas Sarkanajā Krustā, kur strādāja tā paziņa, saņemt pagaidu personas apliecību uz Marijas Marulļenko vārda un oficiāli pierakstīties.28 Kā zina stāstīt J.Miķelsons, tad, saņemot Sarkanajā Krustā pagaidu personas apliecību, jaunā sieviete uzdevusies par 1906. g. 26. februārī Ukraina, Donbasā, dzimušu.23

Iespējams, šī sieviete bijusi kāda augstāka komandiera sieva un arī Komunistiskās partijas biedre. Liekas, tikai tā izskaidrojams tas, ka viņa savu īsto uzvārdu neatklāja ne J. Miķelsonam, kura dzīvokli dzīvoja, ne ari savai kameras biedrenei Rīgas Centrālcietumā pirms izvešanas uz nošaušanu.30

Arhīvu dokumenti, bijušo cīnītāju atmiņu pieraksti palīdzējuši noskaidrot, ka to cīnītāju skaits, kas pēc atkāpšanās no Liepājas un tai tuvējiem apriņķiem strādnieku bataljonu un bruņotu padomju aktīvistu grupu sastāvā nonāca līdz Pleskavai un Igaunijai, sniedzies vairākos simtos. Atsaucoties Komunistiskās partijas aicinājumam, daļa no tiem nelielās grupās devās atpakaļ uz vācu fašistisko okupantu tikko kā sagrābto Kurzemi. Pirmo cīņas organizatoru ceļš bija sevišķi grūts un bīstams. Tālajā ceļā viegli varēja uzdurties uz daudzajiem ienaidnieka posteņiem un slēpņiem, it sevišķi uz budžu un aizsargu bruņotajām bandām, kas, labi pārzinādamas vietējos apstākļus, uzglūnēja patriotiem visnegaidītākajās vietās. Daudzi no šiem pirmajiem komunistiskās pagrīdes, partizānu cīņas organizatoriem krita kaujās, citi tika notverti un nošauti vai arī ieslodzīti cietumos un koncentrācijas nometnēs. Taču lielākā to daļa jau 1941. g. vasarā vai rudenī sasniedza pat toreiz tālu ienaidnieka aizmugurē palikušo Dienvidkurzemi.

Tā 1941. g. jūlija vidū Pleskavas pievārtē — Veļikajas upes krastos — kāda Strādnieku gvardes bataljona politvadītājs, LKP Aizputes apriņķa komitejas pirmais sekretārs P. Auniņš, bataljona 2. rotu, kas komplektējas no kurzemniekiem, sadalīja grupās pa 10 cilvēkiem. Šādas grupas devās partizānu un pagrīdnieku gaitās uz Kurzemi.31 Pārējiem gvardiem bataljona vadība pavēlēja nelielās grupās pāriet frontes līniju.

No Veļikajas krastiem nosūtītie tautas cīņas organizatori bija guvuši labu rūdījumu cīņās ar bruņotām aizsargu bandām jau kara pirmajās dienās Liepājas apkārtnē, bet vēlāk pie Rīgas un Vidzemē. Piemēram, Ziemera mežā (15 km ziemeļos no Alūksnes) 1941. g. 7. jūlijā bataljona 3. rotas 2. vada gvardi lika lietā partizānu taktiku — no slēpņa ar trāpīgu uguni iznīcināja 22 hitleriešus un vairākus sagūstīja.32 Paši strādnieki gvardi šai kaujā zaudēja trīs ievainotos.

Vietējie fašisti ilgi atcerējās šo tiem tik bēdīgo kauju. «Boļševiki bija palaiduši mūsējos garām,» vēlāk rakstīja viens no sveikā izgājušajiem fašistiem, «un tagad uzbruka tiem no meža, kas pakavveidīgi apņēma ceļu un pļavu.»33

Guvuši rūdījumu šādās partizānu kaujās, daudzi no šiem tautas ciņas organizatoriem bez attiecīga sagatavošanas un apmācības darba ienaidnieka aizmugurē iemācījās prasmīgi likt lietā kara viltību un veiksmīgi šķērsoja visu okupēto Latvijas teritoriju no Veļi-kajas krastiem līdz Liepājai. To skaitā minami Cīravas komjaunieši brāļi Jānis un Jēkabs Sterni, kuri jau 1941. g. rudenī, pildot saņemto uzdevumu par cīņas izvēršanu ienaidnieka aizmugurē,34 stājās pie komjauniešu pagrīdes organizācijas izveidošanas savā dzimtajā pagastā un uzturēja sakarus ar Liepājas patriotiem. Kopā ar viņiem dzimto Aizputes apriņķi sasniedza arī Aisteres MTS traktorists komjaunietis J. Kronbergs un Liepājas strādnieks E. Beķeris, kuru drošības policijai izdevās apcietināt 1943. g. jūnijā.35 Vairāki viņu biedri, to skaitā V. Ceirāns un A. Odriņš, tika apcietināti tūlīt pēc atgriešanās un ieslodzīti Liepājas cietumā, no kurienes tie vairs neatgriezās. No Veļikajas krastiem dzimtajā pusē atgriezās arī brāļi Jānis un Ludvigs Bumbieri. Bumbieru ģimene daudz darījusi 1944. g., palīdzot izveidot komunista Andreja Macpāna partizānu vienības sakarus ar Liepājas strādniekiem pagrīdniekiem. 1941. g. jūlija sākumā no Valkas uz ienaidnieka aizmuguri tika nosūtīts viens no Liepājas komunistiskās pagrīdes vadītājiem buržuāzijas diktatūras gados, Latvijas PSR Augstākās Padomes deputāts V. Ģēbelis. Viņa cīņas un bojāejas apstākļus hitleriešu okupētajā Latvijā vēl līdz šim nav bijis iespējams noskaidrot.36

Vairākas 10—14 cīnītāju lielas Lejaskurzemes padomju patriotu grupas tautas cīņas organizēšanai pret okupantiem atpakaļ uz Kurzemi tika nosūtītas 1941. g. jūlija otrajā pusē no Igaunijas pilsētiņas Tormas. Vienas šadas grupas sastāvā uz dzimto Kuldīgas apriņķi devās arī komjaunietis T. Kristapsons, kas ceļā kādā sadursmē krita, un Skrundas strādnieks E. Kauis, kas 1943. g. beigās un 1944. g. sākuma Skrundas un Nīkrāces pagastos izveidoja tris bruņotas ne-legālistu grupas un uzturēja ciešus sakarus ar komunista Eduarda Ēlerta vadīto pagrīdes organizāciju Liepājā.37

Vairāki Liepājas un Kuldīgas apriņķu strādnieku gvardi pēc sīvām cīņām Igaunijas frontē un izlūku kursu beigšanas Sāmsalā izcēlās Kurzemes krastā 1941. g. augustā un septembri. To skaitā atzīmējams drosmīgais komjaunietis K-Vanags, kas sekmīgi gan uzsāka pagrīdes organizācijas izveidošanu Ances—Ventspils—Kuldīgas novadā, taču pēc mēneša krita varoņa nāvē. No Sāmsalas Kurzemē ieradās arī Priekules padomju aktīvists Strādnieku gvardes rotas komandieris Igaunijas frontē R. Beņķis. Liepājas apriņķa policistiem un drošības policijas spiegiem 1943. g. oktobrī gan izdevās

atklāt R. Beņķa izveidotās pagrīdes grupas Liepāja, Virgā un Prie-kulē un iznīcināt gandrīz visus viņa lielās ģimenes locekļus, taču pašu R. Beņķi apcietināt tiem neizdevās, tā ka viņš sagaidīja fašistiskās Vācijas kapitulāciju.38

Ja arī pirmajiem tautas cīņas organizatoriem un dalībniekiem kara sākuma periodā ne vien Kurzemes pusē, bet visa hitleriešu okupētajā Latvijā neizdevās izvērst ilgstošu partizānu cīņu, tad viņu devums komunistiskās pagrīdes cīņu izvēršanā, fašistu demagoģisko antikomunisma melu atmaskošanā un ticības stiprināšanā darbaļaužu masas par Sarkanās Armijas uzvaru bija patiesi nozīmīgs.

5o secinājumu faktiski apstiprina hitleriešu operatīvās soda vienības (Einsatzgrupve A) pārskati. Piemēram, 1941. g. decembrī vienība ziņoja, ka no Ļeņingradas pēc izlūku kursu beigšanas Liepājā un Kolka atgriezušies vairāki latviešu jūrnieki, lai organizētu cīņu pret okupantiem.39 Ziņojumā par laiku no 1941. g. 16. oktobra līdz 1942. g. 31. janvārim konstatēts: «Latvijā, it sevišķi lielajās pilsētās, ir labvēlīga augsne komunistiskai darbībai [.. ] sevišķs nemiera perēklis ir Liepāja [..] So kustību atbalsta komunistiskie aktīvisti, kuri pāri frontes līnijai slepus iekļuva Latvijā, un partizāni.»40

Gan pirmie tautas cīņas organizatori, gan okupētajā Liepājā palikušie strādnieki cīņā pret vācu fašistiskajiem okupantiem pamatojās uz PSKP CK izstrādātās programmas, kas visus lautas spēkus mobilizēja cīņai pret ienaidnieku. Tā bija rezumēta VK(b)P CK un PSRS Tautas Komisāru Padomes 1941. g. 29. jūnija direktīvā piefrontes apgabalu partijas un padomju organizācijām. Direktīvā bija uzsvērts, ka sekmīgā cīņā ar ienaidnieku milzīga nozīme ir piešķirama visas tautas pretestības izvēršanai fašistisko iebrucēju aizmugurē.

Antifašistiskās cīņas tālākai konkretizēšanai hitleriešu okupētajā Padomju Savienības teritorijā VK(b)P CK 1941. g. 18. jūlijā pieņēma īpašu lēmumu «Par cīņas organizēšanu vācu karaspēka aizmugurē», kurā tika noteikti partijas organizāciju praktiskie uzdevumi pagrīdes un partizānu kustības izveidošanā un vadīšanā. Okupētās Latvijas darbaļaudis par šiem lēmumiem uzzināja no Maskavas radiopārrai dēm un partijas sūtītajiem tautas cīņas organizatoriem.

Hitleriešu okupētajā Liepājā, atsaucoties uz Komunistiskās partijas aicinājumu, pirmie bruņotā pagrīdes cīņā iesaistījās komjaunieši un jaunieši. Jau 1941. g. vasarā uzņēmumos sākās sabotāža, bet naktīs pagrīdnieku raidītās lodes pārtrauca ne viena vien iebrucēja tālāko ceļu uz austrumiem. Augustā Liepājas ielās parādījās uzsaukumi ar Maskavas radiofona pārraidītajiem Padomju Informācijas biroja ziņojumiem. Tos ar roku pārrakstīja komjauniešu pagrīdes organizācijas «Sarkanā trauksme» biedri, kurus vadīja varonīgie Liepājas aizstāvēšanas kauju dalībnieki komjaunieši A. Stārks un I. Bunka. Organizācijā aktīvi darbojās 2. Jēkulis un 14 gadu vecais pionieris R. Egliņš, kura dzīvoklī jaunie patrioti klausījās Maskavas radiopārraides, pārrakstīja uzsaukumus un ziņojumus un noturēja organizācijas sapulces. Uzsaukumus iesūtīja pat politieslodzītajiem Ploču kūdras purva nometnē.41

Kad fašisti apcietināja komjauniešu pagrīdes organizācijas «Sarkanā trauksme» biedrus, hitlerieši to uzskatīja par tik svarīgu notikumu, ka tas minēts pat fašistiskās Vācijas Galvenās drošības pārvaldes IV pārvaldes (gestapo) ziņojumā «Par svarīgākajiem notikumiem okupētajā PSRS teritorijā», kas datēts ar 1941. g. 27. septembri.42 Pirmo apcietināto pagrldnieku skaitā bija daudz Liepājas varonīgās aizstāvēšanas kauju dalībnieku un viņu atbalstītāju.

Par fašistu represiju upuri jau 1941. g. vasarā kļuva bijušais Liepājas pilsētas komjaunatnes komitejas sekretārs Boriss Pelnēns, kas pēc pilsētas krišanas bija sācis pagrīdnieka gaitas. Pēc Liepājas policijas ziņām Liepājas cietumā, kā arī cietuma darba nometnē 1941. g. 18. oktobrī atradušies 730 politieslodzītie, bet divās iepriekšējās nedēļās, t. i., no 3. līdz 17. oktobrim, no cietuma tika izvesti un nošauti 40 komunisti,43 bet geto bija nošauti 213 ebreji.44 Šādas un vēl asiņainākas apšaušanas Liepājā bija notikušas jau visus trīs iepriekšējos okupācijas menešus.

Taču zvērīgais terors nespēja iebiedēt Liepājas strādniekus, bet tieši pretēji, radīja vēl lielāku naidu pret fašistiem — masu slepkavam, rosināja vēlēšanos pretoties. Par to nepārprotami liecina Lie-pajas gebītskomisāra Alnora 1941. g. 11. oktobra slepenais ziņojums ģenerālkomisāram Dreksleram: « . . viens no nemiera momentiem bija pēdējā nedēļā atsāktās daudzās nošaušanas. Lauku novados un mazās lauku pilsētās likvidēti visi židi.. Tieši sieviešu un mazu bērnu nošaušanas, jo, vedot uz eksekūcijas vietām, tie kliedz, izraisījušas vispārēju sašutumu .. Arī virsnieki man vaicājuši, vai šis nežēlīgais nogalināšanas veids piemērojams pat bērniem. Ikvienā kultūras valsti un pat viduslaikos nedrīkstēja nogalināt sievietes grūtniecības stāvokli. Šeit pat tas netika ievērots.»45

Un pagāja tikai nedēļa pēc šī gebītskomisāra ziņojuma, kad Liepājas novada SS un policijas komandieris savā pārskata ziņojumā Latvijas SS un policijas komandierim bija spiests atzīt, ka «sarkano» Liepāju nav izdevies nomierināt un ka politiskais stāvoklis pēdējā laikā visa apgabalā ievērojami saasinājies. Tā, piemēram, 9., 12. un 13. oktobrī Liepājas pilsēta privātpersonas šāvušas uz karavīriem, bet 8. oktobrī latviešu strādnieks uz ielas uzbrucis vācu kareivim. Viņš nošauts 9. oktobri «saskaņā ar kara laika likumiem».46 Tajā pašā dienā okupanti par brīdinājumu citiem avīzē «Kurzemes Vārds» publicēja ziņojumu, ka nošauts ir K- Gultnieks. Jau pēc divām dienām avīzē parādījās jauns iebrucēju rīkojums par okupantiem vēlamo kārtību, kurā bija piedraudēts par rīkojuma nepildīšanu ar ķīlnieku apšaušanu.

Savukārt Līepajas prefekts bija spiests atzīt, ka, par spīti trīskārtējam uzaicinājumam, Liepājas iedzīvotāji nenododot ieročus un pagājušo mēnešu laikā nodota tikai viena pistole. Pilsētas iedzīvotāju naidīgo izturēšanos pret hitleriskajiem iebrucējiem prefekts atkārtoti izskaidroja ar to, ka jau buržuāziskās Latvijas valsts laikā «Liepāja bijusi viena no vissarkanākajām pilsētām?.47

Stāvoklis Liepājā 1941. g. rudenī saasinājās tiktāl, ka hitleriešu bruņoto spēku pavēlnieks Ostlandē 1941. g. 18. oktobrī griezās pie reihskomisāra ar ziņojumu, ka policija nespējot Liepāju nomierināt un tāpēc viņš lūdzot šīs nomierinātajā funkcijas uzticēt armijai un flotei. Ziņojumā bija teikts: «Drošības apstākļi Liepājas jūras cietokšņa nocietinājumu rajona patlaban ir pavisam nepietiekami, un stāvoklis tur kļūst pakāpeniski draudīgs. Pēdējā laikā notikuši divi atentāta mēģinājumi pret cietokšņa komandantu, un pirms dažām dienām naktī nezināmi ļaundari šāvuši uz diviem sakarniekiem. Liepājas iedzīvotāji ir noskaņoti stipri komunistiski un cenšas pretoties.»

Ziņojumā bija norādīts, ka Liepājas cietokšņa garnizonā patlaban ir vairāki tūkstoši jūrnieku, tāpēc esot iespējams izveidot daudz patruļu kārtības uzturēšanai. Ziņojuma nobeigumā bruņoto spēku pavēlnieks secināja: «Uzskatu par absolūti nepieciešamu, lai atbildība par kārtības un miera atjaunošanu Liepājā tiktu uzlikta militārajam pavēlniekam, jo vienīgi viņa rīcībā patlaban ir šim nolūkam nepieciešamie spēki.»48

šis ierosinājums neapšaubāmi liecina par Liepājas strādnieku un jauniešu antifašistiskās pagrīdes cīņas efektivitāti, tās dalībnieku varonību un patriotismu laikā, kad vācu fašistu armijas tuvojās Maskavai un okupanti bija savas varas zenītā. Kā redzams pēc ierakstiem Liepāj as novada SS un policijas komandiera dienesta žurnālā, tad 1941. g. 2. novembra vakarā kāds vīrietis uz ielas izšāvis no pistoles uz policijas priekšnieku Dītrihu. 13. decembrī kāds šāvis uz vācu kareivi, bet 15. decembri Kara ostā vairāki pagrīdnieki uzbrukuši vācu militārpersonai un nošāvuši to.49 1942. g. 14. janvārī Kara ostas rajonā atkal nošauts kāds vācu kareivis. Saniknoti un baidīdamies no tautas pretestības tālākās attīstības, hitlerieši ieviesa Liepājā ķīlnieku sistēmu, bet Liepājas novada SS un policijas komandiera 1942. g. 19. janvāra ziņojumā priekšniecībai teikts: «..atmaksai par pēdējā laikā trim nošautajiem vācu karavīriem tiks nošauts simts latviešu».60

Minētie uzbrukumi okupantu karavīriem notika dažas nedēļas pēc Liepājas novada SS un policijas komandiera 18. oktobra ziņojuma, kurā bija norādīts, ka «Liepājā izdevies apcietināt četrus pagrīdnīe-kus, kuru organizācija saistīta ar Maskavu.51 Starp citu, minētie pagrīdnieki bija saņēmuši uzdevumu uzbrukt militārām personām.»52

Tatad kritušo patriotu vieta bija stājušies atkal jauni pagrīdes cīnītāji.

Tam paša laikā Liepājā izvērsās ari antifašistiskā, galvenokārt mutvārdu aģitācija, atstāstot tuvākiem darbabiedriem jaunākos Padomju Informācijās biroja ziņojumus, atmaskojot nacistu un latviešu buržuāzisko nacionālistu melus un šovinistiskos izdomājumus, aicinot sabotēt darbu, dažādus nacistu pasākumus utt.

Aģitācija vainagojās ar panākumiem. To apstiprina vairāki okupantu ziņojumi. Jau 1941. g. 3. augustā Liepājas «pašaizsardzības» soda vienības priekšnieks E. Jākobsons sakarā ar strādnieku nemitīgo izvairīšanos no darba, it īpaši kara rūpniecības uzņēmumos, bija spiests piedraudēt, ka visi strādnieki, kas vairīsies no darba, tiks ievietoti koncentrācijas nometnēs.53 Tā kā brīdinājumiem nebija nekādu rezultātu, hitlerieši no draudiem pārgāja pie darbiem.

Tā, piemēram, Liepājas novada SS un policijas komandieris 1941. g. 13. decembrī ziņoja, ka decembra pirmajās dienās vien Lie-pajas uzņēmumos par darba sabotāžu apcietināti un ieslodzīti darba nometnē seši strādnieki. 1942. g. 3. marta ziņojumā konstatēts, ka daudzi Liepājas ostas un kuģu remonta rūpnīcas «Tosmare» strādnieki sākuši vairīties no darba. Turpat norādīts, ka pieci latviešu strādnieki jau apcietināti, bet daudzi citi tiek meklēti un aresti turpināsies, K.āda šai pretestības formai bija nozīme, liecina tas, ka hitleriešiem Liepājā tolaik jau trūka 3200 strādnieku.54

Taču sabotāža nebeidzās. Tā, piemēram, Liepājas aizstāvēšanas kauju dalībnieks Kj.Jurjāns lidz arestam 1942. g. jūnija nebija ieradies darbā un veica plašu aģitāciju, stāstot Maskavas radiopārraidēs dzirdētās ziņas un aicinot uz cīņu pret okupantiem. K-Jurjāns pat vācu kareivjiem bija mēģinājis ieskaidrot, cik netaisna ir viņu ciņa. Laikā no 1942. g. 28. maija līdz 12. jūnijam Liepājas prefektūra par darba sabotāžu apcietināja un ievietoja darba nometnē 13 strādniekus.55

Sevišķi veiksmīgi mutvārdu aģitāciju, apvienojot to ar sabotāžu, veica strādnieks A. Strēlis. A. Strēļa ietekmē darba uzdevumus sāka sabotēt lielāks skaits viņa darbabiedru, bet 40 piespiedu darbos nodarbināto lietuviešu, lai gan strādāja policijas uzraudzībā, pat pameta savu darbavietu un aizbēga atpakaļ uz Lietuvu. 1942. g. augustā antifašistu A. Strēli nacisti apcietināja.56

1941. g. beigās un 1942. g. sākumā Liepajas ielās atkal parādījās komunistiskas proklamācijas. Tikai 1941. g, 30. novembrī vien policija Liepājas parkā atrada izkaisītas 20 lapiņas, kurās patrioti aicināja cīnīties pret okupantu varu.57

1942. g. 19. janvārī policija ziņoja, ka uz māju sienām ar krītu uzrakstīts lozungs: «Latvieši, sāciet partizānu ciņu pret vāciešiem!» Tā paša gada 16. un 17. februārī policija Liepājas ielās atkal uzlasīja lielāku skaitu lapiņu, kas aicināja sākt bruņotu cīņu.58

Atkārtoti Liepājas ielas parādījās lapiņas ar strādnieku sacerētām satīriskām rindām:

Cauri franeiem, cauri poļiem Hitlers nāk ar lieliem soļiem,

Tikai Liepājā pie moliem Puiši sit šo svina oļiem.59

Maskavas radio pārraidītos Padomju Informācijās biroja ziņojumus lapiņu veidā, sākot ar 1941. g. beigām, Liepājā izplatīja pagrīdes organizācija, kuru vadīja buržuāziskās Latvijas laika pagrīdniece J. Speķe un bijusī Liepājas pionieru pils direktore, pilsētas aizstāvēšanas kauju dalībniece komjauniete L. Jansone. Lai gan organizācijas darbība bija stingri konspirēta (tās biedri bija sadalīti «trijniekos»), tomēr gestapo izdevās nākt uz pēdām tās dalībniekiem. Organizāciju nodeva zemiska provokatore M. Zaļupe. 1942. g. 4. februārī vairākus organizācijas dalībniekus apcietināja un drīz nošāva.

Par J. Speķes un L. Jansones vadītās pagrīdes organizācijas pašaizliedzīgo darbību kļuva zināms jau tūlīt pēc nacistiskās Vācijas kapitulācijas. Bet to, ka viens no šīs organizācijas vadītājiem bijis arī bijušais Liepājas Valsts tehnikuma komjaunatnes pirmorganizācijas sekretārs, pēc profesijas galdnieks, E. Sudmalis,60 par kura darbību stingrās konspirācijas dēļ provokatore Zaļupe nezināja, izdevās noskaidrot tikai pēdējos gados uz arhīvā atrastu dokumentu pamata.

Tagad noskaidrots arī, ka E. Sudmali vairākus mēnešus pēc viņa biedru apcietināšanas Liepājas drošības policijas un drošības dienesta latviešu politiskās daļas uzdevumā bija izsekojuši aģenti Anna un Ģirts Pipes, kas no agra rīta līdz vēlai naktij uzmanīja katru E. Sudmaļa soli, katru cilvēku, ar kuru viņš satikās.61 Atklāt E. Sud-maļa sakarniekus aģentiem tomēr neizdevās, un drošības policija 1942. g. jūlijā apcietināja un drīz nošāva E. Sudmaii vienu pašu.6'2

Patrioti cīņu turpināja pat ieslodzījumā. Tā, Liepājas avīzes «Komunists» redaktoram partijas biedram A. Krievam 1941. g. vasarā, gaidot nāvessoda izpildīšanu Liepājas prefektūras nāvinieku kamerā, izdevās izveidot nelielu pretestības grupu. Ar prefektūras apkopējas palīdzību viņš ieguva vairākus avīzes «Kurzemes Vārds» numurus, pārrediģēja avīzes melu rakstus, atmaskojot hitleriešus, bet pēc tam tā pārstrādātās avīzes iesūtīja blakuskamerā, stipri ceļot politieslodzīto nomākto garastāvokli.63

No Liepājas «nāves cietuma» pāri sešus metrus augstai sētai izbēga bijušais komjaunatnes pagrīdes organizācijas «Sarkanā trauksme» vadītājs A. Starks. Bēgšana tomēr bija neveiksmīga, jo kāds nodevējs sacēla trauksmi un drosmīgo jaunieti drīz notvēra.64 Tajā pašā cietumā ieslodzītais E. Mauriņš slepus izsūtītā vēstulē aicināja brīvē palikušos strādniekus sākt aktīvu cīņu pret fašistiem.65

Arī nāvē jaunie Liepājas pagrīdnieki gāja nesalauzti, kā varoņi. «Sarkanās trauksmes» komjauniete I. Bunka ar biedriem A. Stārku, 2. Jēkuli, R. Egliņu un vairākiem citiem jaunajiem patriotiem, stāvot izrakta kapa malā, paspēja iesaukties: «Jā, mēs izplatījām proklamācijas, un simtiem cilvēku izplatīs tās mūsu vietā!» Bet komjauniete L. Jansone pirms nošaušanas 1942. g. 1. augustā lepni pateica: «Ja gribat — šaujiet. Es biju un būšu komuniste!»60

Liepājas strādnieku varonīgās cīņas ietekmē antifašistiskā pagrīdes kustība izvērsās arī plašā pilsētas apkārtnē. Ar Liepājas pagrīd-niekiem kopš 1941. g. rudens uzturēja sakarus Jāņa un Jēkaba Sternu izveidotā Cīravas pagasta komjaunatnes pagrīdes organizācija, kuras sastāvā aktīvi darbojās revolucionārais dzejnieks P. Voitkāns Klai-dūņs, kas kā politiskais ieslodzītais ilgus gadus bija pavadījis katorgā. Organizācijas biedri vāca ieročus un izvērsa antifašistisku propagandu iedzīvotāju vidū. Sim nolūkam viņiem lieti noderēja Liepājas patriotu piegādātie uzsaukumi.

1941. g. beigās Liepājas komjaunieša E. Sudmaja ierosmē izveidojās Priekules antifašistiskā pagrīdes grupa, ko vadīja ķieģejcepļa strādnieks A. Priede. Grupas biedri vāca ieročus un gatavojās partizānu cīņām pavasarī. Šais cīņās gatavojās iesaistīties ari grupa Liepājas patriotu. Priekules pagrīdnieki veica priekšdarbus arī diversijai uz dzelzceļa. Bet neilgi pirms šī nodoma realizēšanas 1942. g. martā astoņus tās dalībniekus apcietināja.67

1941. g. oktobri viena no pirmajām okupētajā Latvijā antifašis-tiskos uzsaukumus un proklamācijas sāka izplatīt Liepājas apriņķa Ezeres pagasta pionieru pagrīdes organizācija «Latvijas sarkanie pionieri», kuru vadīja jaunais patriots E. Birznieks.

Parasti E. Birznieks lapiņu tekstu sacerēja dzejas rindās, un organizācijas biedri — 1940./41. g. pionieri V. Pāvelskops, E, Suseklis un V. Vizulis — tas pārrakstīja vairākos desmitos eksemplāru. Rakstīja drukātiem burtiem. Policistiem atkārtoti vajadzēja noplēst lapiņas pat no policijas iestāžu un pagastnama durvīm. īpašu popularitāti Ezeres jauniešu vidū bija ieguvusi E. Birznieka sacerētā jauno patriotu kaujas dziesma, kas spilgti liecina par jauno patriotu antifašistiskas cīņas kvēli un gatavību ziedot komunisma uzvaras vārdā dārgāko, kas cilvēkam dots, — dzīvību:

Melnā naktī staro mūsu sirdis,

Netaisnībā mūsu spēki dzimst.

Nekad nekļūsim mēs vāji, irdi,

Neesam mēs tie, kas nāves priekšā ļimst.

Nebaida mūs biežie nāves draudi,

Kas kā ēna velkas līdzi mums.

Kādreiz sētie komunisma graudi Tagad liels un milzīgs ieguvums.

Asinis, kas lietas karsti, kvēli Darbaļaužu svētai brīvībai,

Kādreiz pacels cīņu balsis cēli,

Iedveš dzīvei, iedveš brīvībai.

Melnā naktī staro mūsu sirdis,

Netaisnībā mūsu spēki dzimst.

Nekad nekļūsim mēs vāji, irdi,

Neesam mes tie, kas nāves priekšā ļimst.68

Jauno pagrīdnieku rūpīgi pārrakstīta uz lapiņām, dziesma atkārtoti tika izplatīta Ezeres un Kursīšu pagastu teritorijā, modinot iedzīvotājos ticību uzvarai pār hitleriskajiem iebrucējiem.

TAUTU DRAUDZĪBAS VĀRDĀ

Viena no izplatītākajām nepakļāvības un pretošanās formām vācu fašistiskajiem iebrucējiem jau kopš 1941. g. vasaras bija vietējo iedzīvotāju palīdzība gūsta nokļuvušajiem un no nometnēm izbēgušajiem padomju karavīriem. Tā kā šī patriotiskā kustība neatvairāmi vērsās plašumā, iebrucēji visiem iespējamiem līdzekļiem mēģināja iebiedēt iedzīvotājus. Pirmajos divos okupācijas mēnešos hitlerieši avīzes «Tēvija» un «Kurzemes Vārds» publicēja sešus rīkojumus, kas par palīdzību padomju karavīriem piedraudēja ar nāvessodu, bet vienlaikus solīja apbalvojumu 3000 rubļu apmērā tam, kas uzrādīs sarkanarmiešu un komunistu atrašanās vietas.69

Taču šo Jūdasa algu iekāroja tikai hitleriešu dienderi. Strādnieki un zemnieki, ja vien gadījās izdevība, joprojām piegādāja padomju gūstekņiem pārtiku un apģērbu, palīdzēja bēgt no nometnēm un slēpa izbēgušos savos dzīvokļos un mājās. Mazliet atkopušies no nometnēs pārciestā bada, daudz sarkanarmiešu aktīvi iekļāvās pagrīdes un partizānu grupu organizēšanā, ar politiskajām zināšanām un kauju pieredzi daudz palīdzot vietējiem antifašistiem.

Palīdzību gūstā kritušajiem padomju karavīriem sniedza arī māsas Olga un Anna Gūžas, kas, sistemātiski slepus piegādādamas pārtiku Liepājas karagūstekņu nometnē un nometnes lazaretē ieslodzītajiem Liepājas aizstāvēšanas kaujās ievainotajiem padomju karavīriem, paglāba daudzus no drošas bada nāves. Nenovērtējama šī palīdzība bija bargajā 1941./42. g. ziemā, kad nometnē plosījās tīfa epidēmija.

Māsu Gūžu patriotisko rīcību tīfa epidēmijas laikā kā padomju tautu brālīgās draudzības un palīdzības paraugu atmiņu stāstā «Tanīs dienās» novērtējis bij. Liepājas jūras kara bāzes hospitāļa priekšnieks III ranga medicīnas dienesta kapteinis I. Činčenko.70 Okupācijas gados I. Činčenko pildīja Liepājas karagūstekņu nometnes

lazaretes vecākā ārsta pienākumus. Aprakstot neiedomājamo stāvokli tīfa epidēmijas laikā 1941./42. g. ziemā, I.Cinčenko atzīmē, ka jau tā ļoti slikta karagūstekņu apgāde kļuvusi vēl sliktāka. Bailēs no saslimšanas vācieši atvestos produktus — sasalušus kartupeļus, bietes, gandrīz neēdamu maizi, kurai bijis liels zāģskaidu piejaukums, un dažreiz arī pa smirdošam zirga gaļas gabalam — likuši izmest 10—15 metru no lazaretes uz ceļa sniegā vai dubļos. Lazaretes personālam produkti bija jāuzlasa. «Protams,» secina pieredzējušais ārsts, «ka, iztiekot tikai ar tādiem produktiem, mēs ilgi nebūtu spējuši izdzīvot. Mušu glābējas bija latvietes Olga Karlovna Gūža un viņas māsa Anna. Mēs viņas ar pateicību atceramies vienmēr. Sīs sirsnīgās sievietes nezin kur un par kādiem līdzekļiem dabūja īstu maizi, putraimus, cukuru, speķi un, nogaidījušas momentu, kad sargkareivis nebija tuvumā, nemanot nodeva atnesto sanitāram, kas viņas gaidīja. Sī pašaizliedzīgā rīcība bija tas varenais līdzeklis, kas palīdzēja uzvarēt slimību. Mūžīga pateiciba Tev, Olga Karlovna, par Tavām mātes rūpēm, par Dzimtenei atdotajiem dēliem!»

Šeit vietā atzīmēt, ka, pateicoties I.Cinčenko drosmei un apķērībai, hitleriešiem nc no viņu rokās nokļuvušās jūras kara bāzes hospitāļa gandrīz simt cilvēku liela personālā, nc ari no pusotra tūkstoša hospitālī ievietotajiem ievainotajiem Liepājas aizstāvēšanas kauju dalībniekiem neizdevās atklāt kaut vai vienu komisāru, komunistu vai ebreju,71 jo tieši pirms vācu karaspēka ielaušanās I. Cin-čenko bija pavēlējis sadedzināt visus ievainoto dokumentus un reģistrācijas grāmatu, pēc kuras ierakstiem hitlerieši būtu varējuši atklāt karagūstekņu partijas piederību vai tautību. Atkārtotās pratināšanās, pat nāves draudu priekšā hospitāļa priekšnieks pārliecinoši prata aizstāvēt versiju par to, ka hospitāļa personāla vidū nav neviena komunista un ebreja, bet ievainoto dokumenti esot sadeguši, jau ievietojot slimniekus hospitālī, un ievainoto pieplūdums kauju dienās bijis tik liels, ka nav atlicis laika tos reģistrēt. So I. Cinčenko apgalvojumu apstiprināja ari citi hospitāļa darbinieki, to skaitā vācu tautības ārsts Baumans, kuram I. Cinčenko savā atmiņu stāstā veltī pateicības vārdus.

Hitlerieši šai versijai galu galā arī noticēja. Rezultātā nu jau gūstekņu nometnē-lazaretē gandrīz gadu no fiziskas iznīcināšanas izdevās paglābties pulka komisāram J. Jermakovam un 27. krasta baterijas komandiera vietniekam politiskajā darbā vecākajam politiskajam vadītājam S. Vekšinam, kas lazaretē uzdevās par kapteini S. Sosņinu. Ar I. Cinčenko un lazaretes personāla palīdzību no tūlītējas iznīcināšanas tika izglābts arī pulkvedis V. Korņejevs — 67. strēlnieku divīzijas artilērijas priekšnieks, karaspēka apakšvienību komandieri T. Kužeļevs un V. Aļešenko, virsnieks komunists V. Carkins, 12. robežapsardzības vienības ārsts G. Vahlis — ebrejs, kas lazaretes darbinieku sarakstā bija minēts kā uzbeks, un daudzi citi. Lai slimniekus ilgāk varētu paturēt lazaretē, vairākiem no tiem — plašāk pazīstamiem komisāriem J. Jermakovam, S. Vekšinam-Sosņinam u. c. tika izdarītas pat nevajadzīgas operācijas.

Lazaretes iekšējā dzīve šajā laikā noritēja I. Cinčenko un abu komisāru — J.Jermakova un S. Vekšina-Sosņina vadībā. Viņi izveidoja antifašistisku pagrīdes organizāciju, kura nemanāmi veica nozīmīgu izskaidrošanas un antifašistiskas aģitācijas darbu gan slimnieku, gan arī lazaretes personāla vidū.

1941 ./42. g. ziemā lazaretes sanitāriem — pagrīdes organizācijas dalībniekiem komunistam V. Dmitrijevam un komjaunietim A. Ba-bajevam — kopā ar produktiem izdevās ienest lazaretē radioaparātu, kuru tie acīmredzot bija ieguvuši ar kāda Liepājas strādnieka palīdzību. Tādējādi apmēram pēc pusgada pārtraukuma lazaretes pagrīdes organizācijas vadītāji aiz hitleriešu dzeloņstiepļu žogiem sadzirdēja Maskavas balsi.

Taču modrību zaudēt nedrīkstēja. Bija jāievēro visstingrākā konspirācija, jo laiku pa laikam lazaretē kā slimnieki tika iesūtīti vācu militārā pretizlūkošanas dienesta — abvēra — pilnvarotā aģenti. Tiem gan lazaretē nekā aizdomīga neizdevās atklāt. Par radioaparātu, kas tika uzticēts māsai saimniecei PSKP biedrei P. Ļeontjevai, zināja tikai abi aparāta atnesēji, kā arī aktīvākie pa-grīdnieki propagandisti — ārsts G. Vahlis, ķirurgs B. Soboļevs un staršina K- Zabrovs.

Maskavas radiopārraižu materiāli pagrīdes organizācijas vadītājiem bija spēcīgs līdzeklis, kas iedvesa ticību ievainotajiem un slimajiem karagūstekņiem par Sarkanās Armijas uzvaru un radīja pārliecību, ka cīņa jāturpina ari šeit, aiz dzeloņstiepļu žoga. Un cīņa turpinājās. No lazaretes izrakstītie slimnieki parasti nonāca darba nometnēs, kur tie iesaistījās pretestības kustībā. Darba nometnēs šī kustība izpaudās galvenokārt dažādos sabotāžas pasākumos, pretestības kustībā iesaistījušies nebija pierunājami iestāties dzimtenes nodevēju militārajās formācijās, tie organizēja bēgšanu no nometnēm u. tml.

Jau 1941. g. rudenī hitleriešu policijas iestādes fiksēja lielāka skaita padomju karagūstekņu bēgšanu no Liepājas darba nometnes un tās filiālēm. 1941. g. 14. novembrī Liepājas novada SS un policijas komandieris ziņoja, ka 12. novembri no Grobiņas—Liepājas lidlauka aizbēguši divi tur nodarbināti gūstekņi, iepriekš nogalinājuši posteņa sargu un paņēmuši tā šauteni. Ziņojumā bez tam bija norādīts, ka par politisku aģitāciju un sabotāžu apcietināti trīs ukraiņu tautības gūstekņi.72

29. novembrī tas pats komandieris ziņoja, ka vērmahts nodevis nošaušanai divus karagūstekņus. Viens no tiem ir politiskais vadītājs, kas sagūstīts pie Talsiem, bet otrs esot atteicies strādāt Oktobra revolūcijas gadadienā 1941. g. 7. novembrī. Ziņojumā bija ari atzīmēts, ka divu izbēgušo krievu gūstekņu vietā, kas Grobiņā nogalinājuši vācu posteņa sargu, kā ķīlnieki nošauti 20 krievu gūstekņi.73

Taču pat tik drakoniski vācu fašistisko okupantu pretpasākumi nespēja apturēt karagūstekņu bēgšanu. 1942. g. 3. martā Liepājas novada SS un policijas komandieris ziņoja, ka Liepājas ostas komandants nodevis vietējai drošības dienesta nodaļai karagūstekņi politisko vadītāju P. Ivanovu, kas kūdījis gūstekņus uz nemieriem gūstekņu nometnē Grobiņā. P. Ivanovs nošauts.74 1942. g. 16. maijā no Liepājas karagūstekņu nometnes uz drošības dienesta nodaļu par bēgšanas mēģinājumu nogādāts politiskais vadītājs A. (Jvdovičenko, kas saviem spīdzinātājiem paziņojis, ka viņš gatavojies bēgt, lai pārietu frontes līniju un Padomju Armijas rindās atkal varētu cīnīties pret vācu okupantiem.75

Kā sacīts minētā komandiera 1942. g. 15. jūnija ziņojumā, arī vairākkārt bēgušais un atkārtoti notvertais krievu gūsteknis V. Po-spelovs nopratināšanā teicis, ka lauksaimniecības darbos viņš pieteicies tikai tādēļ, lai rastu izdevību bēgšanai uz Krieviju un varētu turpināt cīņu par Padomju Savienību.76

Par bēgšanas plašo apjomu uzskatāmi liecina tas, ka laikā no 1942. g. 17. jūlija lidz 21. novembrim no Liepājas karagūstekņu nometnes bija izbēdzis 101 karagūsteknis.77 1 9 4 2. g. 31. augustā vien no darbavietas — Liepājas Kara ostas — izbēga astoņi, bet no darbavietas Liepajas dzelzceļa stacijā — divi karagūstekņi.78

Pēc izbēgšanas no gūsta padomju karavīrus bieži vien paslēpa un aprūpēja, kā jau minējām, Liepājas strādnieki. Ne vienam vien no šiem strādniekiem bija jāpacieš nacistu represijas. Tā, piemēram, 1941. g. septembri apcietināja strādniekus L. Gabaliņu un R. Grund-manī, bet 5. oktobrī Liepājas drošības policija ziņoja par vēl divu latviešu patriotu arestu, turklāt viens no tiem karagūstekņus esot pat «kūdījis uz bruņotu sacelšanos».79 1942. g. februāra ziņojumā policija norādīja, ka, pārmeklējot pilsētas kvartālus, notverti 14 izbēguši gūstekņi, «Arī šoreiz karagūstekņi tika atrasti pie komunistiski, resp., boļševistiski, noskaņotiem latviešu iedzīvotājiem,» uzsvērts atskaitē, «personas, kas devušas gūstekņiem patvērumu, apcietinātas.» Laikā no 1942. g. 1. līdz 19. martam Liepājā tika apcietināti 39 padomju patrioti.80

1942. g. martā vairāki liepājnieki, kuru vārdi vēl līdz šim nav noskaidroti, palīdzēja izbēgt no «nāves cietuma» Tiesas ielā trim gūstā kritušiem padomju virsniekiem un diviem kareivjiem. Bēgšana bija sagatavota ļoti rūpīgi. Dienā izlikdamies galīgi novārguši un slimi, karavīri naktīs no sloksnēs saplēstas segas gatavojuši virvi, pa kuru varētu nolaisties no cietuma kameras trešajā stāvā. Pārvīlējuši loga restes, gūstekņi laimīgi nolaidās lejā un nemanīti pār-kļuva pāri arī cietuma ārējam nožogojumam. Bēgļi steidzās uz

Liepāj as ezeru, kur norunātā vietā gaidījusi Liepājas patriotu sagatavota laiva, kas tos pārceltu uz ezera austrumu krastu.81

Protams, grūtā cīņa prasīja arvien jaunus upurus. 1942. g. maija beigās un jūnija sākumā nacistiem atkal izdevās apcietināt 20 liepājniekus — gūstā kritušo padomju karavīru atbalstītājus.82 Lielākā daļa no apcietinātajiem aizgāja bojā. Tā, no nacistu cietumiem neatgriezās padomju patrioti Roberts Rasa un Andrejs Reinis, kuri bija slēpuši trīs padomju virsniekus.83

Diemžēl līdz mūsu dienām saglabājies pārāk maz pagrīdes cīņās-kritušo Liepājas (un ne tikai Liepājas) strādnieku piezīmju, dienasgrāmatu un citu rakstītu materiālu, kas, bez šaubām, varētu pilnīgāk atsegt šo pašaizliedzīgo padomju patriotu nelokāmo šķirisko apziņu un konsekvento komunistisko pasaules uzskatu, dziļo cīņas jēgas izpratni un nesalaužamo ticību Sarkanās Armijas un padomju dzimtenes uzvarai pat visgrūtākajās Lielā Tēvijas kara dienās.

Brīnumainā kārtā vēsturnieku rīcībā ar V. Bušmaņa starpniecību nonākušas par padomju dzimteni kritušā mile minētā Liepājas strādnieka R. Rasas ar sirds kaismi rakstītās šo tālo gadu piezīmes, kas aptver laiku no drausmās masu apšaušanas Liepājā 1941. g. decembra vidu līdz 1942. g. marta beigām.

Parasta burtnīca, tikai 20 lappusīšu, kurām savas domas uzticējis ierindas strādnieks, kam buržuāzijas diktatūras gados nebija viegli pieejamas augstas skolas. Bet cik dziļi šķiriski tās analizē hitleriešu okupācijas laika notikumus! Ar kādu pārliecību tās runā par Padomju Savienības uzvaru, cik vispusīgi atsedz latviešu buržuāzisko nacionālistu urāpatriotisma prctvacu skaļo lozungu nulles vērtību! Cik tieši parāda latviešu fašistisko policijas bataljonu briesmīgos noziegumus!

Tie komplektējas «no visreakcionārākajiem, vismelnākajiem maitu putniem,» secina R. Rasa. Tiem attiecīgu kompāniju sastāda padibeņu plānprātiņi, slaisti, sadisti un seksuāli nenormāli radījumi. Vienā naktī, vienā stunda, paklausot Karaļauču radioraidītāja izkliegtajam lozungam par «boļševiku un žīdu» iznīcināšanu, «tie ir aizmirsuši 700 gadus ilgo verdzības nakti muižas rijā un lielkunga suņu pātagu.

«No šiem necilvēkiem komplektējās tie «varoņi» [tieši tā policijas bataljonu slepkavas bezgalīgos rakstu plūdos dēvēja «Kurzemes Vārds» un citas fašistiskas avīzes un žurnāli — J.Dz.], kas tagad tūkstošus un atkal tūkstošus nopietnāko darba darītāju bez sirdsapziņas pārmetumiem, bezjūtīgi kā māla baložus apšauj [..] Tā sākās masu slepkavības, kuras var pat sacensties ar Nerona laika šausmu darbiem senajā Romā.»84

«Piezīmēs» pareizi uzsvērta doma, ka tieši «lauku pamuļķīgie saimnieki» — budži — un dažādi vācu roklaižas un konjunktūras

cilvēciņi paši izlūgušies no iebraukušajiem vācu fašistiem atļauju pašrocīgi iztīrīt Latviju no «boļševistiskā žīdisma».

Vienlaicīgi katra «Piezīmju» rinda pauž domu, ka šajā gigantiskajā ideju un šķiru cīņā neviens apzinīgs strādnieks, kas jūt atbildību savas tautas un vēstures priekšā, nedrīkst palikt pasīva vērotajā lomā, bet ikviena savas tautas un padomju dzimtenes patriota pienākums ir celties nāves cīņā gan pret mūsu tautas septiņsimt gadu verdzinātāju — vācu baronu — vēl drausmīgākajiem pēctečiem — nacistiem —, gan pašmāju kangariem —• latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem.

So domu vislabāk rezumē ar 1942. g. 1. martu datēts «Piezīmju» ieraksts: «Šodien notika Padomju Savienībā plašs latviešu mītiņš. Es klausījos radio pārraidi ar sasprindzinātu uzmanību, ar nebijušu ziņkāri uztvēru katru vārdu.

Kā pirmais runāja prof. A. Kirhenšteins, 2. Spure. A. Upīts un citi. Viņi aicināja latviešu tautu būt vienotai un palīdzēt satriekt brūnos fašistu laupītājus [. .]

To ari es saprotu, ka Hitlera kalpi ir latviešu tautas un visas pasaules darbaļaužu visniknākie ienaidnieki. Un ka katra strādnieka svēts pienākums piedalīties šajā cīņā fiziski un morāliski.

Bet taisni labākie un spējīgākie mūsu biedri pašlaik smok un mirst koncentrācijas nometnēs no tīfa un bada.

Brīvībā palikušos terorizē «lentainie asinssuņi», kā tauta tos sauc.85

Trūkst mums vadoņu, trūkst organizētāju un ieroču. Daudzreiz mums jāapmierinās tikai ar savām domām un labo gribu.

Bet ir ari starp mums biedri, kuri nebaidās ne no kā, par kuriem runās nākotne un vēsture.»88

Un viens no tiem bija pats R. Rasa, kas spīdzināts un mocīts mira kā varonis, nenosaucis to cilvēku vārdus, kuri bija palīdzējuši sagādāt apģērbu trim padomju karavīriem, kurus viņš slēpa.

1942. g. pavasarī un vasarā Liepājas patriotu palīdzība padomju karagūstekņu bēgšanas organizēšanā no nometnēm kļuva vēl plašāka. Daudzi no izbēgušajiem sarkanarmiešiem tika apgādāti ar ieročiem. Tā, piemēram, līdz paša arestam 1942. g. jūnijā izbēgušos karagustekņus slēpa un apgādāja ar ieročiem Liepājas aizstāvēšanas kauju dalībnieks kalējs V. Lazdovskis.87

Jūlija pārskata policija ar satraukumu ziņoja, ka no darbavietas Kara ostā 3. jūlijā izbēgusi vesela grupa ieslodzīto, kas pirms tam bija sagādājusi ieročus, un pie Grobiņas uzsākusi kauju ar vajātājiem.88

Drosmīgo patriotu grupu vadīja aizstāvēšanas kauju dalībnieks un Liepājas strādnieku gvards Z. Bērziņš. Pēc izlaušanās no ielenkuma Ž. Bērziņš pie Šķēdes kritis ienaidnieka rokās un ieslodzīts darba nometnē Liepājā. Nometnē Z. Bērziņš 1942. g. pavasarī

izveidoja pretošanās grupu, kurā iekļāvušies septiņi gūstā krituši padomju karavīri un virsnieki un latviešu tautības kara jūrnieks Briedis, kas bija dzimis un uzaudzis Ļeņingradā, kā arī daži liepājnieki. Grupas biedri slepus vākuši ieročus un gatavojušies bēgt, lai uzsāktu partizānu gaitas.

1942. g. 3. jūlijā astoņi pretestības grupas dalībnieki Z. Bērziņa vadībā izbēga. Viņiem izdevās sagrābt kādu vācu smago automašīnu un atbruņot tās sargu. Ar iegūto mašīnu bēgļi devās Grobiņas virzienā, taču astotajā kilometrā mašīna sabojājās. Tur tad bēgļus arī panāca Liepājas latviešu drošības policistu grupa. Patrioti uzsaka kauju ar ienaidnieka pārspēku, un tad atklājies, ka vairāku izbēgušo cīnītāju ieroči nedarbojas.

Tagad izdevies noskaidrot, ka nesprāgstošās patronas ar gestapo ziņu patriotiem bija piegādājis provokators A. Adamuks, kas, pildīdams kameras aģenta uzdevumus, bija izlicies, ka arī grib bēgt no ieslodzījuma un gādā munīciju.

Z. Bērziņam un pāris citiem pagrīdniekiem bijušas arī dažas paštaisītas rokas granātas. Kadas granātas šķemba smagi ievainoja drošības policijas darbinieku H. Garurnsonu, bet tūlīt ari Z. Bērziņš un vēl trīs patrioti krita, ložu nopļauti.89 Divus citus, arī minēto jūrnieku Briedi, gestapovieši sagūstīja un pec nežēlīgas spīdzināšanas nošava. Mežu sasniegt izdevās tikai diviem bēgļiem. Viens no tiem bija Kuldīgas apriņķa Zvārdes pagasta jaunais darba zemnieks H. Jākobsons, kas Lielā Tēvijas kara sākumā atkāpies kopā ar Sarkano Armiju, bet drīz kā tautas cīņas organizators atsūtīts atpakaļ uz hitleriešu okupēto Latviju. Te viņš nelegāli uzturējies līdz 1942. g. pavasarim, kad ieradies pie ģimenes Zvārdes pagastā, kur tūlīt apcietināts un ievietots Liepājas cietuma darba nometnē. Pēc izbēgšanas no turienes H. Jākobsons dažas dienas kopā ar savu biedru slēpies Zvārdes pagasta mežos, tad pateicis sievai, ka viņi dosies pāri frontes līnijai, lai pievienotos Sarkanajai Armijai. 1942. g. 25. jūlijā jau ceļā uz austrumiem H. Jākobsons kopa ar otru nelegālistu kritis sadursmē ar Jelgavas apriņķa Jaunauces pagasta policijas palīgdienesta rokaspuišiem.90

Tikai tagad, pēc 40 gadiem, ar VDR Centrālajā Valsts arhīvā Potsdama atrastā gestapo 1942. g. 6. oktobra ziņojuma «Par valstiski svarīgākajiem politiskajiem notikumiem» palīdzību izdevās noskaidrot, ka Z. Bērziņa vadītās politieslodzīto grupas bēgšanas organizēšanā piedalījies Polijas Komunistiskās partijas biedrs J. Mackovskis, kas partijas uzskaitē līdz Polijas okupācijai sastāvējis Toruņas pilsētā, un viņa vadītās antifašistiskās pagrīdes organizācijas biedri — poļu strādnieki, kurus, tāpat kā pašu J. Mackovski, hitlerieši bija atveduši piespiedu darbā uz Liepāju.

J Mackovskis un viņa biedri strādāja Liepājas Kara ostā, kur tika nodarbināts arī politieslodzītais Z. Bērziņš un viņa biedri Tur tad arī izveidojās cieši sakari starp abām patriotu grupām. Tā, 1942. g. pavasarī, kad hitleriešu armijas lauzās uz Volgas krastiem un uz Kaukāzu un fašistu propagandisti līdz aizsmakumam klaigāja par «izšķirošajām uzvarām», Liepājā izveidojās internacionāla pagrīdes organizācija, kur plecu pie pleca ar latviešiem un krieviem drosmīgi darbojās komunista J. Mackovska vadītie poļu strādnieki — antifašisti.

J. Mackovskis un viņa biedri, kuriem bija iespējams pēc darba brīvi staigāt pa Liepāju, pēc Z. Bērziņa un kara jūrnieka Brieža lūguma sagādāja politieslodzīto grupai paštaisītu rokas granātu izgatavošanai nepieciešamās sprāgstvielas, kapsulas un degauklas, kā arī citas bēgšanai un partizānu cīņu uzsākšanai vajadzīgās lietas un materiālus.91

Kā liecina jau pieminētais gestapo 1942. g. 6. oktobra ziņojums, tad J. Mackovskis ieteicis Z. Bērziņam un viņa biedriem tūlīt pēc izbēgšanas sākt diversijas aktu organizēšanu.

1942. g. jūnijā Liepājas novada SS un policijas komandieris ziņoja, ka Liepājā vairākkārt uz laiku izvesta no kaujas ierindas hitleriešu zenītartilērijas baterija, kurai nezināmi ļaundari pārgriezuši elektrības kabeļus.92 1942. g. 18. augusta ziņojumā teikts, ka poļu pagrīdes organizācijas biedri līdz 1942. g. 16. jūlijam, kad drošības policijai un drošības dienestam ar aģenta provokatora A. Adamuka palīdzību izdevās apcietināt J. Mackovski, jau bija paspējuši Liepājā veikt vairākus lielus diversijas aktus un aktīvi iesaistīties nacistu ekonomisko pasākumu sabotāžā.93

Par to, cik lielas briesmas jaunajai kārtībai Liepājā hitlerieši saskatīja poļu komunista J. Mackovska un viņa cīņas biedru internacionālajā pagrīdes darbībā, liecina tas, ka gestapo 1942. g. 6. oktobra ziņojumā šis fakts minēts starp visai Hitlera impērijai svarīgākajiem notikumiem.

1942. g. 31. janvārī hitleriešiem par upuri krita Cīravas pagasta komjaunieši pagrīdnieki un vairāki to patriotiskās cīņas atbalstītāji, pavisam 13 cilvēku.94 Viņu galvenais «noziegums» bija Maskavas radio pārraižu klausīšanās, antifašistiskā aģitācija un sakaru uzturēšana ar Liepājas pagrīdniekiem. Astoņi no apcietinātajiem tika nobendēti, divi, izcietuši visas koncentrācijas nometņu šausmas, izdzīvoja līdz fašistiskās Vācijas sagrāvei, bet pārējie trīs no Liepājas cietuma tika atbrīvoti jau agrāk.

Liepājas vidusskolas komjaunieti O.Evaldsonu un vairākus tā biedrus, kuri bija izplatījuši antifašistiskas lapiņas, nacisti nošāva Šķēdes jūrmalas kāpās.

Tomēr cīņa pret fašistiskajiem okupantiem nebija apslāpējama. 1942. g. 25. jūnija vakarā kāds pagrīdnieks Liepājas ostā apšaudīja vācu kareivju kolonnu, kad tā kāpa tvaikonī cAdler»,s5 bet Latvijas drošības policijas un drošības dienesta pārskatā par laiku no 1942. g.

23. maija līdz 18. jūnijam konstatēts, ka Liepājā esot atsākusies «Sarkanās Palīdzības» darbība un evakuēto un apcietināto komunistu ģimenes saņemot materiālu palīdzību.96

Liepājas novada SS un policijas komandiera pārskatā par 1942. g. augustu teikts, ka 14. augustā divi vīrieši uzbrukuši Grobiņas virskār-tībniekam Kronbergam un atņēmuši tam pistoli, bet 24. augustā Liepājas slimnīcā ievests kāds aizdomīgs vīrietis, kas uzbrucis Ezeres pagasta šucmanim, taču pats ticis sašauts.

1942. g. septembrī hitlerieši Liepāja apcietināju jaunieti A. Pet-ratu, kas kopa ar kādu poļu strādnieku pilsētā bija bārstījis sarkanas papīra zvaigznītes. Kad gestapovieši jautājuši, kāpēc viņš to darījis, jaunais patriots atbildējis: «Gribēju parādīt, ka Liepājā palikuši komunisti, kas turpina cīņu.»97

Par pretfašistisku propagandu tika nošauts skolnieks A. Aker-blūms.98 Jaunietis bija atmaskojis zemisku drošības policijas un drošības dienesta provokāciju, kuras mērķis bija naidīgi noskaņot pret padomju varu to ģimeņu locekļus, kuru bērni no pionieru nometnēm 1941. g. jūnijā, sākoties karam, bija evakuēti uz padomju aizmuguri.

Kopā ar Krotes pionieru nometnes bērniem evakuējies uz padomju aizmuguri bija arī A. Akerblūms — Liepājus pionieru pils lidmodeļu nodaļas vadītājs. 1941. g. rudenī sešpadsmit gadu vecumā A. Akerblūms bija brīvprātīgi iestājies Latviešu strēlnieku divīzijā, bet 1942. g. martā smagajās kaujās pie Staraja Rūsas kontuzēts un sagūstīts. 1942. g. 16. aprīlī avīzē «Kurzemes Vārds» ar A. Akerblūma parakstu parādījās drošības dienesta uzdevumā safabricēts šausmu stāsts par Krotes pionieru nometnes bērnu likteni padomju aizmugurē. Lai rakstam piešķirtu lielāku ticamību, reizē ar tā parādīšanos no gūsta atbrīvoja arī pašu A. Akerblūmu.

Taču nacisti pievīlās. Jaunietis nepadevās provokācijai, kaut ari zinaja, ka tās atmaskošana viņam maksās dzīvību. Raksta ietekme dziļi satraukto evakuēto pionieru vecākiem A. Akerblūms pastāstīja patiesību par viņu bērnu likteni padomju aizmugurē.

Par neveiksmi saniknotie fašisti A. Akerblūmu apcietināja un pēc nežēlīgas spīdzināšanas 1942. g. 28. augustā nošāva. Īsi pirms nāves A. Akerblumam izdevās no cietuma izsūtīt savai paziņai vēstuli un vēlreiz apliecināt: « . . rakstu visas šīs lietas, lai Tu neticētu tiem maldīgajiem rakstiem, kas tika ievietoti avīzēs, man atbraucot. Mani nesalauza arī politpārvalde, ne lauza, ne lieca. Mani nesalieks arī šis cietums, bet gan lauzīs. Ar šādu lozungu esmu dzīvojis, ar šādu lozungu esmu cīnījies, ar šādu lozungu mirstu:

Lūsti, ja lauž,

Bet liekties Tev nebūs . . .

Lai dzīvo revolūcija.»99

Liepājas patriotu internacionālā cīņas vienotība, pārliecinoši pierādot padomju tautu draudzības neuzvaramo spēku, turpinājās līdz fašistiskās Vācijas bezierunu kapitulācijai.

«HORIZONTA» IZLŪKI

Pēc atkārtotiem padomju patriotu uzbrukumiem vācu militārpersonām Liepājas jūras komandants 1942. g. 7. oktobrī izdeva rīkojumu, kas aizliedza kareivjiem pa vienam staigāt tumsā, un pieprasīja, lai tiem pastāvīgi būtu klāt ierocis.100

Savu ieguldījumu okupantu iebiedēšanā deva samērā plašā pagrīdes un izlūku grupa, kas 1942. g^ rudenī aptvēra Liepāju, kā arī Alsungas, Dunalkas, Pērkones un Ēdoles pagastus. Tās dalībnieku un atbalstītāju skaits tuvojās pussimtam. Grupu bija izveidojuši četri padomju izlūki — čekisti, kas komunista Alfrēda Ķudes vadībā, apgadati ar raidstaciju, 1942. g. 23. augustā ar izpletņiem bija nolaidušies Kurzemē, Abavas mežos pie Zlēkām. Grupas kodētais nosaukums bija «Horizonts». Tās dalībnieku skaitā bija Liepājas komunists Arnolds Klieve, Alsungā dzimušais komunists Jēkabs Bierands un revolucionārās pagrīdes dalībnieks Ulmaņa diktatūras gados Alberts Pētersons, kas bija dzimis Ventspili, bet 30. gadu beigās bijis būvstrādnieks Liepājā.101 Bērnība Liepājā bija dzīvojis arī A. Ķude, bet tad ģimene pārcēlusies uz Aizputes apriņķa Dunalkas jiagastu, kur zēns ganīja lopus budžu saimniecībās, bet vēlāk strādāja par kalpu. Dunalkas pagastā A. Ķude iekjāvās revolucionārajā kustībā un 1939. g. tika uzņemts Latvijas Komunistiskās partijas rindās. Padomju varas laikā A. Ķude bija Dunalkas pagasta partijas organizators, bet tad tika nosūtīts mācīties uz PSRS leTK Augstāko virsnieku skolu Maskavā.

No 1941. g. rudens līdz 1942. g. vasarai A. Ķude kopā ar saviem iepriekš minētajiem grupas biedriem Maskavas apkārtnē mācījās izlūku skolā, kur viņu apmācības vadīja izcilais padomju izlūks pulkvedis Ķ. Fišers (Ābels). Par to grāmatas autoram 1985. g. Berlīne pastāstīja VDR Tautas armijas ģenerālleitnants Ķ. Ķleinjungs, kurš izlūka zināšanas un iemaņas bija apguvis reizē ar latviešu čekistu grupu. Sarunā Ķ. Ķleinjungs ar dziļu cieņu un apbrīnu atcerējās sūro kara gadu biedru—latviešu A. Ķudes, A. Pētersona u. c. nelokāmo komunistisko pārliecību, bezgaligo uzticību padomju dzimtenei, uzcītību mācībās un kvēlo vēlēšanos graut ienaidnieku tā visdziļākajā aizmugurē. Sarunas noslēgumā ģenerālleitnants Ķ. Ķleinjungs, kura ieguldījums «neredzamās frontes» cīņās pret hitleriskajiem iebrucējiem ir patiesi leģendārs, dziļā sirsnībā atzīmēja: «Es lepojos, ka esmu kopā mācījies un draudzējies Lielā Tēvijas kara gados ar tādiem brālīgās latviešu tautas varoņiem kā

Albertu Pētersonu, Alfrēdu Ķudi un viņu biedriem, kuru vārdi zelta burtiem ierakstīti antifašistiskās cīņas vēsturē.»'02

Kaut gan ar provokatores H. Hofšteteres palīdzību hitlerieši jau oktobrī uzzināja par grupas «Horizonts» ierašanos un sastāvu, padomju izlūku izveidotā pagrīde tomēr sekmīgi darbojās līdz 1942. g. decembrim, sistemātiski sniedzot savam štābam vērtīgas ziņas par vācu kuģu kustību Liepājas un Ventspils ostās, par fašistu garnizoniem Kurzemē, par Durbes un Cīravas aerodromiem, par kuģu remonta rūpnīcu «Tosmare» un hitleriešu nocietinājumiem Kurzemes jūrmalā no Papes līdz Liepajai un tālāk līdz Ventspilij. Pavisam tika pārraidīts vairāk nekā 30 radiogrammu ar svarīgām ziņām.103 Izlūku sekmīgo darbību veicināja arī padomju lidmašīnas 1942. g. 30. oktobra naktī piegādātais vērtīgais sūtījums, kurā, starp citu, bija rezerves raidītājs un anodbaterijas, kas nodrošināja nepārtrauktus sakarus ar «Centru».

Vienlaikus grupas komunisti tikās ar darba zemniekiem, izskaidroja tiem stāvokli kara frontēs un pasaulē, aicināja tos palīdzēt nele-gālistiem, bet pašiem gatavoties bruņotai cīņai. Jāatzīmē, ka tieši komunisti Л. Ķudc, A. Ķlieve un J. Bierands bija pirmie un vienīgie, kuriem kara visgrūtākajā posmā ienaidnieka dziļā aizmugurē palikušajā Kurzemē izdevās 1942. g. rudenī izveidot partijas pagrīdes organizāciju un uzņemt par Ļeņina partijas biedra kandidātu bezpartejisko grupas radistu A. Petcrsonu.104 Par savu lēmumu komunisti pagrīdnieki ziņoja «Centram» un saņēma tā atbildi, ka viņu lēmums ir apstiprināts.

Tātad 1942. g. rudenī Liepājā un tās apkārtnē darbojās partijas pagrīdes organizācija, kas oficiāli fiksēta Lielajā zemē. Partijas pagrīdes organizācijas pastāvēšanu pārtrauca A. Ķudes un jaunā komunista A. Pētersona varoņnāve kaujā ar vācu un latviešu fašistu pārspēku.

A. Ķudi un A. Pētersonu 1942. g. 11. decembrī fašisti ielenca Aizputes apriņķa Alsungas pagasta J. Bieranda tēva Ādama mājās Bie-randos. Abi komunisti drosmīgi uzsāka kauju, kas ilga vairākas stundas, un tikai tad, kad iebruka jumts vajātāju aizdedzinātajā ēkā, kurā abi varoņi aizstāvējās, uz mūžu apklusa viņu ieroči.

A. Ķudes kvēlo padomju patriotismu un cilvēcīgumu raksturo viņa pēdējā vēstulei sievai, ko viņš rakstīja 1942. g. 12. augustā pirms izlidošanas uz ienaidnieka aizmuguri:

«Es dodos izpildīt savu pienākumu pret Dzimteni. Dzivo mierīgi un mācies, lai pēc uzvaras vari atgriezties dzimtajā pusē un tur lieti noderēt. Es cīnīšos un atmaksāšu ienaidniekam par Tevi, par Indru un visiem tiem, ko mēs mīlam un kas zaudējuši dzimto pavardu.»105

A. Ķude un A. Pētersons kaujas gaitā bija nāvīgi ievainojuši kādu vācu leitnantu. Ievainots tika arī Liepājas novada drošības policijas latviešu politiskās daļas operatīvās nodaļas priekšnieks A. Sproģis.

Divus mēnešus Bierandu mājas gestapo uzdevumā bija novērojis kaimiņos dzīvojošais iielo VInkalnu māju saimnieks Ādama Bieranda brālis Jānis Bierands, kam nacisti par pagrīdnieku izsekošanu bija apsolījuši atdot apsaimniekošanai Bierandu mājas. Mantkārīgais nodevējs no okupantiem Bierandu mājas arī dabūja. Taču viņa prieki nebija ilgi: 1945. g. tūlīt pēc fašistiskās Vācijas sagrāves Vīnkalnu māju saimnieku sodīja padomju tiesa.

Grupas izlūku A. Klievi policijai izdevās apcietināt tikai 1943. g.

23. martā Pērkones Zariņos, kur viņu slēpa aktīvā pagrīdnieka Jāņa Maļika ģimene. Konspirācijas dzelžainos likumus četrus mēnešus sekmīgi bija ievērojusi pat J. Maļika 11 gadu vecā meita pioniere Dzidra. Taču 1943. g. marta vidū neuzmanību bija pieļāvusi A. KHe-ves sieva Veronika, un izlūka slēptuvi Zariņos ielenca Liepājas gesta-povieši un policisti. Tika apcietināts vairāk nekā 20 pagrīdnieku. No tiem Ā. Bierandu, P. Sili, E. Ģēģeri,106 V. Klievi, K. Grīsli, J. Maļiku ar dēlu Rūdolfu, E. Kulbergu un L. Brikmani latviešu fašisti К Sil-jakova vadībā nošāva Liepājā, A. Klieves sirmā māte Pauline nomira no spīdzināšanas sekām.107 Stuthofas koncentrācijas nometnē badā, salā un vergu darbā aizgāja bojā Pētera Sīļa dēls Arvīds,108 sieva Katrina un M. Bierande. Pārdzīvot šis nometnes šausmas un atgriezties dzimtenē izdevās L. Grīslei, A. Bierandei, L. Sīlei un J. Maļika sievai Zuzannai.109 Pēc minētā Liepājas novada drošības policijas un drošības dienesta latviešu politiskās daļas priekšnieka K. Sil-jakova pavēles kopā ar Z. Maļiku tika apcietināta ari viņas 11 gadu veca meitiņa Dzidra. Meitene tika ievietota bērnu namā uri 1944. g.

24. oktobrī no Liepājas kāda kuģa ogļu bunkurā kopā ar citiem bērniem aizvesta uz Vāciju. Meiteni no neizbēgamas bojāejas 1945. g. pavasari izglāba Padomju Armijas karavīri, un viņa atgriezās dzimtenē. Taču smagie pārdzīvojumi bija sagrauzuši Dzidras Maļikas veselību, un 1960. g. divdesmit septiņu gadu vecumā viņa nomira.110

Izlūku Jēkabu Bierandu hitleriešiem notvert neizdevās, un viņš sagaidīja fašistiskās Vācijas kapitulāciju. Divarpus gadu J. Bieran-dam slēpties palīdzēja pašaizliedzīgie patrioti A. un M. Lapiņi Alsungā un U. Galbāliņš Ēdolē.111 Fašistiskās Vācijas kapitulāciju sagaidīja ari Jēkaba Bieranda brālis — pagrīdnieks Jānis Bierands, kam pēc apcietināšanas izdevās izbēgt no apsardzes, izlecot no ejoša vilciena.112 Drošības policijai un drošības dienestam neizdevās uziet arī vairākus citus A. Ķudes pagrīdes organizācijas dalībniekus.

Tā visdziļākajā ienaidnieka aizmugurē ar īstu padomju patriotu varonību un pašaizliedzību cīnījās, krita un savu ieguldījumu uzvaras izcīnīšanā deva arī pirmie Liepājas un tās apkārtnes antifašistis-kās pagrīdes dalībnieki un partijas sūtītie tautas ciņas organizatori— komunisti un bezpartejiskie.

IV NODAĻA CĪŅU UGUNĪS (1943./44. g.)

.

CĪŅAI CEĻAS DARBAĻAUŽU MASAS

Jaunu kāpinājumu Liepājas patriotu cīņā ievadīja Padomju Armijas vēsturiskās uzvaras kaujās pie Volgas 1942./43. g. ziemā un Kurskas lokā 1943. g. vasarā. Liepājas strādnieku pretestība okupantiem un to latviešu fašistiskajiem rokaspuišiem kjuva organizētāka. Cīņā aktīvi sāka iesaistīties vidusšķiru slāņi. Pēdējais trieciens, kas izkustināja tos no nogaidīšanas pozīcijām Lejaskurzemē un visā Latvijā, bija hitleriešu izsludinātā totālā mobilizācija pēc sagrāves pie Sta-ļingradas, kā arī latviešu jauniešu piespiedu iesaukšana t. s. latviešu SS leģionā (Lettische SS freiwillige Legion). Totālā mobilizācija nesa postu un nāves draudus ne tikai atsevišķiem cilvēkiem, bet visai nācijai. Iedzīvotāju masas uzsāka atklātu pretestību, dažādi sabotējot totālo mobilizāciju, tās pašas sāka meklēt sakarus ar nelegālām antifašistiskajām organizācijām, ar padomju partizāniem.

Liela nozīme šī masu politiskā pavērsiena sagatavošanā bija arī LKP veiktajam politiskajam un organizatoriskajam darbam. Ārkārtīgi svarīgs šai sakarā bija LKP CK Biroja 1943. g. 27. marta lēmums. Partijas vadošais centrs uzdeva savam aparātam, informācijas dienestiem un presei, partijas organizācijām un komitejām, kā ari partizānu štābiem okupētajā Latvijā pastiprināt ideoloģisko darbu šādā virzienā:

«ļ.. ] 2. Griezties pie visas tautas, cenšoties iesaistīt cīņā pret vācu okupantiem republikas iedzīvotāju visus slāņus, bet ne tikai darbaļaudis.

3. Šķirot apzinīgus nodevējus — latviešu kvislingus — no tiem, kas nostājušies uz savas tautas nodevības ceļa neapzinātības un fašistisko okupantu mānīšanās dēļ vai no bailēm pret tiem. Atmaskot latviešu kvislingus kā latviešu tautas ļaunākos ienaidniekus, aicinot apmānītos un iebiedētos atgriezties uz cīņas ceļa pret vācu paverdzinātajiem — par tautas un Dzimtenes interesēm.

4. Nenogurstoši uzsvērt latviešu tautas nesamierināmā naida vēsturisko raksturu pret vācu paverdzinātajiem — baroniem un muižniekiem un viņu pēcniekiem — hitleriešu izdzimteņiem. [.. ]

7. Atklāt zvērisko viepli ģermāņu fašismam, kura politikas mērķis ir citu tautu iznīcināšana un paverdzināšana.»1

LKP CK Operatīvā grupa, kas vadīja tautas cīņu pret hitleriešiem okupētajā Latvijā, šai laikā atbilstoši partijas un laika prasībām bija izstrādājusi izvērstu darbības programmu. Operatīvās grupas vadītājs K. Ozoliņš 1943. g. 25. aprīlī nosūtīja LKP CK pirmajam sekretāram J. Kalnbērziņam nelegālā partijas centra Latvijā izstrādātos apsvērumus par turpmākajiem uzdevumiem, kuri būtu veicami okupētās Latvijas teritorijā, īpaši uzsverot, ka nepieciešams un iespējams izveidot plašu un darbīgu antifašistisku tautas fronti. LKP CK Birojs akceptēja Operatīvās grupas izstrādāto pasākumu plānu un politisko līniju, vēlreiz kā galveno atzīmējot plašas tautas frontes izveidošanu. Par šo partijas nostādni Liepājas un visas Lejaskurzemes iedzīvotāji uzzināja no Maskavas radiopārraidēm.

So partijas ieceri un vēsturiskos uzdevumus īstenoja ari Kurzemes komunisti, komjaunieši un antifašisti. Viņu vadībā Lejaskurzemē izveidojās un sekmīgi darbojās daudzas antifašistiskas grupas komunistu Andreja Macpāna un Eduarda Elerta vadībā. Tanīs līdzās strādniekiem un sīkzemniekiem iesaistījās vidējā zemniecība, pilsētu iedzīvotāju vidējie slāņi — amatnieki, sīkīpašnieki, kā arī darba inteliģence. Komunistus saprata, atbalstīja un ar padomju partizāniem un pagrīdniekiem tagad sadarbojās ne viens vien no okupantiem agrak kalpojušajiem policistiem, aizsargiem, kā arī atsevišķi tālredzīgākie un patiesi patriotiski noskaņotie mantīgās šķiras pārstāvji.

Par tautas frontes ideju pārliecinošu uzvaru Liepājā liecina pilsētas prefekta H. Grauda 1943. g. 24. februāra ziņojums vācu kārtības policijas priekšniekam Latvijā, kurā prefekts bija spiests norādīt, ka 50% pilsētas iedzīvotāju ir noskaņoti stingri komunistiski, 20%—neitrāli un tikai 30% iedzīvotāju ir noskaņoti nacionāli, un to vidu varēja but arī patiesi patrioti.2 Prefekts, bez šaubām, nacionāli noskaņoto procentu ir krietni pārspīlējis, jo citādi taču izskatītos, ka latviešu ekstrēmie nacionālisti palikuši bez jebkādā atbalsta tautas masās.

Policijas orgānu 1943. g. pārskatos aizvien biežāk parādījās ziņojumi par sabotāžu Liepājas uzņēmumos, par antifašistiskas propagandas augošo ietekmi. Zīmīgs ir Liepājas prefekta 1943. g. 22. marta ziņojums par politisko stāvoklī. Tajā teikts: «24. februārī policijas patruļa atklāja, ka uz gebītskomisariāta ēkas sienas ar krītu uzrakstīts: «Lai dzīvo Sarkanā Armija!»

25. februārī Liepājā atrada vairākas skrejlapas, kas aicināja Latvijas vīriešus nepieteikties brīvprātīgajos.

Naktī uz 8. martu vairākās vietās pilsētā uzsaukumi brīvprātīgi pieteikties latviešu SS leģionā un vācu bruņoto spēku pallgdienestā bija notriepti ar darvu vai norauti.

21. martā atkal bija izsists viens logs novada komisariāta ēkā. Tagad naktī tur stāv sardzes postenis .. »3

1943. g. 1. februāri Latvijas drošības policijas un drošības dienesta komandieris ziņoja, ka Liepājas cukurfabrikā pagrīdnieki organizējuši diversijas aktu, taču sprādziens nav noticis, jo pēdējā mirklī spridzekļus atklājusi kāda hitleriešu uzticības persona.4

Daudz antifašistisku skrejlapu policija Liepājas ielās uzlasīja 12. un 13. aprīli.5 Sevišķi lielā skaitā hektografētu lapiņu Liepājas ielas bija izkaisīts nakti uz 1943. g. 1. maiju. Skrejlapas aicināja latviešu leģionārus organizēt kaujas grupas cīņai pret vācu okupantiem. Lapiņas bija parakstījusi «Latviešu leģionāru Kurzemes pretvācu organizācijai. Ostlandē izvietotās armijas pavēlnieka štābs šīs lapiņas kvalificēja kā komunistisku izdevumu ar vispārlatviskiem saukļiem,11 kas tātad pauda antifašistiskās cīņas idejas.

Par liepājnieku pretestību stāsta arī Liepājas novada SS un policijas komandieris 1943. g. 29. jūnija pārskatā par laiku no 1943. g. maija līdz 25. jūnijam. Pārskatā norādīts:

«15. jūnijā nezināmi ļaundari norāvuši no vaists darba dienesta ēkas kāškrusta karogu, bet dzelzceļa remontdarbnīcu lokomotīvju nodaļā Liepājā fiksēts sabotāžas akts.»7

Citā pārskatā teikts, ka 28. jūnijā Liepājas Valsts tehnikumā speciāli sasaukta sanāksme, lai uzaicinātu brīvprātīgi pieteikties valsts darba dienestā 500—600 jauniešu, taču uzaicinājumam «neviens nesekojis», jo «jauniešus pārāk spēcīgi esot ietekmējusi pretvācu propaganda».8

īpašu satraukumu hitleriešos izraisīja fakts, ka komunistiskas lapiņas gandrīz visos pilsētas rajonos bija izkaisītas naktī uz 1943. g. 5. augustu.9 Tātad Liepājas patrioti drosmīgi atzīmēja Latvijas iestāšanās padomju tautu saimē trešo gadadienu.

Viss minētais nepārprotami liecināja, ka LKP CK veiktais politiskās izskaidrošanas un ideoloģiskās audzināšanas darbs vēlamos rezultātus devis arī pāri frontes līnijai okupētajā Liepājā. Par partijas aicinājumiem izvairīties no darba dienesta Vācijā Liepājas jaunieši bija uzzinājuši no Maskavas radiopārraidēm latviešu valodā, viņi lasīja šos aicinājumus padomju lidmašīnu izkaisītajās lapiņās, par tiem stāstīja Liepajas antifašistiskās pagrīdes grupu dalībnieki, kā arī uz vietas izdotie uzsaukumi.

Hitlera melu propagandas ministra Gebelsa izsludinātās totālās mobilizācijas apstākļos Liepājas antifašistiskās pagrīdes dalībnieki aicināja ne tikai sabotēt izsludināto latviešu vīriešu mobilizāciju vācu fašistu armijā, tie izskaidroja arī fašistiskās «Latvju jaunatnes organizācijas» (LJO) īsto jēgu un būtību — tā bija veidota pēc vācu fašistiskās jaunatnes organizācijas «HUlerjugend» (Hitlera jaunatnes) parauga — un panāca, ka latviešu jaunieši organizāciju ignorēja. Sīs organizācijas uzdevums bija sēt jaunatnes vidū antikomu-nisma un nacionālisma indi, kā arī militāri sagatavot zēnus dienestam fašistu armijā un policijā.

To, kādu nozīmi hitlerieši veltīja «Latvju jaunatnes organizācijai», liecina viņu oficiālais paziņojums, ka organizācija ietilpst Latvijas pašpārvaldē ar tādām pašām tiesībām kā atsevišķa ģenerāldirekcija.10

Par «Latvju jaunatnes organizācijas» vienību vadītāju Liepājas pilsētā tika iecelts latviešu fašists pazīstamais sportists basketbolists T. Grīnbergs. Tāds pats vadītājs tika iecelts arī Liepājas apriņķī. Abu tiešā pakļautībā jau 1943. g. pavasarī Liepājā un apriņķī bija 21 mazāka ranga «Latvju jaunatnes organizācijas» darbonis.

Neskaitāmus demagoģiskus rakstus «Latvju jaunatnes organizācijas» «cēlajiem ideāliem» veltīja avīze «Kurzemes Vārds»,11 «Tēvija», žurnāls «Laikmets» un citi fašistiskās preses izdevumi. Bieži «Latvju jaunatnes organizācijas» vanagus un vanadzēnus slavēja arī Liepājas un Rīgas radiopārraides.

Taču, par spīti visai demagoģijai un reizēm pat draudiem, vācu un latviešu fašistu kopīgais pasākums izveidot fašistisku spēcīgu jaunatnes masu organizāciju cieta pilnīgu neveiksmi. Piemēram, no Liepājas pilsētā un apriņķī dzīvojošiem 7692 zēniem un meitenēm vecumā no 10 līdz 18 gadiem «Latvju jaunatnes organizācijā» iestājās tikai 179 latviešu fašistiskās buržuāzijas atvases,12 iespējams, tik maz tāpēc, ka organizācijas izveidošanas, organizatorisko un arī ideoloģisko darbu Liepājā no āriešu puses vadīja pats Kurzemes novada komisāra vietnieks un nacistu partijas darbonis Kosols.13

Domājams, ka par Liepājas strādnieku sabotāžas rezultātiem secināms arī pec hitleriešu dokumentiem. Piemēram, lai gan vācu armijas vajadzībām tik nepieciešamo produkciju (stieples, naglas u.tml.) Latvijā ražoja tikai Liepājas metalurģiskā fabrika (bij. «Sarkanais meialurgs»), kuras produkcija jau 1942. g. pirmajā ceturksnī salīdzinājumā ar 1941. g. pirmo ceturksni bija samazinājusies līdz 28% (stieples) un 50% (naglas),14 1943. g. salīdzinājumā ar

1942. g, stiepļu produkcija bija samazinājusies par 3625t, bet naglu — par 674 tonnām.16 Protams, produkcijas straujā samazināšanās lielajā un militāri svarīgajā fabrikā nopietni satrauca okupantu ielikteņus. Par to nepārprotami liecina 1943. g. 6. martā fabrikā notikusī sanāksme, kuras plašs atreferējums bija ievietots avīzē «Kurzemes Vārds».16

Hitleriešiem nepaklausīgos Liepājas metālstrādniekus audzināt jaunās kārtības garā ar demagoģiju un draudu palīdzību fabrikā bija ieradies arī jaunieceltais Liepājas novada komisārs Paulsens, viņa saimniecības daļas vadītājs Grotmanis un personiskais referents fon Zass, Liepājas jūras komandants ar saviem štāba virsniekiem un Liepājas novada SS un policijas komandieris Dītrihs ar policijas virsnieku grupu, Liepājas novada drošības policijas un drošības dienesta vadītājs Kīglers ar lielu baru vācu un latviešu gestapoviešu.

Par to, kāda draudu lavīna nākusi pār Liepājas metāistrādnieku galvām, liecina avīzē «Kurzemes Vārds» atreferētās fabrikas vācu direktora Behera un novada komisāra Paulsena runas.

Tā, Behers ar okupantiem neparastu atklātību secina, ka fabrikā vēl ir daudz tādu cilvēku, kas kavē un novilcina darbu, stāv malā un traucē tos, kas vēlas strādāt jaunās Eiropas labā. Tādiem kavētājiem tad nu tiek pieteikta nesaudzīga ciņa.17

Vēl nepārprotamāk Liepājas metālstrādnieku patriotiskā stāja, protams, pašam runātājām negribot, vērojama pēc novada komisāra Paulsena runas. Komisārs brīdināja, ka Liepājas metālstrādnieku vidū vēl aizvien ir cilvēki, kas cer uz boļševiku atgriešanos un ar propagandas un sabotāžas palīdzību jauc darbu. Komisārs ne vien piedraudēja iznicināt visus sabotierus, bet atklāti aicināja strādniekus izspiegot un nodot savus darbabiedrus, kas kaitē vācu atbrīvotajiem. Paulsens ciniski mierināja iespējamos nodevējus, ka totālā kara apstākļos šāda viņu rīcība nebūt nav uzskatāma par denunciāciju, bet gan esot pašaizsardzībaj?!).18

Fabrikas tehniskais direktors inženieris R. Sirmahers, piebalsojot kungiem, apliecināja, ka īstie latvieši darīs visu iespējamo, lai izravētu komunismu bez žēlastības.19

Taču fašistu spēki bija par vājiem, lai nospiestu Liepājas strādniekus uz ceļiem. 1943. un 1944. g. uz provokatoru ziņojumu pamata gan tika apcietināti, ieslodzīti cietumos un koncentrācijas nometnēs daudzi metalurgi. Kā liecina hitleriešu trofeju dokumenti, tad drošības policija un drošības dienests Liepājā un tās novadā 1943. g. martā un maijā par darba sabotāžu apcietinājuši 103, bet aprīlī vien — 107 strādniekus.20

Vēl pēc dažiem mēnešiem Liepājas novada SS un policijas komandieris pārskatā par laiku no 1943. g. 25. augusta līdz 25. septembrim bija spiests atzīt, ka visu Liepājas vācu iestāžu un uzņēmumu vadītāji sūdzas par latviešu strādnieku neattaisnotu neierašanos darbā, kaut ari pret sabotētājiem tiek vērstas represijas.21

Sevišķi zīmīgs ir pārskats par 1943. g. jūliju. Ailē par svarīgākajiem sabotāžas aktiem Latvijas rūpniecībā atzīmēti četri gadījumi, no kuriem trīs notikuši Liepājā: viens no tiem — Liepājas kuģu remonta rūpnīcā «Tosmare», kur par līdzdalību tajā apcietināts inženieris Renners, bet abi pārējie sabotažas akti notikuši Liepājas osta, par ko apcietināti vairāki strādnieki, kuru uzvārdi pārskatā nav minēti.22

Vācu un latviešu fašisti bija izpratuši, ka svarīga nozīme vācu fašistisko okupantu militāro, ekonomisko un politisko pasākumu sabotāžas izvēršanā bija antifašistiskās pagrīdes grupu un patriotu vieninieku veiktajam plašajam izskaidrošanas darbam un komunistiskajai mutvārdu aģitācijai. Tāpēc, sākot ar 1943. g., gan avīzē «Kurzemes Vārds», gan citos fašistu izdevumos aizvien biežāk saka parādīties demagoģiski un draudiem pārpilni raksti, kas bija vērsti pret komunistiskajiem aģitatoriem un nevēlamu baumu izplatītājiem. Tā, piemēram, avīzē «Kurzemes Vārds» 1943. g. 19. septembra numurā šim tematam bija veltīts īpašs ievadraksts, kura autors faktiski ir spiests atzīt komunistiskās aģitācijas ietekmi uz Kurzemes darba cilvēku prātiem.

Par komunistiskās patiesības vārda lielo iedarbību uz masām liecina Ostlandes drošības policijas un drošības dienesta pavēlnieka

1943. g. 17. augusta vēstule Latvijas, Igaunijas un Lietuvas drošības policijas un drošības dienesta komandieriem. Vēstulē norādīts, ka, tā kā pēdēja laikā aizvien straujāk pieaug tādu gadījumu skaits, kad strādnieki bez iemesla simulē saslimšanu un darba pārvaldes uzticības ārsti tiem vieglprātīgi izraksta darba nespējas lapas, pie atbildības kā sabotētāji saucami ne vien strādnieki, bet arī tie ārsti, kas simulantiem izrakstījuši darba nespējas lapas.23

Vēstulē bez tam noradīts, ka darba kavētāju un simulantu atklāšanā drošības policijai ciešāk jāsadarbojas ar vācu militārā pretizlūkošanas dienesta — abvēra — pārstāvjiem, kuri paralēli drošības policijai un drošības dienestam «apkalpo» arī uzņēmumus, kas ražo militāru produkciju.

Pagāja vēl četri mēneši, un hitleriskās Vācijas ilggadējais izlūk-orgānu aģents, bijušais latviešu fašistu organizācijas «Pērkonkrusts» vadītājs G. Celmiņš, kas Ī943. g. bija sācis tēlot nacionālas opozīcijas grupas vadītāja lomu un izdot «nacionālu» pagrīdes lapu «Brīvā Latvija», lai ar demagoģijas palīdzību mēģinātu aizkavēt LKP vadītās antifašistiskās pagrīdes un partizānu kustības attīstību, arī bija spiests atzīt sevišķi plašo darba sabotāžu. Tā ar 1943. g. 14. decembri datētajā avīzes numurā G. Celmiņš bezspēcīgās dusmas par plašo antifašistisko pagrīdes kustību Liepājā raksta, ka tā «izved tik efektīvu sabotāžu, ka, piemēram, kādā piejūras fabrikā īsā laikā nozūd ne tikai darba rīki un materiāli, bet kādā naktī pat gatera rāmis. No 40 strādniekiem darbā ierodas tikai 5—7[..j Un tas nav vienīgais gadījums. Arī Rīgā uzņēmumos var redzēt un dzirdēt lietas, kādas pirms diviem gadiem nebūtu bijušas iespējamas. Latviešu iestādes ir bezspēcīgas .. »24

Minētie dažāda ranga vācu un latviešu fašistu atzinumi nepārprotami liecina par Liepājas un Rīgas strādnieku antifašistiskas cīņas patiesi plašo vērienu 1943./44. gadā. Ienaidnieki vairs nespēja to ne noklusēt, nedz arī apspiest.

Neskaitāmi fakti liecina, ka Liepājas rūpniecības un transporta uzņēmumu strādnieku varonīgas cīņas ietekmē un bieži vien arī viņu vadībā antifašistiskās pagrīdes, masu sabotāžas un partizānu kustība 1943./44. g. plaši izvērsās ne vien Dienvidkurzemē, bet aptvēra ari Skodas apkārtni hitleriešu okupētajā Lietuvā.

1943. g. vasarā aktīvākie pagrīdes cīnītāji apvienojas .1. Mūrnieka un A. Snepkes vadībā Liepājai tuvajā Vērgales pagastā. Tie izplatīja antifašistiskas ar rakstāmmašīnu rakstītas skrejlapas. Rakstāmmašīnu J. Mūrnieks bija slepus iznesis no Vērgales pagastvaldes.

Skrejlapas aicināja nenodot lauksaimniecības produktu nodevas, neiet darbā, kā arī stāstīja par Padomju Armijas uzvarām. Pagrīd-nieki vāca ieročus, sagatavoja sarkanarmiešu grupas bēgšanu no Liepājas karagūstekņu nometnes, lai pēc tam kopīgi uzsāktu partizānu gaitas apkārtējos mežos.

īsi pirms šī nodoma īstenošanas 1943. g. septembrī Liepājas novada drošības policijas un drošības dienesta latviešu politiskajai daļai ar aģenta A. Salmiņa25 palīdzību, kurš bija sūtīts uz Vērgali kā izbēdzis karagūsteknis, izdevās organizāciju sagraut. Pagrīdnie-kus J. Mūrnieku kopā ar sievu Annu, R. Lēli un sešus karagūstekņus, kas bija saistīti ar pagrīdniekiem, nacisti nošāva, bet 14 citi organizācijas biedri, to skaitā A. Kopštāls, F. Reters un A. Snepke, ilgāku vai īsāku laiku smaka okupantu cietumos. Apcietināšanas brīdī izbēgt izdevās tikai Annai Kopštālei.26

Apmēram tajā pašā laikā hitleriešiem ar aģenta Ģ. Pipes27 palīdzību izdevās atklāt un iznīcināt arī Liepāj as geto 20 cilvēku lielu pretestības grupu, kas gatavojās bēgt. Izņemot brāli un māsu Zāmueļus, citu nošauto vārdi nav zināmi.

1943. g. Skrundā bruņotu nelegālistu grupu izveidoja bijušais Liepajas dzelzceļa darbnīcu arodbiedrības komitejas loceklis J. Did-riksons, kas 1944. g. rudenī Skrundas tuvumā kopa ar savas grupas locekli V. Aizporu nošāva kādu hitleriešu majoru, bet pēc tam abi kopā sekmīgi pargāja frontes līniju un nodeva padomju pavēlniecībai vērtīgus dokumentus.

J. Didriksona grupā bija arī Krišs Veinbahs. Viņa brāļus Jāni un Kārli kā aktīvus grupas atbalstītājus hitlerieši apcietināja un ieslodzīja Saldus cietumā, no kura tiem Padomju Armijas straujā uzbrukuma laikā 1944. g. rudenī izdevās izbēgt. Par grupas apgādāšanu ar ieročiem ar dzīvību samaksaja V. Aizpora tēvs Juris Aizpors, kurš pēc apcietināšanas 1944. g. 23. aprīlī gāja bojā.28

Jau 1941. g. rudenī dotajam svinīgajam pagrīdes cīņas zvērestam — «Es [.. ] zvēru:

Neļaut fašistiskajiem okupantiem mierīgi bradāt pa Padomju

zemi.

Cīnīties ar iebrucējiem, kur un kā vien varu.

Neizpaust organizācijas «Latvijas sarkanie pionieri» noslēpumus.

Nenodot savus biedrus.

Lai dzīvo Padomju Savienība!

Nāvi vācu okupantiem!» —

arī jaunajā cīņas posmā līdz galam uzticīgi palika 1940./41. g. pioniera E. Birznieka vadītās «Latvijas sarkano pionieru» pagrīdes organizācijas biedri. Viņi saprata, ka jaunajos apstākļos vairs nepietiek ar propagandas darbu vien. Un jaunie patrioti nolēma pamēģināt nolaist no sliedēm hitleriešu kara ešelonus.

Sprāgstvielu nebija, tāpēc E. Birznieks, V. Vizulis, V. Pāvelskops un E. Suseklis nolēma noskrūvēt gulšņu uzgriežņus un izvilkt sliežu sastiprinātājbultas. Pirmais ienaidnieka ešelons noskrēja no sliedēm

1943. g. sākumā starp Mažeiķu un Reņģes stacijām. Pēc dažiem menešiem tam sekoja otrs — pie Laižuves.29 Vienlaikus pionieriem izdevās nodibināt sakarus ar Lietuvas partizāniem Mažeiķu apriņķī. Pieaugot jauno pagrīdnieku rindām, tika veikti priekšdarbi vācu noliktavas uzspridzināšanai Ezerē. Taču viens no grupa jaunuzņemtajiem dalībniekiem izrādījās nodevējs, un 1943. g. 23. decembrī visi četri jaunieši tika apcietināti.

Astoņus mēnešus jaunie patrioti pavadīja Liepājas cietuma mūros. Nežēlīgi spīdzināti, zēni, uzticīgi saviem ideāliem, neizdeva biedrus. 1944. g. augustā E. Birzniekam izdevās no cietuma slepeni izsūtīt vēstuli mātei:

«Māmulīt! Neskumsti un neraizējies! Vienīgais, ko nožēloju, ir tas, ka maz iespēju padarīt. Māmulīt, paciņas vairs nevajag sūtīt. Es ilgi, ilgi nerakstīšu Tev.

Māmulīt, mans pēdējais lūgums. Kad atgriezīsies tētis uzvaras dienā, pastāsti, kāds viņam bija dēls. Neskumsti, māmulīt!

Tavs dēls Elmārs.»30

Trīsdesmit gadus uzskatīja, ka drosmīgo Ezeres pionieru pagrīdnieku kapa vieta meklējama Liepājas apkārtnes kāpās vai mežos. Tagad izdevies noskaidrot, ka viņu tālākais ceļš no Liepājas cietuma

1944. g. rudenī vedis uz hitleriešu nāves nometni Stuthofu. Tur badā, sala un smagā darbā cita pēc citas izdzisa jauno varoņu dzīvības: 1944. g. 26. novembri mira V. Pāvelskops, nākošajā dienā — E. Suseklis, bet 1945. g. sākuma — E. Birznieks un V. Vizulis.31

Bruņota pagrīdes grupa izveidojās 1943. g. sākumā arī Kuldīgas apriņķa Airītēs. Sai grupā aktīvi darbojās vietējie strādnieki E. Jur-ševskis, V. Liekniņš un K-Kraufbergs un 15 gūstā kritušu padomju karavīru, galvenokārt kara jūrnieki — Liepājas aizstāvēšanas kauju dalībnieki, kuri tika nodarbināti Airīšu kokzāģētavā. 1943. g. pavasari visi šis grupas padomju karagūstekņi, kā arī vēl četri vietējie strādnieki gatavojās doties pie partizāniem uz Latgali. Liepājas novada SS un policijas komandiera ziņojumā teikts, ka patrioti jau bija sagādājuši sešas karabīnes, vienu automātu, septiņas pistoles, medību bisi, lodes, pašdarinātus durkļus, kā arī divus kompasus un kartes.32 Tikai nejaušs arests palīdzēja policijai 1943. g. maijā atklāt labi konspirēto grupu.33 Līdz 1943. g. rudenim bija apcietināti 24 patrioti. 1943. g. maijā policijai izdevās atklāt un apcietināt deviņus bruņotas antifašistiskas pagrīdes grupas dalībniekus arī Liepājas apriņķa Asītes pagastā. Apcietināto vidū bijuši astoņi latvieši un viens padomju karagūsteknis, kas strādājis kāda zemnieka saimniecībā. Pagndniekiem bijis automāts, tris šautenes un lielāks daudzums patronu. Arī tie gatavojušies partizānu cīņām.34

1943. g. rudenī bijušais matrozis R. Sedulis un viņa sieva Johanna paša Liepājas centrā, Tirgoņu (tag. Ļeņina) ielas 14. nama centrālapkures pagrabā, slēpa 11 ebrejus, kuriem R. Sedulis pirms tam bija palīdzējis izbēgt no Liepājas geto. Arī pēc vīra traģiskās nāves

1945. g. 10. marta J. Sedule, divu mazu bērnu māte, nezaudēja drosmi, bet ar dažu citu patriotu atbalstu joprojām slēpa bēgļus un apgādāja tos ar pārtiku līdz uzvaras dienai.35

1943. g. otrajā pusē un 1944. g. sākumā Liepājā un tās apkārtnē izveidojās arī daudzas citas lielākās vai mazākas pagrīdnieku grupas. To dalībnieki vāca ieročus un gatavojās partizānu cīņām. Vairākos Liepājas uzņēmumos strādnieki noslēpa vērtīgus elektromotorus,36 bet Priekuļos apkaimē labības kuļmašīnām tika noņemtas svarīgas detaļas, tā padarot tās nelietojamas.37

Gandrīz visu 1943. g. sekmīgi darbojās Liepājas metalurģiskās fabrikas («Sarkanais metalurgs») strādnieka A. Kuzmicka vadītā pagrīdes grupa. Sīs grupas sastāvā, starp citu, darbojās ari hitleriešu nošautā Liepājas aizstāvēšanas kauju dalībnieka komisāra J. Jermakova sieva Ņina. Grupas dalībnieki palīdzēja izbēgt no Lie-pājas 20 cilvēku lielai lietuviešu strādnieku grupai, kas par atteikšanos dienēt vācu armijā bija atvesta uz Liepāju piespiedu darbos. Lietuviešu strādniekus — pavisam to bija ap 300 — Liepājā apsargāja 279. latviešu policijas bataljona 5. rotas policisti, kas visvisādi ņirgājās par lietuviešiem. To labi zināja vācu fašistiskie okupanti, un tāpēc Ostlandes kārtības policijas pavēlnieks 1943. g. 8. jūlijā telegrafēja Liepājas novada SS un policijas komandierim, ka, pēc paša reihskomisāra domām, okupantu izsludinātās mobilizācijas sabotētāju (lietuviešu) apsardzes nodošana latviešu policistu ziņa nav saistīta ar nekādu politisku risku.38 Lūk, cik pārliecināti fašistiskie okupanti bija par savu asiņaino rokaspuišu — latviešu policijas bataljonu — uzticību Hitlera jaunajai kārtībai!

A. Kuzmickis palīdzēja bēgt no Liepājas ari trim gūstā kritušiem sarkanarmiešiem. Pašu viņu apcietināja un necilvēcīgi spīdzināja. Gestapovieši centās uzzināt, uz kurieni devušies lietuvieši, kuriem A. Kuzmickis tāpat bija palīdzējis, bet A. Kuzmickis klusēja. To, ka vismaz astoņiem bēgļiem izdevās sasniegt Lietuvas mežus, liecina drošibas policijas un drošības dienesta ziņojums, ar kuru 1943. g. 29. septembrī tika izsludinātā astoņu no spaidu darbiem Liepājā izbēgušu lietuviešu meklēšana.39

Galu galā A. Kuzmickis tika nosūtīts uz Stuthofas, tad Būhenval-des un, beidzot, uz Dahavas naves nometni.

Bet K-Siljakova rokaspuiši ar to vēl neapmierinājās, viņi izplatīja Liepājā baumas, kuras apstiprināja avīzē «Kurzemes Vārds»40 publicētais zemiskais melu raksts. Rakstā drosmīgais un pašaizliedzīgais padomju patriots A. Kuzmickis bija pataisīts par sīku zagli un ierāvēju, kas pat no padomju karagūstekņiem par viņu bēgšanas organizēšanu pieprasījis un arī saņēmis zābaku pāri. Taču patiesība bija pilnīgi pretēja, jo tieši A. Kuzmickis kopā ar Ņ. Jermakovu sagādāja visiem trim noskrandušajiem un koka tupelēs autajiem kara-gūstekņiem pieklājīgas drēbes un apavus. Pēc hitleriešu sagrāves A. Kuzmickis gan atgriezās dzimtenē, taču ar galīgi sabeigtu veselību.41

Par plašo antifašistisko pagrīdes kustību Liepājā un tas apkārtnē savā 1943. g. 27. oktobra pārskatā ziņoja arī Liepājas novada SS un policijas komandieris, norādot, ka, «sākot ar vācu karaspēka atraušanas operācijām austrumos, atzīmējama latviešu pretestības kustības darbības pastiprināšanās».42

1943. g. vasarā antifašistisku pagrīdes organizāciju Lietuvā Sko-das apkārtnē izveidoja no hitleriešu gūsta izbēgušais Liepājas aizstāvēšanas kauju dalībnieks Sarkankarogotas Baltijas Jūras kara flotes karavīrs ļeņingradietis I. Mihailovs, kas pagrīdē darbojās ar Timošenko uzvārdu. Komjaunietis I. Mihailovs Liela Tēvijas kara pirmajās dienās, būdams 23. krasta artilērijas baterijas matrozis, bija piedalījies Liepājas aizstāvēšanas kaujās. Pirms Liepajas krišanas viņš kopā ar citiem aizstāvjiem bija mēģinājis izlauzties no ielenktās pilsētas, taču nokļuvis iebrucēju gūstā. Izbēdzis no hitleriešu nometnes, I. Mihailovs 1943. g. vasarā devās uz Skodas pagastu Lietuva, kur Užlobes un Apūles ciemos no bijušajiem padomju aktīvistiem un komjauniešiem saliedēja pagrīdes grupu.

Visplašāko atsaucību I. Mihailovs guva Užlobes ciemā, kur jau

1942. g. padomju patriotu grupa slepus klausījās Padomju Informācijas biroja ziņojumus un Komunistiskās partijas aicinājumus uz laiku okupēto Padomju zemes apgabalu iedzīvotājiem. Sekojot šiem aicinājumiem, patriotu grupas dalībnieki gan paši sabotēja okupantu uzlikto nodevu pildīšanu, gan ieteica to darīt arī citiem Skodas pagasta darba zemniekiem. Par nodevu nepildīšanu hitlerieši vairākus Skodas pagasta zemniekus apcietināja, to vidū arī latvieti Jēkabu Mūrnieku.

Patriotu grupas kodolā bija arī latviešu tautības darba zemnieks J. Grudulis, kas līdz pirmajam pasaules karam bija strādājis Liepājas drāšu fabrikā un aktīvi piedalījies komunistiskajā pagrīdes darbībā, par ko bija ticis ieslodzīts cariskajos cietumos.43 Liepājas revolucionāro strādnieku vidū viņš guva savu idejisko rūdījumu. Pēc padomju varas atjaunošanas Lietuvā 1940. g. vasarā J. Grudulis bija zemes dalīšanas komisijas priekšsēdētājs Užlobes ciemā. Par to viņu tūlīt pēc fašistisko okupantu iebrukšanas apcietināja un uz vairākiem mēnešiem ieslodzīja cietumā. Pēc iznākšanas no cietuma J. Grudulis atradās policijas uzraudzībā. I. Mihailova vadītajā grupā darbojās

arī J. Gruduļa sieva Minna, meita Emīlija un dēls Ludvigs, tāpat lietuviešu komjaunietis P. Jablonskis ar sievu Lidiju un brāli Pāvilu, kā ari bijušais Užlobes ciema padomes priekšsēdētājs latvietis J. Sui-šelis. Aktīvi grupā iekļāvās latviešu zemnieks Klāvs Grīns ar dēliem Jāni un Algirdu.

Tieši ar šīs Užlobes ciema padomju patriotu grupas aktīvu palīdzību I.Mihailovam ātri izdevās izveidot samērā plašu antifašistisku pagrīdes organizāciju.44 Tanī iesaistījās gan Lietuvā dzīvojošie latviešu darba zemnieki, gan vairāki uz Lietuvu no Latvijas atbēgušie hitleriešu izsludinātās mobilizācijas sabotētāji — J. Daizis un V. Zauls no Bārtas pagasta, Z. Vasilis ar sievu no Skodas pagasta Užlobes ciema, zemnieks Ozols, E. Audere un vairāki citi. E.Auderes vīru J. Auderi hitlerieši apcietināja 1941. g. vasarā un nošāva; pašu E. Auderi atbrīvoja no Krētingas cietuma tikai 1942. g. decembrī. Pēc gada E. Auderi apcietināja otrreiz un 1944. g. sākumā gribēja izsūtīt darbos uz Vāciju, taču pie Belostokas E. Auderei kopa ar četriem apcietinātajiem izdevās izbēgt un slepus atgriezties Skodas pagasta, kur E. Audere nelegāli uzturējās līdz pat fašistisko okupantu padzīšanai.

I. Mihailova vadībā Skodas pagndnieki no pasīvas cīņas formas — sabotāžas — centās pāriet uz aktīvu cīņu, t. i., rīkot diversijas aktus, iznīcināt asiņainos tautas nodevējus — policistus, kā ari vāca ieročus, lai varētu uzsākt partizānu cīņu.

Sājā nolūkā pagrīdnieku grupa 1. Mihailova vadībā uz Priekules— Vaiņodes dzelzceļa līnijas starp Darbēnu un Skodas stacijām 1944. g. 30. marta nakti, noskrūvējot gulšņu uzgriežņus un izvelkot sliežu sastiprinātājbultas, nolaida no sliedēm hitleriešu munīcijas vilcienu. No sliedēm noskrēja 14 vagonu, 10 tika pilnīgi sadragāti, tā ka dzelzceļa līnija Klaipeda—Priekule bijusi slēgta satiksmei 24 stundas.45

Pagrīdnieki bija nolēmuši sodīt ar nāvi nežēlīgo Užlobes ciema policistu Vaseru, kas jau kara pirmajā dienā smagi bija sašāvis komjaunieti P. Jablonski un viņa brāli. Taču I. Mihailova sviestā rokas granāta nesprāga, un Vasers palika dzīvs. Brāļiem Jānim un Alģirdam Grīniem izdevās pārgriezt svarīgu hitleriešu sakaru kabeli.

1944. g. pavasarī I. Mihailovs kopā ar L. Jablonsku pajūgā brauca uz Gaviezi, kur cerēja sadabūt tolu un ieročus, bet dienu pirms viņu ierašanās vietējie policisti bija atklājuši Gaviezes nelegālistus un tie bija pārgājuši uz citu vietu.

Iegūtie materiāli liecina, ka I. Mihailovs devies uz Gaviezi pie Liepājas komunista E. Ēlerta vadītās nelegālistu grupas. Grupu E. Elerts bija izveidojis 1943. g. nogalē, kopā ar trim biedriem izbē-dzis no Saldus darba nometnes. Ir saglabājušās ziņas, ka E. Elerta vadītie pagrīdnieki tiešām uzturējuši sakarus ar Lietuvas teritorijā dzīvojošajiem padomju patriotiem. Uz turieni parasti devies viens

no E. Ēlerta grupas locekļiem — bijušais milicis V. Vasilis — Sko-das pagastā dzīvojošā pagrldnieka Žaņa Vasila radinieks.46

V. Vasilis 1943./44. g. ziemā un agrā pavasarī Skodas pagastā vairākkārt ticies ar I.Mihailovu un E. Ēlerta vārdā sācis sarunas par partizānu gaitu kopīgu uzsākšanu 1944. g. pavasarī. V. Vasilis solījis vairākiem Skodas pagrīdniekiem, to skaitā J. Daizim un V. Zaulam, piegādāt pistoles un munīciju, taču līdz J. Daiža un V. Zaula arestam 1944. g. aprīlī bija paguvis piegādāt tikai maisiņu patronu.47

E. Ēlerta un I. Mihailova vadīto pagrīdnieku savstarpējie sakari aprāvas tieši abu grupu pašā svarīgākajā darbības momentā — tad, kad E. Ēlerta vadīto bruņoto pagrīdnieku trīs grupas (Gaviezes, Skrundas, Aizvīķu) jau bija uzsākušas partizānu gaitas, bet astoņi Skodas pagrīdes grupas biedri I. Mihailova vadībā veica pēdējos sagatavošanas darbus, lai tāpat dotos partizānu gaitās uz Latvijas pierobežas mežiem. Tad abu grupu sadarbība, protams, būtu kļuvusi vēl daudz ciešāka. Tam bija visi objektīvie priekšnoteikumi, taču 1944. g. marta beigās hitleriešu drošības policijai un drošības dienestam izdevās dot smagus triecienus E. Ēlerta jaunizveidotajām nelegālistu grupām un apcietināt daudzus viņa vadītās pagrīdes organizācijas biedrus.

Par I. Mihailova-Timošenko uzrādīšanu hitlerieši izsludināja 20 000 mārku «prēmiju».48 1944. g. 15. aprīli S. Petruskaites nodevības dēļ policijai izdevās ielenkt I.Mihailovu pagrldnieka P. Gadciķa mājās Skodas pagasta. 1. Mihailovs atšaudoties gan izlauzās no policistu ielenktās mājas, taču apmēram pēc 150 metriem drosmīgo pagrīdes vadītāju smagi ievainoja policistu lode. Asinīm noplūdis,

I. Mihailovs pēdējiem spēkiem mēģināja ar rokas granātu uzspridzināties pats un uzspridzināt policistus, kas strauji tuvojās, taču granātas drošinātāja tapa neklausīja jau nespēkā stingstošajiem pirkstiem un I. Mihailovs nokļuva ienaidnieka rokās. Par varēm gribēdami I.Mihailovu nopratināt, policisti pārsēja ievainoto, aizveda uz Skodas policiju un mēģināja konfrontēt ar nodevēju S. Petrus-kaiti. Taču policisti no I. Mihailova nedzirdēja ne varda. Smagi ievainots, viņš ar pārcilvēcigu piepūli norāva no ievainotās galvas pārsējus un, asinīm noplūstot, mira varoņa nāvē.49

Stingrās konspirācijas un apcietināto izturības dēļ pratināšanā un spīdzināšanā hitleriešiem izdevās atklāt un apcietināt tikai 15 an-tifašistiskās pagrīdes organizācijas dalībnieku. To vidū bija arī

J. Suišelis un L. Jablonska, kuriem no apcietinājuma drīz vien izdevās izbēgt, kā arī Hugo un Vilis Žakari, kurus viņu sievām gan par pārtikas produktiem, gan par naudu izdevās izpirkt no cietuma. 1944. g. 22. jūlijā padomju aviācijas uzlidojuma laikā Šauļiem, kad cietumsargi izbīlī uz laiku pameta savus posteņus, no Sauļu cietuma izbēgt izdevās arī brāļiem Jablonskiem un P. Gadeiķim.

Divus apcietinātos pagrldniekus — V. Zaulu un J.Daizi — Kre-tingas policija nodeva Liepājas drošības policijai. Kā liecina Polijas Tautas Republikas arhīvos atrastie dokumenti, J.Daizi hitlerieši 1944. g. novembrī no Ventspils cietuma pārsūtīja uz Stuthofas koncentrācijas nometni,50 no kurienes to 1945. g. februāri atbrīvoja Padomju Armija. Jau pec nedēļas J. Daizis brīvprātīgi iestājās Padomju Armijā un piedalījās kaujās par Berlīni, kur 27. aprīlī tika smagi ievainots.

Arī V. Zauls bija paredzēts izvešanai no Liepājas cietuma uz Stuthofas nometni. Taču 1944. g. 15. oktobri viņam kopā ar A. Hartmani no Rucavas un O. Stangu no Purmsātiem, kuri bija apcietināti par mobilizācijas sabotāžu, Liepājas ostā izdevās izbēgt. Līdz pat fašistiskās Vācijas kapitulācijai V. Zauls un A. Hartmanis slēpās Gavie-zes pagastā.

Te vēl vietā būtu piebilst, ka to, ko vācu un lietuviešu fašistiem neizdevās izdarīt visā nacistu okupācijas laikā, to lietuviešu buržuāzisko nacionālistu bruņotās bandas mēģināja paveikt pirmajos pēckara gados. Tā 1945./46. g. bandīti trīs reizes iebruka J. Gruduļa mājā Užlobes ciemā, mežonīgi piekāva gan pašu J. Gruduli, gan viņa sievu Minnu, gan arī meitu komjaunieti Emīliju, bet visas vērtīgākās mantas un pārtikas produktus nolaupīja. Tā kā Gruduļu ģimene nepakļāvās bandītu draudiem un Emīlija no komjaunatnes neizstājās, bandīti solījās nākošreiz iznīcināt visu ģimeni, taču šo nodomu bandītiem neizdevās īstenot.

Tā Skodas pagastā dzīvojošie latviešu padomju patrioti plecu pie pleca ar saviem lietuviešu biedriem Liepājas aizstāvēšanas kauju dalībnieka krievu komjaunieša I. Mihailova vadībā cīnījās pret vācu fašistiskajiem okupantiem un viņu rokaspuišiem, iesaistoties padomju tautu kopīgajā cīņā pret hitleriskajiem okupantiem Lielā Tēvijas kara gados.

DIENVIDKURZEMES ANTIFAŠISTISKĀ PAGRĪDES ORGANIZĀCIJA

Nozīmīgu ieguldījumu Liepājas strādnieku un tās apkārtnes darba zemnieku cīņas izvēršanā 1943. g. nogalē un 1944. g. pirmajā pusē devusi Dienvidkurzemes antifašistiskā pagrīdes organizācija. Tās pirmsākumi meklējami Saldus darba nometnē un šīs nometnes filiālē pie Brocēnu cementa fabrikas ieslodzīto padomju patriotu nelegālajā darbībā, kas aizsākās jau 1942./43. g. ziemā. Nometnēs izveidojās nelielas pretestības grupas, kurās aktīvākie bija Liepājas komunisti E. Elerts, K. Gilbergs, J. Kopštāls, V. Maslovskis, Liepājas strādnieki J. Jonass, P. Sprūde, M. Mežs un no Igaunijas 1941. g. jūlija beigās

pāri frontes līnijai Latvijas Komunistiskās partijas uzdevumā sūtītais tautas cīņas organizators strādnieks E. Kauls no Skrundas.

Pēc dzīvi palikušo pretestības grupu dalībnieku atmiņu pierakstiem secināms, ka nometnes pretestības grupās bija ap 20 biedru. Tie sabotējuši darbu Brocēnu cementa fabrikā, izvērsuši antifašis-tisku propagandu iedzīvotāju vidū, uzturējuši sakarus ar Liepājas, Saldus un Brocēnu strādniekiem, kā arī gatavojuši ieslodzīto bēgšanu. No Saldus strādniekiem, kas pirmie uzsāka aktīvu pagrīdes darbību un uzņēma sakarus ar Saldus un Brocēnu darba nometnēs ieslodzītajiem komunistiem, minami pašaizliedzīgie jaunieši A. Aba-riņš un J. Markrīvs, kas mēģināja organizēt ieslodzīto bēgšanu. Taču viņu darbība aprāvās jau 1943. g. februārī, jo abi patrioti tika apcietināti un acīmredzot aizgāja bojā.51

Paši Brocēnu pretestības grupas dalībnieki uzskatīja, ka izbēgt no nometnes iespējams divējādi. Mazāka un radikālākā to daļa — E. Ēlerts, E. Kauls, J. Jonass, J. Eņķūzis, K. Sanders, К- Gilbergs, P. Sprūde un E. Mantnieks — uzskatīja, ka no nometnes jaizlaužas ar spēku, t. i., jāsarīko bruņota sacelšanās un visiem ieslodzītajiem kopā jābēg.52 Bet, tā kā viņu rīcībā nebija ne apbruņojuma, ne centralizētas vadības, bet pēc A. Abariņa un J. Markrīva aresta — arī attiecīgu sakaru ar ārieni, tad apstākļos, kad fronte bija vēl tālu un tuvumā nebija arī partizānu, šī iespēja bija visai nereāla. Sūds variants bija attaisnojams tikai kā izmisuma solis. Divreiz šādam kopējam bēgšanas pasākumam ieslodzītie arī gatavojušies, jo likās, ka tiem draud apšaušana, taču abos gadījumos, kā izrādījās, tā bija velta trauksme. Pirmo reizi tas noticis 1942./43. g. ziema, bet otro reizi — 1943. g. maijā.53

Par pirmo gadījumu bijušais «Sarkanā metalurga» tēraudlējējs

J. Jonass pastāstīja:

«1942./43. g. ziemā ieslodzīto vidū radās satraukums. Paklīda baumas, ka vācu armija atkāpjoties un ieslodzītos likvidēšot. Satraukumu radīja arī runas, ka pie Saldus tiek masveidā apšauti čigāni. Radās doma pretoties, līdzko mūs vedīs no nometnes ārā . . Ieslodzītie gatavoja dažādus aukstos ieročus. Mani uz pretošanos aicināja Kauls un Mantnieks. Es sev izgatavoju lielu saliecamo nazi. Bija norunāts: ja stādīs ierindā neparastā laikā, tad jāuzbrūk sargiem ūn visiem jābēg.»54

1943. g. vasarā pretestības grupas dalībnieku vidū virsroku ņēma uzskats, ka jāorganizē bēgšana atsevišķi pa nelielām grupām. Rezultātā 1943. g. oktobri no nometnes izbēga ieslodzīto grupa E. Elerta vadībā. Grupas sastāvā bija Liepājas aizstāvēšanas kauju dalībnieks

K. Gilbergs,55 padomju aktīvists J. Eņķūzis no Nīcas pagasta un Liepājas dzelzceļa milicijas darbinieks J. Feldmanis.

Pēc E. Elerta grupas bēgt no Brocēnu nometnes izdevās vēl vismaz sešām ieslodzīto grupām.56 Izbēgušo vidū minams Liepājas

aizstāvēšanas kauju dalībnieks P. Sprūde, kas kopā ar ventspilnieku P. Mednieku izbēga 1944. g. martā. Abi tūdaļ iekļāvās Zierneļ-kurzemes partizānu vienībā «Bulta». Bēgt no nometnes viņiem palīdzēja Brocēnu kombinātā nodarbinātais atslēdznieks Krastiņš, tā paša uzņēmuma maiņas meistars (uzvārdu P. Sprūde neatceras), kura dzīvoklī abi bēgļi slēpās apmēram nedēļu, un Saldus strādnieks J. Rediķis.57 Sarkankarogotās Baltijas jūras kara flotes štāba izlūku grupas komandiera E. Āboliņa uzdevumā P. Sprūde veica vairākus svarīgus izlūkošanas uzdevumus, arī slepenu braucienu uz dzimto Liepāju 1944. g. maijā un jūnijā, kur viņš izveidoja aktīvu pagrīdes grupu. Tanī darbojās Liepājas strādnieki P. Kārkliņš, Jēkabs un Ādolfs Sprūdes, A. Verhanodova un vēl vairāki_ citi patrioti. Grupas dalībnieku galvenais uzdevums bija sniegt E. Āboliņam izlūkošanas ziņas par Liepājas ostu, par ostā ienākušajiem un no Jurienes izgājušajiem ienaidnieka kuģiem, kā arī par hitleriešu militārajām būvēm un garnizoniem Liepājā un tās apkārtnē.

P. Sprūdem ir nopelni arī Ziemeļkurzemes partizānu vienības politiskā saliedēšanā, jo no 1944. g. 13. jūlija līdz pat fašistiskās Vācijas kapitulācijai viņš pildīja politiskā darbinieka pienākumus «Bultas» štāba grupā. P. Sprūdes kaujas raksturojumā par viņu teikts: «Politiski visvairāk attīstītais biedrs visā organizācijā. Uzticams visos partizāņu kustības jautājumos.»58

Kā vieni no pēdējiem pirms Brocēnu nometnes evakuēšanas

1944. g. 14. jūnijā izbēga četri Liepājas pilsētas un apriņķa iedzīvotāji— E. Bražis, K- Saulītis, R. Cipriķis un J. Skudra, kā arī al-sundznieks Smīdbergs.69 Bēgļi devās uz Asītes pagastu, kur dzīvoja E. Braža ģimene, un tur izveidoja bruņotu nelegālistu grupu. Tās dalībnieki rakstīja un plašā apkārtnē (Bunkas, Krotes un Tadeiķu pagastos) izplatīja uzsaukumus, kuros ziņoja par fašistu noziedzībām, aicināja sabotēt okupantu pasākumus, vairīties no iesaukšanas vācu armijā, pastāstīja par Sarkanās Armijas panākumiem frontē un gaidāmo atbrīvošanu. Izlasījuši lapiņas ar skanīgo parakstu «Partizānu vienības «Venta» IX grupas štābs», droši vien piesardzīgāki kļuva pat policisti.60

Ievērību pelna Asītes grupas mēģinājumi nodibināt sakarus ar Liepājas apriņķa citu pagastu nelegāiistiem. Taču Dienvidkurzemes antifašistiskās pagrīdes organizācija tobrīd bija daļēji sagrauta, E. Elerts ar nelielu bruņotu grupu slēpās Gaviezes mežos, un tā Asītes nelegāiistiem ar to neizdevās saistīties. Pēc R. Cipriķa liecības, &lt;ītes pagrīdnieki gan nodibinājuši kontaktus ar dažiem bijušajiem Brocēnu nometnes ieslodzītajiem Durbes un Bunkas pagastos, taču, frontei tuvojoties, šie sakari pārtrūkuši.

Tādējādi Asītes grupa palika izolēta, tā ne pati kļuva par organizējošo centru, ne arī pieslējās vai pakļāvās kādai citai organizācijai.61 Ar to izskaidrojams, kāpēc septembra sākumā grupas biedri pieņēma pārdrošu lēmumu un at]āva R. Cipriķim doties uz Liepāju, bet Smīdbergam — uz Alsungu. Ievērojot visiielako piesardzību, tie abi ar radinieku un paziņu atbalstu tur arī sagaidīja fašistiskās Vācijas sagrāvi, taču sakarus ar A. Macpāna partizānu un frontes izlūku grupām tiem nodibināt neizdevās.

Pozitīvi vērtējams tas, ka R. Cipriķis arī Liepājā joprojām rakstīja un ar pazīstama Liepajas dzelzceļa remontdarbnīcas strādnieka palīdzību izplatīja pretfašīstiskas skrejlapas (neesošu partizānu vienību vārdā).62

Pārējie ieslodzītie no Brocēnu nometnes izkļuva 1943. g. augustā — tie tika atbrīvoti. Sis vācu okupācijas iestāžu akts bija viens no tiem demagoģiskajiem pasākumiem, ieskaitot sīko īpašumu reprivatizāciju, kuri sekoja cits citam 1943. g. un kuriem bija attiecīgi jānoskaņo Latvijas iedzīvotāji, lai tie kaut cik atbalstītu okupantu izsludināto mobilizāciju vācu armijā. Atbrīvoto vidū bija daudz kvalificētu Liepājas strādnieku. Šādu strādnieku trūkumu pilsētas rūpnīcās iebrucēji izjuta jau okupācijas pirmajos mēnešos un tagad domāja atbrīvotos nodarbināt uzņēmumos. Daudz jauniešu un vīru iesaucamos gados pēc atlaišanas no nometnes hitlerieši cerēja aizdzīt leģionā. Tāpēc tie, kas drošības policijai šķita noderīgi gan kā kvalificēti strādnieki, gan kā nākošie leģionāri, tika atlasīti un atlaisti. Okupanti pieņēma, ka atbrīvotie strādnieki ir pietiekami pārmācīti un vairs nav spējīgi pretoties. Vienlaikus visi atbrīvotie tika atstāti policijas uzraudzībā, un tiem bija jāreģistrējas policija divas un pat trīs reizes nedēļā.

Taču okupanti kārtējo reizi pievīlās. Atbrīvoto ieslodzīto pamat-masa bija palikusi uzticīga savai agrākajai padomju patriotu pārliecībai un saglabājusi cīņas sparu. Daudzi no viņiem, it sevišķi liepājnieki, aktīvi iekļāvās Dienvidkurzemes antifašistiskās pagrīdes organizācijas rindās, un, tieši pateicoties viņiem, šī organizācija jau 1943. g. nogalē un 1944. g, sākumā kļuva par vienu no lielākajām un kaujinieciskākajām antifašistiskās pagrīdes organizācijām hitleriešu uz laiku okupētajā Padomju Latvijas teritorijā.

Vairāki citi atbrīvotie, kuriem neizdevās iekļauties šīs organizācijas rindās, sāka dzīvot nelegāli, lai izvairītos no iesaukšanas vācu armijā. Tā, piemēram, līdz fašistiskās Vācijas kapitulācijai ar iedzīvotāju atbalstu slēpās Liepājas aizstāvēšanas kauju dalībnieki V. Pi-ziks — bijušais rūpnīcas «Sarkanais metalurgs» komjaunatnes pirmorganizācijas sekretārs, F. Lūsis, Ā. Pavlovskis, A. Matisons un vairāki citi. Pēc atbrīvošanas no Brocēnu nometnes līdz Vācijas kapitulācijai Durbes apkārtnes mežos slēpās A. Ruševics, A. Vald-šteins, P. Bergmanis, Durbes komjaunietis J. Bergmanis. 1944. g. pavasari, kad lielākā daļa Dienvidkurzemes antifašistiskās pagrīdes organizācijas grupu tika sagrauta, viņiem pievienojās arī 2. Ansiņš,63 kas bija šis organizācijas sakarnieks starp Liepājas pagrīdniekiem un E. Kaula nelegālistu grupām Skrundas apkārtnē.

Par Dienvidkurzemes antifašistiskās pagrīdes organizācijas izveidošanu, vadīšanu un darbību daudz būtu varējuši pastāstīt tās bruņoto kaujas grupu bojā gājušie vadītāji E. Elerts, E. Kauls, T. Gaiķis un viņu tuvākie līdzgaitnieki K- Gilbergs, J. Eņķūzis, E. Mantnieks, R. Leja, M. Locenieks, K- Višņevskis, ka ari Liepājas pilsētas aktīvākie pagrīdnieki K. Sanders un J. Kopštāls, L. Frei-mane, K. Gaiļevičs un citi, kas zaudēja dzīvības gestapo pagrabos vai koncentrācijas nometnēs Vācijā.

Analizējot un salīdzinot dzīvi palikušo Dienvidkurzemes antifašistiskās pagrīdes organizācijas dalībnieku un kritušo patriotu ģimenes locekļu atmiņu pierakstus, iespējams secināt, ka jautājumu par bruņoto kaujas grupu izveidošanu Skrundā, Aizvīķos un Nīcas pagasta Otaņķu ciema mežos E. Elerts ar E. Kaulu un T. Gaiķi bija saskaņojis jau 1943. g. augustā, vēl pirms viņu atbrīvošanas no Brocēnu darba nometnes. Par to liecina tas, ka jau tā paša gada oktobrī E. Kauls ar sava drauga J. Reihlera palīdzību 12 kilometru dienvidos no Skrundas, Ventas kreisajā krastā Rudbāržu pagastā, bija ierīkojis slepenu zemnīcu, kurā varēja dzīvot 4—6 cilvēki. Kad no iesaukšanas vācu armijā vairs nebija iespējams izvairīties, zemnīcā apmetās E. Kauls, E. Mantnieks, R. Leja un Jaunvarķaļu jaunsaimnieks J.Reihlers, kura māju tuvumā bija ierīkota zemnīca un kuram tāpat draudēja mobilizācija. Nelegālisti bija bruņoti ar šautenēm un pistolēm.64

Jau kopš 1943. g. rudens E. Kauls un J. Reihlers uzturēja sakarus ar dezertieru grupu, kurā bija trīs brāļi Abeļūni — Jānis, Artūrs un Valdis — un vēl kādi jaunieši, kas slēpās Ventas labā krasta stāvajās, ar mežu apaugušajās kraujās apmēram kilometru uz dienvidiem no Jaunvarķaļu mājām ierīkotā slepenā zemnīcā. Arī šīs zemnīcas iemītnieki bija daļēji bruņoti.65

Par to, ka E. Kauls pēc izkļūšanas no Brocēnu nometnes un pāriešanas nelegālā stāvoklī nopietni bija domājis par partizānu nodaļas izveidošanu 1944. g. pavasari Skrundas—Pampāļu meža masīvā, liecina tas, ka jau marta pirmajās dienās viņš kopā ar pārējiem savas grupas dalībniekiem steidzīgi ierīkoja vēl vienu zemnīcu ar mežu apaugušā Ventas kreisā krasta kraujā apmēram kilometru uz dienvidiem no Jaunvarkaļiem, Tur bija paredzēts apmetināt izbēgušos liepājniekus. Bija izstrādāts arī maršruts, noteiktas paroles un paredzēti sakarnieki.

Vienlaikus E. Kauls kopā ar biedriem veica izskaidrošanas un organizatorisko darbu Skrundas un Rudbāržu pagastu darba jauniešu vidū, lai atturētu tos no stāšanās vācu armijā un tie iekļautos nelegālistu grupās. Tā, Skrundas pagasta Kauliņos, sava tēva mežsarga mājā, zemnīcā, slēpās E. Kaula attāls radinieks V. Kaufmanis.

Reizēm viņa slēptuvē dzīvojuši vēl pāris citu nelegalistu, kas gatavojušies uzsākt partizānu gaitas.

Skrundas mežā kopš 1943. g. vasaras slēpusies_ vel arī cita bruņota nelegālistu grupa, kuru vadījis jau pieminētais Liepājas dzelzceļa darbnīcas arodbiedrības komitejas loceklis un pilsētas aizstāvēšanas kauju dalībnieks J. Didrihsons, kas savukārt uzturēja kontaktus ar mežsargu J. Kaufmani un viņa dēlu Voldemāru.

1944. g. februārī un martā no mobilizācijas sabotētajiem sāka veidoties grupa Rudbāržu pagastā. Tās aktīvākais dalībnieks jaunsaimnieka dēls A. Girvaitis un viņa brālēns Krišs uzturējuši personiskus sakarus ar E. Kaulu un viņa biedriem.

V. Kaufmaņa māsīca Marija, kas pildīja E. Kaula grupas sakarnieces pienākumus, liecina, ka Skrundas stacijā pēc zināmām pazīšanās zīmēm un parolēm tā satikusies ar kurjeriem no Liepājas un Saldus. Tā, 1944. g. marta sākumā M. Kaufmane Skrundas stacijā sagaidījusi pagrīdnieku 2. Ansiņu, kas pēc atbrīvošanas no nometnes atkal strādājis Brocēnu cementa fabrikā. Tas bija nepieciešams, lai varētu uzturēt sakarus starp nometnē palikušajiem un brīvībā izkļuvušajiem ieslodzītajiem — Dienvidkurzemes antifašistiskās pagrīdes organizācijas dalībniekiem. 2. Ansiņš nodevis M. Kaufmanei sainīti, kurā bijis revolveris ar patronām. To no kāda Saldus policista slepus bija paņēmusi pagrīdniece M. Neimane, kas strādāja par apkalpotāju Saldus policijas iecirknī. Sainītī vēl bijis kompass, sarkans karodziņš un divas Viļa Lāča gramatas.66

Pēc atbrīvošanas no nometnes hitlerieši pavēlēja līdz iesaukšanai leģionā strādāt Brocēnos un Saldū ari E. Kaulam, R. Lejam un E. Mantniekam. Tieši tad R. Lejam izdevās iesaistīt pagrīdnieku rindās minēto Saldus policijas iecirkņa apkalpotāju M. Neimani, bet E. Kaulam nodibināt sakarus ar progresīvi noskaņoto Saldus ārstu K- Gaili.67 Un hitleriešu izsludinātās otrās mobilizācijas laikā 1943. g. oktobrī un novembrī un trešās mobilizācijas laikā no 1943Lg. decembra līdz 1944. g. februārim ar K- Gaiļa parakstītam izziņām par slimošanu ar grūti pārbaudāmām slimībām no iesaukšanas vācu fašistiskajā armijā izglābās ne viens vien viņa novadnieks.68 K. Gaiļa vecāki bija kalpi, un pats viņš septiņu gadu vecumā bija sācis sūrās gana gaitas. Tikai pateicoties divu vecāko brāļu materiālai palīdzībai, viņam izdevās iegūt izglītību.69

Pēc K- Gaiļa slēdzieniem par saslimšanu no darba uz zināmu laiku izdevies izvairīties ne vienam vien Saldus koncentrācijas nometnes ieslodzītajam.70

Vairāki apstākļi ļauj secināt, ka E. Kaula un J. Reihlera slepenajā zemnīcā tūlīt pēc tās izbūvēšanas 1943. g. oktobrī vismaz dažas dienas, kamēr nomierinājās pēdu dzinēji, pēc izbēgšanas no Brocēnu nometnes slēpies E. Ēlerts, K. Gilbergs, J. Eņķūzis un J. Feldmanis. Par labu šai hipotēzei liecina vairāki fakti. Pirmkārt, visi četri bēgļi

tiem nepazīstamajā apvidū sekmīgi atrāvās no vajātājiem un nemanīti pārkļuva pāri Ventai, bet to viņi varēja izdarīt tikai ar laba vietējo apstākļu pazinēja palidzibu, un tāds pazinējs bija E. Kauls. E. Kaula rīcībā pie slepenās zemnīcas bija ari laiva, ar ko bēgļus varēja pārcelt pāri Ventai uz tās kreiso krastu.

Otrkārt, slepenā zemnīca atradās E. Elerta un viņa biedru bēgšanas ceļā no Brocēniem uz Otaņķu mežiem Liepājas pievārtē un tāpēc bija gan visērtākā, gan visdrošākā vieta, kur bēgļiem paslēpties pa to laiku, kamēr policija nodarbojās ar viņu aktīvu meklēšanu. Zemnīcā bija iespējams ari vislabāk sagatavoties tālākajam maršrutam līdz Otaņķiem, savākt pārtikas rezerves. Līdz ar to atkrita vajadzība iegriezties svešās mājās pēc pārtikas u. tml.

Kā spriežams pec Liepājas novada SS un policijas komandiera pārskata par 1943. g. oktobri, tad E. Elerta grupai tiešām izdevies nepamanītai šķērsot Kuldīgas un Liepājas apriņķu teritoriju un sasniegt sprausto ceļamērķi.

Treškārt, par labu šai hipotēzei liecina ari tas, ka pēc Liepājas drošības policijas un drošības dienesta soda vienības iebrukuma 27. martā Jaunvarkaļos, kur bruņotā sadursmē krita E. Kauls un J. Reihlers, bet R. Leju un E. Mantnieku ievainoja un sagūstīja,71 drošības dienests zināja atrast un saspridzināt tikai viņu 1943. g. oktobrī izbūvēto slepeno zemnīcu. Turpretī par otras slepenās zemnīcas pastāvēšanu, kas bija izbūvēta marta sākumā un kurā jau nedēļu slēpās 18. martā no Liepājas izbēgušie pagridnīeki J. Jonass un V. Andersons, kā ari par tuvumā esošo brāļu Abeļunu_ bunkuru policija vispār neko nezināja, un to iemītnieki palika neatklāti.

Tieši šim apstāklim izvirzītās hipotēzes apstiprināšanā ir svarīga nozīme, jo tikai tagad, pēc gandrīz 40 gadiem, izdevies noskaidrot, ka viens no E. Ēierta grupas dalībniekiem J. Feldmanis pēc apcietināšanas 1944. g. marta vidū pratināšanā nodevis viņam zināmos pa-grīdniekus un to uzturēšanās vietas. Tāpēc ari kļūst skaidrs, kāpēc drošības policija zināja tikai to slepeno zemnīcu, kurā acīmredzot 1943. g. oktobri pēc izbēgšanas no Brocēniem bija uzturējies ari J. F'eldmanis.72

Šiem secinājumiem ir būtiska nozīme, novērtējot partijas sūtītā tautas cīņas organizatora E. Kaula ieguldījumu gan Dienvidkurzemes antifašistiskās pagrīdes organizācijas izveidē, gan arī tās sagrāves noslēpuma atklāšanā.

Bez Skrundas—Rudbāržu nelegālistu un pagrīdnieku grupām Dienvidkurzemes antifašistiskās pagrīdes organizācijas izveidē ievērojama nozīme bija ari Aizvīķu—Kalētu pagastu grupai. To 1943. g. rudenī izveidoja Liepājas aizstāvēšanas kauju dalībnieks M.Mežs, kas pēc atbrīvošanas no Brocēnu darba nometnes tika nosūtīts darbā uz Kalētu pagastu, un Aizvīķu pagasta padomju aktīvists T. Gaiķis, kas ari 1943. g. augustā bija atbrīvots no Brocēnu darba nometnes. Grupa darbojās Aizvīķu pagasta padomju aktīvisti J. Aniss, M. Ernstsons, bijusī Kalētu pamatskolas vecākā pionieru vadītāja komjauniete M. Putiķe, kas visi tapat bija atbrīvoti no Saldus darba nometnes. Grupas dalībnieku vidū bija arī darba zemnieks J. Klaišis ar dēlu Rūdolfu, E. Klasons, A. Gaiķe, kā arī M. Ernstsona vedekla Anna, kas strādāja Aizvīķu pagasta valdē un varēja sniegt pagrīdniekiem vērtīgu informāciju par pagasta varasvīru nodomiem un pasākumiem patriotu vajāšanā.73

Sevišķi svarīgas un pagrīdniekiem nepieciešamas ziņas par policijas pasākumiem cīņā pret padomju patriotiem gan Liepājā, gan visā Liepājas apriņķī sniedza aktīvā pagrīdnieka J. Klaiša meitas Emīlijas vīrs E. Kampars, kam bija izdevies iekārtoties par policijas ierēdni Liepājas novada SS un policijas komandiera Dītriha štābā.74 E. Kampara iesaistīšana Dienvidkurzemes antifašistiskās pagrīdes organizācijas rindās bija Aizvīķu pagasta pagrīdes grupas vadītāja T. Gaiķa nopelns. Tā kā ar Aizvīķu grupu personiski kontakti bija arī E. Ēlertam un K- Gilbergam, tad skaidrs, ka abi komunisti ir gan sankcionējuši E. Kampara iesaistīšanu pagrīdē, gan arī saņēmuši no tā ziņojumus par policijas pasākumiem.

Vienlaikus jāatzīmē antifašistu ievērotā stingrā konspirācija, jo, piemēram, pat M.Mežs, kas bija Aizvīķu grupas vadītāja tuvākais palīgs, par E. Kampara līdzdalību pagrīdes organizācijā nekā nezināja.

Jau 1943. g. rudenī M.Mežs saistīja Aizvīķu pagrīdniekus ar Liepājā dzīvojošajiem kādreizējiem Saldus darba nometnes ieslodzītajiem — J. Jonasu, V. Maslovski, J. Kopštālu, Treilonu,76 kā ari ar M. Locenieku.

T. Gaiķis savā mājā Aizvīķu pagastā bija ierīkojis slēptuvi — bunkuru, kurā patvērumu rast varēja vairaki cilvēki. 1943./44. g. ziemā M.Mežs uz T. Gaiķa slēptuvi no Liepājas aizveda aktīvu Dienvidkurzemes antifašistiskās pagrīdes dalībnieku M. Locenieku, kam draudēja iesaukšana vācu armijā.

Vēl pirms tam — 1943. g. nogalē — ar Aizvīķu patriotiem saistījās E. Ēlerta bruņotā nelegālistu grupa, kas uzturējās Nīcas pagasta Otaņķu mežā.

M. Locenieks Aizvīķos kļuva par T. Gaiķa tuvāko palīgu. Sakarnieka pienākumus starp Aizvīķiem un Liepāju veica M. Mežs un J. Jonass, bet līdz saslimšanai arī M. Putiķe.

Tā, piemēram, 1944. g. februārī M.Mežs un J. Jonass saņēma no bijušā politieslodzītā A. Ķiepa divas kastes ar šauteņu patronām, aizveda tās no Liepājas līdz Bārtas dzelzceļa stacijai, kur vērtīgo sūtījumu saņēma un tālāk uz Aizvīķiem nogādāja T. Gaiķis un M. Lo-cenieks.76

Vistuvāk Liepājai — Nīcas pagasta Otaņķu mežā Sērsu kalniņā — zemē ieraktā un labi nomaskētā bunkurā 1943. g. oktobrī apmetās komunisti E. Elerts un K- Gilbergs, kā ari J. Feldmanis un J. Eņķūzis. Tuvējās J. Eņķūža rnajās Ķezberes dzīvoja viņa sieva Zelma, kas kļuva par galveno produktu piegādātāju zemnīcas iemītniekiem.

Ar vietējo cilvēku laba pazinēja J. Eņķūža palīdzību E. Elertam Otaņķu ciemā izdevās izveidot pagrīdes grupu, kurā bez jau minētās Z. Kņķūzes aktīvi iesaistījās bijušais «Sarkanās Palīdzības» aktīvists

I. Pirte un viņa māte Anna, A. Pāvils, J. Bernāts un vairāki citi.77 Gaviezes pagastā E.Ēlerta grupu atbalstīja komunists J. Diekants, kas arī bija izcietis sodu Brocēnu darba nometnē un ap kuru pagastā bija izveidojusies neliela pretestības grupa.

Tūlīt pēc pagrīdes grupu izveidošanas Nīcas un Gaviezes pagastos E. Ēlcrts un K- Gilbergs devās uz Liepāju, kur saistījās ar Lie-pajas aizstāvēšanas kauju dalībniekiem komunistiem Ķ. Sanderu un

J. Kopštālu, strādniekiem J. Jonasu, Ķ. GaiļeviCu, K. Višņevski, Л. Veikšanu, K. Putkali un citiem. Vīriem līdzās aktīvi darbojās arī Liepājas strādnieces L. Freimane, O. Putkale, M. Jonase, M. Rein-holde, L. Sandere, l.Gaiļeviča un citas.

Nodibinājuši sakarus ar Liepājas patriotiem, E. Elerts un K. Gilbergs, lai lieki nedotos briesmās, vairs neapmeklēja Liepāju, bet aktīvākie liepājnieki, kas dzīvoja legāli, parasti ar divriteņiem brauca uz tikšanos ar E. Elertu un viņa biedriem uz Otaņķu mežu. Ka liecina vienīgais dzīvi palikušais šo sapulču dalībnieks J. Jonass, apspriedēs Otaņķu mežā no legāli dzīvojošajiem pagrīdniekiem parasti piedalījās komunisti K- Sanders, J.Kopštals, J. Diekants un viņš — J. Jonass, bet no bruņotas nelegālistu grupas komunisti E. Elerts, K- Gilbergs un abi viņu bezpartejiskie biedri (J. Eņķūzis un J. Feldmanis), kā arī V. Vasilis, kuru no Liepājas 1943. g. beigās vai 1944. g. sākumā pie Elerta grupas bija atvedis J. Jonass.

Minēto sapulču gaita un lēmumi tika fiksēti protokolos. Tā kā J. Jonass pats nevienu reizi protokolu nav rakstījis, nav iespējams konstatēt, kā vārdā tie rakstīti.78 Vairākus protokolus E. Elerts ielicis pudelē, kuru paslēpis kādā satrunējušā celmā netālu no slepenās zemnīcas. Taču pēc uzvaras J. Jonass tos nav varējis atrast.79

Tā kā nav nekāda pamata neticēt komunistam J. Jonasam, tad viņa teiktais, kā arī pagrīdnieku aktīvā, mērķtiecīgā darbība nolūkā izveidot partizānu vienību ļauj secināt, ka Dienvidkurzemes antifašis-tiskās pagrīdes organizācijas vadošo kodolu veidojusi no pieciem revolucionārās cīņās rūdītiem komunistiem sastāvoša partijas pagrīdes pirmorganizācija, kas darbojusies vairākus mēnešus un kuras sapulces pat tikušas protokolētas.

Arī sapulču gaitas protokolēšana, ko antifašistiskās pagrīdes grupas savās sanāksmēs nemēdza darīt, tāpat arī cenšanās šos protokolus saglabāt, lai pēc uzvaras būtu oficiāli pierādījumi par organizācijas sastāvu un tās biedru darbību, liecina, ka šāda partijas organizācija ir pastāvējusi.

Tā kā J. Jonasa liecība līdz šim faktiski palikusi nepamanīta, bet minēto komunistu pagrīdnieku biogrāfijas nav pietiekami izpētītas, atsevišķās publikācijās cīņās kritušajiem Liepājas komunistiem — Dienvidkurzemes antifašistiskās pagrīdes organizācijas dalībniekiem — reizēm izskan nepelnīts pārmetums, ka tie it kā nelegālā partijas darba pieredzes trūkuma dēļ neesot spējuši kļūt par antifašistiskās organizācijas centru un neesot domājuši arī par partijas organizācijas izveidošanu. Jaunu pētījumu rezultāti minēto komunistu darbību parāda jaunā gaismā. Tā, piemēram, noskaidrots, ka pieci no Dienvidkurzemes antifašistiskās pagrīdes organizācijas vadošajiem dalībniekiem komunistiem buržuāziskās Latvijas laikā bija Liepājas un Rīgas kaujiniecisko komunistisko pagrīdes organizāciju aktīvi dalībnieki. Tie ir:

Eduards Elerts, dz. 1908. g., revolucionārajā kustībā iesaistījies 17 gadu vecuma. Liepājas ostas strādnieks. No 1932. līdz 1935. g. darbojies komjaunatnes pagrīdes organizācijā, nelegālās LKP biedrs kopš 1939. g. oktobra (LKP CK PVI PA, 105. f„ 2. apr„ 132. 1.); kopš 1940. g. augusta Liepājas dzelzceļa milicijas operatīvais darbinieks. Liepājas aizstāvēšanas kauju dalībnieks, ievainots.

Kārlis Sanders, dz. 1905. g., nelegālās LKP biedrs kopš 1939. gada. 1940. g. 20. jūnijā piedalījās aizsargu nama ieņemšanā Liepājā, LKP IX kongresa (1940. g. decembrī) delegāts. Līdz kara sākumam Liepājas ostas arodbiedrības komitejas priekšsēdētājs. Liepājas aizstāvēšanas kauju dalībnieks.

Jānis Diekants, dz. 1903. g., Ulmaņa fašistiskās diktatūras gados komunistiskās pagrīdes dalībnieks. LKP biedra stāžs apstiprināts no 1940. g. jūlija. Liepājas aizstāvēšanas kauju dalībnieks.

Jānis Kopštāls, dz. 1905. g., Ulmaņa fašistiskās diktatūras gados komunistiskās pagrīdes dalībnieks, LKP biedra stāžs apstiprināts no 1940. g. jūlija; 1940. g. Liepājas rūpkombināta direktors. Pilsētas aizstāvēšanas kauju dalībnieks.

Kārlis Gilbergs, dz. 1897. g., izlūks pilsoņu kara frontēs, Ulmaņa fašistiskās diktatūras gados komunistiskās pagrīdes dalībnieks Rīgā un Ķegumā, LKP biedra stāžs apstiprināts no 1940. g. septembra, pēc tam Liepājas dzelzceļa milicijas daļas politiskais vadītājs, pilsētas aizstāvēšanas kauju dalībnieks.

Jau minētie biogrāfiskie dati liecina, ka šie cilvēki bijuši cīnītāji ar ievērojamu partijas pagrīdes darba pieredzi. Tikai šādiem revolucionāro cīņu un kauju ugunīs rūdītiem komunistiem pietika drosmes un prasmes grūtajos 1943./44. g. ziemas apstākļos dziļā ienaidnieka aizmugurē izveidot Dienvidkurzemes antifašistisko pagrīdes organizāciju. Komunistu grupai izdevās radīt arī tās vadošo коте

dolu — partijas pagrīdes pirmorganizāciju, kas, cik noprotams, gan organizatoriski strikti noformēta nav bijusi. Taču šī pagrīdes organizācija ne vien ietekmēja Liepājas pilsētas un Lejaskurzemes pagastu antifašistiskās pagrīdes un bruņoto nelegālistu grupu darbību, bet centās savu darbību koordinēt arī ar jau iepriekš minēto Lietuvas PSR Skodas antifašistisko pagrīdes organizāciju. 1944. g. pavasarī tās gatavojās uzsākt kopīgas partizānu gaitas taktiski izdevīgajos Latvijas—Lietuvas pierobežas mežos, it īpaši Bārtas Dunikas - Rucavas un Skrundas—Pampāļu—Nīgrandas masīvos.

Par to, ka veidojamas pagrīdes organizācijas, principiāli norādījumi rodami V. I. Ļeņina darbos. Jautājumā par pagrīdes kaujas organizāciju struktūru V. 1. Ļeņins secināja: «So organizāciju šūniņām jābūt ļoti sīkām, brīvam savienībām, desmitiem, piecniekiem, varbūt pat trijniekiem.» Vienlaicīgi proletariāta revolucionārās cīņas vadonis asi uzstājās pret pagrīdes darbības birokrātisku reglamentāciju. V. I. Ļeņins uzsvēra: «Mazāk formalitāšu, mazāk birokrātisma, vairāk vienkāršības organizācijā, kam nepieciešams maksimāls kustīgums un elastība.» (Skat.: Ļeņins V. ī. Domes atlaišana un proletariāta uzdevumi. — Raksti, 11. sēj., 98. lpp.) Tikai pēc šiem principiem ir vērtējama Dienvidkurzeines un visas republikas pagrīdes organizāciju un grupu uzbūve un darbība vācu fašistiskās okupācijas gados, un nedrīkstam izvirzīt pretenzijas pašaizliedzīgajiem patriotiem, kāpēc tie savā pagrīdes cīņā uz dzīvību un nāvi nav ievērojuši vienu vai otru klasisku organizācijas uzbūves likumu.

Dienvidkurzemes antifašistiskās pagrīdes organizācijas darbība bija visai daudzpusīga. Gatavojoties partizānu cīņām, tās locekļi vāca ieročus un munīciju, palīdzēja aizvest uz bruņotajām neiegā-listu grupām mežos patriotus, kam draudēja represijas un iesaukšana vācu armijā. Pagndnieki sistemātiski klausījās Maskavas radiopārraides un, pamatojoties uz pārraidēs dzirdētajiem LKP CK norādījumiem par hitleriešu militāro, politisko un ekonomisko pasākumu sabotāžu un partizānu cīņas aktivizēšanu, izvērsa mutvārdu aģitāciju darba cilvēku vidu. Tie aicināja sabotēt hitleriešu izsludināto trešo iesaukšanu vācu armijā, kas sākās 1943. g. decembri un kurai bija pakļauti no 1905. līdz 1924. g. dzimušie vīrieši. Mobilizētos pagrīdnieki aicināja dezertēt un gatavoties partizānu cīņām. Bez tam pagndnieki aicināja klausīties Maskavas raidījumus latviešu valodā un paziņoja pārraižu laikus.

1943. g. decembri parādījās ari E. Ēlerta vadīto pagrldnieku pirmais, ar roku rakstītais uzsaukums, kas bija vērsts pret okupantiem un mobilizāciju. Vēlāk uzsaukumi parādījušies ari mašīnrakstā, piemēram, Skrundā.80

Par spīti vācu un latviešu fašistu nežēlīgajām represijām pret mobilizācijas sabotētāju un dezertieru ģimenēm, šajā ideoloģiskajā ciņa par cilvēku prātiem Maskavas radiopārraides un pagrldnieku paustie komunistiskās patiesības vārdi guva jo plašu atbalsi. Par to nepārprotami liecina ģenerālkomisara slepenais pārskats par trešās mobilizācijas rezultātiem (no 1943. g. decembra līdz 1944. g. martam) pa atsevišķiem novadu komisariātiem. Tā, kaut arī Liepājā un visā Kurzemē mobilizācijas sabotāža un dezertešana 1943./44. g. ziemā bija saistīta ar daudz lielāku risku nekā citos okupētajos Latvijas novados (bija jādarbojas dzijā ienaidnieka aizmugurē, nebija organizētas partizānu kustības, netika saņemta palīdzība ne no padomju aizmugures, ne no baltkrievu vai krievu partizānu novadiem utt.), Liepājas novadā mobilizācija tika sabotēta ievērojami aktīvāk nekā Valmieras, Rīgas lauku un Jelgavas novadu komisariātu teritorijā.81

Daudz iesaucamo bija pratuši gan ar pazīstamu ārstu, gan ar kukuļošanu panākt sev labvēlīgu mobilizācijas komisijas slēdzienu, proti, ka dienestam vācu armijā tie nav derīgi. Šādu cilvēku skaits, kuru vidū, protams, bija ari armijai patiesi nederīgas personas, Liepājas novadā no kopējā mobilizācijas komisijā ieradušos skaita procentuāli bija gandrīz pusotras reizes lielāks nekā pārējos Latvijas lauku novados, Latgali ieskaitot.82 Liepājas novadā to skaits sasniedza 2865, bet vēl 5420 mobilizācijai pakļautu vīriešu pilnīgi sabotēja hitleriešu izsludināto trešo mobilizāciju, sāka slēpties, un policija nebija spējīga tos sameklēt un aizvest uz iesaukšanas komisijām.83

Jāatzīmē, ka Liepājas novada SS un policijas komandieris jau savā ziņojumā par otrās mobilizācijas gaitu no 1943. g. 6. līdz 25. oktobrim bija spiests konstatēt: «Uzaicinājumiem ierasties uz iesaukšanu sekoja tikai nedaudzi, lielāko daļu vajadzēja atvest piespiedu kārta ar policiju. Pret policijas ierēdņiem izturas draudoši. 1943. g. 20. novembri kāds vīrietis uzbruka Liepājas apriņķa policijas priekšniekam. Ļaundaris apcietināts.»84

Vēl plašāk hitleriešu izsludinātās mobilizācijas sabotāža izvērtās 1944. gadā. Zīmīgas rindas par mobilizācijas gaitu okupētajā Latvijā un tātad arī Lejaskurzemē lasāmas poļu buržuāziskās emigrācijas valdības Londona 1944. g. jūnija un jūlija mēneša pārskatā nodaļā par stāvokli hitleriešu okupētajās Padomju Baltijas republikās: «Vācu varas iestādes pasludinājušas vispārēju civilo un militāro mobilizāciju Latvijā, uzticot tās realizēšanu latviešu varas iestādēm. Latvieši izvairās no iesaukuma darbā un armijā. Vienas nedēļas laikā šī iemesla dēļ apcietināti divi tūkstoši cilvēku.»85 Neticēt šiem datiem nav pamata, jo tolaik visā Latvijā un tātad ari Lejaskurzemē milzīgais vācu un latviešu fašistu soda un pretizlūkošanas aparāts izvērsa sevišķi plašas sabotieru medības.

Taču ne briesmīgais terors, ne arī demagoģiskā un lišķīgā propaganda hitleriešiem nelīdzēja. To savā slepenajā ziņojumā par stāvokli hitleriešu okupētajā Latvijā 1944. g. rudenī norādīja Zviedrijas militārais atašejs Berlīnē pulkvedis J. Danfelts, uzsverot, ka «latvieši visiem spēkiem pretojas piespiedu mobilizācijai vācu armijā un ignorē vācu (ari latviešu fašistu) spēcīgo propagandu».86

Fašisti nežēlīgi izrēķinājās ar mobilizācijas sabotētājiem un dezertieriem. Tā, Kuldīgas apriņķa Zvārdes pagastā aizsargi V. Po-ļakova un A. Grīšļa vadībā sevišķi mežonīgi izrēķinājās ar hitleriešu izsludinātās mobilizācijas sabotētājiem, kas 1944. g. 13. augustā bija nošāvuši kādu vācu žandarmu. Tanī pašā dienā aizsargiem izdevās saķert septiņus mobilizācijas sabotētajus un aktīvus to atbalstītājus, kurus pēc nežēlīgas spīdzināšanas tās pašas dienas naktī nošāva Zvārdes ezera krastā. Upuru skaitā bija 10 gadu vecais H. Lapa, 19 gadu vecais V. Reinfelds, V. Rēdiņš, P. Mališevskis un P. Silkāns, kura mājas Krumešus aizsargi izlaupīja un nodedzināja. No Zvārdes slepkavu lodēm 1944. g. vasarā vēl krita trīs brāļi Benīši no Sirmeļu mājām un viņu draugs Vilis (uzvārds nav zināms), kas visi bija dezertējuši no leģiona. Dažas dienas pirms hitleriešu bēgšanas no Zvārdes V. Poļakova un A. Grīšļa vadītie aizsargi apcietināja dezertējušo S. Klīmani un nošāva to, bet iedzīvotājus, kas Klīmanim bija snieguši palīdzību — E. un P. Kaimiņus, A. Umbraso, F. Balodi, 2. Feldmani un K. Liepu —, nosūtīja uz Liepājas cietumiem, tad uz Vācijas koncentrācijas nometnēm, no kurienes atgriežas tikai E. Kaimiņa.87

1944. g. septembrī Liepājas cietumā nošāva dezertējušo J. Druves-kalnu, K. Freimani un J. Priežkalnu, kas bija slēpušies Skrundas pagastā bunkurā pie Ventasgaiķiem. Par viņu atbalstīšanu apcietināja J. Druveskalna tēvu un jaunāko brāli Kristu, kuri aizgāja bojā Vācijas koncentrācijas nometnēs.88 Gandrīz 70 gadu vecais Druves-kalnu tēvs izcieta gan Dahavas, gan Stuthofas koncentrācijas nometņu šausmas un nomira bada nāvē Stuthofā 1945. g. sākumā.89

Viena no lielākajām dezertieru grupām Lejaskurzemē izveidojās 1943. g. vasarā Vaiņodes apkārtnes mežos, kuras vadītājs (gan visai nosacīti) bija R. Spinga. 1944. g. vasarā grupā bija ap 20 daļēji bruņotu vīru, to skaitā no Liepājas cietuma izbēgušais A. Janaitis un komjaunietis P. Cačka. Grupas dalībnieki galvenokārt centās pārliecināt mobilizācijai pakļautos iedzīvotājus izvairīties no iesaukšanas vācu armijā, kā arī atbruņoja vairākus policijas palīgdienesta darboņus. Vaiņodes pienotavas strādnieks V. Jumacis dezertieru grupu sistemātiski iepazīstināja ar Padomju Informācijas biroja ziņojumiem. Tāpat viņš nelegālistiem ziņoja arī par policijas gatavotajām apkārtējo mežu «ķemmēšanām». Šādas ziņas V. Jumacis saņēma no diviem Vaiņodes šucmaņiem. Rezultātā iecerētie policijas pasākumi nedeva nekādus panākumus. 1944. g. oktobrī, kad Padomju Armija atbrīvoja Vaiņodi, grupas dalībnieki iekļāvās sarkanarmiešu rindās un cīnījās pret hitleriešiem Kurzemes frontē.90

Neraugoties uz nelegalistu plaši izvērsto mutvārdu aģitāciju, ne ari uz organizētajiem pasākumiem ieroču vākšanā vai bruņotu nele-gālistu grupu izveidošanā un sakaru uzņemšanā ar Lietuvas patriotiem, vācu un latviešu fašistu soda un izlūkorgāni un to aģenti turpat vai pusgadu nespēja atklāt Dienvidkurzemes antifašistisko pagrīdes organizāciju. Spriežot pēc Stuthofas koncentrācijas nometnes politieslodzīto uzskaites kartītēm, tad šajā laikā, t. i„ no 1943. g. oktobra līdz 1944. g. martam, Liepājā par komunistisku pagrīdes darbību apcietināts lielāks skaits Liepājas un Saldus strādnieku, no kuriem vismaz divi, proti, A. Mūrnieks (dzīvojis Liepājā Tirgus ielā 19, strādājis par lokomotīves vadītāju, apcietināts 1944. g. 3. februārī, uzskaites kartīte Nr. 63574) un F. Saulītis (dzimis 1908. g. Brocēnos, dzīvojis Sātiņu pagasta Sileniekos, apcietināts 1944. g. 17. februārī Saldū, uzskaites kartīte Nr. 97739), bijuši saistīti ar Dienvidkurzemes antifašistisko pagrīdes organizāciju, taču pratināšanā par saviem biedriem klusējuši.

Apstākjos, kad lielākā daļa legāli dzīvojošo pretestības kustības dalībnieku jau kopš atbrīvošanas dienas no Brocēnu koncentrācijas nometnes atradās speciālā policijas uzskaitē un uzraudzībā, viņu tik ilgā un daudzpusīgā pagrīdes darbība bija ievērojams konspirācijas sasniegums. Saprotams, liela nozīme bija tam, ka Dienvidkurzemes antifašistiskās pagrīdes organizācijas vadītājiem bija savs cilvēks (E. Kampars) Liepājas novada SS un policijas komandiera štābā, kas viņus savlaicīgi informēja par policijas pasākumiem un tādējādi rādijā zināmas iespējas tos neitralizēt vai novirzīt nepareizā virzienā.

Sai nolūkā E. Elerts un pārējie četri komunisti (K. Gilbergs, J. Kopštāls, К Sanders un J. Diekants), klātesot toreiz bezpartejiskajam J. Jonasam, partijas pagrīdes sapulcē Bārtas mežā 1943. g. decembrī pieņēma lēmumu fiktīvas latviešu nacionālas pretvācu organizācijas vārdā izdot antifašistiskas lapiņas, kas aicinātu aktīvi cīnīties pret vācu okupantiem un sabotēt iesaukšanu leģionā. Ar izdomātu organizāciju bija iecerēts novirzīt policijas aizdomas no Liepājas strādniekiem, kas vasarā bija atbrīvoti no Brocēnu darba nometnes. Šādas lapiņas Liepājā lielākā skaitā izgatavoja pagrīd-nieks A. Veikšāns, bet J. Jonass nogādāja uz Otaņķu mežu E. Eler-tam, kas kopā ar pārējiem nelegālistiem tās izlīmēja Liepājas apriņķa dienvidu daļas pagastos.91

Protams, šāda kara viltība 1943./44. g. ziemā, kad Dienvidkurzemes antifašistiskas pagrīdes organizācijas vadībai vajadzēja, izsargāt no otrreizējas apcietināšanas līdz pavasarim no Brocēnu nometnes atbrīvotos patriotus, kas plānoja doties uz mežiem partizānu gaitās, bija pieļaujama. Šādu rīcību diktēja arī tas, ka hitleriešu izsludinātā trešā mobilizācija tieši Liepājā un visā Dienvidkur-zemē okupantiem nebija devusi cerētos rezultātus un tāpēc vien bija

jārēķinās ar jaunām represijām pret bijušajiem Brocēnu nometnes politieslodzītajiem kā pret potenciāliem mobilizācijas kavētājiem pat bez tiešiem pierādījumiem.

Zīmīgi, ka par komunistiskās pagrīdes plašo, bet labi maskēto darbību tieši Kurzemē (ļoti iespējams, ka šis vērtējums ir dots par E. Elerta grupas darbību) poļu buržuāziskās emigrācijas valdībai Londonā 1943. g. 8. oktobri no hitleriešu okupētās Latvijas ar kurjeriem, kas slepus brauca uz Zviedriju, ziņoja tās izlūkdienesta aģenti, uzsverot, ka reizē ar neuzkrītošu iekšējo organizatorisko darbību komunistiskā pagrīde veic mutvārdu aģitāciju un izplata padomju propagandas materiālus.92

Bet tad hitleriešiem nāca talkā kāds pilnīgi nejaušs gadījums. 1944. g. 6. marta Otaņķu mežā nokrita vācu mācību lidmašīna. Tās meklējumos tūlīt devās Grobiņas aerodroma personāls, un pulksten 14.00 hitleriešu ķēde 7 km austrumos no Otaņķu ciema Sērsu kalniņā nejauši atklāja E. Elerta partizānu zemnīcu. Cīņā vienu no hitleriešiem, kādu vācu lidotāju apakšvirsnieku, partizāni nošāva,93 vēl otru ievainoja, bet tad arī paši bija spiesti steigā pamest zemnīcu. J. Eņ-ķūzis devās uz Aizvīķiem brīdināt T. Gaiķi un viņa biedrus un apmetās Gaiķa ierīkotajā slēptuvē, E. Ēlcrts, K. Gilbergs un J.Feld-manis — uz Liepāju, lai brīdinātu tur dzīvojošos pagrīdniekus, bet V. Vasilis — uz Lietuvu pie viņam zināmajiem pagrīdniekiem.

E. Elerts un K-Gilbergs Liepājā uzturējušies pie pagrīdniekiem K. Gaiļeviča, K- Putkaļa, L. Freimanes un M. Reinholdes līdz lielo arestu sākumam 18. marta, kad devušies atpakaļ uz mežu.

Sājā laikā bija sākusies arī minētā J. Feldmaņa nodevība.

10. martā Aizvīķu pagasta valdē strādājošajai pagrīdniecei A. Ernstsonei izdevās noklausīties kāda Liepajas policijas priekšnieka telefona sarunu ar Aizvīķu pagasta valdes sekretāru, kam tika uzdots gādāt šķūtniekus, lai varētu tanī pašā dienā aizvest uz Priekuļi T. Gaiķi, M. Ernstsonu un J. Anīsu, kas esot apcietināmi kā politiski neuzticami. Saprotams, ka A. Ernstsone tūlīt pazvanījusi vīratēvam, lai paziņotu par draudošajām briesmām, taču tas par gaidāmo arestu jau bija informēts. Vēl pirms minētā policijas zvana par šķūtnieku norīkošanu M. Ernstsonam tieši no Liepājas novada SS un policijas komandiera štāba bija zvanījis un brīdinājis E. Kampars.94

Apcietināšana, kas bija uzdota tikai Aizvīķu policijas palīgdie-nesta policistiem un aizsargiem vien, tāpat arī tas, ka policija nezināja par bruņotās kaujas grupas pastāvēšanu un nemeklēja slepeno bunkuru, kur slēpās M. Locenieks un J. Eņķūzis, liecina, ka šim arestam vēl bija tīri profilaktisks raksturs un policija acīmredzot gribējusi vienkārši izolēt trīs bijušos brocēniešus kā potenciālus pretiniekus.

Kad apcietinātos T. Gaiķi, J. Anisu un M. Ernstsonu pajūgos veda uz Priekuļi, ceļā transportu sagaidīja un vedējus apšaudīja Aizvīķu kaujas grupas dalībnieki M. Locenieks, J. Eņķūzis, R. Klaišis un E. Klāsons. Ilgus gadus valdīja uzskats, ka minētie kaujinieki jau pēc pirmās vāji tēmētās zalves paši it kā apjukuši un atkāpušies un vienīgi T. Gaiķim izdevies aizbēgt. Polijas Kara vēstures institūta arhīvā atrastajā vācu fašistisko armiju grupējuma «Norā» štāba ziņojumā teikts, ka 1944. g. 10. martā netālu no Priekules partizāni uzbrukuši apcietināto komunistu transportam, apšaudē ievainojuši trīs policistus un atbrīvojuši divus apcietinātos.95

No minētā ziņojuma spriežams arī, ka trešo apcietināto — J. Anisu — sašāvuši aizsargi un tas no smagā ievainojuma drīz miris.

Tūlīt pēc uzbrukuma M. Locenieks devies uz dzimtā Nīcas pagasta mežiem, atbrīvotais T. Gaiķis ar glābējiem J. Eņķūzi un R. Klaiši — uz Lietuvu, kur apmetušies pie kāda paziņas, M. Ernst-sons paslēpies kaimiņa šķūnī, bet E. Klāsons, noglabājis šauteni, atgriezies mājās. Nākošajā dienā Aizvīķos no Liepājas ieradās drošības dienesta policisti ar suņiem, kas atveda fašistus pa pēdām pie E. Klāsona un M. Ernstsona. Pēc dažām dienām Lietuvā tika apcietināti T. Gaiķis, J. Eņķūzis un R. Klaišis — viņu slēpējam bija iekārojušās par T. Gaiķa galvu apsolītās vācu markas.96

Arestu vilnis kļuva aizvien draudīgāks. 11. martā Liepājā tika apcietināts E. Kampars, bet vel pēc nedēļas — J. Jonass, J. Kopštals, M. Mežs, A. Veikšāns, K- Gaiļevičs, viņu piederīgie un vairāki citi liepājnieki.

Aresta laikā 18. martā no drošības dienesta izdevās izrauties J. Jonasam — viena no roku dzelžu skavām nebija saslēgusies, viņš negaidot bija meties bēgt un paspējis nozust tumšajā naktī. 1944. g. aprīlī no Liepājas cietuma pēc pārciestajām spīdzināšanas šausmām laimējās izbēgt M. Mežam un ar Liepājas strādnieku K- Danfelda un J. Meža palīdzību noslēpties Lietuvā. Tur viņš sagaidīja Sarkano Armiju, brīvprātīgi iestājās tās rindās, cīnījās Kurzemes frontē un tika apbalvots ar Slavas ordeni.

1. aprīlī drošības dienests apcietināja komunistu J. Diekantu97 un gatavojās apcietināt arī komunistu K. Sanderu. Pēdējam tomēr izdevās izvairīties no aresta un paslēpties Liepājas nomalē, t. s. Velnu ciemā. Pēc pāris nedēļām K. Sanders devās uz Aizputes apriņķa Alsungas un Jūrkalnes pagastiem un izveidoja tur bruņotu nelegā-listu grupu, kas dzīvoja meža bunkurā. 1944. g. rudenī K- Sanders, uzzinājis, ka Cīravas mežos ieradies E. Elerts, devās pie tā, taču ceļā iekļuva Cīravas aizsargu slēpnī un tika sagūstīts.

Aizsargi K. Sanderu ieveduši Cīravas muižā, situši un pratinājuši, taču tad sākuši dzert un alkohola reibumā nepamanījuši, ka K- Sanderam naktī bija izdevies paņemt kāda aizsarga automātu un aizbēgt.98 Līdz pat 1945. g. februārim K- Sanders mitinājies Jūrkalnes

mežos un tikai tad kritis soda vienības rokās un noslepkavots Sakas Pilsdangās.

11. martā ar A. Putras apcietināšanu sākās aresti arī Nīcas pagastā" Pēc nedēļas apcietināja Z. Eņķūzi un A. Pirti100 ar dēlu Indriķi, kas kopā ar B. Ziņģi101 un vēl dažiem hitleriešu izsludinātās mobilizācijas sabotētājiem bija izveidojis nelegālistu grupu. 30.martā drošības policijas un drošības dienesta cietuma durvis uz mūžu aizcirtās aiz Nīcas nelegālista J. Bumbuļa.102

1944. g. pavasarī par mobilizācijas sabotāžu, pagrīdes darbību un nelegālistu slēpšanu tika apcietināti un Stuthofas koncentrācijas nometnē nonāca arī nīcenieki M. Embūtnieks, J. Tilmers un K- Strole, kura, tāpat kā J. Tilmers, pirms aresta bija dzīvojusi Dunikā,103 bet B. Ziņģis gāja bojā Neiengammes koncentrācijas nometnē.104

Domājams, ka ar Dienvidkurzemes antifašistisko pagrīdes organizāciju bija saistīti arī Bārtas pagasta iedzīvotāji P. Ābols, A. Cirksis un rucavietis J. Cirksis, kas aizgāja bojā Būhenvaldes koncentrācijas nometnes filiālē Cvīhergā-Langšteinā.105

No Liepajas izbēgušie J. Jonass un V. Andersons ap 20. martu pievienojās E. Kaula grupai. Taču ar nodevēja J. Feldmaņa palīdzību policijai izdevās sadzīt pēdas arī Skrundas—Rudbāržu bruņotajai nelegālistu grupai, kas vēl nebija paspējusi mainīt savu uzturēšanās vietu. 27. martā pēkšņi četras automašīnas ar I.iepājas drošības policijas un drošības dienesta vīriem un Liepajas policistiem ielenca plašu apkārtni ap Jaunvarkaļu mājām. Par draudošajām briesmām E. Kaulu steidzās brīdināt nelegālists A. Girvaitis, taču uzdūrās policijas slēpnim un tika sagūstīts.

Kaujinieki zem ienaidnieka ložmetēju un automātu uguns, ciešot smagus zaudējumus, mēģināja laivā pārcelties pāri Ventai, lai tādējādi atrautos no vajātajiem. Līdzko laiva piestāja Ventas labajā krastā, krita E. Kauls un J. Reihlers, R. Leja tika ievainots un kopā ar E. Mantnīeku sagūstīts.106

Skrundā tika apcietināta aktīvā nelegālistu sakarniece M. Kauf-mane. Tomēr pilnīgi sagraut E. Kaula vadītās Skrundas—Rudbāržu nelegālistu grupas drošības policijai neizdevās. Brīvībā palika arī liepājnieki J. Jonass un V. Andersons, kurus E. Kauls bija paslēpis jaunizbūvētajā zemnīcā, tāpat arī Skrundas nelegālisti brāļi J. un V. Abeļūni un V. Kaufmanis ar saviem biedriem.

J. Jonass un V. Andersons jau nākošajā naktī atstāja zemnīcu. J. Jonasam izdevās sasniegt Medzes pagastu, izveidot tur nelielu nelegālistu grupu (tās aktīvākie dalībnieki bija J. Kuibergs un Augusts Jonass) un sagaidīt fašistiskās Vācijas kapitulāciju. Vācijas sagrāvi sagaidīja arī V. Andersons un Z. Ansiņš.

Dažas dienas pirms aprakstītajiem traģiskajiem notikumiem E. Kauls bija darījis zināmu no Liepājas atbēgušajiem nelegālistiem

J. Jonasam un V. Andcrsonam, ka viņu grupai uzticēts ļoti svarīgs uzdevums, proti, aprih, kad būs nokusis sniegs, tiem vajadzēs uzspridzināt Skrundas dzelzceļa tiltu pār Ventu.107

Iespējams, ka par E. Kaula un viņa biedru gatavošanos šim nozīmīgajam diversijas aktam pēc J. Feldmaņa nodevības bija uzzinājuši hitlerieši. Iespējams, ka tieši tāpēc Skrundas policijas palīgdienesta aizsargi un Liepājas drošības dienests tik mežonīgi izrēķinājās ar E. Kaula radinieku nelegāiistu V. Kaufmani, kuru tiem izdevās apcietināt 1944. g. vasaras sākumā. Kopā ar V. Kaufmani tika apcietināts viņa tēvs invalīds Juris un māte Līze, kura tika apvainota komunistiska pagrīdes darbībā.108 Kaufmaņu izlaupītajā mājā bez maizes gabala palika divas mazas meitenītes, kuras drīz vien kļuva bārenes.

V. Kaufmanis, tāpat ka viņa vecāki, kurus Skrundas policijas palīgdienesta policisti zvērīgi piekāva jau turpat mājas pagalmā, vēl cietsirdīgāk tika spīdzināti Liepājas drošības policijas dienesta latviešu politiskajā daļā. 1944. g. 13. oktobri tie visi trīs tika nosūtīti uz Stuthofas nāves nometni, kur pēc diviem mēnešiem — 13. decembrī — aiz bada un sala L. Kaufmane nomira.103

Vēl pirms tam — 24. novembri — no Stuthofas uz Būhenvaldes koncentrācijas nometni kopā ar tēvu tika pārsūtīts V. Kaufmanis. Taču, kad ieslodzīto transports 29. novembrī nonāca Būhenvalde, V. Kaufmanis bija to skaitā, kuri nebija spējuši izturēt grūto ceļu pārpildītajos lopu vagonos bez maizes un ūdens.110 Drīz Būhenvalde aprāvās arī viņa tēva J. Kaufmaņa dzīvība.111

Nelegāiistu sakarniece M. Kaufmane tika nosūtīta uz Stuthofas, tad uz Neiengammes, bet pēc tam uz Bergenbelzenes112 nometni. Brīnumainā kārtā M. Kaufmanei izdevās pārdzīvot šo nāves nometņu šausmas un atgriezties dzimtenē.

Nevērojot asiņainās represijas, vācu un latviešu drošibas policijai un drošības dienestam neizdevās pilnīgi iznīcināt Dienvidkurzemes antifašistisko pagrīdes organizāciju. Zaudēti bija daudzi aktīvi biedri, taču ap komunistiem E. Ēlertu un Iv Gilbergu, kuri pēc aiziešanas no Liepājas bija apmetušies Gaviezes—Bārtas meža, jau 1944. g. aprīlī—maijā sāka veidoties jauna bruņota partizānu grupa._ Taja iestājās vairāki Liepājas strādnieki, kam bija izdevies izvairīties no apcietināšanas. Jau aprīļa sakumā E. Elertain un K- Gilbergam pievienojās Liepājas aizstāvēšanas kauju dalībnieks K- Putkalis, kurš gandrīz gadu bija smacis fašistu cietumā.113

Par vienu no Gaviezes partizānu galvenajiem atbalstītājiem un sakarniekiem kļuva К Putkaļa bērnības draugs K- Kairis no Virgas pagasta. Kopā ar viņu K- Putkalis bija pavadījis gadu ari hitleriešu ieslodzījumā.

Ar K. Kaira starpniecību E. Ēlerta partizānu grupā maijā iesaistījās arī fabrikas «Liepājas koks» strādnieks J. Pomerancis. 1943. g. augustā atbrīvots no Brocēnu nometnes, J. Pomerancis 1944. g.

9. februāri tika mobilizēts vācu armijā. 14. aprīlī viņš izbēga no apmacības nometnes Kuldīgā un uzsāka nelegālista gaitas.114

Drīz pēc tam partizānu grupā iesaistījās Liepājas aerodroma strādnieks K- Višņevskis, bet no sagrautās Aizvīķu grupas pēc vairāku mēnešu ilgām nelegālista gaitām Nīcas pagastā pārnāca M. Lo-cenieks.

Grupa GaviezeS'—Bārtas mežos bieži mainīja savu uzturēšanās vietu. Ar M. Locenieka starpniecību grupu ar pārtiku apgādaja viņa māsa M. Krieva, kuras vīra mājas Penkoki atradās šajā mežu masīvā.115 Ieročus ieguva, pērkot no leģionāriem, īpaši Lietuvā. Bez šautenēm un pistolēm grupas apbruņojumā komandiera rīcībā bija ari viens automāts.

Visu šo laiku partizānu grupa uzturēja sakarus un ieguva vērtīgu informāciju par stāvokli Liepājā no pagrīdnieku grupas, kas tur bija izveidojusies ap drosmīgajām strādniecēm L. Freimani un

O. Putkali. Tomēr sakaru ar Lielo zemi E. Elertam un viņa biedriem vēl aizvien nebija. Augusta sākumā komunists K- Gilbergs, kā jau iepriekš bija teikts, nolēma doties uz Lietuvu pretī strauji uzbrūkošajām Padomju Armijas dajām, taču pazuda bez vests .. .

Dažas nedēļas pēc K. Gilberga aiziešanas — augusta beigās — E. Ēlerta partizānu grupa Gaviezes mežos sastapās un apvienojās ar

P. Antipova vadītiem trim frontes izlūkiem. Sākās kopīgs izlūkošanas darbs.116

Kā liecina Padomju Armijas Ģenerālštāba arhīva dokumenti, 1944. g. augusta pēdējas dienās pēc izlūku grupas komandiera kapteiņa P. Antipova radiogrammā izteikta lūguma Pirmās Baltijas frontes štābs oficiāli ieskaitīja savu izlūku štatos četrus liepājniekus: E. Elertu, K. Višņevski, M. Locenieku un K- Putkali.117 Tas nepārprotami pierada, ka jau pirmajās dienās pēc sastapšanās E. Elerts un viņa biedri bija iemantojuši izlūku grupas komandiera pilnīgu uzticību un ar savu turpmāko enerģisko darbību to arī pilnīgi attaisnojuši.

Apvienotā partizānu un izlūku grupa dzīvoja telti, t. s. Brienamā purva rietumu malā. Te pāris reižu tika saņemta arī aviokrava (spridzināmais materiāls, ieroči un radiobaterijas). Frontes izlūki nodeva ļoti svarīgas ziņas Padomju Armijas pavēlniecībai, jo caur Liepajas ostu un Grobiņas—Priekuies rajonu augustā un septembrī tika pievesti vācu spēki, ievadot niknu pretuzbrukumu pret padomju daļām, kas virzījās no Lietuvas puses.118

Kad 1944. g. 4. oktobrī Pirmās Baltijas frontes karaspēks atbrīvoja Rucavu, P. Antipovs, lai pastiprinātu paniku vācu aizmugurē, nosūtīja izlūku M.Trusovu ar ceļvedi M. Locenieku uzspridzināt tiltu par Bārtas upi uz Nīcas—Liepājas ceļa.119 Taču abu spridzinātāju gājiens beidzies neveiksmīgi — tā vēstīja dzīvi palikušo partizānu

К- Putkaļa un J. Pomeranča atmiņas; M. Locenieks ticis ievainots un kopā ar M. Trusovu sagūstīts.

Sīkākas ziņas par šo jautājumu sniedz V. Samsona Kurzemes partizāniem un frontes izlūkiem veltītais darbs.120 Tanī teikts, ka M. Locenieks pēc ierašanās dzimtajā Nīcā centies tilta spridzināšanas akcijā iesaistīt vietējo antifašistu grupu, kuru vadījis J. Kalējs. Tā vadībā Liepāj as ezera dienvidu gala niedru audzēs laivās un uz nelielas saliņas, kurai dots Krūteskalna nosaukums, slēpušies 15 daļēji bruņoti vīri. Taču pēc vietējo iedzīvotāju nostāstiem it kā jau tad, kad M. Locenieks un viņa biedrs uzņēmuši pirmos sakarus ar

J. Kalēja nelegalisticrn, sākusies liela hitleriešu soda akcija, kuras laikā antifašistu grupa sagrauta, bet tās apmetne niedru audzē nodedzināta.

Sīs patiesībai tuvākās ziņas precizē vācu 18. armijas štāba izlūk-daļas 1944. g. 3. un 11. novembra ziņojumi.121 Pirmajā no tiem teikts, ka purvā dienvidrietumos no Liepājas ezera uzturoties 50 viru liela partizānu vienība, kura komplektējoties galvenokārt no latviešu dezertieriem un kurai esot plašs atbalstītāju tīkls. Turpat arī norādīts, ka kāds partizāns 3. novembrī šajā rajona ar pistoli nošāvis vācu armijas motociklistu, bet hitleriešiem savukārt tajā dienā izdevies apcietināt divus latviešu dezertierus, vienu izbēgušu padomju karagūstekni un 32 vietējos iedzīvotājus — pagridniekus.

Minētās izlūkda|as 11. novembra ziņojumā norādīts, ka laikā no 6. līdz 9. novembrim vācu 18. armijas I korpusa soda vienība dienvidos no Liepājas ezera veikusi plašu operāciju pret partizāniem. Tas gaitā viens latvietis bēgot nošauts, viens krievu apakšvirsnieks un divi latviešu partizāni, kā ari deviņi viņu palīgi — galvenokārt dezertieri — sagūstīti. Soda ekspedīcija iznicinājusi partizānu nometni un bunkuru, kā arī ieguvusi ieročus, spridzekļus un rokas granātas.

No teiktā aplēšams, ka M. Locenieks un viņa biedrs šaja rajonā uzturējušies apmēram mēnesi.

Iespējams arī, ka oktobra sākumā E. Ēlerts un P. Antipovs saņēma ziņas par daudzajiem dezertieriem un iesaukšanas sabotētajiem, kas slēpjoties, un tieši tāpēc uz Nīcu sūtīja M. Locenieku un viņa biedru, lai tie ap J. Kalēja nelegālistu grupu veidotu partizānu nodaļu un uzspridzinātu minēto Bārtas tiltu. Stingrās konspirācijas apstākļos

K. Putkalis un J. Pomerancis par to nebija informēti. Nav šaubu arī, ka tieši no ievainotā un sagūstītā M. Locenieka vācu izlūkdienesta sadisti mēģinājuši visiem iespējamiem līdzekļiem iegūt informāciju par pagrīdi un partizāniem. Nav zināms otrs gadījums, kad spīdzināšanā būtu tik mežonīgi sakropļots apcietinātā ķermenis. Par to baismīgu liecību sniedz M. Locenieka mirušo atlieku uzņēmums, kas izdarīts tūlīt pēc to atrakšanas 1945. g. 12. jūnijā Liepājas Kara ostas teritorijā pie kara slimnīcas,122 kur M. Locenieks bija nošauts un aprakts 1944. g. 7. decembri kopā ar L. Freimani, 0. Putkali,

K. Kairi un vairākiem citiem pagrīdniekiem.

Jau minētajā hitleriešu 1944. g. 11. novembra ziņojumā atzīmēts arī, ka Nīcas partizānu nodaļa ir saistīta ar vairākām citām partizānu grupām. Atklāt šīs grupas apņēmies palīdzēt viens no sagūstītajiem partizāniem. Sī ziņa apstiprina pagrīdnieces K. Putkales (Kaires) un K. Putkaļa liecības, ka aktīvo E. Elerta partizānu grupas sakarnieku K. Kairi hitleriešiem uzrādījis M. Trusovs, kas bijis klāt K- Kaira apcietināšanā 1944. g. novembra sākumā.123 Tūlīt pēc tam tika apcietinātas arī drosmīgās un izveicīgās Liepājas pagrīd-nieces L. Freimane un O. Putkale.

Un tieši tad — 1944. g. 8. novembri — hitleriešu izlūkdienesta ģenerālis Gēlens savā kārtējā pārskatā par partizānu darbību min, ka Liepājā atklāta komunistiska pagrīdes organizācija, kura, cik nojaušams, aptver visu Kurzemi.124

Jāatzīmē, ka šī ziņojuma laikā E. Ēlerta un P. Antipova apvienota partizānu un izlūku nodaļa un līdz ar to viņu brīvībā palikušie atbalstītāji jau bija iekļāvušies LKP CK Operatīvas grupas pilnvarotā un Rietumkurzemes partizānu vienības komandiera A. Macpana un viņa līdzgaitnieku izveidotajā plašajā un kaujinieciskajā antifa-šistiskajā pagrīdes organizācijā, kas aptvēra Liepajas, Aizputes un Kuldīgas pilsētas, visu Aizputes apriņķi, Liepājas apriņķa ziemeļu daļu, Kuldīgas apriņķa ziemeļrietumu daļu un Ēdoli Ventspils apriņķa dienvidos.

Bez šajā nodaļā minētajām pagrīdes grupām un organizācijām Liepājā un visā Lejaskurzemē 1943. un 1944. g. līdz «Kurzemes katla» izveidošanās brīdim īsāku vai ilgāku laiku pastāvēja un darbojās vairāki desmiti citu padomju patriotu grupu, to skaita vairakas frontes izlūku grupas. Lielākā daļa šo cīnītāju gāja bojā hitleriešu moku kambaros, un daudzu kritušo patriotu vārdi nav zināmi līdz šim laikam. Skopās pieejamās ziņas vēstī, ka 1943. g. martā un maijā Liepājā un tās apkārtnē par komunistisku pagrīdes darbību tika apcietinātas 34 personas, bet no iepriekšējos mēnešos apcietinātajiem pagrīdniekiem 15 vēl atradās izmeklēšanā, 27 tika ieslodzīti koncentrācijas nometnēs, bet 12 aktīvākie — nošauti.125 Bez tam maijā kā partizāni un padomju frontes izlūki tika apcietinātas 10 personas, bet sešas citas atradās izmeklēšanā. Tanī pašā mēnesī par Maskavas radio klausīšanos un dzirdēto ziņu tālāk izplatīšanu apcietināja astoņus cilvēkus, bet vēl divi par to pašu «noziegumu» atradās izmeklēšanā kopš iepriekšējā mēneša.

Jau minetie drošības policijas un drošības dienesta komandiera pārskati par 1943. g. martā un maijā apcietinātajiem padomju patriotiem dod spilgtu ieskatu ari par Liepājas un visas Kurzemes darbaļaužu pašaizliedzīgo internacionālo palīdzību gūstā kritušajiem padomju karavīriem un Liepājas geto smokošajiem ebreju tautības pilsoņiem. Abu šo mēnešu laikā par šādu internacionālu palīdzibu Kurzemē, galvenokārt Liepājā, apcietinātas 36 personas, pēc aresta iepriekšējā mēnesi par tādu pašu nodarījumu izmeklēšanā vēl atradās 27 cilvēki, bet četri nošauti un viens ieslodzīts koncentrācijas nometnē.126

Par padomju tautu brālīgo draudzību liecina arī Aizputes latviešu padomju patriotu grupas (J. Sustera, I. Dzenes ģimenes, brāļi Z. un K. Pūķi) pašaizliedzīgā darbība. Ar tās palīdzību no darba nometnes Aizputes kūdras purvā 1943. g. oktobrī izdevās izbēgt I. Heifecam un trim viņa biedriem — J. Gecem, S. un L. Uzdinam. Latviešu padomju patriotu grupa paslēpa bēgļus Aizputes_ vecās bruņinieku pils aizmūrētā kamīna šahtā un apgādāja ar pārtiku, ieročiem, radioaparātu un komunistisku literatūru. 1944. g. 28. janvārī, kad policija pārmeklēja pili, bēgļi, apgādāti ar ieročiem, aizbēga uz Aizputes kūdras purvu. Tur viņus pamanīja, un 29. janvārī bruņotās nelegālistu grupas dalībnieki kaujā ar prāvu Aizputes policistu vienību, kas pārmeklēja kūdras purvu, krita varoņu nāve. To 1944. g. 29. janvāra ziņojumā min vācu armiju grupas «Nord» štāba izlūkošanas daļa, bet 30. janvārī kauja fiksēta hitleriešu izlūkdienesta ģenerāļa Gēlena pārskatā par svarīgākajiem partizānu darbības faktiem visā padomju—vācu frontē.127

Vairākus ebreju bruņotās nelegālistu grupas slēpējus un atbalstītājus (J. Susteru, viņa dēlu Gerhardu, K-Pūķi, I. Dzeni un Z. Pūķi) fašistiem tomēr izdevās atklāt, apcietināt un nošaut.

1944. g. 3. augustā Kuldīgā apcietināja pilsētas valdes sabiedriskās aizgādības nodaļas vadītāja O. Paunes vadītās antifašistiskās grupas biedrus. To vidū bija padomju karagūsteknis N. Ježeļenko, kas strādāja par galdnieku fabrikā «Vulkāns», viņa darbabiedrs

J. Beļeckis un no Ļeņingradas apgabala Dno rajona Belojes sādžas varmācīgi evakuētā skolotāja Ņ. Višņevska. Grupas dalībnieki klausījās un izplatīja tālāk Maskavas radiopārraidēs dzirdētās ziņas, pārliecināja leģionārus dezertēt, uzturēja sakarus ar Rīgas antifašistu grupu. Pats O. Paune, izmantojot savu dienesta stāvokli, sniedza materiālu palīdzību no hitleriešiem cietušo padomju patriotu ģimenēm un no Ļeņingradas apgabala uz Kuldīgu evakuētajiem bērniem un sirmgalvjiem. N. Ježeļenko un vairākus citus viņa līdzgaitniekus hitlerieši nošāva Kuldīgā, bet O. Pauni ar sievu Sofiju un viņu audžudēlu J. Beļecki ar tā sievu Gaļinu, kā arī Rīgas strādniekus pagrīdniekus J. Kalniņu ar sievu Jūliju, N. Kūlīti ar sievu Olgu ieslodzīja Liepājas cietumos, pēc tam nosūtīja uz Vācijas koncentrācijas nometnēm. Dažas dienas pēc aresta mežonīgu spīdzināšanu starplaikā pašnāvību izdarīja Ņ. Višņevska, kura pagrīdes cīņu pret hitleriešiem bija uzsākusi jau savā dzimtajā Ļeņingradas apgabalā.

Pēc Ņ. Višņevskas nāves bez apgādnieka un pajumtes palika viņas astoņus gadus vecais audžudēls Jurijs Godunovs un 14 gadu līs vecā audžumeita Galina. Fašisti jau gatavojās nosūtīt bērnus uz Vāciju, bet Kuldīgas strādniece J. Jaunbirze, kaut arī pati nebija no pārtikušajām, pieņēma abus bāreņus par audžubērniem.

1944. g. nogalē un 1945. g. sākumā Kuldīgas policisti atkārtoti gribēja J.Jaunbirzei atņemt bērnus, taču drosmīgajai sievietei allaž izdevās tos pasargāt.

Meitene nodzīvoja pie J.Jaunbirzes līdz 1945. g. rudenim, tad viņa sameklēja Ļeņingradā savu vecomāti un aizbrauca pie tās. Zēns, kuram kara sākumā nebija vēl pilni pieci gadi, par savu ģimeni atcerējās tikai to, ka viņa tēvs bijis kara lidotājs un viņi dzīvojuši Ļeņingradā. Uz turieni pirmajos pēckara gados sūtītās vēstules rezultātus nedeva, un tā Jurijs palika par savas glābējas dēlu. Zēna uzturēšana un skološana trūcīgajos pēckara gados no 60 gadu vecās strādnieces prasīja lielu pašaizliedzību, taču J. Jaunbirze pārvarēja visas grūtības un izaudzināja Juriju par īstu padomju cilvēku.

1944. g. augusta dienās, kad aresti pārtrauca O. Paunes grupas patriotisko darbību, Liepājā sāka darboties pagrīdes izlūku grupa, kuru vadīja padomju frontes izlūku grupas komandieris komjaunietis V. Skrinskis. Kā bijušajam buržuāziskās Latvijas tirdzniecības [lotes jūrniekam V. Skrinskim Liepāja bija labi pazīstama, tāpēc viņš īsā laikā spēja izveidot nelielu, bet ļoti darbīgu pagrīdes izlūku grupu. Tās sastāvā darbojās «Tosrnares» strādnieks O. Mi-helsons, kas ziņoja, kādi kuģi tiek remontēti Liepājā, kas caur Liepājas ostu tiek ievests un izvests, kur izvietotas zenītbaterijas u. tini.

Liepājas ugunsdzēsējs J. Strēlis sniedza vērtīgu informāciju par daudziem militāriem objektiem. Viņa dzīves vietu (Lāča ielā 24) V. Skrinskis izmantoja par savu konspiratīvo dzīvokli. Plaša informācija par aizsardzības būvēm Liepājas apkārtnē, munīcijas noliktavām un lidlaukiem bija pieejama J. Iļģim.128 Septembra beigās V. Skrinskis ar savākto bagātīgo ziņu klāstu devās pāri frontei, lai nodotu ziņas Padomju Armijas pavēlniecībai. To viņš arī sekmīgi veica. Arī visi V. Skrinska grupas biedri Liepājā laimīgi sagaidīja fašistiskās Vācijas kapitulāciju.

Tā Lejaskurzemes darbaļaudīm nepārtrauktas cīņās pienaca smagie «Kurzemes katla» mēneši, kas no ikviena patriota prasīja vel lielāku drosmi un pašuzupurēšanās spējas bezkompromisa cīņā ar vācu un pašmāju fašistiem.

V NODAĻA LIEPĀJAS DARBAĻAUŽU CĪŅA UN UPURI „KURZEMES KATLĀ" HITLERIEŠU TERORA UN PRETIZLŪKOŠANAS PASĀKUMI UN IESTĀDES

Darbaļaužu antifašistiskā ciņa t. s. Kurzemes katlā norisinājās sevišķi grūtos piefrontes apstākļos.

Nelielā Kurzemes pussalas teritorija (15 000 km2 ar apmēram 230 000 pamatiedzīvotāju un līdz ceturtdaļmiljonam civilbēgļu, kas ar varu bija sadzīti vai ari, bīdamies no pelnitās atmaksas par sadarbošanos ar fašistiem, paši atbēguši no Latvijas austrumu rajoniem un vairākiem KPFSR apgabaliem) starp Liepāju—Saldu— Tukumu līdz pat fašistiskās Vācijas kapitulācijai bija palikusi hitlerisko okupantu jūgā. Tās teritorija bija pieblīvēta ar vācu armiju grupējuma «Norā» (kopš 1945. g. janvāra — «Kurland») daļām, kurās pēc pašu hitleriešu ziņām 1944. g. 1. decembrī bijuši 505 546 karavīri, no tiem SS un policijas daļās 38 447, gaisa karaspēka — 32 719, jūras karaspēkā — 6190.1 Karaspēka pamatmasa bija koncentrēta Lejaskurzemē. Tur no visā Kurzemē esošajiem 428 190 sauszemes karaspēka karavīriem un virsniekiem atradās 302 179, t. i., vairāk nekā divas trešdaļas, no 32 719 gaisa karaspēka karavīriem — 25 039, t. i., vairāk nekā trīs ceturtdaļas, gandrīz visi kara jūrnieki un nedaudz mazāk nekā puse no visiem Kurzemes policistiem un esesiešiem.2

Lejaskurzemē vislielākā hitleriešu bruņoto spēku koncentrācija bija vērojama Liepājā un tās tuvākajā apkārtnē, t. i., teritorijā, kas sniedzās līdz hitleriešu izveidotā Liepājas cietokšņa ārējai aizsardzības līnijai, kas sākās dienvidos no Pērkones, gāja pāri Liepājas ezera dienvidu galam, ietvēra Otaņķus, tad virzījās gar Otaņķes upi, no tās uz ziemeļiem līdz Dubeņiem un Ozolmuižai, tad uz Rolavu, no tās uz ziemeļrietumiem līdz Tāšu ezeram, gar tā rietumu krastu un tālāk līdz Zušu krogam, bet no tā līdz jūrai pie Veltām. Cietokšņa teritorijā, it sevišķi Liepājas ezerā, bija ierīkoti mīnu lauki, bet visi tilti mīnēti.

Pēdējā Liepājas aizsardzības līnija bija izbūvēta gar Tosmares ezera rietumu krastu, Grobiņu, Liepājas ezera rietumu krastu un Dienvidu kanālu.3 Sīs nocietinājuma līnijas hitlerieši plānoja izmantot sava karaspēka piesegšanai evakuācijas gadījumā uz Vāciju no Liepājas ostas. Visu «Kurzemes katla» periodu šeit koncentrēto karaspēka daļu patruļas un posteņi staigāja pa ielām, apsargāja militāros objektus un aizturēja jebkuru aizdomīgu personu.

Padomju patriotiem īpaši bīstamas bija slepenās lauka policijas (Geheime Feldpolizei — GFP) grupas un to komisariāti, kuri parasti

veica militārās pretizlūkošanas funkcijas un t. s. politisko lietu izmeklēšanu karaspēkā. Tagad tās faktiski veica tās pašas funkcijas, ko drošības policija un drošības dienests, proti, izspiegoja padomju izlūkus, antifašistisko pagrīdi, partizānus un armijas dezertierus. Slepenās lauka policijas grupas (tās bija izveidotas pie karaspēka vienībām, sākot ar divīzijām un lauka komandantūrām) un to komisariāti (2—3 pie katras grupas) pārvērtās par antifašistiskās pagrīdes cīnītāju, partizānu un frontes izlūku spīdzināšanas un nāves vietām. Vācu 18. armijas aizmugurē Liepājā un tās apkārtnē trakoja slepenās lauka policijas 520. grupa ar vairākiem tai padotajiem komisariātiem policijas komisāra Beka vadībā.4

Sai grupai bija pakjauts cietums Liepājas Kara ostā, kur sava laikā drausmīgi tika spīdzināts M. I.ocenieks un citi 1944. gada novembrī apcietinātie E. Elerta partizānu un izlūku grupas dalībnieki un viņa vadītie pagrīdnieki. Tur necilvēcīgas mokas izcieta daudzi Liepājas strādnieki un strādnieces A. Macpāna vadītās antifašis-tiskas pagrīdes dalībnieki, frontes izlūku sakarnieki, dezertieri no vācu armijas un hitleriešu izsludinātās mobilizācijas sabotētāji.

Slepenās lauka policijas 520. grupa pilsētas nomierināšanā pamatojās uz Liepājas cietokšņa komandanta ģenerālmajora A. Montc-tona5 norādījumiem un sadarbojās ar komandantam pakļautās komandantūras izlūkošanas daļu (l.°), kas ar saviem aģentiem arī centās izspiegot padomju patriotus. Tieši Liepājas cietokšņa komandants, kam pilsētā piederēja augstākā izpildvara, sankcionēja nāves sodus slepenās lauka policijas grupu, militārā izlūkdienesta un lauka žandarmērijas upuriem. Gan cietokšņa komandantam, gan slepenās lauka policijas 520. grupas vadītājam bija pakļautas lauka žandarmērijas nodaļas, kas oficiāli pildīja kārtības policijas funkcijas kauju zonā un piefrontē, bet faktiski rīkoja žandarmu patruļas uz ielām Liepājā un uz ceļiem, kā ari veica māju kontroles, kurās centās atklāt dezertierus no vācu armijas, pagrīdniekus un partizānus, apsargāja kara cietumu Kara ostā un izpildīja slepenās lauka policijas 520. grupas piespriestos un ģenerāļa Montetona apstiprinātos nāves spriedumus. Montetons pats vēlāk atzinās, ka viņam padotie lauka žandarmi Liepājā nošāvuši 20 apcietinātus civiliedzīvotājus — padomju patriotus.6 Faktiski nošauto skaits bija daudz lielāks.

Pēc Montetona pavēles tika nošauti arī karagūstekņi. Tā 1945. g. februārī un martā nošāva četrus karagūstekņus, kuri iekraušanas darbu laikā Liepājas ostā, bada mocīti, bija slepus paņēmuši nedaudz pārtikās produktu.7

Liepājas cietokšņa komandantam tika piekomandēta ari 301. ab-vērgrupa (Frontaufklārungsgruppe-3Gl), kuras priekšnieks bija virsleitnants R. Krīgers. Tās uzdevums bija veikt pretizlūkošanas pasākumus. Abvērgrupai Liepājā bija savs slepens ziņu punkts, kura šifrētais nosaukums bija «Biber». Tā priekšnieks bija O. Zakrovskis. Sai abvērgrupai bija pakļauti vēl divi ziņu punkti — «Phoenix» Sakā (sākumā Grobiņā) un «Hansa» Aizputē, kurus vadīja Krievijā dzimušais H. Vite un latviešu fašists A. Kalniņš.8

Kādas briesmas padomju patriotiem radīja 301. abvērgrupa un tās ziņu punkti, kuriem bija uzdots galvenokārt izsekot A. Macpāna partizānus un ar tiem saistītos Liepājas pagrīdniekus, liecina jau tas vien, ka padomju patriotus Liepājā, Aizputē, Sakā un to apkārtnē centās izspiegot ap 40 šīs grupas slepeno aģentu.9 Tie komplektējās no latviešu fašistiem, vlasoviešiem, ukraiņu nacionālistiem, un tiem par upuriem krituši vairāki desmiti padomju patriotu. Diemžēl izdevies noskaidrot tikai dažus no upuriem. Tā, piemēram. 1944. g. novembri 301. abvērgrupa Liepājā apcietināja P.Tomasuiti, A. Golum-bovski ar sievu un vēl vairākus citus pagrīdniekus, kuri darbojušies padomju izlūku uzdevumā.10 Drīz pēc tam abvēra ziņu punkta «Phoenix» aģentiem, kuri darbojās ari Liepājā un Durbē, izdevās izsekot un apcietināt J. Kalēju, V. Lomkovu un vairākus citus patriotus.11

Par to, kā 301. abvērgrupas aģenti un provokatori centās izspiegot Liepājas strādniekus, ieskatu sniedz aģenta P. Kārkliņa noziedzīgās gaitas. 1944. g. novembrī P. Kārkliņam pēc abvera darbinieku sastādītas leģendas izdevās iepazīties ar kādu pagridnieces E. Strau-ses paziņu, kam Kārkliņš uzdevies par padomju patriotu. Paziņa, nekā jauna nenojaušot, pastāstījusi tam L. Strauses biogrāfiskās ziņas, taču E. Strauses pagrīdes sakarus izdibināt P. Kārkliņam neizdevās. Tāpēc 1944. g. 20. oktobri tā tika apcietināta viena pati.12

1945. g. janvāra vidū pec abvera norādījuma P. Kārkliņš vēstules raksta kāda pārtikas veikala pārdevējai Linei un aicina to uz tikšanos. Par Līni hitleriešiem bija ienākušas ziņas, ka tā piegādā produktus padomju patriotiem. Taču Line pat pēc otrās un trešās vēstules uz tikšanos neieradās, un iecerēta izspiegošana izjuka.

Janvāra beigās P. Kārkliņam tika uzdots iepazīties ar Liepājas pilsētas slimnīcas medicīnas māsu Kapostiņu un noskaidrot tās sakarus. Taču «mīlētāju» atkal gaidīja neveiksme, jo medmāsā izrādījās pavecāka sieviete un par divdesmitgadīgā pielūdzēja kvēlajiem vārdiem tikai pasmējusies.13

Sapratuši, ka P. Kārkliņš mīlētāja lomai neder, abvērieši 1945. g. februāra vidū uzdeva tam iepazīties ar kuģu remonta rūpnīcas «Tosmare» sargu Smitu, kas pēc hitleriešu rīcībā esošajām ziņām uzturot sakarus ar padomju izlūkiem un gatavojot diversijas aktu rūpnīca. Ar abvēra sacerētu leģendu, ko apstiprināja attiecīgi izdoti dokumenti, ka hitlerieši sūta viņu piespiedu kārtā uz Vāciju, P. Kārkliņam uz astoņām dienām — līdz kuģa atiešanai izdevās apmesties

Smita dzīvoklī. Sājā laikā aģentam izdevās iegūt Smita uzticibu un uzzināt no viņa, ka 1941. g. viņš bijis padomju aktīvists, piedalījies cīņā pret vāciešiem, darbojies padomju partizānu grupā un kopā ar biedriem mēģinājis pariet fronti, taču apcietināts. No cietuma viņam tomēr driz vien izdevies izkļūt un, fašistu neievērotam, iestāties par sargu «Tosmares» rūpnīcā.14 Taču par saviem sakariem ar padomju izlūkiem Smits aģentam neko nav stāstījis.15 Protams, Smits tūlīt tika apcietināts, un par viņa tālāko likteni ziņu nav.

Viens no «kvalificētākajiem» 301. abvērgrupas aģentiem Liepājā bija dzimtenes nodevējs I.Jarišs, kas 1944. g. jūnijā Vācijā beidza abvēra spiegu skolu. Kā labu poļu valodas pratēju abvērieši pārtaisīja to par poli, izdeva tam dokumentus uz Boļeslava Stepanovska vārda un nosūtīja izspiegot poļu darba bataljona vīrus,16 kurus hitlerieši dzina darbā Grobiņas lidlaukā.

1944. g. septembra beigās Liepājā izvietojās arī 301. abvērgrupas tiešā priekšniecība — 304. abvērkomanda (Frontauļklārungskom-mando-304), kuras priekšnieks bija majors Gēzenrēgens. Sī komanda savukārt bija pakļauta armiju grupējuma «Norā» štābam. Arī šīs abvērkomandas aģenti uzsāka Liepājas strādnieku izspiegošanu, taču 1945. g. februāra vidū tā tika nosūtīta uz Vāciju.

No Liepājā izvietotajām militārā izlūkdienesta vienībām visaktīvāko darbību «Kurzemes katla» laikā izvērsa 166M (jūras) abvērkomandas (Frontaufklārungskommando-166M) operatīvā daļa, kuras kodētais nosaukums bija «Fallost-I». Tas priekšnieks bija Liepājā dzimušais Baltijas vācietis zonderfīrers V. Kaps — viens no hitleriešu slepenā dienesta (abvēra) vadītājiem un veiklākajiem aģentu vervētājiem Latvijā, kas savu spiega darbību 1940./41. g. ziemā Liepājā un Rīga maskēja ar darbu vāciešu repatriācijas komisija, bet pēc Latvijas PSR teritorijas okupācijas formāli skaitījās Latvijas ģene-rālkomisariāta 2.a politiskās daļas vadītājs. 1944. g. vasarā Kaps pārstāja maskēties un oficiāli kļuva par 166M abvērkomandas operatīvas daļas «Fallost-I» priekšnieku Rīgā. 1944. g. septembrī viņš ar «Fallost-I» štāba darbinieku grupu un veselu aģentu baru kā «vietējo apstākļu pazinējs» ierādās Liepājā, kur nekavējoties uzsāka jaunu aģentu vervēšanu, apmācīšanu un apbruņošanu.

«Fallost-I» štābs Liepājā vispirms iekārtojās Republikas ielā 23, bet 1945. g. 5. janvārī pārcēlās uz Uliha ielas 79. namu. Tur tika ierīkota arī «Fallost-I» radiostacija, kas uzturēja sakarus ar 166M abvērkomandas štābu Vācijā un Padomju Armijas aizmugurē atstātajām un no «Kurzemes katla» nosūtītajām spiegu un diversantu grupām. «Fallost-I» konspiratīvie dzīvokļi un aģentu apmešanās vietas bija iekārtotas vairakas vietās pilsētā (Uliha ielā, Jāzepa ielā, Rožu ielā u. c.) .17

Jau kopš 1944. g. maija V. Kapa rezidenta un aģentu vervētājā funkcijas Liepājā veica K- Freijs, bet no jūnija — arī Liepājas apgabaltiesas sekretārs A. Demme. Drīz vien tiem pievienojās Liepājā pazīstamais alkoholiķis J. Tomsons. 1944. g. augustā V. Kaps nosūtīja septiņus Liepājā savervētos rezidentus un aģentus uz speciālu spiegu skolu Grosraumā (Austrumprūsijā). To skaitā bija jau minētie

K. Freijs, J. Tomsons un pat divas Liepājas dejotājas L. Strēle un V. Lemkina.18 Septembri visi septiņi aģenti, «paaugstinājuši kvalifikāciju», atgriezās Liepājā un V. Kapa uzdevumā sāka veidot Liepājā un tās apkārtne Pērkonē un Vērgalē aģentu un diversantu grupas.

Par «Fallost-I» rezidentu darbību uzzināja Liepājas antifašistis-kās pagrīdes dalībnieki, un jau 1944. g. novembrī divi patrioti uz Dzintara ielas sašāva rezidentu J.Tomsonu. Tomsona bailes no padomju patriotiem pēc tam bija tik lielas, ka tas, kaut cik apārstējis ievainojumu, bez V. Kapa atļaujas aizbēga uz Vāciju. Dažas dienas pec J. Tomsona ievainošanas kāds pagrīdnieks vakarā uz ielas trīs reizes no pistoles izšāva uz «Fallost-I» rezidentu un aģentu vervētāju K- Freiju, taču tumsā nespēja tam trāpīt.19

1944. g. septembrī no Rīgas uz Liepāju atbēga hitleriešu ieceltais okupētās Latvijas sporta un fiziskās kultūras apvienības un pārvaldes priekšnieks R. Plūme, kas jau Rīgā bija darbojies par Kapa rezidentu. Liepājā R. Plūmes rezidentūra darbojas ar Kurzemes notāru padomes vadītāja kantora masku (Dzintara ielā 9).

Taču 166M abvērkomandas štābam Vācija likās, ka «Fallost-I» rīcībā Liepāja esošais spiegu un diversantu skaits, kas sasniedza vismaz pussimtu, vēl nav pietiekams, un tāpēc uz Liepāju nosūtīja vēl vairākas aģentu grupas. Tā, 1944. g. 6. decembri pec Grosraumas spiegu skolas beigšanas Liepājā ieradās 15 aģentu.20 Lidz 1945. g. martam tie «praktizējās» Liepājā, bet pēc tam 13 no tiem sešu grupu sastāvā tika nosūtīti pāri frontes līnijai uz Padomju Armijas aizmuguri.

Otra — vislielākā grupa no Vacijas Liepājā ieradās 1945. g. 14. martā. Tās sastāvā bija 30 latviešu un 15 igauņu un lietuviešu fašistu.21

166M abvērkomandas operatīvā daļa «Fallost-I» cieši sadarbojās ari ar Liepājas Jūras komandanta štāba izlūkdaļas priekšnieku kor-vetkapteini Freindu.

Gan V. Kaps, gan Freinds sevišķu vērību piegrieza iespējamo padomju izlūku atmaskošanai Liepājas ostā un kuģu remonta rūpnīcā «Tosmare».

Domājams, ka Liepājā tieši V. Kapa vadībā savas ilggadējās nacistiskās Vācijas militārā izlūkdienesta rezidenta un aģentu vervētāja noziedzīgās gaitas turpināja arī kādreizējais 5. Rīgas aizsargu pulka komandiera palīgs R. Turks ar rezidenta pseidonīmu «Krūmājs». Liepājā Turks oficiāli dēvējās par «Zvērināto advokātu padomes pilnvaroto» un skaitījās ari par fašistiskās avīzes «Tēvija» izdevniecības vadītāju.

Lai gan Liepājā bija koncentrētas dažnedažādas vācu militārā izlūkdienesta iestādes un to slepenie aģenti, hitleriešu galvenais balsts cīņā pret revolucionārajiem Liepājas strādniekiem un citiem darbajaužu slāņiem, kas nepakļāvās okupantiem, bija drošības policija un drošības dienests. Tieši uz Liepāju 1944. g. septembri no Rīgas atbēga lielākā daļa Latvijas un visas Ostlandes drošības policijas un drošības dienesta plašā aparāta. Par Ostlandes drošības policijas un drošības dienesta jaunizveidotās Liepājas operatīvās komandas pavēlnieku tika iecelts bijušais visas Latvijas drošības policijas un drošības dienesta 111 daļas priekšnieks SS hauptšturm-fīrers Cīglers, bet par viņa vietnieku un vadošās — IV politiskās — daļas priekšnieku vācu nacists SS hauptšturmfīrers E. Neimans. IV daļa dalījās deviņās nodaļās (referātos), piemēram, referāts IV-1“ im 2a nodarbojās ar komunistiskās pagrīdes izsekošanu, ar cīņu pret partizāniem, izpletņu lēcējiem, diversijām un terora aktiem, referāts IV-4a — ar darba sabotāžas jautājumiem, referāts IV-le — ar pretizlūkošanu, t. i., ar pretinieka atmaskošanu utt.22

Tads pats iedalījums Liepājā bija arī drošības policijas un drošības dienesta latviešu politiskajai daļai, kas faktiski dublēja vācu politisko daļu. No 1944. g. oktobra līdz 1945. g. februārim latviešu politiskās daļas priekšnieks Liepājā bija kara noziedznieks H.Teide-manis, kas pirms hitleriešu bēgšanas no Rīgas ieņēma visas okupētās Latvijas drošības policijas un drošības dienesta latviešu politiskas daļas priekšnieka amatu. 1945. g. februāri H. Teidemani iecēla par īpašas drošības dienesta partizānu apkarošanas komandas priekšnieku, bet par Liepājas drošības policijas drošības dienesta latviešu politiskās daļas priekšnieku kļuva gestapovietis A. Pūriņš, kas pirms bēgšanas no Rīgas bija Latvijas drošības policijas un drošības dienesta latviešu politiskās daļas aģentūras nodaļas priekšnieks.

K. Siljakovam «Kurzemes katla» apstākļos bija jāsamierinās ar

H. Teidemaņa un tā pēcteča A. Pūriņa palīga amatu drošības dienesta latviešu politiskajā daļā.

Kopā ar H. Teidemani un A. Purinu uz Liepāju atbēga arī prāvs skaits viņu visrafinētāko aģentu — provokatoru. To skaitā bija arī

I. Ragozins un S. Gudlovskis, kuri bija palīdzējuši gestapoviešiem sagūstīt I. Sudmali.

Salaspils koncentrācijas nometnes komandants K-Krauze sev līdzi uz Liepāju atveda astoņus savus labākos kameru aģentus, kas Salaspilī bija ieslodzīti par laupīšanu, slepkavībām u. c. kriminālnoziegumiem. Liepājā Krauze šos deklasētos salašņas 29. oktobri izlaida no Liepājas cietuma, lai tie, uzdodoties par bijušajiem Salaspils koncentrācijas nometnes ieslodzītajiem, iemantotu Liepājas strādnieku pagrīdnieku uzticību un tad tos nodotu.23

Šo aģentu skaitā bija arī P. Ribakovs. 1944. g. decembrī un 1945. g. janvārī P. Ribakovs kopā ar Liepājas drošības policijas un drošības dienesta latviešu politiskās daļas štata darbiniekiem piedalījās apcietināto padomju patriotu šaušanā pie t. s. Vecajiem kapiem (apmēram 10. kilometrā pa Liepājas—Aizputes ceļu). Decembrī tur tika nošauts 20, bet janvārī —• 30 padomju patriotu.24 Šo upuru vārdus nav izdevies noskaidrot.

Liepājā apmetās ari ap 100 viru liela drošības dienesta apsardzes rota, kuru komandēja virsleitnants Buks. Rota komplektējās no ese-sieša Arāja cilvēkšāvēju komandas kadriem.

Drošības policijas un drošības dienesta nodaļas tika izveidotas ari vairākos lielākajos un svarīgākajos Liepājas uzņēmumos, piemēram, «Tosmarē».25 Bez tam «Tosmarē» savi aģenti bija gan Ostiandes drošības policijas un drošības dienesta Liepājas operatīvās komandas vācu un latviešu politiskajam daļām, gan arī vairākām vācu militārā izlūkdienesta daļām.

Visu t. s. Kurzemes katla periodu Liepājā (Dzintara ielā 28) atradās arī Vācijas impērijas Galvenās drošības pārvaldes operatīvās vienības «Zeppelin-Hauptabtcilung Nord» nodaļa, ko vadīja SS unteršturmfīrers Fridrihsons. Nodaļas rīcībā bija raidstacija regulāriem radiosakariem ar hitleriešu diversantu organizācijas «SS Jagdverband Lettland» štābu, kas parasti dislociējās turpat, kur

0. Skorceni komandētais operatīvo soda vienību galvenais štābs, proti, Frīdentāles pilī pie Berlīnes. Ar raidstaciju tika kontrolēta arī Kuldīgas apriņķa Kabiles pagastā izvietotā «SS Jagdverband Lettland» operatīvā štāba darbība.

Protams, savu ieguldījumu «sarkano» strādnieku un progresīvi noskaņoto darba inteliģentu izķeršanā centās dot arī Liepājas prefektūra un tai pakļautie trīs policijas iecirkņi, kuru štatos bija apmēram 250 policistu. 1944. g. septembrī Liepājas prefektūrā tika izveidota speciālā nodaļa, par kuras priekšnieku pēc Latvijas SS un policijas komandiera norādījuma tika iecelts jau iepriekš minētais E. Jākobsons.26

Liepājas prefektam bija pakļauta ari 20. policijas bataljona 5. rota policijas virsieitnanta V. Zieda vadībā. Kad 1944. g. 25. oktobrī bataljonu nosūtīja uz Vāciju, rota tika atstāta Liepājā, lai palīdzētu prefektūrai izrēķināties ar padomju patriotiem. 1945. g. martā rotā bija 246 policisti. Tādējādi Liepājas prefektam pakļauto policistu skaits tuvojās pieciem simtiem.

Plašs aparāts bija arī Liepājas apriņķa policijai, kuras štābs un

1. policijas iecirknis atradās Liepājā. Līdz 1945. g. 1. janvārim Liepājas apriņķa policijas priekšnieks bija kara noziedznieks policijas majors A. Eihelis, kura vadībā 1942. g. janvārī tika noslepkavoti Rēzeknes apriņķa Audriņu sādžas iedzīvotāji.

Kad A. Eihelis aizbēga uz Vāciju, viņa vieta par Liepājas apriņķa policijas priekšnieku tika iecelts policijas pulkvežleitnants V. Ginters, kura komandētais 319. policijas bataljons no 1943. g. novembra līdz 1944. g. martam bija piedalījies asiņainās soda ekspedīcijās Sebe-žas—Idricas rajonā un Ziemeļlatvijā.

Jāatzīmē, ka visu «Kurzemes katla» periodu Liepājas apriņķa policijas priekšnieks pildīja arī vācu fašistisko okupantu atjaunotās militāri fašistiskās aizsargu organizācijas Liepājas apriņķa pulka komandiera pienākumus. Līdz ar to viņam bija pakļauti vēl vairāki simti bruņotu latviešu buržuāzisko nacionālistu, galvenokārt lauku iielburžuāzijas pārstāvji, kuri tāpat par savu galveno uzdevumu uzskatīja ciņu pret padomju partizāniem, antifašistiskās pagrīdes dalībniekiem un hitleriešu izsludinātas mobilizācijas sabotētājiem. Un ekstrēmie nacionālisti centās, ko spēja, jo par katru noķerto dezertieri nacistiskie okupanti izsniedza prēmiju — divas pudeles degvīna.27

Liepājas pilsētas aizsargu komandieris bija policijas prefekts, taču viņam pakļauto aizsargu skaits, salīdzinot ar Liepājas apriņķa policijas priekšniekam pakļauto aizsargu skaitu, bija krietni mazāks.

Pēc bēgšanas no Rīgas Liepājā bija izvietojušies arī abi Latvijas pašpārvaldes Iekšlietu ģenerāldirekcijas policijas departamenti — Kārtības policijas departaments ar direktoru bij. buržuāziskās Latvijas armijas pulkvežleitnantu A. Dzenīti,28 kuru SS obergrupenfīrers un policijas ģenerālis F. Jekelns 1944. g. augustā bija iecēlis par militāri fašistiskās aizsargu organizācijas priekšnieku (kopā ar viņu uz Liepāju no Rīgas bija atbēguši 43 aizsargu štāba darboņi), un Administratīvais departaments. Tā direktora posteni savukārt ieņēma bij. buržuāziskās Latvijas armijas pulkvedis K. Tirzītis. Arī šo departamentu un aizsargu štāba darbinieki, cik vien tas bija viņu spēkos, centās balstīt Hitlera brūkošo «jauno kārtību» Liepājā un aktivizēja uz šo mērķi ari tiem pakļautos Liepājas un visas Kurzemes policistus un aizsargus.

Lai abi šie no latviešu fašistiem sakomplektētie policijas departamenti nepaliktu bez tiešas ārisko kungu pārraudzības, Liepājā savus štābus iekārtoja arī Ostlandes kārtības policijas priekšnieks un 1944. g. 27. septembrī par Liepājas novada SS un policijas vadītāju ieceltais žandarmērijas kapteinis Hartvigs, kura tiešais uzdevums bija vadīt iezemiešu policiju un aktivizēt tās cīņu pret padomju partizāniem un pagrīdniekiem.29 Liepājā izvietojās arī esesiešu kara korespondentu pulka «Jāger» Latvijas nodaļa, kurai savus pārskatus par Liepājas un visas Kurzemes iedzīvotāju noskaņojumu sniedza pat Ostlandes kārtības policijas priekšnieks,80 lai esesiešu skribenti ar kārtējiem melu rakstiem varētu mēģināt ietekmēt iedzīvotāju noskaņojumu nacistiem vēlamajā garā.

Vācu okupantu paziņojums Liepajas iedzīvotajiem.к

1941. gada vasarā Liepāja policijas nama pagalma.

Ceļš uz jūrmalu pie Šķēdes;

pa šo cc]u tika dzīti nošaušanai nolemtie Liepājas iedzīvotāji.

Šķēdes jūrmalā.

Padomju cilvēku apšaušana Šķēdes jūrmalā.

Andrejs Macpāns.

Kārlis Gilbergs.

Kuldīgas strādniece Jūlija Jaunbirze ar audžudēlu krievu zēnu Juriju.

Ņina ViŠņevska (sež).

Latviešu «pašpārvaldes» vadītāji Liepājā. No labās: Liepājas apriņķa vecākais A. Mūrnieks, Liepajas pilsētas galva J. Blaus, Liepājas novada SS un policijas komandieris Ditrihs, Latvijas «pašpārvaldes» iekšlietu ģenerāldirektors O. Bankers, pulkvedis Jākobsons, pieņemot policijas bataljona parādi.

Stuthofas koncentrācijas nometne ieslodzītā E. Kampara personas kartīte.

1963. gada ekspedīcijas noslēguma vakars Cīravā.

1968. gada zinātniskas pētniecības ekspedīcijas dalībnieki pie Brocēnu kultūras nama.

kritušā partizana E. Kaula atdusas vietas.

Rietumkurzemes partizānu apakšvienības komandieris A. Strautmanis (otrais no labās) ar ciņu biedriem pie piemiņas akmens.

Liepājā savu štābu bija ierīkojis ari Ostlandes augstākais SS un policijas pavēlnieks F. Jekelns, kuru 1945. g. februāra sākumā nomainīja SS grupenfirers un policijas ģenerālleitnants H. Bērends,31 kas savas noziedzīgās gaitas Latvijā bija sācis jau 1919. g. kā avantūrista Bermonta karakalps. Turpat (Plūdoņa ielā 6) bija arī Latvijas SS un policijas vadītāja Srēdera štābs.

Bet ar to vēl nebūt nebeidzas policejisko pretpadomju spēku uzskaite. Liepājas ostā iekārtojās robežapsardzības policijas postenis (nodaļa), bet jūras krastu no Liepājas līdz Pāvilostai apsargāja 13. lietuviešu policijas bataljons. Tas pakļāvās Pāvilostā dislocētajai lauka komandantūrai Nr. 749,

Tieši šī lauka komandantūra ar tas izlūkošanas daļas aģentiem, pakļaulajām jagdkomandāin32 un lo aģentiem, ar vietējām (Orts-) komandantūrām Pāvilostā, Ēdolē, Turlavā, Apriķos un Vērgalē un to žandarmu vienībām, izlūkošanas nodaļām un aģentiem sevišķi aktīvi iesaistījās A. Macpāna partizānu izsekošanā. Sai lauka komandantūrai pakļāvās vairākas vācu karaspēka daļas, vācu policijas bataljons, slepenās lauka policijas 520. grupa Saka ar saviem aģentiem, kā arī teritorijā starp Liepāju—Pāvilostu—Aizputi izvietotās latviešu policistu vienības un militāri fašistiskās aizsargu organizācijas dalībnieki, kuri visi kopā ar Aizputes un Pāvilostas drošības policijas un drošības dienesta darbiniekiem, to aģentiem un «SS Jagd-verband Lettland» diversantu grupām bija galvenie hitleriešu spēki ārpus Liepājas, kas centās izsekot un apcietināt tos Liepājas antīfa-šistiskās pagrīdes dalībniekus — Rietumkurzemes partizānu vienības sakarniekus, kas no Liepājas devās uz partizānu sakaru punktiem Aizputes apriņķī.

Vienlaikus šie hitleriešu soda un izlūkorgāni centās izsekot arī A. Macpāna partizānu izlūkus, kas no mežiem devās uz Liepāju, lai tur no pagrīdniekiem saņemtu savāktās ziņas, kā arī ieročus, munīciju un medikamentus, kas tik ļoti bija nepieciešami partizāniem, jo tie pēc Latvijas partizānu štāba priekšlaicīgas likvidēšanas 1944. g. oktobrī visu «Kurzemes katla» periodu saņēma tikai dažus desantētas parašutu kravas maisus ar kaujas piederumiem no padomju aizmugures.

Lielu ļaunumu Liepājas pagrīdniekiem un A. Macpāna partizānu izlūkiem nodarīja drošības policijas un drošības dienesta rezidentūra Liepājā, kas maskējās ar Kurzemes novada «Krievu komitejas» izkārtni.33 Tās štata darbinieku skaits visā Kurzemē sasniedza 120 cilvēku, un to vidū bija 99 pagastu pilnvarotie.34 Komitejas aģenti — baltgvardi, dzimtenes nodevēji vlasovieši un banderovieši — veikli prata iztēloties par padomju patriotiem, izlūkiem un partizānu sakarniekiem, tā ka Liepājas pagrīdniekiem bija gruli viņus atmaskot un tie bieži vien paši krita šiem provokatoriem par upuri. Vienlaikus hitlerieši, savus aģentus uzdodot par vienkāršiem karagūstekņiem,

izplatīja riebīgus melus, ka gandrīz visi gūstā kritušie sarkanarmieši esot kļuvuši par komunisma ienaidniekiem un paši ziņojot policijai par Kurzemes padomju patriotiem.

Ar šādu provokatorisku melu palīdzību hitlerieši cerēja sēt vietējos iedzīvotājos neuzticību pret tiem neskaitāmiem padomju cilvēkiem, kas, izbēguši no gūsta vai darba vienībām, centās nodibināt sakarus ar Liepājas un tās apkārtnes padomju patriotiem. Tādējādi vācu un latviešu fašisti mēģināja graut dažādu padomju tautu pārstāvju vienoto cīņas ierindu pret vācu fašistiskajiem okupantiem un to rokaspuišiem. Tomēr šī zemiskā ienaidnieku provokācija cieta neveiksmi. Liepājas strādnieki joprojām sniedza visu iespējamo palīdzību no gūsta un darba vienībām izbēgušajiem padomju cilvēkiem, un praktiski Liepājā nebija tādas pagrīdes organizācijas un pat grupas, kuras kopā ar latviešiem nebūtu darbojušies krievu, ukraiņu, lietuviešu vai kādas citas padomju tautas pārstāvji. Bet liepājniece T. Dāve 1945. g. pirmajās maija dienās palīdzēja izbēgt no Liepājas drošības policijas un drošības dienesta ēkas pagraba Cehoslovakijas pilsonim J. Gertneram un kopā ar A. Zeimi slēpa viņu un vēl vienu nelegālistu līdz fašistiskās Vācijas kapitulācijai.35

Vācu fašistisko okupantu nepārskatāmajam provokatoru un ziņotāju tīklam, ko daudzās hitleriešu izlūkošanas un terora iestādes Liepājā bija sakomplektējušas no vietējiem un Kurzemē no Latvijas austrumu apgabaliem, Leņingradas, Pleskavas un Vitebskas apgabaliem sabēgušajiem hitleriešu rokaspuišiem, izdevās nodarīt Liepājas pagrīdniekiem smagus zaudējumus. Tieši šādiem aģentiem no bēgļu vidus, kuri uzdevās par padomju patriotiem, vietējie iedzīvotāji nereti naivi uzticējās. Ar šādu bēgļu palīdzību tika izķerti okupantu izsludinātās mobilizācijas sabotētāji un dezertieri, kas slēpās mājas, kur šādi bēgļi bija apmetušies.

Šāda gigantiska okupācijas soda un pretizlūkošanas aparāta izveidošana Liepājā un tās apkārtnē liecināja par bažām, kādas hitleriešu varasvīri juta no Liepajas revolucionārajiem strādniekiem, antifašistiskās pagrīdes, partizānu kustības un masu sabotāžas dalībniekiem, kā arī padomju izlūkiem.

Nospiest Liepājas strādniekus uz ceļiem, atņemt tiem niecīgāko domu par pretestību vajadzēja arī milzīgajam vācu civilās pārvaldes aparātam, kuru vadīja Ostlandes reihskomisāra štābs ar reihskomi-sāra vietnieku M. Matīsenu priekšgala. Bez tam Liepājā joprojām darbojās arī Liepājas novada komisariāta aparāts, kaut arī pats komisārs Mēnens uzskatīja par drošāku jau septembra beigās aizbēgt uz Vāciju.36 Viņa vietā nāca bijušais Valmieras novada komisārs Hanzens, bet arī tas drīz vien aizmuka no nedrošā cietokšņa, un tad novada komisāra krēslā iesēdās fon Klots.37

Liepājā bija sabēguši arī daudzi Latvijas ģenerālkomisariāta un pārējo piecu novadu komisariātu ierēdņi. Katrs no tiem centās

atrast kādu nodarbošanos aizmugurē, lai tikai nebūtu jādodas uz fronti.

Vācu ierēdņu pieplūdums Liepājā bija tik liels, ka no vietējā pašpārvaldes aparāta bez jau minētajiem abiem policijas departamentiem un aizsargu staba hitleriešu okupanti atļāva Liepājā palikt vēl tikai Iekšlietu ģenerāldirekcijas pašvaldību departamenta direktoram latviešu fašistam un kara noziedzniekam J. Niedrem. J. Niedres kā bēgļu izvietošanas štāba priekšnieka galvenais uzdevums bija kopā ar tā dēvēto «Tautas palīdzību», kuru «Kurzemes katlā» vadija tādi ilggadīgi hitleriskās Vācijas izlūkdienesta aģenti kā A. Silde un O. Freivalds, palīdzēt vācu fašistiem izvest no dzimtenes uz Vāciju īsā laika pec iespējas vairāk darbaspējīgo latviešu.

Zināmu laiku Liepājā uzturējās ari t. s. latviešu SS leģiona ģene-rālinspektora SS grupenfīrera R. Bangerska štābs38 ar savu sevišķo karatiesu.

Likās, ka Liepājā vairs nebija gandrīz vai neviena nama, par kuru varēja būt drošs, ka, ieejot tajā, nenāks pretī kāds policists vai viņa slepenais aģents. Līdzīga situācija nebija nevienā citā fašistu okupētā pilsētā.

Patriotu darbību apgrūtināja arī tas, ka privātpersonām no pulksten 2000 līdz 700 rītā bija aizliegts parādīties Liepājas ielās.39

Strādnieku stāvokli vel drūmāku 1944./45. g. ziemā padarīja smagais ekonomiskais stāvoklis — trūkums, aukstums, slimības. Pārtikas devā vienam cilvēkam nedēļā (pēc 1945. g. 1. janvāra) pienācās 1,5 kg maizes (vai 1,1kg miltu), 350 g zirga gaļas. Vienlaikus zēla «melnais tirgus» ar savām fantastiskajām cenām.40

Vēl jāņem vērā tas, ka tieši Liepājā «Kurzemes katla» laikā vācu un latviešu fašisti izveidoja plašu nacistiskās propagandas un idejiskās ietekmēšanas aparatu, kas izvērsa melīgu antikomunistisku propagandu, galvenokārt par dzīvi atbrīvotajos Padomju Latvijas apgabalos. Fašistiskajai propagandai bija specifisks uzdevums Kurzemē, proti, psiholoģiski sagatavot hitleriešu iecerēto diversantu karu.

Par fašisma izvērstās propagandas apjomu «Kurzemes katla» laikā liecina ari tas, ka Liepājā (pa vienai avīzei ari Kuldīgā, Ventspilī, Talsos) vācu, latviešu un krievu valodā iznāca ap desmit avīžu,41 kuru melu klāstu katru dienu papildināja Liepājas radiostacijas pārraides vācu, latviešu un krievu valodā.

Okupantu oficiālā propagandas aparāta izvērsto ideoloģisko «krusta karu» pret padomju varu savos sprediķos aktīvi atbalstīja daudzi luterāņu, katoļu, pareizticīgo baznīcu garīdznieki un dažādu sektu sludinātāji. Sevišķi niknu nacionālistiski demagoģisku pretpa-domju propagandu ne vien no kanceles, bet ari fašistu presē izvērsa Liepājas Annas baznīcas luterāņu mācītājs G. Rauskiņš,42 kas vienlaikus pildīja ari latviešu SS leģiona ģenerālinspektora štāba mācītāja pienākumus.

Visi šie nacistisko okupantu un latviešu fašistu soda un ideoloģisko diversiju spēki darīja, ko spēja, lai nospiestu uz ceļiem Kurzemes darbaļaužu slāņus un atņemtu tiem jebkuru vēlēšanos pretoties. Taču notika pretējais — tieši 1944. g. rudenī visu godīgo darba cilvēku cīņa pret hitleriskajiem okupantiem un to pašmāju rokaspuišiem sasniedza jaunu, augstāku — bruņotas partizānu cīņas līmeni.

LIEPĀJAS STRĀDNIEKU CIEŠĀS SAITES AR RIETUMKURZEMES PARTIZĀNU VIENĪBU

Liepājas strādnieku un Rietumkurzemes partizānu cīņas vienotība spilgti izpaudās 1944. g. vasarā un rudenī, kad LRP CK Operatīvās grupas pilnvarotā Andreja Macpāna komandētajā Rietumkurzemes partizānu vienībā iesaistījās daudzi Liepājas strādnieki, to vidū bija arī Liepājas komunists un Dienvidkurzemes antifašistiskās pagrīdes organizācijas vadītājs E. Ēlerts ar biedriem un Liepājas strādnieku gvards J. Balodis, kas jau no 1941. g. vasaras nelegāli dzīvoja Pāvilostas apkārtnes mežos. Drīz vien partizānu rindās iestājās arī četri J. Baloža brāļi, bet J. Balodi pašu A. Macpāns iecēla par Timzas partizānu nodaļas komandieri. Timzas partizānu rindās drosmīgi cīnījās, smagi ievainots, 1945. g. 26. janvārī krita hitleriešu rokās un pēc spīdzināšanas tika nošauts no Liepājas karagūstekņu nometnes 1942. g. pavasarī izbēgušais V. Kondratenko, kas, domājams, bija piedalījies arī Liepājas aizstāvēšanas kaujās. 1944. g. septembrī Timzas partizānu nodaļā iestājās vēl vairāki Liepājas strādnieki (M. Zā-ģeris, J. Poļanskis un L. Lobins).43

Arī par Apriķu partizānu nodaļas komandieri A. Macpans iecēla Liepājas strādnieku F. Lazdenieku, kas kopš 1942. g. dzīvoja slapstīdamies. Šajā grupā cīnījās vēl vairāki citi liepājnieki, to skaita V. Īgņāts un L. Kārkiiņš, kura māsu A. Mūrnieci, kādas Liepājas skolas vecāko pionieru vadītāju, bija nošāvuši hitlerieši.44

Partizānu vidū minami Liepājas strādnieki 2. Actiņš, kas krita kaujā varoņa nāvē, A. Kulbergs, N. Kopštāls, J. Arājs un J. Upmalis.

G. Jaunzems vēl pirms iestāšanās partizānu vienībā bija atvedis no Liepājas un nodevis tautas atriebējiem vairākas kara šautenes.45

A. Macpāna partizānu kaujas ierindā cīnījās arī Liepajas pionieris A. Cīrulis, bet viņa 14 un 16 gadu vecās māsas pionieres Mirdza un Skaidrīte veica bīstamos partizānu sakarnieku pienākumus.

Triju pionieru tēvs Krists Cīrulis, revolucionārās Liepājas strādnieks, jau 1941. g. jūnija dienās bija cīnījies pilsētas aizstāvju rindās. Arī viņu māte Katrīne Cīrule varonīgo ciņu dienās nestāvēja

malā, bet piegādāja kaujiniekiem uz ierakumiem pārtiku un medikamentus.

Hitleriešiem ielaužoties Liepājā, K. Cīrulis ar sievu un bērniem slepus atstāja pilsētu un apmetās Aizputes apriņķa Apriķu pagastā pie Riekstiņu apgaitas mežsarga. Tā bija klusa vieta meža vidū, tālu no satiksmes ceļiem, slēpta aizsargu un policistu skatieniem. K- Cīrulis sāka strādāt par kurpnieku, bet dēls Alfrēds — par viņa mācekli.

Kad 1943. g. februārī sākās piespiedu mobilizācija t. s. latviešu SS leģionā, K-Cīrulis aģitēja savus pasūtītājus — Apriķu jauniešus — izvairīties no mobilizācijas, un revolucionārā strādnieka vārdi atrada dzirdīgas ausis.

1944. g. pavasari Cīruļu ģimene uzņēma sakarus ar partizāniem un viņu komandieri A. Macpānu. A. Macpāna uzdevuma K. Cīrule bieži brauca uz Liepāju vākt izlūkošanas ziņas par Liepājas ostu un dzelzceļa mezglu, par hitleriešu karaspēka daļu dislokāciju šai nozīmīgajā’ostas pilsētā un tās apkārtnē, par pretgaisa aizsardzības punktiem un citiem militāriem objektiem. Vienlaikus tā Liepājā sekmīgi izkārtoja arī ieroču, munīcijas un anodbateriju sagades jautājumus. Ziņu vākšanā un ieroču sagade Liepāja K. Cīrulei aktīvi palīdzēja Krepa, Ukstiņa un vairākas citas strādnieku ģimenes.

Daudzkārt bīstamajos braucienos uz Liepāju devās ari K- Cīrulis, kaut gan viņam bija jābūt ļoti piesardzīgam, jo viņu kā bijušo strādnieku gvardu pilsētā varēja sazīmēt kāds policijas aģents. Parasti tomēr gan mātes, gan tēva braucieni uz Liepāju beidzās veiksmīgi. Viņu iegūtās ziņas drīz vien tika pārraidītas uz Lielo zemi, bet sagādātie ieroči un munīcija nodota partizāniem.

A. Macpāns saprata, ka specifiskajos Kurzemes apstākļos partizānu vienībai vitāli nepieciešami ir gan visciešākie sakari ar Liepājas revolucionārajiem strādniekiem,_ gan ari viņu palīdzība. Tāpēc, sākot ar 1944. g. vasaru, A. Macpāns visus speķus veltīja pastāvīgu sakaru nodibināšanai ar Liepājas antifašistiskās pagrīdes grupām. Arī Rietumkurzemes partizānu vienības apvienotā partijas un komjaunatnes grupa, kuras kodolu veidoja A. Macpāna tuvākie cīņas biedri un partijas sūtītie tautas cīņas organizētāji — komunists V. Barons, komjaunieši A. Strautmanis, T. Vents un R. Zālitis —, par vissvarīgāko uzdevumu uzskatīja koordinēt un partijas vārdā tālāk aktivizēt Liepājas strādnieku pagrīdes cīņu un masu sabotāžas kustību, kā arī dot jaunus cīnītājus partizānu vienībai.

Tā kā A. Macpānam bija pamatīga buržuāziskās Latvijas gados iegūta pagrīdes darba pieredze un viņš bez tam labi pazina Liepājas apstākļus un cilvēkus, viņam ienaidnieka karaspēka, soda orgānu daļu un to spiegu pārpildītajā pilsēta ar Cīravas pagasta pagrīdnieka Bumbiera ģimenes, I. Ernstsones, Krista un Katrīnes Cīruļu starpniecību izdevās sekmīgi nodibināt sakarus vispirms ar Liepājas patriotu grupu, kurā aktīvi darbojās A. Ķikuts un A. Poļanskis, kā ari ar T. Uidriķi, J. Stramu u. c.

Sai sakarā īpaši atzīmējama revolucionāra Bumbieru ģimene Cīravā, kuras pārstāvji bija aktīvi piedalījušies gan 1905. g. revolūcijā, gan brāzmainajos 1918./19. g., gan arī 1940. g. revolucionārajos notikumos Cīravā.

Bumbieru ģimene bija ļoti cieši saistīta ar revolucionāro Liepāju, kur līdz Lielā Tēvijas kara sākumam dzīvoja un strādāja pieci Bumbieru ģimenes locekļi. Par skolotāju strādāja Jānis Bumbieris, kas, karam sākoties, vadīja Krotes pionieru nometnes evakuāciju uz padomju aizmuguri, kur miris. Viņa dzīvesbiedre Anna bija Liepājas 6. pamatskolas direktore. Pēc hitleriešu iebrukšanas Liepājā A. Bumbiere pārcēlās uz Cīravas pagastu, kur 1944. g. vasarā un rudenī aktīvi iekļāvās A. Macpāna vadītajā Rietumkurzemes antifašistiskaja pagrīdē. A. Macpāna uzdevumā viņa līdz pat savam arestam 1944. g. 10. novembrī nodrošināja sakarus ar Liepājas patriotiem, kuru vārdi diemžēl nav zināmi. Pati Anna Bumbiere aizgāja bojā Stuthofas koncentrācijas nometnē.

Liepājas revolucionāro strādnieku vidū savu komunistisko pārliecību tālāk norūdīja ari Jāņa Bumbiera brāļa Jēkaba Bumbiera divas meitas un dēls. Meita Ženija Grantiņa (Bumbiere) ilgus gadus strādāja Liepājas mucu fabrikā, bet vācu fašistiskās okupācijas gados pārcēlās pie ieva, aktīvi iesaistījās A. Macpāna partizānu atbalstīšanas pasākumos, kā arī vāca izlūkošanas ziņas par hitleriešu lidmašīnām Cīravas lidlaukā, kur pagastvalde viņu bija norīkojusi smagā fiziskā darbā.

Otra meita — Minna Mackuse (Bumbiere) 1940./41.g. bija strādājusi par Sarkanā Krusta inspektori Liepājā. Pēc hitleriešu ielaušanās Liepājā M. Mackusi divas reizes apcietināja, bet drīz kā grūtnieci atbrīvoja. Tad M. Mackuse kopā ar vīru pārcēlās pie tēva uz Dzērves pagastu un A. Macpana uzdevuma uzturēja ciešus sakarus ar vairākām Liepājas pagrīdes grupām, iegūstot no to biedriem partizāniem tik nepieciešamos automātus, pistoles, munīciju un medikamentus, kā arī vērtīgas ziņas par hitleriešu militārajiem objektiem Liepājā.

1944. g. vasaras nogalē Liepājā par ugunsdzēsēju strādāja Jēkaba Bumbiera dēls Ernests Bumbieris, kas arī A. Macpāna uzdevumā uzturēja sakarus ar vairākiem Liepājas strādniekiem, saņēma no tiem izlūkošanas ziņas un ieročus partizāniem.

Jēkaba Bumbiera ģimenē bija arī trīs strādnieku gvardi, kas jau 1941. g. jūlija vidū no Veļikajas upes krastiem Pleskavas pievārtē pēc Aizputes apriņķa partijas komitejas pirmā sekretāra P.Auniņa norādijuma devās atpakaļ uz okupēto Aizputes apriņķi. Tie bija viņa dēli Jānis un Ludvigs un meitas Lizetes virs Ernests Vidners, kuru latviešu fašisti nošāva Liepājā jau 1941. g. 9. decembrī. Turpretī

Jānis un Ludvigs 1944. g. vasarā kļuva par aktīviem A. Macpāna vadītās Rietumkurzemes antifašistiskās pagrīdes dalībniekiem un partizānu sakarniekiem. Jānis Bumbieris atveda no Liepājas automātu, ar kuru viņa brālis Ernests aizgāja partizānos, bet Ludvigs savukārt pārveda no Liepājas un nodeva partizānam F. Lazdeniekam automātu.

Jānis un Ludvigs Bumbieri lidz arestam 1945. g. 20. janvāri paspēja veikt vēl daudzus svarīgus uzdevumus, it sevišķi ieroču un munīcijas sagādē. Nereti viņi pajūgā nogādāja partizāniem produktus, medikamentus, apģērbu, munīciju un ieročus, tāpat ari savāktās izlūku ziņas. Abi brāļi aizgāja bojā.

A. Macpāna partizānu vienībā kopā ar Ernestu Bumbieri iestājās arī viņa brālis Krišs Bumbieris, kurš vienīgais no pieciem brāļiem Bumbieriem sagaidīja uzvaras dienu.46 Kopā ar minētajiem četriem dēliem un četrām meitām47 Rietumkurzemes antifašistiskās pagrīdes rindās aktīvi darbojās arī pats Jēkabs Bumbieris, kura jaunsaimniecība — Dzērves pagasta Lambji faktiski kļuva par A. Macpāna galveno punktu sakariem ar Liepājas antifašistiskās pagrīdes grupām.

Tieši Jēkaba Bumbiera mājās A. Macpāns nodibināja personiskus kontaktus ar progresīvi noskaņoto Liepājas farmaceitu A. Ķikutu. Pēc A. Macpāna norādījuma A. Ķikuts kopā ar vairākiem Jēkaba Bumbiera ģimenes locekļiem, kas pildīja sakarnieku pienākumus, izveidoja Liepājā vienu no kaujinieciskajām antifašistiskās pagrīdes grupām. Tās kodolu veidoja Liepājas strādnieki, kuru vidū kā aktīvākie minami: A. Polanskis, К- Vidiņš, R. Lukaševics, Z. Piziks, 2. Garbers, V. Bušmanis, J. Strams, J. Siksna, T. Uldriķis, T. Vīto-liņš, M. Strauss, J. Slēže, V. Bcinaroviča, M. Reizupa, vecā revolucionāre I. Poļanska, A. Strama, E. Siksna u.c.

Grupas dalībnieki Liepājā no leģionāriem, Vidzemes un Latgales aizsargiem un policistiem, kurus hitlerieši evakuēja uz Vāciju, gan par degvīnu, gan speķi, gan an par naudu nopirka lielāku daudzumu automātu, pistoļu, rokas granātu, kā arī patronas. Sevišķi grūti un bīstami bija aizvest šos ieročus no Liepājas līdz Cīravas mežiem un nodot partizāniem.

Nav saglabājušās ziņas par piegādāto ieroču kopējo skaitu, taču zināmā mērā par to var spriest jau pēc tā, ka, piemēram, tikai V. Bušmanim vien izdevās nopirkt no kāda policista ap desmit automātu un pistoļu un nodot pirkumu A. Macpāna sakarniekiem.43 Savukārt T. VItoliņš nodeva partizāniem piecas šautenes un 300 patronu.

Farmaceits A. Ķikuts atkārtoti piegādāja A. Macpāna partizāniem medikamentus un arī vairākus šaujamos ieročus. A. Ķikuta patriotiskā rīcība pat vēl daudzus gadus pēc viņa neģēlīgās noslepkavošanas izraisījusi dusmas un naidu latviešu reakcionārās buržuāzijas emigrācijas darboņos. Tā, «Tautas palīdzības» vadītājs «Kurzemes katlā» 0. Freivalds naida pilns raksta par Liepājas medikamentu

noliktavas pārzini A. Ķikutu, kas darbojies komunistiskajā pagrīdē un vairākkārt atteicies izsniegt medikamentus «Tautas palīdzībai».43

Ar A. Macpāna ziņu Liepājā dibinājās arī otra antifašistiskās pagrīdes grupa, kuras kodolu veidoja strādnieki P.Jakuškovs, G. 5i-kovs un Liepājā palikusī padomju kara ārste stomatoloģe M. Petrova, kurai hitlerieši lika strādāt par sanitāri kāda hospitālī. M. Petrova no vācu hospitāļa slepus iznesa pārsienamo materiālu un zāles. Kopā ar minētajiem vairāk vai mazāk aktīvi darbojās vēl ap 20 patriotu, kuru skaitā minami E. Jankovskis, N. Tarakanovs, Ivans un Marfa Vihrovi u. с.50

Ar šiem Liepājas pagrīdniekiem sakarus uzturēja partizānu sakarnieki I. Ermsone, K- Cirkins un, domājams, arī vecā revolucionāra tālbraucēja kapteiņa J. Zemtura sieva H. Zemture. Viņu uz Liepāju kā sakarnieci bija sūtījis Rietumkurzemes partizānu vienības grupas komandieris V. Kondratenko, kuram pilsētā bija paziņas krievu tautības padomju patriotu vidū. Liekas, ka H. Zemture Liepājā saistījusies tieši ar P. Jakuškova un M. Petrovas vadītajiem patriotiem, jo H. Zemture un V. Kondratenko cieši sadarbojās ar I. Ermsoni un K. Cirkinu un diviem sakarniekiem vien pārāk bieži braukt uz Liepāju bija uzkrītoši.

Sakarus ar Liepāju izdevās uzņemt arī A. Macpāna līdzgaitniekam A. Strautmanim, kura vadībā Liepājā sekmīgi pagrīdes darbību veica J. Karpovičs, J. Ignāte, A. Skude, R. Jansons, M. Ernstsone, J. Verbinskis, viņa meita Klāra, II. Ķiburc, E. Jansons, K- Lazdenieks u. c. patrioti. Dažiem no tiem izdevās izveidot Liepājā un tās apkārtnē atsevišķas pagrldnieku grupas. Piemēram, J. Karpovičs nodibināja sakarus ar komjaunieša V. Reizupa grupu Liepājā, bet R. Jansons — Liepājas apriņķa Krotes pagastā ar J. Kalēja nelegālistu grupu.

Uzmanību saista piecpadsmit gadu vecās liepājnieces pionieres Klāras Vcrbinskas (Čiževicas) pašaizliedzīgā darbība.

Piecpadsmitgadīgā meitene bija A. Macpāna un A. Strautmaņa visdrosmīgāko un veiksmīgāko izlūku M. Ernstsones, J. Ignātes un J. Verbinska pastāvīgā pavadone briesmu pilnajos izlūkziņu vākšanas braucienos uz Liepāju, Aizputi, Apriķu pagasta centru un citiem apkārtējiem pagastiem; Kopā ar M. Ernstsoni meitene bieži devās ari uz norunāto vietu mežā, lai nodotu partizāniem savāktās ziņas. Abas tādās reizēs likās lasām ogas vai sēnes, kaut gan staigāt pa mežu bija ļoti bīstami, jo hitlerieši nemitīgi rīkoja tīrīšanas akcijas, apcietinot visas aizdomīgās personas. Desmitiem reižu K. Verbinska šķērsoja ķērāju bloķētos ceļus un laimīgi izslīdēja no hitleriešu rokam. Žandarmiem, policistiem un aizsargiem ne prātā nenāca, ka mazā, smaidošā meitene, kas tik goddevīgi palocīja celīti «augsto kungu» priekšā, ir drosmīga partizānu sakarniece un izlūks. Fašistiem tā ari neizdevās atklāt un apcietināt izveicīgo sakarnieci.61

Sevišķi vērtīgas bija ziņas par hitleriešu kuģu kustību Liepāj as ostā. Pamatojoties uz izlūku ziņām, padomju lidmašīnas bombardēja ienaidnieka kuģus, degvielas un munīcijas noliktavas, dzelzceļu ešelonus. Pēc J. Ignātes sniegtajām ziņām padomju aviācija sekmīgi bombardēja hitleriešu zemūdeņu bāzi Liepājā.62 Piemērarm saskaņā ar VFR publicētajiem datiem 1944. g. 27. novembrī Liepājas ostai uzlidojuši 34 padomju bumbvedēji, kurus seguši 34 iznīcinātāji. Padomju lidotāji bija labi informēti arī par hitleriešu zenītartilērijas pozīcijām.53 Uzbrukuma rezultātā divi transportkuģi tika nogremdēti, bet trīs citi no bumbu trāpījumiem — bojāti. Vēl sekmīgāks uzlidojums Liepājas ostai notika 1944. g. 14. decembrī, kad nogremdēja septiņus kuģus, bet četri citi kuģi tika bojāti.54 15. decembri sekoja uzlidojums Liepājas un Grobiņas lidlaukiem. Uzlidojuma iznīcināja 11 hitleriešu lidmašīnu.

Tāpat padomju zemūdenēm bija labi zināms, kad no Liepājas uz Vāciju dodas ar karaspēka daļām pārpildīti transportkuģi, jo tieši trīs šādi tvaikoņi, kā raksta rietumvācu vēsturnieks J. Rovers, tika nogremdēti 1945. g. 30. janvārī, 10. februārī un 15. aprīlī, kad bojā aizgāja attiecīgi 5200, 3000 un 7000 hitleriešu.55

Rietumkurzemes antifašistiskās pagrīdes organizācijas darbībā aktīvi iesaistījās ilggadīgais Liepājas strādnieks Pēteris Bumbieris ar sievu Zuzannu. īsi pirms kara abi bija iepirkuši nelielu zemes gabalu Aizputes pagasta Viesturos. Tagad P. Bumbiera mājas kļuva par vienu no galvenajiem Rietumkurzemes partizānu atbalsta un sakaru punktiem. Mājā tika ierīkots labi nomaskēts bunkurs, no kura pazemes eja veda līdz netālajam mežam. Slēptuvē uzturējušies gan partizāni, gan arī no Liepājas vai tuvākās apkārtnes ieradušies nele-gālisti. Pats P. Bumbieris kā labs Liepājas strādnieku pazinējs partizānu uzdevumā bieži braucis ari uz Liepāju, taču, ar ko tas pilsētā uzturējis sakarus, nav zināms.

1944. g. septembrī Viesturos negaidīti iebruka policisti, kam izdevās apcietināt partizānu A. Rolmani un sarkanarmieti Volodju, kas jau no 1941. g. vasaras slēpies Kurzemē. Trešajam partizānam — padomju lidotājam Vasilijam, kura lidmašīna bija notriekta virs Liepājas, bija izdevies pa pazemes eju iebēgt mežā, un tas partizānu rindās cīnījies līdz fašistiskās Vācijas kapitulācijai.56

Okupanti mežonīgi izrēķinājās ne vien ar Pēteri un Zuzannu Bumbieriem, bet arī ar viņu mazajiem bērniem. P. un Z. Bumbierus nosūtīja uz Stuthofas koncentrācijas nometni, kur tie aizgāja bojā,57 bet visi pieci viņu bērni, no kuriem vecākajam, Ilmāram, bija 10 gadu, bet jaunākajai meitai Zentai58 — divi gadi, tika ievietoti Liepājas bērnu namā, bet no turienes nosūtīti uz Vāciju. I. Bumbieris atceras, ka Vācijā viņi 1944./45. g. ziemu vadījuši pusbadā, ēduši pat pērna gada zāles kumšķus. Kurpes viņiem izirušas, un visu ziemu viņš ar pārsalušām kājām (jūrmalā, kur atradusies viņu nometne, sniegs tanī ziemā neesot turējies) nesis lielāko bērnu saskaldīto malku. Lai gan bērni bija galīgi izdiluši, tomēr viņiem atkārtoti noņemtas asinis āriešu vajadzībām Daudzi mazie mocekļi miruši, un arī pats Ilmārs bijis jau tuvu nāvei, kad ieradušies padomju karavīri — atbrīvotāji.

Cik ciniski nelietīga uz šīs drausmīgas patiesības fona šķiet uz Rietumiem aizbēgušo latviešu fašistu — «pašpārvaldes» pirmā un iekšlietu ģenerāldirektora O. Dankera un t. s. «Tautas palīdzības» vadītāju A. Slides un O. Freivalda ar patosu paustā doma, ka «pašpārvalde» un «Tautas palīdzība», kuras, viņu pašu vārdiem runājot, «līdzekļu ziņā savu darbību varēja izvērst neierobežoti un būt klāt visur tur, kur tautas intereses to prasīja», esot sniegušas palīdzību pat «no vācu okupācijas varas cietušo ģimenēm».59 Zināmu ieskatu par latviešu fašistisko darboņu rīcībā esošajiem līdzekļiem sniedz «pašpārvaldes» skolu departamenta direktors A. Dravnieks, norādot, ka «pašpārvaldei» Halles bankā vien bijis noguldīts ap 60 miljonu vācu mārku.60 Par latviešu aprūpi kara pēdējā ziema Vācijā plaši raksta arī «latviešu SS leģiona» ģenerālinspektors R. Bangerskis un desmitiem citu latviešu fašistiskās buržuāzijas pārstāvju, tādejādi cenšoties uzmesties par «visas tautas» interešu aizstāvjiem un gādniekiem.

Taču faktiski vācu nacistisko okupantu rokaspuišu daudzinātas «rūpes» par latviešiem Vācijā pēdējā kara gadā bija tikpat krasi šķiriskas kā visa to darbība kopumā. Latviešu ekstrēmie nacionālisti labi zināja, ka ar Liepājas bērnu namu uz Vāciju tika evakuēti Lie-pājas strādnieku un citu latviešu padomju patriotu bērni — bāreņi, kuru vecākus paši latviešu fašisti kopā ar hitleriskajiem okupantiem bija apcietinājuši un iznīcinājuši, un tieši tāpēc «sarkanajiem» bērniem netika sniegta elementāra materiālā palīdzība.

Pilnīgi ignorēts tika arī to 30 000 Latvijas strādnieku liktenis, kuri bija aizdzīti vergu darbā uz Vāciju un dzīvoja tur postā un trūkumā. To skaitā bija ap 5000 strādnieku, strādnieču un darba jauniešu, kurus hitlerieši ar latviešu fašistu — policistu un aizsargu palīdzību 1944. g. augustā bija saķēruši Liepājā un Liepājas apriņķa pagastos un mazpilsētās61 un nosūtījuši piespiedu darbos t. s. Austrumu vaļņa būvdarbos Austrumprūsijas pierobežā, kur darba un sadzīves apstākļi ar dzeloņstieplēm apjoztās nometnēs maz atšķīrās no koncentrācijas nometņu briesmīgās ikdienas.62

«Tautas palīdzība» un tapat arī citas latviešu fašistiskās buržuāzijas organizācijas Vācijā, kuru augstākais vadītājs bija A. Roja, pēdējā kara gadā dažādi aprūpēja tikai pašu cilvēkus, t. i., uz Vāciju no Latvijas aizbēgušos pašpārvaldes darboņus un turīgo tautiešu ģimenes, kuras Vācijā bija ieradušās jau ar saraustu mantu. Latviešu strādnieku, to skaitā minēto liepājnieku patiesi traģiskā likteņa atvieglošanai tās neizdeva ne feniņa.63

Atgriežoties pie Rietumkurzemes partizānu vienibas sakariem ar Liepāju, jāatzīmē, ka bez minētajiem pagridniekiem ar partizāniem sadarbojās vēl daudzi citi liepājnieki, bet sakarā ar A. Macpāna, E. Elerta, V. Barona, V. Kondratenko un vairāku citu partizānu komandieru un sakarnieku, kā arī pašu pagridnieku bojāeju ziņas par tiem nav saglabājušās.

Liepājas pilsētā bija izveidojušās ari vairākas nelielas pagrīdes grupas, kuras tieši nebija saistītas ar A. Macpāna vadīto antifašis-tisko pagrīdi un partizānu vienību. Diemžel ari par tām saglabājušās ziņas ir ļoti trūcīgas. Tā, piemēram, tikai no 1945. g. 29. janvāra līdz 2. februārim vien dažādas hitleriešu soda, izlūkošanas un pretizlūkošanas nodaļas par dažāda veida pretestibu apcietinājušas un nodevušas tālākai izmeklēšanai Liepājas drošības policijai un drošības dienestam 32 cilvēkus. Drošības policija pati apcietinājusi vēl trīs personas,64 kuru vārdi nav zināmi.

Rietumkurzemes partizānu un pagrīdnieku varonīgā cīņa un anti-fašistiskā aģitācija, tāpat arī LK.P CK organizētās Rīgas radiofona pārraides pāri frontes līnijai, kā arī no lidmašīnām izkaisītās lapiņas veica ideoloģisko darbu, kura rezultātā Liepājā un visā Lejaskurzemē 1944. g. rudenī plaši izvērtās hitleriešu izsludinātās mobilizācijas sabotāža un jauniesaukto masveida dezertēšana no apmācību nometnēm vai ceļā uz fronti. Liepāja, bet it sevišķi Lejaskurzemes pagastos slēpās daudz vīriešu, kuri negribēja kalpot fašistiskajiem iebrucēj iem.

Tā hitleriešu militārā izlūkdienesta vadītājs padomju-vācu frontē ģenerālis Gēlens savā 1944. g. 17. oktobra pārskatā par partizānu darbību min, ka mežā 20 km dienvidaustrumos no Liepājas atklāta 500 līdz 600 cīnītāju liela partizānu vienība,65 kas komplektējas no latviešu leģionāriem un izbēgušajiem slovaku un poļu strādniekiem.66 Bet 1944. g. 3. novembrī vācu militārais izlūkdienests ziņoja, ka Liepājas ezera dienvidu krastā notikusi kauja ar 50 vīru lielu partizānu vienību, kas galvenokārt komplektējusies no latviešu dezertieriem un dažiem izbēgušajiem padomju karagūstekņiem.67

Vācu un latviešu fašisti nežēlīgi izrēķinājās ar dezertieriem un mobilizācijas sabotētājiem. Pēc «Kurzemes katlā» ieslēgtās vācu armiju grupas pirmā pavēlnieka Sernera pavēlēm Kurzemē bez tiesas un izmeklēšanas tika nošauts simtiem latviešu un arī vācu tautības dezertieru. To savā grāmatā «Medaļas otra puse» konstatē arī bijušais «latviešu SS leģiona» kapteinis A. Blāķis.

Vēl daudz lielāks bija to dezertieru un mobilizācijas sabotētāju skaits, kurus pēc apcietināšanas hitlerieši no Liepājas cietumiem nosūtīja uz Vācijas koncentrācijas nometnēm. «Kurzemes katlā» ieslēgtās vācu armiju grupas «Norā» pavēlnieks Serners bija pavēlējis apcietinātos dezertierus pirms nošaušanas vai izsūtīšanas uz Vāciju diennaktī nodarbināt 18 stundas smagos fiziskos darbos.68

Daudzus dezertierus hitlerieši nošāva vai ari izsūtīja uz Vācijas koncentrācijas nometnēm kopā ar to slēpējiem un atbalstītājiem. Tā, Aizputes apriņķa Gudenieku pagastā fašisti 1944. g. 1. decembrī apcietināja dezertieri V. Ķemeri līdz ar diviem biedriem, kā arī dezertiera slēpēju — V. Ķemera māti. Visi četri tika nošauti. 1944. g. 31. decembri Aizputē hitlerieši nošāva A. Untenbergu kopā ar sievu Zentu. A. Untcnbergs Liepājā bija organizējis lielākas leģionāru grupas bēgšanu uz Aizputes apriņķa mežiem. Aizputes pagastā 1945. g. 20. janvārī par mobilizācijas sabotēšanu apcietināja brāļus Franci un Jāzepu Skaparus, bet viņu māsu Albīni Škapari ieslodzīja Liepājas cietumā par brāļu slēpšanu.69

Par spīti hitleriešu asiņainajam teroram un «latviešu SS leģiona» ģenerālinspektora R. Bangerska atkārtotajiem solījumiem 1944. g. decembrī un 19451g. janvāri un februārī, ka dezertieri, kas pieteiksies attiecīgajām iestādēm, netiks sodīti, Lejaskurzcrnē un arī Liepājā joprojām slēpās simtiem vīriešu. Tā, tikai Kurmāles pagastā vien vācu un latviešu fašistiem 1944. g. 30. decembrī izdevās apcietināt 24 latviešu dezertierus un vienu vācu tautības dezertieri.70 No 1945. g. 10. līdz 13. janvārim Kuldīgas apriņķī tika apcietināti 14 latviešu dezertieri un mobilizācijas snbolētāji,71 bet laikā no 29. janvāra līdz 2. februārim Vārmes pagastā apcietināja 13 dezertieru, no kuriem piecus hitlerieši pat ieskaitīja partizānos.72 So pašu piecu dienu laikā Aizputes apriņķa drošības dienests aizturēja 37 mobilizācijas sabotētākus.73

Lauku rajonos dezertieri un mobilizācijas sabotētajī galvenokārt dzīvoja nelegāli mežos, savu radinieku un paziņu mājās vai to tuvumā lielākās vai mazākās grupās, turpretī Liepājā gandrīz visi dezertieri slēpās individuāli. Tas, protams, apgrūtināja nelegālistu sagūstīšanu, taču hitleriešu aģentiem un brīvprātīgajiem ziņotājiem no ekstrēmo nacionālistu aprindām daudzus no tiem izdevās atklāt arī Liepājas pilsētā. Tā, tikai uz drošības dienesta aģentes B. Eņķū-zes ziņojumu pamata 1945. g. janvāri Liepājā tika apcietināti četri dezertieri, bet pēc aģenta N.Bogova ziņojuma 1945. g. 14. janvārī apcietināšanas laikā tika smagi ievainots hitleriešu mobilizācijas sabotētājs strādnieks M. Kurmelovs (Kurmelaus) 74

Vairākus dezertierus Liepājā un Durbē, to skaitā bijušo «Tos-mares» strādnieku komjaunieti E. Pāvilu, nodeva 301. abvērgrupas aģents I. Pisarevs (aģenta iesauka Vaņa).75

Ar plašā aģentu tīkla paiīdzibu hitleriešiem izdevās atklāt un apcietināt Liepājā un tās apkārtējos pagastos daudz dezertieru, taču neskaitāmi vēl turpināja slēpties un sagaidīja fašistiskās Vācijas kapitulāciju.

Lejaskurzemes darba cilvēku masveida dezertēšanā no hitleriešu armijas un mobilizācijas plašajā sabotēšanā 1944. g. otrajā pusē līdz

ar Padomju Armijas vēsturiskajām uzvarām liela nozīme, protams, bija arī A. Macpāna vadīto partizānu sekmīgajai kaujas darbībai un plašajam izskaidrošanas darbam iedzīvotāju vidū. Tomēr par A. Macpāna vadīto pagrīdnieku un partizānu vislielāko sasniegumu uzskatāms viņu iegūto ziņu klāsts. Tā apjoms bija milzīgs, bet precizitāte — apbrīnojama.

Radistes «Ainas» — Olgas Jansones-Mintāles — Sarkanās Armijas pavēlniecībai pārraidītās A. Macpāna parakstītās radiogrammas darīja zināmu hitleriešu karaspēka un soda vienību dislokāciju un pārvietošanos rajonā no Liepāj as līdz Aizputei, Kuldīgai un Pāvilostai, sniedza ziņas par ienaidnieka militārajām būvēm, noliktavām, tanku un automašīnu remonta darbnīcām Liepājā un visā Rietum-kurzemē, par lidmašīnu skaitu lidlaukos un kuģu kustību Liepājas un Pāvilostas ostās, par vācu armiju grupējuma «Norā» štābu Pelču muižā pie Kuldīgas, par dzelzceļa līnijas Liepāja—Ventspils atklāšanu un vilcienu kustību pa šo līniju, par hitleriešu uzceltajiem sešiem tiltiem pār Ventas upi līdz ar precīzām to atrašanās vietu koordinātām, par to, ka Liepājas cietokšņa komandanta ģenerāļa fon Montetona un jūras komandanta admirāļa Burliarda štābi atrodas kino «Palass» telpās, par hitleriešu kara ešeloniem Liepājas dzelzceļa stacijā, par munīcijas noliktavām Liepājas baznīcās un vēl par daudz ko cilu.76

Liekas neticami, ka grūtajos «Kurzemes katla» apstākļos bija iespējams savākt tik plašas ziņas. Ilgus gadus pēc kara A. Straut-maņa un viņa palīgu A. Skudes, J. Verbinska, F. Lazdenieka, J. Ig-nātes, Jāņa Vītola un citu dzīvajos palikušo macpāniešu stāsti par milzīgā ziņu klāsta savākšanu izraisīja neviena vien skeptiķa neticību. Tikai 1972. g. ar dokumentiem tika apstiprināta macpāniešu vārdu patiesība, kad Padomju Armijas Ģenerālštāba arhīvā izdevās atrast gadu gaitā izbalējušu dokumentu mapi, kas slēpa šo tālo cīņas gadu atbalsi — savākto izlūkziņu lakoniskus kopsavilkumus 80 radio-grammu veidā. Tie bija A. Macpāna pēdējie ziņojumi, viņa pēdējie vēstījumi pāri frontei nākamībai par viņa vadīto patriotu — pagrīd-nieku un partizānu veikumu.

Antifašistiskās pagrīdes un partizānu kustības vēriens Liepājā un visā «Kurzemes katlā» kopumā bija spilgts apliecinājums tam, ka Liepājas strādnieki un Kurzemes darbaļaudis nepakļāvās latviešu buržuāzisko nacionālistu šovinistiskajai demagoģijai, bet palika uzticīgi padomju varai un brālības idejām.

Teroristiskās diversantu organizācijas «SS Jagdverband Lettland» vadītāji bija spiesti atzīt savas nacionālistiski šovinistiskās, antiko-munistiskās propagandas pilnīgo neveiksmi Liepājā un visā Kurzemē. Sīs organizācijas štāba informācijas daļa 1945. g. 15. janvāra pārskatā par stāvokli Kurzemē konstatē: «Latvieši, kuru dzīvības, pēc viņu uzskatiem, boļševiki neapdraud, tāpat svārstīgie un no vācu rīcības vairāk cietušie latvieši pārskaņojas par labu boļševiku reži-mam.»77

Plašais politiskās izskaidrošanas darbs, kā arī fašistiskās Vācijas drīzās sagrāves perspektīva iedvesmoja pretestības kustībai visplašākos Kurzemes iedzīvotāju slāņus. Par jaunu masveida pretestības formu Liepājā un visā Kurzemē kļuva vietējo iedzīvotāju un tur sadzīto bēgļu izvairīšanās no evakuācijas uz Vāciju. Šāda iedzīvotāju izvairīšanās lielā mērā izjauca hitleriešu plānus par latviešu tautas izkliedēšanu.78 Padomju Armijas diženo uzvaru un patriotu izskaidrošanas darba rezultātā Kurzemē palika pat tūkstošiem tādu Vidzemes, Zemgales un Latgales iedzīvotāju, kas kara jukās bija pametuši savus dzimtos novadus. Visiedarbīgākais līdzeklis šo hitleriešu iebiedēto un piemuļķoto cilvēku pārliecināšanai bija padomju patriotu atstāstītie Rīgas radioraidījumi par dzīves nokārtošanos atbrīvotajā Latvijas daļā, par tautas masu entuziasmu un panākumiem izpostītās saimniecības atjaunošanā un kultūras dzīves izvēršanā, par Latviešu strēlnieku korpusa varonīgajām cīņām, kā arī okupantu propagandas pretpadomju izdomājumu atmaskošana.

Padomju patiesības vārdi atrada dzirdīgas ausis. Par to uzskatāmi liecina hitleriešu slepenās lauka policijas 705. komandas 1944. g. 25. oktobra pārskats «Stāvoklis un iedzīvotāju noskaņojums Kurzemē». Pārskatā hitlerieši bija spiesti atzīt, ka «daļa Kurzemes iedzīvotāju gaida boļševiku ienākšanu un joprojām turpinās mutvārdu antifašistiska propaganda, kas gūst avotu no pretinieka (t. L, padomju) radiopārraidēm. Sīs propagandas rezultātā daudzi, kas gribēja bēgi uz Vāciju, tagad atsakās braukt.»79

Savukārt «SS Jagdverband Lettland» operatīvā štāba slepenā 1945. g. janvāra pārskatā norādīts: «Ja vācieši nepielieto varu un neķer bēgļus, tad tikai uz rīkojuma pamata vien evakuējas no 0,25 līdz 0,50% bēgļu.»

Tādējādi latviešu evakuācijā uz Vāciju okupantiem nelīdzēja ne rīkojumi, ne draudi, ne arī varmācīgi pasākumi — lopu konfiskācija, pārtikas kartīšu, dokumentu atņemšana u. tml. Nelīdzēja arī buržuāzisko nacionālistu histēriskie aicinājumi latviešiem doties uz Vāciju, lai kaut vai tādējādi atvieglotu «Kurzemes cietokšņa» apgādes stāvokli.

Sīs pretestības formas vēriens vērojams arī pēc kāda hitleriešu pārskata, kas datēts ar 1945. g. 15. janvāri: «Latviešu bēgļi bez izņēmuma vēlas palikt Kurzemē un izlieto visus iespējamos līdzekļus un ceļus, lai nebūtu jābrauc uz Vāciju. Vairākos gadījumos latviešu bēgļi atteikušies atstāt pašreizējās dzīves vietas pat tad, kad viņiem tika draudēts ar nošaušanu.»80

Protams, ka grūtajā cīņā pret Kurzemē koncentrēto milzīgo vācu un latviešu fašistu apvienoto soda un pretizlūkošanas aparātu un tā slepenajiem aģentiem arī antifašistiskā pagrīde, partizāni, frontes izlūki un masu sabotāžas dalībnieki cieta visai smagus zaudējumus.

1945. g. janvāra sākumā drošības dienests aģentiem I. Ragozinam un S. Gudlovskim izdevās iegūt Liepājas pagrīdnieka E. Jankovska uzticību un uzzināt, ka viņš tālākai nodošanai K. Cirkinam kā partizānu sakarniekam nodevis automātu. K. Cirkins, E. Jankovskis un vairāki citi pagrīdnieki tika apcietināti. K. Cirkins nespēja izturēt drausmīgo spīdzināšanu un pamazām nosauca tam zināmo Liepājas patriotu vārdus. Rezultātā P. Jakuškova, M. Petrovas un G. Si-kova vadītā pagrīdes grupa beidza pastāvēt. Visus trīs tās vadītājus hitlerieši nošāva 1945. g, 14. februārī pie Kara ostas cietuma, bet citi tās biedri līdz pat fašistiskās Vācijas kapitulācijai smaka Liepājas cietumos.

1945. g. 26. lebruāri varoņa nāvē krita leģendārais Rietumkurze-mes antifašistiskās pagrīdes un partizānu vienības komandieris Andrejs Macpāns.

Vēl desmit dienu pirms A. Macpāna nāves hitleriešu pretizlūkošanas dienesta rezidentūras aģentiem V. Vasijjeva vadībā, uzdodoties par «Krievu komitejas» un Liepājas pareizticīgo baznīcas aktīvistiem, izdevās apmānīt pagrīdnieci V. Beinaroviču. Noticējusi, ka komitejas aktīvisti ir padomju patrioti, V. Beinaroviča lūdza tos palīdzēt izvest no Liepajas A. Macpāna sakarnieku 2. Mackusu, kas, izbēdzis no aresta, kopš 1945. g. janvāra vidus nelegāli dzīvoja Liepājā. Aģenti apsolīja veikt šo uzdevumu ar kāda vācu armijas siena vedēja palīdzību, kas ar savu pajūgu brauca uz laukiem. Un tā 1945. g. 17. februārī 2. Mackuss iesēdās siena vedēja pajūgā, kas to ieveda speciāli drošības dienesta sagatavotā slēpnī. Sākās mežonīga spīdzināšana, kuru 2. Mackuss nespēja izturēt un nosauca lielāku skaitu Liepājas pagrīdnieku, ar kuriem bija uzturējis sakarus.81

Sekoja plaši aresti. Juzdami galu, okupanti steidzās izrēķināties ar apcietinātajiem. 23. aprīļa rītā fašisti noslepkavoja desmit Liepājas pagrīdniekus: A. Ķikutu, J. Slēži, R. Lukaševicu, V. Beinaroviču, M. Reizupi, A. Poļanski, 2. Garberu, K. Vidiņu, A. Vaiņeviču un 2. Fiziku.82 Daudzi viņu līdzgaitnieki, to skaitā J. Siksna, T. Uldriķis, J. un A. Strami, E. Bušmane,83 M. Mackuse (Bumbiere) un viņas četras māsas, līdz fašistiskās Vācijas kapitulācijai bija apcietinājumā Liepājas cietumos.

1945. g. pavasarī ar aģentu V. Puzanska un Z. Lagzdiņa palīdzību policijai izdevās apcietināt liepājnieku J. Grabi, kas slepus bija ieguvis vācu mīnu lauka plānu un gatavojās to nodot padomju izlūkiem. Apcietināti tika arī daudzi citi padomju patrioti, to vidū partizānu sakarnieces Liepājā L. Zvāgule un Z. Feldmane.

No 1944. g. aprīļa līdz Vācijas kapitulācijai 28 liepājniekus Liepājas drošības policijas latviešu dienestam nodeva zaglis recidivists F. Saņuks, viens no «veiksmīgākajiem» hitleriešu aģentiem.

Liepājā un visā Lejaskurzemē vācu un latviešu fašisti okupācijas gados apcietināja pavisam vairākus tūkstošus antifašistiskās pagrīdes un masu sabotāžas dalībnieku, partizānu un frontes izlūku atbalstītājus. Daudz partizānu, frontes izlūku un pagrīdnieku kaujas grupu dalībnieku krita bruņotās sadursmes. Tā, 1944. g. decembrī varoņa nāvē krita Dienvidkurzemes antifašistiskās pagrīdes organizācijas vadītājs E. Ēlerts un A. Macpāna vietnieks V. Barons. Daudzus padomju patriotus pašmāju un vācu nacisti nošāva Liepājā, Aizputē, Pāvilostā, Sakā un citur vai arī nogalināja izmeklēšanas gaitā Liepājā.

LIEPĀJA — STUTHOFA — NEIENGAMME — BŪHENVALDE

Pēdējos gados apgūtie ārzemju arhīvu dokumenti liecina, ka gandrīz divarpus tūkstošu arestēto patriotu no Liepājas cietumiem laikā no 1944. g. oktobra līdz 1945. g. 3. janvārim tika sadzīti desmit transportkuģu kravas tilpnēs un aizvesti uz Gdaņskas (Dancigas) ostu, no kurienes to ceļš veda tālāk uz Stuthofu, vienu no briesmīgākajām nacistu ierīkotajām koncentrācijas nometnēm lēnai, mokpilnai nāvei.

120 tūkstošu ieslodzīto, no tiem 85 tūkstoši iznīcināti — tāda ir Stuthofas nāves nometnes baigā bilance. Pēc Himlera pavēles nometni sāka ierīkot 1939. g. 2. septembrī purvainā mežā 34 km uz ziemeļaustrumiem no Dancigas. Stuthofas koncentrācijas nometne bija otrā — pēc Mauthauzenes Austrijā — okupēto zemju iedzīvotāju iznīcināšanai domātā nāves nometne, kuru fašistiskās Vācijas barveži pavēlēja ierīkot ārpus trešā reiha robežām.

Bads, ārkārtīgi sliktie sanitārie apstākļi, pārmērīgi smagais darbs, it sevišķi ķieģeļnīcā, meža darbu un transporta komandās, kur ģindeņiem līdzīgos ieslodzītos, arī pusaudžus, kā zirgus jūdza smagās ores, cietsirdība un ņirgāšanās par ieslodzītajiem — tāda bija Stuthofa.

1945. g. 25. janvārī Stuthofas ieslodzītajiem sākās pašas briesmīgākās dienas — tas bija «nāves gājiens», kad 30 tūkstoši puskailo ieslodzīto (to skaitā 2000—2500 latviešu), kuru lielākā daļa bija nonākusi Stuthofa no Liepājas cietumiem,84 kolonnās stingrā esesiešu apsardzībā pa pieputinātiem ceļiem, salā, bez pārtikas tika dzīti uz rietumiem. Zaudējuši pēdējos spēkus, ieslodzītie krita ceļa malā, kur to dzīvības izdzēsa hitleriešu lodes vai durkļi. Vienīgi dažiem tūkstošiem, to skaitā tikai vairākiem desmitiem kurzemnieku, «nāves gājiena» mocekļiem, Padomju Armijas straujā uzbrukuma dēļ izdevās izglābties 1945. g. februāri un martā.

Daudzus gadus vēlāk pēc šiem traģiskajiem notikumiem Stuthofas koncentrācijas nometnes muzeja arhīvā Polijas Tautas Republikā un 1976. g. Vācijas Demokrātiskās Republikas Iekšlietu ministrijas Valsts arhīvu pārvaldes Dokumentācijas centra arhīvā bija iespējams aptuveni novērtēt, ka Stuthofas nometnē kopā ar jau minētajiem liepājniekiem bijuši pavisam ap 7000 latvieši, to skaitā līdz 500 sieviešu un vairāki simti 1940./41. g. bērnu un pusaudžu. Vairumam šo politieslodzīto te beidzās viņu mokpilnais ceļš, un tikai dažiem simtiem no viņiem izdevās pārdzīvot Stuthofas šausmas.

Kaut arī latviešu skaitliski starp ieslodzītajiem un arī nonāvētajiem bija gandrīz visvairāk, viņu traģisko likteni nav aplūkojis neviens no poļu, vācu, dāņu, padomju vai citiem vēsturniekiem un publicistiem, kas rakstījuši par Stuthofas nāves nometni.

Pat Balis Sroga, kas Stuthofā atradās kopā ar lietuviešu nacionālistu grupu un kā privileģētais «goda ieslodzītais» (Ehrenhāftling) strādāja ieslodzīto reģistrācijā nometnes komandantūrā, savā grāmatā par Stuthofu «Dievu mežs»85 ne ar vārdu nepiemin septiņus tūkstošus tur ieslodzīto latviešu padomju patriotu, bet aprobežojas tikai ar piezīmēm par 12 cilvēku lielo latviešu buržuāzisko nacionālistu — nometnes «goda ieslodzīto» — grupu86 un runā vēl par apmēram 200 latviešu nacionālistiem no ģenerāļa J. Kureļa vienības «•Vergipmeinnichi&gt;&gt;, kuri kā ieslodzītie nometnē nav pat bijuši reģistrēti un pēc pāris nedēļām ar SS grupenflrera R. Bangcrska gādību atkal tika nosūtīti uz hitleriešu karaspēka daļām.

Šeit jāpiezīmē, ka 1945. g. februārī, kad padomju tanku armijas cīnījās pie Gdaņskas, no Liepājas cietumiem ar kuģi uz Sčecinu tika aizvesta un ievietota tās tuvumā esošajā Stuthofas nometnes filiālē vēl viena apcietināto liepājnieku grupa (ap 150 cilvēku). Pēdējais ieslodzīto transports no Liepājas ostas devās uz Svinemindi (Svi-noujsci) 1945. g. 7. martā. Ar šiem transportiem uz Vāciju tika nosūtīts ari apcietinātais Л. Macpāna vienības partizāns H. Vebers un daudzi hitleriešu izsludinātās mobilizācijas sabotētāji.

Lēmumus par Liepājas cietumos ieslodzīto latviešu padomju patriotu nosūtīšanu uz Vācijas koncentrācijas nometnēm pieņēma gan Liepājas novada drošības policijas un drošības dienesta priekšnieks, gan šīs policijas latviešu politiskās daļas vadītāji K- Siljakovs, H. Teidemanis un A. Pūriņš, gan arī «latviešu SS leģiona» ģenerāl-inspektora štāba sevišķā karatiesa.

Ne visi no iepriekš minētajiem divarpus tūkstošiem latviešu padomju patriotu bija Liepajas pilsētas un Lejaskurzemes apriņķu — Liepājas, Aizputes un Kuldīgas — iedzīvotāji, daļa nāca arī no pārējiem «Kurzemes katla» apriņķiem un pat citiem Latvijas novadiem, taču viņu antifašistiskā darbība bija vairāk vai mazāk saistīta ar Liepājas un citu Lejaskurzsmes pilsētu un pagastu padomju patriotu cīņu pret vācu nacistiem. No otras puses, vairāki simti Liepājas un tās apkārtnes padomju patriotu uz Stuthofu, Bū-henvaldi, Neiengammi un citām Vācijas nāves nometnēm tika nosūtīti no Rīgas, Ventspils un Tallinas cietumiem.

Diemžel visi iegūtie materiāli ir ļoti lakoniski. Tā, lielākajai daļai ieslodzīto nometnes uzskaites kartītēs un transporta sarakstos nav minēta dzīvesvieta pirms apcietināšanas, vēl lielākām ieslodzīto skaitam nav uzrādīts tiešais apcietināšanas iemesls, kaut gan par visiem ir teikts, ka viņi ir ieskaitīti politisko ieslodzīto kategorijā, tātad visi tie bija iesaistījušies antifašistiskajā cīņā, masu sabotāžā vai arī apcietināti kā 1940./41. g. padomju aktīvisti. Bieži vien kartītēs trūkst atzīmes, vai ieslodzītais atbrīvots vai arī gājis bojā. Saprotams, ka šāda nepilnīga informācijā apgrūtina šo cilvēku likteņu izpēti.87 Taču, par spīti šiem trūkumiem, Stuthofas muzeja arhīvā iegūtajiem materiāliem ir milzīga vēsturiska nozīme ne vien Liepājas, bet arī visas okupētās Latvijas antifašistiskās pagrīdes un masu sabotāžas vēstures izpētē.88 Tā, šie materiāli liecina, ka Stuthofas mokas izcietis lielāks skaits pirmo Liepājas antifašistisko grupu dalībnieku, kurus hitlerieši apcietināja 1942./43. gadā. To skaitā E. Tetere (Stendere) un L. Brūvere (I.azdeniece) apcietinātas par partizānu atbalstīšanu; galdnieks A. Reinis un viņa sieva Anna apcietināti par padomju karagūstekņu grupas bēgšanas organizēšanu; H. Ilenkelis — par darba sabotāžu; P. Zemīte — par komunistisku pagrīdes darbību; bijušais latviešu sarkanais strēlnieks un Liepājas aizstavešanas kauju dalībnieks E. Balodis un O. Vība — par līdzdalību 1941. g. rudenī no Sāmsalas sūtītā padomju izlūka R. Beņķa vadītajā pagrīdes grupā, kuras biedri dzīvoja Liepājā, Virgā un Priekulē; A. Ligere u. c., to skaitā daudzi, kuru vārdi jau minēti grāmatas izklāstā, par izlūku grupas «Horizonts» atbalstīšanu u. tml. Gandrīz viņu visu dzīves aprāvās aiz Stuthofas koncentrācijas nometnes dzeloņstiepļu žoga.

Stuthofā aizgāja bojā arī lielāks skaits 1944. g. pavasari un rudenī apcietināto Dienvidkurzemes antifašistiskās pagrīdes organizācijas dalībnieku, to skaitā komunisti J. Kopštāls, J. Diekants, kā ari J. Eņķūzis, K- Gaiļevičs, A. Veikšāns u. c.

Pārdzīvot Stuthofas, Neiengammes un Bergenbelzenes nāves nometņu šausmas izdevās pagrīdniecēm M. Kaufmanei, Z. Eņķūzei, M. Jonasei, M. Neimanei (Baronei), A. Bierandei, L. Silei, B. Bumbierei (Mikartei) u. c.

Stuthofā nonāca arī 1944, g. 23. augustā varoņa nāvē kritušā padomju frontes izlūka J. Strauha89 vadītie patrioti, kuri dzīvoja Liepājā un tuvējā Rucavas pagastā. Vēsturnieku rīcībā esošie Padomju Armijas Ģenerālštāba arhīva dokumenti un minēto notikumu aculiecinieku atmiņas ļauj secināt, ka J. Strauhs nolaidies ar izpletni Rucavas mežos 1944. g. 25. jūlijā kopā ar radisti Rīgas komjaunieti V. Sendo90 un grupas komandieri gvardes staršinu J. Lielkoku.81 Kā vietējo apstākļu pazinējs J. Strauhs nekavējoties ķeries pie pagrīdes izlūku organizācijas veidošanas. Rucavā tās rindās aktīvi darbojas J. Strauha brālis Rūdolfs, tēvs Miķelis, māte Anna, 18 gadu veca laukstrādniece A. Steindole un vairāki citi apkārtējie darba zemnieki.

Bez tam J. Strauham izdevās iesaistīt pagrīdes izlūku organizācijā savu brālēnu Miķeli Strauhu, kas bija cietumsargs Liepāj as cietumā Tiesas ielā 5, kur hitlerieši turēja politieslodzītos. M. Strauhs ne tikai savāca un nodeva izlūkiem ļoti svarīgas ziņas par hitleriešu militārajiem objektiem Liepājā un kuģu kustību ostā, bet izlūku uzdevumā 1944. g. augustā starp ieslodzītajiem izveidoja pretestības grupu, kas gatavoja cietumā bruņotu sacelšanos un bēgšanu uz Nīcas Bārtas mežiem.92

Plānotās bēgšanas sagatavošanā M. Strauham bija izdevies iesaistīt vēl divus cietumsargus. Ar M. Strauha starpniecību ieslodzīto pretestības grupas dalībniekiem tika nodotas arī dažas pistoles un rokas granātas. Pasākums bija drosmīgs un ļoti riskants, taču nepieciešams, jo 1944. g. julija beigās un augusta sākumā, kad Padomju Armija straujā triecienā atbrīvoja Auci, hitlerieši, domādami, ka padomju tanki drīz tuvosies Liepājai, gatavojās nošaut ieslodzītos.

Taču pasākums cieta neveiksmi: hitleriešiem izdevās pie Auces uz laiku nostabilizēt fronti, un kāds, kas zinājis par sacelšanās sagatavošanu, vai nu lai glābtu savu ādu, vai ari lai izpelnītos fašistu priekšā, paziņojis par to drošības policijai. Un 1944. g. 15. septembrī pēc Liepājas novada drošības policijas un drošības dienesta komandiera Kiglera pavēles cietumā iebruka drošības dienesta darbinieki. Cietuma koridoros tika uzstādīti ložmetēji, un tikai tad hitlerieši uzdrošinājās sākt politieslodzīto kameru «tīrīšanu». Vairākas dienas cietumā notika mežonīga spīdzināšana un pratināšana. Pēc tam daudzus, kuru vidū bija arī vairāki komunista K- Paldiņa vadītās Zie-meļkurzemes antifašistiskās pagrīdes organizācijas biedri un ar A. Macpāna Rietumkurzemes partizānu vienību saistīti patrioti,93 apšāva turpat, bet pārējos sāka izsūtīt uz Vāciju, uz koncentrācijas nometnēm. Stuthofā nonāca arī M. Strauhs, drīz viņš pārcelts uz Būhenvaldes nometni, kur 1944. g. 18. decembrī nomira mocekļa nāvē.94

Baisma apsūdzība K- Siljakovam un tā kadriem, Kurzemes policistiem, aizsargiem un gestapoviešiem ir ari Elvīras Dunajevas (Strautmanes) atmiņu stāsts, kas pierakstīts 1975. g. 20. novembrī: «Pirmo reizi latviešu fašisti — Gudenieku pagasta aizsargi — mani kā komjaunieti, kaut arī komjaunatnes biedra karti līdz kara sāku mam vēl nebiju paspējusi saņemt, apcietināja 1941. g. jūlija sākumā. Sešus mēnešus mani noturēja Aizputes cietumā. Daudz ko nācās šajā laikā pieredzēt un pārdzīvot, taču notikums, kas saistās ar ebreju meiteņu grupas traģisko likteni, ir vissmagākā apsūdzība Aizputes latviešu fašistiem. Tas notika dienu pirms Aizputes ebreju masveida apšaušanas 1941. g. jūlija beigās vai augusta sākumā, kad policisti no Aizputes sinagogas, kur turēja apcietinātos ebrejus, uz cietumu atveda sešas vai septiņas jaunas, glītas ebreju meitenes un ievietoja kamerā, kas atradas blakus manējai. Nākošajā dienā notika Aizputes ebreju masveida apšaušana, bet vakara policisti un aizsargi, kas dēvējās par «latviešu pašaizsardzībniekiem», blakus cietuma ēkai esošajā policijas māja rīkoja asinsdzīres. Jau orģijas sākumā aizsargu un policistu grupa aizveda no blakus kameras uz policijas māju visas ebreju meitenes, kur tām būšot «jāapkalpo kungu» rauts. Visu nakti bija dzirdama pārdzērušos policistu un aizsargu aurošana un jauno meiteņu kliedzieni. ..

Otrā rītā redzēju, kā ebreju meitenes atdzina atpakaļ uz kameru. To drēbes bija saplēstas, miesa saknaibīta zilumos … Visu dienu viņas sakņupušas raudāja kamerā par savām ciešanām un apsmieto jaunību, par iepriekšējā dienā nošautajiem tuviniekiem. Pievakarē cietumā ieradās iepriekšējās nakts orģiju dalībnieku grupa, t. i., tie paši latviešu fašisti — policisti un aizsargi —, kuri meitenes bija piesmējuši, bet tagad aizdzina uz mežu, kur bez sirdsapziņas pārmetumiem apšāva, tāpat kā iepriekšējā dienā bija apšāvusi viņu tēvus un mātes …»

Atkārtoti pieredzēt fašistu zvērības Elvīrai Dunajevai (Straut-manei) nācās pēc otra aresta 1944. g. jūnijā. «Otrā aresta laikā man nācās iepazīties gan ar latviešu, gan vācu fašistu mežonību,» sava atmiņu stāstā turpinājumā uzsvēra Elvīra Dunajeva. «Gandrīz gadu sekmīgi bija turpinājusies mana, mana tēva Jēkaba Strautmaņa un mates Annas Strautmanes aktīvā sadarbība ar Rietumkurzemes partizāniem, līdz hitleriešiem bija kļuvis zināms gan par mūsu ģimenes sakariem ar partizāniem, gan arī tas, ka mans brālis Andrejs Straut-manis ir viens no tuvākajiem partizānu komandiera Andreja Mac-pāna palīgiem. Tieši tāpēc jau tuiīt pēc apcietināšanas manī, tēvu un pat veco māmuļu Liepāj as drošības policijas un drošības dienesta latviešu politiskās daļas bendes pēc sava priekšnieka K- Siljakova pavēles «izsist visu no šiem komunistiem» spīdzināja sevišķi mežonīgi. Mani pratināja un mocīja izmeklētājs Bērziņš un sitējs Lap-siņš. Viņi mani sita ar stekiem, līdz miesa bija vienās rētās, un atkārtotās pratināšanās es jau pēc pāris sitieniem pa pūžņojošām rētām kritu bezsamaņā. Taču ar to šiem sadistiem vēl nepietika. Viņi atkārtoti pieslēdza mani elektrībai. Vēl tagad nesaprotu, kā spēju izturēt mežonīgās konvulsijas, kuras izraisīja spēcīgā strāva.

Kad no latviešu gestapo pagrabiem nonācu Liepāj as cietumā Tiesas ielā, pratinātāji un sitēji arī tur bija tie paši latviešu drošības dienesta vīri. Tiesas ielas cietumā biju vienā kamerā kopā ar komjaunieti Maigu Vītolu no Talsiem, kas, kā vēlāk uzzināju, bija darbojusies komunista К- Paldiņa un sava vira J. Riekstiņa vadītajā Ziemeļkurzemes antifašistiskajā pagrīdes organizācijā. Maiga Vītola Liepājas cietumā bija ieslodzīta 1944. g. jūnijā neilgi pirms manis. Kad mani ieveda, pie viņas vēl bija tās trīs gadus vecais dēls Indu-lis. Maigu Vītolu fašisti uzskatīja par sevišķi bīstamu noziedznieci, un viņas pratināšanā atkārtoti piedalījās pats gestapo priekšnieks Siljakovs, tad Maiga Vītola tika briesmīgi mocīta un pazemota. Bija gadījumi, kad pēc tādas spīdzināšanas viņu sargi vilkšus atvilka minētajā kamerā.»

Maigu Vītolu Liepājā nošāva, bet viņas māti un tēvu aizsūtīja uz Stuthofu, kur tie gāja bojā «nāves gājiena». Pēc K. Siljakova sprieduma Stuthofas ellē nonāca arī E. Dunajeva līdz ar vecākiem. Dzimtenē atgriezās tikai Elvīra viena pati. Te gribētos piezīmēt, ka 70. gadu vidū izdevās atrast nacistiskās Nācijas drupās pagaisušās mazā Induļa Vītola pēdas un iepriecināt ar šo ziņu tēvu — Jēkabu Riekstiņu, kas ilgus gadus nesekmīgi bija meklējis dēlu.95

Nežēlīgi vācu un latviešu drošības dienests izrēķinājās ar drosmīgā izlūka J. Strauha ģimeni.96 J. Strauha jaunāko brāli Rūdolfu, kas bija pildījis izlūku sakarnieka pienākumus, Liepājas drošības policijas un drošības dienesta latviešu politiskās daļas bendes K. Siljakova vadībā 1944. g. 24. augustā virvē piesējuši pie savas automašīnas un likuši skriet līdzi. Kad nelaimīgais nespēkā pakritis, tas vilkts pa ceļa grambām. Tā 24. augustā septiņpadsmit gadu vecais jaunietis bija ievilkts arī Štrauhu mājas pagalmā Rucavas pagasta Brīvkalnos, kur drīz nomira. J. Strauha sešus gadus vecā māsa Ella, kas pēc tēva, mātes un Rūdolfa aresta 23. augustā palikusi izlaupītajā mājā kopā ar slimu vecu radinieci, ieraudzījusi brāļa asinīm un dubļiem notašķīto augumu virvē aiz automašīnas, zaudēja samaņu. J. Strauha vecāki gāja bojā Stuthofa.

1944. gada septembrī par K- Siljakova upuriem kļuva padomju izluku grupas komandiere L. Vimba, pazīstamā latviešu gleznotāja Voldemāra Vimbas dzīvesbiedre, un viņas radiste komjauniete Z. Us-tāle, bijusī latviešu gvardes strēlnieku divīzijas snaipere.97 Abas tās ar izpletņiem bija nolaidušās 1944, g. 26. augustā Grobiņas apkārtnē un nule kā bija sākušas darboties Liepājā.98

Stuthofas koncentrācijas nometnē nonāca arī vairāki desmiti Rietumkurzemes antifašistiskās pagrīdes dalībnieku. To vidū bija A. Macpāna māsa K- Strīķē, uz kuras adresi 1943. g. nogalē A.Mac-pānam vēstuli bija nosūtījis Rīgas komunistiskās pagrīdes vadītājs Imants Sudmalis." No Stuthofas K. Strīķē neatgriezās.

Stuthofā gāja bojā Rietumkurzemes partizānu apakšvienības komandiera A. Strautmaņa un viņa brāļa 1. Latviešu partizānu brigādes

5. vienības komandiera P. Strautmaņa 65 gadus vecā māte Anna un tēvs Jēkabs, tāpat arī Aizputes komjaunietis J. 2. Mētra.

Satraucošs ir A. un P. Strautmaņu māsas E. Dunajevas atmiņu stāsts, kas vēsta par baismajām «nāves gājiena» dienām un nedēļām. E. Dunajeva stāsta: «1945. g. 25. janvārī mani kopā ar māti Annu Strautmani sieviešu kolonnā dzina uz ziemeļiem. Mūsu kolonnai pa priekšu bija dzītas vīriešu kolonnas, un abās pusēs ceļam šur un tur gulēja to ieslodzīto līķi, kuri nebija spējuši turpināt gājienu. Skats bija drausmīgs. Sieviešu kolonnu arī pavadīja esesieši vīrieši, kaut līdzi nāca arī esesietes. Tapat ka vīriešus, ari ieslodzītās sievietes, kuras nespēja tālāk paiet un pakrita ceļmala, turpat uz vietas nošāva, nosita ar šauteņu laidēm vai nodūra ar durkļiem esesiešu apsargi.

Pirmās trīs dienas «nāves gājiena» laikā mums est nedeva. Kad ceturtās dienas rītā mūs dzina ārā no šķūņa, kur bijām pārgulējušas, mana vecā māmuļa aiz bada un nespēka nespēja piecelties. Gribēju palikt pie mātes, bet viņa lūdza mani iet tālāk ar kolonnu. Ko nozīmēja palikšana uz vietas, viņa zināja . . . Sājā šķūnī palika arī divas 18 un 20 gadus vecas māsas, kuras bija slimas ar augstu temperatūru, un viņu māte (abu māsu vecmāmiņa bija mirusi jau 5tuthofā): Kāds bija viņu tālākais liktenis, es nezinu. Tāpat tanī paša šķūnī palika Jūlija Birzniece — pagridniece no Aizputes apriņķa Cīravas pagasta. Viņa arī nebija spējīga ceļu turpināt. Taču bija noticis brīnums — Birzniece pēc kara atgriezās Latvijā un pastāstīja, ka pēc kolonnas aiziešanas šķūnī palikušas sievietes nav nošautas, bet otrā dienā tās izglābuši padomju karavīri. Tieši atbrīvošanas dienas rītā nomirusi mana māmuļā Anna Strautmane. Viņai un vairākām citām mirušajām sievietem padomju karavīri uztaisījuši no deļiem zārkus un apglabājuši kapsēta pie nelielas poļu pilsētiņas netālu no Vislas kreisā krasta.

Pēc māmiņas traģiskās atpalikšanas es vēl trīs nedēļas tiku dzīta uz rietumiem. Visā šajā laikā esesieši mums deva ēst tikai vienu reizi. Paglāba mūs poļu zemnieku pašaizliedzīgā palīdzība — slepus iedotā maize un spaiņos atnestā zupa.

Ap 20. februāri, kad no kolonnas dzīvas bijām palikušas apmēram 50 sievietes, mūs sadzina kādas lielas muižas dārznieku šķūnī. Tur sākās tīfa epidēmija. Arī es saslimu. Vairākas dienas biju smagā bezsamaņā, murgoju, taču ne man, ne citam slimajām sievietēm esesieši nedeva pat ūdeni padzerties.

Ap mūsu šķūni bija apvilktas dzeloņstieples, staigāja sargi. Stiepļu iekšpusē bija daži lielāki un vairāki mazāki koki, tiem mēs visu mizu nograuzām, cik augstu vien varējām aizsniegt. Noēdam ari vēl saglabājušos iepriekšējā gada zāles vīkšķus. Reiz negaidīti pie kāda akmens atradu zaļu zāles kušķīti, kuru apēdu kā lielāko gardumu…»

Stuthofā aizgāja bojā arī A. Macpāna sakarniece ar Liepājas antifašistisko pagrīdi skolotāja Anna Bumbiere, viņas vīrabrālis Jānis

Bumbieris ar sievu Annu Lavizi un meitu Dzidru.100 Vienīgi viņu jaunākajai meitai Zentai izdevās atgriezties dzimtenē.

Daudzus desmitus liepājnieku jau ierašanās dienā Stuthofā ese-sieši ieskaitīja sevišķā politisko ieslodzīto kategorijā, kuri bija paredzēti ātrai iznīcināšanai. Viņu kartītēs iespieda t. s. nāves zīmogu, t. i., sarkanu spiedogu ar uzrakstu cHāftling der Lagerstufe I» (nometnes I kategorijas ieslodzītais). Reti kāds no tiem izdzīvojis ilgāk par trim vai četrām nedēļām.

So nelaimīgo skaitā bija 1944. g. 8. decembrī ievestais J. Val-ciņš — kurpnieks no Liepājas, kas miris jau 28. decembri. Tikai dažas dienas ilgāk šajā nāves barakā izdzīvojis J. Smilkts no Liepājas apriņķa Dunikas pagasta un E. Kārkls no Aizputes apriņķa Lažas pagasta.101

1944. g. beigās Stuthofā nomira ari liepājnieks G. Dribins,105 bet ārstam M. Zikam izdevās pārciest nometnes šausmas un pēc Vacijas kapitulācijas atgriezties Liepājā.103

Protams, visi Stuthofā bojā gājušie un tur nāves mokas pārcietušie Liepājas un tās apkārtnes padomju patrioti pelnījuši, lai viņu vārdi tiktu ierakstīti vēsturē, taču grāmatas ietvaros to praktiski nav iespējams izdarīt. Tāpēc vispirms minēsim to Liepājas pilsētas un apriņķa politisko ieslodzīto vārdus, kuri Stuthofas ellē nonāca pusaudžu un jauniešu gados: E. Rešetņikova, dzim. 1927. g., apcietināta par izvairīšanos no darba hitleriešu kara rūpniecībā; V. Bauermeis-ters, dzim. 1927. g.; E. Klāsons, dzim. 1927. g., Dienvidkurzemes anti-fašistiskās pagrīdes organizācijas kaujinieks; K. Dzenis, dzim. 1927. g.; V. Stcpens, dzim. 1927. g.; Jānis Emīls Ķesteris, dzim. 1925. g., ar dvīņubrāli Jēkabu Valdi, abi apcietināti par darba sabotāžu; 2. Ģībietis un J. Ešenbergs, dzim. 1926. g.; E. Rombergs, dzim. 1927. g.; A. Steindole, dzim. 1926. g„ apcietināta par padomju frontes izlūku grupas aktīvu atbalstīšanu.

Bez sirdsapziņas pārmetumiem Liepājas latviešu gestapo priekšnieki K-Siljakovs un H. Teidemanis drausmīgām mokām un nāvei Stuthofā nolēma pat piecpadsmitgadīgus bērnus: K-Jūrmali, O.Jan-sonu, P. Zemīti, B. Statkusu. 16—17 gadu vecumā Stuthofā bada nāve gāja bojā Mārtiņš Briedis, viņa brālis 2anis un J. Kaupiņš. Ne mazāk baismajā Būhenvaldes nāves nometnē, nesasniedzis vēl pilnus 16 gadus, nonāca Liepājas apriņķa Dunikas pagasta skolnieks E. Ziņ-ģis un aktīvs Rietumkurzemes partizānu atbalstītājs V. Sterns no Aizputes apriņķa Cīravas pagasta, kā arī 1927. g. dzimušais J. Hof-manis.

Sešpadsmit gadu vecumā 1941. g. vasarā hitleriešu cietumā un kopš 1943. g. oktobra Vācijas koncentrācijas nometnēs nonāca Liepājas aizstāvēšanas kaujās ievainotais komjaunietis I. Atāls. 1945. g. februārī viņam kopā ar vēl 27 politieslodzītajiem izdevās no nometīsi

nes izbēgt un pēc astoņu dienu slēpšanās mežā sagaidīt Padomju Armiju.

No Liepājas cietumiem Stutbofā nonāca arī M. Zalkovska, kuras atgriešanos mājās velti gaidīja astoņi audžubērni. Pēc pārsūtīšanas no Stuthofas uz Būhenvaldi tur gāja bojā ari viņas devītais — vecākais — audžudēls Jēkabs, kuru un vēl septiņus tā biedrus nele-gālistus M. Zalkovska bija apgādājusi ar pārtiku.

Un tā Stuthofas nāves nometnē no Lejaskurzemes nonāca gan antifašistiskās pagrīdes cīnītāji, gan padomju izlūku un partizānu atbalstītāji, gan masu sabotāžas kustības dalībnieki, gan arī neliels skaits 1940./41.g. padomju aktīvistu.

Esošie materiāli ļauj secināt, ka apmēram 80% no tiem 2500 padomju patriotiem, kurus hitlerieši no Liepājas cietumiem ieveda Stuthofas nāves nometne (to skaitā bija daudzi Ziemeļkurzemes, Rīgas u.c. Latvijas novadu iedzīvotāji), tur gāja bojā.

Tālāk sniedzam to Lejaskurzemes iedzīvotāju sarakstu (bez jau iepriekš minētajiem), kuru personību izdevās noskaidrot un kuri nonāca Stuthofā ar sekojošiem 12 ieslodzīto transportiem.'04

1944. g. 15. augustā no Rīgas izvesti Lejaskurzemes iedzīvotāji:

1. Krasts Jānis, 1944. g. 29. septembrī pārsūtīts uz Nacveileres koncentrācijas nometni;

2. Mūrnieks Alfrēds, elektriķis, apcietināts 1944. g. 3. februārī;

3. Kleinbergs Jānis, tēlnieks, „ 1942. g. 26. februārī;

4. Mackuss Broņislavs, jūrnieks, „ 1942. g. 5. februāri.

1944. g. 31. augustā no Tallinas izvesti liepājnieki:

1. Tarvids Albins, bankas inkasators;

2. īgņāts Jānis, strādnieks, 1944. g. 29. septembri pārsūtīts uz Nacveileres koncentrācijas nometni, no turienes uz Dahavas nāves nometni, atgriezās Liepājā pēc Vācijas kapitulācijas;

3. Gulbis Arvīds, šoferis, miris 1944. g. 31. decembri;

4. Krustkalns Nikolajs, apcietināts 1942. g. marlā, miris 1944. g. 13._decembrl;

5. Lonskis Viktors, mūrnieks, apcietināts 1944. g. 13. aprīlī par izvairīšanos no darba;

6. Polis Jēkabs, bij. padomju darbinieks, 1944. g. 29. septembrī pārsūtīts uz Nacveileres koncentrācijas nometni;

7. Stamers Rūdolfs, ostas strādnieks, apcietināts 1942. g. 23. martā; 1944. g. 29. septembrī pārsūtīts uz Nacveileres koncentrācijas nometni;

8. Smaļķis Jānis, sanitārs, apcietināts 1941. g. 5. septembrī; 1944. g. 29. septembrī pārsūtīts uz Nacveileres nometni, gājis bojā;

9. Kadiķis Voldemārs, 1944. g. 29. septembrī pārsūtīts uz Nacveileres nometni;

10. Vīloliņš Žanis, virpotājs, apcietināts 1942. g. 10. aprīlī;

11. Atāls Fricis, Gudenieku skolas skolotājs, apcietināts Liepājā 1944. g, 21. janvārī;

12. Panovs Jānis, Liepājas dzelzceļa stacijas mašīnista pailgs, gājis bojā.

1944. g. 13. oktobrī no Liepājas:

1. Lesiņš Jānis, mūrnieks, apcietināts 1942. g. 22. aprīli; miris 1944. g. 16. novembrī;

2. Mauriņš Edvards, Liepājas ostas strādnieks, 1944. g. 24. novembrī pārsūtīts uz Būhenvaldes nometni;

3. Kopštāls Indriķis, miris 1944. g. 8. novembrī;

4. Suklo Arvīds;

5. Kalpiņš Ernests, ostas strādnieks, miris 1944. g. 21. decembrī.

1944. g. 25. oktobrī no Liepājas:

1. Spalva Marija, mirusi 1945. g. 16. janvārī;

2. Kikalis Jānis, maiznieks, miris 1944. g. 22. novembrī;

3. Krugalis Arturs, komjaunietis no Liepājas apriņķa organizācijas, pārcietis «nāves gājiena» šausmas, atgriezies mājās.

1944. g. 6. novembrī no Liepājas:

1. Valdšteins Osvalds, miris 1945. g. 14. janvārī;

2. Sviriņš Harijs.

1944. g. 19. novembrī no Liepājas:

1. Piebalgs Voldemārs, 1944. g. 24. novembrī pārsūtīts uz Būhenvaldi;

2. Gausis Egons;

3. Kleinbergs Alfrēds;

4. Klīve Alfreds.

1944. g. 13. un 25. oktobrī, 6. un 19. novembrī no Liepājas cietumiem uz Stut-hofu pavisam nosūtīja 1214 politieslodzīto, kuru vidū bija vēl vairāki simti Liepājas pilsētas un rajona iedzīvotāju, taču materiālos, kas saglabājušies Štuthofas muzeja arhīvā, viņu iepriekšējās dzīvesvietas uzrādītas tikai daļai.

1944. g. 1. decembrī no Liepājas:

1. Grundšteins Andrejs, automehāniķis, miris 1944. g. 21. decembri;

2. Gailītis Arvīds;

3. Ošenieks Kārlis;

4. —5. Brāļi Markovski, Tālivaldis un Leopolds, abi gājuši boja;

6. Freibergs Visvaldis Vilis no Grobiņas;

7. Cirksis Alberts Jānis.

1944. g. 7. decembrī no Liepājas:

1. Musts Kārlis;

2. Mamis Žanis;

3. Zaķis Jūlijs Voldemārs;

4. Neimanis Rūdolfs Aleksandrs.

1944. g. 8. decembri no Ventspils:

1. Vecvagars Visvaldis;

2. Preiss Žanis Adolfs;

3. Sils Pēteris;

4. Rēdlihs Nikolajs Voldemārs;

5. Hacko Pēteris;

6. Taurīte (dzim. Zaķe, tag. Klaumane) Irma, Liepājas strādnieka meita, kopā ar vīru Taurīti Jāni tika ieslodzīta Štuthofas koncentrācijas nometnē par lielas bruņotu nelegālistu grupas slēpšanu. I. Taurīte pārdzīvoja «nāves gājienu» un atgriezās dzimtenē, bet Jāņa Taurīša dzīvību aprāva esesiešu lode, kad viņš drausmīgā gājiena laikā nespēkā pakrita ceļmalā.

1944. g. 19. decembri no Liepājas:

1. Cimmermanis Jēkabs, miris 1945. g. 13. janvāri;

2. Piziks Jānis;

3. Laugalis Miķelis;

4. Odiņš Augusts;

5. Polis Jānis;

6. Znotēns Andrejs, apcietināts 1944. g. noyembrf; apvainots hitleriešu ieroču darbnīcu dedzināšanā «Tosmares» teritorija; pārcieta «nāves gājienu», atgriezās dzimtenē.

7. Zdanovičs Adams;

8. Eglītis Vilhelms;

9. Karpovs Vladimirs;

10. Kočura Andrejs;

11. Dreimanis Pēteris, dzīvojis Grobiņā;

12. Ošenieks Mārtiņš, dzīvojis Grobiņā;

13. Gaboliņš Ernests;

14. Hencelis Eduards;

15. Varna Visvaldis no Vērgales, apcietināts kā hitleriešu izsludinātās mobilizācijas sabotētāju un nelegālistu grupas dalībnieks, gājis bojā.

1944. g. 29. decembri no Liepājas:

1. Dēkovičs Alfrēds;

2. Lūks Andrejs;

3. Danfelds Kārlis;

4. Freibergs Arnolds, virpotājs «Tosmare», apcietināts 1944. g. 18. decembrī par vairīšanos no darba un ieroču glabāšanu; pārcietis «nāves gājienu» un atgriezies dzimtenē;

5. Trūba Miķelis;

6. Sprūde Nikolajs.

1945. g. 3. janvāri no Liepājas;

1. Drullis Kārlis;

2. Cimmermanis Pauls;

3. Pukulis Andrejs;

4. Zoinerovičs Aleksandrs;

5. Ķiburs Klāvs;

6. Veinbergs Jānis;

7. Skuja Jānis;

8. Sērdienis Miķelis, apcietināts kā hitleriešu izsludinātās mobilizācijas sabotē-

tājs, gājis bojā;

9. Riekstiņš Augusts.

Vairākos simtos rēķināms ari to Liepājas strādnieku skaits, kas par patriotisku darbību tika ieslodzīti Būhenvaldes, Neiengammes un citās Vācijas koncentrācijas nometnēs, kur liela da|a tāpat gāja bojā.

Veimāras pilsētas arhīvā ir ziņas par sešu liepājnieku traģisko likteni Būhenvaldes koncentrācijas nometnē;

1. Dāvidsons Jānis, matrozis, miris 1944. g. 20. novembrī;

2. Silenieks Fricis, zemnieks, miris 1944. g. 9. decembrī;

3. Kalns Miķelis, nodarbojies ar zemkopību, miris 1944. g. 12. decembrī;

4. Juzups Fricis, kalējs, miris 1944. g. 12. decembri;

5. Vahs Aleksandrs, galdnieks, miris 1944. g. 17. decembrī;

6. Feldmanis Jānis Voldemārs, miris 1944. g. 30. decembrī.

Ieraksti Veimāras pilsētas arhīvā liecina, ka Būhenvaldes koncentrācijas nometnē 1944. g. decembrī miruši sekojoši Kuldīgas apriņķa iedzīvotāji;

1. Feldmanis Žanis, zemnieks Zvārdes pagasta Ropītēs;

2. Miets Matīss, ādu apstrādātājs Skrundā;

3. Leitis Alfrēds, laukstrādnieks;

4. Brūveris Krists, strādnieks Lutriņu pagasta;

5. Birkmanis Jānis, fabrikas «Vulkāns» strādnieks Kuldīgā;

6. Bunts Miķelis, laukstrādnieks no Aizputes apriņķa.

Fragmentāras ziņas iegūtas vēl par septiņiem Buhenvaldes koncentrācijas nometnē ieslodzītajiem liepājniekiem VDR Iekšlietu ministrijas Dokumentācijas centra arhīvā Berlīnē;

1. Bergmanis Miķelis, maiznieks;

2. Bergmanis Kārlis, atslēdznieks;

3. Barkāns Ruvims, cauruļu licējs;

4. Kabelis Jānis, atslēdznieks;

5. Simonaitis Gunārs, laukstrādnieks;

6. Seftelovičs Leons, miris 1945. g. 5. janvāri;

7. Zēvalds Kārlis, galdnieks.

Savukārt Latvijas PSR Revolūcijas muzejā glabājas pēc dzīvi palikušo ieslodzīto atmiņām 1945. g. sastādīts Buhenvaldes koncentrācijas nometnes filiālē Cvī-bergā—Longšteinā bojā gājušo 126 latviešu saraksts, kuru vidū ir atzīmēti 20 Le-jaskurzemes iedzīvotāji:

1. Ābols Pēteris no Bārtas;

2. Cirksis Ansis no Bārtas;

3. Cīrulis Jānis no Rucavas;

4. Grīnbergs Jēkabs no Kuldīgas;

5. Burvis Voldemārs no Liepājas;

6. Bumbieris Kārlis no Liepājas;

7. Liepa Andžs no Saldus;

8. Dimzulis Arnolds no Brocēniem;

9. Brikmanis Arnolds no Brocēniem;

10. Boikāns Jānis no Saldus;

11. Irbiņš Ansis no Priekules;

12. Arājs Kārlis no Kuldīgas;

13. Veckalniņš Kārlis no Liepājas;

14. Kiruķis (uzvārds, iespējams, izkropļots) no Liepājas;

15. Krūmiņš Ernests no Saldus;

16. Cirks no Liepājas;

17. Biedris no Liepājas.105

Tikpat fragmentāras ir ziņas, kas šajā Berlīnes arhīvā iegūtas par Būhen-valdē ieslodzītajiem Liepājas, Kuldīgas un Aizputes apriņķu darba cilvēkiem. Tie ir:

1. Brāzis Fricis, atslēdznieks, no Vaiņodes;

2. Briedis Arvīds, laukstrādnieks, no Vārmes;

3. Brumbergs Kārlis, laukstrādnieks, no Cīravas;

4. Dundurs Miķelis, podnieks, no Nīcas;

5. Dibša Miķelis, kalējs, noPērkones;

6. Grīnbergs Fricis, laukstrādnieks, no Kazdangas;

7. Kalējs Jānis, podnieks, no Nīcas;

8. Mauriņš Eduards, krāsotājs, no Kuldīgas;

9. Novads Jānis, zemnieks, no Pērkones;

10. Ozols Roberts, jūrnieks, dzimis Kabilē;

11. Pidilts (uzvārds, iespējams, izkropļots) Antons, laukstrādnieks, no Alsungas;

12. Seidlers Voldemārs, maiznieks, no Priekules;

13. Siklis Miķelis, strādnieks, no Nīcas;

14. Vendelis Eduards, galdnieks, no Kuldīgas;

15. Zedners Jānis, zemnieks, no Kuldīgas.106

Iespējams, ka kāds no viņiem, pārdzīvojis Buhenvaldes elli, atgriezies dzimtenē; līdz šim tomēr nav izdevies to noskaidrot.

Skumjas ziņas par Neiengammes koncentrācijas nometnē ieslodzītajiem liepājniekiem rodamas VFR (Wiesbaden, [о. J.]) izdotajā grāmatā «Totenbuch Neuen-gamm» («Neiengammes mirušo grāmata»). Tajā minēti ap 750 latviešu padomju patriotu uzvārdi, vārdi, dzimšanas un miršanas datumi un 264 no tiem — ari dzimšanas vieta. 12 no tiem dzimuši Liepājā vai tās apkārtnē:

1. Liberts Ansis, miris 1945. g. 12. februāri;

2. Streņģis Jēkabs, miris 1945. g. 9. janvāri;

3. Stempels Alberts, miris 1945. g. 3. aprīlī;

4. Vinovskis (Vnovskis) Hugo, miris 1945. g..28. februārī;

5. Bumbulis Jānis, miris 1945. g. 31. martā;

6. Nozirevs Jēkabs;

7. Kleins Pēteris, miris 1945. g. 14. martā;

8. Munhens Kārlis, miris 1945. g. 18. februāri;

9. Paeglis Jānis, miris 1945. g. 23. februārī;

10. Vigulis Konstantīns, miris 1945. g. 7. janvārī;

11. Mežmalietis Miķelis;

12. Lukažs Jānis, komjaunietis.

Sī proporcija (12 no 264 ieslodzītajiem, kuru dzimšanas vietas ir zināmas) jauj secināt, ka starp visiem 4150 šajā nometnē ieslodzītajiem latviešiem107 bijis apmēram 150—200 Liepājas pilsētas un rajona iedzīvotāju. Domājams, ka vismaz 20—30 liepājniekiem izdevās pārciest Neiengammes šausmas. Viens no tiem ir «Tosmares» strādnieks, Liepājas aizstāvēšanas kauju dalībnieks J. Lorencs. Bet otrs dzīvais ir grāmatā &lt;rTotenbuch Neuengamm» kā mirušais reģistrētais Miķelis Mežmalietis no Priekules, kurš gan uzkāpis uz kuģa &lt;rСар Arcotia», bet neilgi pirms tā nogremdēšanas ar slimnieku grupu pārcelts uz citu kuģi un tā palicis dzīvs, taču ilgi ārstējies slimnīcā.108

Pārbaudot datus par Stuthofas, Būhenvaldes un Neiengammes koncentrācijas nometnēs ieslodzīto liepājnieku sociālo stāvokli, konstatējams, ka tie galvenokārt bijuši strādnieki. Samērā plašais materiāls liecina, ka strādnieki ne vien visaktīvāk iesaistījušies antifašistiskajā cīņā, bet ar savu iedvesmojošo piemēru un idejiskās pārliecības spēku pratuši iesaistīt cīņā pret vācu fašistiskajiem okupantiem un to rokaspuišiem — latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem —• plašus vidusšķiras slāņus ne tikai Liepājā, bet visā Lejaskurzemē. Tas visspilgtāk izpaudās pēc lūzuma Lielā Tēvijas kara gaitā, kad 1944. g. vasarā un rudenī arī specifiskajos Kurzemes apstākļos pretestībā okupantiem bija iesaistījusies visa darba tauta. Tieši 1944. g. otrajā pusē masu cīņas apstākļos Liepājā un Lejaskurzemes apriņķos vācu un latviešu fašistiem izdevās apcietināt tos patriotus, kas laikā no 1944. g. 13. oktobra līdz 1945. g. 3. janvārim no Liepājas tika nosūtīti uz Stuthofas koncentrācijas nometni lēnai, mokpilnai nāvei.

Daudz lauku darba cilvēku pēc aresfa nonāca Stuthofā no tagadējā Liepājas rajona teritorijas. Bez jau minētajiem Dienvidkurzemes antifašistiskās pagrīdes organizācijas dalībniekiem, A. Macpāna komandēto partizānu atbalstītājiem u. c. jau pieminētajiem patriotiem atzīmēsim vēl tikai tos Liepājas rajona darba cilvēkus, kas pēc apcietināšanas no Salaspils koncentrācijas nometnes un Liepājas cietumiem nosūtīti uz Stuthofu ar sekojošiem četriem transportiem.

1944. g. 14. septembrī no Salaspils:

1. Embūtnieks Miķelis no Nīcas, miris 1945. g. 6. janvāri;

2. Klaiva Jānis, trūcīga zemnieka dēls no Apriķiem, slēpās no iesaukšanas vācu

armijā. 1944. g. maijā apcietināts. Miris Stuthofā mocekļa nāvē 1944. g.

16. decembrī;

3. Kaupiņš Jānis no Tāšiem, miris 1945. g. 4. janvāri;

4. Laduzāns Jāzeps no Kalvenes, miris 1945. g. 20. janvārī.

1944. g. 13. oktobrī no Liepājas:

1. Zalpiņa Līze no Sakas, apcietināta par nelegālistu slēpšanu, mirusi;

2. Stabrovska Veronika no Sakas;

3. Silenieks Fricis no Priekules;

4. Puķe Jānis no Pērkones, miris 1945. g. 16. janvārī;

5. Bumbieris Pēteris no Aizputes, miris 1944. g. 27. novembrī;

6. Vītola Anna no Gudeniekiem.

1944. g. 25. oktobrī no Liepājas:

1. Hildebrants_ Juris no Skrundas, miris 1944. g. 31. decembrī;

2. Laumanis Adams no Cīravas, miris 1945. g. 15. janvārī;

3. Bullis Ādams no Gudeniekiem, miris 1944. g. 1. decembri;

4. Tilmers Jēkabs no Dunikas, miris 1945. g. 2. janvāri;

5. Dundurs Jānis no Gudeniekiem, miris 1944. g. 12. decembri;

6. Putra Kārlis no Virgas, miris 1944. g. 17. novembri;

7. Svāģers Adams no Gudeniekiem, miris 1944. g. 1. decembrī;

8. Strole Karlīne no Dunikas;

9. Dulpiņš Eduards no Priekules, 1944. g. 24. novembri pārsūtīts uz Būhenvaldi.

1945. g. 3. janvāri no Liepājas:

1. Pomerancs Jānis no Pērkones;

2. Anskins Jānis no Dunikas;

3. Zakars Miķelis no Kalētiem;

4. Putniņš Voldemārs no Sakas;

5. Millers Artūrs no Aizputes;

6. Strazds Žanis no Aizputes;

7. Nelsons Mārtiņš no Sakas;

8. Grīnmanis Fricis no Dunalkas.

3. janvāri Stuthofā tika ieslodzīti arī četri hitleriešu izsludinātās mobilizācijas sabotētāji no Aizputes apriņķa Gudenieku pagasta; Pēteris un Jāzeps Gruntmaņi, Jānis Rudovičs un Jānis Eglītis. Brāji Gruntmaņi un Jānis Rudovičs nometnē aizgāja bojā, un tikai Jānim Eglītim izdevās pārciest briesmīgo «nāves gājienu».105

«Atgriežoties pie «nāves gājiena», gribu atzīmēt, ka biju nokjuvis kolonnā, kurai dienā bija jānoiet 30 kilometri. Un tas bija jāveic badā novājējušiem, ģindeņiem līdzīgiem, puskailiem cilvēkiem ar koka tupelēm kājās pa pieputinātiem ceļiem. Mūsu gājiens rietumu virzienā turpinājās mēnesi, un visā šajā laikā mēs organizēti tikai dažas reizes saņēmām smirdošu šķidrumu, ko reizēm sauca par zupu, reizēm par kafiju. Ilgāk izturēt šo «nāves gājienu» spēja tikai tie, kuriem reizēm izdevās piesmelt savu katliņu ar zupu no vietējo poļu iedzīvotāju ceļmalā noliktajiem spaiņiem vai ari muižu šķūņos un laidaros, kur parasti nakšņojām, atrast kādu kāli, burkānu, bieti vai kartupeli.

Kolonna ceļā kusa kā sniegs pavasara saulē. Katru, kas gājiena laikā pakrita vai no rīta nespēja piecelties, esesiešu apsardze nošāva vai nodūra ar durkli… Ap 25. februāri, kad sasniedzam bijušo Landsburgas darba dienesta nometni, dzīvi bijām palikuši tikai 25 cilvēki. Taču ari mūsu pēdējie spēki bija galā. Tur nomira mans nelaimes biedrs Jānis Rudovičs, ar kuru šajā nāves ceļā bijām viens otru balstījuši, un vēl deviņi ieslodzītie. Kad 3. martā mūs kādā aukstā barakā, kailus izģērbtus un piecelties nespējīgus, atrada Padomju Armijas karavīri, no četriem simtiem dzīvi bijām palikuši tikai piecpadsmit… »110

Tā hitlerieši izrēķinājās ar mobilizācijas sabotētājiem — Kurzemes darba cilvēkiem, kuru lielāko daļu bija uzgājuši un drošības policijas un drošības dienesta rīcībā nodevuši pašmāju fašisti. Tādējādi uz šiem tautas nodevējiem gulstas atbildība vēstures priekšā par minēto un tūkstošiem citu apcietināto padomju cilvēku mokām un nāvi Stuthofā, Neiengammē, Būhenvaldē un citās Vācijas koncentrācijas nometnēs.

CĪŅAS LIESMA NEAPSĪKA

Liepājas un visas Lejaskurzemes patriotu upuri cīņā pret milzīgā pārspēkā esošo ienaidnieku 1944. g. nogalē bija smagi un asiņaini. Liepājā un Aizputē aizgāja bojā vairākas pagrīdnieku grupas, kuras sadarbojās ar A. Macpānu. Taču, tā kā arī pats A. Macpāns gāja bojā, tad par šo grupu darbību līdz mūsu dienām nonākušas visai nepilnīgas ziņas. Tā, daudz ko vēl nav izdevies noskaidrot par hitleriešu 1944. g. 30. decembri nošautā Aizputes vidusskolas skolotāja E. Kājiņa vadītajiem Aizputes pagrīdniekiem.111

Bez tam Lejaskurzemē stihiski radās daudz nelielu antifašistisku grupu, kurām neizdevās nodibināt sakarus ne ar pagrīdes organizācijām, ne arī ar armijas izlūkiem. Sevišķi daudz tādu grupu izveidojās no okupantu izsludinātās mobilizācijas sabotētājiem un «latviešu SS leģiona» dezertieriem. Vienīgi tās grupas, kuru dalībnieku vidū bija pieredzējuši un idejiski nobrieduši cilvēki, sagaidīja hitleriskās Vācijas kapitulāciju. Sai sakarā minama, piemēram, Aizputes ģimnāzijas bijušā komjaunatnes organizatora Zaņa Jēgera vadītā grupa Kalvenes pagastā, kā arī no Saldus koncentrācijas nometnes izbēgušo komjauniešu Jāņa Liepas un Jāņa Matuta vadītā bruņotā grupa Laidos, Aizputes apriņķī.

Laidos bez J. Liepas-J. Matuta un Г. Ferstera112 grupām no

1943. g. pavasara līdz pat Vācijas kapitulācijai slēpās ari nelegālista Alberta Tamsona grupa, kuras dalībnieki izvairījās no mobilizācijas vācu armijā.113

Zaudējumi nespēja salauzt Liepājas darbaļaužu cīņas sparu, un tie ari pēdējā kara ziemā un pavasarī plaši iesaistījās ienaidnieka ekonomisko, militāro un politisko pasākumu sabotāžā, izveidoja nelielas antifašistiskas pagrīdes grupas, kuras cik spēdamas sniedza palīdzību partizāniem un frontes izlūkiem, kā ari izvērsa antifašistisku aģitāciju.

Zīmīgi secinājumi rodami Ostlandes drošības policijas un drošības dienesta komandiera 1945. g. 29. janvāra pārskatā par stāvokli Kurzemē. Pārskatā teikts, ka jau vācu okupācijas sākumā 1941. g. latviešu tautas lielākā daļa nav ticējusi jaunās Eiropas idejām, bet tagad, t. L, «Kurzemes cietoksnī», sakarā ar plaši izvērsto komunistisko aģitāciju tautas masu noskaņojums pret vācu okupācijas varu vēl krasi pasliktinājies.114

Liepājas uzņēmumu strādnieki centās bojāt mašīnas un slēpt produkciju, vērtīgas izejvielas un instrumentus, lai okupanti tos nevarētu izvest uz Vāciju u. tml. Plašu sabotāžas aktu 1944. g. decembri noorganizēja Liepājas metalurģiskās fabrikas («Sarkanā metalurga») stiepļu velmētavas strādnieki A. Pavlovskis un J. Ceš-ķis. Sabotāža izraisīja darba pārtraukumu velmētavā.115

Liepājā notika ari vairāki diversiju akti. Piemēram, 1945. g.

10. aprīlī Liepājas Kara ostas kanulā tika uzspridzināts un nogrima ar munīciju piekrauts transporta kuģis «Ilmen». Ienaidnieks zaudēja vairākus tūkstošus tonnu tik nepieciešamo karamateriālu. Hitleriešu dusmas par smago zaudējumu nezināja mēra — cilvēkus, kas sprādziena brīdī atradās kuģa tuvumā, uz aizdomu pamata vien, ka tie var būt piedalījušies sprādziena organizēšanā, nošāva. Upuru skaitā bija ostas krāvēji J. Biberšteins, J.Zuzāns un Boļševics.116

Pēc dažām dienam antifašisti uzspridzināja Liepājas pretgaisa aizsardzības spēku munīcijas noliktavu, tā ka hitleriešiem īsi pirms kapitulācijas aptrūka zenītlielgabalu munīcijas.117

1945. g. pavasarī lielāks skaits Liepājas strādnieku joprojām sadarbojās ar padomju frontes izlūkiem un sniedza ziņas par hitleriešu kuģu kustību ostā, kā ari par citiem militāriem objektiem Liepāja. Kopš marta vidus Liepājā spraigu darbu izvērsa izlūku grupas komandieris A. Stepiņš, kurš ienaidnieka aizmugurē bija ieradies ar diviem radistiem. Liepājā viņam izdevās izveidot nelielu, bet aktīvu pagrīdes izlūku grupu, kuras dalībnieki sniedza vērtīgas ziņas par hitleriešu kuģu kustību Liepājas ostā.

Par latviešu gvarda A. Stepiņa drosmi un attapību (tas ienaidnieka aizmugurē bija sekmīgi darbojies jau Daugavpilī un Rīgā) liecina šāds fakts. 1945. g. 2. maija Liepājas nomalē A. Stepiņu apstādināja vācu lauka žandarmu postenis. Dokumentu pārbaudē atklājies, ka A. Stepiņa uzrādītajai šucmaņu apliecībai trūkst kāda zīmoga. Likās, ka padomju izlūka gaitas pārtrūks pašā uzvaras dienas priekšvakarā. Tūlīt vajadzēja sākties kratīšanai, bet A. Stepiņa kabatās atradās tikko saņemtas šifrētas zīmītes ar vērtīgām izlūkziņām un pistole. Taču A. Stepiņš devās uzbrukumā pirmais. Viņš, lūk, trīs gadus dzimtajā Latgalē esot cīnījies pret boļševiku bandītiem, bet tagad pats tiekot par tādu uzskatīts, jo, laukos dzīvodams, neesot zinājis par jauna zīmoga nepieciešamību. Tāpēc viņš uzaicinājis nekavējoties doties kopīgi uz Liepājas prefektūru, kur viņa draugi pārpratumu nokārtošot. Žandarmu leitnants bija ar mieru, jo_A. Stepiņa vācu valodas zināšanas un drošā stāja izkliedēja pēdējās šaubas. Divatā tie devās uz policiju pie «draugiem». Taču drīz kādā klusākā Liepājas ieliņā atskanēja divi vientuļi šāvieni — un Liepājas ielas notekā bija beigusies žandarmu leitnanta karjera, bet A. Stepiņš laimīgi sasniedza vienu no saviem konspiratīvajiem dzīvokļiem.118

Taču ne visiem frontes izlūkiem un to sakarniekiem veicās tik labi. 1945. g. 16. aprīlī varoņa nāvē Cīravā, sedzot_ otras radistes atkāpšanos, krita A. Stepiņa radists komunists B. Sejans. Vēl 22. aprīlī Liepājā tika apcietināti izlūku sakarnieki V. Steve un H. Reins-kumbergs.

Liepājā darbojās arī vēl vairāki citu padomju izlūku grupu sakarnieki. Un rezultāti neizpalika. Pamatojoties uz precīzajām izlūku ziņām, padomju lidmašīnas 1945. g. 21. martā Liepājas ostā nogremdēja tankkuģi un divus karakuģus. 26. martā trieciens tika atkārtots. Padomju aviācija iznicināja netālu no Liepājas tankkuģi «Sajinitzj&gt; un trīs no četriem nelieliem karakuģiem, kas to pavadīja.119

Padomju izlūku un pagrīdnieku drosmi Liepājā savā grāmatā spiests atzīt pat tāds latviešu fašists un hitleriešu izveidotās organizācijas «Tautas palīdzība» vadītājs «Kurzemes katlā» kā O. Frei-valds. Viņš raksta:

«Februārī «Tautas palīdzībā» ieradās komunistu izlūks, jauna skaista sieviete (no Aizputes), kura sāka strādāt «Tautas palīdzībā», tad lielā vācu lazaretē pie Rožu laukuma. Tās vīrs tanī laikā bijis Talsos. Viņa apmetusies blakus komandantūrai, dzīvoklī, kur dzīvoja redaktors Kroders.

1945. g. martā, pēc pagrīdes izpildkomitejas aresta [faktiski tad tika apcietināts lielāks skaits Liepājas pagrīdnieku, to vidū A. Ķikuts, Z. Piziks u. c., bet pagrīdes izpildkomiteju tie izveidojuši nebija — l.Dz.], tās draugi vācu formās paspēja viņu paslēpt.»120

Padomju izlūku sekmīgo darbību Lejaskurzemē slepenā pārskatā, kas datēts ar 1945. g. 15. janvāri, konstatēja arī «SS Jagdverband Lettland» Stabs: «Ar boļševiku ziņu dienestu saistās arī virspavēlnieka mītnes bombardēšana, pie tam vēl ar tādu precizitāti, ka bumba krita 20 metrus no virspavēlnieka bunkura.

Nepieciešama nesaudzīga kreiso elementu apkarošana un iznīcināšana.»121

Lejaskurzemes darba cilvēku plašo kaujiniecisko sadarbību ar padomju frontes izlūku grupām 1945. g. pavasarī uzsvēris bijušais hitleriešu 18. armijas virsnieks G. Bindermans:

«Padomju izlūku grupas frontes aizmugurē savienojas ar vietējam partizānu grupām, kuras ar katru nedēļu kļūst aktīvākas. Par mieru vairs nav ko domāt.»122

Nopietni hitleriešus satrauca Skrundas dzelzceļa stacijas dežuranta A. Viesīša vadītie pagrīdnieki, kas visu «Kurzemes katla» periodu aktīvi sadarbojās ar G. Obuhova komandēto frontes izlūku grupu «Sibirjak». Izmantojot Skrundas un Airītes dzelzceļa staciju darbinieku sniegtās ziņas, padomju lidmašīnas 7. martā Airītes stacijā pilnīgi iznīcināja lielu no Liepājas pienākušu hitleriešu ešelonu ar karavīriem un munīciju. Okupanti nojauta, ka viņu bombardēšanā un apšaudīšanā ar tālšāvēju artilēriju padomju karaspēks izmantojis Skrundas pagrīdnieku norādījumus. 18. martā slepenā lauka policija uzsāka patriotu arestus, vispirms apcietinājusi izlūku grupas radistu B. Popovu. Uz aizdomu pamata Skrundā un Airītes nopratināja 27 cilvēkus, pēc nežēlīgas spīdzināšanas 17 no tiem kā aktīvus pagrīdniekus nošāva. Nošauto skaitā bija Skrundas un Airīšu pagrīdes izlūku organizācijas enerģiskais vadītājs A. Viesītis, viņa tuvākais palīgs mežsargs J. Juronovskis, Skrundas dzelzceļa stacijas pārmijnieks Slegermanis ar sievu, vairāki krievu tautības bēgļi, kuru uzvārdi nav zināmi.123

Drosmīgi un pašaizliedzīgi ar vācu un pašmāju fašistiem cīnījās bijušais Saldus būvstrādnieku arodbiedrības priekšsēdētājs K-Mei-jers. Viņa vadībā Kuldīgas apriņķa Vārmes pagastā 1944. g. izveidojas bruņota nelegālistu grupa, bet «Kurzemes katla» laikā К Mei-jeram izdevās nodibināt ciešus sakarus ar padomju frontes izlūku grupu, kuras komandieris, domājams, bijis G. Obuhovs.124

1944. g, sākumā K- Meijers uzturējis sakarus ar savu kolēģi arodbiedrības darbā 1940./41.g. E. Kaulu, kas tolaik bija Liepājas komunista E. Ēlerta vadītas pagrīdes organizācijas bruņotu nelegālistu grupas komandieris Skrundas apkārtnē. Pēc E. Kaula vadīto patriotu arestiem 1944. g, pavasarī ari K. Meijers pārgājis nelegālā stāvoklī, jo acīmredzot tāpat viņam draudējusi apcietināšana.

Veselu gadu drošības policijas un drošības dienesta Kuldīgas apriņķa nodaļai, Saldus, Vārmes un Kabiles policistiem un aizsargiem, bet turpat vai pusgadu ari «sSS Jagdverband Leltland» operatīva štāba diversantu vadiem Kabiles un Vārmes pagastos neizdevās izsekot K. Meijeru un viņa biedrus, kuru atbalstīšanā aktīvi piedalījās K- Meijera sieva Anna. Un, ja Vārmes mežos un lauku sētās pēdējā okupācijas gadā slēpās daudzi desmiti leģiona dezertieru un hitleriešu izsludinātās mobilizācijas sabotētāju, tad tur savs nopelns bija an K- Meijera un viņa biedru veiktajam izskaidrošanas darbam.

Par K- Meijera drosmi un izveicību liecina ari tas, ka 1945. g. 26. martā Vārmes pagasta Grīvniekos viņš ar kauju izlauzās no «SS Jagdverband Lettland» partizānu apkarošanas vienības ielenktās degošās ēkas un ložu lietū sasniedza mežu. Pagāja tikai trīs dienas, un 29. martā K- Meijers atkal iekļuva ienaidnieka ielenkuma lokā Kabiles pagasta Strautiņos, kur viņu šķūnī salmu panta bija paslēpis E, Vītols.125 Ari šoreiz drosminieks mēģināja izlauzties no ielenktās mājas. Viņam gan izdevās ievainot kādu «meža kaķi»,126 bet ari viņš pats tika smagi ievainots. Taču pat šādā stāvoklī K. Meijers nepadevās, bet pēdējo lodi bija pataupījis sev. K- Meijera drosmi un izveicību sava atskaitē, kas datēta ar 1945. g. 30. martu, spiests atzīt pat «meža kaķu» komandieris, kas vadīja šo operāciju.127

Gandrīz vienlaikus ar К Meijeru savu pēdējo kauju pie Vārmes pagasta Ejušu mājām izcīnīja frontes izlūku grupas «Verners» komandiera vietnieks komjaunietis E. Velveris. Viņa grupa dzimtajā Skrundas—Vārmes—Valtaiķu pusē darbojās kopš 1945. g. 20. februāra un līdz E. Velvera un grupas jaunieceltā komandiera A. Zaharova krišanai 27. martā pie Ejušiem bija paspējusi pārraidīt 51 radiogrammu ar vērtīgām ziņām.128 Svarīgākās no tām E. Velveris ari bija ieguvis no Skrundas dzelzceļniekiem.

1945. g. 8. martā Liepājā apcietināja Sarkankarogotās Baltijas

Juras Kara flotes izlūku grupas komandieri, bijušo Liepājas ostas noliktavas pārzini N. Popovu. Kopā ar radistu, kādreizējo Liepājas kokzāģētavas strādnieku K- Ābolu, viņi bija nolaidušies ar izpletņiem 1943. g. 14. oktobri Bārtas mežos. Kā liecina Liepājas novada SS un policijas komandiera 1943. g. 20. un 27. oktobra ziņojumi, tad tūlīt pēc izpletņu lēcēju piezemēšanās Liepājas apriņķa policija un policijas palīgdienests sāka abu izpletņu lēcēju ilgstošu vajāšanu, taču nesekmīgi, jo policija atrada vienīgi kravas izpletni ar rezerves anodbaterijām un pārtiku.129 K. Ābolam ar biedru bija izdevies droši paslēpties sava radinieka trūcīgā zemnieka J. Pīsnieka mājās Bārtas pagasta Vanagos. Tur ap abiem izlūkiem izveidojās patriotu grupa, kura bez J. Pīsnieka un viņa sievas vēl aktīvi iesaistījās Liepājas strādniece A. Ābola un kāds Liepājas ostas strādnieks, kura uzvārds nav zināms. Sis ostas strādnieks vāca ziņas par hitleriešu kuģu kustību Liepajas ostā un nodeva A. Ābolai, kura tās aizveda uz Bārtu izlūkiem. Taču, kā atceras J. Pīsnieks, savāktās ziņas radists K. Ābols gan pārraidījis «Centram», taču raidītāja jauda bijusi pārāk vāja un Ļeņingrada gandrīz nav spējuši viņa signālus uztvert, kaut gan paši tie «Centru» dzirdējuši labi. Izlūki lūguši atsūtīt spēcīgāku raidītāju un anodbaterijas, taču solīto lidmašīnu nav sagaidījuši.130

Un tad 1944. g. februāri «Centra» sakari ar K. Ābola rāciju pilnīgi pārtrūkuši. Tad abi izloki uzsāka bruņotu nelegālistu gaitas, ap tiem izveidojās pagrīdnieku grupa, kurā bez jau minētajiem iesaistījās vēl M. Strunks un K. Gudens no Bārtas, J. Spirģis no Nīcas, bet kopš

1945. g. janvāra arī I. Ābola, pie kuras Medzes Kalngudiņos tad sāka slēpties K- Ābols. N. Popovs tanī laikā uzturējās Liepājā, kur 1945. g. 8. martā viņu apcietināja drošības policija.131 Pusotra mēneša turpinājās nežēlīga pratināšana, līdz beidzot N. Popovs galu galā nosauca otra izlūka vārdu. Tam sekoja K- Ābola, viņa sievas Annas un māsas Ilzes (pie kuras Medzē viņš tolaik nelegāli dzīvoja) apcietināšana 1945. g. 26. aprīlī. Acīmredzot K. Ābols pratināšanā nav atzinies, ka noslēpis raidstaciju un šifrus pie J. Pīsnieka, jo tas netika apcietināts un arī raidstacija saglabājās. Tikai fašistiskās Vācijas kapitulācija izglāba abus izlūkus un K- Ābola sievu Annu un māsu Ilzi no neizbēgamas nāves hitleriešu ieslodzījumā.

Tātad abu izlūku darbība nebija veiksmīga, jo «Centrs» izvērstus ziņojumus par hitleriešu kuģu kustību Liepājas ostā no tiem nesaņēma, bet pēc pusgada, kā jau bija teikts, sakari vispār pārtrūka.

Šādos apstākļos, zaudējuši sakarus ar «Centru», N. Popovs un K-Ābols neparādīja ne vajadzīgo iniciatīvu, ne enerģiju, lai kļūtu par partizānu cīņas organizatoriem Bārtas un Nīcas mežos 1944. g. vasarā un rudenī, kur tobrīd klīda simtiem hitleriešu izsludinātās mobilizācijas sabotētāju un dezertieru un tik ļoti trūka tautas cīņas organizatoru. Tā N. Popova un daļēji K. Ābola neizdarība, kurai, kā redzējām, bija arī objektīvi iemesli, «Centrā», neiedziļinoties lietas būtībā, tika kvalificēta kā apzināta izlūkošanas uzdevuma neizpildīšana. Tomēr tas nemazina viņu aktīvo atbalstītāju un sakarnieku (J. Pīsnieka, A. Abolas u.c.) nopelnus, kuri pusotra gada bija pratuši ievērot konspirāciju un paglābuši no drošas nāves abus padomju izlūkus.

Pēdējā frontes izlūku grupa, kurai bija jāsniedz ziņas par Liepā-jas ostu, pilsētā tika iesūtīta 5. maijā. Tās sastāvā bija trīs vācu antifašisti un padomju radists, taču, kad grupa ieradās Liepājā, jau bija sākusies hitleriešu karaspēka kapitulācija.132

Acīmredzot, pamatojoties uz izlūku sniegtajām ziņām, padomju iznīcinātāji 1945. g. 8. maijā tik precīzi spēja uzbrukt 35 lielām hitleriešu kara transporta lidmašīnām «Junkers-52», kurās no Grobiņas lidlauka mēģināja aizbēgt bīstami kara noziedznieki. Taču tas neizdevās — padomju iznīcinātāji notrieca 32 lidmašīnas.133

1945. g. pavasarī vairākās Liepājas rūpnīcās un fabrikās strādnieki, atsaucoties uz Rīgas radiofona pārraidītajiem aicinājumiem glābt tautas mantu, izveidoja patriotu grupas, kuras centās pasargāt savus uzņēmumus no nopostīšanas un izlaupīšanas. Tā, piemēram, metalurģiskās fabrikas strādnieki (Kodols, Zudermanis, Tilips, Pēter-sons, Freimanis) noslēpa 1300 kg svina, vairākus elektromotorus, manometrus, kabeļus u. tml.134 Martena nodaļas strādnieki Otrups un Visvaris sūtīšanai uz Vāciju sagatavotos bronzas un alvas lietņus ieraka zemē, bet velmētavas strādnieki Grosmanis, Kļava un Klemms paglāba no izvešanas galvenajā noliktavā sagatavotās vērtīgākās darbgaldu rezerves daļas.135

Bet tūkstošiem kilometru tālu no dzimtās pilsētas divi Liepājas jūrnieki, nesalaužamie padomju dzimtenes patrioti — kuģa vecākais mehāniķis R. Miesnieks un otrais stūrmanis F. Teteris otrā pasaules kara liesmu pārņemtās Eiropas otrā malā — Portugāles galvaspilsētas Lisabonas ostā — visus kara gadus sargāja tur kopš 1940. g. vasaras remontā esošo padomju tautas īpašumu — Latvijas PSR tirdzniecības kuģi «Klints» un nosargāja to gan no portugāļu fašistiem, gan no ārzemēs palikušajiem Ulmaņa diktatūras laika darboņiem, Tie visi kā vilinošiem solījumiem, tā ar draudiem tikoja sagrābt tvaikoni, kura komanda pēc sociālistiskās revolūcijas uzvaras Latvijā pretēji kapteiņa gribai bija pieņēmusi lēmumu uzskatīt kuģi par padomju tautas ipašumu. Tikai tad, kad fašistiskās Portugāles varas iestādes pēc Padomju valdības kategoriskiem protestiem atļāva tvaikonim «Klints» izbraukt no Lisabonas ostas un 1945. g. 11. novembrī tas ieradās padomju ostā Odesā,136 R. Miesnieks un F. Teteris atstāja sava kara gadu cietokšņa klāju un atgriezās Liepājā.137

Tā četrus gadus — 1410 dienu un nakšu — turpinājās Liepājas un visas Lejaskurzemes darbaļaužu varonīgā cīņa antifašistiskās, komjauniešu pagrīdes, frontes izlūku, partizānu un masu sabotāžas kustības rindās.

VI NODAĻA VĀCU UN LATVIEŠU FAŠISTU AVANTŪRAS KAPITULĀCIJAS PRIEKŠVAKARĀ

Pretstatā plašiem darbaļaužu slāņiem, kas noteikti iesaistījās patriotiskā cīņā par vācu fašistisko okupantu padzīšanu un padomju varas atjaunošanu, latviešu ekstrēmie nacionālisti visus okupācijas gadus paklausīgi kalpoja nacistiskajiem iebrucējiem. So padevīgo kalpošanu iezīmē vairākas pret latviešu darba tautas interesēm vērstas politiskas provokācijas arī «Kurzemes katla» periodā.

Tā «piecas minūtes pirms divpadsmitiem» — laikā, kad līdz hitleriskās Vācijas pilnīgai bojāejai bija palikušas tikai dažas nedēļas, hitleriešu līdzskrējēji savu saimnieku uzdevumā sāka jaunu avantūru. 1945. g. 20. februāri Potsdamā Himmlera personiskā pārstāvja SS obergrupenfīrera Jīra vadībā tika uzvesta «neatkarīgās Latvijas» pasludināšanas komēdija. Uz Potsdamu izsauca latviešu kvislingu grupu — policijas un SS virsniekus un dažus bijušās pašpārvaldes ierēdņus, kopā ap 50 cilvēku, kam lika pasludināt «Latvijas nacionālās komitejas» (vēl aizvien ne valdības!) nodibināšanu.

No Liepājas uz Potsdamas saietu tika sūtīts Liepājas pilsētas vecākais J. Blaus, iedzīvotāju evakuācijas štāba priekšnieks Liepājā J. Niedre un «Tēvijas» redaktors J. Vītols. Visi trīs tika stādīti priekšā kā Kurzemes iedzīvotāju pārstāvji.1

Jāpiezīmē, ka komitejā nebija pieaicināts neviens bijušais latviešu politisko partiju pārstāvis. Par komitejas prezidentu pēc vācu iestāžu ieteikuma kļuva «latviešu SS leģiona» ģenerālinspektors SS grupen-fīrers R. Bangerskis, kas turpat no saviem saimniekiem saņēma personu sarakstu ģenerālsekretāru amatiem.2 «Latvijas nacionālajā komitejā» ietilpstošajiem 5—6 policijas pulkvežleitnantiem un pulkvežiem3 visai piemērots kompanjons bija ilggadējais gestapo aģents — viens no bijušās pašpārvaldes ģenerāldirektoriem J. Andersons.4

Potsdamas komēdija, kas sākās ar R. Bangerska trīskārtēju Hitlera suminājumu un beidzās ar Himmlera apsveikuma telegrammu latviešu kvislingiem, kas, šī Eiropas tautu bendes vārdiem runājot, «kopš gadiem uzticīgā ieroču brālībā ar vācu tautu un tās bruņotiem spēkiem drosmīgi cīnās pret boļševikiem un to palīgiem angļiem un amerikāņiem»,5 nekādu labumu nedeva nedz tās ierosinātājiem, nedz arī paklausīgajiem izpildītājiem. Par tīro izsmieklu uzskatāmi apsveikumi, kurus R. Bangerska komitejai nodeva izčākstējušais kazaku atamans Krasnovs, igauņu esesiešu oberšturmbannfīrers Rī-palu, kāds Flandrijas esesiešu oberšturmbannfīrers, valoņu SS unter-šturmfīrers (leitnants) Rona un trīs vēl nenozīmīgāki rumāņu, bulgāru un somu fašistu pārstāvji.6 Hitlerieši ar šī farsa palīdzību nespēja piesaistīt latviešu tautu savas irstošās armijas atbalstīšanai, bet latviešu kvislingi ar to iemantoja tikai vēl lielāku tautas nicinājumu, kuru Liepājā nespēja novērst arī luterāņu mācītāju G, Rauskiņa, E. Liepas, L. Rozes noruna slavēt R. Bangerska komiteju no kanceles.7

Un vai tā bija likteņa ironija vai arī neizbēgams kangaru liktenis — pēdējo triecienu «nacionālās komitejas» darboņiem deva viņu hitleriskie saimnieki. Kad prezidents R. Bangerskis 1945. g. 10. martā ar saviem ģenerālsekretāriem ieradās Liepājā, Himmlera pilnvarotais Kurzemē SS grupenfīrers H. Bērends viņam skarbi pavēstīja: «Jūs neesat Latvijas valdība… Vairāk nekas nav noticis, ka pēc vadoņa pavēles Himmlers pārņem civilo pārvaldi Kurzemē. Jums praktiski tas neko nav grozījis … Ka radušās pārāk lielas cerības, tā nav mana, bet gan pārāk rožainas propagandas vaina.»8

Taču arī pēc šāda pliķa vācu fašistu latviskie pakalpiņi ne vien turpināja uzcītīgi kalpot hitleriešiem, bet vēl dažas dienas pirms fašistiskās Vācijas bezierunu kapitulācijas ar vislielāko gatavību metās jaunā avantūrā.

Tās priekšvēsture sakas jau 1945. g. martā, kad latviešu 19. SS divīzijas pulka komandieris SS štandartenfīrers R Osis tika steidzīgi atsaukts no frontes uz Liepāju un iecelts par sakaru virsnieku starp R. Bangerska vadīto «Latvijas nacionālo komiteju» un VI SS korpusu, kurā ietilpa arī minētā 19. SS divīzija. Tā Osis ar hitleriešu gādību паса saskarē ar «Latvijas nacionālo komiteju» un varēja sākt gatavoties jaunai, pavisam nelietīgai politiskai provokācijai, kuras mērķis bija izraisīt trešo pasaules karu starp kapitālistisko pasauli un Padomju Savienību brūkošās Hitlera impērijas interesēs. Saprotams, avantūra bija nereāla, taču, ka zināms, slīcējs ķeras pie salmiņa, un par šādu salmiņu fašistiskās Vācijas valdošā kliķe un tās vietvalži «Kurzemes katlā» 1945. g. pavasarī uzskatīja latviešu fašistu grupu ar R. Osi priekšgalā.

Kā liecina Polijas Tautas Republikas Kara vēstures institūta arhīvā pēdējos gados apgūtie hitleriešu trofeju dokumenti, jau tūlīt pēc Ribentropa neveiksmīgā mēģinājuma uzsākt Stokholmā separātas miera sarunas ar ASV un Anglijas pārstāvjiem 1945. g. martā fašistiskās Vācijas augstākā vadība uzdeva gan savam vēstniekam, gan militārajam atašejam Zviedrijā steidzīgi noskaidrot, vai ASV un Anglijas valdības būtu ar mieru atkārtot 1919. g. variantu, ja Kurzemē parādītos nacionāla latviešu valdība, kas lūgtu ASV un Anglijas imperiālistu palīdzību cīņā pret komunistiem. Vienlaikus hitleriešu diplomātiem Stokholmā tika uzdots noskaidrot iespējas, kā varētu arī neitrālo Zviedriju iesaistīt pretpadomju avantūrā ar Kurzemes latviešu valdības palīdzību.

1945. g. 23. aprīlī hitleriešu militārais atašejs Stokholmā ziņoja fašistiskās Vācijas bruņoto spēku augstākajai virspavēlniecībai savus apsvērumus, ka pēc šādas latviešu valdības proklamēšanas Kurzemē Zviedrijas Sarkanais Krusts, pēc viņa domam, varētu humānisma vārdā apgādāt latviešus ar pārtiku,9 kas faktiski nonāktu «Kurzemes katlā» ieslēgto vācu armiju rlcibā. So plānu atbalstīja arī fašistiskās Vācijas vēstnieks Stokholmā grāfs Kreizings.

Fašistiskās Vācijas vaidošās aprindas ar pašu Hitleru priekšgalā, kas 1945. g. pavasarī centās izmantot visniecīgāko iespēju, lai sašķeltu antifašistiskās koalīcijas valstu vienotību,10 cerēja šo sašķelšanu veicināt arī ar «Kurzemes cietokšņa» aizstāvēšanu un pašu hitleriešu tur izveidotās nacionālās latviešu valdības afēru un saistībā ar to izspēlētās «zviedru kārts» palīdzību. Rūpīgi plānotajai provokācijai vai vismaz tās mēģinājumam bija jānotiek, un līdz ar to bija situsi R. Oša tik ilgi aiz kulisēm gaidītā lielā stunda. R. Osi nemulsināja pat tas, ka nacistiskā Vācija 1945. g. maija pirmajās dienās pārdzīvoja savu pirmsnāves agoniju. Tieši tad R. Osis un viņam līdzīgo latviešu fašistu bariņš saņēma SS obergrupenfīrera Krīgera ar citiem hitleriešu augstākajiem vadītājiem saskaņotu norādījumu, ka nu ir pienācis laiks veidot īstu latviešu valdību. Tas bija dienās, kad Hitlera pēcnācēja lieladmirāļa K. Dēnica valdība pavēlēs vērmahtam uzdeva izbeigt pretestību Rietumu sabiedroto karaspēkam, bet karadarbību Austrumu frontē turpināt līdz pēdējam. Tas bija atklāts mēģinājums panākt izlīgumu ar ASV un Angliju, lai līdz ar to nekavējoties izraisītu trešo pasaules karu — kapitālistiskās pasaules krusta karu pret Padomju Savienību. Taču Denies un citi militāristi arī saprata, ka Rietumu sabiedroto pārorientēšanās iespējama tikai tad, ja vērmahts spēs noturēt Austrumu fronti, ieskaitot Kurzemi, vismaz divas trīs nedējas.

Sī tālejošā noziedzīgā un avantūristiskā plāna īstenošanas intereses tad arī 1945. g. maijā Liepājā tika plānots politisks farss, kura dalībnieki — Kurzemē esošie policijas un leģiona virsnieki un daži bijušie buržuāziskie politikāņi — gatavojas pasludināt sevi par «Latvijas tautas padomi»(?l). Pēc vācu SS ģenerāļu norādījumiem bija paredzēts safabricēt pagaidu valdību ar ministru prezidentu R. Osi (kas vienlaicīgi skaitītos arī ārlietu ministrs) priekšgalā.11 Ministru prezidenta vietnieka un lauksaimniecības ministra postenis bija paredzēts ilggadīgam gestapo aģentam J. Andersonam, kas «pusmi-nislra», t. i., lauksaimniecības ģenerālsekretārā, postenī bija praktizējies jau no paša SS reihsfīrera Himmlera angažētās «Latvijas nacionālās komitejas» dibināšanas dienas Potsdamā 1945. g. 20. februārī. Visus ministrus R. Osis un J. Andersons arī bija salasījuši «pēc sava ģīmja un līdzības» — tie bija hitleriskajiem okupantiem līdz galam uzticīgi latviešu fašisti un kara noziedznieki. To vidu vispirms minami — iekšlietu ministrs SS oberšturmbannfīrers R. Kociņš, kas no hitleriešiem bija saņēmis I un II šķiras dzelzs krustus, izglītības ministra vietnieks SS šturmbanniīrers E. Stīpnieks un sabiedrisko lietu ministrs A. Kroders — viens no latviešu ekstrēmā nacionālisma trubadūriem.

Dokumenti liecina, ka augstu amatu savā nacionālajā valdībā R.Osis bija paredzējis pat «SS Jagdverband Lettland» hitlerisko diversantu bandu vaditaja vietniekam SS unteršturmfīreram T. Jan-sonam.12 Saprotams, ka T. Jansona šāda biogrāfiska fakta gaisma nakšana, nacionālajai valdībai uzņemot iecerētos kontaktus ar Rietumu imperiālistiem, varēja izraisīt nepatīkamu situāciju, tāpēc T. Jansons jau ar R. Oša valdības veidošanas pirmajām dienām tika dēvēts par latviešu nacionālo partizānu organizācijas(?!) pārstāvi. So savu kādreizējo ciešo sadarbību ar «SS Jagdverband Lettland» barvežiem visus pēckara gadus Rietumos centās noliegt gan pats R. Osis, gan R. Kociņš. Par to labu liecību sniedz grāmatas «Latviešu karavīrs otra pasaules kara laikā» 5. sējuma materiāli (sējums sarakstīts paša R. Kociņa vadībā). Meliem pārpilnajā grāmatā R. Kociņš cenšas iztēlot sevi un R. Osi par tīriem nacionālistiem. Viņš apgalvo, ka tie ne vien pilnīgi bez vāciešu ziņas veidojuši valdību, bet bijuši pat tik principiāli, ka kategoriski noraidījuši jebkādu sadarbību ar «SS Jagdverband Lettland» (savā grāmatā viņš gan kautrīgi tos dēvē tikai par «meža kaķiem») vadītājiem pat tad, kad tie aprīļa otrajā pusē ieradušies pie viņa Liepāja, lai vienotos par sadarbību ar R. Kociņam kā «Latviešu nacionālās komitejas» iekšlietu ģenerālsekretāram pakļautajiem policistiem un aizsargiem bandītu gaitas nākotnē, pēc «katla» atbrīvošanas. Tikpat kategoriski pret sadarbību starp 19. divīziju un «meža kaķiem», ka apgalvo R. Kociņš,13 iebildis arī R. Osis. Vienlaicīgi R. Kociņš mēģina melīgi iegalvot, ka tad, kad R.Osis ar J.Andersonu 6. maija ieradušies Pelču muižā pie vācu armiju grupējuma «Kurland» virspavēlnieka ģenerālpulkveža Hil-perta un informējuši to par viņu vadītās nacionālās valdības dibināšanu, Hilperts Osim un Andersonam piedraudējis, ka gadījuma, ja viņu valdība sāks rīkoties, vācu armija veiks visnopietnākos pretpa-sākumus.14

Vēsturiskā patiesība arī šajā gadījumā ir diametrāli pretēja. To apstiprina gan «SS Jagdverband Lettland» operatīvā štāba dokumenti, gan paša šī štāba priekšnieka B.Jankava un vairāku citu vadošo štāba darbinieku liecības. Tā, piemēram, organizācijas operatīvā štāba 1945. g. agrā pavasarī sastādītajā cirkulārā «Kurzemes organizēšanas darbs pretboļševisma cīņai» teikts: «Pašreizējā Kurzemes stāvoklī SS Jagdverband grupu cilvēki sastāv arī citās atklātās organizācijās, pašvaldību un Nacionālās komitejas dienestā, dažādas saimnieciskās, kulturālās un politiskās saistībās ārpus SS Jagdverband .. »15

Tieši tāpēc, lai «SS Jagdverband Lettland» diversantu kara mērķiem ciešāk piesaistītu latviešu esesiešus, kas vēl karoja frontē, B. Jankavs par štāba pastāvīgo pārstāvi Liepājā iecēla savu tuvāko palīgu T. Jansonu, kam pēc pārejas nelegālā stāvoklī bija jakļūst par operatīvā štāba priekšnieka dublieri un B.Jankava iespējamās krišanas gadījumā japārņem visu organizācijas diversantu virsvadība. T. .lansona galvenais uzdevums Liepājā bija nostiprināt kontaktus ar R. Osi un panakt, lai tas veiktu attiecīgus priekšdarbus to leģiona virsnieku un kareivju organizētai bēgšanai uz mežiem, kuri bija policijas soda akciju dalībnieki un kā tādi piemēroti diversantu gaitām. Pēc fašistiskas Vācijas sagrāves tie pievienotos «SS Jagdverband Lettland» teroristu bandām.16

So uzdevumu, kas tika izteikts hitleriešu drošības policijas un drošibas dienesta vadības vārdā, R. Osis arī cītīgi pildīja. Viņš bija tas, kas 19. SS divīzijas 42. pulka komandierim N. Galdiņam, 43. pulka komandierim A. Reinholdam un citiem šīs divīzijas daļu komandieriem dažas dienas pirms nacistiskās Vācijas kapitulācijas ieteica latviešu tautas nākotnes vārdā(?!) ar viņu daļās esošajiem ekstrēmajiem nacionālistiem — virsniekiem un kareivjiem — uzsākt bandītu gaitas, piesakot, ka ari viņš pats noteikti būšot Kurzemes mežos.

Kad 1945. g. 6. maijā kļuva zināms, ka Rietumu sabiedrotie atteikušies no separātām pamiera sarunām ar Dēnica valdību, neatzīst to un kopā ar Padomju Savienību kategoriski pieprasa Vācijas bezierunu kapitulāciju un tātad pagaist cerība nekavējoties izraisīt trešo pasaules karu, jaunizceptais ministru prezidents ar saviem ministriem vel centās darīt visu iespējamo, lai «SS Jagdverband Lettland» plānotais diversantu karš izvērstos pēc iespējas plašāk. Un tas arī ir saprotams, jo 1945. g. pavasarī «SS Jagdverband Lettland» diversantu vienības bija vienīgais kaut cik reālais spēks latviešu fašistiskās buržuāzijas rokās, kas pec nacistiskās Vācijas kapitulācijas spētu izvērst organizētu cīņu, t. i., diversantu bandu akcijas, pret padomju varu un tādējādi piesaistīt sev angļu un amerikāņu speciālo dienestu uzmanību.17 Tieši tāpēc R. Osis deva norādījumu 19. SS divīzijas pulku komandieriem Vācijas kapitulācijas laikā bēgt uz mežiem ar tiem uzticamiem esesiešiem — bijušajiem policijas bataljonu noziedzniekiem.

Tādu pašā nolūkā fašistiskajā avīzē «Laika Balss» 1945. g. 6. maijā tika publicēts «Latvijas nacionālās komitejas» prezidenta vietnieka J. Andersona rīkojums par komitejas iestāžu un iedzīvotāju evakuāciju no Liepājas uz «Kurzemes katla» mežainajiem apgabaliem. Pēc minētā rīkojuma spriežams, ka kopā ar komitejas iestāžu darbiniekiem tobrīd vēl arī R. Osis un citi latviešu fašistu barveži bija domājuši palikt Kurzemē bandītu gaitās. Par to savā grāmatā «Medaļas otra puse» raksta arī bijušais leģiona kapteinis A. Blāķis, norādot, ka 6. maijā «Tautas palīdzības» mītnē Liepājā notikusi plaša latviešu vadošo fašistu sanāksme, kur galvenokārt runāts par R. Oša valdības pasākumiem diversantu kara izvēršanā. Taču

A. Blāķa citētais asais R. Oša izteiciens: «Tie lupatlaši, kas grib, lai brauc. Es palikšu Kurzemē pie saviem zēniem, pie mūsu 19. divīzijas,» — liecina, ka da|a no apspriedē klātesošajiem latviešu fašistiem bailēs par savu dzīvību atteicās palikt ierindas banditu iedves-mošanaī diversantu kara slavas laukos Kurzemē. Beigu beigās izrādījās, ka «prezidenta» asie izteicieni par bēgošajiem arī bijuši tikai kārtējā viltība. Kad 8. maijā pēcpusdienā R. Osis redzēja, ka visi ierindas un zemāka ranga latviešu fašisti, kurus izdevies organizēt bandītu gaitām, jau devušies uz Kurzemes mežiem, tas ar saviem ministriem un vēl 250 citiem lielāka ranga latviešu fašistiem rezervētās laivās un kuģīšos aizbēga uz Rietumiem, lai no turienes turpinātu intrigas pret Padomju Latviju. Cik augstu hitlerieši vērtēja šos pakalpīgos rokaspuišus, liecina Kurzemes komandējošā esesiešu ģenerāļa Mellera vārdi: «Mēs kapitulējam, bet dodam jums iespēju ar 250 cilvēkiem izbraukt. Vairāk mēs atļaut nevaram, jo mums pašiem paliek iekšā ap 300 SD vīru, kuriem bus jāizdara pašnāvība.»18

So bēgļu skaitā bija arī diversantu kara ideoloģiskajai sagatavošanai domātās avīzes «Laika Balss» redaktors dzejnieks Andrejs Eglītis, kurš vēl nacistiskās Vācijas bezierunu kapitulācijas dienā — 1945. g. 8. maijā — iznākušajā avīzes numurā ar neslēptu prieku rakstīja, ka Hitlera pēctecis admirālis Denies aicinājis sabiedroto karaspēka okupēto Vācijas apgabalu iedzīvotājus beigt jebkādu diversantu darbību Vācijas teritorijā izveidotās organizācijas «Werwolf» («vilkaču») vai kādas citas diversantu organizācijas ietvaros tikai Rietumos. Tātad avīzes lasītājam bija likts saprast, ka Padomju Armijas aizmugurē hitlerisko diversantu bandām ar nacionālo partizānu masku nepieciešams izvērst pēc iespējas plašāk teroru un diversijas pret darba tautu un padomju varu. Tādējādi vēl tad, kad pats A. Eglītis kopā ar latviešu fašistu barvežu kompāniju no Lie-pājas jau bēga uz Rietumiem, viņa rediģētās avīzes pēdējais numurs turpināja provocēt diversantu karu.

Latviešu fašistu pēdējo melīgo rakstu mērķis bija iedabūt bandītu rindās vēl vienu otru svārstīgo buržuāzisko nacionālistu. «Kurzemes katlā» ieslēgto esesiešu komandējošā ģenerāla Mellera 1945. g. 5. maija pēcpusdienā fašistiskās Vācijas virspavēlniecībai nosūtītajā radiogrammā fiktīvā, no latviešu tautas pilnīgi izolētā un nicinātā R. Oša valdība provokatoriski nosaukta par visas tautas lolojumu un atzītu vadītāju(Pl). Sīs valdības vachbā, melīgi uzsvērts radiogrammā, «visi latvieši plecu pie pleca ar vācu vērmahtu cīnīsies līdz pēdējam vīram»(?!).19 Šādu melu mērķis bija panākt hitleriešu bruņoto spēku augstākās virspavēlniecības piekrišanu kara turpināšanai Kurzemes frontē arī pēc fašistiskās Vācijas kapitulācijas, cerot, ka šādā situācijā Lielbritānijas un ASV reakcionārās aprindas gribēs atkārtot Kurzemē 1919. g. variantu, kad ar imperiālistisko valstu apvienotām pūlēm tieši no Liepājas sākās angļu kreiseru atbalstītais vācu militāristu divīziju un latviešu buržuāzisko nacionālistu rotu kara gājiens pret Padomju Latviju. Vienīgi tagad, 1945. g., kādreizējās kājnieku rotas bija paredzēts aizstāt ar &lt;r 55 Jagdverband Lett land» diversantiem un esesiešu vienībām.

Lai bruņoto spēku augstāko virspavēlniecību iedrošinātu sākt šo avantūru, Mellers centās pārliecināt, ka pēc «Ķurīand» grupējuma pārvēršanas par R. Oša valdības brivkorpusu visā Padomju Armijas jau atbrīvotajā Latvijas teritorijā sākšoties pozitīvas pārmaiņas, t. i., izvērsīsies diversantu karš, kas tādejādi atvieglos cīņu Kurzemes frontē. Taču ne šī, ne arī paša «Kurland» grupējuma virspavēlnieka Hilperta 6. maija pēcpusdienā feldmaršalam Keitelam nosūtītā radio-gramma ar paziņojumu, ka R. Oša un J. Andersona izveidotā latviešu valdība, kuras tendence esot pretboļševistiska, bet tuvākais mērķis — noturēt varu Kurzemē,20 nedeva gaidīto. Atbildes telegrammā vērmahta virspavēlniecība abiem karotgribētājiem Kurzemē norādīja, ka reālajā situācijā šādam manevram nav vairs nekādas nozīmes un spēlīte ar Oša nacionālo valdību jāizbeidz.

Bija pienākusi fašistiskās Vācijas kapitulācijas diena. 8. maijā Berlīnes priekšpilsētā Karlshorstā vācu augstākās virspavēlniecības pārstāvji parakstīja aktu par Vācijas bruņoto spēku bezierunu kapitulāciju. Akts paredzēja karadarbības pārtraukšanu 8. maijā pulksten 23.01 (pēc Viduseiropas laika).

8. maijā maršals Govorovs Ezerē nodiktēja kapitulācijas noteikumus Kurzemes vācu armiju grupējuma pavēlniecības pārstāvjiem. Hitlerieši gribēja panākt, lai tos neuzskatītu par karagūstekņiem un ļautu atgriezties Vācijā, iīdzņemot personiskos ieročus. Padomju pavēlniecības pārstāvji šo prasību kategoriski noraidīja, un vācu armiju grupējuma štābs apņēmās 8. maijā pulksten 23.00 pēc Viduseiropas laika izbeigt Kurzemē jebkādu karadarbību un visu apbruņojumu un tehniku nodot padomju pavēlniecības pārstāvjiem, bet karaspēku nogādāt gūstekņu nometnēs.

Taču hitlerieši parkapa arī kapitulācijas noteikumus. Vispārliecinošāk tas bija vērojams Liepājas ostā. Tieši no turienes pēc kapitulācijas akta parakstīšanas 8. maija vakarā no pīkst. 20.30 līdz pīkst. 23,00 uz Vācijas rietumu ostām aizbēga četras kuģu un laivu karavānas, kopā pāri par 100 vācu jūras kara flotes peldošu vienību, galvenokārt gan sīki kuģīši un laivas (sardzes kuteri, ātrlaivas, desanta laivas, prāmji u. c.),21 kam saskaņā ar kapitulācijas noteikumiem bija jāpaliek Liepājas osta. Ar šim četrām karavānām uz rietumiem aizbēga attiecīgi 2900, 5720, 3780 un 2000 hitlerisko karotāju,22 kuru vidū bija daudz drošības policijas un drošības dienesta benžu, militārā izlūkdienesta darbinieku, soda akciju dalībnieku, slepeno aģentu un citu kara noziedznieku. Bez jau minētajiem 250 augstāka ranga latviešu tautas nodevējiem, kuriem bija rezervētas vietas, par salaupītu zeltu un dārglietām uz hitleriešu kuģīšiem un laivām nokļuva arī lielāks skaits policistu, esesiešu, aizsargu u. c.

Jaatzimē, ka vēl pirms šīm četrām karavānām 5. maija vakarā no Liepājas ostas aizbēga hitleriešu jūras kara flotes virspavēlnieks Baltijas jūras austrumu daļā admirālis Burhardi ar savu štābu. Kopā ar to un vel 6. un 7. maijā uz Slēsvigas-Holšteinas ostām no Liepa-jas aizbēga ap pussimta kara flotes peldošu vienību, to skaitā 16 zemūdenes. Pirms admirāļa Burhardi bēgšanas Liepajas ostā pavisam bāzējās 161 hitleriešu jūras kara flotes peldoša vienība, taču lielu kuģu to vidū nebija.23

Jāatzīmē, ka vēl visu nakti uz 9. maiju ģenerālpulkvedis Hilperts savā staba Pelču muižā veltīgi gaidīja ziņas par lieladmirāļa Dēnica solīto transportkuģu ierašanos Liepājas un Ventspils ostās. Ja kuģi ierastos, Hilperts saskaņā ar Dēnica 3. maija radiogrammu steidzīgi atvilktu vācu armiju uz Liepājas un Ventspils ārējās aizsardzības līnijas nocietinājumiem, kur scdzējvienībām vajadzētu turpināt karadarbību, līdz karaspēka pamatmasa būtu aizvesta uz Slēsvigas-Holšteinas ostām, kur nonāktu angļu gūstā.24 Šāda hitleriešu avantūra un karadarbības turpināšana, rupji pārkāpjot kapitulācijas noteikumus, tieša Liepājas un Ventspils pievārtē būtu nesusi sevišķi smagus zaudējumus abām pilsētām un jaunas ciešanas to iedzīvotājiem. Taču Dēnica solītie kuģi neieradās un hitleriešu Kurzemes armiju grupējuma divīzijām neatlika nekas cits kā padoties gūstā padomju karavīriem.

Pirmie padomju karavīri, kas ierādās atbrīvotajā Liepājā, bija Padomju Savienības Varoņa S. Osipova komandētās torpēdlaivu vienības jūrnieki. Torpēdlaivas iebrauca Liepājas ostā 9. maijā pulksten 10.20, un jau pēc dažām minūtēm pāri ostas celtnēm atkal lepni plīvoja Padomju Jūras Kara flotes karogs.25 Pēc piecām stundām Liepājā ienāca Padomju Armijas daļas. Kopā ar tām pilsētā ierādās LKP CK un Padomju Latvijas valdības izveidotā Operatīvā grupa, kuras locekļi nekavējoties pārņēma varu atbrīvotajā Liepājā. Vācu fašistiskās okupācijas periods bija beidzies.

Liepājas revolucionārie strādnieki un visa darba tauta svinēja grūti izcīnīto uzvaru. Tautas dzejniece Mirdza Ķempe dzejolī «Atbrīvotajai Liepājai» rakstīja:

Kuršu jūras krastā senā Tava dižā bāka slejas. Ienaidnieks nekad vairs nenāks Postīt tavas liepu lejas.

Kara troksnis nav vairs dzirdams, Dzidra debess mirdz pār tevi. Slava tam, kas arī mirdams Vāciem zemi neatdeva.

Pilsēta tu mana mīļā, Atzels tavu dārzu košums, Greznā jostā apkārt zvīļos Ezeru un jūras spožums.

Sirotājs no prūšu malas Nenāks vairs uz tavu pusi. Tavas zaļās liepas galā Rīta zvaigzne uzlēkusi.26

NOSLĒGUMS

Turpat četrus gadus — 1410 dienas un naktis — visdziļākajā ienaidnieka aizmugurē, bet «Kurzemes katla» laikā — vistiešākajā pie-frontē turpinājās «sarkanās» Liepājas un Lejaskurzemes darba cilvēku varonīgā ciņa komunistu vadībā pret vācu nacistiskajiem okupantiem un to rokaspuišiem — latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem. Liepājas revolucionāro strādnieku varonība, viņu piemērs un bieži vien arī personiskā līdzdalība, tāpat kā iepriekšējos revolucionāro kauju posmos kopš 1905.—1907. g. revolūcijas, iedvesmoja un organizēja aktīvai cīņai pret vācu nacistiskajiem okupantiem un latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem darba cilvēkus visos hitleriešu okupētās Kurzemes pussalas apriņķos — pilsētās un pagastos. Liepājas strādnieki arī šajā visgrūtākajā, asiņainajā cīņas posmā ar savu varonību un pašaizliedzību godam attaisnojuši P. Stučkas vērtējumu, ka «Lejaskurzeme ir zināmā mērā Latvijas strādnieku kustības šūpulis, jo Liepāja strādnieku kustības vēsturē stāv pirmaja vietā».1

Liepajas aizstāvēšanas kaujās un pilsētas bombardēšanā krita vairāki simti strādnieku un kalpotāju, bet jau pirmajās okupācijas nedēļas apcietināto un nošauto strādnieku — pilsētas aizstāvju un partijas, komjaunatnes, padomju un arodbiedrību aktīvistu — skaits pārsniedz tūkstoti. Atbildība par šo asiņaino izrēķināšanos ar Liepājas revolucionāro strādnieku labāko daļu vispirms gulstas uz pašmāju ekstrēmajiem buržuāziskajiem nacionālistiem.

Atšķirībā no vairāku citu okupēto Eiropas valstu patriotiski noskaņotajiem buržuāziskajiem slāņiem, kas mazāk vai vairāk konsekventi pretojās hitleriskajiem iebrucējiem, latviešu nacionālistiskā buržuāzija savas tautas vēstures kritiskajā posmā nebija spējīga uz patiesi patriotisku rīcību, tā necīnījās pret vācu fašistiskajiem iebrucējiem, kas nesa nācijai postu un iznīcību.2

Latviešu reakcionārā buržuāzija, savas šaurās egoistiskās šķiras intereses stādot augstāk par tautas interesēm, jau pirms fašistiskās Vācijas iebrukuma Padomju zemē slepeni iesaistījās hitleriešu «piektās kolonnas» noziedzīgajās grupās un organizācijās, bet kara pirmajās dienās jau izaicinoši klaji ar savām bruņotajām bandām stājās nacistisko okupantu kalpībā. Tieši fašistiskās buržuāzijas policejiskie soda orgāni atbalstīja tēzi par «komunisma iznīcināšanu Latvijā ar visām saknēm» un, cenšoties realizēt šo noziedzīgo nodomu, izvērsa asiņainu masu teroru pret strādnieku šķiru un citiem politiski apzi-rugājiem tautas slāņiem. Tādējādi visas okupētās Latvijas darbaļaužu ciņa pret hitleriskajiem iebrucējiem savijās ar sevišķi asu šķiras cīņu pret pašmāju nacionālistisko buržuāziju, kas cerēja ar okupantu palīdzību atgūt 1940. g. sociālistiskajā revolūcijā zaudētos īpašumus un tiesības ekspluatēt darba tautu.

Par buržuāzisko nacionālistu asiņainās izrēķināšanās apmēriem liecina ienaidnieka varā nonākušo pilsētas aizstāvēšanas kauju dalībnieku tālākā likteņa salīdzinājums ar otrā pasaules kara vēstures literatūrā plaši aprakstītās Vesterplates pussalas (PTR, pie ieejas Gdaņskas ostā) varonīgās aizstāvēšanas kauju dalībnieku — poļu civilpersonu— likteņiem pēc to sagūstīšanas. Kaujām, kas abas notika Baltijas jūras krastā, ir vēl viena kopīga iezīme, jo, tāpat kā Liepa-jas strādnieki Lielā Tēvijas kara sākumā kopā ar padomju karavīriem septiņas dienas cīnījās hitleriešu ielenktajā pilsētā, tā otrā pasaules kara pirmajās dienās no 1939. g. 1. septembra līdz 7. septembrim hitleriešu ielenkto Vesterplates pussalu kopā ar 180 viru lielo Polijas armijas garnizonu varonīgi aizstāvēja 27 civilie strādnieki un kalpotāji.3

Pēc Vesterplates ieņemšanas vācu fašistiskie iebrucēji no sagūstītajiem civilajiem kaujiniekiem nošāva vienu,4 bet Liepājā «pašaizsardzības» vienību noziedznieki pēc pašu iniciatīvas nošāva vairākus simtus sagūstīto strādnieku — aizstāvēšanas kauju dalībnieku.

Vācu okupanti cīņā pret Latvijas Komunistiskās partijas vadīto antifašistisko, komjauniešu—jauniešu un partijas pagrīdi, partizāniem, frontes izlūkiem un ienaidnieka politisko, ekonomisko un militāro pasākumu masu sabotāžas dalībniekiem Liepājā un tās apkārtējos apriņķos, tāpat ka visā okupētajā republikas teritorijā, galvenokārt izmantoja drošības policijas un drošības dienesta latviešu politiskās daļas plašo aparatu un tās aģentu tiklu. Padomju patriotu izsekošanā un apcietināšanā aktīvi iesaistījās ari viss plašais kārtības policijas aparāts. Buržuāzisko nacionālistu policejiskajām iestādēm un organizācijām aktīvāk un nekļūdīgāk izspiegot un apcietināt padomju patriotus — Hitlera jaunās Eiropas pretiniekus — palīdzēja gan vietējo apstākļu un cilvēku pazīšana, gan 20 gadu ilgā pieredze revolucionārās pagrīdes apkarošanā buržuāzijas diktatūras gados. Tieši šī apstākļa dēļ antifašistiskās pagrīdes, partizānu un masu sabotāžas kustības dalībnieku rindās zaudējumi bija tik smagi gan Lejaskurzemē, gan visā okupētajā Latvijā._ Taču pat bez šī specifiskā apstākļa pagrīdes cīņa hitlerisko iebrucēju aizmugurē bija ļoti smaga un prasīja lielus upurus. «Pagrīdnieki sadūrās ar vēl lielākām grūtībām nekā partizānu vienību kaujinieki. Viņi atradās ienaidnieka midzenī, tur, kur dislocējas tā garnizoni, atradās štābi, dažādas soda un pretizlūkošanas iestādes ar plašu aģentu tīklu. Pagrīdnieku pretinieks bija viltīgs un ar lielu pieredzi tautas pretestības apspiešanā. Un zaudējumi pretestības kustības dalībnieku vidū pilsētās un citās apdzīvotās vietās daudzkārt pārsniedza partizānu zaudējumus.»5

Taču, nevērojot smagos zaudējumus, tieši masu sabotāžas kustības dalībnieki bija tie, kas kopā ar partizāniem izjauca vācu un latviešu fašistu nodomu pārvērst latviešu tautu par Hitlera impērijas paklausīgiem vergiem un karakalpiem. Patriotu varonīgā cīņa ienaidnieka aizmugurē nodarīja jūtamus zaudējumus gan hitleriešu militārajiem, gan ekonomiskajiem, gan arī politiskajiem pasākumiem, tā dodot savu ieguldījumu uzvaras izcīnīšanā.

Liepājas un visas Lejaskurzemes strādnieku, darba zemnieku un citu darbaļaužu slāņu četrus gadus ilgās varonīgās cīņas vēsture pret vācu nacistiskajiem okupantiem nav šķirama no latviešu ekstrēmo nacionālistu baismā terora vēstures.

Nežēlīgā izrēķināšanās ar strādniekiem, padomju patriotiem Liepāja turpinājās līdz pat fašistiskās Vācijas kapitulācijai. Liepājā un visā Lejaskurzeme apcietināto un noslepkavoto pagrīdnieku un masu sabotāžas dalībnieku skaits sniedzas daudzos tūkstošos. Tikai «Kurzemes katla» periodā vien no Liepājas ostas ar kuģiem uz Stuthofas nāves nometni iznīcināšanai tika nosūtīts ap 2500 apcietināto patriotu. Taču pat tik sāpīgi zaudējumi nespēja nospiest Lejaskurzemes darbaļaudis uz ceļiem. Liepājas revolucionārie strādnieki, kas LKP ideoloģiskā un organizatoriskā vadībā gāja antifašistiskas cīņas avangardā, rīkojās kā visu darbaļaužu milzīgā vairākuma pārstāvji. Sevišķi spilgti tas izpaudās pēc radikālā luzuma Lielā Tēvijas kara gaita 1943. g., kad aktīvā cīņā sāka iekļauties plaši vidusšķiru slāņi.

Tādējādi Liepājas un visas Lejaskurzemes darbaļaužu pagrīdes un partizānu cīņa un masu sabotāža ar savu vērienu, veikumu un cīnītāju pašuzupurēšanās garu ieņem cienīgu vietu blakus Liepājas aizstāvēšanas cīņu leģendārajiem kaujiniekiem.

Kā pirmie šajā varoņu kohortā minami komunisti Imants Sudma-lis, Andrejs Macpāns, Alfrēds Ķude, Alberts Pētersons, Eduards Ēlerts, Kārlis Giibergs, Kārlis Sanders, Jānis Kopštāls, Jānis Die-kants, Voldemārs Barons, Konstantins Pavlovs, Augusts Stepiņš, Jozefs Maekovskis, Broņislavs Sējāns, Pāvels Antipovs, Ernests Brāzis, Pavels Jakuškovs, Konstantīns Vītols u. c.

Sevišķi atzīmējama partijas pagrīdes organizāciju izveidošana 1942. g. rudenī komunista A. Ķudes vadībā un 1943. g. nogalē — 1944. g. komunista E. Ēlerta vadībā. Taču vislielāko ieguldījumu tautas pretestības kustības cīņas izvēršanā Liepājā un visā Lejaskur-zemē devuši Latvijas KP CK Operatīvās grupas pilnvarotā A. Mac-pāna vadītie komunisti un komjaunieši.

Ienaidnieka okupētajā Lejaskurzemē plecu pie pleca ar komunistiem drosmīgi cīnījās komjaunieši Irēna Bunka, Līna Jansone, Alfreds Starks, Eduards Sudmalis, Jānis un Jēkabs Sterni, Ivans Mihailovs, Olga Jansone-Mintāle, Elmārs Velveris, Tālivaldis Vents,

Vanda Sendo, Andrejs Strautmanis, Raimonds Zālltis, kā ari jaunie ļeņinīeši — pionieri Elmārs Birznieks, Voldemārs Pāvelskops, Edgars Suseklis, Voldemārs Vizulis, Rihards Egliņš, Alfrēds Cīrulis, Austra Skude (Vilmane), Klāra Verbinska (Ciževica), Voldemārs Sterns, Rūdolfs Strauhs u. c.

Komunistu idejiskā ietekmē un organizatoriskā vadībā kā pagrīdes grupu vadītāji un sakarnieki pašaizliedzīgi cīnījās bezpartejiskie strādnieki un darba zemnieki: Ernests Kauls, Jānis Strauhs, Jānis Mūrnieks, Eduards Jurševskis, Miķelis Locenieks, Jorens Eņķūzis, Jūlija Speķe, Andrejs Priede, Žanis Bērziņš, Roberts Rasa, Jānis Balodis, Alfrēds Abariņš, Helēna Zemture, Krists Cīrulis, Voldemārs Kaufmanis, Ida Ermsone, Ernests, Ludvigs un Jānis Bumbieri, Līna Freimane, Aleksejs Poļanskis, Jadviga Ignate, Olga Putkale, Pēteris Bumbieris, Teodors Gaiķis, Jānis Jonass, Pēteris Sprūde, Kārlis Kai-ris, Fricis Lazdenieks, Miķelis Mežs, Jukums Didriksons, Minna Ernstsone, Arhips Kuzmickis, Rūdolfs Cipriķis, Marija Kaufmane, Kārlis Putkalis, Kazimirs Gaiļevičs, Rūdolfs Klaišis, Arvīds Viesītis, Krišs Meijers u. c. Par ikvienu no šiem kvēlajiem bezpartejiskajiem padomju patriotiem pamatoti varam teikt, ka pēc savas pārliecības viņi tiešām bija komunisti. Gandrīz visi, kas izdzīvoja, pēc kara noformēja savu piederību pie Latvijas Komunistiskās partijas.6

Pēc radikālā lūzuma Lielā Tēvijas kara gaitā, it īpaši 1944. g., aizvien aktīvāk cīņā pret okupantiem sāka iesaistīties darba inteliģences pārstāvji un kalpotāji, to skaitā farmaceits Artūrs Ķikuts, skolotāja Anna Bumbiere, Kuldīgas pilsētas valdes nodaļas vadītājs Oskars Paune, mākslinieks Teodors Uldriķis, darbvede Anna Ernstsone u. c.

Sājā laikā Lejaskurzemē aktīvā cīņā pret hitleriešiem iesaistījās arī vairāki desmiti cilvēku, kas kara pirmajā posmā dažādu iemeslu dēļ bija atradušies pat barikāžu otrajā pusē. LKP veiktā izskaidrošanas darba un Padomju Armijas vēsturisko uzvaru rezultātā tie bija izpratuši savu kļūdu un frontes izlūku, partizānu un pagrīdnieku vadībā iekļāvās cīņā. Tā ļoti vērtīgas ziņas Dienvidkurzemes antifa-šistiskās pagrīdes organizācijas vadība saņēma no Liepājas policijas ierēdņa Ernesta Kampara, bet Jāņa Lielkoka un Jāņa Strauha vadītajai frontes izlūku grupai sagatavot politieslodzīto sacelšanos Liepājas cietumā Tiesas ielā aktīvi palīdzēja cietumsargs Miķelis Strauhs. Kā padomju izlūks savu bērnības dienu novadā — Pāvilostas—-Cīravas apkārtnē 1945. g. martā krita bij. aizsargu lidotājs Juris Kiršteins, kurš pēc hitleriešu Grobiņas kara lidotāju skolas beigšanas 1944. g. jūnijā ar savu lidmašīnu jau 24. jūlijā bija pārlidojis pie Padomju Armijas7 un kā padomju izlūks no 1944. g. 16. septembra līdz 2i. novembrim veicis svarīgu kaujas uzdevumu hitleriešu aizmugurē Austrumprūsijā.8 Pasīvu pretestību hitleriešiem 1944. g. otrajā pusē Lejaskurzemē izrādīja vairāki tūkstoši vīru un jaunekļu, kuri bija dezertējuši no vācu armijas un slēpās mežos un lauku mājās, bet daļa ari Liepājā.

Vēl lielāks bija to patriotu skaits, kuri izvairījās no iesaukšanas vācu armijā un no darba ierakumu rakšanā vai ari vispār sabotēja hitleriešu darba norīkojumus. Daļa no šiem masu sabotāžas dalībniekiem ar laiku iesaistījās aktīvā cīņā pret hitleriešiem partizānu, frontes izlūku un antifašistiskās pagrīdes grupu sastāvā.

Tā Liepājas revolucionāro strādnieku 1941. g. vasarā uzsāktā cīņa pret nacistiskajiem okupantiem un to rokaspuišiem 1944. g. visā Lejaskurzemē pārvērtās par darba cilvēku plašu masu cīņu pret fašismu, par padomju varu.

Masu cīņas izvēršanā milzīga politiska nozīme bija Maskavas, bet «Kurzemes katla» periodā — Rīgas radiopārraidēm. Sevišķi liela mobilizējoša loma bija republikas partijas un valdības vadītāju un pazīstamu kultūras, mākslas, zinātnes darbinieku runām radiofonā.

Plašu politiskās izskaidrošanas un idejiskas audzināšanas darbu pēc padomju radiopārraidēm marksisma-ļeņinisma ideju garā Lejaskurzemē veica komunistu, komjauniešu un bezpartejisko aktīvistu vadītās pagrīdes grupas un organizācijas, bet 1944./45. g. arī padomju partizāni.

Audzinoša loma bija arī LKP CK un Baltijas frontes kara padomju iespiestajām lapiņām un avīzēm, kuras Lejaskurzemē izplatīja padomju aviācija un kuras savā izskaidrošanas darbā bieži izmantoja pagrīdnieki. Rezultātā ar kaunu izgāzās hitlerisko okupantu un latviešu ekstrēmo nacionālistu politiskās pretpadomju avantūras, kas saistījās ar bēdīgi slaveno R. Bangerska «Latviešu nacionālo komiteju» un R. Oša valdību.

Ciešā saistībā ar darbaļaužu masu cīņu Liepājā un visā Lejaskurzemē pārliecinošu uzvaru pār reakcionārajām ekstrēmā nacionālisma, šovinisma un fašisma koncepcijām svinēja padomju patriotisma, tautu draudzības un proletāriskā internacionālisma humānās idejas. Tieši uz padomju tautu brālīgās draudzības vitāli svarīgo nozīmi uzvaras izcīnīšanā pār hitleriskajiem iebrucējiem savā runā svinīgajā sanāksmē par godu 40. gadadienai kopš padomju tautas Uzvaras Lielajā Tēvijas karā norādīja PSKP CK ģenerālsekretārs b. M. Gorbačovs: «Plānodami agresiju pret mūsu zemi, fašisti cerēja sanaidot savā starpā Padomju Savienības tautas un uzkurināt nacionālo naidu. īstenība pārsvītroja šos aprēķinus. Cilvēce nezina citu tādu piemēru, kad karš būtu tik cieši saliedējis visas valsts tautas un tautības cīņai pret agresoru. Tautu brālīgajā vienotībā ar visu spēku izpaudās ļeņiniskās nacionālās politikas gudrība un tālredzība. Dižā sociālistiskā savienība palika stingra un nesatricināma.»8

Uzvaras izcīnīšanā un padomju tautu draudzības nostiprināšanā ar savu pašaizliedzīgo proletāriskā internacionālisma ideju caurstrāvoto cīņu gan frontē, gan ienaidnieka aizmugurē savu ieguldijumu deva ari Liepājas strādnieki un visas Lejaskurzemes darba cilvēki.

Si ciņa prasīja lielus un sāpīgus upurus. Smeldze un sēras var gan pierimt, bet nevar izgaist no cilvēku sirdīm. Vēl tagad sērojošo piederīgo prāts negrib un nevar samierināties ar notikušo. Un likumsakarīgi var rasties jautājums: vai šie daudzie upuri nebija veltīgi? Vai pirmajos okupācijas gados tik tālu no frontes — Lejaskurzemē (bet «Kurzemes katlā» pašā piefrontē), kas bija pārpildīta ar ienaidnieka speķiem, nelielajām pagrīdnieku vai vāji apbruņotajām partizānu nodaļām un masu sabotāžas dalībniekiem bija jēga sākt nežēlīgo un nevienlīdzīgo cīņu ar spēcīgo un viltīgo ienaidnieku? Jā, bija! Upuri bija lieli, pārlieku lieli, bet tie nebija ne lieki, ne velti! Un, ja tuvais, personiskais, sāpošais ikdienā var aizēnot tālo, diženo, varonīgo, tas var notikt tikai tad un tur, kur diženais — varonīgā pagatne — tiek piemirsts un izgaist no cilvēku atmiņas. Lai tas nenotiktu ar Liepājas un Lejaskurzemes darba cilvēku patriotiskās cīņas varoņiem un viņu devumu uzvarai, 20 gadus vācām un apkopojām materiālus un liecības, lai pēc iespējas pilnīgāk atainotu pagātnes notikumu kopskatu, atdotu vēsturei un tautas piemiņai daudzu simtu pašaizliedzīgu cīnītāju vārdus, lai kritušo patriotu tuvinieki savās sirdis apjaustu, ka viņu mīļo nestie upuri nav bijuši velti. Tā bija vēsturiska nepieciešamība, jo tikai šī patriotiskā cīņa paglāba Lejaskurzemes iedzīvotājus no hitlerisko okupantu karakalpu un rokaspuišu nožēlojamā likteņa, kas būtu nesis ne vien vēl daudz lielākus zaudējumus, bet arī nākošo paaudžu nicinājumu.

Dzimtene augstu novērtēja liepājnieku varoņdarbu. 1977. g. 9. augustā ar PSRS Augstākās Padomes Prezidija dekrētu Liepājas pilsēta «Par panākumiem saimnieciskajā un kultūras celtniecībā un atzīmējot pilsētas darbaļaužu nopelnus revolucionārajā kustībā, vīrišķību un nelokāmo garu Lielā Tēvijas kara gados» tika apbalvota ar Oktobra Revolūcijas ordeni.

Liepājas varoņi, kas šajā grūtajā vēstures posma palika uzticīgi savam avangardam — Komunistiskajai partijai, tās idejām un savām slavenajām revolucionārajām tradīcijām, mūžīgi dzīvos latviešu tautas piemiņā un aicinās aizvien jaunas audzes uz pašaizliedzīgu darbu un cīņām.

LITERATŪRAS UN AVOTU NORĀDES, PIEZĪMES

IEVADAM

1 Latvijas PSR CVVA, 83. f„ l.apr., 24. 1., l.lp.

2 Viļņa 1940. g. 868 sīkos uzņēmumos (lielu rūpnīcu tur vispār tolaik nebija)

bija nodarbināti 11,6 tūkst, strādnieku (skat.: Шаджус Г. Промышленные

рабочие Вильнюса в период строительства социализма (1944—1953 годы). Автореф. дис. … канд. ист. _ наук. Вильнюс, 1963, с. 3, 5). Kaunā 412 sīkos uzņēmumos un darbnīcās (arī šai pilsētā lielrūpniecības vispār tolaik nebija) nodarbināja 15,6 tūkst, strādnieku (skat.: Советская Литва. Вильнюс, 1982, с. 27, 28). Kara sākumā Igaunijas PSR galvaspilsētā Tallinā sakarā ar daudzu tūkstošu strādnieku iesaukšanu Sarkanajā Armijā rūpniecībā nodarbināto strādnieku skaits ievērojami saruka, bez tam daudzu lielāko un svarīgāko rūpnīcu iekārtās izdevās evakuēt vai uzspridzināt, tā ka lielās rūpnīcas pārvērtās par vidējiem un sīkiem uzņēmumiem (skat.: Эстонский народ в Великой Отечественной войне Советского Союза 1941—1945. Таллин, 1973, т. 1, с. 183—189); arī PSRS CVORA, 1358. L, 4. арг., 18. 1. (lapa bez numura) norādīts, ka 1943. g. septembrī visā hitleriešu okupētajā Igaunijā 14 svarīgākajos militārajos uzņēmumos strādāja 2705 cilvēki, bet citos 125 vēl mazākos uzņēmumos, kas pildīja vērmahta pasūtījumus, — 7377 cilvēki.

3 Савченко В. Семь огненных дней Лиепаи. Рига, 1985, с. 41.

4 Город родной на семи ветрах. Сост. В ушкан Я. Рига, 1976, с. 86.

5 Ļ е ņ i n s V. 1. Revolucionārā armija un revolucionārā valdība. — Raksti, 8. sēj., 518. lpp.

6 Cīņa, 1985, 3. janvāris.

7 Tērauds un cilvēki. (Krāj.) Liepāja, 1962, 38. lpp.

8 Turpat, 52., 53. lpp. _

9 Revolucionārās Liepajas un Lejaskurzemes pagrīde cīņa (1918,—1940.). R., 1977, 10. lpp.

10 Samsons V. Deviņpadsmitais — sarkano partizāņu gads. R., 1970, 163., 164. lpp.

11 Revolucionārās Liepājas un Lejaskurzemes pagrīde cīņā, 10. lpp.

12 LKP CK Pyi PA, 101. f„ l.apr., 8. 1., 45.-49. un 54,—57. lp.

18 Žagars E. Sociālistiskie pārveidojumi Latvijā, 1940,—1941. R., 1975, 26. lpp.

14 Latviešu tautas cīņa Lielajā Tēvijas karā (1941.—1945.). R„ 1966, 22. lpp.

16 Савченко В. Семь огненных дней Лиепаи, с. 107—225.

16 У д р и с А. Источники для исследования участия членов городских и уездных организаций КПЛ 1941 года в Великой Отечественной войне. —

В кн.: Источниковедческие проблемы истории пародов Прибалтики. Рига, 1970, с. 471.

17 Turpat, 470., 471.1рр,

18 «Piektā kolonna» — pagrīdē darbojošās spiegu un diversantu grupas sveša teritorija; sākotnēji — spāņu nacionālās atbrīvošanās karā pret republikāņiem Madridē vērstie fašistu spēki,_ kas sniedza atbalstu četrām no ārienes uzbrūkošajām kolonnām (Franko). Otra pasaules kara priekšvakarā un tā gaitā par hitleriešu «piekto kolonnu» dažādās zemēs dēvēja vietējās vācu minoritātes pronacis-tiskās, vietējo kolaboracionistu profašistiskās organizācijas un grupas, kuras darbojās hitleriskās Vācijas speciālo dienestu uzdevumā un vadībā. «Piektā kolonna» dalījās politiskajā (spiegošana, sabotāža, provokācijas, musināšanas propaganda), kuras graujošā darbība attiecīgajā zemē izvērsās jau ilgi pirms fašistiskās Vācijas bruņoto spēku iebrukuma, un militārajā, kuras uzdevums bija izveidot kauju grupas un slepenas militāras formācijas, veikt diversantu akcijas hitleriešu iebrukuma sākumā un pēc attiecīgās zemes okupācijas izvērst teroru pret antifašistiem. (Skat. ģenerālmajora N. Cigičko priekšvārdu holandiešu vēsturnieka L. de Jonga grāmatas «Немецкая пятая колонна во Второй мировой войне» krievu izdevumam Maskavā 1958. g., kā arī Encyklopedia II Wojny Swiatowej. Warszawa, 1975, s. 420.)

19 История КПСС. M., 1970. т. 5, кн. 1, с. 169.

20 Samsons V. Kurzemes meži šalc… R., 1974, 20. Ipp,

21 Svarīgākie materiāli iegūti: Latvijas PSR Centrālajā Valsts vēstures arhīvā, Latvijas KP CK Partijas vestures institūta partijas arhīvā, Latvijas PSR Iekšlietu ministrijas arhīvā, Latvijas PSR Augstākās tiesas arhīvā, Latvijas PSR Centrālajā Valsts Oktobra revolūcijas arhīvā, Baltkrievijas KP CK Partijas vēstures institūta partijas arhīvā, Padomju Armijas Ģenerālštāba arhīvā, VĻKJS Centrālajā arhīvā, PSIĢP CK Marksisma-ļeņinisma institūta centrālajā partijas_ arhīvā, PSKP CK Marksisma-ļeņinisma institūta Lielā Tēvijas kara nodaļas arhīva, PSRS Centrālajā Valsts Oktobra revolūcijas arhīvā, PSRS VDK Robežapsardzības karaspēka centrālajā arhīvā, PSKP Ļeņingradas apgabala komitejas partijas arhīvā, Lietuvas PSR Centrālajā Valsts vēstures arhīva, ka ari Latvijas PSR Revolūcijas muzeja un Liepājas vēstures un mākslas muzeja fondos.

22 Vērtīgākie materiāli iegūti Polijas Tautas Republikas Aizsardzības ministrijas Kara vēstures institūta (tekstā saīsināti Polijas Kara vēstures institūta) arhīvā, Hitleriešu noziegumu Polijas teritorijā izmeklēšanas galvenās komisijas arhīvā, Osvencimas muzeja arhīvā, PTR ZA Vēstures institūta arhīva, PTR Iekšlietu ministrijas arhīvā, Polijas Apvienotās Strādnieku partijas CK Centrālajā partijas arhīvā, PTR Galvenās arhīvu pārvaldes Jauno laiku dokumentu arhīvā, Stuthofas muzeja arhīvā, Vācijas Demokrātiskās Republikas Iekšlietu ministrijas Valsts arhīvu pārvaldes Dokumentācijas centra arhīvā Berlīnē, VDR Militārajā arhīvā Potsdamā, VDR Centrālajā Valsts arhīvā Potsdamā, Vācijas Sociālistiskas Vienības partijas CK Marksisma-ļeņinisma institūta centrālajā partijas arhīvā, Vei-māras pilsētas arhīvā; mikrofilmas iegūtas ari no ASV Nacionāla arhīva un VFR Federālā arhīva Kobiencā.

23 Ekspedīcijas notika: 1963. g. jūlijā — Aizputes—Liepājas—Pāvilostas ra

jonā; 1965. g. jūlijā — Talsu—Rojas—Kuldīgas rajonā; 1966. g. jūlijā — Liepājā un Liepājas rajonā; 1968. g. jūlijā — Saldus—Kuldīgas rajona; 1973. g. jūlija — Tukuma—Saldus—Dobeles rajonā; 1974. g. jūlijā — Liepājā — Liepājas un Skodas (Lietuvas PSR) rajona; 1976. g. jūnija — Talsu—Tukuma rajonā; 1977. g. jūnijā — Talsu—Ventspils—Kuldīgas—Saldus rajonā.

24 Vērtīgas ziņas, fotogrāfijas un dokumentus atsūtījuši: I. Bumbieris, B.Mi-karte, I. Steinbergs, L. Sterna, E. Skudrīte-Strauha, O. Sprūde, A. Melne, J. Beķeris, M. Kokle, A. Freibergs, E. Jēkabsone, K. Sēnfelds, H. Urivska, O. Ekšteine, E. Dul-piņa, A. Krugalis un daudzi citi.

25 Starp Stuthofas koncentrācijas nometn'ē ieslodzītajiem latviešiem, kas tur tika atvesti no Liepājas, vairāki desmiti bija arī tādi, kas okupācijas sākumā bija kalpojuši iebrucējiem vācu armijas vienībās, bet tad LKP veiktā ideoloģiskā izskaidrošanas darba rezultātā, it īpaši vēl pēc Padomju Armijas liktenīgās uzvaras Volgas krastos, izpratuši savu kļūdu, uzsāka cīnu pret okupantiem.

26 Савченко В. Семь огненных дней Лиепаи. Рига, 1985; Белевит-н е в Р., Лось А. Крепость без фортов. Страницы героической обороны Лиепаи. М., 1966; Городенский В. Балтийский моряк — герой обороны Лиепаи. [Bez v.j, 1967; Краснознаменный Прибалтийский пограничный. Рига, 1983.

27 Samsons V. Kurzemes partizāņi. R., 1956; 2. pārstrādāts un papildināts izdevums. R., 1959; Samsons V. Kurzemes katlā. Partizāņu un frontes izlūku cīņas, 1944.—1945. R„ 1969; Samsons V. Kurzemes meži šalc… Partizāņu un izlūku cīņa kara pēdējā gadā Kurzemē, 1944.—1945. R., 1974; Самсон В. П. Дружба народов победила. Совместные действия красных партизан и советских разведчиков в «Курляндском котле» в 1944—1945 гг. Рига, 1980; Dzintars J. Neredzamā fronte. R., 1968; 2. papildināts izdevums. R., 1970; Dzintars J. Niewidzialny front. Lotewskie podziemie antyfaszystowskie. Warszawa, 1978; Dzintars J. Mirdzi, zvaigznīte! Par pionieru pagrīdes cīņu vācu fašistiskās okupācijas laikā Latvijā. R., 1975; Дзинтар Я. К. Сияй, звездочка! Борьба пионеров Латвии против гитлеровских оккупантов. Рига, 1979; Dzintars J. War of Ideas in Latvia (1941—1944). Riga, 1986; Дзинтарс Я- Тайны рижского подполья. Борьба рабочих Риги в годы гитлеровской оккупации. 1941—1944. Рига, 1986.

28 Latviešu tautas cīņa Lielajā Tēvijas kara (1941.-—1945). R., 1966;

Борьба латышского народа в годы Великой Отечественной войны (1941 — 1945). Рига, 1970.

29 Vester manis М. Tā rīkojās vērmahts. R., 1973.

30 Mēs apsūdzam. R., 1965.

31 Reiz cēlās strēlnieks sarkanais. R., 1965, 1. sēj., 419.—431. Ipp.

32 Reiz cēlās strēlnieks sarkanais. R., 1971, 2. sēj., 273.—288. Ipp.

33 Ф p e й 6 e p г Г. Пылающий город. — В кн.: Герой подполья. М., 1965, с. 155—193.

34 Белов П. Непокорные. — В кн.: Гавань янтарного моря. Лиепая, 1963, с. 378—387.

35 Piemēram, Р. Belovs apgalvo, ka galvenie Liepajas antifašistiskas pagrīdes vadītāji un varoņi bijuši strādnieki V. Voroncovs un V. Beinaroviča, pie kam V. Beinaroviča gandrīz visu okupācijas laiku esot darbojusies kā padomju izlūks un radiste un tieši pēc viņas radiogrammām padomju aviācija sistemātiski bombardējusi Liepājas ostu, kuru hitlerieši tieši tāpēc gandrīz nav spējuši izmantot jūras transportam un līdz ar to neesot varējuši evakuēt «Kurzemes katlā» ielenkto karaspēku.

Faktiski V. Voroncovs Liepājas pagrīde nav darbojies, tāpat viņš nav bijis A. Macpāna partizānu vienības sastāvā, bet V. Beinaroviča nav bijusi ne Liepājas pagrīdes vadītāja, ne izlūks radiste. Bez tam 1942./43. g. padomju aviācija Liepājas ostu vispār nebombardēja, bet evakuēt vācu karaspēku no «Kurzemes katla» neatļāva pats Hitlers.

36 ГолосовскийИ. Человек из Лиепаи. М., 1972.

37 Kā izdomājumu I. Golosovska gramatu Vissavienības zinātniskajā konferencē, kas 1975. g. 1. un 2. decembrī notika Maskavā un bija veltīta Lielā Tēvijas kara historiogrāfijas jautājumiem, kvalificēja arī Vēstures zinātņu doktors V. Kri-voručenko.

38 Laikrakstos «Tēvija», «Kurzemes Vārds», «Par Latviju», «Latvija», «Laika Balss», «Kurzemnieks», «18. Novembris», žurnālā «Laikmets».

39 К r a u s n i c k H„ Wilhelm H.-H. Die Truppe des Weltanschauungs-krieges. Die Einsatzgruppen der Sicherheitspolizei und des SD. 1938—1942. Stuttgart, 1981 (darbā izmantota tikai tā otrā daļa: Thei! II. Wilhelm H.-H. Die Einsatzgruppe A der Sicherheitspolizei und des SD. 1941/1942).

40 F1 e m i n g G. Hitler und die Endlosung. «Es ist des Fiihrers Wunsch … ». Wiesbaden und Miinchen, 1982.

41Reitlinger G. The House Built on Sand. The Conflicts of German Policy in Russia, 1939—1945. London, 1960.

42 Aizsargu organizācija bija vienīgā okupētajā Latvijā, kuru atjaunoja (dib. 1919. g.) vācu okupanti. 1943. g. tās organizācijas bija izveidojušās visos apriņķos, lai gan oficiāli to atjaunoja 1944. g., kad par tās vadītāju iecēla bij. buržuāziskās Latvijas pulkvežleitnantu A. Dzenīti.

43 L ā c i s A. Ozolvīru pulki. [Lincoln, Nebraska], 1974.

44 Turpat, 243. lpp.

45 Speciāla diversantu organizācija, izveidota 1944. g. oktobrī darbībai Padomju Armijas aizmugurē (tās augstākais priekšnieks O. Skorceni, Latvijā — B. Jankavs).

46 Latviešu karavīrs otrā pasaules kara laikā. Vāsterās, 1972, 2. sēj.

47 S i 1 j а к о v s К. Mana atbilde. Apgāds «Gauja» [ASV], 1. daļa, 1982; 2. dala, 1985.

48Freivalds O. Kurzemes cietoksnis. 1„ 2. grām. Kopenhāgena, 1954.

49 Šķiņķis A. Kurzemes cietoksnis. 1., 2. sēj. Kopenhāgena, 1954; S i 1 g a i-lis A. Latviešu leģions. Kopenhāgena, 1962; Bērziņš A. Tāls ir ceļš atpakaļ uz dzimteni. [Ņujorka], 1971; Dziļums A. Kur zemes sirds vēl dzīva. [Ņujorka], 1973; Unāms Z. Zem Barbarosas šķēpa. [Mičigana], 1975; Latviešu karavīrs otrā pasaules kara laikā. 5. sēj., Vāsterās, 1977, 8. sēj. [Lincoln, Nebraska], 1982.

60 Blāķis A. Medaļas otrā puse. [Buenosniresa, b. g.[.

i NODAĻA

MILITĀRPĀRVALDES OKUPĀCIJAS POSMS LIEPĀJĀ

1 Pulkvedis (1942. g. ģenerālmajors) Karls Lomeijers Polijas kampaņā komandēja 24. divīzijas, bet Francijā un Lielā Tēvijas kara sākumā — 291. kājnieku divīzijas pulku. Par līdzdalību Liepājas ieņemšanā apbalvots ar bruņinieku pakāpes dzelzs krustu. No 1941. g. 29. jūnija līdz 16. jūlijam Liepājas pilsētas komandants.

2 Vestermanis M. Tā rīkojās vērmahts, 47. lpp.

3 Kurzemes Vārds, 1941, 13. augusts.

4 Pērkonkrustiešu skaits 1941. g., pēc vēl precizējamām ziņām, Latvijā sasnie-dzis 4 tūkstošus

6 Latvijas PSR CVVA, 252. f., l.apr., 26. 1., 153.—156. lp. Polijas Kara vēstures institūta arhīvs, T-312. f., 1576. filma, 000965. kadrs.

6 Kurzemes Vārds, 1942, 5.—7., 9., 12.—14., 16. jūnijs.

7 Polijas Kara vēstures institūta arhīvs, T-175. f., R-233. filma, 2 721 382. kadrs.

8 Turpat, 2 721 375,—2 721 382. kadrs.

9 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 012. darba fonds. Ernesta Birznieka atmiņu 1973. g. 18. jūnija pieraksts.

10 Kurzemes Vārds, 1942, 13. jūnijs.

11 Pēc izkļūšanas no lazaretes G. Celmiņam un E, Andersonam bija jāsamierinās ar eksekutoru uzdevumiem Kuldīgā, kur, kā vēlāk rakstīja pats Celmiņš avīzē «Kurzemes Vārds», «darba bija papilnam .. vajadzēja .. ķerties pie žīdu jautājuma priekšdarbu kārtošanas un rūpēties par apkārtnes drošību..»; skat.: Kurzemes Vārds, 1942, 14. jūnijs.

lla Ulmaņa fašistiskās diktatūras laikā A. Plensners bija Latvijas militārais atašejs Berlīnē un pēc padomju varas atjaunošanas Latvijā atteicās atgriezties dzimtenē. 1941. g. janvārī fašistiskās Vācijas militārais izlūkdienests viņu savervēja par savu rezidentu un uzdeva organizēt Padomju Latvijā bruņotas hitleriešu «piektās kolonnas» bandas.

12 Mēs apsūdzam, 37. Ipp.

15 Vestermanis M. Tā rīkojas vērmahts, 85., 86. Ipp.

i3a pesetas bagātību izlaupīšanā tām bez ierunām palīdzēja pēc iebrucēju izlūkorgānu ieteikuma jau 29. jūnijā par Liepājas t. s. latviešu pārvaldes vadītāju ieceltais J. Blaus; viņa sakari ar hitleriešu speciālajiem dienestiem acīmredzot sākušies 1937./38. g., kad tas papildināja savas inženiera zināšanas Vācijā.

14 — t. L, kādai personai piederošo tiesību rīkoties ar kādu priekšmetu atņemšana, pamatojoties uz valsts tiesiski fiksētu rīkojumu.

15 Kurzemes Vārds, 1942, 24. septembris.

16 Latvijas PSR CVVA, 1308. f„ 20. apr., 145. I., 13. lp.

17 Polijas Kara vestures institūta arhīvs, T-178. L, R-18. filma, 367 507., 367 508. kadrs.

18 A i z s i 1 n ie ks A. Latvijas saimniecības vēsture, 1914.—1945. Daugava, 1968, 892. ipp.

19 VDR Centrālais Valsts arhīvs Potsdamā, ]0 815. filma, 003., 004. kadrs.

"Aizsilnieks A. Latvijas saimniecības vēsture, 926. Ipp.

21 Latvijas PSR CVVA, 1308. f., 15. apr., 109. 1„ 4., 5. lp.

22 Latvijas PSR CVVA, 83. f., 1. apr., 22. 1., 117. lp.; Kurzemes Vārds, 1942, 4. janvāris.

2 Latvijas PSR ZA Vestures institūta 013. darba fonds. Izraksts no oficiālas izziņas par kontrrevolucionārajām organizācijām Latvijas PSR.

24 A i z s i 1 n i e к s A. Latvijas saimniecības vēsture, 889., 890. Ipp.

25 Kurzemes Vārds, 1941, 25. novembris.

26 Salīdzinājumam norādīsim, ka pēc iedzīvotāju skaita septiņas reizes lielākajā Rīgā hitleriešu iebrukuma laikā bija sagrauti tikai 234 nami (Laikmets, 1942, Nr. 39, 13. Ipp.).

27 Latvijas PSR CVVA, 69. f„ l.a apr., 17. 1„ 165. lp.

28 Būdams Liepājas novada komisārs (gebītskomisars), Alnors bija salaupījis tik daudz dārgu mēbeļu, vērtīgu gleznu, paklāju, sudraba, porcelāna u. c. vērtīgu mantu, kuras tas no Liepājas ostas 1942. g. 24. decembri ar tvaikoni «Lothar» nosūtīja uz Hamburgu savai ģimenei, ka Latvijas drošības policijas un drošības dienesta priekšnieks Lange 1943. g. 11. aprīlī bija spiests par to iesniegt oficiālu ziņojumu ģenerālkomisāram Rīgā, norādot, ka Alnors bez tam licis Liepājā iekārtot sev greznu dienesta dzīvokli un izbūvēt dārgu medību pili par apmēram 30 000 reihsmarkām. (Skat.: Mēs apsūdzam, 263.—266. ipp.) Bez tam ģenerālkomisārs Drekslers saņēma ziņojumu, ka Alnors piesavinājies Liepājas apavu un ādu fabrikās «Kopsolis» un «Apavi» 80 pāru, novada komisariāta saimniecības nodaļas vadītājs Grotmans — 80 pāru, novada lauksaimniecības vadītājs (kreislandvirts) Ašenbahs — 52 pārus, bet Kurzemes nacistu arodbiedrību centrālās savienības vadītājs Stegers — 22 pārus apavu (turpat, 266., 267. ipp.). Šeit, saprotams, minēta tikai maza daļa no tā laupījuma, kuru Alnors un viņa palīgi guva Liepājā.

29 Latvijas PSR CVVA, 88. f„ 1. apr., 27. 1., 24. lp.

80 Zīmīga ir intervija, kuru 1942. g. Septembrī Alnors sniedza fašistiska žurnāla «Laikmets» galvenajam redaktoram E. Tūbelim un kura publicēta žurnāla 1942. g. 39. numurā. Intervijā, kas notika laikā, kad fašistu armijas lauzās uz Volgu un Kaukāzu, bet nacistu propaganda klaigāja par «izšķirošām kaujām» austrumos, Hitlera vietvaldis Kurzemē uzskatīja, ka ir pienācis laiks, kad uzva_-rētāji var atklāt savus senos slepenos nodomus un nākotnes plānus. Raksta teikts: «Dr. Alnors, kam lieli piedzīvojumi praktisko jautājumu risināšana, j a u kopš 1933./34. g. Ziemeļvācijā domājis ne vien par Liepājas tagadni, bet arī par pilsētas nākotnē^ izveidošanu, kas atbilstu šīs svarīgās ostas pilsētas jaunajiem un arī turpmākajiem uzdevumiem» [Retin. — J. Dz.]. Tas ir vēl viens

pierādījums hitleriešu nodomam sagrābt buržuāzisko Latviju. Intervijā noradīts, ka šīs problēmas atrisināšanas interesēs Alnors uzdevis pazīstamam vācu arhitektam Prommelam izstrādāt Liepājas atjaunošanas un paplašināšanas projektu, kas pirms dažiem mēnešiem esot jau pabeigts. Vienlaikus intervija liecina, ka Liepājai bijusi ierādīta sevišķi svarīga vieta hitleriešu Baltijas kolonizācijas plānos.

S1 Vestermanis M. Tā rīkojās vērmahts, 94. lpp.

II NODAĻA LATVIEŠU BURŽUĀZISKIE NACIONĀLISTI OKUPANTU KALPĪBĀ EKSEKUTORU UN DEMAGOGU LOMĀ

1 Liepājas un visas Kurzemes iedzīvotāju masu slepkavu F. Dītrihu pēc ASV kara tribunāla sprieduma 1948. g. 28. oktobrī pakāra Landsbergas cietumā Rie-tumvācijā. Bet latviešu fašistiskās buržuāzijas skribenti avīzē «Kurzemes Vārds» 1942. g. 4. augusta numurā par Dītrihu rakstīja: «Ar savu laipno pretimnākšanu, pareizo latviešu psiholoģijas un īpatnējo dzīves apstākļu izpratni SS oberšturmbann-firers Dītrihs ieguvis dziļu cienību un sirsnīgas simpātijas visplašākajās latviešu aprindās.»

2 Turpretī vācu kārtības policijā Liepājā (1942. g. dati) bija tikai 23 vācu tautības policisti (Latvijas PSR CVVA, 83. f., l.apr., 22. 1., 169. Ip.).

3 Latvijas PSR CVVA, 83. f., l.apr., 29. 1„ 11., 12. lp.

4 Kārtības policija hitleriešu okupētajā Latvija dālijās: Л grupā — štata policisti, В grupā — ārštata policisti — apsardzes dienests un C grupā — palīg-policija, t. s. šucmaņi (galvenokārt bij. aizsargi). Pēdējie algu policijā nesaņēma, dzīvoja un strādāja savās saimniecībās un piedalījās atsevišķās operācijās pret partizāniem u. tml„ arestēto apsargāšanā uti. pēc pagasta štata policistu norādījumiem.

5 Latvijas PSR CVVA, 69. f„ l.a apr., 17. I., 158., 159. Ip.

6 Polijas Kara vestures institūta arhīvs, T-175. f.. R-233. filma, 2 72i 425.

kadrs.

7 Latvijas PSR CVVA, 69. f., l.a apr., 17. 1„ 158., 159. Ip.

8 Tā A. Plensners, lai celtu savu un sava saimnieka prestižu, godāja juras kara flotes C grupas pavēlnieku admirāli Klāscnu.

9 Kurzemes Vārds, 1941, 4. jūlijs; skat. arī: Vestermanis M. Та rīkojas vērmahts, 72. lpp.

10 Jau 1939. g. Polija vācu fašistu «piektās kolonnas» bruņoto bandu apzīmēšanai hitlerieši liekulīgi lietoja terminu &lt;rSelbstschutz», t. i., pašaizsardzība (skat.: Encyklopedia II Wojny Swiatowej. Warszawa, 1975, s. 420). 1941. g. vasarā tie šo pašu nosaukumu attiecināja ari uz latviešu buržuāzisko nacionālistu hitleriskajām «piektās kolonnas» bandām.

11 Ventas Balss, 1941, 4. jūlijs; skat. arī: Vestermanis M. Tā rīkojās vērmahts, 72. lpp.

12 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no_ operatīvās A grupas komandiera Stālekera pārskata par laiku no okupācijas sākuma līdz 1941. g. 15. oktobrim.

13 Kurzemes Vārds, 1941, 8. jūlijs.

14 Birznieks M. No SS un SD līdz.. . R., 1979, 62. lpp.

15 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no Liepajas novada drošības policijas un drošības dienesta latviešu politiskās daļas aģentūras nodaļas priekšnieka L. Zariņa 1946. g. 11. septembra liecības.

16 So kriminālnoziedznieku, kuru buržuāziskās Latvijas tiesas atkārtoti bija sodījušas par zādzībām, huligānismu un riteņkrodzniecību, «nāves cietuma» priekšnieka amatā iecēla viņa draugs un pudelesbralis A. Fricsons — pērkonkrustietis, kas kopš pilsētas okupācijas pirmās dienas bija Liepajas «pašaizsardzības» soda vienību politiskās dajas, bet pēc drošības policijas un drošības dienesta Kurzemes novada daļas izveidošanas 1941. g. septembrī — tās latviešu politiskās daļas priekšnieks.

17 Birznieks M. No SS un SD līdz… , 62. lpp.

13 Latvijas PSR CVVA, 83. f., 1. apr., 22. 1., 15., 33.—35., 52., 58., 59., 84., 85. lp.

19 Minētais upuru skaits ir fiksēts gan Liepajas novada SS un policijas komandiera slepenajos ziņojumos, gan oficiāli aprobēts padomju izmeklēšanas orgānu ievadītu krimināllietu apsūdzības rakstos, piemēram, R. Pāvelskopa, G. Krik-maņa u. c. krimināllietā Nr. 11 un J. Rītiņa u. c. krimināllietā Nr. 13, kas iztiesātas Latvijas PSR Augstākajā tiesā 1973. gadā. Sājā sakarā jānorāda uz Ārkārtējās komisijas pārsteidzīgi fiksētajiem skaitļiem par nošauto skaitu; tie balstas uz civiliedzīvotāju nepārbaudītām liecībām un ir stipri_ pārspīlēti; tā, piemēram, ir liecības, ka 1941. g. 14,—16. decembrī Šķēdes jūrmalā nošauts 15 000 cilvēku, lai gan faktiski tur tad nošāva 2772 cilvēkus.

20 Domājams, ka tieši ar J. Kronberga vai viņa biedru darbību saistās diversijas akts 1941. g. novembra sākumā, kad patriotiem izdevās nodedzināt bij. Aisteres MTS darbnīcas, kas kopā ar visu Aisteres muižas centru bija nodotas atpakaļ Latvijas pašpārvaldes iekšlietu ģenerāldirektora ģenerāla O. Dankera īpašumā.

21 Ir ziņas, ka līdzīgu varonības piemēru sniedzis «Tosmares» katlu kalējs J. Ķērc, kurš saskaņā ar Liepajas pilsētas Tautas deputātu padomes izpildkomitejas Civilstāvokļa aktu reģistrācijas nodaļas arhīva 1941. g. ierakstu miris 1941. g. 10. decembri.

22 Борьба за Советскую Прибалтику в Великой Отечественной войне 1941 —1945. Рига, кн. 3, с. 218.

23 Par aizsargu noteicošo lomu «pašaizsardzības» bruņotajās bandās liecina arī A. Plensnera 1941. g. 3. jūlija paziņojums avīzē «Kurzemes Vārds», kurā viņš sev pakļautās «pašaizsardzības» soda vienības identificē ar vārdu «aizsargu formācijas».

24 Tā, 1941. g. agrā pavasarī no Rīgas un Jelgavas uz Nīcas pagastu aizbēga abvēra rezidenta P. Rikarda aģents E. Rencis un Jelgavas Lauksaimniecības akadēmijas students J. Ozols. Kopā ar jau iepriekš no Rīgas atbēgušo vietējā budža dēlu M. Pāvelu tie stājās pie bruņotas «piektās kolonnas» izveidošanas. Bijušo aizsargu un citu fašistu vervēšanā jaundibinātajā bandā aktīvi iekļāvās ari no Ludzas atbēgušais policijas virskārtībnieks J. Incenbergs. Kara sākumā Nīcas pagastā «piektās kolonnas» bandā jau bija pāri par 30 apbruņotu diversantu, kas vēl pirms vācu karaspēka iebrukuma Nīcā bija saņēmuši lielāku ieroču un munīcijas sūtījumu. Par šīs bandas upuriem kļuva vairāki neapbruņoti Nīcas un Liepājas padomju aktīvisti, kā ari daži ievainoti sarkanarmieši.

25 Pie J. Olas atrada sarakstu, kurā bija minēts, kādus ienesīgākos amatus pēc Priekules sagrābšanas ieņems viņa diversanti. Pats sevi J. Ola jau bija iecēlis par pilsētas komandantu.

26 E. Sauiītis kā vācu militārā izlūkdienesta darbinieks_ «Kurzemes katlā» vervēja aģentu un diversantu grupas, bet pēc fašistiskās Vācijas kapitulācijas tika atstāts par diversantu bandas barvedi Ventspils apriņķa Užavas pagasta purvos, kur tā rīcībā bija ari liela ieroču un sprāgstvielu noliktava, taču banda tika likvidēta jau 1945. g. maijā, bet pats E. Sauiītis apcietināts un sodīts.

27 Kurzemes Vārds, 1942, 7. jūnijs.

23 Turpat, 1941, 19. jūlijs.

!9 Савченко В. Латышские формирования Советской Армии на фронтах Великой Отечественной войны. Рига, 1975, с. 63.

30 Fašistiskajā avizē «Kurzemes Vārds» 1941. g. 12. jūlija numurā Salinska tēlota kā sarkana terora upuris.

31 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 013. darba fonds. M. Kaufmanes atmiņu pieraksts 1983. g. 14. maijā.

32 Turpat, bij. Liepajas aizstāvēšanas kauju dalībnieka E. Zuntnera atmiņas.

33 Савченко В. Семь огненных дней Лиепаи, с. 119.

34 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 013. darba fonds. E. Zuša atmiņu pieraksts 1968. g. 9. jūlijā.

35 N. Kāļa turpmākās noziedzīgās gaitas vācu fašistiskas okupācijas gados raksturīgas vairumam viņam līdzīgo hitleriešu «piektās kolonnas» bandītu gai-tām: «pašaizsardzības» soda vienībai sekoja dienests policijas bataljonā, bet 1945. g. janvārī Kālis tika iecelts par hitleriešu teroristiskās diversantu organizācijas (t. s. SS Jagdverband Lettland) Lutriņu pagasta grupas vadītāju. Pēc fašistiskās Vācijas kapitulācijas sekoja bandīta gaitas Kuldīgas mežos, tad slapstīšanās pie radiem līdz arestam un pelnītam sodam. Atklāt viņa slēptuvi izdevās toreizējam kolhoza «Lutriņi» priekšsēdētājam komunistam A. Reimanim.

35 VĻKJS Centrālais arhīvs, 1. f., 2. apr., 175. 1., 75.—81. lp.

37 Turpat.

38 Latvijas PSR ZA Vļēstures institūta 013. darba fonds. Komunista J. Miernja māsas A. Slēzes (Miemes) atmiņu pieraksts 1974. g. 5. jūlijā un M. Bidiņa atmiņu pieraksts 1974. g. 4. jūlijā; par šo Rucavas aizsargu sevišķo mežonību rakstīts arī «Cīņas» 1945. g. 4. janvāra numurā, taču avīzes rakstā nepareizi minēts, ka pakārtā Rucavas pagasta izpildkomitejas priekšsēdētāja uzvārds bijis Girnis. Iespējams, ka tā sauca lietuviešu tautības padomju patriotu, kas mēģināja bēgt kopā ar J. Miemi, bet tika nošauts.

39 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 013. darba fonds. Izraksts no A. An-cevica krimināllietā esošajiem materiāliem.

40 Latvijas PSR CVVA, 83. f„ l.apr., 22. I., 137. lp.; Kurzemes Vārds, 1941, 15. jūlijs; Latvijas PSR ZA Vēstures institūts 013. darba fonds. J.Matuta atmiņu pieraksts 1963. g. 15. jūnijā.

41 Kurzemes Vārds, 1941, 29. jūlijs.

42 Pēc Liepājas «pašaizsardzības» soda vienību reorganizēšanas par policiju hitlerieši E. Jākobsonu 1941. g. rudenī iecēla par jaundibināmo latviešu fašistisko policijas bataljonu sakaru virsnieku pie Liepājas novada SS un policijas vadītāja. E. Jākobsonam izdevās Liepājā no aizsargiem, reakcionāriem bij. buržuāziskās Latvijas armijas virsniekiem, dažādiem dēkaiņiem un kriminālnoziedzniekiem saformēt 21., 24., 25., 28. un 268. policijas bataljonu, šo lielāko visas latviešu fašistiskās buržuāzijas kauna traipu.

43 D z i n t a r s J. Neredzamā fronte, 2. izd., 22.—24. lpp.

44 Latviešu karavīrs otrā pasaules kara laikā, 8. sēj., 212. lpp.

45 Polijas Kara vēstures institūta arhīvs, T-312. f., 1576. filma, 6. kadrs.

46 Kurzemes Vārds, 1942, 14. jūnijs.

47 Nežēlīgā fašista pilnu uzvārdu G. Celmiņš rakstā neminēja, cerēdams, ka tas paliks nezināms un noziedznieks nesaņems pelnīto sodu. Tas ir bij. buržuāziskās Latvijas armijas atvaļinātais pulkvedis Krišs Ķūķis — tolaik lielsaimnieks Kuldīgas apriņķa Padures pagastā. K. Ķūķa noziedzīgās gaitas aprāva «Sarkanās bultas» partizānu lode «Kurzemes katla» laikā.

48 Kurzemes Vārds, 1942, 14. jūnijs.

49 Turpat, 1941, 23. jūlijs.

60 Ļ e ņ i n s V. I. Biedri strādnieki! Ejam pēdējā, izšķiroša kaujā! — Raksti, 28. sēj., 37. lpp.

51 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Kurzemes novada komisāra Alnora 1941. g. 25. augusta «Rīkojuma par zemes apsaimniekošanu» fotokopija.

52 Latvijas PSR CVVA, 1308. f., 15. apr., 109. 1., 3. lp.

53K.rausnick H., Wilhelm H.-H. Die Truppe des Weltanschauungs-krieges. Teil II, S. 400.

54 Siljakovs K- Mana atbilde, 1, 256.1pp.

к Latvijas PSR CVVA, 69. f„ 1. apr., 17. 1., 324. Ip.

56 Dzimtenes Baiss, 1982, 16. septembris.

67 Latvijas PSR ZA Vestures institūta 011. darba fonds. Izraksts no Liepājas novada drošības policijas un drošības dienesta latviešu politiskās daļas aģentūras nodaļas vadītāja L. Zariņa 1946. g. 11. septembra liecības.

68 Turpat. Izraksts no L. Zariņa 1946. g. 5. maija liecības.

59 Turpat. Izraksts no L. Zariņa 1946. g. 11. septembra liecības.

60 Turpat.

61 Turpat. Izraksts no Ostlandes militārās izlūkošanas un pretizlūkošanas pārvaldes (Abwehrstelle Ostland) priekšnieka apakšpulkveža B. Vistuba 1949. g.

15. februāra liecības.

62 Turpat.

63 Latvijas PSR CVVA, 1308. f., 15. apr., 109. 1., l.Ip.

64 Salīdzinājumam: 1941. g. novembri Kauņas cietumā atradās 278, bet Viļņas cietumos 568 ieslodzītie, ieskaitot kriminālnoziedzniekus. (Skat.: Latvijas PSR CVVA, 70. f„ 3. apr., 57. !., 215. lp.)

65 Latvijas PSR CVVA, 161. f„ l.apr., 2. 1., 40.—43. lp.

85 Turpat, 46., 47. lp.

67 Turpat, 42. lp.

68 LKP CK PVI PA, 302. f„ 5. apr., 8. 1„ 2.“ lp.

69 Skat.: Баранов Л. В. В дебрах абвера. Таллин, 1971, с. 94.

70 Skat.: Жилин П. Уроки прошлого и заботы настоящего. — Коммунист, 1981, № 7, с. 64.

71 Avīze «Kurzemes Vārds» iznāca Liepājā no 1918. gada; 1940. g. to slēdza, bet no 1941. g. 2. jūlija tā iznāca atkal, līdz 1944. gadam.

72 LKP CK PVI PA, 302. f„ 5. apr., 8. 1., 4.a lp.

73 Kurzemes Vārds, 1941, 22. jūlijs.

74 Turpat.

76 Padomju Dzimtene, 1973, 13. novembris.

78 Kurzemes Vārds, 1942, 4. jūnijs.

77 Turpat, 1942, 19. jūnijs.

KANGARU ALGA

78 Par to skat.: Reitlinger G. The House Built on Sand. The Conflicts of German Policy in Russia, 1939—1945. London, [1960], p. 154; M у 1 1 y-niemi S. «Die Neuordnung» der Baltischen Lander, 1941—1944. Helsinki. 1973, S. 169—172.

79 Kurzemes Vārds, 1942, 18. jūnijs.

80 Turpat.

81 Reitlinger G. The House Built on Sand, p. 154.

82 Polijas Kara vestures institūta arhīvs, T-454. f., 100. filma, 001 032.— 001 035., 001 077. kadrs.

83 Turpat, 001 156., 001 185,—001 202. kadrs.

84 Turpat, 000 416. kadrs.

85 Skat.: Oficiāls telefona abonementu saraksts Latvijas ģeneralapgabalam, Rīgas telefona tīkls 1944. gadam. R., 1944, 55. Ipp.

86 Polijas Kara vēstures institūta arhīvs, T-454. f., 100. filma, 001 051.—001 054. un 001 159.—001 161. kadrs.

87 Reitlinger G. The House Built on Sand, p. 154, 155.

88 M у 11 у n i e m i S. «Die Neuordnung» der Baltischen Lander, S. 97.

89 Kurzemes Vārds, 1942, 9. septembris.

90 Praktiski pasākumi Lietuvas PSR teritorijas kolonizēšanai ar «āriešiem» tika uzsākti jau 1942. g. sākumā; tās dienvidrietumu apriņķos laikā no 1942. g.

1. aprija līdz 31. oktobrim tika reģistrētas 6597 saimniecības laukos ar 122 711,7 ha zemes vācu zemnieku apmetināšanai, bet kolonizēšanai paredzētā novada pilsētās «āriešiem» tika paredzēti 4193 dzīvokļi. 1942. g. 8.—9. jūnijā Sakēnu apriņķī vien lietuviešu zemnieki tika padzīti no 3509 saimniecībām un to vietā apmetināti 16 786 vācieši. Pavisam Lietuvā ieradās gandrīz 30 000 vācu kolonizatoru. (Myllyniemi S. «Die Neuordnung» der Baltischen Lander, S. 163—169.)

91 1943. g. februārī Liepājā dzīvoja 177 vācieši un 77 vācietes (karavīrus un policistus neskaitot), kas bija iebraukuši no Vācijas; Liepājas apriņķī attiecīgi 54 un 5, Kuldīgas apriņķī — 36 un 5, bet Aizputes — 17 un 17. (Skat. Latvijas PSR CVVA, 1308. L, 15. apr., 109. 1., 8. ip.)

92 Преступные цели — преступные средства. М., 1963, с. 60.

Ill NODAĻA

TAUTAS PRETESTĪBA —

CĪŅAS SAKUMS UN IZVĒRŠANĀS (1941. 42. g.)

VIŅI BIJA PIRMIE

1 Kurzemes Vārds, 1941, 4. jūlijs.

2 Савченко В. Семь огненных дней Лиепаи, с. 235—241.

3 Latviešu tautas cīņa Lielajā Tēvijas karā, 245. lpp.

4 Padomju Jaunatne, 1966, 26. augusts.

5 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. I. Strauses (Liepiņas) atmiņu pieraksts 1974. g. 13. jūlijā; Liepājas vēstures un mākslas muzejs, Liepājas aizstāvju atmiņu fonds, 2. sēj., (toreizējā Gramzdas skolnieka) Friča Zemes atmiņas; 3. sēj., Georga Valtera atmiņas.

6 Д а т H e p Ш. Преступления немецко-фашистского вермахта в отношении военнопленных во второй мировой войне. М., 1963, с. 443, 444.

7 VDR Militārais arhīvs, , 01/19731. fonds un lieta, 8. ip.

8 Liepājas vēstures un mākslās muzejs, Liepājas aizstāvju atmiņu fonds, 2. sēj., Friča Zemes atmiņas.

9 Padomju Dzimtene (Kuldīgas raj. av.), 1975, 20. decembris; Kurzemes Vārds, 1942, 12. marts.

10 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izziņa, kas sasladīta pēc L. Priednieces atmiņām 1985. g. 17. jūnijā.

11 VĻKJS Centrālais arhīvs, 1. f., 2. apr., 175. 1., 75.—84. ip.

12 Савченко В. Семь огненных дней Лиепаи, с, 240, 241.

13 Kurzemes Vārds, 1941, 1. un 14. augusts.

14 Latvijas PSR CVVA, 69. f., l.a apr., 17. I., 124П lp.

15 Tēvija, 1941, 19. septembris.

16 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no operatīvās soda vienības (Einsatzgruppe «A») ziņojuma par laiku no okupācijas sākuma līdz 1941. g. 15. oktobrim.

17 Samsons V. Kurzemes meži šalc… , 171.—173. lpp.

18 Domājams, par «partizāniem» apzīmēti ielenkumā nokļuvušie padomju karavīri un padomju aktīvisti — nelegālisti, kas slēpušies pie vietējiem iedzīvotajiem, kā ari pāri frontei iesūtītie padomju izlūki un pirmie tautas cīņas organizētāji.

19 pyp Iekšlietu ministrijas arhīvs, RSHA f., 362. apr., 223. 1., 29. lp.

20 Turpat.

21 Turpat, 28., 29. lp.

22 Turpat.

23 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. A. Zeronkina 1981. g. 26. jūnijā pierakstītās atmiņas.

24 Centrālā Jūras kara arhīva izdota biogrāfiskā izziņa par I ranga intendantu K. Pavlovu.

25 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Ļ. Jeršova atmiņu pieraksts 1965. g. 15. oktobri; J. Cimmermaņa liecības pieraksts 1951. g. 10. martā un A. Portnovas liecības pieraksts 1944. g. 18, decembrī. Skat. arī: Komunists (av.), 1987, 11. marts.

26 Latvijas PSR ZA Vēstis, 1971, Nr. 8, 17. lpp.

27 Padomju Jaunatne, 1975, 30. aprīlis.

28 Климов И., Греков H. Партизаны Вилейщины. Минск, 1970, с. 361.

29 Latvijas PSR CVVA, 343. f., 1. apr., 8854. 1„ 232. Ip.; J. Miķelsona atmiņu pieraksts 1967. g. 20. aprīlī.

30 Iespējams, ka dzīvi palikušajiem Liepājas aizstāvjiem un viņu dzīvesbiedrēm atcerēties M. Marufļenko īsto vardu var palīdzēt norāde, ka viņa bijusi pilnīga veģetāriete.

31 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Tautas cīņas organizatoru grupas vadītāja V. Kaufmaņa atmiņu pieraksts 1980. g. 3. septembrī.

32 Latviešu tautas cīņa Lielajā Tēvijas karā, 245., 246. lpp.

33 Turpat.

34 Cīravas pagasta komsorga J. Sterna māsa L. Sterna ar 1963. g. 15. jūniju datētā atmiņu pierakstā min, ka 1941. g. jūlija, kā stāstījuši viņas brāļi Jānis un Jēkabs, Aizputes apriņķa partijas komitejas pirmais sekretārs Auniņš tos no Pleskavas apkārtnes nosūtījis V. Kaufmaņa vadītas grupas sastavā partizānu gaitās uz okupēto Kurzemi.

35 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no Liepajas SS un policijas vadītāja 1943. g. 29. jūnija ziņojuma, kurā norādīts, ka E. Beķeris 1941. g. vasarā sastāvējis padomju partizānu grupā.

36 Дзинтарс Я. Тайны рижского подполья. Борьба рабочих Риги в годы гитлеровской оккупации. 1941 —1944. Рига, 1986, с. 54.

37 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. A. Paiča atmiņu pieraksts 1980. g. 20. augustā un M. Kaufmanes atmiņu pieraksts 1980. g. 2. jūlija; skat. arī LKP CK PVI PA, 302. f., 5. apr., 3. 1., 1., 2. lp.

38 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. R. Beņķa atmiņu pieraksts 1980. g. 5. septembrī un Virgas astoņgadīgās skolas novadpētnieku 1978. g. 19. maijā sastādītā izziņa par R. Beņķa pagrīdes grupu Virgā.

39 Polijas Kara vēstures institūta arhīvs, T-175. f., 146. filma, 2 673 842. kadrs.

40 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no operatīvās soda vienības (Einsatzgruppe «А») darbības pārskata par minēto laika posmu.

41 Samsons V. Kurzemes partizāņi. 2. izd., 263. lpp.

42 Polijas Kara vēstures institūta arhīvs, T-175. f., 233. filma, 2 722 671., 2 722 672. kadrs.

43 Nošauto vidū faktiski bija tikai daži partijas biedri, pārējie bija padomju darbinieki, komjaunieši, arodbiedrību aktīvisti un strādnieki — pilsētas aizstāvēšanas kauju dalībnieki, kurus nacisti parasti pieskaitīja komunistiem.

44 Latvijas PSR CVVA, 83. f„ 1. apr., 22. 1., 15. lp.

45 Turpat, 69. f., l.a apr., 17. 1„ 124.—126. lp.

46 Turpat, 83. f., 1. apr., 22. 1., 14., 15. lp.

47 Turpat, 24. 1., 1. Ip.

48 Turpat, 69. f., l.a apr., 1. 1., 14. lp.

49 Turpat, 83. f., l.apr., 21. 1., 22., 23 lp.

50 Turpat, 22. 1., 70. lp.

61 Acīmredzot šajā grupā darbojies kāds no tautas cīņas organizatoriem, kuru partija bija sūtījusi pāri frontes līnijai un kuram bija izdevies ierasties Liepājā.

52 Latvijas PSR CVVA, 83. f., l.apr., 22. I., 15. lp.

53 Kurzemes Vārds, 1941, 3. augusts.

54 Latvijas PSR CVVA, 83. f., l.apr., 22. 1„ 41., 42., 92., 77. lp.

55 Turpat, 25. 1., 107.a lp.

56 Turpat, 22. 1., 138., 161. lp.

57 Turpat, 70. f., 3. apr., 57. 1., 156. lp.

58 Polijas Kara vēstures institūta arhīvs, T-175. f„ 235. filma, 2 723 942. kadrs.

69 Latvijas PSR ZA Valodas un literatūras institūta folkloras nodaļas materiāli, 1832. f., 108. lpp.

60 Latvijas PSR CVVA, 83. f„ l.apr., 22. 1., 148. lp.

61 Latvijas PSR ZA Vestures institūta 011. darba fonds. A. Pipes liecības pieraksts 1947. g. 27. aprīlī; Liepājas novada drošības policijas un drošības dienesta latviešu politiskās daļas aģentūras nodaļas vadītāja L. Zariņa liecības pieraksts 1946. g. 11. septembrī.

62 Latvijas PSR CVVA, 83. f„ l.apr., 22. 1., 148. lp.

63 Latvijas PSR ZA Vestures institūta 011. darba fonds. L. Sternas atmiņu pieraksts 1963. g. 15. jūnijā.

34 Samsons V. Kurzemes partizāņi, 2. izd., 164. Ipp.

65 Latvijas PSR CVVA, 83. f., l.apr., 22. 1., 98. lp.

63 Latvijas KP CK PVI PA, 302. f., 5. apr., 8. 1., 2. lp.

67 Latvijas PSR CVVA, 70. f., 3. apr., 56. 1., 114. lp.

68 D z i n t a r s J. Mirdzi, zvaigznīte! R., 1975, 8. lpp.

TAUTU DRAUDZĪBAS VĀRDĀ

69 D z i n t a r s J. Neredzamā fronte, 2. izdev., 27. lpp.

70 Komunists, 1967, 10., 12., 15.—18. augusts.

71 Turpat, 1976, 30. jūnijs.

72 Mēs apsūdzam, 150. lpp.

73 Turpat.

74 P. Ivanovu un vēl vairāk nekā 20 patriotu Grobiņas karagūstekņu nometnē hitleriešiem izdeva dzimtenes nodevējs aģents provokators A. Grišmanis, kas uzdevās kaujā kritušā jaunākā leitnanta G. Zeļežņakova vārda. Nodevējs pēc kara saņēma pelnīto sodu. (Skat. Богданов А., Власов Г. ir др. В поединке с абвером. М., 1968, с. 235.)

75 Vester manis М. Tā rīkojās vērmahts, 143.1pp.

78 Latvijas PSR CVVA, 83. f„ l.apr., 22. 1„ 138. lp.

77 Vestermanis M. Tā rīkojas vērmahts, 144.1pp.

78 Latvijas PSR CVVA, 83. f„ l.apr., 144. 1., 65. Ip.

79 Turpat, 25. 1., 4.—6. lp.

80 Turpat, 22. 1., 97. Ip.

81 Dzintars J. Neredzama fronte, 2. izdev., 29.1pp.

82 Latvijas PSR CVVA, 83. f„ l.apr., 22. I., 137. lp.

83 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta Oil. darba fonds. V. Bušmaņa atmiņu pieraksts 1963. g. 8. jūlijā.

84 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no R. Rasas «Piezīmēm».

85 Domāti latviešu policisti un šucmaņi, kam ap vienu piedurkni bija apsieta zaļa lente.

86 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no R. Rasas «Piezīmēm».

37 Latvijas PSR CVVA, 83. f„ 1. apr„ 22. 1„ 174. Ip.

88 Turpat, 148. lp.; Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Bij. Liepājas novada drošības policijas un drošības dienesta latviešu politiskās dajas uzrauga H. Garumsona liecība 1966. g. 31. martā.

89 A. Adamuks provokatora gaitas Liepājā nepārtrauca. 1942. g. rudenī viņš kopā ar otru kameras aģentu J. Solovjovu Liepājas cietumā izspiegoja apcietināto komunistu N. Petrenko, kuru drīz pēc tam hitlerieši nošāva. Tagad noskaidrots, ka 1942. g. maijā J. Solovjovs nodevis gestapo arī Liepājas aizstāvēšanas kaujā ievainoto Sarkanās Armijas politisko vadītāju S. Vekšinu, kas ar svešu vārdu bija piedalījies pretestības organizācijas izveidošanā karagūstekņu lazaretē. Atmaskots kā aģents Liepājā, A. Adamuks 1943. g. bija nosūtīts uz «latviešu SS leģionu», lai izspiegotu kareivjus, kas gatavojās dezertēt. Tur tā noziedzīgās gaitas 1944. g. aprīlī aprāva padomju karavīra lode.

90 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. I.Jākobsones liecības pieraksts 1950. gada 28. aprīlī, kā arī viņas 1963. g. 7. novembra vēstule.

91 VDR Centrālais Valsts arhīvs Potsdamā, 2434. filma, 3. un 4. kadrs.

92 Latvijas PSR CVVA, 83. f„ l.apr., 22. 1., 123., 124. Ip.

93 1983. g. oktobri šīs gramatas autoram ar Polijas Tautas Republikas Iekšlietu ministrijas Toruņas vojevodistes pārvaldes darbinieku laipnu palīdzību izdevās noskaidrot, ka Toruņas strādnieks Polijas Komunistiskās partijas biedrs

J. Mackovskis ar po|u strādnieku pagrīdnieku grupu pēc aresta Liepājā ieslodzīti Stuthofas koncentrācijas nometnē, kur trīs viņa biedri gāja bojā, bet J. Mackovskis un vairāki citi patrioti sagaidīja uzvaru.

94 К r a u s n i с к H., Wilhelm H.-H. Die Truppe des Weltanschauungs-krieges, II Teil, S. 571.

95 Latvijas PSR CVVA, 83. f„ 1. apr., 26. I.. 126. Ipp.

96 PTK Iekšlietu ministrijas arhīvs, RSHA f., 362 /223. I., 27.—46. lp.

97 Latvijas PSR CVVA, 83. f„ l.apr., 22. 1., 173. lp.

"Samsons V. Kurzemes partizāņi, 176., 177. Ipp.

99 Vēstules nākamībai. R., 1963, 14. Ipp.

«HORIZONTA» IZLOKI

100 Mēs apsūdzam, 72. Ipp.

101 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksti no izlūku A. Ķudes, J. Bieranda, A. Klieva un A. Pētersona personiskajām lietām.

102 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Ģenerālleitnanta

K. Kleinjunga atmiņu pieraksts 1985. g. 21. aprīlī.

103 Cīņa, 1977, 20. septembris.

104 Latvijas Komunistiskās partijas vēstures apcerējumi. 3. daļa. R„ 1981, 125. Ipp.

105 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no izlūku grupas «Horizonts» komandiera A. Ķudes personiskajā lietā esošās vēstules kopijas.

106 M.ēs apsūdzam, 86. Ipp.

407 Dzintars J. Niewidzialny front, s. 63.

103 Stuthofas koncentrācijas nometnes muzeja arhīvs, politieslodzītā A. Sīļa uzskaites kartītē Nr. 79943 atzīmēts, ka A. Sīlis miris 1944. g. 15. oktobri.

109 Turpat, politieslodzītās Z. Maļikas uzskaites kartīte Nr. 63456.

110 Cīņa, 1977, 21. septembris.

111 Latvijas PSR ZA Vestures institūta 011. darba fonds. Jēkaba Bieranda atmiņu pieraksts 1963. g. 7. janvārī un A. Bierandes liecības pieraksts 1946. g.

14. jūnijā.

112 Turpat.

IV NODAĻA

CĪŅU UGUNĪS (1943./44. g.)

CĪŅAI CEĻAS DARBAĻAUŽU MASAS

1 Cit. pēc: Samsons V. Naida un maldu slīkšņā. R., 1983, 139., 140. Ipp.

2 Latvijas PSR CVVA, 83. f., 1. apr., 24. 1., 66. lp.

3 Turpat, 73. lp.

4 Turpat, 39. 1., 82.—86. lp.

5 Turpat, 28. 1., 30. lp.

6 Turpat, 69. ., l.a apr., 26. 1., 179., 180. lp.

7 Turpat, 83. f., 1. apr., 28. I„ 49., 50. lp.

3 Turpat, 59. lp.

9 Turpat, 69. lp.

10 Tēvija, 1943, 12. marts.

11 Kurzemes Vārds, 1943, 17., 19., 20., 23. marts, 16. aprīlis u.c.

12 VDR Centrālais Valsts arhīvs Potsdamā, 10 815. filma, 391., 392. kadrs.

13 Kurzemes Vārds, 1942, 27. septembris.

14 Polijas Kara vēstures institūta arhīvs, T-454. f., 16. filma, 00 049.— 00 051. kadrs. ч

15 Turpat, 137. filma, 1 440 891., 1 440 892. kadrs.

16 Kurzemes Vārds, 1943, 7. marts.

17 Turpat.

18 Turpat.

19 Turpat.

20 Latvijas PSR CVVA, 82. f., 1. apr., 39. 1., 198., 199. lp.; Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Latvijas drošības policijas un drošības dienesta statistiskās atskaites par 1943. g. maiju fotokopija.

21 Latvijas PSR CVVA, 83. f„ l.apr., 28. 1„ 80. lp.

22 VFR Federālais arhīvs (Koblcnca), šifrs R 90/Occ, E 3b/14-29.

23 Lietuvas PSR CVVA, 1399. f., 1. apr., 27. 1., 55., 55,alp.

24 D z i n t a r s J. Neredzama fronte, 233. Ipp.

25 A. Salmiņa dzīves gājums ir raksturīgs paraugs hitleriešu aģenta biogrāfijai. Dzimis 1907. g., apguvis vidējo izglītību, buržuāziskās Latvijas armijas virsnieka vietnieks un pretizlūkošanas dienesta aģents. 1940./41. g., gribēdams slēpt savu aģenta pagātni, rakstīja padomju iestādēm apmelojošus ziņojumus par vairākiem virsniekiem, lai tie tiktu apcietināti. Karam sākoties, padevies vācu gūstā. 1943. g. marta to par aģentu savervēja Liepājas novada drošības policijas un drošības dienesta latviešu politiskās daļas aģentūras nodaļas vadītājs L. Zariņš. 1943. g. aprīlī A. Salmiņš Alsungas pagastā nesekmīgi cenšas atklāt padomju izlūka J. Bieranda atrašanās vietu. 1943. g. vasarā viņam izdodas nodot nule minēto Vērgales padomju patriotu grupu. No 1943. g. rudens līdz 1944. g. martam Liepājas novada drošības policijas un drošības dienesta latviešu politiskās daļas uzdevumā, izlikdamies par vācu armijas dezertieri, A. Salmiņš klejo pa Aizputes un Liepājas apriņķu pagastiem, lai atklātu komunista A. Macpāna vadītos partizānus. Kad paiet pusgads, bet panākumu aizvien nav, drošības policija A. Salmiņu nosūta uz armiju. 1945. g. 9. aprīli A. Salmiņš krīt padomju gūstā un tiek sodīts kā provokators.

26 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Vērgales pagrīdnieku A. Kopštāla un F. Retera liecību pieraksti 1946. g. 16. novembrī; aģenta A. Salmiņa liecības pieraksts 1946. g. 15. oktobrī.

27 Raksturīga ir arī aģenta Ģ. Pipes biogrāfija. Dzimis 1906. gadā. 1934. g. par naudas viltošanu sodīts ar diviem gadiem cietumā. Fotodarbnīcas īpašnieks. Būdams kopš 1942. g. sākuma Liepājas drošības policijas aģents, aģenta gaitās iesaistīja arī sievu Annu. 1947. g. saņēma pelnīto sodu.

28 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. J. Didriksona atmiņu pieraksts 1962. g. 15, oktobri un V. Aizpora 1975. g. 7. jūlija vēstule.

29 Дзинтар Я. Сияй, звездочка!, с. 10—13.

30 Dzintars J. Mirdzi, zvaigznītei, 17. Ipp.

31 Turpat, 18. Ipp.

32 Latvijas PSR CVVA, 83. f„ 1. apr., 28. !., 69., 70. Ip. &gt;

33 Turpat, 70. f., l.apr., 55. I., 107. Ip.

34 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no Latvijas drošības policijas un drošības dienesta komandiera parskata par laiku no 1943. g.

15. aprīļa līdz 15. maijam.

35 Komunists, 1965, 11. aprīlis, 7. maijs.

33 Latvijas PSR CVVA, 758. f., 1. apr., 52. 1., 9. Ip.

37 Turpat, 83. f„ l.apr., 26. I„ 72. Ip.

38 PSRS CVORA, 7021. f„ 93. apr., 3695. 1., 87. Ip.

39 Latvijas PSR CVVA, 69. f„ 1.» apr., 46. 1„ 183,—185. Ip.

40 Kurzemes Vārds, 1944, 14. marts.

41 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. A. Samonītes-Kuz-mickas atminu pieraksts 1966. g. 22. jūnijā.

42 Latvijas PSR CVVA, 83. f„ l.apr., 28. 1., 92. Ip.

43 Skola un Ģimene, 1979, Nr. 5, 4. Ipp.

44 Dzintars J. Niewidzialny front, s. 292.

45 Polijas Kara vēstures institūta arhīvs, T-311. f., 68. filma, 92, kadrs.

46 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. J, Daiža atmiņu pieraksts 1980. g. 3. septembrī un V. Zaula atmiņu pieraksts 1981. g. 25. jūnijā.

47 Turpat, ari P. Jablonska atmiņu pieraksts 1974. g. 5. jūlija.

48 Komjaunimo Tiesa (Lietuvas ĻKJS CK organs), 1967, 18. augusts.

49 Skola un Ģimene, 1979, Nr. 5, 5. Ipp.

60 Stuthofas muzeja arhīvs, šifrs I III-31902.

D1ENVIDKURZEMES ANTIFAŠIST1SKĀ PAGRĪDES ORGANIZĀCIJA

51 Latvijas PSR CVVA, 83. f., l.apr., 28. 1., 11. Ip.; A. Abariņa tēvabrāļa Jura Abariņa atmiņu pieraksts 1968. g. 13. jūlijā.

52 Latvijas PSR ZA Vestures institūta 011. darba fonds. J. Jonasa atmiņu pieraksts 1968. g. 13. jūlijā, V. Maslovska atmiņu pieraksts 1968. g. 14. jūlija.

53 S a m s о n s V. Kurzemes meži šalc … , 27. Ipp.

54 Turpat.

55 Kārlis Vilhelms Gilbergs, dzimis 1897. g. Ventspilī strādnieku ģimenē. No 1915. līdz 1917. g. 2. Rīgas latviešu strēlnieku pulka izlūks, pilsoņu kara dalībnieks. 1919. g. no jūnija līdz novembrim sekmīgi veicis Vitebskas guberņas ārkārtējās komisijas sevišķās daļas izlūka uzdevumus ienaidnieka aizmugurē. Pēc atgriešanās buržuāziskajā Latvijā no 1923. līdz 1933. g. kurinātājs uz tirdzniecības kuģiem, tad strādnieks Rīgā un Ķegumā, bet kopš 1941. g. pavasara Liepājas dzelzceļa milicijas nodaļas politiskais vadītājs. K. Gilberga izlūka pieredze lieti noderēja, gan organizējot grupas bēgšanu no nometnes, gan pagrīdes darba izvēršanā. Tāpat lieti noderēja arī viņa vācu valodas zināšanas. Tāpēc liekas pamatoti, ka 1944. g. augusta sākumā (sakari ar padomju frontes izlūku grupu, kuru komandēja kapteinis P. Antipovs, vēl nebija nodibināti) K. Gilbergs pēc norunas ar E. Ēlertu devies no Gaviezes mežiem uz Lietuvu pretī tur strauji uzbrūkošajām Padomju Armijas daļām, lai to pavēlniecībai nodotu svarīgas ziņas par stāvoklļ Liepājā un visā Dienvidkurzemē, kā arī lai lūgtu palīdzību ar bruņojumu E. Elerta vadītajiem patriotiem. Taču no šī gājiena K. Gilbergs, kas bija veicis neskaitāmus izlūkgājienus pirmajā pasaules karā un pilsoņu karā, neatgriezās.

56 Samsons V. Kurzemes meži šalc… , 28. Ipp.

67 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. P. Sprūdes 1963. g. 23. februāra atmiņu pieraksts.

58 Samsons V. Kurzemes meži šalc… , 106. ipp.

53 Turpat, 229., 230. Ipp.

60 I. Pinksis, izlasījis Liepājas vēstures un mākslas muzejā dažus nelegā-lista R. Cipriķa rakstītos uzsaukumus ar skanīgiem izdevēja parakstiem un nemēģinājis neko tuvāk noskaidrot, 1955. g. ziņo, ka atradis divas jaunas partizānu vienības Kurzemē «Ventu» un «Sarkano Kursu» (Varonīgā Liepāja. R„ 1955, 228. Ipp.). Sī aplamība ieviesusies arī dokumentu krājumā «В тылу врага» (AL, 196

61 Samsons V. Kurzemes meži šalc… , 231. Ipp.

62 Turpat, 231., 232. Ipp.

63 Latvijas PSR ZA Vestures institūta 011. darba fonds. J. Bergmaņa atmiņu pieraksts 1968. g. 14. jūlijā, F. Lūša — 1968. g. 14. jūlijā, A. Matisona — 1968. g. 14. jūlijā, Ā. Pavlovska — 1968. g. 13. jūlijā.

64 Samsons V. Kurzemes meži šalc… , 33. Ipp.

65 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. A. Abelūna atmiņu pieraksts 1974. g. 12. jūlijā un B. Knopkenas (Reihleres) atmiņu pieraksts 1982. g. 20. maijā.

66 Turpat, M. Kaufmanes atmiņu pieraksts 1974. g. 10. jūlijā.

67 Turpat, M. Kaufmanes atmiņu pieraksts 1980. g. 2. jūlijā.

68 Padomju Zeme, 1980, 12. jūlijs.

69 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. K- Gaiļa 1970. g. 10. februārī rakstītā vēstule no Velingtonas (Jaunzēlandē).

70 Drīz pēc Dienvidkurzemes antifašistiskās organizācijas sagrāves Saldus policijas iecirkņa priekšnieks Cieceres pagasta budzis A. Andersons apcietināja arī K. Gaili. Liepājas drošības policijas un drošības dienesta latviešu politiskajā daļā K. Gaili vienpadsmit reižu pratināja. Par izvirzīto apsūdzību K. Gailim draudēja nāvessods. Tomēr K. Gaija biedriem izdevās izpirkt viņa dzīvību par paša Liepājas novada drošības policijas un drošības dienesta latviešu politiskās dajas priekšnieka K. Siljakova noteikto cenu — 5000 markām un staltradzi briedi. Tūlīt pēc tam K. Gaili nosūtīja uz Braunšveigas—Vatenštates darba nometni Vācijā, kur viņš strādāja par ārstu rietumvalstu strādnieku ambulancē. Taču pat nebrīvē K. Gailis turpināja kaitēt hitleriešiem. Tā, viņš katru dienu drīkstēja kā saslimušus atbrīvot no darba 7—7,5% strādnieku, bet K. Gailis nereti atbrīvoja pat 32%. Vienlaikus K. Gailis ārstēja arī no austrumu apgabaliem ievestos strādniekus, lai gan tas viņam bija stingri noliegts. Par to K. Gaili otrreiz ieslodzīja gestapo pagrabos. 1945. g. 13. aprīlī nometnes teritoriju un arī K. Gaili atbrīvoja antihitleriskās koalīcijas sabiedroto karaspēks (Padomju Zeme, 1980, 12. jūlijs).

71 Par to, ka E. Kauls un J. Reihlers krituši, bet R. Leja ievainots un apcietināts 1944. g. 27. martā, bet ne 28. martā, kā rakstīja līdz šim, liecina ieraksts R. Lejas ieslodzītā kartītē Nr. 79852 Stuthofas muzejā.

72 Viens no aktīvākajiem Dienvidkurzemes antifašistiskās pagrīdes organizācijas dalībniekiem Liepājā J. Jonass ar 1963. g. 10. janvāri datētās atmiņās, analizējot organizācijas «iekrišanas» sākumu Liepājā un viņa sievai M. Jonasei pec aresta pratināšanā uzdotos jautājumus par vīra pagrīdes darbību, secinājis, ka tādas ziņas drošības policija varējusi iegūt tikai no_ J. Feldmaņa, kas pēc izbēgšanas no E. Elerta zemnīcas Otaņķu mežā 16. marta bija ieradies J. Jonasa dzīvoklī Liepājā un žēlojies, ka viņam bunkurā palikusi kādas sievietes fotogrāfija, pēc kuras gestapo varēšot viņu atklāt. Tanī paša dienā J. Feldmanis no J. Jonasa dzīvokļa aizgājis, bet 18. martā tur jau iebrukuši drošības dienesta darbinieki. Pats J. Feldmanis no tā laika mīklaini pazudis un starp apcietinātajiem pagrīd-niekiem nav bijis.

Turpretī vairākās publikācijās izteikts pieņēmums, ka par J. Feldmani pēc izbēgšanas no E. Elerta zemnīcas gan nav īsti drošu ziņu, taču doma, ka viņš kritis Bārtas mežā. So jautājumu noskaidrot palīdzēja A. Macpāna radiogramma

Latvijas partizānu kustības štabam, kurā tas ziņo, ka 1944. g. 9. jūlijā nošāvis vācu spiegu J. Feldmani, kas kopš maija izsekojis vienību (LKP CK PVI PA, 302. f., 4. apr„ 13. I., 37. lp.).

Savukārt iepazīšanās arhīvā ar J, Feldmaņa personiskās lietas materiāliem ļauj secināt, ka J. Feldmaņa kandidatūra aģenta un provokatora lomai A. Mac-pāna un viņa partizānu izsekošanā Liepājas drošības dienestam likusies sevišķi piemērota, īpaši, kad kļuva zināms, ka J. Feldmanis ir personiski pazīstams ar A. Macpānu no pirmskara gadiem un ka jaunais aģents jau no 1941, g. februāra, kad tika noraidīts viņa lūgums uzņemt to milicijas virsnieku skolā, ir naidīgi noskaņots pret padomju varu.

Taču šoreiz drošības policijai nelīdzēja ne jaunā aģenta «pozitīvie» biogrāfiskie dati, ne nedējām ilgā instruktāža, kā iegūt A. Macpāna uzticību. Kad pēc divu mēnešu klaiņošanas pa Rietumkurzemes mežiem J. Feldmanis tiešām beidzot atrada A. Macpānu, partizānu komandierim izdevās tūlīt atmaskot dzimtenes nodevēju, un viņš piesprieda tam pelnīto sodu.

Faktu par spiega J. Feldmaņa nošaušanu savā 1984. g. 30. maija vēstulē un 1985. g. 20. februāra atmiņu pierakstā apstiprina arī A.Macpāna partizānu vienības grupas komandieris J. Balodis, kurš pirmais sastapa mežā klīstošo spiegu J. Feldmani un nodeva to A. Macpāna rīcībā.

73 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. A. Ernstsones atmiņu pieraksts 1974. g. 12. jūlijā, M. Putiķes — 1974. g. 11. jūlijā, M. Meža — 1963. g. 15. februārī un G. Strodes (Klāsones) — 1978. g. 29. marta vēstule.

74 Stuthofas koncentrācijas nometnes ieslodzīta E. Kampara uzskaites kartīte Nr. 79828 Stuthofas muzejā; Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. A. Ernstsones atmiņu pieraksts 1974. g. 12. jūlijā.

7i Samsons V. Kurzemes meži šalc „. , 32. Ipp.

70 Turpat, 33. Ipp.

77 Liepājas vēstures un mākslas muzejs, LpNM 15386. un 15390. f.

78 J. Jonass tolaik vēl nebija partijas biedrs, bet bezpartejiskie biedri, kā zināms, neraksta ari atklātu partijas sapulču protokolus.

79 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta OIL darba fonds. J. Jonasa 1963. g. * 10. janvāri rakstītās atmiņas.

80 Samsons V. Kurzemes meži šalc …. 33. Ipp.

81 PSRS CVORA, 7021. f„ 93. apr., 3694. I., 94. Ip.

82 Turpat.

83 Turpat.

84 Latvijas PSR CVVA, 82. f„ 1. apr., 28. 1., 92. lp.

85 PTR Galvenās arhīvu pārvaldes Jauno laiku dokumentu arhīvs, HPHiZ f„ 66. I., 199. lp.

86 Polijas Kara vēstures institūta arhīvs, T-175. L, 466. filma, 2 985 839.,

2 985 840. kadrs.

87 Dzintars J. Neredzamā fronte, 158.—160. Ipp.

88 Padomju Dzimtene, 1975, 20. decembris.

89 Stuthofas muzeja politieslodzīto kartotēka, J. Druveskaina reģistrācijas kartīte Nr. 104724.

90 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. P. Cačkas atmiņu pieraksts 1974. g. 8. jūlijā, R. Spingas — 1974. g. 9. jūlijā, A. Pupaiņa — 1974. g. 5. jūlijā.

91 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. J. Jonasa 1963. g. 10. janvāri rakstītās atmiņas.

92 Polijas Apvienotās Strādnieku partijas CK Centrālais partijas arhīvs, 202/ III L, 61. 1., 43. lp.

93 Polijas Kara vēstures institūta arhīvs, T-454. f., 19. filma, 836. kadrs.

94 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. A. Ernstsones atmiņu pieraksts 1974. g. 12. jūlijā.

95 Polijas Kara vēstures institūta arhīvs, T-311. f., 68. filma, 7 087 942. kadrs.

96 Ļeņina Ceļš (Liepājas raj.), 1971, 20. aprīlis.

97 Štuthofas koncentrācijas nometnes ieslodzītā J. Diekanta uzskaites kar

tītē Nr. 79772 atzīmēts, ka viņš apcietināts 1944. g. 1. aprīlī.

98 Latvijas PS&amp; ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no L. San-deres atmiņu 1974. g. 5. jūlija pieraksta.

99 Stuthofas koncentrācijas nometnes ieslodzītā A. Putras uzskaites kartīte

Nr. 80616.

100 Turpat. A. Pirtes uzskaites kartīte Nr. 63343.

101 Turpat. B. Ziņģa uzskaites kartīte Nr. 79998.

102 Totenbuch Neuengamin. Wiesbaden, [о. J.], S. 419.

103 Stuthofas koncentrācijas nometnes ieslodzīto M. Embūtnieka, J. Tilmera un K. Stroles uzskaites kartītes (attiecīgi Nr. 86553, Nr. 98847, Nr. 98734).

104 Liepājas vēstures un mākslas muzejs, LpNM, 15403. f.

105 Latvijas PSR Revolūcijas muzejs, 11713/13625-VII.

106 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. B. Knopkenas (Reih-leres) un viņas mātes A. Rolavas (Reihleres) atmiņu pieraksts 1982. g. 20. maijā.

107 Turpat. Pēc J. Jonasa, V. Andersona, M. Meža, V. Masiovska 1960. g. 24. novembrī Latvijas KP CK Partijas vēstures institūtam iesniegta ziņojuma kopijas.

108 Stuthofas koncentrācijas nometnes ieslodzītās L. Kaufmanes uzskaites kartīte Nr. 97541.

109 Stuthofas muzeja arhīvs, Nr. I-III-32110.

110 Veimāras pilsētas arhīvs, Veimāras dzimtsarakstu nodaļa, II, Nr. XXII-2.

111 VDR Iekšlietu ministrijas Valsts arhīvu pārvaldes Dokumentācijas centra arhīvs — Būhenvaldes fonds, 3/3. I., 00015. lp.

112 Stuthofas muzeja arhīvs, inv. Nr. I-III-32112.

113 Samsons V. Kurzemes meži šalc… , 76. lpp.

114 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba tonds. J. Pomeranca atmiņu pieraksts 1963. g. 7. jūlijā un 1974. g. 4. jūlijā.

1,5 Turpat. M. Krievas (Locenieces) dēla E. Krieva 1986. g. 19. novembra vēstule.

116 Samsons V. Kurzemes meži šalc… , 76. lpp.

117 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no kapteiņa P. Antipova izlūku grupas lietas Padomju Armijas Ģenerālštāba arhīvā par E. Ēlerta, K. Višņevska, M. Locenieka un K. Putkaļa ieskaitīšanu izlūku štatos.

111 Samsons V. Kurzemes meži šalc … , 76., 77. lpp.

119 Turpat, 77. lpp.

“ Самсон В. П. Дружба народов победила. Совместные действия красных партизан и советских разведчиков в «Курляндском котле» в 1944—1945 гг. Рига, 1980.

121 Polijas Kara vēstures institūta arhīvs, T-312. f., 1608. filma, 000 492. un 000 541. kadrs.

122 Latvijas PSR Centrālais Valsts kino-foto dokumentu arhīvs, 17 330-N.

123 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. K- Putkales (Kai-res) un K. Putkaļa atmiņu pieraksts 1963. g. 10. jūlijā.

124 Polijas Kara vēstures institūta arhīvs, T-78. f., 472. filma, 6 453 462., 6 453 463. kadrs.

125 Latvijas PSR CVVA, 82. f„ 1. apr., 39. I., 198., 199. lp.; 6190. f„ l.apr., 1. h, 399., 400. lp.

126 Turpat.

127 Polijas Kara vestures institūta arhīvs, T-78. f., 469. filma, 6 449 707.— 6 449 709. kadrs.

128 Cīņa, 1985, 17. janvāris.

V NODAĻA

LIEPAJAS darbaļaužu cīņa UN UPURI «KURZEMES KATLA»

HITLERIEŠU TERORA UN PRETIZLŪKOŠANAS PASĀKUMI UN IESTĀDES

‘Samsons V. Kurzemes meži šalc … , 233. lpp.

2 Haupt W. Heercsgruppe «Nord», 1941—1945, S. 302.

3 Latvijas PSR CVVA, 161. L, 1. apr., 2. 1., 79. lp.

4 Latvijas PSR ZA Vestures institūta 011. darba fonds. Izraksts no oficiālās izziņas par slepeno lauka policiju.

5 Albrehts Dižons fon Montetons no 1942. g. oktobra līdz 1944. g. augustam bija 391. apsardzes divīzijas komandieris, vadīja asiņainas soda ekspedīcijas pret padomju patriotiem. Tikai Polockas rajonā vien pēc Montetona pavēles tika nodedzināts 60 sādžu un iznīcinātas 83 ģimenes. No 1944. g. oktobra līdz 1945. g. maijam Montetons bija Liepājas cietokšņa komandants. Par centību Liepājas «nomierināšanā» saņēmis ģenerālleitnanta pakāpi Par noziegumiem pret mierīgiem iedzīvotājiem Baltkrievijā, Lietuvā un Liepājā hitleriešu kara noziedznieks Rīgas prāvā notiesāts uz nāvi pakarot.

6 Apsūdzības raksts par vācu fašistisko iebrucēju ļaundarībām Latvijas, Lietuvas un Igaunijas PSR teritorijā. R., 1946, 32., 33. lpp.

7 Turpat, 33. lpp.

8 Latvijas PSR ZA Vestures institūta 011. darba fonds. Izraksts no 301. abvcrgrupas ziņu punkta «Phoenix» priekšnieka Hansa Vites 1945. g. 28. maija liecības.

9 Turpat.

10 Domājams, šie patrioti ir darbojušies E. Elerta un P. Antipova partizānu izlūku grupas vadībā.

“ Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no H. Vites 1945. g. 28. maija liecības un A. Reinholda 1945. g. 12. jūnija liecības.

'-Tuvākas ziņas par E. Strauses personību un viņas turpmāko likteni nav iegūtas.

13 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no P. Kār-kliņa 1945. g. 29. maija liecības.

14 Smita personība pilnībā nav noskaidrota, taču pēc esošajām ziņām iespējams spriest, ka viņš ir tas pats Kārlis Smits — Aizputes kūdras fabrikas strādnieks un strādnieku gvards, kuru Aizputes apriņķa partijas komitejas pirmais sekretārs P. Auniņš 1941. g. jūlija vidū no Veļikajas upes krastiem kopā ar jau minētajiem Cīravas pagasta komjauniešiem brāļiem Sterniem u.c. nosūtīja atpakaļ uz okupēto Latviju kā tautas cīņas organizatoru. Smitu ceļā apcietināja, apmēram mēnesi viņš atradās Daugavpils cietumā, tad ticis atbrīvots un atgriezies Kurzemē.

15 Latvijas PSR ZA Vestures institūta 011. darba fonds. Izraksts no P. Kār-klina 1945. g. 29. maija liecības.

16 Turpat. Izraksts no I.Jariša (B. Sfepanovska) 1945. g. 22. maija liecības un Kara tribunāla 1945. g. 12. jūnija sprieduma H. Vites, I.Jariša, P. Kārkliņa u.c. 301. abvērgrupas aģentu krimināllietā.

17 Turpat. Izraksts no K. Freija, A. Demmes u. c. «Fallost-I» aģentu krimināllietas materiāliem.

18 Turpat.

19 Turpat.

20 Turpat. Izraksts no O. Kontarovska 1945. g. 4. jūnija un P. Boguša 1945. g.

16. jūnija liecības.

21 Turpat.

22 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no drošības policijas un drošības dienesta Liepājas operatīvās komandas IV daļas IV-N nodaļas priekšnieka vietnieka B. Lukstiņa 1945. g. 4. jūnija liecības.

23 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no P. Ribakova krimināllietas materiāliem.

24 Turpat.

25 Turpat. Izraksts no drošības dienesta nodaļas aģentes, tad kancelejas darbinieces un tulka L. Strēles 1945. g. 12. jūnija liecības.

26 Latvijas PSR CVVA, 5050. f„ l.apr., 48. 1., 25. lp.

27 L ā c i s A. Ozolvīru pulki, 229. lpp.

28 1945. g. 1. janvārī F. Jekelns par Kārtības policijas departamenta direktoru un «Kurzemes katla» aizsargu priekšnieku iecēla policijas pulkvežleitnantu E. Ozoliņu, kas 1943. g. vasarā ka 316. policijas bataljona komandieris bija piedalījies asiņainās soda ekspedīcijās Viļņas apkārtnē.

29 Latvijas PSR CVVA, 5050. f., l.apr., 48. I., 66. lp.

30 PSRŠ CVVA, 7021. f„ 93. apr., 3695. 1„ 170. lp.

31 H. Berends 1943./44. g., būdams augstākais SS un policijas pavēlnieks Serbijā, Melnkalnē un Hercogovinā bija izvērsis asiņainu masu teroru pret dienvidslāvu patriotiem un to ģimenēm. 1946. g. pēc Dienvidslāvijas karatiesas sprieduma tas kā kara noziedznieks tika pakārts.

32 Kādas jagdkomandas priekšnieka vietnieks izlūkošanas jautājumos bija Baltijas vācietis zonderfīrers B. Meisners (no 1941. g. vasaras līdz 1944. g. vasarai viņš darbojās okupētajā Igaunijā un Ļeņingradas apgabalā), viņa vadībā aģenti provokatori (A. Zigunovs - «Aleksandrs Solovjovs», tā paziņa Tone, A. Skudritis u. c.) centās iespiesties A. Macpāna vadīto partizānu un pagrīdnieku rindās, lai tos nodotu. Soda vienību sastāvā Meisners piedalījās arī daudzās ekspedīcijās pret A. Macpāna partizāniem, to atbalstītājiem un sakarniekiem, kā arī gūstā kritušo, galvenokārt ievainoto partizānu, arī ievainotā partizānu grupas komandiera V. Kondratenko, spīdzināšanā Sakas pagasta Pilsdangās ierīkotajos moku pagrabos. Par noziegumiem pret cilvēcību padomju tiesa Ļeņingradā 1970. g. kvalificēja B. Meisneru par kara noziedznieku. Tiesas pierādījumi tika iesniegti Vācijas Federatīvās Republikas valdībai. Taču, neskatoties uz to, Meisners Rietumvācijā jūtas absolūtā drošībā. Kopš 1961. g. viņš ieņem Ķelnes federālā «Marksisma-leņinistna izpētes institūta» direktora amatu, bet Kīles universitātē joprojām lasa lekciju kursu Austrumu tiesību jautājumos. (Skat.: V e s-termanis M. Profesors ar nacisma sērgu. — Dzimtenes Balss, 1986, Nr. 16.)

33 «Krievu komiteja» pēc Latvijas drošības policijas un drošības dienesta norādījuma tika izveidota Rīgā 1943. g. novembrī. Pēc oficiālās hitleriešu versijas tās uzdevums bija «aizstāvēt Latvijas krievu tautības iedzīvotāju intereses», bet faktiski tās barveži' un aktīvisti — drošības dienesta aģenti — izspiegoja un nodeva gestapo rokās antifašistiskās pagrīdes un padomju partizānu kustības dalībniekus, vervēja krievu tautības iedzīvotājus t. s. Vlasova armija un krievu apsardzes (policijas) bataljonos, kā arī centās ideoloģiski ietekmēt krievu tautības iedzīvotājus fašisma garā.

«Kurzemes katla» periodā Liepājā atradās gan Kurzemes novada «Krievu komiteja», gan tās Liepājas pilsētas nodaļa. Tanī pašā namā (Toma ielā 38) bija izvietojusies ari otra slepena drošības dienesta rezidentūra, kura oficiāli dēvējās par «Krievu atbrīvošanas armijas» pārstāvniecību Kurzemē. «Krievu komitejas» aktīvistu — abvēra aģentu grupas — rezidents bija 304. frontes pretizlūkošanas komandas štata darbinieks, dzimtenes nodevējs, kas Liepājā darbojās ar Vasilija Vasiljeva vārdu. Viņš bija beidzis abvēra spiegu skolu Vācijā un diversantu skolu pie Varšavas. Būdams visai viltīgs provokators, viņš pārliecinoši tēloja padomju izlūku. Liepājā ar šādu viltību viņam un vienam no viņa aģentiem izdevās izprovocēt pagrīdnieci V. Beinaroviču u. c. patriotus.

Pirmais «Krievu komitejas» vadītājs «Kurzemes katlā» bija G. Seršunovs, kas reizē bija arī Liepājas pareizticīgo baznīcas kora diriģents. 1945. g. februārī viņa

vietā iecēla barona Vrange]a radinieku B. Vrangeli. Та vietnieci un komitejas Liepājas nodaļas vadītāju 0. Ivanovu 1944. g. 14. decembrī par savu aģenti bija savervējis Ostlandes drošības policijas un drošības dienesta Liepājas operatīvās komandas pavēlnieks Cīglers. (Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no G. Seršunova, O. Ivanovas u. c. «Krievu komitejas» vadītāju krimināllietas materiāliem.)

34 Turpat.

35 Ļeņina Ceļš, 1985, 17. maijs.

36 Kurzemes Vārds, 1944, 1. oktobris.

37 Tēvija, 1945, 4. janvāris.

38 Liepājā uzturējās arī «latviešu SS elģiona» ģenerālinspektora vietnieks SS štandartenfīrers Lasmanis.

39 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no arestētā &lt;rFallost-I» aģenta A. Tālena 1945. g. 30. janvāra liecības.

40 Latviešu tautas cīņa Lielajā Tēvijas karā, 580. lpp.

41 Piemēram, «Tēvija», «Par Latviju», «Latvija», «Laika Balss», «Ventas Balss», «Kurzemņieks», «Северное слово» u. c.

42 Tēvija, 1945, 23. janvāris, 21. februāris, 1. aprīlis.

LIEPĀJAS strādnieku CIEŠĀS SAITES AR RIETUMKURZEMES PARTIZĀNU VIENĪB.U

43 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. J. Baloža atmiņu pieraksts 1963. g. 9. jūlijā.

44 Turpat. F. Lazdenieka un L. Kārkliņa atmiņu pieraksti 1963. g. 8. un 9. jūlijā.

45 Samsons V. Kurzemes katlā, 50. lpp.

46 Piekto brāli — Kārli Bumbieri —, Cīravas pagasta komjaunatnes organizatoru, pirmajās kara dienās Lutriņos apcietināja bruņotu aizsargu banda, kad tas ar velosipēdu mēģināja nokļūt padomju aizmugurē. Arestam sekoja Liepājas cietums, Saldus darba un Salaspils koncentrācijas nometne, tad Būhenvaldes nāves nometne, kur K. Bumbieris nomira 1945. g. 12. martā.

47 Bez jau minētajām Jēkaba Bumbiera meitām Liepājas strādniecēm Ženijas Grantiņas un Minnas Mackuses Rietumkurzemes antifašistiskās pagrīdes rindās aktīvi darbojās ari viņa meitas Marija Bumbiere un Lizete Vidnere. Visas četras tika apcietinātas 1945.'g. janvārī un līdz fašistiskās Vācijas kapitulācijai pārcieta hitleriešu cietumu mokas Liepājā un Aizputē. Piektā _J. Bumbiera meita Bille Mikarte (Bumbiere) kā padomju aktīviste tika apcietināta jau 1942. g. februāri un pārcieta Stuthofas, Neiengammes un Bergenbelzenes nāves nometnes, līdz sagaidīja hitleriešu kapitulāciju.

48 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. PSKP biedra K. Lazdenieka ar 1974. g. 1. oktobri datēta oficiāla liecība, ka viņš 1944. g. otrajā pusē saņēmis no V. Bušmaņa četrus automātus un trīs pistoles, kuras nodevis A. Straut-maņa partizāniem; J. Siksnas ar 1974. g. 30. oktobri datēta oficiāla liecība, ka V. Bušmanis 1944. g. vasarā nodevis Jēkabam Bumbierim tālāk nodošanai A. Mac-pāna partizāniem četrus automātus: V Bušmaņa liecības pieraksts 1945. g 5. jūlijā, O. Lazdenieces atmiņu pieraksts 1963. g. 8. jūlijā un J. Karpoviča — 1965. g. 18. februārī.

49 Freivalds O. Kurzemes cietoksnis. 2. Kopenhāgena, 1954, 97. lpp.

50 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksti no К Cir-kina 1945. g. 28. maija un 1956. g. 4. janvāra liecībām, O. Sikovas — no 1945. g. 13. maija liecības, J. Jakuškovas — no 1945. g. 13. maija, M. Vihrovas — no 1945. g.

14. maija un E. Jankovska — no 1945. g. 7. jūlija liecības. J. Zasimičevas (Jakuš-kovas) 1984. g. 25. augusta vēstule palīdzēja noskaidrot, ka K. Cirkina minētais Fjodors Malaško nav bijis antifašistiskās pagrīdes dalībnieks, bet gan hitleriešu izveidotās «Krievu komitejas» aktīvists.

61 Dzintars J. Mirdzi, zvaigznīte!, 157., 158. lpp.

62 Latviešu tautas cīņa Lielaja Tēvijas kara, 590. lpp.

53 Neilgi pirms tam Liepāajs pagrīdnieks T. Vītoliņš nodeva Rietumkurzemes partizāniem sīku Liepājas karti, uz kuras bija precīzi atzīmētas hitleriešu zenīt-arfilērijas pozīcijas un citi militāri objekti.

54 Komunists, 1971, 16. oktobris; Haupt W. Heeresgruppe «Nord», 1945, S. 301.

55 Skat.; Борьба за Советскую Прибалтику в Великой Отечественной войне 1941—1945, кн. 3, с. 242.

55 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. I. Bumbiera atmiņu pieraksts 1981. g. 23. martā.

67 Stuthofas koncentrācijas nometnes ieslodzīto uzskaites kartītē Nr. 97792 atzīmēts, ka P. Bumbieris apcietināts par komunistisku pagrīdes darbību un miris 1945. g. 27. janvārī.

68 Pēckara gados 1. Bumbierim izdevās sameklēt 1936. g. dzimušo māsu Zelmu, 1937. g. dzimušo Valiju un 1939. g. dzimušo brāli Visvaldi pēc to atvešanas uz Padomju Savienību. Tikai 1942. g. dzimušo māsu Zentu sameklēt nav izdevies, kaut gan ir zināms, ka arī viņa ir atvesta uz dzimteni. Divas reizes I. Bumbieris rakstījis uz PSRS Sarkano Krustu Maskavā, bet atbildi nav saņēmis.

69Freivalds O. Kurzemes cietoksnis, 72. lpp.

60 D r a v n i e k s A. Es atceros. Bruklina, 1970, 224. lpp.

61 Polijas Kara vēstures institūta arhīvs, T-454. f., 100. filma, 55.—61. kadrs.

62 Pat emigrantu autors A. Blāķis savā grāmatā «Medaļas otrā puse» atzīst, ka par latviešu strādnieku grūtā likteņa atvieglošanu Vācijā neviens nav rūpējies.

63 Turpretī hitleriešu okupētās Dānijas un Norvēģijas marionešu valdību organizācijās sniedza palīdzību ne vien uz Vāciju darbā aizvestajiem savu zemju strādniekiem, bet piegādāja pārtiku un medikamentus ari tiem saviem pilsoņiem, kurus fašistiskie okupanti par piedalīšanos pretestības kustībā bija ieslodzījuši Neiengammes, Stuthofas u. c. koncentrācijas nometnes. 1944. g. rudenī dāņu un norvēģu iestādes panāca, ka slimos un gados vecos ieslodzītos no Vācijas koncentrācijas nometnēm nosūtīja atpakaļ uz dzimteni. Turpretī latviešu fašisti organizēja jaunas hitleriešu izsludinātās mobilizācijas sabotētāju un dezertieru medības un saķertos izsūtīja uz Vācijas koncentrācijas nometnēm. Rezultātā no Liepājas cietumiem uz Stuthofas koncentrācijas nometni tika nosūtīts gandrīz tikpat daudz latviešu padomju patriotu, cik norvēģu pa visiem Norvēģijas okupācijas pieciem gadiem nonāca Vācijas koncentrācijas nometnēs. Bet no Liepājas aizvesto un Stuthofā bojā gājušo latviešu padomju patriotu skaits simtkārt pārsniedza Neiengammes koncentrācijas nometnē (tur bija ieslodzīti uz Vācijas koncentrācijas nometnēm izsūtīto Norvēģijas patriotu lielākā daļa) boja gājušo norvēģu skaitu. Tā no 2200 norvēģu vīriešiem (skat.; So ging es zu Ende.. . Hamburg, 1960, S. 14), kas bija ieslodzīti Neiengammes koncentrācijas nometnē, tur nomira 16 norvēģi (skat.: Totenbuch Neuengamm, S. 572), bet no tiem 2500 latviešiem, kurus no Liepājas aizveda uz Stuthofu, tur bojā gaja vairāk nekā 2000 cilvēku. Tā latviešu fašistiskās buržuāzijas darboņi ar vācu nacistisko okupantu palīdzību centās iznīcināt savas šķiras bīstamākos pretiniekus — Latvijas revolucionārās strādniecības un darba zemniecības apzinīgāko dalu.

64 VDR Militārais arhīvs, SF-011/25862. f„ 0118. Ip.

65 Atkārtota šī fakta precizēšana liecina, ka Gēlena pārskatā minēta 500— 600 cīnītāju lielā partizānu vienība nav pastāvējusi. 1944. g. oktobra vidū šajā mežu masīvā vienlaicīgi uzturējušās daudzas lielākas vai mazakas dezertieru un nelegālistu grupas, kuru dalībnieku kopskaits acīmredzot sasniedzis minēto skaitli.

66 Polijas Kara vēstures institūta arhīvs, T-78. f., 471. filma, 6 453 031., 6 453 032. kadrs.

67 Turpat. T-312. f„ 1608. filma, 000 541. kadrs.

68 VDR Militārais arhīvs, 12 526. filma, 001 214., 001 215. kadrs.

69 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no F. Ska-para 1947. g. 1. aprija liecības.

70 Polijas Kara vēstures institūta arhīvs, T-312. f„ 1609. filma, 00 008., 00 009. kadrs.

71 Latvijas PSR CVVA, 83. L, l.apr., 238. 1„ 22. Ip.

72 VDR Militārais arhīvs, SF-011/25862. f., 0119. lp.

73 Turpat.

74 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksti no M. Kur-melova 1945. g. 20. maija liecības un apcietinātā drošības policijas un drošības dienesta aģenta N. Bogova krimināllietas apsūdzības slēdziena.

75 Turpat. Izraksti no E. Pāvila, V. Rātes un K- Meieško liecības attiecīgi 1947. g. 3. februārī, 1945. g. 22. maijā un 1945. g. 25. maijā.

76 Turpat. Izraksts по O. Jansones-Mintāles pārraidītajām radiogrammām.

77 Latviešu tautas cīņa Lielajā Tēvijas karā, 585. lpp.

78 Pēc Liepājas atbrīvošanas līdz 1945. g. maija beigām pilsētas izpildkomiteja bija reģistrējusi Liepājā jau ap 33 000 iedzīvotāju.

79 Polijas Kara vēstures institūta arhīvs (pēc ASV Nacionālā arhīva), T-312. L, 1645. filma, 159. kadrs.

80 Cit. pēc.: Latviešu tautas cīņa Lielajā Tēvijas karā, 589. lpp.

81 Dzintars J. Niewidzialny front, s. 253.

82 Komunists, 1945, 12. jūnijs.

83 E. Bušmanes vīram V. Bušmanim, kad to pēc aresta kā daiļkrāsotāju apsardzes pavadībā 1945. g. 10. februārī dzina remontēt kāda vācu virsnieka dzīvokli, izdevās izbēgt. Pirmās 10 dienas viņš slēpās pie_ V. Jackeviča un E. Putriņas, bet vēlāk līdz Vācijas kapitulācijai V. Bušmani savā dzīvoklī slēpa V. Sietiņš un J. Stepko.

LIEPĀJA — ŠTUTHOFA —

NEIENGAMME — BŪHENVALDE

84 Liesma, 1978, Nr. 11, 19. lpp.

85 S roga B. Dievu mežs. Rīga, 1968, 374. lpp.

86 Stuthofas muzeja arhīvs, I-IV-16. L, 39.—41. lpp.

87 Vairāku simtu Stuthofas mocekļu personību un viņu ieguldījumu cīņā pret vācu fašistiskajiem okupantiem palīdzēja noskaidrot Liepājas un Liepajas rajona laikrakstu «Komunists» un «Ļeņina Ceļš», kā arī žurnāla «Liesma» lasītāju vēstules, kas tika saņemtas kā atbildes uz šajos izdevumos ievietotajiem rakstiem par Stuthofas ieslodzītajiem.

88 Stuthofas muzeja arhīvu dokumentu analīze liecina, ka no Liepājas cietumiem vien uz Stuthofas koncentrācijas nometni tika nosūtīts gandrīz četras reizes vairāk cilvēku nekā no visas okupētās Lietuvas (Stuthofas ieslodzīto sarakstos ir minēti 673 lietuvieši).

89 Kad 1943. g. pavasarī hitlerieši J. Strauhu mobilizēja vācu armijā, viņš tēvam teicis, ka, nonācis frontē, nekavējoties pārbēgs pie Padomju Armijas un cīnīsies pret fašismu. Savu vārdu viņš turēja un kļuva par padomju izlūku.

90 1944. g. septembri hitleriešiem izdevās apcietināt V. Sendo, un tie ar radistes palīdzību centās ievilināt lamatās citus padomju izlūkus, taču V. Sendo jau pirmajā pārraidē 1944. g. 9. novembri «Centram» paziņoja norunāto frāzi, kas liecināja, ka viņa atrodas hitleriešu rokās. Tikai 1945. g. 16. janvārī hitlerieši saprata, ka ir piemuļķoti, un pašaizliedzīgās komjaunietes dzīvi aprāva nacistu lode.

91 Pēc J. Strauha nāves un V. Sendo un izlūku atbalstītāju apcietināšanas J. Lielkoks 1944. g. rudenī devās pie paziņām uz Tukumu, kur kā nelegālists sagaidīja fašistiskās Vācijas kapitulāciju.

92 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no bij. cietumsarga M. Diezgana krimināllietas materiāliem.

93 Turpat. Nannijas Cubas vēstule.

94 Veimāras pilsētas arhīvs, Veimāras dzimtsarakstu nodaļa, II, Nr. XXII-73.

95 Par to sīkāk skat.: Dzimtenes Balss, 1973, 17. maijs; 1982, 16. septembris.

96 Pēc J. Strauha krišanas un Rucavas grupas sagrāves 1944. g. 23. augustā

politieslodzīto pretestības grupa neatmeta domu par bēgšanu un ar vairāku

cietumsargu atbalstu gatavojās tai.

97 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no izlūku grupas komandieYes L. Vimbas personiskās lietas.

98 K- Siljakovs savas grāmatas «Mana atbilde» 2. daļā ciniski apmelo

L. Vimbu un Z. Ustāli par dzimtenes nodevējām. Arhīvu materiāli liecina, ka tikai

76. dienā pēc L. Vimbas un Z. Ustāles nolaišanās ienaidnieka aizmugurē no Austrumprūsijas teritorijas ar Z. Ustāles radiostacijas signāliem sakarus ar padomju izlūku «Centru» uzņēmis radists, kura «rokraksts» tur kvalificēts kā Z. Ustāles «radiorokrakstam» neatbilstošs. Tātad šīs gestapo diktētās radiogrammas nav pārraidījusi Z. Ustāle. Tā padomju izlūkdienesta radiospeciālisti vēl kara laikā

atmaskoja gestapo viltību, kuras atklāšana savukārt tagad palīdz atmaskot gesta-povieša K. Šiljakova kārtējos melus. To mērķis bija kompromitēt L. Vimbas un Z. Ustāles gaišo piemiņu vēl 40 gadu pēc viņu mokpilnās nāves Liepājas drošības policijas un drošības dienesta moku kambaros.

99 Liesma, 1978, Nr. 12, 19. Ipp.

100 Ieslodzīto A. Bumbieres, J. Bumbiera, A. L. Bumbieres, Dz. Bumbieres uzskaites kartītes (attiecīgi Nr. 102263, 102278, 102253, 102254) glabājas Stuthofas muzejā.

101 Stuthofas ieslodzīto J. Valciņa uzskaites kartīte Nr. 104106. J. Smilkta — Nr. 104082, E. Kārkla — Nr. 103959, kuras glabājas Stuthofas muzejā.

102 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 012. darba fonds. L. Dribina atmiņu pieraksts 1987. g. 15. janvārī.

103 Komunists (Liepājas pils. av.), 1974, 19. maijs.

104 Visiem ar šiem transportiem Stuthofā ievestajiem ieslodzītajiem kartotēkā, kas glabājas Stuthofas muzejā Polijas Tautas Republikā, kā dzīvesvieta minēta Liepāja. Pārējās ziņas pēc ieslodzīto kartotēkas.

105 pgrējie trīs sarakstā minētie liepājnieki: Juzups Ernests, faktiski Juzups Fricis; Dāvids, faktiski Dāvidsons Jānis, un Buncs, faktiski Bunts Miķelis, kas dzīvojis Aizputes apriņķī.

106 VDR Iekšlietu ministrijas Valsts arhīvu pārvaldes Dokumentācijas centra arhīvs, Būhenvaldes fonds, 3/3. lieta, 00 001.—00 029. Ip.

107 Skat. grāmatu «So ging es zu Ende…» (Hamburg, 1960, S. 14), kur norādīts, ka Neiengammes koncentrācijas nometnē no Baltijas padomju republikām bijuši ieslodzīti; latvieši — 4000 vīrieši un 150 sievietes; lietuvieši — 700 vīrieši; igauņi — 150 vīrieši.

108 Dzimtenes Balss, 1986, 8. maijs.

109 Visu šeit minēto politieslodzīto uzvārdi fiksēti ieslodzīto kartotēkā, kas glabājas Stuthofas muzejā.

110 Latvijas PSR ZA Vestures institūta 012. darba fonds. J. Eglīša 1981. g. 20. janvāra vēstule.

CĪŅAS LIESMA NEAPSĪKA

111 Latviešu tautas cīņa Lielajā Tēvijas karā, 584. Ipp.

112 1945. g. Jaungada priekšvakarā nelegalists Indriķis Fersters krita, taču vairāki viņa grupas dalībnieki sagaidīja uzvaru. Viņa vecāko brāli Jāni nošāva Laidu aizsargi 1934. g., tūlīt_ pēc Ulmaņa apvērsuma, bet tēvu Indriķi, 1905. g. revolūcijas dalībnieku, un brāli Kārli 1941. g. rudenī noslepkavoja latviešu policisti. Trešo brāli Krišu, kas arī izvairījās no mobilizācijas vācu armijā, nosūtīja uz Vācijas nāves nometnēm. Tā latviešu un vācu fašisti kopīgiem spēkiem iznīcināja revolucionāro Fersteru ģimeni.

113 Dzintars J. Niewidzialny front, s. 241.

114 VDR Militārais arhīvs, SF-01V25862. f., 107. Ip.

115 Tērauds un cilvēki. Liepāja, 1962, 90. Ipp.

116 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no vācu fašistisko okupantu Liepājas ostas valdes 1945. g. 11. aprīlī J. Biberšteina sievai izdotās izziņas par to, ka viņas vīrs 10. aprīlī Kara ostā gājis bojā «nelaimes gadījumā»; tāpat arī bij. Liepājas Kara ostas darba vadītāja J. Zuzāna atmiņu pieraksts 1977. g. 11. augustā.

117 Silgailis A. Latviešu leģions. Kopenhāgena, 1964, 289. Ipp.

118 Dzintars J. Neredzamā fronte, 2. izd., 196. ipp.

119 Komunists, 1971, 16. oktobris.

120 F r e i v a 1 d s O. Kurzemes cietoksnis, 96., 97. Ipp.

121 Dzintars J. Neredzamā fronte, 2. izd., 197. Ipp.

122 В i n d e r m a n n G. H. Krim—Kurland mit der 132. Infanterie-Division, 1941—1945. Hannover, [о. J.], S. 332.

123 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. «SS Jagdverband Lettland» operatīvā štāba pārskats par laiku no 1945. g. 26. marta līdz 12. aprīlim (fotokopija).

124 Cīņa, 1985, 21. jūlijs.

125 Turpat, 24. jūlijs.

126 Par «meža kaķiem» paši sevi dēvēja &lt;rSS Jagdverband Lettland» diversanti.

127 Latvijas PSR ZA Vēstures institūts, 011. darba fonds. Izraksts no «SS Jagdverband Lettland» 46. vienības komandiera 1945. g. 30. marta atskaites.

128 Samsons V. Kurzemes meži šalc…. 224. Ipp.

129 Latvijas PSR CVVA, 83. f„ l.apr., 28. 1„ 92,—94. Ip.

130 Latvijas PSR ZA Vēstures institūts, 011. darba fonds. J. Pīsnieka atmiņu pieraksts 1974. g. 4. jūlijā.

131 Turpat. Izraksts no izlūku N. Popova un K. Ābola lietas materiāliem.

132 W о 1 f f W. An der Seite der Roten Armee. Berlin, [о. J.], S. 253.

133 Samsons V. Kurzemes meži šalc… , 537. Ipp.

w Samsons V. Kurzemes partizāni. 2. izd., 373., 374. Ipp.

135 Tērauds un cilvēki, 90. Ipp.

136 Вечерняя Одесса, 1985, 28 декабрь.

137 Dzimtenes Balss, 1973, 1. marts.

VI NODAĻA

VĀCU UN LATVIEŠU FAŠISTU AVANTŪRAS KAPITULĀCIJAS PRIEKŠVAKARĀ

1 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no SS oberšlurmbannflrera N. Galdiņa 1945. g. 22. maija liecības.

2 Blāķis A. Medaļas otrā puse, 137. ipp.

3Freivalds O. Kurzemes cietoksnis, 2. grām., 129. Ipp.

4 А г к 1 ā n s В. ii. c. Viņi bez maskas. R., 1966, 153., 154. Ipp.

6 Blāķis A. Medaļas otrā puse, 137. Ipp.

6 Tēvija, 1945, 3. marts.

7 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 011. darba fonds. Izraksts no G. Raus-kiņa krimināllietas apsūdzības slēdziena.

'Samsons V. Kurzemes partizāni, 2. izd., 305., 306. Ipp.

9 Polijas Kara vēstures institūta arhīvs, T-78. f., 477. filma, 6 459 837.— 6 459 949. kadrs.

10 Rietumvācu vēsturnieks К. H. Jansens, rakstīdams par Hitlera pēdējiem mēnešiem, uzsver: «.. stratēģiski viņš fHitlersļ operēja vienīgi ar priekštilta nocietinājumu jēdzieniem: Kurzeme, «nocietinājums Kcnigsberga» [.. ] viņa fantāzijā šie zaudētie posteņi bija bāzes vācu un angļu—amerikāņu jaunam krusta karam pret Padomju Savienību.» Skat.: Krupņikovs P. Melu un patiesības palete. R., 1980, 177. Ipp.

11 S i 1 a b r i e d i s J., Arklāns B. Politiskie bēgļi bez maskas. R., 1963, 139. Ipp.

12 Latvijas PSR ZA Vēstures institūta 013. darba fonds. Izraksts no «SS Jagdverband Lettland» operatīvā štāba priekšnieka B.Jankava 1947. g. 26. februāra liecības un T. Jansona sievas R. Jansones 1945. g. 14. decembra liecības; skat. arī: Cīņa, 1984, 28. jūnijs.

13 Sos melus par R. Kociņa noraidošo nostāju pret diversantiem atspēko arī tas, ka 1944. g. 18. jūlija apspriedē pie 19. SS divīzijas komandiera Strckcnbaha tieši R. Kociņš ierosināja no leģionāriem izveidot un atstāt Vidzemē nelielas, bet labi apbruņotas diversantu bandas. (Skat.: Blāķis A. Medaļas otrā puse, 201. Ipp.)

14 Latviešu karavīrs otra pasaules kara laika, 5. sej., 205.—207., 209., 210. ipp.

15 Cīņa, 1985, 16. maijs.

18 T. jansona kā bij. Latvijas drošības policijas un drošības dienesta daļas «latviešu kartotēka» informācijas (spiegošanas) nodaļas priekšnieka vietnieka sadarbību ar R. Osi veicināja arī tas, ka R. Oša ka bijušā «latviešu kartotēkas» aģenta (informatora) darbība, sniedzot ziņojumus kartotēkas vadītājiem par buržuāziskās Latvijas armijas virsnieku politisko noskaņojumu, bija labi zināmās ari T. Jansonam.

17 Dzimtenes Balss, 1985, 16. maijs.

18 U n ā m s 2. Melnā vara. [Vācija], 1955, 54. Ipp.

19 Polijas Kara vēstures institūta arhīvs, T-77. f., 864. filma, 5 611 862. kadrs.

20 Turpat, 775. filma, 5 501 422. kadrs.

21 Haupt . Kurland. Bad Nauheim, 1961, S. 114.

22 Turpat.

23 История Второй мировой войны 1939—1945. М., 1979, т. 10, карта № 10.

24 Н а и р t W. Kurland, S. 317.

25 Skat.- Борьба за Советскую Прибалтику в Великой Отечественной войне, 1941—1945, кн. 3, с. 152, 153.

26 К с m р е М. Kopoti raksti. R., 1981, 1. sēj., 56., 57. Ipp.

1 Komunists, 1984, 26. jūlijs.

2 Samsons V. Naida un maldu slīkšņā, 143. lpp.

3 Viens no kaujiniekiem bija latvietis Mihails Bluķis.

S. 1

4 Zaioga oborony Westerplatte na dzien 1 wrzesnia 1939 roku. Gdansk, 1982, , 2.

5 История Коммунистической партии Советского Союза. М., 1970, с. 270.

6 Samsons V. Kurzemes meži šalc.. , 21.1pp. „ я8

7 Dzintars J. War of Ideas in Latvia (1941—1944). Riga, 198b, P-

8 Дзинтарс Я. Тайны рижского подполья. Рига, 1986, с. 188.

9 Cīņa, 1985, 9. maijs.

PERSONU RĀDĪTĀJS

Rādītājā personas, ja tas bija iespējams, dotas ar atšifrētiem priekšvārdiem, tekstā parasti atstājot tos neatšifrētus, t. i., tā, kā tas minēts attiecīgajā dokumentā — personas apliecībā, uzskaites kartītē, pratināšanas protokolā, atmiņu pierakstā u. tml.

А

Abariņš Alfrēds 98, 179, 195 Abariņš Juris 195 Abels (Fišers K.) 81 Abeļūns Arturs 101, 103, 196 Abejūns Jānis 101, 103, 113 Abejūns Valdis 101, 103, 113 Ābola Anna 162, 163 Ābola Ilze 162 Āboliņš Ernests 99 Ābols Jānis 40 Ābols Klāvs 162, 163, 205 Ābols Pēteris 113, 155 Actiņš Žanis 132

Adamuks Anatolijs 45, 78, 79, 193

Aizpors Juris 91

Aizpors Vilis 91, 195

Aizsilnieks Arnolds 185

Akerblūms Arkādijs 80

Aļešenko Vasilijs 73

Alnors, 30, 42, 43, 67, 185, 186, 180

Althofs 34

Ancevičs Arvīds 40, 188 Andersons Amands 196 Andersons Ēvalds 24, 25, 38, 42, 184 Andersons Jānis 165, 167, 169, 171 Andersons V. 103, 113, 114, 198 Aniss Jēkabs 104, 111, 112 Ansiņš Žanis 100, 102, 113 Anskins Jānis 157

Antipovs Pāvels 115—117, 177, 195, 198, 199

Arājs Jānis 132 Arājs Kārlis 155 Arklāns B. 206 Arnis Fricis 61 Ašenbahs 185

Atāls Fricis 152 Atāls Ilmārs 151 Audere Emīlija 95 Auders Jānis 95 Auniņš Pēteris 64, 192, 199

В

Babajevs Anatolijs 74 Balodis Ernests 146 Balodis Fricis 109 Balodis Jānis 132, 178, 197, 201 Bangcrskis Rūdolfs 131, 138, 140, 145, 165, 166, 179 Baranovs L. 189 Barkāns Ruvims 155 Barons Voldemārs 133, 139, 144, 177 Bauermeisters Vilis 151 Baumans 73 Behers 45, 88

Beinaroviča Valentīna 135, 143, 183, 200

Beks 122

Beķeris Ernests 65, 191 Beķeris J. 182

Beļevitņevs R. (Белевитнев P.) 183 Belovs P. (Белов П.) 16 Bejecka Gajina 118 Bejeckis Juris 118 Benīši, trīs brāļi 109 Beņķis Rūdolfs 65, 66, 146, 191 Bērends Hermanis 129, 166, 200 Bergmanis Jukums 100, 196 Bergmanis Kārlis 155 Bergmanis Miķelis 155 Bergmanis Pēteris 100 Bergs E. 15

Bermonts-Avaiovs Pāvels 129 Bernāts Jānis 105 Bērziņš, izmeklētājs 148 Bērziņš Žanis 46, 77—79, 178 Biberšteins J. 159, 205 Bidiņš Miķelis 179, 188 Biedrs, no Liepājas 155 Bierande Anna 83, 146, 193 Bierande Marija 83 Bierands Adams 82, 83 Bierands Jānis, antifašists 83 Bierands Jānis, lielsaimnieks 83 Bierands Jēkabs 81—83, 193, 194 Biezais Haralds 59

Bindermans G. H. (Bindermann G. H.)

205

Birkmanis Jānis 155

Birzniece Jūlija 150

Birzniece Valija 25

Birznieks Elmārs 71, 91, 92, 178

Birznieks Ernests 24, 184

Birznieks Jānis 38

Birznieks Kārlis 40

Birznieks M. 187, 188

Blāķis Ādolfs 20, 139, 169, 170, 184,

202, 206

Blaus Jānis 28, 48, 167, 183

Bluķis Mihails 207

Blumbergs Edgars 40

Bogdanovs A, 192

Bogovs Nikolajs 140, 203

Bogušs Pāvels 199

Boikāns Jānis 155

Bolševics 159

Bražis Fricis 155

Bražis Ernests 99, 177

Briedis 78, 79

Briedis Arvīds 155

Briedis Mārtiņš 151

Briedis Žanis 151

Brikmanis Arnolds 155

Brikmanis Leopolds 83

Brikners 26

Brumbergs Kārlis 155

Brūveris Krists 155

Brūvere (dz. Lazdeniece) Līze 146

Buks 127

Bullis Adams 157

Bumbiere Anna 134, 150, 178, 204 Bumbiere Anna Lavīze 151, 204 Bumbiere Bille sk. Mikarte Bille Bumbiere Dzidra 151, 204 Bumbiere Marija 201 Bumbiere Vallija 202 Bumbiere Zelma 202 Bumbiere Zenta 137, 202

Bumbiere Zuzanna 137 Bumbieris Ernests 134, 135, 178 Bumbieris Ilmārs 137, 138, 182, 202 Bumbieris Jānis 134, 150, 151, 204 Bumbieris Jānis Jēkaba d. 65, 134, 178

Bumbieris Jēkabs 133—135, 201 Bumbieris Kārlis 155, 201 Bumbieris Krišs 135 Bumbieris Ludvigs 65, 134, 135, 178 Bumbieris Pēteris 137, 157, 178, 202 Bumbieris Visvaldis 202 Bumbulis Jānis 113, 156 Bunka Irēna 66, 71, 177 Bunts Miķelis 59, 155, 204 Burhardi 141, 172 Burvis Voldemārs 155 Bušmane Elvīra 133, 203 Bušmanis Valerians 76, 135, 192, 201, 203

Butkovics 58

C

Celmiņš Gustavs 23, 25, 28, 38, 42, 90, 184, 188 Cīglers 126, 201 Cimmermanis Jēkabs 153 Cimmermanis Jevgeņijs 191 Cimmermanis Pauls 154 Cipriķis Rūdolfs 35, 99, 100, 178, 196 Cirkins KHmentijs 136, 143, 201, 202 Cirks, no Liepājas 155 Cirksis Alberts Jānis 153 Cirksis Ansis 113, 155 Cīrule Katrine 132, 133 Cīrule Mirdza 132 Cīrule Skaidrīte 132 Cīrulis Alfreds 132, 133, 178 Cīrulis Jānis 113, 155 Cīrulis Krists 132, 133, 178

C

Čačka Pēteris 109, 197 Carkins V. 73 Ceirāns Valentīns 65 Čelnokovs Vasilijs 63 Cešķis J. 158 Cinčenko Ivans 72—74 Cuba Nannija 204

D

Daizis Jēkabs 95—97, 195 Danfelds Kārlis 112, 154 Danfelts J. 109

Dankers Oskars 138, 187 Datners Simons (Датнер Ш.) 190 Dāve Tereza 130 Davidsons Jānis 154, 204 Dēkovičs Alfrēds 154 Demme Arvīds 125, 199 Denies Karls 167, 169, 170, 172 Dibša Miķelis 155

Didriksons Jukums 91, 102, 178, 195 Diekants Jānis 105, 106, НО, 112, 146, 177, 198

Diezgans Miķelis 204 Dimzulis Arnolds 155 Dītrihs Fricis 33, 49, 68, 88, 186 Dmitrijevs Vasilijs 74 Dravnieks Arvīds 138, 202 Dreifelds Nikolajs 41 Drekslers Oto Heinrihs 30, 67, 185 Dribins Gūtmans 151 Dribins Leo 204 Drozlovskis Alfrēds 41 Drozlovskis Arturs 41 Drullis Kārlis 154 Druveskalns Jānis 109, 197 Druveskalns Jānis Jāņa d. 109 Druveskalns Krists 109 Dubelšteins Jēkabs 8 Dulpiņa E. 182 Dulpiņš Eduards 157 Dunajeva (Strautmane) Elvīra 147— 150

Dundurs Jānis 157 Dundurs Miķelis 155 Dzene Ieva 118 Dzenis Konstantīns 151 Dzenltis Augusts 128, 184 Dzijums Alfrēds 184 Dzintars Jānis 183, 188, 191—195, 197, 202, 203, 205, 207

E

Egliņš Rihards 67, 71, 178 Eglītis Andrejs 170 Eglltis Jānis 157, 205 Eglītis Vilhelms 154 Eiduss Zalamans 15 Eihelis Alberts 127, 128 Elerts Eduards 10, 11, 65, 86, 95— 99, 101 — 107, 110, 111, 114—117, 122, 132, 139, 144, 161, 177, 195, 196, 198, 199 Ekšteine O. 182

Embūtnieks Miķelis 113, 156, 198 Endrups Rūdolfs 8 Eniņa Marta 25 Eniņš Jēkabs 25

Eņķūze Berta 140 Eņķūze Zelma 105, 113, 146 Enķūzis Jorens 98, 101, 102, 105, 111, 112, 146, 178 Ermsone Ida 136, 178 Ernstsone Anna 104, 111, 178, 197 Ernstsone Ieva 133 Ernstsone Minna 136, 178 Ernstsons Mārtiņš 104, 111, 112 Ešenbergs Jānis 151 Evaldsons Osvalds 79 Ezers Nikolajs 42

F

Feldmane Zigfrīda 143 Feldmanis Jānis 98, 102, 103, 105, 111, 113, 114, 196, 197 Feldmanis Jānis Voldemārs 154 Feldmanis Žanis 109, 154 Fersters Indriķis 158, 205 Fersters Indriķis, tēvs 205 Fersters Jānis 205 Fersters Kārlis 205 Fersters Krišs 205 Flemings Dž. (Fleming G.) 17, 184 Freibergs Genādijs 16, 183 Freibergs Visvaldis Vilis 153 Freijs Kārlis 124, 125, 199 Freimane Līna 101, 105, 111, 115, 117, 178

Freimanis, apsardzes priekšnieks 45 Freimanis, strādnieks Liepājā 163 Freimanis Krists 109 Freinds 45, 125

Freivalds Osvalds 20, 131, 135, 138, 160, 184, 201, 202, 206 Fricsons Argots 44, 187 Fridrihsons 127

G

Gabaliņš L. 75 Gaboliņš Ernests 154 Gadeiķis Prans 96 Gaike Anna 104

Gaiķis Teodors 101, 103, 104, 111, 112, 178

Gailis Kārlis 102, 196 Gailītis Arvīds 153 Gaijeviča Irma 105

Gaijevičs Kazimirs 101, 105, 111, 112, 146, 178

Galbāliņš Uldriķis 83 Galdiņš Nikolajs 169, 206

Garbers Žanis 135, 143 Garumsons Harijs 78, 193 Gausis Egons 153 Gebelss Jozefs 47, 87 Geceviča Velta 42 Gees Jozels 118

Gēlens Reinhards 117, 118, 139, 202 Gērings Hermanis 27 Gertners Jozefs 130

Gēzenrēgens 124

Gilbergs Kārlis Vilhelms 97, 98, 101, 102, 104, 105, 106, 110, 111, 114, 115, 177, 195 Girnis 188

Girvaitis Ansis 102, 113 Girvaitīs Krišs 102 Godunovs Jurijs 118, 119

Golosovskis Igors (Голосовский И.) 16, 17, 183

Golumbovskis Antons 123 Gorbačovs Mihails 179 Gordijenko Anatolijs 63 Gorodenskis V. (Городенский В.) 184 Govorovs Leonīds, maršals 171 Grābis Juris 143 Grāmatnieks K- 48

Grantina (dz. Bumbiere) Ženija 134, 201

Grauds Harijs 33, 48, 86 Gravenieks 41 Grāvenieks K- 44 Grekovs N. (Греков H.) 191 Griemanis Jēkabs 9 Griķis 34

Grīnbergs Jēkabs 155 Grīnbergs Fricis 155 Grīnbergs T. 88 Grīniņš Ferdinands 8 Grīnmanis Fricis 157 Grīns Aļģirds 95 Grīns Jānis 95 Grīns Klāvs 95 Grīsle Līna 83 Grīslis Alberts 109 Grīslis Kārlis 83 Grišmanis A. 192 Grosmanis I. 163 Grotmans 88 Grudule Emīlija 95, 97 Grudule Minna 95, 97 Grudulis Jānis 94. 97 Grudulis Ludvigs 95 Grundmanis R. 75 Grundšteins Andrejs 153 Gruntmanis Jāzeps 157 Gruntmanis Pēteris 157

Gudens Klāvs 162 Gudlovskis Stepans 126, 143 Gulbis Arvīds 152 Gultnieks Kārlis 67 Gūža Anna 72, 73 Gūža Olga 72, 73

Ģ

Gēbelis Vilis 65 Ģēģeris Ernests 83 Qlbietis Žanis 151 Ginters V. 128

H

Hacko Pēteris 46, 153 Hans Valters 23 Hanzens H. 130 Hartmans Arnis 97 Hartvigs 128

Haupts V. (Haupt W.) 199, 202, 206 Heifecs Izaks 118 Hencelis Eduards 154 Henkelis Herberts 146 Hildebrants Juris 157 Hilperts Heinrihs 168, 171, 172 Himmlers Heinrihs 165, 166, 167 Hitlers Ādolfs 27, 29, 47, 48, 50, 51, 70, 77, 165, 167, 170, 176, 177, 183, 185, 206 Hofmanis Josifs 151 Hofštctere Hermīne 82

1

lgnāte Jadviga 136, 137, 141, 178 Īgņāts Jānis 152 Īgņāts Voldemārs 132 Iļģis Jānis 119 Incenbergs J. 187 Insbergs-Svāns Arnolds 42 Irbiņš Ansis 155 Ivanova Olga 201 Ivanovs Pjotrs 75, 193

J

Jablonska (dz. Lazdina) Lidija 95, 96

Jablonskis Pavils 95, 96 Jablonskis Petrs 95, 96, 195 Jackevičs Vitolds 203 Jagmins Staņislavs 41 Jākabsone Irma 193 Jākobsons E. 25, 34, 41, 48, 69, 127, 188

Jākobsons Herberts 78 Jakuškova (Zasimičeva) Jevgeņija 201, 202

Jakuškovs Pāvels 136, 143, 177

Janaitis Arvīds 109

Jankavs Boriss 168, 169, 184, 206

Jankovskis Eduards 136, 143, 202

Jansens К- H. 206

Jansone Līna 70, 71, 177

Jansone Ragnija 206

Jansone-Mintāle Olga 141, 178, 203

Jansons Ermanis 136

Jansons Jukums 17

Jansons K. 41

Jansons Kārlis 8

Jansons Olafs 151

Jansons Rūdolfs 136

Jansons Teodors 168, 169, 206

Janulis Staņislavs 63

Jarišs Ivans 124, 199

Jaunbirze Jūlija 119

Jaunzems Georgs 132

Jēgers Žanis 158

Jēkabsone E. 183

Jekelns Fridrihs 128, 129, 200

Jēkulis Žanis 66, 71

Jermakova Ņina 93, 94

Jermakovs Jakovs 73, 74, 93

Jeršovs Ļevs 191

Ježejenko Nikolajs 118

Jīrs 165

Jonase Marija 105, 146, 196 Jonass Augusts 113 Jonass Jānis 97, 98, 103—106, 110, 112—114, 178, 195—198 Jongs de L. 182 Jumacis Vilis 109 Jumis A. 34 Jurašs Jānis 35 Jurevičs Jānis 25 Jurjāns Kārlis 69 Jūrmale Katrīna 151 Juronovskis Jēkabs 161 Juršcvskis Eduards 92, 178 Juzups Fricis 204

К

Kabelis Jānis 155 Kadiķis Voldemārs 152 Kaimiņa Emma 109 Kaimiņš Pēteris 109 Kairis Kārlis 46, 114, 117, 178 Kājiņš Emīls 158 Kalējs Jānis 123, 136, 155 Kalējs Jēkabs 116 Kālis N. 39, 40, 188 Kalnbērziņš Jānis 86 Kalniņš A. 123 Kalniņš Jānis 118

Kalniņa Jūlija 118 Kalns Miķelis 154 Kalpiņš Ernests 153 Kamerovska Elza 25 Kamerovskis Vilis 25 Kamols Pēteris 49 Kampare Emīlija 104 Kampars Ernests 104, 110, 111, 112, 178, 197 Kaposliņa 123 Kaps Verners 124, 125 Kārkliņš Laimonis 132, 201 Kārkliņš Oto 8 Kārkliņš Pauls 99 Kārkliņš Pauls 123, 199 Kārkliņš Teodors 46 Kārklis Edvīns 151, 204 Karpovičs Jānis 46, 136, 201 Karpovs Vladimirs 154 Kaulmane Līze 114, 198 Kaufmane Marija 102, 113, 114, 146, 178, 191, 196 Kaufmanis Juris 102, 114 Kaufmanis Viktors 191 Kaufmanis Voldemārs 101, 102, 113, 114, 178

Kauls Ernests 65, 98, 100—103, 113, 114, 161, 178, 196 Kaupiņš Jānis 151, 156 Kāvelmahers Karls 26, 28, 30 Kažmers Jūlians 8 Keitels Vilhelms 54, 171 Kerstens 30

Kīglers 33, 45, 49, 88, 147 Kikalis Jānis 153 Kirhenšteins Augusts 77 Kiršteins Juris 178

Kiruķis (uzvārds, iespējams, izkropļots), no Liepājus 155 Klaišis Jēkabs 104 Klaišis Rūdolfs 104, 112, 178 Klaiva Jānis 156 Klāsens, 26, 186 Klāsons Edmunds 104, 112, 151 Klāsons F. 35 Kieinbergs Alfrēds 153 Kleinbergs Jānis 152 Kleinjungs Karls 81, 193 Kleins Pēteris 156 Klemms V. 163 Klieve Pauline 83 Klieve Veronika 83 Klievs Arnolds 81, 83, 193 Kiīmanis Staņislavs 109 Klīvs Alfrēds 153 Klots 130

Klava V. 163

Klava-Eglītis J. 41

Kjimovs I. (Климов И.) 191

Knipsis Jāzeps 59, 60

Knohenfeldc Sofija 25

Knohenfelds Jānis 25

Knopkena (Reihlere) Biruta 196, 198

Kociņš R, 167, 168, 206

Kočura Andrejs 154

Kodols 163

Kokle M. 183

Kondratenko Vasilijs 132, 136, 139, 200

Kontarovskis Oskars 199 Kopštāle Anna 91 Kopštāis Andrejs 91, 194 Kopštāls Indriķis 153 Kopštāis Jānis 97, 101, 104-—106, 110, 112, 146, 177 Kopštāis Nikolajs 132 Korklišs Staņislavs 15, 16 Korņejevs Vasilijs 73 Kosa Jānis 41 Kosols 88

Kostromins Vladimirs 61 Krasnovs P. 165 Krastiņš 99 Krasts Jānis 152 Ķraufbergs Krists 92 Krausniks H. (Krausnick H.) 17, 183, 189, 193

Krauze Kurts 126 Kravčenko J. 45 Krepa ģimene 133 Kretulis Kārlis 9 Krievs Arnolds 59, 70 Krieva (Loceniece) Margrieta 115, 198_

Krievs Eriks 198 Krīgers R. 122

Krīgers Fridrihs Vilhelms 167 Krikmanis Gunārs 35, 187 Kristapsons T. 65 Krivoručenko V. 183 Kroders Arturs 160, 168 Kreizings 167 Kronbergs, policists 80 Kronbergs Jēkabs 35, 36, 65, 187 Kruče Zelma 41 Krugalis Arturs 153, 182 Krūklis Žanis 39 Krūmiņš Ernests 155 Krupņikovs Pēteris 206 Krustkalns Nikolajs 152 Kudrjašovs Nikolajs 63 Kulbergs Andrejs 132

Kulbergs Ernests 83 Kulbergs Jānis 113 Kūlītis Nikolajs 118 Kulīte Olga 118 Kurclis Jānis 145 Kurmelovs Maksims 140, 203 Kuzmickis Arhips 93, 94, 178 Kužeļevs Timotejs 73

Ķ

Ķemeris Voldemārs 140 Ķempe Mirdza 5, 172, 206 Ķere Jānis 187 Ķēris Krišs 38 Ķēris Rihards 46 Ķesteris Jānis Emīls 151 Ķesteris Jēkabs Valdis 151 Ķibure Hermīne 136 Ķiburs Klāvs 154 Ķieps Andrejs 104

Ķikuts Arturs 133, 135, 136, 143, 160, 178

Ķude Alfrēds 11, 81—83, 177, 193 Ķuķis Krišs 188

L

Lācis Augusts 18, 184, 200 Lācis Vilis 102 Laduzāns Jāzeps 156 Lagzdiņš Z. 143 Landers Kārlis 8 Lange Rūdolfs 185 Lapa Harijs 109 Lapiņa Milda 83 Lapiņš Ādams 83 Lapsiņš 148

Lasmanis Aleksandrs 201 Laugalis Miķelis 154 Laumanis Adams 157 Lazdeniece Olga 202 Lazdenieks Fricis 132, 135, 141, 178, 201

Lazdenieks Kārlis 136, 201 Lazdonis Jānis 38 Lazdovskis Viktors 77 Leimanis Juris 39 Leitis Alfrēds 154 Leja K. 25

Leja Roberts 101—103, 113, 196

Lējējs J. 33, 34, 48

Lēlis Rūdolfs 91

Lemkina V. 125

Lencmanis Jānis 8

Lesiņš Jānis 152

Levāns Alfrēds 63 Liberts Ansis 156 Liekniņš Voldemārs 92 Lielkoks Andžs 147, 178, 203 Liepa Andžs 155 Liepa Ernests 50, 166 Liepa Jānis 158 Liepa Kārlis 109 Liepiņa Emma 58 Liepiņa Irēna 58 Ligere Anna 146 Line 123

Lobins Lavrentijs 132

Locāns Antons 25

Locenieks Miķelis 101, 104, 111, 112,

116, 122, 178, 198 Lomeijers Karls 23, 25, 26, 184 Lomkovs Vasilijs 123 Lonskis Viktors 152 Lonšteins H. 41

Lorcncs Jānis 156 Loss А. (Лось А.) 183 Loze Hinrihs 27, 30, 51, 53 Lukaševics Romāns 135, 143 Lukažs Jānis 156 Lūks Andrejs 154 Luksliņš Boriss 200 Lūsis Fricis 100, 196 Luters Jānis 8

L

Ļeņins V. I. 7, 42, 107, 181, 188 Ļeontjeva Poļina 74

M

Mackovskis Jozefs 46, 78, 79, 177, 193

Mackuse (dz. Bumbiere) Minna 134, 143, 201

Mackuss Broņislavs 46, 152 Mackuss Žanis 143

Macpāns Andrejs 10, 11, 65, 86, 100,

117, 122, 123, 129, 132—136, 139, 141, 143—145, 147—150, 156, 158, 177, 183, 194, 197, 200, 201

Malaško Fjodors 202 Mališevskis Paulis 109 Maļika Dzidra 83 Majika Zuzanna 83, 193 Majiks Jānis 83 Majiks Rūdolfs 83 Mame Elza 40 Mame Velga 40 Mamis Oto 40 Mamis Žanis 153

Mantnieks Ernests 98, 101—103, 113 Markovskis Leopolds 153 Markovskis Tālivaldis 153 Markrīvs Jūlijs 98 Marufjenko Marija 64, 191 Maslovskis Vladislavs 97, 104, 195, 198

Matisons Alfrēds 100, 196 Matīsens Martins 53, 130 Matutis Jānis 41, 158, 188 Mauriņš Eduards 155 Mauriņš Edvards_70, 152 Mēdems Valters Eberhards 53 Mednieks Pauls 99 Meijere Anna 161 Meijers Krišs 161, 178 Meisners Boriss 200 Melbergs Rūdolfs 41 Meleško Kirils 203 Mellers Hinrihs 170, 171 Melne A, 182 Mēnens 130

Mētra Jānis (Žanis) 149 Mežmalietis Miķelis 156 Mežs Jānis 112

Mežs Miķelis 97, 103, 104, 112, 178, 197, 198

Miemis Jānis 40, 49, 188 Miemis Jānis 40 Miesnieks Roberts 163 Miets Matīss 154

Mihailovs (Timošenko) Ivans 94—97, 177

Mihelsone Mirjama 42 Mihelsons L. 42 Mihelsons Oskars 119 Mikarte (dz. Bumbiere) Bille 146, 182, 201

Miķelsons Jānis 64, 191 Millers Arturs 157 Millers Heinrihs 24, 33, 46 Momzens 45

Montetons Albrehts 122, 141, 199 Muceniece Marta 61 Munhens Kārlis 156 Mūrniece Alīna 132 Mūrniece Anna 91 Mūrnieks Aleksandrs 48 Mūrnieks Alfrēds 110, 152 Mūrnieks Fricis 46 Mūrnieks Jānis 90, 91, 178 Mūrnieks Jēkabs 94 Musts Kārlis 153 Muzikants Jānis 17 Myllyniemi S. 189, 190

N

Neimane Marta 102, 146 Neimanis E. 126

Neimanis Rudolfs Aleksandrs 153 Nelsons Mārtiņš 157 Niedre Jānis 131, 165 Novads Jānis 155 Nozirevs Jēkabs 156

О

Obuhovs Gavriils 160, 161

Odiņš Augusts 154

Ola Jānis 37, 38, 187

Orlovs Ivans 63

Osipovs Sergejs 174

Osis Roberts 166—171, 179, 206

Ošenieks Kārlis 153

Ošenieks Mārtiņš 154

Otrups J. 163

Ozoliņš E. 200

Ozoliņš K. 85

Ozols, no Užlobes 95

Ozols J. 187

Ozols Roberts 155

P

Paeglis Jānis 156

Paičs Aleksandrs 191

Palapa Jēkabs 40

Palapa Žanis 46

Paldiņš Kārlis 147

Panovs Jānis 152

Paulsens 88, 89

Paune Oskars II8, 119, 178

Paune Sofija 118

Pāvels M. 188

Pāvelskops R. 35, 187

Pāvelskops Voldemārs 71, 92, 178

Pāvils Andrejs 105

Pāvils Edgars 140, 203

Pavlovs Konstantīns 62, 63, 177, 191

Pavlovskis A. 158, 196

Pavlovskis Adolfs 100

Pelnēns Andrejs 46

Pelnēns Boriss 67

Pētersons, strādnieks Liepājā 163

Pētersons Alberts 81, 82, 178, 193

Pētersons Arturs 41

Pētersons Jānis 8

Petrats Aleksandrs 80

Petrenko Nikolajs 61, 193

Petrova Marija 136, 143

Petruskaite Stase 96

Pidilts (uzvārds, iespējams, izkropļots) Antons 155

Piebalgs Voldemārs 153 Pinksis I. 196 Pipe Anna 70, 192, 194 Pipe Girts 70, 91, 194 Pirte Anna 105, 113, 198 Pirte Indriķis 105, 113 Pisarevs Ivans (Vaņa) 140 Pīsnieks Jēkabs 162, 163, 205 Piziks Ansis 46 Piziks Jānis 153 Piziks Voldemārs 100 Piziks Žanis 135, 143, 160 Plensners Aleksandrs 25, 26, 34, 42, 184, 186, 187 Plostnieks Fricis 15 Plume Roberts 125 Polis Jānis 154 Polis Jēkabs 152 _

Pojakovs Voldemārs 109 Pojanska Ida 135

Pojanskis Aleksejs 46, 133, 135, 143, 178

Polanskis Jānis 132 Pomeranc(i)s Jānis 157, 198 Pomeranc(i)s Jēkabs 114, 116, 198 Popovs Boriss 160 Popovs Nikolajs 162, 163, 205 Portnova Antoņina 191 Pospelovs Vasilijs 75 Preiss Žanis Ādolfs 153 Priede Andrejs 71, 178 Priedniece Lilija 59, 190 Priežkalns Juris 109 Prommels 186 Puksis Edmunds 24, 25 Pukulis Andrejs 154 Puķe Jānis 157 Pūķis Kārlis 118 Pūķis Žanis 118 Pulovers Fridrihs 46 Pupainis Alberts 197 Pūriņš Alberts 126, 145 Puteklis Jānis 46 Putiķe Marta 104, 197 Putkale (Kaire) Katrīna 117, 198 Putkale Olga 105, 117, 178 Putkalis Kārlis 105, 111, 114—117, 178, 198

Putniņš Voldemārs 157 Putra Ansis 113, 198 Putra Kārlis 157 Putriņa Elvīra 203 Puzanskis V. 143

R

Ragozins Ivans 126, 143 Rasa Roberts 76, 77, 178, 192

Rate Vera 103

Rauskiņš Gustavs 131, 166, 206 Rediķis Jānis 99 Rēdiņš Voldemars 109 Rēdlihs Nikolajs Voldemārs 153 Reihlers Juris 101—103, 113, 196 Reimanis Arvīds 188 Reine Anna 146 Reīnfelds Vilnis 109 Reinholde Margrieta 105, 111 Reinholds A. 169 Reinholds Aleksejs 199 Reinis Andrejs 76, 146 Reita Dzidra 17

Reitlindžers Dž. (Reitlinger G.) 17,52, 184, 189

Reizupe Margrieta 135, 143 Reizups Voldemārs 46 Rencis Edgars 187 Renners 89

Rešetņikova Elvīra 151 Retcrs Fricis 91, 194 Ribakovs Pēteris 127, 200 Ribentrops Joahims 166 Ribins, kapteinis 62 Riekstiņš Augusts 154 Riekstiņš Jēkabs 149 Rikards Pēteris 36, 187 Rīpalu 165 Rītiņš Juris 187 Roja Alfrēds 138 Roks Francis 28 Rolava (Reihlcre) Anna 198 Rolmanis Arvīds 137 Rombergs Eduards 151 Rona 165 Rovers J. 137 Roze Leopolds 166 Rozenbergs Alfrēds 51 Rozītis Pāvils 58 Rudovičs Jānis 157 Rudovskis Aleksandrs 46 Ruševies Arvīds 100 Rutulis Teodors 49

S

Salmiņš Alberts 45, 91, 194 Salniņš Kristaps 8 Salinska 39, 188 Salinskis, mežzinis 39 Samonīte-Kuzmicka Aleksandra 195

Samsons Vilis 15, 116, 181, 183 190 199, 201, 205, 206, 207 Sandere Lina 105, 198 Sanders Kārlis 98, 101, 105, 106, 110 112, 177

Saņuks Francis 45, 144 Saulītis Elmārs 38, 187 Saulītis Fricis 110 Saulītis Kārlis 99 Savčenko V. (Савченко В.)

181, 183, 187, 188 Sedule Johanna 93 Sedulis Roberts 93 Sējāns Broņislavs 159, 177 Sērdienis Miķelis 154 Sietiņš Voldemārs 203 Siklis Miķelis 155 Siksna Elīza 135 Siksna Jānis 135, 143, 201 Silabriedis J. 206 Sile Katrīna 83 Sīle Lidija 83 Silenieks Fricis 154, 156 Silgailis Arturs 184, 205 Šiliņš Aleksis 60, 61 Sīlis Arvīds 83, 193 Sīlis Pēteris 83

Siljakovs Kārlis 19, 20, 43, 44, 83, 93, 126, 147—149, 151, 184, 189, 196, 204

Silkāns Pēteris 109 Sils Pēteris 153 Simonaitis Gunārs 155 Skorceni Oto 127, 184 Skrinskis Vitauts 119 Skude Andrejs 136 Skude Arvīds 141 Skude Austra 178 Skudra Jānis 99 Skudrīte-Strauha E. 182 Skudrītis A. 200 Skuja Jānis 154 Slēže Jefrosiņja 135, 143 Smajķis Jānis 152 Smilkts Jānis 151, 204 Smirnovs Sergejs 58 Soboļevs B. 74 Solovjovs Jurijs 45, 193 Sosņins S., skat. Vekšins S.

Spalva Marija 153 Speķe Jūlija 70, 178 Spinga Rihards 109, 197 Spirģis Jānis 162 Sproģis _A. 44, 82 Sprūde Adolfs 99 Sprūde Indriķis 40

Sprūde Jēkabs 99 Sprūde Nikolajs 154 Sprūde O. 182

Sprūde Pēteris 97—99, 178, 196 Spure 2anis 77 Sroga Balis 145, 203 Stabrovska Veronika 156 Stamers Rūdolfs 152 Stanga Oskars 97 Starks Alfrēds 66, 70, 71, 178 Statkuss Bojeslavs 151 Stcpcns Vilis 151 Stepiņš Augusts 159, 177 Stepko Jevgeņijs 203 Stīpnieks E. 167 Stirpeiks Alfrēds 46 Stradiņš Pauls 62 Strautmane Anna 148, 149, 150 Strautmanis Andrejs 15, 133, 136, 141, 148—150, 178, 201 Strautmanis Jēkabs 148, 149 Strautmanis Pēteris 149, 150 Strazdiņš 25 Strēle Lilija 125, 200 Strēlis Alberts 69 Strēlis Jānis 119 Strejņikovs Mihails 61 Streņģis Jēkabs 156 Strīķē Katrine 149 Strode (Klāsone) Glorija 197 Strole Karlīne 113, 157, 198 Strunks Miķelis 162 Stučka Pēteris 175 Sudmale Otīlija 59 Sudmalis Eduards 70, 71, 177 Sudmalis Imants 10, 16, 17, 40, 47, 48, 59, 126, 149, 177 Sudmalis Jānis 16, 17 Sudmalis Jānis, darba zemnieks 59 Suklo Arvīds 153 Suseklis Edgars 71, 92, 178 Sviriņš Harijs 153

Š

Sadžus H. (Шаджус Г.) 181 Seflelovičs Leons 155 Seidlers Voldemārs 155 Sendo Vanda 147, 178, 204 Sēnfelds K. 182 Serners Ferdinands 139, 140 Šeršunovs Georgijs 200, 201 Sikova O. 201 Sikovs Georgijs 136, 143 Silde Ādolfs 131, 138 Sirmahers R. 89 Skapare Albīne 140

Skapars Francis 140, 203

Skapars Jāzeps 140

Šķiņķis A. 184

Slēgermanis 161

Slēze (Mieme) Anna 188

Smīdbergs 99, 100

Smits, sargs «Tosmarē» 123, 124

Smits Kārlis 199

Snepke Anna 90, 91

Srēders Valters 129

Stālekers Valters 34, 186

Stegers 185

Steinbergs Ilmārs 15, 182 Steindole Anna 147, 151 Steins 26

Stempels Alberts 156 Sterna Līna 182, 191, 193 Sterns Jānis 65, 71, 177, 191, 199 Sterns Jēkabs 65, 71, 177, 191, 199 Sterns Voldemārs 151, 178 Stēve Voldemārs 159 Strama Austra 135, 143 Strains Juris 133, 135, 143 Strauha Anna 147 Strauha (Skudrīte) Ella 149 Strauhs Jānis 146, 147, 149, 178, 203, 204

Strauhs Miķelis (dz. 1894. g.) 147 Strauhs Miķelis (dz. 1915. g.) 147, 178

Strauhs Rūdolfs 147, 149, 178 Strause Emīlija 123, 199 Strause (Liepiņa) Irēna 190 Strauss M. 135 Strekenbahs Bruno 206 Suišelis Jānis 95, 96 Susters Jānis 118 Susters Gerhards (Hardijs) 118 Svaģers Ādams 157 Svangeradze Aleksandrs 42

T

Tālens Ādolfs 201

Tamsons Alberts 158

Tarakanovs Nikolajs 136

Tarvids Albins 152

Taurīte (dz. Zaķe) Irma 153

Taurītis Jānis 153

Teidemanis Herberts 126, 145, 151

Terbovens 51

Terentjevs 61

Tetere (dz. Stendere) Ede 146 Teteris Fricis 163 Tisons Saris 14 Tīlips 163

Tilmers Jēkabs 113, 157, 198 Tinte Ernests 42 Tirzītis Kārlis 128 Tomasuite Pauline 123 Tomsons J. 125 Tone 200

Tonīngens van Rosts 51 Treilons 104 Trūba Miķelis 154 Trusovs M. 115, 116, 117 Tubelis Eduards 185 Turks Rūdolfs 125

U

Ūdriņš Arnolds 65 Ūdre Aurora (Удрис А.) 181 Ukstiņu ģimene 133 Uldriķis Teodors 133, 135, 178 Ulmanis Kārlis 9, 184 Umbraso Alberts 109 Utiāms Žanis 184, 206 Untenberga Zenta 140 Untenbergs Andrejs 140 Uplts Andrejs 77 Upmalis Jānis 132 Urivska H. 182 Ustale Zelma 149, 204 Uvdovičenko A. 75 Uzdins Leibs 118 Uzdins Sloms 118

V

Vahlis G. 73, 74

Valis Aleksandrs 154

Vaiņēvičs A. 143

Valciņš Jēkabs 151, 204

Valdšteins Alfrēds 100

Valdšteins Osvalds 153

Valters Georgs 190

Valters Kristaps 50

Vanags Konstantīns 65

Vārna Visvaldis 154

Vasers 95

Vasile Alma 95

Vasilis Valdis 96, 105, 111

Vasilis Žanis 95, 96

Vasiļjevs Vasilijs 143, 200

Vēbers Heinrihs 145

Veckalniņš Kārlis 155

Vecvagars Visvaldis 153

Veikšāns Alberts 105, 110, 112, 146

Veikšāns Pēteris 46

Veinbahs Jānis 91

Veinbahs Kārlis 91

Veinbahs Krišs 91

Veinbergs Jānis 154 Vekšins (Sosņins) Sergejs 73, 74,193 Velveris Elmārs 161, 177 Vendelis Eduards 155 Vents Tālivaldis 133, 177 Verbinska (Ciževica) Klāra 136, 178 Verbinskis Jānis 136, 141 Verhanodova Aleksandra 99 Vestermanis Marģers 15, 183—186, 192, 200 Viba Oto 146

Vidiņš Kristaps 46, 135, 143 Vidnere (dz. Bumbiere) Lizete 134, 201

Vidners Ernests 134 Viesītis Arvīds 160, 178 Vigēliuss, 58 Vigulis Konstantīns 156 Vihrova Marla 136, 201 Vihrovs Ivans 136 Vilciņš Jēkabs 46

Vilhelms H.-H. (Wilhelm H.-H.) 17, 183, 189, 193 Vimba Luize 149, 204 Vimba Voldemārs 149 Vindavs Andrejs 48, 49 Vinovskis (Vnovskis) Hugo 156 Vistubs B. 189 Visvaris E. 163 Višņevska Ņina 118 Višņevskis Kārlis 101, 105, 115, 198 Vite Hanss 123, 199 Vītola Anna 157 Vītola Maiga 148, 149 Vītols Ernests 161 Vītols (Dulpinš) Indulis 149 Vītols J. 167 Vītols Jānis 141 Vītols Konstantīns 177 Vizulis Voldemārs 71, 92, 178 Vlasovs A. 200 Vlasovs G. (Власов Г.) 192 Voitkāns-Klaidūņs Pēteris 71 Volfs V. (Wolff W.) 205 Volkmars 51 Voroncovs V. 183 Vuškāns J. (Вушкан Я.) 181 Vrangelis, barons 201 Vrangelis Boriss 201 Vrubjevskis Leonīds 61

Z

Zāģeris Miķelis 132 Zaharovs Aleksejs 161 Zakrovskis Oskars 123 Zaķis Jūlijs Voldemārs 153

Zālītis Raimonds 133, 178 Zalkovska Marija 152 Zalkovskis Jēkabs 152 Zalpiņa Līze 156 Zajupe Mirdza 45, 70 Zāmueli, brālis un māsa 91 Zariņš Laimonis 44, 45, 186, 189, 192, 194

Zass fon H. 88

Zauls Voldemārs 95, 96, 97, 195 Zdanovičs Ādams 154 Zedners Jānis 155 Zeime Alma 130 Zeiss-Inkvarts Arturs 51 Zelmenis A. 39 Zeme Fricis 190 Zemīte Paulīne 146, 151 Zemture Helēna 59, 136, 178 Zemturis Jānis 59, 136 Zēvalds Kārlis 155 Zieds V. 127 Ziharts (Sichart) 47, 48

Ziks Maksis 151 Ziņģis Bierands 113, 198 Ziņģis Eduards 151 Znotēns Andrejs 154 Zolnerovičs Aleksandrs 154 Zommers Pāvils 59, 60 Zudermanis 163 Zutis Ernests 39, 61, 188 Zuzāns J. 159, 205 Zvāgule Līze Emīlija 143

2

Zabrovs K. 74

Žagars Ē. 181

Zakars Hugo 96

Zakars Miķelis 157

Zakars Vilis 96

Zeježņakovs G. 192

Zeronkins Aleksandrs 62, 191

Zigunovs A. 200

Ziļins P. (Жилин П.) 189

SATURS

Ievadam

7

I NODAĻA

MILITĀRPĀRVALDES OKUPĀCIJAS POSMS LIEPĀJĀ

22

II NODAĻA

LATVIEŠU

BURŽUĀZISKIE NACIONĀLISTI OKUPANTU KALPĪBĀ

32

Eksekutoru un demagogu lomā

33

Kangaru alga 50

III NODAĻA

TAUTAS PRETESTĪBA — CĪŅAS SĀKUMS UN IZVĒRŠANĀS (1941. 42. g.)

56

Viņi bija pirmie

57

Tautu draudzības vārdā 72

«Horizonta» izlūki 81

IV NODAĻA

CĪŅU UGUNĪS (1943./44. g.)

84

Dienvidkurzetnes antifašistiskā pagrīdes organizācija 97

V NODAĻA

LIEPĀJAS DARBAĻAUŽU CĪŅA UN UPURI «KURZEMES KATLĀ»

120

Hitleriešu terora un pretizlūkošanas pasākumi un iestādes 121

Liepājas strādnieku ciešās saites ar Rietumkurzemes partizānu vienību 132

Liepāja — Stuthofa — Neiengamme — Būhenvalde 144

Cīņas liesma neapsīka 158

VI NODAĻA

VĀCU UN LATVIEŠU FAŠISTU AVANTŪRAS KAPITULĀCIJAS PRIEKŠVAKARĀ 164

Noslēgums

175

Literatūras un avotu norādes, piezīmes 181

Personu rādītājs 208

ЯНИС КАРЛОВИЧ ДЗИНТАРС

НЕПОКОРЕННЫЕ

БОРЬБА ТРУДЯЩИХСЯ ЛИЕПАИ И ЛЕЯСКУРЗЕМЕ В ГОДЫ НЕМЕЦКО-ФАШИСТСКОЙ ОККУПАЦИИ

(АН ЛатвССР. Институт истории) Издательство «Зинатне» Рига 1988 На латышском языке

JĀNIS DZINTARS

NEPAKĻĀVĪGIE

LIEPĀJ AS UH LEJASKURZEMES DARBAĻAUŽU CĪŅA HITLERISKĀS OKUPĀCIJAS GADOS

Redaktore A. Feldhūne Mākslinieks G. К r u t о j s Mākslinieciskais redaktors V. Kovaļovs Tehniskā redaktore E. Griķe Korektore B. Vārpa ИБ № 2515

Nodota salikšanai 29.06.87. Parakstīta iespiešanai 10.03.88. JT 08105. Formāts 60X84/16. Tipogr. papīrs Ne 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 16 fiz. iespiedi.; 14,88 uzsk. iespiedi.; 21,27 uzsk. krāsu nov.; 18,16 izdevn. 1. Metiens 8000 eks. Pasūt. Nr. 103454.

Maksā 1 r. 50 k. Izdevniecība «Zinātne» 226530 PDP Rīgā, Turgeneva ielā 19.

Iespiesta

Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē II.

Kļūdu labojums

Lpp. Rinda Iespiests Jābut

4. 7. no apakšas antifašistskās antifašistiskās

44. 19. rinda no apakšas lasāma: un drošības dienesta

sistēmā kā šī aparāta latviešu politisko daļu,

144. 6.—5. rinda no apakšas lasāma: .. latviešu, kuru lielākā

daļa bija nonākusi Stuthofā no Liepājas cietumiem84),

149. 14. no augšas Nācijas Vācijas

196. 9. no augšas (M„ 196 (M., 1962).

201. 11. no augšas elģiona leģiona

J. DZINTARS, NEPAKĻĀVĪGIE

Content

Dzintars Jānis Nepakļāvīgie

IEVADAM

I NODAĻA MILITARPARVALDES OKUPĀCIJAS POSMS LIEPĀJĀ

II NODAĻA LATVIEŠU BURŽUĀZISKIE NACIONĀLISTI! OKUPANTU KALPĪBA

EKSEKUTORU UN DEMAGOGU LOMĀ

KANGARU ALGA

III NODAĻA. TAUTAS PRETESTĪBA-CĪŅAS SĀKUMS UN IZVĒRŠANAS (1941./42. g.)

VIŅI BIJA PIRMIE

TAUTU DRAUDZĪBAS VĀRDĀ

«HORIZONTA» IZLŪKI

IV NODAĻA CĪŅU UGUNĪS (1943./44. g.)

CĪŅAI CEĻAS DARBAĻAUŽU MASAS

DIENVIDKURZEMES ANTIFAŠISTISKĀ PAGRĪDES ORGANIZĀCIJA

V NODAĻA LIEPĀJAS DARBAĻAUŽU CĪŅA UN UPURI „KURZEMES KATLĀ" HITLERIEŠU TERORA UN PRETIZLŪKOŠANAS PASĀKUMI UN IESTĀDES

LIEPĀJAS STRĀDNIEKU CIEŠĀS SAITES AR RIETUMKURZEMES PARTIZĀNU VIENĪBU

LIEPĀJA — STUTHOFA — NEIENGAMME — BŪHENVALDE

CĪŅAS LIESMA NEAPSĪKA

VI NODAĻA VĀCU UN LATVIEŠU FAŠISTU AVANTŪRAS KAPITULĀCIJAS PRIEKŠVAKARĀ

NOSLĒGUMS

LITERATŪRAS UN AVOTU NORĀDES, PIEZĪMES