Par Padomju Latviju. Cīnītāju atmiņas. 1918-1919. II daļa

Par Padomju Latviju. Cīnītāju atmiņas. 1918-1919. II daļa

.

PRIEKŠVĀRDS

Cīņa par Padomju varu Latvijā 1918. un 1919. gadā un sociālistiskās celtniecības pirmie soļi 1919. gadā pieder pie bagātākajām un spilgtākajām Latvijas vēstures lappusēm. Tas bija laiks, kad bieži vien dažās dienās notika lielākas un svarīgākas pārmaiņas nekā, citkārt gadu desmitos. Latvijas Komunistiskās partijas vadībā strādnieki, bezzemnieki un strēlnieki iekaroja varu gandrīz visā Latvijā. Ar neredzētu enerģiju, ierosmi un darba prieku viņi stājās pie sociālistiskās ekonomikas un kultūras pamatu celšanas Padomju Latvijā, kura tajā laikā bija ienaidnieka — starptautiskā imperiālisma — militārā pārspēka ielenkts cietoksnis.

Daudz svarīgu vēstures faktu, daudz spilgtu cīņu un darba ainu glabā veco revolucionāru atmiņas. Atsaucība, ar kādu vēsturisko notikumu dalībnieki iesaistījušies atmiņu uzrakstīšanā, devusi iespēju turpināt atmiņu publicēšanu un izdot rakstu krājumā «Par Padomju Latviju» II daļu; te ievietotās atmiņas dod jaunus, vērtīgus materiālus par to varonību, kādu parādīja Latvijas darbaļaudis cīņā par Padomju Latviju un sociālistiskās celtniecības darbā, būdami cieši saliedēti ap savu priekšpulku — Komunistisko partiju.

1918. gadā Latvija bija izpostīta un izlaupīta, Latvijas proletariāts izkliedēts. Latvijā pastāvēja okupantu radītais režīms ar karātavām, cietumiem un koncentrācijas nometnēm. Tomēr daudzās cīņās rādītā Latvijas Komunistiskā partija prata ari šajos apstākļos organizēt ciņu pret okupantiem, ciņu par Padomju Latviju. Partija bija bruņota ar V. I. Ļeņina mācību par sociālistisko revolūciju. Partija izteica darbaļaužu gribu, bija nesaraujami saistīta ar strādniekiem, bezzemniekiem un strēlniekiem. Tādēļ nekādi kontrrevolūcijas spēki nespēja sagraut partijas organizācijas, tāpat kā nespēja atturēt darbaļaudis no revolucionārās cīņas. Par to spilgti stāsta K. Kauliņa, E. Jaunzemes, J. Dupata, F. Berga, A. Lammes un daudzu citu atmiņas.

Ja rakstu krājuma I daļā bija samērā sīki parādīta bruņotās sacelšanās sagatavošana un uzvara Rīgā, tad krājuma II daļā ievietotās P. Allena atmiņas tuvāk raksturo LSD Rīgas organizācijas darba pārkārtošanu pēc legalizēšanās, Rīgas Strādnieku deputātu padomes darbu un — jo sevišķi — vēsturisko apvienotās Latvijas Strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku padomju pirmo kongresu. Kongress pasludināja Padomju varu visā Latvijā un pieņēma pirmo Padomju Latvijas Konstitūciju. Vērtīgas ziņas par padomju valsts aparāta izveidošanu un nostiprināšanu savās atmiņās dod J. Freimanis.

Kara izpostītajā, okupantu izlaupītajā, ienaidnieka ielenktajā Latvijā darbaļaudis rādīja patiesus darba varonības piemērus>. Vajadzēja veltīt milzu pūles cīņai pret badu, vajadzēja likvidēt bezdarbu. Bet, veicot kārtējos neatliekamos darbus, reizē tika projektēti arī diženi plāni sociālistiskās industrializācijas radīšanai (hidroelektrostaciju celšana utt.). Padomju Latvijā vairs nebija vietas vācu melnā bruņinieka pēctečiem. Muižnieku zemes īpašums tika likvidēts, zeme kļuva par darba tautas īpašumu. Sākās jaunu, sociālistisku lielsaimniecību — padomju saimniecību izveidošana. Tika likti pamati sociālistiskās kultūras veidošanai. Protams, veicot šo darbu bez pieredzes, neizpalika arī kļūdas, bet taisnība ir P. Stučkām, kas LKP VI kongresā 1919. gada martā teica: «Mēs nebaidāmies kļūdu, bet cenšamies darbā labot savas kļūdas. Jo pēc katras kļūdas proletariāts top par vienu piedzīvojumu bagātāks, kamēr buržuāzijā ik pēc kuras tieizdevības jūtas par vienu cerību nabagāka.» [1] Par sociālistiskās celtniecības darbu Rīgā savās atmiņas raksta P. Allens; daudz bagātu un interesantu faktu atrodam J. Mergina, J. Skrastiņa,

P. Kaģes, Т. Bērziņa, J. Stoķa, E. Pelča, 0. Kalniņa, A. Skrabas, A. Bālmanes, F. Krustkalna, K. Fimbera un citu autoru atmiņās, kas veltītas ciņām un celtniecības darbam atsevišķās pilsētās un pagastos.

Spraigs sociālistiskās celtniecības darbs sākās ari Latgalē — Ludzas, Rēzeknes un Daugavpils apriņķos, kas agrāk bija piederējuši Vitebskas guberņai, bet tagad iekļāvās apvienotajā Padomju Latvijā. Par Latgali, it sevišķi par agrārā jautājuma kārtošanu Latgalē, daudz vērtīgu ziņu dod A. Jureviča atmiņas.

1919. gadā Padomju Latvijā tika uzsākta sociālistiskās kultūras pamatu celtniecība. Darbu uzsāka jaunas izglītības un kultūras iestādes. Vecās cara laika skolas vietā tika veidota jauna — sociālistiskā darba skola. «Visus vērtīgos kultūras ieguvumus padarīt pieejamus visām darbaļaužu masām — tāds ir strādnieku valsts ideāls... Par līdzstrādniekiem lielajā kultūras atjaunošanas un pārveidošanas darbā mēs aicinām visus, kam šis darbs ir tuvs un mīļš, kas grib tam nodoties ar sirdi un dvēseli,» rakstīja izglītības komisārs J. Bērziņš-Ziemelis žurnāla «Izglītība» pirmajā numurā. Labākie bezpartejiskās demokrātiskās inteliģences pārstāvji atsaucās partijas aicinājumam un kopā ar kultūras darbiniekiem — komunistiem iekļāvās sociālistiskās kultūras jaunrades darbā. Spilgts apliecinājums tam ir J. Ģirupnieka un A. Skrodera atmiņas. Protams, trūka pieredzes, trūka sagatavotu kadru, tomēr tika likti pamati bezmaksas izglītībai dzimtajā valodā, mācību savienošanai ar darbu ražošanā.

Visu Padomju varas pastāvēšanas laiku frontēs, kas ietvēra Padomju Latviju gandrīz no visām pusēm, turpinājās cīņas. Ne velti P. Stučka apvienotās Latvijas Padomju pirmajā kongresā norādīja, ka «strādniekam jābūt gatavam uz visu, strādnieks nedrīkst aizmirst, ka viņš ir arī strēlnieks, un strēlnieks nedrīkst aizmirst, ka, būdams strēlnieks, viņš tanī pat laikā ir arī strādnieks» Latviešu strēlnieku varonīgajām cīņām veltītas V. Druvas, A. Ķarnlša, J. Ādamsona un V. Smidta atmiņas. Strēlnieku atmiņas stāsta gan par Latvijas atbrīvošanu no okupantiem, gan par aizstāvēšanās kaujām pret uzbrūkošo ienaidnieka pārspēku. Tās pauž nelokāmu uzticību darba tautai, patiesu proletārisko internacionālismu un noteiktu pārliecību, ka Padomju Latvija dzīvos un pastāvēs un, ja arī uz laiku to [2] izdosies nomākt starptautiskā imperiālisma spēkiem, ciņa par Padomju varu turpināsies, līdz pienāks diena, kad pār Latviju tiks atkal pacelts proletariāta sarkanais ciņu un uzvaru karogs.

*

No krājumā ievietotajām 42 atmiņām 36 uzrakstītas 1957.— 1959. gadā; agrākos gados uzrakstītas A. Bālmanes, J. Kalniņa,

K. Radiņa, J. Saliņa, K. Skrandas un J. Skrastiņa atmiņas.

Atmiņu autori un sagatavotāji centušies atmiņā saglabājušos vēstures faktus precizēt un pārbaudīt, izmantojot dokumentus un attiecīgā laika izdevumus. Protams, ne visos gadījumos, it sevišķi atmiņās par darbu atsevišķos pagastos, pulkos utt., tas bijis iespējams. Tādēļ lūdzam lasītājus iesniegt LĶP CĶ Partijas vēstures institūtam .savas piezīmes, precizējumus vai papildinājumus, kas ņemami vērā, sagatavojot turpmākos izdevumus. Līdz ar to aicinām visus, kas piedalījušies 1918.—1919. gada vēsturiskajos notikumos, uzrakstīt un iesniegt institūtam atmiņas, ko varētu izmantot turpmāk gatavojamos krājumos un vēstures pētīšanas darbā.

Krājuma «Par Padomju Latviju» sastādīšanā un literārajā apdarē piedalījušies LKP CK Partijas vēstures institūta zinātniskie līdzstrādnieki L. Krēsliņa, A. Kurpnieks, S. Ziemelis un ārštata darbiniece P. Olmane.

Latvijas KP CK Partijas vēstures institūts — PSKP CK Marksisma-leņinisma institūta filiāle

.

К. Kauliņš. PARTIJAS DARBĀ 1918. UN 1919. GADĀ

Drīz vien pēc. Brestas miera noslēgšanas — 1918. gada martā Krievijas Komunistiskās (boļševiku) partijas Centrālā Komiteja mani nosūtīja partijas darbā uz Ribinsku.

Ribinskā tanī laikā atradās daudz latviešu strādnieku, kas 1915. gadā bija

evakuēti no Rīgas līdz ar Rīgas fabrikām; šeit strādāja Feniksa un vairāku citu fabriku strādnieki. Jau pirmā pasaules kara laikā te bija nodibinājusies diezgan liela un spēcīga boļševiku organizācija, kurā sastāvēja galvenokārt latviešu strādnieki. 1917. gada Oktobra revolūcijas dienās šī organizācija cīnījās par Padomju varas nodibināšanu un tās nostiprināšanu Ribinskā. 1918. g. marta beigās notika boļševiku partijas Ribin-skas organizācijas apriņķa konference, kas mani ievēlēja apriņķa komitejas sastāvā. Līdz 1918. g. novembrim man nācās strādāt par partijas Ribinskas apriņķa komitejas priekšsēdētāju.

Bet 1918. gada novembrī, tūlīt pēc revolūcijas Vācijā, es saņēmu uzdevumu no KK(b)P Centrālās Komitejas ierasties Maskavā LSD CK Krievijas Biroja rīcībā. Mani sūtīja darbā uz Latviju. No Maskavas izbraucu kopā ar Osvaldu Dzeni un 15 latviešu strēlniekiem, kurus tāpat sūtīja uz Latviju speciāla uzdevuma veikšanai. Maskava toreiz pārdzīvoja lielu pārtikas trūkumu, sevišķi maizes ziņā. Atceros, ka kara pārtikas noliktava izsniedza mums, 17 cilvēkiem, vienu kukuli baltmaizes un pusspaini .melno ikru, ar ko mums vajadzēja iztikt, līdz nokļūsim Latvijā. Braucam pa dzelzceļu caur Petrogradu uz Ples-kavu un 24. novembra vakarā nokļuvām Torošino stacijā.

Tur uzzinājām, ka tieši tanī dienā Sarkanā Armija pārgājusi uzbrukumā pret vācu okupantiem un Pleskavā noorganizēto krievu baltgvardu armiju. Saņemtās ziņas liecināja, ka Sarkanās Armijas uzbrukums norit sekmīgi. Tā kā nekādus transporta līdzekļus Torošinas stacijā sameklēt neizdevās, devāmies tāpat kājām uz Pleskavu. Rīta gaismai austot, mēs jau tuvojāmies Pleskavai. Vēl gan otrā pusē pilsētas nomalēs reizēm sprāga granātas, bija dzirdami šāvieni, bet acīm redzot pilsēta jau atradās Sarkanās Armijas rokās.

Vienu dienu atpūtušies Pleiskavā, noskaidrojuši apstākļus vācu okupētajos apgabalos un noorganizējuši strēlnieku grupas nogādāšanu Latvijas teritorijā, mēs ar biedru Dzeni nolēmām tālāk iet divatā tāpat kājām, izvairoties no ceļiem, jo mums nebija vācu okupācijas varas orgānu dokumentu un tos mēs varējām dabūt tikai Valkā. Un jāsaka, mums laimējās. Jau nākamās dienas pievakarē sasniedzām Veclaicenes lopu muižu, kas atradās sāņus no lielceļa un kādu kilometru no muižas pils. Bija acīm redzot sestdienas vakars, jo vīrieši nāca no pirts: tālu varēja dzirdēt, ka viņi skubināja sieviešus pasteigties uz pirti, lai tā ncatdzistu. Mēs, to noklausījušies, nolēmām izmantot šo pirti naktsguļai, jo bez atpūtas tālāk nevarējām iet. Iegājām ābeļdārzā pirts tuvumā un sākām gaidīt, kamēr tā atbrīvosies. Mūs tomēr bija ievērojuši daži muižas strādnieki. Viens no viņiem, pienācis mums klāt, smaidīdams noteica: «Ko nu slēpjaties, mēs jau redzam, kas jūs esat; labāk nāciet istabā un pastāstiet, vai drīz būs klāt Sarkanā Armija un kas mums jādara!»

Sarunās ar strādniekiem noskaidrojās, ka vācu okupantu armija pamazām vācas projām, bet ceļus vēl tomēr apsargā un kontrolē vācu kareivji. Laicenes lielajā muižā atrodoties ap 200 krievu baltgvardu jātnieku, un arī barons vēl dzīvojot pilī. Bet strādnieki ar nepacietību gaidot strēlnieku ierašanos un esot gatavi mums visādi palīdzēt. Tā, sarunājoties ar strādniekiem, bija pienākusi pusnakts. Pēkšņi ieradās viens no lielās muižas strādniekiem ar ziņu, ka jātnieku nodala ar visu munīciju atstājusi muižu un pazudis arī barons. Kopa ar strādniekiem apspriedām stāvokli. Nolēmām, ka jāizliek sargi, lai apsargātu ceļus un muižu, un no rīta jāsasauc visu strādnieku sapulci muižas lielajā zālē, lai apspriestos, ko darīt tālāk.

Naktī bija uzkritis biezs sniegs, un varēja jau braukt ar ragavām. No rīta muižas pagalmā sāka sapulcēties strādnieki. Noskaidrojās, ka barons tiešām pazudis, acīm redzot aizlaidies kopā ar jātnieku nodaļu. Vidzemes bezzemniekiem, muižu strādniekiem jau bija pilnīgi skaidrs, ko darīt ar muižām, jo 1918. gada janvārī viņi šo jautājumu bija izlēmuši un praktiski nokārtojuši. Tāpēc sanākusī strādnieku sapulce diezgan vienprātīgi un bez šaubīšanās nolēma tūlīt ievēlēt muižas pagaidu valdi, kurai uzdeva uzskaitīt vīšu muižas mantu, inventāru, lopus utt., kā arī organizēt ziemas darbus, pārvēršot muižas privāto saimniecību par visas darba tautas saimniecību. Jāpiezīmē, ka tas pats notika arī daudzās citās Vidzemes muižās. Muižu strādnieki daudzās vietās saņēma muižas savās rokās, tiklīdz radās pirmā iespēja to izdarīt, nemaz negaidot Padomju varas nodibināšanos visā Latvijā.

Ievēlētā muižas pagaidu valde izdarīja mums ar biedru Dzeni lielu pakalpojumu, ātri un bez traucējumiem nogādājot mūs Valkā. Pēc muižas valdes rīkojuma divi labākie barona zirgi tika iejūgti kamanās, un mēs ar Dzeni iesēdāmies barona vietā. Kučierēja kāds no strādniekiem. Saprotams, ka vācu kareivji, kas apsargāja tiltus, kontrolēdami gājējus un braucējus, ne tikai neapturēja viņiem pazīstamo barona pajūgu, bet vēl godbijīgi mūs sveicināja. Tādējādi mēs jau tās pašas dienas pievakarē ieradāmies Valkā. Se mūs apgādāja ar vajadzīgajiem dokumentiem (vācu «ausveisiem» !), bez kuriem nebija iespējams nekur kustēties, un mēs varējām justies brīvi.

Pēc divām dienām es jau biju Rīgā. Bet te man .nenācās ilgi palikt. Jau pirmajā Latvijas Komunistiskās partijas (toreiz — Latvijas Sociāldemokrātijas) Centrālās Komitejas sēdē (tajā laikā biju Centrālās Komitejas loceklis) mani nolēma sūtīt darbā uz Kurzemi, kur vadošo partijas darbinieku trūkums bija jūtams visvairāk.

Kurzemē partijas organizācijas tikko sāka atjaunot savu darbību pēc vairāk .nekā triju gadu okupācijas vai .arī tika dibinātas no jauna. Tāpēc jau decembra pirmajās dienās sāku

i «Ausveisi» — personas apliecības un atjaujas izbraukšanai, kuras izsniedza vācu okupanti. Red.

«Latvijas Padomju Valdības Ziņotājā» 1919. gada 1. janvara numurs, kura ievietots Latvijas Padomju Valdības 1918. gada 17. decembra Manifests

apbraukāt Kurzemes novadus, lai iepazītos ar vietējām partijas organizācijām un to darbības apstākļiem.

Jāsaka, ka partijas organizāciju darbība Kurzemē 1918. g. decembra sākumā vēl bija diezgan 'bēdīgā stāvoklī. Vislielākā un vislabāk organizēta bija Liepājas organizācija, kuras rindās decembra sākumā bija ap 130 partijas biedru. Līdz 1918. g. 10. decembrim organizācija darbojās legāli un bija cieši saistīta ar strādnieku masām rūpniecības uzņēmumos.

Daudz sliktāks stāvoklis bija citos Kurzemes rajonos. Jelgava, Kuldīgā, Ventspilī un Tukumā bija gan atsevišķi partijas biedri, dažās vietās Щ nelieli partijas biedru pulciņi, bet organizācijas vēl nebija noformētas, kaut gan katru dienu ieradās jauni biedri, kas atgriezās no Krievijas. Galvenais šādos apstākļos bija organizatoriskais darbs. Šis darbs ari deva zināmus panākumus. 1918. gada decembra beigās jau notika partijas Liepājas organizācijas konference, kas ievēlēja LSD Liepājas komiteju un organizatoriski nostiprināja Liepājas organizāciju, kurai pēc 10. decembra bija nācies no jauna aiziet pagrīdē.

Decembra beigās notika arī Ventspils organizācijas konference; bija jau radītas partijas organizācijas arī Jelgavā, Kuldīgā u. c. 1919. g. 4. un 5. janvārī Kuldīgā notika arī visas Lejaskurzemes partijas organizāciju konference. Konference radīja Lejaskurzemes koporganizācijas centru, kas pēc tam apvienoja visu Lejaskurzemes organizāciju darbību.

Blakus partijas organizatoriskajam darbam 1918. g. decembri lielu uzmanību nācās pievērst arī darbaļaužu masu organizēšanai. Pēc revolūcijas Vācijā, tiklīdz sāka irt okupantu vara, ar milzīgu spēku sākās darbaļaužu masu politiskā kustība kā pilsētās, tā arī uz laukiem. Vidzemē jau 1918. g. decembrī gandrīz visur tika atjaunotas vai arī dibinātas no jauna strādnieku un bezzemnieku padomes. Kurzemē, kur padomes bija mazāk pazīstamas, bezzemnieki uz laukiem kā senāk radīja rīcības komitejas — pēc 1905. gada parauga. Sī padomju stihiskā organizēšanās notika asā šķiru cīņā starp lauku buržuāziskajiem slāņiem un darbaļaudīm. Bezzemnieki organizējās ātrāk nekā saimnieki, un to — bezzemnieku — bija trīsreiz vairāk nekā saimnieku, tādēļ bieži vien bezzemnieki pagastos visu varu turēja savās rokās.

Bezzemnieku masu idejiskā vadītāja bija Komunistiskā partija, kuras politiku nešaubīgi atbalstīja visplašākās darbaļaužu masas gan pilsētās, gan arī uz laukiem. Bet, tā kā Latvijā līdz 1919. gada martam arī komunisti vēl saucās par sociāldemokrātiem, tad vienā otrā vietā bezzemnieku padomēs vai rīcības komitejās iekļuva ari sociāldemokratu-meņševiku atbalstītāji. Tā tas no sākuma bija Liepājas, Jelgavas un arī dažās citās strādnieku vai bezzemnieku padomēs. Bet padomēs tika ievēlēts arī liels skaits bezpartejisku strādnieku un bezzemnieku, kas ar retiem izņēmumiem atbalstīja komunistus un gāja kopā ar tiem.

Visspilgtākais piemērs šai ziņā bija Kurzemes Strādnieku un bezzemnieku kongress, kas sanāca Jelgavā. Patiesībā to organizēja Jelgavas Strādnieku deputātu padomes vadītāji — meņ-ševiki, cerēdami sagrābt savās rokās padomes, kas stihiski veidojās Kurzemē. 1918. g. decembra vidū visām Kurzemes strādnieku un bezzemnieku padomēm tika piesūtīts rakstveida paziņojums ar Jelgavas Strādnieku deputātu padomes vadītāja meņševika F. Vesmaņa parakstu, ka 29. decembrī Jelgavā tikšot sasaukta visas Kurzemes padomju apspriede. Mēs nolēmām piedalīties šajā apspriedē, lai iepazītos ar bezzemnieku padomju sastāvu un izmantotu apspriedi savās interesēs.

Noteiktajā dienā Jelgavā bija ieradušies 72 delegāti — pārstāvji no visiem Kurzemes apriņķiem, izņemot Ventspils apriņķi. Pavisam negaidot izrādījās, ka bezpartejisko delegātu pārliecinošs vairākums noteikti atbalsta komunistus, un apspriedes vadība pilnīgi pārgāja komunistu rokās. Prezidijā ievēlēja tikai komunistus, noraidīta tika arī apspriedes organizatoru ieteiktā dienas kārtība. Apspriede pasludināja sevi par Kurzemes Strādnieku un bezzemnieku padomju pirmo kongresu, atzina par pareizu un apsveica Latvijas Padomju Valdības publicēto 17. decembra Manifestu, apstiprināja vispārējus noteikumus Padomju varas organizēšanai, kā arī tās darbībai uz vietām un beidzot ievēlēja arī Kurzemes Strādnieku un bezzemnieku padomju Izpildu komiteju 15 cilvēku sastāvā, no kuriem 12 bija komunisti un 3 bezpartejiskie.

Dienās, kad buržuāziskā valdība bēga no Rīgas uz Liepāju, minētais kongress bija viens no tiem notikumiem, kas liecināja par buržuāziskās valdības pilnīgu izolētību no plašām tautas masām, kā ari tās nespēju traucēt darbaļaužu masu organizēšanos pilsētās un pagastos. Tas spilgti parādīja arī Komunistiskās partijas organizāciju lielo ietekmi strādnieku un bezzemnieku masās, komunistu lielo organizējošo lomu darbaļaužu cīņā par Padomju varu.

Kaut gan jau 1919. gada janvāra sākumā Liepājā sāka koncentrēties kā vācu okupantu, tā arī latviešu buržuāzijas kontr-revolucionārie spēki, taču tanī pašā laikā darbaļaužu masās komunistu ietekme šeit arvien pastiprinājās. Par to liecina arī Liepāj as Strādnieku deputātu padomes darbība un tās sastāva izmainīšanās. Janvāra mēnesī komunistu atbalstītāju skaits Liepāj as Strādnieku deputātu padomē diezgan stipri pieauga. Janvāra vidū notika Liepājas Strādnieku deputātu padomes sēde, kurā J. Ozols (Ziedonis) ziņoja par Jelgavā notikušā Kurzemes Strādnieku un bezzemnieku kongresa darbību un tā lēmumiem, kā ari iesniedza priekšlikumu Liepājas Strādnieku deputātu padomei pievienoties šiem Jelgavas kongresa lēmumiem un censties tos realizēt. Pēc garākām debatēm Liepājas Strādnieku deputātu padome ar balsu vairākumu J. Ozola priekšlikumu pieņēma. Sakarā ar to radās jautājums par Liepājas Padomes Izpildu komitejas pārvēlēšanu, jo līdz tam tajā vairākums bija meņševikiem. Pēc divām dienām notika Izpildu komitejas vēlēšanas, un jaunajā Izpildu komitejā vairākumu ieguva komunisti.

и

Līdz ar to arī^Liepājas Strādnieku deputātu padomes avīze «Ziņotājs» pārgāja komunistu rokās. Bet tad buržuāziskās valdības Iekšlietu ministrija kopā ar okupantu militāro varu sāka brutāli pielietot varas līdzekļus un slēdza «Ziņotāju».

Saprotams, tāds stāvoklis mūs nevarēja apmierināt. Paredzot, ka uz priekšu represijas pret komunistiem vēl vairāk pieaugs un cerību izdot legālu avīzi paliks arvien mazāk, mēs ķērāmies pie nelegālas tipogrāfijās organizēšanas. Jau 1919. gada februāri šī_ nelegālā tipogrāfijā sāka darboties, un tanī pašā menesī parādījās nelegāli izdotas revolucionārās lapiņas, kā arī

LKP Liepājas komitejas organs «Ziņotājs»: Ap to pašu laiku sāka iznākt ari LKP Kurzemes koporganizācijas (vēlāk Lejas-kurzemes organizācijas) centra organs «Komunists». Cik atceros, man personīgi nācās apmācīt darbā pirmos nelegālās tipogrāfijās darbiniekus — Annu Petersoni un Annu Kulpi (Mētru). Ari Olga Dābola, kas pati strādāja kādā Liepājas tipogrāfijā, aktīvi piedalījās nelegālās tipogrāfijās darbā.

Sevišķi liela nozīme šai nelegālajai tipogrāfijai bija vēlākajos gados, kad tā bija gandrīz vienīgā nelegālā tipogrāfijā Kurzemē un ilgus gadus nepārtraukti iespieda uzsaukumus un citu nelegālo komunistisko literatūru. Pēc manas aizbraukšanas no Liepājas 1919. gadā šo nelegālo tipogrāfiju pārzināja Jānis Birkenfelds (Žanis, Tropiņš).

1919. gada februāra otrajā pusē notika L'KP Liepājas organizācijas II konference. Konference ievēlēja arī delegātus uz LKP VI kongresu, kuram vajadzēja sanākt Rīgā 1919. g. 1. martā. Tanī laikā partijas Liepājas organizācija jau bija stipri izaugusi un tās rindās bija ap 230 partijas biedru. Mēs, kon-ierencē ievēlētie četri kongresa delegāti, nelegāli pārgājām frontes līniju, kas tolaik stiepās gar Ventas krastiem, un 1919. gada 1. martā ieradāmies Rīgā.

LKP VI kongress mani mo jauna ievēlēja par LKP Centrālās Komitejas locekli un arī par LKP delegātu uz KK(b)P VIII kongresu. Tāpēc drīz vien pēc LKP VI kongresa man nācās braukt uz Maskavu, un Rīgā atgriezos tikai aprīļa sākumā. Pa to laiku stāvoklis Latvijā bija krasi izmainījies. Pārejot uzbrukumā no Liepājas rajona, dzelzs divīzijas un baltgvardu spēkiem bija izdevies ieņemt gandrīz visu Kurzemi. Bija nodibinājusies arī otra baltgvardu fronte — Igaunijā. No turienes baltgvardi virzījās uz Cēsīm un Rīgu. Baltpoļu armija bija ieņēmusi Lietuvu un gāja uz Daugavpili. Nelielā Padomju Latvijas teritorija bija ienaidnieku ielenkta no visām pusēm. 1919. gada maijā, kad ienaidnieks ieņēma Rīgu, Sarkanajai Armijai nācās atstāt ari Vidzemi, lai nenokļūtu pilnīgā ielenkumā.

Padomju vara Latgales teritorijā tomēr pastāvēja visu 1919. gadu. Sājā laikā es darbojos Latgalē, veicot LKP Centrālās Komitejas Biroja locekļa un sekretāra pienākumus. No šā perioda darbības laika gribētos atzīmēt tikai vienu jautājumu, kuram bija ievērojama nozīme visā tālākajā Latgales darbaļaužu revolucionārās cīņas attīstības gaitā.

Kā zināms, revolucionārās Latvijas Sociāldemokrātijas ietekmē Latgales darbaļaudis cīnījās jau 1905.—1907. g. revolūcijas laikā; pēc Vidzemes parauga arī daudzos Latgales rajonos organizējās revolucionārās rīcības komitejas, notika meža brāļu cīņas. Bet savas organizācijas Latgalē Latvijas Komunistiskā partija nodibināja tikai 1919. gadā, pēc Latgales pievienošanās Latvijai. Tas apstāklis, ka gandrīz visu 1919. gadu diezgan liels skaits latviešu komunistu darbojās Latgalē, sekmēja Latvijas Komunistiskās partijas organizāciju strauju attīstību visos Latgales apriņķos.

1919. g. marta sākumā — LKP VI kongresa laikā Latgalē bija tikai 362 partijas biedri, pie tam viss lielais vairums pilsētās. Lielākajā daļā Latgales pagastu nebija pat neviena komunista. LKP Centrālās Komitejas atbildīgie organizatori, kas devās uz visiem apriņķiem, veica lielu darbu partijas vietējo organizāciju nostiprināšanā. 1919. gada oktobri kā visā Padomju

«Cīņas Biedrs», LKP CK izdevums

Krievijā, arī Latgalē tika sarīkota partijas nedēļa ', lai papildinātu partijas rindas ar jauniem biedriem. Partijas nedēļas laikā Latgalē tika uzņemti partijā vairāk nekā 1000 biedru, laba daļa no tiem ari lauku organizācijās. 1920. g. janvāra sākumā Rēzeknē notika LKP Latgales organizāciju II konference, kas konstatēja, ka LKP Latgales novada organizācijā ir 3136 partijas biedri.

Latvijas Komunistiskā partija, izvēršot savu revolucionāro darbību Latgalē, bija iekarojusi visplašāko Latgales darbaļaužu masu atbalstu un simpātijas, kļuvusi par šo darbaļaužu masu revolucionizējošo u.n organizējošo spēku. Lai ari pēc Padomju [3] varas krišanas 1920. g. sākumā Latgalē iestājās smaga reakcija, tomēr darbaļaužu masu revolucionārā cīņa netika un nevarēja tikt apslāpēta. LKP Latgales novada organizācija bija viena no labākajām un spēcīgākajām partijas organizācijām Latvijā, tā veica lielu revolucionāru darbu visos buržuāziskās diktatūras gados, un tagad Latgales komunisti sekmīgi vada darbaļaužu ciņu par komunisma uzvaru.

.

P. Allens. VĒSTURISKAJĀS 1919. GADA DIENĀS

1959. gada 13. janvāri pagāja 40 gadi, kopš Rīgā sanāca apvienotās Latvijas Strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku padomju pirmais kongress. Šis vēsturiskais kongress pasludināja Latviju par Sociālistisku Padomju Republiku.

Padomju varas nodibināšanās Latvijā 1919. gada sākumā bija Latvijas strādnieku šķiras ilgas, smagas un nesaudzīgas revolucionārās cīņas rezultāts. Latvijas Sociālistiskās Padomju Republikas nodibināšana 1919. igada sākumā bija liels vēsturisks notikums Latvijas strādnieku šķiras atbrīvošanās cīņu vēsturē.

Latvijas darbaļaudis, iekļāvušies cīņā par Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaru, jau 1917. gada novembri boļševiku vadībā trijos vēl neokupētajos Latvijas apriņķos (Cēsu, Valmieras un Valkas) bija gāzuši buržuāzijas varu un sākuši veidot dzīvi uz jauniem pamatiem.

Rīga vēsturiskajās Oktobra dienās bija izolēta no pārējās Latvijas un atradās Vācijas imperiālistisko iekarotāju jūgā. Kurzeme bija okupēta jau 1915. gadā. Mazā Latvija bija saplosīta, liela daļa tās rūpniecības proletariāta bija izkaisīta pa visu plašo iKriev.iju.

Vācu karaspēka uzbrukums 1918. gada februāri pārtrauca tikko iesākto jauncelsmes darbu Ziemeļlatvijā. Pār visu Latviju tagad gūlās drausmīgā okupācijas nakts. Ekonomiskais sabrukums, bezdarbs, bads mocīja Latvijas darbaļaudis.

Šādos sevišķi smagos apstākļos toreiz nācās dzīvot un cīnīties Latvijas strādnieku šķirai. Kādā no daudzajiem uzsaukumiem, ko Latvijas Sociāldemokrātijas Rīgas komiteja izdeva darbaļaužu masām, teikts: «Biedri! Kaut gan mūsu stāvoklis pašlaik ir ļoti bēdīgs, kaut gan mūs spiež bads un šausmīga reakcija, tomēr mūsu nākotnes izredzes nekad nav bijušas tik spožas un apsološas. Lai dzīvo sociālistiskā revolūcija!»

Latvijas strādnieku šķira nezaudēja savu cīņas sparu, ne uz mirkli neapstājās cīņā pret vācu okupantiem un pret Latvijas nacionālo buržuāziju. Latvijas un Rīgas revolucionāro kara komiteju vadībā 1919. gada 3. janvārī Rīgā notika strādnieku bruņota sacelšanās, kas beidzās ar uzvaru. Tai pašā dienā pilsētā ienāca latviešu strēlnieki. Rīgā nodibinājās Padomju vara. Latvijas Padomju Valdības priekšsēdētājs P. Stučka 1919. gada 3. janvāra vakarā telegrafēja Viskrievijas Centrālajai Izpildu Komitejai: «No 3. janvāra pīkst. 23 pār Rīgu plīvo Padomju Latvijas sarkanais karogs. Pēc izšķirošās kaujas pie Inčukalna kontrrevolucionāru pretestība tika salauzta.»[4]

Pēc Padomju varas uzvaras Rīgā ātri tika atbrīvota arī Kurzeme. Vācu okupantu rokās palika tikai neliels zemes stūrītis pie Liepājas. Tur sev patvērumu atrada Latvijas buržuāziskā Pagaidu valdība un arī latviešu meņševiku līderi.

*

Personīgi man neizdevās būt Rīgas strādnieku bruņotās sacelšanās dalībniekam, jo saeelša-nās momentā nebiju Rīgā. 1918. gada maija mēnesī, apstākļu spiests, ar LSD Rīgas komitejas atļauju aizbraucu uz Petrogradu.

1918. gada 13. novembrī Viskrievijas Centrālā Izpildu Komiteja ar speciālu lēmumu anulēja Brestas miera līgumu. Tas deva iespēju Latvijas strādniekiem un bezzemniekiem kopā ar sarkanajiem latviešu strēlniekiem uzsākt atklātu cīņu par Latvijas atbrīvošanu no vācu okupantiem. 1918. gada decembra beigās bija atbrīvota jau puse Latvijas teritorijas. 22. decembrī latviešu strēlnieki ieņēma Valmieru un tuvojās Rīgai.

Latviešu strēlnieki atgriezās Latvijā ar kaujām no divām pusēm: no Pleskavas uz Valku — Valmieru — Siguldu — Rīgu; no Polockas uz Daugavpili un no turienes uz Kurzemi. Vienlaikus ar latviešu strēlnieku daļām no Petrogradas uz Pleskavu un no turienes tālāk uz Latviju izbrauca grupa Latvijas Komunistiskās partijas darbinieku, kurā biju ari es. Strēlnieku daļas vēl atradās Igaunijas apriņķa pilsētā Veravā (Veru), kad arī mēs ieradāmies šajā pilsētā. Daži no mūsu nelielās grupas aizbrauca līdzi latviešu .strēlniekiem uz Valku, bet daži biedri, kuru vidū bija Sīmanis Berģis (vēlākais Rīgas pilsētas Izpildu komitejas priekšsēdētājs), P. Irklis (vēlākais Rīgas Politiskās nodaļas vadītājs), I. Voits un es, nolēma braukt uz Latviju ne Valkas, bet Alūksnes virzienā. Braucām pa zemes ceļiem. Šeit karaspēka daļu nebija. Nokļuvām Alūksnē, kurā uzturējāmies 2—3 dienas, palīdzējām vietējiem biedriem noorganizēt Padomju varu, sasaucām tautas mītiņu. Tad devāmies tālāk.

Pļaviņās sastapām K. Kaufmani (Somu), kas šeit jau bija nodibinājis Revolucionāro komiteju un apkārtējos pagastos organizēja Padomju varas iestādes. No Pļaviņām ar vilcienu aizbraucām uz Koknesi. Tālāk ar vilcienu braukt nebija iespējams, jo dzelzceļa tilts pie Kokneses bija uzspridzināts.

Visu ceļu no Igaunijas līdz Pļaviņām nesastapām nevienu kareivi. Pirmo mūsu karaspēka daļu sastapām Koknesē. Tas bija bataljons, kas sastāvēja no krievu tautības kareivjiem. Bataljona komandieris mums pastāstīja, ka pirms dažām dienām Koknesē no Rīgas iebraucis vilciens ar vācu kareivjiem. Iesākusies kauja, mūsējie ieņēmuši vilcienu, bet gandrīz visi vācieši aizbēguši; izdevies sagūstīt tikai dažus, starp tiem ari lokomotīves mašīnistu. Komandieris nolēma vilcienu apbruņot, uzstādīt uz katras platformas (vilciena sastāvā bija divas platformas) vienu lielgabalu un ložmetēju un naktī doties uz Ogri. Vilcienā izvietojās daļa kareivju. Mēs braucām kopā ar sarkanarmiešiem. Bijām nodomājuši no Ogres tūliņ, kaut vai kājām, doties uz Rīgu. Bet Ogri ieņemt neizdevās. Kad naktī vilciens jau atradās uz Ogres tilta, vācieši sāka mūsu vilcienu no abām pusēm apšaudīt ar ložmetējiem.

Starp mūsu kareivjiem kritušu nebija, bet bija ievainotie. Mēs arī atbildējām ar uguni, šāvām caur vagonu logiem un durvīm, bet nakts tumsā nevarējām saredzēt mērķi. Vilciens devās atpakaļ Kokneses virzienā.

Atkāpjoties no Latvijas, vācieši bija daudz ko izpostījuši.

Odens sūkņi dzelzceļa stacijās bija sabojāti. Atgriežoties no Ogres uz 'Koknesi, mūsu vilciens ceļā apstājās, jo lokomotīvē nebija ūdens. Mežā atradām aizsalušu dīķi, izcirtām āliņģi, visi nostājāmies rindā no lokomotīves līdz āliņģim un sākām piegādāt lokomotīvei ūdeni ar diviem spaiņiem (vairāk spaiņu mums nebija). Viena grupa kareivju aizgāja izlūkos — novērot, vai vācieši nedzenas mums pakaļ. Pagāja vairākas stundas, kamēr mums izdevās sagādāt lokomotīvei tik daudz ūdens, lai vilciens varētu doties tālāk. Koknesē atgriezāmies pēcpusdienā.

Nepaguvām sasildīties, kad no Rīgas puses bija piebraucis vāciešu vilciens. Mēs atklājam pret ienaidnieku uguni un devāmies uzbrukumā. Iestājoties tumsai, vācieši šaušanu pārtrauca.

Та mums decembra pēdējā nedēļā neizdevās nokļūt Rīga. Bet arī uz laukiem darba bija daudz, vajadzēja palīdzēt organizēt Padomju varu pagastos. Kalsnavas un Bērzaunes pagastā vadīju vēlēšanu sapulci. Bija ieradušies arī lielsa.imnieki, kuriem nebija balsstiesību. Pēc tam kad es sapulcei paskaidroju, ka tiem saimniekiem, kas ekspluatē svešu darbaspēku, nav balsstiesību un pagasta padomes vēlēšanās viņi piedalīties nevar, daži budži piecēlās, paziņoja, ka viņiem šajā sapulcē neesot ko darīt, un demonstratīvi no sapulces aizgāja.

1919. gada 1. janvārī Kalsnavas baznīcā notika liels tautas mītiņš, kurā es teicu runu no kanceles. Bet 4. janvāri jau biju Rīgā.

Tūlīt pēc Rīgas atbrīvošanas —■ naktī uz 1919. gada 4. janvāri — notika kopēja Padomju Valdības un Revolucionārās kara komitejas sēde. Padomju Valdība publicēja dekrētu par Latvijas Padomju kongresa sasaukšanu Rīgā 1919. gada 13. janvāri.

Mēģināšu atjaunot atmiņā dažus momentus par apvienotās Latvijas Padomju I kongresu. To izdarīt nav nemaz tik viegli, jo aizritējušie 40 gadi daļēji izdzēsuši atmiņā vēsturisko notikumu spilgtumu.

Darba tajās vēsturiskajās, vētrainajās dienās bija bezgala daudz. Pašiem cīņu dalībniekiem nebija laika rakstīt piezīmes vai dienasgrāmatas. Mēs visi, tā laika notikumu dalībnieki, bijām kā spārnos — bezgalīgi sajūsmināti par savu lielo uzvaru.

Gribu pastāstīt, kā mēs Rīgā gatavojāmies kongresam.

Latvijas Sociāldemokrātijas Rīgas organizācijai vajadzēja legalizēties un pārkārtot savu darbību atbilstoši jaunajiem apstākļiem. 9. janvārī sanāca LSD Rīgas organizācijas — Spartaka grupas pilsētas konference. Tajā piedalījās .arī Padomju Valdī-

«Рижская правда», Rīgas Strādnieku deputātu padomes izdevums

bas priekšsēdētājs P. Stučka. Konference ievēlēja LSD Rīgas komiteju 9 locekļu sastāvā. Apsprieda arī jautājumu par apvienotās Latvijas Padomju I kongresa delegātu vēlēšanām. _

Nākamajā dienā, t. i.f 10. janvārī, notika Rīgas Strādnieku deputātu padomes sēde. Sēdi atklāja Padomes priekšsēdētājs , R. Endrups. Par sapulces vadītāju ievēlēja S. Berģi, pār radītāja biedriem — J. Krūmiņu (Pilātu) un A. Miezi. Deputāti godināja kritušos cīnītājus — piecēlušies kājās, ar lielu pacilātību un sevišķu svinīgumu viņi nodziedāja tradicionālo revolucionāro dziesmu «Ar kaujas saucieniem uz lūpām».

Sapulces dalībnieku noskaņojums bija tāds, ka pārāk daudz darba, lai runātu garas runas. Vārdu ņēma Padomju Valdības priekšsēdētājs P. Stučka. Viņam parādoties uz tribīnes, atskanēja vētraini aplausi, visi piecēlās un sveica viņu. Aizritējušie četrdesmit gadi ir izdzēsuši manā atmiņā daudz no P. Stučkas runas satura. Starp citu viņš norādīja, ka strādnieku šķiras atbrīvošanās cīņas vēsturē ar zelta burtiem būs ierakstīts 3. janvāris, kad Rīgas proletariāts pats saviem spēkiem un ieročiem salauza verdzības važas.

Rīgas Strādnieku deputātu padome 10. janvāra sēdē ievēlēja savu Izpildu komiteju 25 cilvēku sastāvā. Šajā pašā sēdē Rīgas Padome ievēlēja 40 delegātus uz apvienotās Latvijas Padomju I kongresu. Sociālistu-revolucionāru partijas pārstāvji prasīja, lai arī viņu partija būtu pārstāvēta Rīgas Strādnieku deputātu padomes Izpildu komitejā un apvienotās Latvijas Padomju I kongresā. Rīgas Strādnieku deputātu padome noraidīja šo priekšlikumu un ievēlēja LSD Rīgas komitejas ieteiktos kandidātus.

Nosaukšu to delegātu uzvārdus, kuri pārstāvēja kongresā Rīgas darbaļaudis. Tie bija P. Stučka, J. Daniševskis, Fr. Ro-ziņš, J. Lencmanis, K. Pētersons, J. Silfs-Jaunzems, R. Bauze, K. Pečaks, R. Eihe, J. Krūmiņš, A. Miezis, O. Dzenis, F. Snei-^ders, J. Zukovskis, J. Zirnītis, J. Bērziņš-Andersons, E. Zand-^reiters (Kārpa), R. Endrups, R. Dreimanis, A. Upīts, Ungurs, i Fr. Linde, D. Stučka, J. Kadiķis, P. Lūsis, A. Pess, J. Mirāms, ^K. Rūdzis, S. Berģis, К Zvaigzne, O. Kārkliņš, J. Grikevics, vK- Adamsons, A. Upmals, Priede, J. Neimanis (Gore), P. Al-s^lens, A. Bite.

Padomju Valdība strādāja pazīstamajā «Bruņinieku namā» (tagad šajā namā atrodas Latvijas PSR Augstākā Padome). Šeit 13. janvāri noturēja savu sēdi apvienotās Latvijas Padomju I kongresa delegātu — komunistu frakcija, kura apsprieda kongresa dienas kārtības jautājumus un pieņēma attiecīgus lēmumus. Frakcijas sēde nobeidzās vakarā, pēc tam visi sastājāmies rindās un organizēti, ar sarkanu karogu priekšgalā devāmies uz bijušo vācu teātri (tagadējo Operas un baleta teātri). Šeit pīkst, divdesmitos sāka darbu apvienotās Latvijas Strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku padomju pirmais kongress, ko var .nosaukt par Padomju Latvijas satversmes kongresu. Tas pasludināja Latviju par Sociālistisku Padomju Republiku. Pirmo reizi vēsturē latviešu darba tauta nodibināja suverenu valsti, kas apvienoja visu latviešu apdzīvoto teritoriju. Kongresam sanākot, bija jau atbrīvota Rīga, visa Vidzeme, Latgale un lielākā dala Kurzemes. Vācu karaspēka rokās palika Liepāja un pagaidām vēl arī Ventspils, tomēr kongresā ieradās delegāti arī no Liepā-jas Strādnieku deputātu padomes un no Ventspils. Kongresā piedalījās 705 delegāti, kas reprezentēja visas Latvijas darbaļaudis.

Kongresu atklāja Latvijas Padomju Valdības priekšsēdētājs Pēteris Stučka ar īsu runu. Gribu atzīmēt, ka P. Stučka nemīlēja teikt garas runas. Kongresa prezīdijā ievēlēja 1! cilve-

Apvienotas Latvijas Padomju pirmais kongress. Skats zāle kongresasēdes laikā

kus — Padomju Valdības sastāvu. Par kongresa goda priekšsēdētājiem ievēlēja V. I. Ļeņinu, Kārli Lībknehtu, Rožu Luk-semburgu un dažus citus tā laika izcilākos starptautiskās revolucionārās kustības vadītājus.

Pēc Pētera Stučkas ievadrunas vārds tika dots Viskrievijas Centrālās Izpildu Komitejas priekšsēdētājam J. M. Sverd-lovam. Savā runā viņš teica: «Biedri! Jūsu personā es apsveicu pirmo Strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku padomju kongresu no apvienotās Latvijas. Es apsveicu no Centrālās Izpildu Komitejas jūsu personā tos desmitus tūkstošus, kas ar savām asinīm panākuši šo brīvību. Jūsu personā es apsveicu tās masas, kas cīņā par savu tiesību atdabūšanu, ko atņēma bijušais vācu imperiālisms, sagatavoja tos svētkus, kādus mēs tagad svētām. Biedri, ne ar vienu citu pasaules daļu mēs neesam tik cieši saistīti, kā saistīti mēs >ar sarkano Latviju.» 1

1 «Cīņa», 7. nr.. 1919. g. 16. janvārī.

LSD centrālorgana «Cii.ia» 191У. gada 14. janvāra numurs, kas veltīts kritušo cīnītāju bērēm Komunāru laukumā

Lai gan tas bija Padomju Latvijas satversmes kongress, sevišķa svinīguma kongresā nebija, jo apstākļi, kādos tas sanāca, bija ārkārtīgi smagi. Nebija Laika ilgām sēdēm un garām runām. Delegātu runas bija īsas un lietišķas. Kongress strādāja tikai divas dienas. Delegātu noskaņojums bija pacilāts, kaujiniecisks, jo visi saprata, ka priekšā vēl stāv smagas cīņas.

14. janvārī kongress savu darbu pārtrauca un piedalījās biedru apbedīšanā, kuri bija krituši cīņā par Padomju varu un Rīgas atbrīvošanu. Sī diena atmiņā iespiedusies tik dziļi, ka pat aizritējušie 40 gadi nav varējuši mazināt atmiņu spilgtumu. 27 šķirsti ar kritušo komunāru mirstīgajām atliekām bija novietoti Sarkanā Krusta slimnīcas telpās. Jau no agra rīta ap Sarkanā Krusta slimnīcu pulcējās ļaužu masas ar vainagiem un sarkaniem karogiem. Veci un jauni, lieli un mazi, visi bijia nākuši pavadīt savus slavenajā cīņā kritušos biedrus. Līdz apbedīšanas vietai Rīgas centrā — Esplanādes laukumam šķirstus aiznesa uz rokām. Laukumā notika liels sēru mītiņš, kurā runāja Latvijas Sociāldemokrātijas Centrālās Komitejas, Padomju Valdības un LSD Rīgas komitejas pārstāvji. Padomju Valdības

Rīgas atbrīvošanas kaujas kritušo cīnītāju kaps Rīga, Komunaru laukuma

priekšsēdētājs Pēteris Stučka, nobeidzot savu runu, Padomju Valdības vārdā pasludināja, ka Esplanādes laukums tiek pārdēvēts par iKomunāru laukumu. Vēlāk Latvijas buržuāziskā valdība komunāru kapu pavēlēja likvidēt; šķirstus slepeni apraka nezināmā vietā, lai darba tauta neuzzinātu takas, kas ved uz kritušo cīnītāju atdusas vietu.

Pēc kritušo komunāru apbedīšanas apvienotās Latvijas Padomju I (kongress turpināja savu darbu 15. janvārī.

Kongress noklausījās P. Stučkas ziņojumu par Latvijas Padomju Valdības pirmajiem pasākumiem un atzina tos par pilnīgi pareiziem. Pieņēma rezolūciju, kurā apsveica Latvijas darbaļaudis ar atbrīvošanos no vācu okupantiem, no vācu baronu un nacionālistiskās buržuāzijas jūga. Kongress apstiprināja Latvijas Padomju Valdības 1918. gada 17. decembra Manifestu, uzdeva valdībai stingri realizēt proletariāta diktatūru un nesaudzīgi cīnīties pret Padomju varas ienaidniekiem. Kongress apstiprināja Latvijas Sociālistiskās Padomju Republikas Konstitūciju. Konstitūcija noteica, ka Latvijas Sociālistiskās Padomju Republikas augstākais varas organs ir apvienotās Latvijas

Strādnieku deputātu padomju kongress. Kongress uztic proletariāta diktatūras realizēšanu Latvijas Padomju Valdībai 11 locekļu sastāvā. Valdību no sava vidus ievēlē Latvijas Centrālā Izpilda Komiteja, kas sastāv no 60 locekļiem, kuri ievēlēti kongresā. Latvijas Padomju Valdība bija reizē arī Latvijas Centrālās Izpildu Komitejas Prezidijs. Tātad Konstitūcijā bija noteikts, ka izpildu vara un likumdošanas vara tiek apvienota.

Apspriedis agrāro jautājumu, kongress nolēma apstiprināt 1917. gada decembrī Valmierā notikušā Padomju kongresa lēmumu par visas zemes nacionalizēšanu. Līdz ar to kongress uzdeva valdībai sagatavot konkrētus priekšlikumus agrārajā jautājumā, lai tos apspriestu nākamajā Latvijas padomju kongresā. So kongresu paredzēja sasaukt aprīļa mēnesī, bet to izdarīt neizdevās.

Kongress ievēlēja Padomju Latvijas Centrālo Izpildu Komiteju (60 locekļus un 20 kandidātus). Centrālā Izpildu Komiteja savā pirmajā sēdē ievēlēja Latvijas Padomju Valdību 11 cilvēku sastāvā. Latvijas Centrālā Izpildu Komiteja savas sēdes noturēja Valdības namā, tajā pašā zālē, kur tagad notiek Latvijas PSR Augstākās Padomes sēdes.

Slēdzot apvienotās Latvijas Padomju I kongresu, P. Stučka teica: «Runas beidzas, un jāsākas aģitācijai darbos... Mēs Latvijā darbos izvedīsim to, ko līdz šim propagandējām savā programā, un, ja no mums prasīs, ko mēs darām apvienotajā darba Latvijā, tad vēsture atbildēs: «Šeit stāvam mēs uz vakts par visu cilvēci.»» [5]

Darbaļaudis sāka spriegu sociālistiskās celtniecības darbu. Tas nebija viegls uzdevums. Karš Latvijai bija prasījis ļoti daudz upuru. Latvijā nebija tāda zemes stūrīša, ko nebūtu izbradājušas un izlaupījušas vācu imperiālistu armijas.

1915. gadā no Rīgas bija evakuēti uz Krievijas iekšieni visi galvenie rūpniecības uzņēmumi. Līdz ar tiem bija aizbraukusi lielākā daļa Rīgas strādnieku. Rīgā no 525 000 iedzīvotājiem bija palikuši tikai 212 000. Materiālās vērtības, kas nebija evakuētas uz Krieviju, okupanti bija aizveduši uz Vāciju. Lauksaimniecība bija izpostīta. Latvijā valdīja bads. Mazajai Padomju Latvijai uzbruka interventu armija no ziemeļiem, rietumiem un dienvidiem, un tā pārvērtās par ienaidnieka ielenktu cietoksni. Tādos

«Tautsaimniecība», Padomju Latvijas Tautas saimniecības padomes izdevums

apstākļos Latvijas proletariātam pirms 40 gadiem nācās nodibināt Padomju varu un sākt pirmos soļus sociālisma celtniecībā.

Rīgas strādnieki no bada cieta visvairāk. Nodibinoties Padomju varai, pilsētā nebija nekādu pārtikas krājumu, nevarēja pat izsniegt iedzīvotājiem niecīgo maizes devu uz kartītēm. Padomju Valdība darīja visu iespējamo, lai pārtikas produktus no laukiem sūtītu uz pilsētu, kā arī lai tos saņemtu no citām padomju republikām un apgabaliem.

Viens no svarīgākajiem ekonomiskajiem uzdevumiem bija rūpniecības atjaunošana. Rīgā 1913. gadā bija strādājuši 87 000 rūpniecības strādnieku. 1919. gada janvārī, kad nodibinājās Padomju vara, Rīgā strādāja tikai 3080 rūpniecības strādnieku. Rīgā vien bija vairāk par 10 000 bezdarbnieku. Padomju Valdībai vajadzēja likvidēt bezdarbu, bet to nevarēja izdarīt, neatjaunojot rūpniecību.

Tika saremontētas sabojātās mašīnas un atvērtas dažas fabrikas. Rūpniecības komisariāts veica pasākumus, lai no nelielām darbnīcām izveidotu lielākus rūpniecības uzņēmumus. Tā uzsāka

darbu fiabrika pēc fabrikas. Protams, ka piecu mēnešu laikā paguva padarīt maz. Bet, ņemot vērā ārkārtīgi grūtos apstākļus, veiktos pasākumus rūpniecības atjaunošanas darbā jāatzīst par diezgan lielu panākumu. Maija mēnesī Rīgā vīriešu kārtas bezdarbnieku vairs nebija.

Domāja arī jau par tālākās attīstības perspektīvām. Atceros, ka Rīgas Strādnieku deputātu padomes prezīdija un Latvijas 'Komunistiskās partijas Rīgas komitejas kppējā sēdē klausījāmies inženiera Razuma ziņojumu par hidroelektrostacijas projektēšanu uz Daugavas. Visi sēdes dalībnieki bija optimistiski noskaņoti.

Gribas atzīmēt biedrus, kas ar lielu enerģiju organizēja un vadīja rūpniecības atjaunošanas darbu 1919. gadā. Tie bija rūpniecības komisārs D. Beika, rūpniecības komisāra biedri K. Peča.ks, Augusts Penness un citi.

A. Penness bija labs praktiķis organizators. Laikam nebija Rīgā tādas darbnīcas vai fabrikas, ko viņš nebūtu apskatījis, pārdomādams, kā to uzlabot. Viņa mirstīgās atliekas tika paglabātas Brāļiu kapos reizē ar Fr. Roziņa mirstīgajām atliekām 1919. gada maijā.

1919. gada martā tika publicēts viens no svarīgākajiem Padomju varas dekrētiem — Padomju Valdības dekrets par zemes nacionalizēšanu, lietošanu un pārvaldīšanu. Visa Latvijas zeme pārgāja Latvijas darba tautas īpašumā bez jebkādas atmaksas līdzšinējiem īpašniekiem. Par sociālistiskās lauksaimniecības pamatu Padomju Valdība atzina padomju lielsaimniecības. Taču organizēt padomju saimniecības nenācās viegli, jo lauki bija izpostīti un lielākā daļa lauksaimniecības mašīnu aizvestas uz Vāciju. Lai nodrošinātu pārtikas sagādi, Padomju Valdība visādi atbalstīja arī sīkos un vidējos ražotājus, sniedzot tiem iespējamo palīdzību.

Noslēdzot latviešu darba tautas septiņus gadsimtus ilgo cīņu pret vācu apspiedējiem, Padomju Valdība 1919. gadā pieņēma dekrētu «Par Baltijas muižniecības cilšu piederīgiem Latvijā», kurā teikts: «Ievērojot to, ka Baltijas muižniecība ir vis--reakcionārākā kārta visā pasaulē, kas gadu simtiem gandrīz bez izņēmuma vedusi necilvēcīgu cīņu pret darba tautu... Latvijas Padomju Valdība nolemj: ...atstāt uz brīvu dzīvi Latvijā vienīgi tos no šiem Baltijas muižniecības cilšu piederīgiem, kas atsacījušies no savas cilts piederības un caur savu darbību

zinātnes vai citā kultūras laukā izpelnījušies šo tiesību Latvijas darba tautas priekšā.» [6]

Lai gan Padomju Latvijai vajadzēja aizstāvēties frontēs pret ienaidnieka pārspēku, lai gan ekonomiskie apstākļi bija ārkārtīgi grūti, Padomju vara daudz paveica izglītības un kultūras darba nokārtošanā. Skolu šķīra no baznīcas. Jaunā vienotā darba skola tika iedalīta pamatskolā (seši gadi) un vidusskolā (četri gadi). Izglītība bija bezmaksas. Rīgā nodibināja Latvijas Valsts universitāti, Strādnieku teātri un citas kultūras iestādes.

Savās atmiņās gribu tuvāk pakavēties pie darba lauka, kurā es strādāju. Jau no Padomju varas pastāvēšanas pirmajām dienām organizēju un vadīju Rīgas finansu lietas, vēlāk pārgāju darbā Finansu komisariātā par finansu komisāra biedru. Strādāt šo darbu sāku pret savu gribu. Labi atceros partijas Rīgas komitejas un Rīgas Strādnieku deputātu padomes prezidija kopējo sēdi, kurā tika izlemts jautājums par dažādu nodaļu organizēšanu. Sākām apspriest kandidātus nodalu vadītāju amatiem. Kad bija jāizlemj par finansu nodaļu, neviens negribēja uzņemties šīs nodaļas vadību, motivējot atteikšanos ar to, ka nav nekādas pieredzes finansu lietās. Beidzot R. Endrups izvirzīja manu kandidatūru. Es ari paziņoju, ka man šajā lietā nav nekādas pieredzes, nedz arī zināšanu. Endrups atbildēja: «Nekas, enerģijas tev daudz, iemācīsies.» Un tā es kļuvu par finansu nodaļas vadītāju.

Rīgā darbojās vecais pilsētas valdes finansu aparāts. Lielākā daļa aparāta kalpotāju bija vācieši, un darbvedība notika vācu valodā. Jāsaka, ka sabotāžas nebija, no darba aiziet neviens negribēja, izņemot bijušo Finansu pārvaldes vadītāju Sadovski (arī viņš bija vācietis), kas paziņoja, ka viņam šeit darba vairs neesot, un lūdza to atlaist. Bet es ieteicu viņam palikt par konsultantu, un viņš arī palika.

Vispirms iepazinos ar ierēdņiem, noskaidroju, ko katrs no viņiem dara un vai prot latviešu valodu. Gadījās tādi, kas paziņoja, ka latviešu valodu nezinot. Pēc tam izdevu pavēli, ka darbvedībai jānotiek latviešu valodā un ka visi ierēdņi, kas nevar veikt darbu latviešu valodā, tiks atlaisti. Izrādījās, ka valodas nezināšanas dēļ no darba nevajadzēja atlaist nevienu. Tikai daži vācieši izteica vēlēšanos aiziet. Pārējie paziņoja, ka viņi

varot veikt savus uzdevumus latviešu valodā un pēc meneša apgūšot to pilnīgi.

Finansu lietās Padomju vara veica daudzus svarīgus pasākumus. Vispirms, lai galīgi salauztu buržuāzijas ekonomisko spēku un organizētu jaunu tautas saimniecību, vajadzēja nacionalizēt bankas. Padomju Valdība nacionalizēja visas bankas un izveidoja vienu Latvijas Sociālistiskās Padomju Republikas Tautas banku. Tiesības izdarīt banku operācijas Padomju Latvijā piederēja vienīgi Tautas bankai.

Veicot banku nacionalizāciju, Padomju Valdība nodrošināja sīko noguldītāju •— darbaļaužu intereses. Visas apdrošināšanas operācijas tika pasludinātas par valsts monopolu.

Padomju Valdība veica pasākumus, lai uzlabotu Latvijā naudas apgrozību. Par likumīgu maksāšanas līdzekli Latvijas Sociālistiskajā Padomju Republikā atzina Krievijas Sociālistiskās Federatīvās Padomju Republikas naudu. Padomju Valdība uzskatīja par nepieciešamu centralizēt visas naudas operācijas Tautas bankā un pieņēma attiecīgu dekrētu par naudas operācijām Padomju Latvijā.

Gribu pakavēties vēl pie viena pasākuma finansu jautājumos. Lielās grūtības naudas apgrozības sfērā radīja iedzīvotājos zināmu neapmierinātību. Sakarā ar to Rīgas Strādnieku deputātu padome nolēma izlaist Rīgā pagaidu maiņas zīmes 1, 3, 5 un 10 rubļu vērtībā. Tam bija jādabū Padomju Valdības piekrišana. Kad ierados pie P. Stučkas ar mākslinieku izgatavotajiem naudas zīmju paraugiem, P. Stučka bija diezgan skeptiski noskaņots, bet tomēr, ņemdams vērā grūto stāvokli naudas apgrozībā, deva savu piekrišanu. Man nācās organizēt šo naudas zīmju iespiešanu. Vispirms sameklējām Vecrīgā piemērotu tipogrāfiju un pārvērtām to par naudas spiestuvi. Vajadzēja sadabūt piemērotu papīru (ar ūdens zīmēm), to ari izdevās atrast kādā noliktavā. Tad uzsākām naudas iespiešanu un attiecīgo kontroli.

Vēlāk par šo naudu P. Stučka rakstīja: «Un dīvaini, šīs arī ļ ne ar ko negarantētās maiņas zīmes pieņēma tik labprāt, ka nācās paplašināt to apgrozības sfēru, ieviešot visā Latvijā.»1 Šis bija viens no faktiem, kas pauda darbaļaužu uzticību Padomju Valdībai. Latvijas darbaļaudis, latviešu tauta savā

1 P. Stučka, Par Padomju varu Latvijā. Rakstu izlase, 1958., 404. lpp.

3 - 461 33

absolūtajā vairākumā Padomjiu varu uzskatīja par savu, par tautas varu un atbalstīja tās pasākumus.

Finansu komisārs R. Endrups prasmīgi vadīja visus pasākumus fin ausu lietās. Ar lielu enerģiju un iniciatīvu strādāja komisāra biedrs Roberts Kārkliņš.

Padomju Latvija kļuva par imperiālistisko bandu upuri. Latvijas darba tautai ar starptautiskā imperiālisma palīdzību uz. laiku uzkundzējās buržuāzija.

Padomju varai Latvijā 1919. gadā bija liela vēsturiska nozīme Latvijas proletariāta tālākajās revolucionārajās cīņās par sociālismu. Pirmo reizi vēsturē latviešu darba tauta bija nodibinājusi suverēnu valsti — Latvijas Sociālistisko Padomju Republiku.

Neviens kaut cik ievērojams revolucionārs notikums neizzūd bez pēdām, tas ietekmē tālākās revolucionārās cīņas -attīstību. Latvijas darbaļaudis neaizmirsa sociālistiskās revolūcijas uzvaru un Padomju varas nodibināšanos 1919. gadā. Padomju varas pastāvēšana Latvijā 1919. gadā bija ceļa rādītāja zvaigzne Latvijas darbaļaudīm turpmākajām cīņām par Padomju varas atjaunošanu Latvijā visā buržuāzijas kundzības laikā.

Kritušo cīnītāju vietā stājās jauni cīnītāji, kas tālāk turpināja un 1940. gadā nobeidza ar uzvaru cīņu par Padomju varas atjaunošanu Latvijā.

.

J. Freimanis IEKŠLIETU KOMISARIĀTĀ

Ziemeļu apgabala un frontes Tautas saimniecības padome 1917. gadā atradās Pleskavā. Es .strādāju par Padomes priekšsēdētāju. 1918. gada februāri, uzbrūkot vāciešiem, Padome evakuējās uz Tveru (tagad Kaļiņinu) un pēc tam tika likvidēta. Mani partija nosūtīja darbā uz Jaroslavļu, kur strādāju par pilsētas Padomes Izpildu komitejas priekšsēdētāja vietnieku.

Kreiso eseru sacelšanās Maskavā 1918. gada jūnijā veicināja eseru un baltgvardu sacelšanos pie Volgas un Jaroslavļā. Dumpja iedvesmotājs Jaroslavļā bija esers Savinkovs, bet kaujas vadīja pulkvedis Perhurovs.

Otrajā dumpja dienā baltie mani arestēja. Meņševiks Jofe, kas atradās baltgvardu štābā, uzrādīja mani, teikdams, ka es esot boļševiks un aktīvs boļševisma propagandists. Mani aizveda uz'cietumu, kur jau bija sadzīti daudzi padomju darbinieki. Visu apcietinājuma laiku mūs turēja badā. Izglāba mūs no nāves tikai Sarkanās Armijas intensīvais uzbrukums. Dumpja apspiešanā piedalījās 6. latviešu strēlnieku pulks un vietējie strādnieki. Kaujas Ilga sešpadsmit dienas.

Pēc kontrrevolucionārā dumpja likvidēšanas Jaroslavļā nodibinājās Revolucionārā komiteja ar J. Lencmani priekšgalā. Tās uzdevums bija atjaunot un nostiprināt padomju un partijas orgānus Jaroslavļas pilsētā un guberņā, kā ari palīdzēt likvidēt baltgvardu dumpja sekas. Gandrīz puse pilsētas bija nodedzināta.

Daudzos atbildīgos amatos strādāja latviešu komunisti. Revolucionārās komitejas priekšsēdētāja vietnieks bija Sīmanis Berģis, ļoti enerģisks un spējīgs darbinieks. Viņš bija arī partijas guberņas komitejas priekšsēdētājs.

Indriķis Voits bija guberņas Ārkārtējās komisijas loceklis, Brandts — tās komandants. Kara komisārs bija T. Namnieks, izglītības nodaļas vadītājs — P. Irklis. Mani nozīmēja par Jaroslavļas guberņas Tautas saimniecības padomes priekšsēdētāju.

Saspringtā darbā pagāja vairāki mēneši. Daudz tika veikts, bet galvenais •— mēs visi guvām lielu pieredzi.

Kā zināms, 1918. gada 13. novembrī Padomju Krievija anulēja Brestas miera līgumu ar Vāciju. Sarkanie latviešu strēlnieki uzsāka Latvijas atbrīvošanu no vācu okupantiem. Novembra beigās un decembra sākumā pēc LKP GK pieprasījuma liela grupa Jaroslavļā strādājošo latviešu komunistu, to skaitā arī es, tikām nosūtīti darbam Latvijā.

Kad ieradāmies tikko atbrīvotajā Valkā, J. Lencmanis, kas tagad bija Padomju Latvijas iekšlietu komisārs, uzdeva man noorganizēt Iekšlietu komisariāta aparātu. Vispirms pieņēmu instruktorus, kas bija nepieciešami, lai nokārtotu vietējo padomju darbu. Tie bija galvenokārt no Padomju Krievijas ieradušies biedri, kas tūlīt izbrauca uz pagastiem. Instruktoriem vajadzēja regulāri informēt komisariātu par stāvokli pagastos un veikto darbu.

Valkas Strādnieku deputātu padomes Izpildu komiteja ierādīja Iekšlietu komisariātam telpas Maskavas ielā 27. Komisariātu varēja uzskatīt par nodibinātu. Informējām komisāru par stāvokli Valkā un tuvākajā apkārtnē. J. Lencmanis savukārt informēja mūs par pašreizējiem notikumiem un deva norādījumus turpmākajam darbam, jo viņš darbojās arī orgānos, kas tieši -vadīja Latvijās teritorijas atbrīvošanu, un tāpēc steidzās tālāk, pateicis mums, ka nezin, vai vairs izdošoties satikties līdz Rīgas atbrīvošanai.

Tas bija 24. decembrī. Pirms aiziešanas Lencmanis vēl parakstīja oficiālu paziņojumu par Iekšlietu komisariāta nodibināšanos un uzdeva publicēt to Valkas Strādnieku deputātu padomes; avīzē «Sarkanais Karogs».

Paziņojumā bija ari aicinājums visām strādnieku un bezzemnieku padomēm un revolucionārajām komitejām pēc to nodibināšanās nekavējoties reģistrēties Iekšlietu komisariātā un iesniegt pārskatus par savu darbību. Bija arī norādījums vietējām padomēm, ka darbinieku trūkuma gadījumā tās var griezties pie Iekšlietu komisariāta ar pieprasījumu.

Komisariātā katru dienu ieradās jauni biedri gan no Maskavas, gan no citām Padomju Krievijas pilsētām. Bija jāpalīdz tiem iekārtoties darbā. Komisariātā griezās pēc norādījumiem arī daudzi vietējo padomju pārstāvji. Decembra beigās Valkā uzsāka darbu Pārtikas komisariāts ar komisāru R. Eihi priekšgalā. Kādu dienu ieradās arī K. Pečaks, partijas CK loceklis, kas bija iecelts par Latvijas rūpniecības komisāra vietnieku. Ienācis Iekšlietu komisariātā, Pečaks interesējās par to, ko mēs darot, un aiziedams teica: «Bet vai jūs zināt, ka Sarkanā Armija jau sit vāciešus pie Inčukalna? Drīz jūs būsiet Rīgā.»

I. Voits mums pastāstīja, ka visu laiku atradies Sarkanās Armijas daļās, kas tīrot Latviju no okupantiem; pēc dažu lietu nokārtošanas Valkā viņš braukšot atpakaļ uz fronti un cerot piedalīties Rīgas atbrīvošanā. Voits bija Iekšlietu komisariāta darbinieks, un komisārs Lencmanis viņam bija uzdevis sameklēt komisariātam Rīgā telpas.

Rīgu atbrīvoja 3. janvārī, un tūlīt visas centrālās iestādes pārcēlās turp. Iekšlietu komisariāts novietojās Basteja bulvārī 6 (tagadējā Padomju bulvārī 14). Ieradās komisārs J. Lencmanis un viņa vietnieki Pāvuls Bērziņš, Ernests Vīksniņš, kā arī citi darbinieki.

P. Stučka un citi valdības locekļi savos rakstos presē norādīja, kādi uzdevumi Padomju varas iestādēm risināmi vispirms un kādi principi tām jāievēro savā darbā. Valdība rūpējās, lai saimniekotu racionāli, lai iestāžu darbā nebūtu paralēlisma, lai padomju orgāniem būtu visciešākie sakari ar darbaļaužu masām, lai tie izmantotu masu iniciatīvu, mācītos no masām un mācītu tās. P. Stučka norādīja, ka pagājis revolucionāro vārdu laiks un iestājies revolucionāru darbu brīdis.

Pakavēšos pie tā, kā mēs strādājām.

Mūsu komisāram J. Lencmanim bija lielas spējas un pieredze cilvēku novērtēšanā. Viņš prata vienkārši un draudzīgi tuvoties biedriem, vaļsirdīgi un sirsnīgi sarunājoties, katru izprast un novērtēt. Kad viņu pirmo reizi satiku partijas Rīgas komitejas propagandistu kolēģijā 1917. gada vasarā, jutos tā, it kā mēs būtu pazīstami jau no bērnu dienām. Iepazinis biedru, Lencmanis tam uzticējās un paļāvās uz to.

J Iekšlietu komisariātam bija trīs nodaļas: finansu-saimnie-ciskā, instruktoru-informācijas un pārvaldes nodaļa, bez tam vēl sekretariāts.

Finansu-saimnieciskā nodaļa pārzināja budžetu. Budžeta izdevumos ietilpa: apriņķu padomju izpildu komiteju uzturēšana, apriņķu izpildu komiteju administratīvo nodaļu un pie šīm nodaļām pastāvošo politisko, instruktoru un milicijas apakšnodaļu uzturēšana — darbinieku algas, kantora un saimnieciskie izdevumi, milicijas apģērbšana, tās zirgu uzturēšana, izmeklēšanas un citi izdevumi sakarā ar milicijas un politiskās apakšnodaļas darbību.

Par komisariāta finansu-saimnieciskās nodaļas vadītāju strādāja Andrejs Martinsons. Nodaļā bija pavisam 34 darbinieki.

Man bija uzticēta instruktoru-informācijas nodaļas vadība. Nodaļā pavisam bija 28 darbinieki, no tiem 17 instruktori. Tie bija no Padomju Krievijas atgriezušies biedri ar lielu revolucionāro cīņu un padomju organizatoriskā darba pieredzi. Komisariāts jau no paša sākuma organizēja darbinieku sūtīšanu uz apriņķiem pastāvīgam darbam, tomēr tur vēl arvien trūka piemērotu darbinieku. Mūsu instruktori veica lielu darbu apriņķos, sevišķi padomju vēlēšanu laikā.

Instruktoriem bija jāpalīdz uzskaitīt arī tās tautas saražotās mantas, ko bija pametuši aizbēgušie baroni, budži un citi kontrrevolucionāri. Lai šo tautas īpašumu saglabātu un pareizi izlietotu, piemēram, bibliotēkas, mākslas darbus, dārglietas u. c., bija nepieciešams ne tikai godīgums, bet arī plašāks redzes loks, kas bieži vien trūka vietējiem darbiniekiem.

Jau janvārī Iekšlietu komisariāts publicēja strādnieku un bezzemnieku padomēm norādījumus, kā izturēties pret vecās iekārtas ierēdņiem. Veco iestāžu ierēdņus, kas agrāk bija ieņēmuši atbildīgus amatus, nevarēja ne ievēlēt padomēs, ne pieņemt atbildīgos amatos.

Izņēmuma gadījumos varēja ievēlēt padomēs tikai tos, kas bija veikuši tehnisku darbu un kuriem strādnieki un bezzemnieki uzticējās. Bet ienaidnieki bieži vien maskējās, izlikās par Padomju varas aizstāvjiem. Instruktoriem bija jāpalīdz šos ienaidniekus atmaskot.

Redzot mūsu instruktoru patieso cīņu par darbaļaužu interesēm, viņu lietpratību darbā, tauta tiem uzticējās un dažreiz pat ievēlēja izpildu komitejās, lai tādējādi šos bjedrus paturētu uz vietas. Iekšlietu komisariātam nācās publicēt speciālu norādījumu, ka bez komisariāta ziņas un piekrišanas instruktorus nevar vēlēt vietējās padomēs. Lai cik liels arī bija darbinieku trūkums vienā vai otrā padomē, mēs nevarējām atdot tām savus darbiniekus. Ieteicām izvirzīt un audzināt jaunus darbiniekus no vietējiem biedriem, bet mūsu instruktoru uzdevums bija tiem palīdzēt. Par Iekšlietu komisariāta instruktoriem strādāja ved revolucionāri — Z. Vitte, K. Jātnieks, Priede u. c.

Ne mazāk sarežģītu darbu veica Iekšlietu komisariāta pārvaldes nodaļa, sevišķi tās ārējās apsardzes (milicijas) un politiskā apakšnodaļa. Arējās apsardzes apakšnodaļu vadīja Roberts Saliņš un politisko apakšnodaļu Indriķis Voits. Politiskās apakšnodaļas galvenais uzdevums bija cīņa pret kontrrevolūciju. Politiskajām apakšnodaļām nebija tiesību lietas iztiesāt. To uzdevums bija savākt izmeklēšanai nepieciešamos materiālus par personām un organizācijām, kas piedalījušās kontrrevolucionārā sazvērestībā vai veikušas Padomju varai naidīgu aģitāciju. Lietas iztiesāja revolucionārie tribunāli, kas bija pakļauti Tieslietu komisariātam.

Politisko apakšnodaļu otrs svarīgs uzdevums bija cīņa pret amata personu pārkāpumiem. Sīs lietas pēc iepriekšējas izmeklēšanas tāpat bija jānodod revolucionārajiem tribunāliem. Noteikumos bija paredzēts, ka pēc atbildīgu padomju vai partijas darbinieku aresta politiskajai apakšnodaļai 24 stundu laikā par to jāpaziņo arestētā darba vietai, kā ari partijas organizācijai. Apriņķu politiskajām apakšnodaļām bija tiesības apriņķu kara nodaļu tiešā vadībā formēt karaspēka grupas vietējām vajadzībām.

Komisariāta sekretariātā strādāja 12 darbinieku sekretāres Amālijas Auziņas (Taigas) vadībā. Komisariātā, ieskaitot komisāru un viņa vietniekus, pavisam strādāja 122 darbinieki. Aparāts nebija liels, ja ievēro darba apjomu un tā daudzveidību.

Vērojot tā laika partijas un padomju darbiniekus, likās, ka nav tāda uzdevuma, ko viņi nevarētu veikt, jo visi strādāja ar lielu pašaizliedzību. Tie bija kristaltīri cilvēki ar augstu morālo stāju, draudzīgi un sirsnīgi biedri. Tādus viņus bija izaudzinājusi partija. Tādi viņi bija izveidojušies neatlaidīgā cīņā par vecās, netaisnīgās sabiedriskās iekārtas gāšanu, par sociālismu, par visas cilvēces atbrīvošanu.

Iekšlietu komisariāts

vērīgi uzmanīja padomju iestāžu darba stilu, lai tas pilnīgi atbilstu darbaļaužu interesēm. Tika izdota īpaša pavēle, kas bija vērsta pret kukuļošanu. Kukuļu ņēmējiem bija paredzēts sods — brīvības atņemšana ne mazāk kā uz 5 gadiem. Tas pats sods bija paredzēts kukuļotajiem, kā arī to pamudinātājiem un visiem, kas tā vai citādi piedalītos amata personu piekukuļošanā. Raksturīgi, ka par izspiešanas vai piekukuļošanas mēģinājumu bija paredzēts tāds pats sods kā par notikušu noziegumu.

Piekukuļošana kā vecās birokrātiskās iekārtas atribūts tagad bija mantīgo šķiru cīņas līdzeklis, lai aizsargātu savu privātīpašumu un bijušās privilēģijas. Kukuļu devējus no mantīgajām šķirām bija paredzēts notiesāt vissmagākajos sabiedriskajos darbos un viņu īpašumus konfiscēt.

Galvenais Iekšlietu komisariāta darbā tomēr bija visplašāko darbaļaužu masu politiskā aktivizēšana, iekļaujot tās vietējās dzīves visdažādāko jautājumu atrisināšanā. Lielas grūtības sagādāja sliktais pārtikas stāvoklis, nespējnieku un bezdarbnieku apgādāšana, jauno agrāro attiecību nokārtošana, zemes apstrādāšana, sēklas fondu nodrošināšana, cīņa pret balto un zaļo bandu uzbrukumiem utt. Par visiem šiem jautājumiem pastāvīgi runāja mītiņos un sapulcēs, tos vajadzēja atrisināt praksē.

Partijas Centrālā Komiteja mobilizēja propagandas darbam masās teorētiski vislabāk sagatavotos biedrus un labus runātājus. Rīgas komitejas propagandistu kolēģijā bija ap simts propagandistu. Tie bija partijas CK locekļi, komisāri, viņu vietnieki, nodaļu vadītāji un citi atbildīgi darbinieki.

Spilgts acu priekšā stāv Pētera Stučkas gaišais tēls. Stučka propagandistu kolēģijas sanāksmēs īsi un kodolīgi izskaidroja propagandas kārtējos uzdevumus. Daudz ierosinoša propagandistiem deva ari partijas Rīgas komitejas priekšsēdētājs Sīmanis Berģis, dedzīga temperamenta cilvēks, kam partijas propaganda vienmēr bija sirdslieta. Varonīgo ideoloģiskās frontes cīnītāju vidū bija arī J. Daniševskis. J. Lencmanis, D. Beika, R. Eihe, R. Endruips, F. Linde, J. Bērziņš (Ziemelis), J. Krūmiņš (Pilāts), Fr. Roziņš (Āzis), J. Bērziņš (Andersons), O. Kārkliņš, K. Pečaks, E. Eferts, K. Kaufmanis (Soms), J. Peterss, E. Zand-reiters (Kārpa), J. Ješovskis (Rublis) un citi izcili darbinieki.

Atbildīgais valsts darbs prasīja daudz enerģijas un laika. Atpūtas brīžos gatavojām rakstus avīzēm un žurnāliem par aktuālajiem jautājumiem un referātus pilsētu vai pagastu darbaļaužu «anāksmēm. Bez tiešiem sakariem ar masām nevarējām iedomāties savu ikdienas darbu. Svētdienai tuvojoties, viens otram pajautājām: «Kur brauksi revolucionāro gaisu ieelpot?» Katram propagandistam ceļa zīme jau bija kabatā, un kaut kur jau to gaidīja darbaļaudis. Tādi svētdienu izbraukumi ar referātiem uz masu sapulcēm kļuva Rīgas biedriem par tradīciju.

Pastāstīšu dažus gadījumus, kā noritēja tādi izbraukumi.

Kādu svētdienu marta beigās man uzdeva ierasties Siguldā uz mītiņu, ko sasauca vietējā baznīcā pulksten vienos dienā. Līdz Siguldai ap piecdesmit kilometru. Tāda vilciena, lai tur nokļūtu laikā, nebija. Arī automašīnu mums nebija. Runāju ar biedru I. Voitu, ko darīt. Viņš noprasīja: «Vai tu jāšus varētu tur nokļūt?» Atbildēju, ka kavalērists neesmu bijis, bet jāt protu. «Tad jau labi,» pateica Volts. «Iesim pie biedra Namnieka un parunāsim, lai dod Rīgas milicijas zirgu.»

Zirgu Namnieks iedeva. Svētdienas rītā pulksten piecos devos ceļā. Galā nokļuvu bez starpgadījumiem un laikā. Zirgu piesēju pie slitas. Cilvēku jau bija pilna baznīca. Referēju par pašreizējo stāvokli un padomju uzdevumiem. Visi klausījās uzmanīgi, bet pēc referāta jautājumus neviens neuzdeva. Man likās, ka neesmu pratis ieinteresēt klausītājus. Nolēmu parunāt no kanceles arī par reliģiju. Pajautāju, vai sapulcējušies ir ar mieru noklausīties vēl referātu par reliģiju. Neviens neiebilda. Pastāstīju par reliģijas izcelšanos, norādīju, kam reliģija kalpo tagad un kāda ir Komunistiskās partijas attieksme pret to. Pastāstīju ari par mācītāju lomu šķiru cīņā, par viņu nodevības darbiem 1905. gada revolūcijas apspiešanā, minēju dažus faktus par mācītāju neģēlīgo rīcību pret tautu un to sadarbību ar soda ekspedīcijām un okupantiem. Klausītāji ļoti dzīvi reaģēja uz šo referātu.

Aprīļa vidū man vajadzēja runāt sēru mītiņā Ogrē, kur apglabāja baltgvardu noslepkavotu sarkanarmieti. Atkal nebija vilciena. No Rīgas uz Ogri tolaik nebija arī asfaltētas šosejas, tikai parastais grantētais lielceļš, kas pavasara atkusnī pārklājās ar dziļu dubļu kārtu. Palūdzu biedram Voitam viņa velosipēdu un izbraucu agri no rīta. Ar riteni sen nebiju braucis. Pa Rīgu gāja labi, bet tālāk uz priekšu tiku ar lielām pūlēm. Tomēr Ogrē nokļuvu. Kritušo biedru svinīgi apglabājām ar runām un dziesmām. Pavadītāju bija daudz.

Propagandistu izbraukumi uz vietām, sevišķi uz piefronti un fronti, bija saistīti ar dažādām grūtībām, bet lielā pienākuma apziņa palīdzēja tās pārvarēt.

Latvijas darbaļaudis visur atbalstīja Padomju varu kā savu varu. Ne partijas un padomju darbā pieļauto atsevišķo kļūdu dēļ krita Padomju vara Latvijā, bet gan imperiālistisko spēku pārsvara dēļ.

22. maija rītā J. Lencmanis, steidzīgi ienācis pie manis komisariātā, pateica: «Beidz darbu, iesim uz Rīgas komiteju. Vācieši esot ieņēmuši Pārdaugavu un mēģinot tikt pāri Daugavai pa pontonu tiltu. Partija mobilizē visus biedrus, lai ar ieročiem rokās aizstāvētu Rīgu.»

Rīgas komitejā Lencmanis man uzdeva reģistrēt ieradušos biedrus un sadalīt tos kaujas grupās pa 10 cilvēkiem katrā. Saņēmuši ieročus, tie devās uz Daugavmalu, kur norisinājās kauja. I<ad pienāca ziņas, ka vācieši tomēr pārnākuši pār Daugavu un viņu bruņumašīnas jau parādījušās Rīgas ielās, atstājām Rīgas komitejas telpas un atkāpāmies pa tagadējo Gor-kija ielu. Uz Bruņinieku (tagadējās Sarkanarmijas) ielas stūra notika sadursme ar vācu izlūkiem. Turpat sākām rakt tranšejas. Bet, kad vācieši sāka apšaudīt mūs ar mīnām, bijām spiesti atkāpties uz Juglas tiltu. Pie tilta mūsu grupa saņēma rīkojumu iet uz Ropažu staciju. Ropažos organizējās Rīgas strādnioku bataljons. Mūsu grupu ieskaitīja bataljona nodaļā, kuras komandieris (bija biedrs Grašmanis.

Drīz saņēmām pavēli atkāpties uz Rēzekni. Pēc ierašanās tur mūsu — Rīgas strādnieku bataljonu iedalīja 11. Petrogra-das divīzijā, ikas ietilpa 15. armijā. Mani norīkoja darbā divīzijas politiskajā nodaļā, kuras priekšnieks bija Osvalds Dzenis. Strādāju par politskolu nodaļas priekšnieku. Organizēju politisko vadītāju kursus. Kursu lektori bija biedri Piatrovskis un Ļebedjevs. Līdz baltpolu uzbrukumam paspējām sagatavot divus izlaidumus. Kursus beigušie biedri sekmīgi darbojās par rotu un nodaļu politiskajiem vadītājiem, cementējot Sarkanās Armijas vienības un ceļot kareivju politisko apziņu un kaujas spējas. Rīgas biedri varonīgi cīnījās 11. divīzijas pulkos pret baltpoļiem.

.

J. Ģirupnieks. CĪŅĀ PAR SOCIĀLISTISKO DARBA SKOLU

(Skolotāja atmiņas)

Sociālistiskās revolūcijas priekšvakarā

Lai saprastu, kādu darbu Komunistiskā partija un Padomju Valdība veica jaunās skolas celtniecībā 1919. gadā, nepieciešams īsi pakavēties pie progresīvo tautskolotāju darbības revolūcijas priekšvakarā.

Reakcijas laikā pēc 1905.—1907. g. revolūcijas Latvijas progresīvie skolotāji revolucionārās Latvijas Sociāldemokrātijas vadībā sāka cīņu ar tiem līdzekļiem, kādi bija viņu rīcībā. Skolotāji revolucionāro domu dēstīja audzēkņos,, kas to nesa tālāk — ģimenēs. Šādu mācīšanas veidu nevarēja ietilpināt cariskās skolas programās. Skolotājam mācību stundā vajadzēja ielikt jaunu saturu, dot jaunu izpratni par dabas parādībām, par šķiru attiecībām un cīņu sabiedrībā. Vajadzēja parādīt strādnieku centienus pēc cilvēcīgiem dzīves apstākļiem. Tas viss tika darīts ārēji «nevainīgās» sarunās, ekskursijās, izvēloties piemērotu literatūru, sarīkojot bērnu svētkus ar zinātniski progresīvu saturu kā pretstatu mācītāju un muižnieku rīkotajiem bērnu svētkiem.

Jauno, progresīvo bērnu svētku iniciators un nenogurstošs to izkopējs bija Rīgas Politehniskā institūta students — partijas biedrs Vilis Jansons L

Strādādams Naudītes skolā (tagadējā Dobeles rajonā), kas atradās līdzās V. Jansona tēva mājām, kļuvu viņa domu biedrs. Mēs kopīgi izstrādājām latviešu bērnu kluba statūtus. Taču gubernators aizliedza tos realizēt. Bērnu svētkiem šādu statūtu nevajadzēja. Arī pats nosaukums — bērnu svētki likās tāds nevainīgs, un daudzus gadus policija tiem sevišķu vērību neveltīja. Pat Fr. Veinbergs tikai 1915. g., īsi pirms Rīgas evakuācijas, sāka kūdīt žandarmēriju, lai tā aizliegtu bērnu svētku rīkošanu.

Bērnu svētki, kas notika brīvā dabā, bērniem deva iespēju piedalīties dabaszinātniskos izmēģinājumos, zīmēšanā, pārrunās, sacensībās. Skolotāju saistošajā stāstījumā bērni un viņiem līdzi atnākušie pieaugušie dzirdēja paskaidrojumus par antireli-ģiskiem tematiem un jautrus nostāstus ar antimonarhistisku saturu. Kolektīvās rotaļās bērni iepazinās ar citiem apkārtnes bērniem.

Ja bērnu svētku diena bija gadījusies jauka, tad svētkos salasījās liels skaits lielo un mazo viesu. Tā 1913. g. Lazdonas Vistiņlejā sarīkotajos bērnu svētkos piedalījās vairāk nekā 200 rīkotāju, to vidū ap 90 skolotāju. Tie dažādos stendos nodarbināja 1000—1500 bērnu, kas.bija ieradušies apmēram 3000 pieaugušo pavadībā.[7] [8] Visplašākie bērnu svētki (18 000 apmeklētāju, no tiem 7000 bērnu, 500 rīkotāju) notika 1915. g. pavasari Rīgā.

Tāda milzīga pasākuma realizēšanai bija vajadzīga organizācija, ko arī pēc V. Jansona ierosmes progresīvie skolotāji Rīgā izveidoja: tā bija Skolu muzeju biedrības bērnu svētku sekcija. Ap šo sekciju pulcējās bērnu svētku rīkotāji, te krājās materiāli bērnu svētku stendu darbiem. Sekcija darbojās visu gadu; tā izstrādāja svētku programu, sagādāja mācību līdzekļus, sagatavoja svētku rīkotājus instruktorus. Vasarā šie instruktori bieži vien apstaigāja skolas un apmācīja vietējos skolotājus. Labu bērnu svētku sagatavošana ilga vairākas nedējas. Tos gatavojot, tika apspriestas arī vispārējas progresīvās skolas problēmas.

Lai varētu izmantot laboratorijas darba un demonstrēšanas metodes bērnu svētkos un skolās, bija nepieciešami mācību līdzekļi un aparāti, bet Skolu muzeju biedrība tos sagādāja tikai bērnu svētku vajadzībām. Izeju atrada — skolotājus apmācīja pagatavot mācību līdzekļus pašu spēkiem. Šim nolūkam

1913. g. Lazdonā noorganizēja kursus. Iepriekšminētie Vistiņ-lejas bērnu svētki tika rīkoti šo kursu noslēgumā, tie bija kursos iegūtās mākas pārbaude. Pēc tam notika kopīga apspriede, pēc kuras skolotāji izklīda pa savām darba vietām, aiznesdami sev līdzi jaunus ierosinājumus un prasmi izgatavot vienkāršus mācību līdzekļus. Gaujienas apkārtnē ļoti rosīgi darbojās skolotājs Z. Lancmanis; progresīvo skolotāju vidū bija arī Kr. Gin-ters — Lielsesavā, Līnis —■ Pēterniekos, Rezauskis — Tetelē, Vecgailis — Koknesē u. c.

Manis vadītajā Naudītes pagasta skolā bieži ieradās V. Jan-sons, stipri ietekmēdams gan skolotājus, gan arī skolēnus.

Mūsu skolā klasē pie sienas bija piestiprināts oficiālais stundu saraksts. Tur bija atzīmētas, protams, arī ticības mācības stundas, kurās skolēni uz ātru roku iegaumēja programas prasīto minimumu, bet pārējais laiks tika veltīts pārrunām par ētiku un cilvēku sadzīves pamatiem. Vielu pārrunām guvām no jautājumu burtnīcas, kur jautājumus ierakstīja paši skolēni. Vēlāk šai burtnīcai pievienojās kastīte, kur skolēni iemeta zīmītes ar ierosinājumiem skolas darba jautājumos. Rēķināšanas stundās rēķinājām tādus uzdevumus, kuros bija skarti lauku saimnieciskie un kalpu un strādnieku sadzīves jautājumi. Krievijas ģeogrāfijas un vēstures stundās mācījāmies arī Latvijas ģeogrāfiju un vēsturi. Tas viss notika latviešu valodā. Skolēni iemācījās atbildes par programas vielu arī krievu valodā.

Novērtējot laiku no 1907. līdz 1917. gadam Latvijas skolu dzīvē, jāsecina, ka partijas ieteiktajam darba veidam skolu audzēkņu vidū bija lieli panākumi. Progresīvie skolotāji, kas pulcējās ap Skolu muzeju biedrību, ko faktiski vadīja V. Jan-sons, iemācīja skolēnus kritiski uztvert sabiedriskās dzīves parādības un ienīst patvaldības spaidus. Līdz ar to jaunā paaudze atsaucīgi uztvēra revolucionārās partijas aicinājumus iekļauties cīņā par sociālismu. Progresīvo skolotāju darbs palīdzēja partijai izaudzināt drosmīgus cīnītājus par Padomju varu.

Latvijas skola okupācijas žņaugos

1914. gada mobilizācija izrāva no latviešu skolām daudzus aktīvus progresīvus skolotājus. 1915. gadā vēl nemobilizētie Kurzemes skolotāji jau āva kājas, lai dotos bēgļu gaitās uz plašo Krieviju vai meklētu pagaidu darbu Vidzemē.

Pēc Kurzemes okupācijas es dzīvoju Rīgā, :bet, kad 1917. gada vasarā ari Rīga krita vācu iebrucēju rokās, atgriezos Dobeles apkārtnē. Naudītē vairs nevarēju nokļūt, jo no turienes un vēl dažiem citiem pagastiem vācieši bija visus iedzīvotājus izraidījuši un ierīkojuši tur šaušanas laukumu lidotāju un artilēristu apmācīšanai. Palikām Bērzbeķes pagastā nogaidīt tālāko.

Reiz aizbraucu uz Rīgu nokārtot dažas lietas. Tur pašreiz reģistrēja iedzīvotājus un izsniedza dokumentus. Kad gribēju saņemt jauno dokumentu pēc savas agrākās Rīgas adreses, ierēdnis paziņoja, ka es esot ievietojams gūstekņu nometnē (mans gadagājums bija pakļauts mobilizācijai). Kad cēlu ierunas, viņš man ieteica aiziet apjautāties kādā citā augstākā iestādē un iedeva adresi. Nopriecājies par naivo darbinieku, kas atļāva man bez uzraudzības pastaigāties pa Rīgu, aizgāju pie rajona kara ārsta, kurš par rubli man izsniedza apliecību, ka esmu «atutots» un drīkstu braukt uz Dobeli vilcienā. Tur es arī saņēmu dokumentus.

No Krimūnu stacijas uz Bērzbeķi mēģināju nokļūt ar slēpēm. Sis apvidus tagad bija ļoti reti apdzīvots. Pirms gadiem te rudenī bija smagi viļņojušies labības lauki, bet tagad tukšajās labības .skarās bija sakrājušās un saķepējušas sniega pārslas. Sniega sega bija irdena, un slēpes bruka iekšā. Tuvojās vakars, kad ielejā ieraudzīju sniegā iegrimušu vecu māju. Izrādījās, ka tajā apmetušies manu bijušo audzēkņu vecāki, kas bija izsūtīti no Naudītes; viņi bija nomocījušies, okupācijas varas nomākti, iebaidīti. Viņi dalījās ar mani savā trūcīgajā uzturā, kā vērtīgu maksu saņemdami stāstu par izredzēm tuvākā nākotnē atbrīvoties no vācu okupantu kundzības. Tad atkal devos ceļā.

Nokļuvis līdz lielceļam, sastapu vācu žandarmu, kas jāja blakus laucinieka pajūgam, kurā bija cūkgaļas baļļiņa. To žandarms bija uzokšķerējis, un tagad pusbadā mirstošajam zemniekam vajadzēja gaļu atdot žandarmam, papildus vēl samaksājot paprāvu sodu.

Ceļš veda gar Dobeles latviešu mācītāja māju. Biju dzirdējis, ka mācītājs Straumanis esot teicis okupantiem naidīgus sprediķus, par to izsūtīts uz koncentrācijas nometni, bet nesen atgriezies mājās. Sastapu mācītāju dubļainos zābakos un ļoti novalkātā uzvalkā. Sakarā ar Dobeles draudzes saimnieka Vēžnieka lēmumu līdz ar citiem buržuāzijas pārstāvjiem braukt uz Berlīni un «lūgt» vācu ķeizaru ņemt Kurzemi savā valdīšanā mācītājs teica: «Lai viņi brauc, bet lai zina, ka starp latviešiem viņiem vieta neradīsies, ne roku, ne maizi no latvieša tie nesaņems.» Tātad pat konservatīvais mācītājs, kas bija Padomju varas pretinieks, neatrada par iespējamu darboties savā draudzē un reizē atbalstīt tautas ienīstos okupantus. Straumanis zināja man pateikt, ka okupanti pilnīgi izpostījuši Naudītes skolu; pirms tam daži vācu virsnieki esot brīnījušies par skolā savākto bagātīgo mācību līdzekļu krājumu.

Devos tālāk, un drīz vien biju Bērzbeķē.

1918. g. pavasarī, kad vācieši okupēja Vidzemi, no turienes atgriezās Naudītes pagasta iedzīvotāji. Vāciešiem vajadzēja sašaurināt šaušanas laukumu un atteikties no dažu nomales māju izmantošanas par lielgabalu mērķi. Savus tuviniekus gribēju novietot Naudītes pagasta Krumešos, kas atradās šaušanas laukuma malā, okupantu sapostītās Naudītes skolas tuvumā. Par vienu rāmīti bišu medus artilērijas vadītājs svītroja Krumešus no apšaudāmo objektu saraksta. Pats aizgāju uz Jelgavu meklēt darbu.

Skolu padomnieks, pie kura gāju lūgt skolotāja vietu, tūlīt atbildēja, ka viņš jau esot par mani informēts un man skolās darbu nedošot. Darbu piedāvāja zemes mērniecības nodala, bet tur iepriekš bija jānoklausās īslaicīgs ģeodēzijas kurss. Dabūju brīvu dzīvokli un bada uzturu Jelgavas ļaužu ķēķī. Jāpiezīmē, ka tieši tas pievilka dažu labu trūcīgos apstākļos nonākušu inteliģentu, kam bija nepieciešamais matemātikas zināšanu minimums.

Neskatoties uz smago teroru, Dobeles (Jelgavas) apriņķī nelegālos apstākļos darbojās LSD biedri, un partijas izdotās proklamācijas 1917. g. beigās nokļuva arī laukos. Jelgavas fabrikās (Hofa linu fabrikā u. c.) darbojās partijas pulciņi. Taču savu izspiegošanas darbu cītīgi veica arī žandarmērija. Ne vienreiz vien, no darba pārnācis, atradu, ka grāmatas un somas ir rūpīgi pārmeklētas. Tomēr biju pietiekami uzmanīgs, un spiegi nekā neatrada.

Pēc Kurzemes vācu pārvaldes datiem, 1918. gada beigās Kurzemē bija 227 skolas, no tām Jelgavā 5 skolas ar 478 skolē-niem, bet Dobeles apriņķī — 9 skolas ar 706 skolēniem. So skolēnu vidū liels procents bija vācu tautības. Tas izskaidrojams ar kārkluvāciešu skaita pieaugumu pilsētās un niecīgo skolu skaitu uz laukiem. Trūka vācu orientācijai pieņemamu skolotāju, tādēļ skolu skaitu nevarēja palielināt.

Oficiālā mācību valoda bija vācu. Latviešu valodā mācīja reliģiju, bez tam stundu sarakstos bija paredzētas 2 stundas nedējā latviešu valodai. Tomēr nedrīkstēja «uzspiest» latviešu valodu tiem bērniem, kas uzdevās par vāciešiem. iKatru novirzīšanos no stundu plāna stingri sodīja. Līdzās žandarmiem skolotājus izsekoja arī mācītāji.

Skolu pārvācošanu latvieši pārdzīvoja loti smagi. Kara laika noteikumi paredzēja nāves sodu par vāciešu rīkojumu (tātad arī skolu lietās) un iestāžu kritizēšanu, un tādēļ cilvēki savu neapmierinātību centās skaļi neizpaust. Bet ne katrreiz tas izdevās, un cietumi pildījās.

Vāciešu kara iestādes turpināja darboties arī pēc ķeizara gāšanas. Okupācijas iestādes vēl vairākas dienas noklusēja revolūcijas sākšanos Vācijā, un es dabūju par to zināt no virsleitnanta Hupkes — Vācijas sociāldemokrātā. Beidzot vācu avīzes tomēr atnesa ziņas no Berlīnes. Tas radīja jaunu rosību politiskajā dzīvē ari Jelgavā.

14. novembrī Jelgavā notika tautas sapulce, kas nolēma organizēt Jelgavā Strādnieku deputātu padomi. Šajā sapulcē izteicu jelgavnieku prasības skolu jautājumā. Norādīju, ka nepieciešamas jaunas mācību programas un tūlītēja mācību uzsākšana dzimtajā valodā. Nekavējoties jārada vecāku padomes un skolotāju organizācijas, kam jāuzsāk skolu pārkārtošanas darbs. Nedrīkst pieļaut, lai tiktu evakuētas tās speciālās mācību iestādes (mērnieku u. c. skolas), ko okupanti bija šeit nodibinājuši, rīkodamies uz palikšanu. Sapulce šīs prasības vienbalsīgi pieņēma. Vēlāk līdzīgas prasības izvirzīja vairākas vecāku sapulces Jelgavā un pagastos.

Kādā latviešu un vietējo vāciešu pārstāvju apspriedē skolu lietās superintendents Bernevics izteica ironisku jautājumu: «Kur tad ir jūsu latviešu skolas?» Sakarā ar to nāk prātā kādas vācu avīzes redaktora vārdi, kurus A. Deglavs min romānā «Rīgā»: «Kur ir latviešu vidējās un augstskolas? Kur ir latviešu zinātniskās grāmatas? Tādu nav, tādēļ ka latviešu valodā nepavisam nav iespējams izsacīt kādas augstākas un gudrākas domas — —» Jā, sešdesmit gadu laikā baltvācu muižnieki un mācītāji nebija mainījušies.

Vācu varai brūkot, Jelgavas vāciskā pilsētas dome kjuva pilnīgi bezdarbīga, toties enerģisku darbu uzsāka novembra otrā puse ievēlētā Strādnieku deputātu padome. Skolu lietas apsprieda un organizēja, tāpat bērnu uzturēšanu un apgādību ņēma savās rokās šīs Padomes skolu sekcija, kurā bez manis darbojās jaunā, enerģiskā skolotāja Elza Aufmane un citi. Grūtajos apstākļos strādājām daudz, un Dobeles apriņķī līdz ar tajā iekļauto Jelgavas pilsētu mūsu darbs bija daudz jūtamāks par buržuāziskās Pagaidu valdības Izglītības ministrijas pasākumiem. Nav brīnums, ka Latvijas Skolotāju savienība, kura atzina tikai «ministriju», uz mums, jelgavniekiem, skatījās greizi, kā uz tādiem» kas radušies bez viņu atļaujas.

Kamēr Pagaidu valdības ieceltais skolu lietu organizators Fr. Adamovičs nodarbojās ar vietējo vāciešu prasību noskaidrošanu, mūsu skolu sekcija organizēja skolotājus un aicināja pašvaldības radīt sešklasīgas pamatskolas saskaņā ar 1905. gada revolucionāro tautskolotāju kongresa un 1917. gada Tērbatas skolotāju kongresa lēmumiem.

Strādnieku deputātu padomes skolu sekcija darīja darbu, taču administratīvas varas viņai nebija. Tāda vara bija ministrijai, kas, piemēram, atļāva pāris vecās cara laika Jelgavas augstākās tautskolas skolotājiem atjaunot Jelgavā šo novecojušo skolas tipu. Tomēr apriņķa pašvaldību pārstāvji savā

1918. g. 23. decembra sapulcē atbalstīja Strādnieku deputātu-padomes skolu sekcijas ierosinājumu un pieņēma lēmumu, kurā teikts, ka «bez kavēšanās, neskatoties uz grūtiem saimnieciskiem apstākļiem, jānokārto vietējās pirmmācības un vidusskolas tā, lai viņas šai ziemā spētu uzņemt visus skolas gados esošos bērnus. Bez tam jau tūliņ jāķeras ipie pirmmācību skolu reorganizēšanas, ievedot līdzšinējo vien- un divklasīgo pagastu» draudžu un augstāko tautskolu vietā sešklasīgas pamatskolas pēc 1917. g. Tērbatas skolotāju kongresā izstrādātā tipa.» Sapulce nolēma izveidot Dobeles apriņķī pamatskolu tīklu, apvienojoties atsevišķiem pagastiem rajonos. «Par pamatskolu tiek pārvērsta viena no rajona pagastu skolām, pakāpeniski atverot papildu klases. Pārējo pagastu skolas darbojas blakus pamatskolām, pie tam vecākie skolēni no viņām pāriet uz pamatskolu vecākām klasēm. Vēlāk domāts arī visas pārējās pagasta skolas pārvērst par pamatskolām, bet viņu programu jau šogad pieskaņot pamatskolu pirmo klašu programai.» 1 Pirmās pamatskolas nolēma atvērt Jelgavā, Dobelē, Džūkstē, Berzmuižā, Zaļā muižā, Kalna muižā (Tērvetē), Kroņvircavā, Svirlaukā un Elejas apkārtnē.

Sarkanā Armija šai laikā jau bija ieņēmusi Vidzemi un tuvojās Rīgai. Lai gan Jelgava vēl nebija atbrīvota, Jelgavas Strādnieku deputātu padomes sēdēs bieži runas teica deputāti boļševiki. Kādā sēdē tika nolasīts arī Latvijas Padomju Valdības Manifests. Kādu vakaru decembra beigās, kad Latviešu biedrības namā notika Padomes sēde, ienāca krievu kareivja šinelī ģērbies cilvēks un, vaigu aizsedzis ar papahu, aicināja glābties, jo māju ielencot vācu landesveristi. Mes tūlīt izgājām uz ielas, kur izdzirdām netālu maršējošu vācu kareivju soļus. Es dažas dienas nerādījos ne mājās, ne darbā un beidzot izlēmu braukt uz Dobeli, kur vietējā Padome mani .aicināja par skolas un izglītības lietu organizētāju.

Vācu okupācijas laiks bija pamatos iznīcinājis cara skolu, bet reizē atņēmis katru cerību iegūt izglītību dzimtajā valodā. Skolas bija pārpildītas ar klerikālisma tvanu. Tomēr latviešu darbaļaudis nekad tā nebija ilgojušies pēc savas skolas kā šajos tumsonības gados, un nekad mācītāji nebija pieredzējuši tik naidīgu nostāju pret baznīcu kā šai laikā.

Pirmie soļi padomju skolas organizēšanā Dobelē

Sabrūkot vācu okupācijas varai, bija modusies arī Dobeles apkārtne. Atmatā pie pilsētiņas bija pacēlusies neliela tribīne, no kuras dažādu politisku partiju pārstāvji cīnījās par izredzēm piesaistīt ‘ sapulcējušas dobelniekus savas partijas pusē. Drīz vien noskaidrojās Latvijas Sociāldemokrātijas (komunistu) noteiktais pārsvars; partijas pulciņā, kas šeit bija darbojies ari okupācijas laikā, tagad pieplūda ļoti daudz biedru, un partijas biedri izrādījās spējīgi vadīt vietējo darbaļaužu cīņu pret okupantiem, par Padomju varu.

Tūlīt pēc manas ierašanās Dobelē miesta un pagasta Padome noturēja sēdi par skolu jautājumiem. Tajā ieradās ne tikai Padomes locekļi, bet ari laba tiesa klausītāju. Pirms sēdes [9] aktīvā revolucionārās kustības dalībniece M. Buša, kas bija mācījusies Naudītes skolā, stāstīja par mācību darba saturu un metodēm, ko skolotāji šajā skolā bija centušies ieviest. Sēdi atklāja, un tās vadītājs paziņoja, ka esmu ieradies organizēt Dobelē sešklasīgu pamatskolu. «Pēc Naudītes skolas parauga!» iesaucās M. Buša, un pārējie no publikas dedzīgi viņai piebalsoja.

Pastāstīju sīkāk par jaunās skolas veidošanas nodomiem.

Mūsu priekšlikumu pieņēma vienbalsīgi. Ārsts Neimanis skolas fondā iemaksāja atlikušo bēgļu komitejas naudu — 25 000 rbļ., kas bija glabājusies pie viņa.

Par jaunās skolas pārzini ievēlēja mani, par skolotājiem pārējos Dobelē dzīvojošos skolotājus. Jau nākamajā dienā agrākajā Dobeles muižas kungu mājā sākās skolas telpas izbūves darbi. Pēc pāris nedēļām jaunā skola jau uzņēma skolēnus.

Dobelnieki M. Buša, A. Beika, K. Verners un citi partijas biedri bija nolēmuši noorganizēt arī skolēnu kopmītni agrākajās Dobeles pagasta skolas telpās. Ēkai izlaboja jumtu un logus, no vāciešu atstātajām barakām atnesa mēbeles, izlietoja ārsta Edgara Francmaņa savāktās segas, sagatavoja salmu maisus un spilvenus, un kopmītnes jaunā pārzine M. Buša varēja mūs aicināt apskatīt jauno iestādi. Partijas darbiniekiem un skolas labvēļiem visu lielo darbu vajadzēja veikt a.r talku palīdzību. Talkās piedalījās galvenokārt sievietes —- «sieviņas» un «meitiņas», kā viņas mēdza dēvēt rosīgā partijas biedre Lūcija Blum-felde, nenogurstoši aicinādama «vēl kādu drusku pastrādāt».

Nav grūti saprast sajūsmu, ar kādu kara nomocītie dobelnieki veica šo darbu, jo tās taču bija dienas, kad krita vācu okupantu un vietējās buržuāzijas kundzība, kad varu savās rokās pārņēma darbaļaudis, parādot neredzētu jaunrades rosmi visās dzīves nozarēs un meklējot ceļu sociālisma pamatu likšanai.

Skola nu bija izbūvēta. Saviem speķiem izgatavojam ari mācību materiālus. Nepaveikts vēl bija pats .galvenais: vajadzēja nospraust jaunās skolas pamatprincipus. Kamēr turpinājās izbūves darbi, viens otrs šad un tad iejautājās: «Kā mēs strādāsim?»

Iepriekš minētajā Naudītes pagasta skolā mums nebija stingri noteiktas mācību programas — mācījām to, ko uzskatījām mūsu audzēkņiem viņu praktiskajā dzīvē par derīgu, ar cara laika skolu programām daudz nerēķinoties. Tad pagasta skola bija vienīgā izglītības iestāde, kam vajadzēja sniegt elementārās zināšanas, un toreizējos apstākļos tai vajadzēja kļūt par kalpu bērnu «augstskolu», no kurienes tie aizgāja dzīvē. Te Dobelē tagad bija skaidrs, ka daļa mūsu audzēkņu, šejienes skolu nobeiguši, ies uz augstskolu vai kādu tehnisko skolu, kas sagaidīs tos ar savām noteiktām prasībām. Mūsu skolai vajadzēja iekļauties vienotās padomju skolas sistēmā, kuru noteica Padomju Latvijas Izglītības komisariāts.

Izglītības komisariāta darbā

1919. gada 16. janvārī P. Stučka parakstīja dekrētu par audzināšanas un izglītības iestādēm Latvijā. Dekrēts pasludināja laicīgu bezmaksas skolu ar mācībām dzimtajā valodā.

Padomju Latvijas sociālistiskās darba skolas pamatus labi izteicis izglītības komisārs J. Bērziņš (Ziemelis) savā rakstā «Strādnieku valsts kulturālie uzdevumi», kas ievietots komisariāta izdotā žurnāla «Izglītība» pirmajā numurā. Te starp citu teikts:

«Kādus uzdevumus šinī laukā stāda sev Padomju valsts?

Pirmais un galvenais uzdevums ir kultūras demokratizācija šī vārda īstajā un pilnajā nozīmē.

Līdz šim garīgā kultūra — zinātne, māksla, literatūra — bija pieejama tikai privileģētām šķirām, turpretim darbaļaudīm bija jāapmierinās ar tām druskām, kas atkrita no kungu galda. Visus vērtīgos kultūras ieguvumus padarīt pieejamus visām darbaļaužu masām — tāds ir strādnieku valsts ideāls.

Tuvākie konkrētie uzdevumi šī mērķa sasniegšanai mūsu programā ir formulēti sekošās tēzēs:

1) Bezmaksas un piespiestas vispārīgas un politehniskas izglītības ievešana priekš abēja dzimuma bērniem līdz 16 gadiem.

2) Atzītās darba skolas pilnīga realizēšana, ievedot abu dzimumu bērnu kopmācību, padarot skolu par laicīgu, t. i., par brīvu no jebkuriem reliģiskiem iespaidiem, nodibinot mācīšanās tiešu sakarību ar sabiedrisku ražojošu darbu, sagatavojot vispusīgi attīstītus komunistiskās sabiedrības locekļus.

3) Visas skolu jaunatnes apgādāšana ar uzturu, drēbēm, apaviem un mācību līdzekļiem uz valsts rēķina.

4) Aģitācijas un propagandas pastiprināšana skolotāju starpā.

5) Jaunu, komunistisku ideju audzinātāju skolotāju sagatavošana.

6) Darba masu pievilkšana pie aktīvas līdzdalības izglītības darbā.

7) Vispusīga palīdzība no Padomju valsts puses strādnieku un sīkzemnieku pašizglītības pasākumiem, ierīkojot bibliotēkas, skolas pieaugušiem, tautas augstskolas, kursus, lekcijas, kinematogrāfus, studijas utt.

8) Visplašākā komunistisko ideju propaganda un valsts aparāta un līdzekļu izlietošana šim nolūkam.

9) Augstskolu auditoriju plaša pieejamība visiem, kas vēlas mācīties, un vispirmā kārtā strādniekiem; visu to pievilkšana skolotāju darbā, kas spēj mācīt; visu mākslīgo robežu iznīcināšana starp svaigiem zinātnes darbiniekiem un veciem profesoriem, mācīto grādu, profesoru eksāmenu un tamlīdzīgu senatnes atlieku atcelšana, kas deva iespēju buržuāzijas profesoriem noslēgties sevišķā privileģētā kastā.

10) Tāpat neatliekami jāatver un jāpadara pieejamas visiem darbaļaudīm mākslas svētnīcas, kas radītas uz ekspluatācijas un darba pamata un līdz šim atradās tikai ckspluatatoru lietošanā.

Mēs labi apzināmies, ka jauna kultūra nav radāma mākslīgi; viņai jaizaug pamazām un dabiski no jaunajiem dzīves apstākļiem. Tikai ilgākam laikam paejot, tā varēs plašāk uzplaukt un parādīties pilnīgākā veidā. Bet jau tagad Padomju valsts uzdevums ir veicināt kulturālas jaunradišanas mēģinājumus, ierosināt jo dzīvu masu pašdarbību arī šinī laukā, atbalstot jaunus talantus, kas nāk iz strādniecības rindām, dot tiem iespēju izveidoties un izkopties līdz augstākai .pilnībai.

Par līdzstrādniekiem lielajā kultūras .atjaunošanas un pārveidošanas darbā mēs aicinām visus, kam šis darbs ir tuvs un mīļš, kas grib tam nodoties ar sirdi un dvēseli.»

Izglītības komisariāta žurnāls «Izglītība» savā pirmajā numurā publicēja arī A. Vecgaiļa rakstu «Vienota sociālistiska darba skola», kurā starp citu bija teikts:

«Visa pamatā jāliek kolektīvais lēmums. Nav vietas skolotāja pavēlei, kas nokauj audzēknī iniciatīvu un gribu un rada konfliktu audzēkņu un audzinātāju starpā. Viena cilvēka griba un pavēle, kaut arī skolotāja, nekad nevar būt tik autoritatīva un

«Izglītība», Padomju Latvijas Izglītības komisariāta izdevums

objektīva kā visu kopējs lēmums. Skolas iekšējās dzīves vadīšana un veidošana padomju iestāžu nospraustās robežās pieder skolas kolektīvam, kura sastāvā ieiet visi audzēkņi un skolas darbinieki, saprotot zem šī apzīmējuma visus skolotājus, skolas ārstu un dažādu darbu vadītājus. 'Kolektīvs rada savus izpildu orgānus, kuri izved dzīvē kopējus lēmumus. .. Audzinātājs skolā ir visa pamats, viņas dzīvība un nāve.

Sociālistiskās sabiedrības pamats ir darbs. Arī sociālistiskās skolas pamatā stādāms spraigs un lietderīgs darbs. Bērnam jāizjūt darba vajadzība un sekas, un tas ir panākams, ja katrs darbs, kuru viņš dara, tiek izsaukts no dzīves nepieciešamības un ja katra darba rezultātus bērns pats dabū izbaudīt. Ar iestāstīšanu par kāda darba lietderību nekad to nepanāks. Darbs jaliek skolas dzives pamatā. No darba, kas nepieciešams saimniecībā, pakāpeniski jāpāriet uz zinātnisko un mākslas darbu procesiem. Vajadzību šādai pārejai izsauks prasība pēc nesaprotamo parādību noskaidrošanas un audzēkņu estētisko jūtu apmierināšanas. Bērna dzīvā, aktīvā daba alkst pec darbības, viss, kas pasīvs un mierīgs, ir tai pretīgs.»

Teiktais labi rāda, ko Izglītības komisariāta vadošie darbinieki saprata ar jēdzienu «sociālistiskā darba skola».

Skolas audzināšanas un mācīšanas darbs saskaņā ar sociālistiskās darba skolas principiem ietvēra sabiedrisko audzināšanu un skolas darba apvienošanu ar ražošanas darbu.

Praktiskajā dzīvē ražošanas darbs notiek kolektīvā, tas prasa apzināties darba mērķi, saskaņot kolektīva locekļu domas, izvēlēties pareizās metodes. Bērni ar viņiem piemītošo aizrautību iekļaujas darbā, ja vien viņiem dota iespēja te izraisīt savu ierosmi, iniciatīvu. Saprotams, skolotājam jārūpējas, lai bērnu interese par darbu nezustu. Te nu izpaužas skolotāja māksla, kas prasa lielu piepūli, lai bērni skolotāja ierosinājumus un norādījumus neuztvertu kā pavēli, bet viņiem liktos, ka viņi paši atraduši pareizo izeju, pārvarējuši darba grūtības.

Sociālistiskā valstī skolas iekšējai pašvaldībai bija jāsaplūst ar ārējo sociālistisko vidi. Skolu iekšējās pašvaldības vispilnīgākais veids — skolēnu un audzinātāju kopīgs kolektīvs, kopīga iesniegto priekšlikumu apspriešana, pieņemšana un izpildīšana. Nosakot attiecības starp skolotāju un skolēniem sociālistiskajā darba skolā, jaunās skolas organizētāji pamatā lika atziņu, ka visos apstākļos skolotājs skolēniem būs autoritāte un tie klausīs viņa padomam, neraugoties uz to, vai likums skolotājam piešķīris kādas rīkotāja tiesības vai ne. Sai apstāklī meklējams viens no iemesliem, kādēļ daļa veco skolotāju negribēja iesaistīties jaunās skolas darbā.

Kā strādāja Padomju Latvijas Izglītības komisariāts, cīnoties par sociālistiskās darba skolas realizēšanu dzīvē?

Izglītības komisariātu vadīja J. Bērziņš (Ziemelis), bet tieši skolu lietas pārzināja izglītības komisāra biedrs Ernests Elerts (Klusais) ‘.

i Ernests Eferts (Klusais) dzimis 1889. g., pēc izglītibas agronoms. No 1914. g. viņš strādāja Alūksnes proģimnāzijā par vēstures un dabas zinātņu pasniedzēju. Šo abu disciplīnu pareizā savienojumā E. Eferts redzēja pareizo ceļu zinātniski materiālistiskā pasaules uzskata veidošanai. Viņš ar aizrautību dēstīja skolēnos pareizas atziņas par dabas un sabiedrības dialektisko attīstību. No 1914. g. E. Eferts aktīvi darbojās LSD Malienas_ organizācijā. Tas bija par iemeslu viņa atlaišanai no skolotāja vietas pēc apmēram pusotra gada ļoti auglīga audzinātāja darba. Šis darbs bija atstājis ne vien dzi|u ietekmi revolucionārajā Malienas jaunajā paaudzē, bet arī

Es sastapu E. Efertu 1919. g. janvāra sākumā Izglītības komisariātā, kad viņš kopā ar komisariāta skolu nodaļas vadītāju Alfrēdu Veogaili informēja darbiniekus par padomju skolas mērķiem un pamatiem. Tos, kas bija raduši skatīt glīti ģērbtos ministrus un valdības vīrus, pārsteidza trimdā un kara laikā izvārdzinātais, stipri nodilušā uzvalkā ģērbies padomju komisārs. Viņa dzirkstošais skatiens un aizraujošā runa pamazām novērsa klausītāju uzmanību no komisāra pelēkās ārienes un lika garā skatīt nākotnes audzināšanas iestādi.

Ar dziļu sirsnību E. Eferts runāja par mūsu — pedagogu darbu. E. Eferts nenošķīra sevi no vienkāršā skolotāja: visi kopā mēs piepildīsim pasaules lielāko domātāju sapni — radīsim darba skolu sociālisma apstākļos. Visnopietnāko atbildību viņš uzlika sev kā vadītājam: komisāram jābūt skaidrībā, par ceļiem, kas ejami, veidojot sociālistisko darba skolu. Sis ceļš komisāram jāredz pašam un jārāda citiem. E. Eferts uzsvēra, ka katram skolu darbiniekam jābūt skaidrībā par padomju skolas celtniecības pamatjautājumiem, citādi nav iespējams sekmīgi vadīt jaunās skolas darbu.

Tagad, pēc daudziem gadiem, man radās izdevība pakavēties atmiņās par E. Eferta darbu 1919. gadā kopā ar toreizējo komisariāta skolotāju sagatavošanas apakšnodaļas vadītāju

K. Dārziņu, un viņa apstiprināja manus vērojumus, papildinādama tos ar sekojošo:

«Es Efertu redzēju ļoti bieži, vienmēr norūpējušos, darba apziņas un trauksmes pilnu. Viņš bija loti vienkāršs, un, pēc ārienes spriežot, varēja domāt, ka te nav darīšana ar izcilu personību. Tomēr tā nebija. E. Eferts pilnīgi viss piederēja darbam un saviem cēlajiem mērķiem. Viņš mīlēja skaidru domu un atklātu valodu, tomēr vienmēr centās nenodarīt citiem pāri. Sarežģījumu gadījumos viņš parasti jautāja saviem darba biedriem: «Nu, vai tūlīt nenoskaidrosim lietas apstākļus uz vietas?» Viņš pilnīgi atteicās no kaut kādas personīgas dzīves, brauca un gāja uz skolām, mēģināja pārliecināt «neticīgos». Viņam netrūka lietpratības ari kadru izvēlē: pēc nedaudz sarunām ar cilvēku E. Eferts gandrīz vienmēr pareizi izlēma, kādu uzde-pašam E. Efertam devis vielu atziņām, kas vēlāk izpaudās Izglītības komisariāta rīkojumos par Padomju Latvijas skolu. Pēc Padomju varas krišanas Latvijā E. Eferts dzīvoja Pleskavā, tad Maskavā, darbodamies kultūras un izglītības laukā. E. Eferts miris 1927. g.

vumu katram var uzticēt. Atceros kādu ziemas dienu, kad partija E. Efertu sūtīja uz pilsētas nomali cīņai ar kontrrevolucionāriem un spekulantiem. Mierīgi un sīki viņš informēja savu vietnieku, paspieda roku A. Vecgailim, šoreiz gan ilgāk, nekā parasts, un teica: «Ja nepārnākšu, turpiniet.» Ne vienu vien reizi viņam kā partijas biedram bija jāpiedalās dažādu uzdevumu izpildīšanā, taču nekad nedzirdēju E. Efertu kurnam vai atsakāmies. «Mums skolotāji jāaudzina. Mēs nedrīkstam cilvēku tiesāt par to, ko viņš nezina, bet gan par to, ko viņš negrib zināt.»»

E. Eferta vadītajā resorā bija draudzīgs, cieši saliedēts darbinieku kolektīvs. Te nebija nekādu intrigu. Tām attīstīties, neļāva spraigais darbs.

Blakus klusajam zinātniekam E. Efertam no komisariāta vadošajiem darbiniekiem jāmin ļoti enerģiskais skolu nodaļas vadītājs A. Vecgailis *. Rūdīts dzīves cīņās, A. Vecgailis darbā bija ļoti neatlaidīgs. Sabiedriskie pienākumi un darbs — tas viņam bija viss. Ar draugiem un piederīgajiem viņš gan bija ļoti sirsnīgs, taču tiem ziedoja vismazāk laika. «Mums jāatradinās no katra veida patmīlības,» viņš mēdza teikt, kad notika pārrunas par skolotāju kadru sagatavošanu jaunajai skolai. Viņš neatlaidīgi aicināja vecākās paaudzes skolotājus iekļauties lielajā padomju skolas veidošanas darbā, lai izmantotu šīs pedagogu paaudzes pieredzi un zināšanas.

Izglītības komisariāta skolu nodaļai bija trīs apakšnodaļas: 1) skolotāju sagatavošanas apakšnodaļa, 2) paraugskolu apakšnodaļa, kas rūpējās par jauno programu izstrādāšanu un paraugskolu izveidošanu, un 3) mācību līdzekļu apakšnodaļa.

Tuvāk pakavēšos pie mācību līdzekļu apakšnodaļas .izveidošanās un darbības.

Apspriežot komisariātā jautājumu par skolu apgādāšanu ar mācību līdzekļiem, noskaidrojās, ka ar tiem krājumiem, kas atrodas noliktavās un veikalos, nepietiek, lai realizētu Izglītības komisariāta noteiktās mācību programas. Tika izveidota mācību līdzekļu apakšnodaļa, kuras uzdevums bija apgādāt skolas ar nepieciešamajiem mācību līdzekļiem. Man uzdeva šo apakšnodaļu vadīt. Nekavējoties bija jāatrisina jautājums par telpām, kur varētu ierīkot mācību līdzekļu gatavošanas darbnīcu. Ieteicu

i Alfreds Vecgailis dzimis 1888. g. Mācījās Bauskas pilsētas skola. Vēlāk ieguva mājskolotāja tiesības. Padomju laikā nobeidza Maskavas Valsts universitātes fizikas-matemātika.s fakultāti. Partijas biedrs no 1917. gada.

šim nolūkam izmantot vācu okupācijas karaspēka ierīkotās Pēterfeldes aviācijas rūpnīcas telpas Auru pagastā (Dobeles tuvumā), kas pēc okupantu padzīšanas stāvēja tukšas un kur varētu izvietot arī Mācību līdzekļu institūtu, tā atbrīvojot komisariātā telpas mācību līdzekļu apakšnodaļas kancelejai un izstādei. Tad arī man nebūtu ik dienas jābūt Rīgā un es varētu vairāk laika veltīt Dobeles sešklasīgās skolas organizēšanai. To bija paredzēts izveidot par paraugskolu. Bez tam tuvumā — Apguldē atradās arī Izglītības komisariāta bioloģijas stacija, kuru organizēja biologs Ernests Francmanis.

Tajā pašā vakarā smagajā automobilī apspriedes dalībnieki ar A. Vecgaili priekšgalā izbrauca uz Dobeli. Jelgavā iebraucām vēlu un nakti pārgulējām viesnīcā, bet no rīta agri braucām tālāk. Dobelē mums pievienojās A. Antons, ko bijām izraudzījuši par mācību līdzekļu izgatavošanas vadītāju. Apskatījām telpas, kas visus apmierināja. A. Antons saņēma uzdevumu un līdzekļus darbnīcu izbūves uzsākšanai. Atgriezušies Dobelē, apskatījām jauniekārtoto skolu. Komisariāta pārstāvji apsolīja palīdzēt skolai ar naudas līdzekļiem.

Es paliku Dobelē turpināt skolas organizēšanas darbus.

Rīgā Antons saņēma no E. Eferta rīkojumu atlasīt nacionalizētajās grāmatu pārdotavās Institūtam noderīgas grāmatas. To viņš ari darīja, un dažas dienas vēlāk vairāki vezumi ar grāmatām iebrauca Dobelē.

Tagad man nācās būt vairākās darba vietās: Dobelē, Izglītības komisariāta Mācību līdzekļu apakšnodaļā Rīgā un Mācību līdzekļu institūtā Auros.

Mācību līdzekļu institūts izdeva savu žurnālu «Ziņotājs», kurā Institūta līdzstrādnieki noskaidroja jaunās sociālistiskās darba skolas mērķus un informēja par Mācību līdzekļu institūta darbu un sasniegumiem. «Ziņotāja» 1. numurs izdots 1919. g. 25. aprīlī.

Liels darbs bija jāveic mācību grāmatu sagatavošanā un izdošanā. Mēs neatzinām mācību kursa mehānisku iekalšanu no mācību grāmatām, bet tas nebūt nenozīmēja, ka mēs būtu nolieguši grāmatu nozīmi skolu darbā, kā to apgalvoja daži nelabvēli. «Ziņotāja» 1. numurā atzīmēts, ka spiestuvē saliktas 10 grāmatas, sagatavotas iespiešanai 3 grāmatas, atrodas sagatavošanā 8 grāmatas, bez tam nolemts drīzumā izdot vēl 28 grāmatas. Vairums šo grāmatu bija tādas, ko varēja ērti

«Ziņotājs», Padomju Latvijas Izglītības komisariāta Mācību līdzekļu institūtaizdevums

izlietot gan skolā, gan pašmācībai. Straujie grāmatu sagatavošanas tempi liecina, ka darba skolu bija paredzēts apgādāt ar grāmatām daudz labāk nekā veco skolu. Mācību grāmatās kā galvenā mācīšanas metode bija uzsvērts darbs. Bija nodomāts izdot ari «Darba bibliotēku» divos metodiski sakārtotos ciklos:

1. daiļliteratūra un 2. zinātne.

Institūtā bija paredzēts izveidot pētniecības sekcijas, kuru darbība aptvertu visu Padomju Latviju.[10] Šīm sekcijām vajadzēja interesēties par skolu apkārtnē un vispār Latvijā sastopamiem objektiem un parādībām un vadīt skolēnu pētniecības darbu, ko tieši skolās veiktu sekciju korespondenti. Korespondenti — visi tie, kas sekcijām iesniegtu pēc instrukcijām savāktus materiālus un vērojumus pārbaudei.

«Ziņotājā» aicinājām pievērst uzmanību minerālu bagātībām, arheoloģiski vērtīgiem atradumiem utt., izdarīt dažādus novērojumus un uzmērījumus un svarīgākajos gadījumos izsaukt Mācību līdzekļu institūta speciālistus, lai ar nemākulīgu rīcību netiktu iznīcināti zinātniski svarīgi objekti.

Zinātniskā darba spara veicināšanai skolās institūts paredzēja arī šādus pasākumus:

1. Laboratorijās speciālistu zinātnieku vadībā var darboties katrs, kam uz to tieksmes. «Ziņotājā» periodiski jāiespiež pārskati par svarīgākajiem iesūtītajiem materiāliem un norādījumi uz robiem atsevišķās zinātnes nozarēs, reizē minot vietas, kur interesenti varētu vākt vielu šo robu aizpildīšanai.

2. Skolām jāinformē institūts par saviem panākumiem mācību līdzekļu izgatavošanā un kolekciju sastādīšanā.

3. Vietējo ekskursiju vadīšanai jāsūta instruktori lektori.

4. Jāorganizē ceļojošs muzejs, kur būtu eksponētas instrukcijas, svarīgākie pētīšanas rīki, vienkāršāko darba rīku apraksti, zinātniski darbi, žurnāli u. c.

«Ziņotāja» ievadā, rakstīdams par darbu ar pašizgatavotiem mācību līdzekļiem, brīdināju, ka nedrīkst sākt visu «no Ādama», t. i., noklusējot līdzšinējos zinātnes sasniegumus. Tas bija vajadzīgs, jo daļa skolotāju mūs pārprata un priecājās, ka darba skolā būšot paredzams ārkārtīgi vienkāršs darbs: liks bērniem strādāt un tad redzēs, vai viņi kaut ko izgudros, bet, ja viņi paši neizgudros pulveri, tad skolotājs arī viņiem neteiks pulvera sastāvu.

1919. gada sākumā skolotāju konferencē Viļānos apsprieda jautājumu, kā nodarbināt audzēkņus, kas visus skolas darbus, arī malkas sastrādāšanu, jau esot veikuši. Pūlējos ieskaidrot darba skolas būtību un arī skolotāja grūto darbu, strādājot saskaņā ar šo metodi. Skolotāji mani nesaprata un jautāja konferences prezīdijam, vai drīkstot «šim rīdziniekam ticēt». Saņēmuši pozitīvu atbildi, viņi turpināja apspriedi jaunā virzienā.

Rīgā sākām organizēt mācību līdzekļu izstādi. Tai vajadzēja parādīt, ko prasa no skolotāja jaunā skola. Sabiedriskā kritika mācību līdzekļu izstādē noteica modeļu un kolekciju tālāko ceļu — uz skolu vai arī atpakaļ darbnīcās līdz ar noteiktu norādījumu to pārlabošanai.

Līdz Rīgas krišanai izstāde bija daļēji noorganizēta, bet pētniecības sekcijas palika tikai iecere.

Izglītības komisariāta skolu nodaļa, meklējot kontaktu ar sabiedrību, uzaicināja skolu darbiniekus iesūtīt rakstus par šādiem jautājumiem: 1) vienota darba skola, 2) skolēnu pašdarbība un 3) skolotāja loma vienotā darba skolā. Par labākajiem darbiem bez parastā honorāra bija paredzētas prēmijas.

Lai sagatavotu skolotājus, kas spētu veikt viņiem uzticēto darbu, Izglītības komisariāts sarīkoja Rīgā kursus skolu instruktoriem. Tiem vēlāk vajadzēja instruēt skolu darbiniekus.

Kursos P. Stučka nolasīja divas lekcijas par Padomju Krievijas un Padomju Latvijas Konstitūciju, J. Bērziņš (Ziemelis) nolasīja sešas lekcijas par sociālisma vēsturi. Skolu un ārpusskolas izglītības darba jautājumiem veltītas lekcijas nolasīja E. Eferts, L. Paegle, A. Vecgailis, K. Janelis un citi. Lielu vietu kursu programā ieņēma lekcijas par atsevišķu priekšmetu mācīšanu. Par lektoriem bija pieaicināti labākie Rīgas speciālisti — ķīmijas profesors M. Centneršvērs, kas nolasīja lekcijas enerģētikā, mineralogs Z. Lancmanis, biologs F. Buholcs un citi. Notika praktiskie darbi vēsturē, literatūrā, ģeogrāfijā, dziedāšanā, skatuves mākslā, skolas organizācijā u. c. Sīks pārskats par kursu darba saturu ievietots žurnāla «Izglītība» 3. numurā.

Pirmā pieredze paraugskolā

Par sociālistiskās darba skolas paraugu vajadzēja kļūt Dobeles skolai. Tajā bija paredzēts izveidot 1. pakāpes darba skolu ar 6 gadu kursu (ieskaitot sagatavošanas klasi jeb bērnudārzu) un 2. pakāpes skolu ar 4 gadu kursu. Paspējām sākt veidot bērnudārzu un 1. pakāpes skolu.

Kā jau teicu, turpināju šīs skolas vadību arī tad, kad biju saistījies darbā Izglītības komisariātā.

Sajūsmas pilnas bija Dobeles skolas organizēšanas dienas. Tomēr ne visu iecerēto izdevās realizēt. Tas it sevišķi sakāms par jau minēto skolēnu pašvaldības ideju. Kādreiz Naudītes pagasta skolā man bija izdevies panākt, ka vecāko nodaļu skolēni uzņēmās nodarboties ar jaunajiem audzēkņiem un radināt viņus iekļauties vienotā kolektīvā, kurā varēja runāt par paš-

Eka Dobele, Dzirnavu iela 2, kur 1919. gada organizēja Padomju Latvijas Izglītības komisariāta sešklasigo paraugskolu

valdību. Dobelē nebija tāda vecāka, sabiedriskai dzīvei pieradināta skolēnu slāņa. Pedagogi bija pieraduši pie stingra skolas režīma, un, ja arī mēģināja no tā atteikties, tad skolēni, neizprazdami, kāpēc tas tā, bieži vien kļuva nerātni. Mēs, skolotāji, bijām vienojušies mācību starpbrīžus pavadīt skolēnu vidū, piedalīties viņu sarunās un rotaļās. Centāmies nenomākt audzēkņus ar pavēlēm, bet noskaidrot viņiem audzinātāju mērķus, pārliecināt viņus un panākt, lai viņi apzinīgi iekļaujas attiecīgu uzdevumu izpildīšanā. Tam, bez šaubām, bija savi panākumi.

1915. gadā, aizejot no Naudītes bēgļu gaitās, biju paņēmis līdzi dažus mācību līdzekļus: mikroskopu ar preparātiem, preparēšanas piederumus, barometru, svarus, spirta lampiņu un ķīmijas komplektu, termometrus, indukcijas aparātu, divas Urālu minerālu kolekcijas u. c., kā ari dažas rokasgrāmatas. To visu tagad novietojām jaunās Dobeles skolas laboratorijas istabā, pievienojām vēl dažas lietas un pašu izgatavotus darba rīkus. Vācām vecas elektrības baterijas, tukšas patronas u. c., lai izgatavotu mācību līdzekļus. Ievietojām preču kastē elektriskās spuldzes un izgatavojām epidiaskopu, ar kuru projecējām uz sienas zīmējumus. No stīpiņas un naglām gatavojām elektriskus motoriņus, ko darbinājām ar zvana transformatora palīdzību. Audzēkņu nodomi sniedzās tālu: pavasarī skolas avotiņā vajadzēja darboties elektrostacijai.

Skolas darbā man teicami palīgi bija jaunieši — partijas biedri. Milda Buša labprāt runājās ar skolēniem un stāstīja viņiem atziņas, ko viņa bija guvusi no marksistiskās literatūras un pamatīgi pārdomājusi. A. Beika, A. Blūmfelds, L. Blūm-felde, K. Verners un citi partijas biedri stāstīja skolēniem par partijas darbu, par aktuāliem politiskiem jautājumiem.

Izplatījām audzēkņu vidū anketu ar jautājumu — ko skolēni vēlas redzēt skolā un kas viņus traucē. Atbildes kopīgi pārrunājām. Atkārtojot anketu apmēram pēc mēneša, varējām vērot skolēnu inteliģences pieaugšanu, vienota kolektīva skaidrāku izveidošanos.

Kopīgi ar skolēniem apspriedām ari jautājumu — ko darīt nākamajā vasarā?

Bija jāizvēlas kaut kas tāds, ar ko skolēni jau saskārušies. Ja mēs būtu kopā dzīvojuši jau kādu gadu, tad varētu runāt par daudz ko. Tagad vispazīstamākā lieta bija bērnu svētki — tur katram bija kaut kas sakāms. Vecākie skolēni atcerējās bērnu svētku organizētāju — priecīgo un izpalīdzīgo studentu Vili Jansonu. Nebeidzās stāsti par to, kā Jansons izturējies tajā vai citā gadījumā. Kad M. Buša ieminējās, ka Jansons ir komunistu partijas biedrs, tad arī skolēni izteica vēlēšanos kļūt par komunistiem. Un atkal M. Buša stāstīja par partiju, par tās biedru pienākumiem.

Tas liecināja par audzinātāja personības nozīmiviņa darbā.

Ābece bija jāmāca arī pieaugušajiem analfabētiem, kurus nevarēja sēdināt blakus mazajiem bērniem. To mācīšanai bija jāorganizē speciāla grupa. Pieaugušo analfabētu apmācīšanai sagatavoja jauniešus — sešus cilvēkus M. Bušas vadībā.

Tā mes Dobelē strādājām mierīgu darbu, cīnījāmies par gaišu nākotni, likdami drošus sociālistiskās dzīves pamatus, kaut gan rietumu debess pamale ik dienas dārdēja kaujas troksnī.

Pienākumi Rīgā mani arvien vairāk atrāva no skolas darba Dobelē. Bija jāgatavo mācību līdzekju izstāde, jāsarunā speciālisti, jārīko apspriedes. Bieži vien no Rīgas devos tieši uz Mācību līdzekļu institūtu Auros.

Dobeles skolā palikušie darbinieki strādāja pēc labākās .sirdsapziņas, bet draudošais stāvoklis frontē radīja viņos nemieru un traucēja darbu.

Bija marta sākums, bet laukā vēl pēdējais sals ar kamanu ceļu. Kaut gan visapkārt jau klejoja balto karaspēka izlūku' grupas, Pēterfeldē turpinājās Mācību līdzekļu institūta izbūves darbi. Kāda naudīšnieka pajūgā aizbraucu turp vienoties par tālākiem darbiem. A. Antons man rādīja skaistus elektromotorus, sagatavotas darbgaldu vietas un arī pašus darbgaldus. No Rīgas darbnīcai bija atvestas daudzas tehniskas grāmatas. Uz galdiem atradās tehniski zīmējumi un aprēķini. Šeit nekas neliecināja par draudošajām briesmām, likās, ka, ja ne rīt, tad parīt telpu pildīs mašīnu darba troksnis. Vienā galā jau krājās materiālu kaudzītes.

Grūti bija iesākt sarunu par iespējamo aiziešanu no Dobeles. Vienojāmies strādāt līdz pēdējai iespējai.

Vēl tai pašā vakarā aizbraucu līdz mana svaiņa mājām — Naudītes Krumešiem. Tur uzzināju, ka Naudītes Izpildu komiteja jau evakuējusies un apkārtnē bieži redzētas balto patruļas. Ap pulksten trijiem rītā Krumesis mani modināja, teikdams, ka tuvojoties ienaidnieka karaspēks. Milicis K- Fimbers jāšus apmeklējis mājas, lai brīdinātu nekavēties tos, kas kopā ar Izpildu komiteju gribētu pagastu atstāt.

Nolēmu tūlīt doties ceļā. Atsveicinājos no mātes un citiem saviem tuviniekiem un sēdos svainei blakus kamanās, lai lūkotu tikt uz Dobeli. Uz kamanu sēdekļa noliku sev blakus mauzeri gadījumam, ja balto patruļas gribētu mūs aizturēt. Līdz Dobelei mūs neviens neaizturēja, tikai Puču kalnā dzirdējām saucienus un dažus šāvienus. Vai tie bija mums domāti, — nezinu. Zirgs no stāvā kalna strauji drāzās lejā un nebija pamākams.

Dobeli aizstāvēt zuda katras izredzes, arī Mācību līdzekļu Institūtam nācās meklēt vietu citur. Nolēmām Institūtu iekārtot tālu no frontes joslas — Rēzeknē.

Lietas nokārtošanai mani izsauca uz Rīgu, no turienes devos

uz Rēzekni, tam sekoja braucieni uz Ļeņingradu un Maskavu, tādēj uz Dobeli vairs neiznāca atgriezties. Kā vēlāk dzirdēju, Dobeles buržuji bija sprieduši man nāves sodu, bet, kad, balto karaspēkam ienākot, mani Dobelē neatrada, izplatījās baumas, ka es esot noslēpies Naudītes mežos. Mani bijušie skolēni vēl ilgi bija tur mani meklējuši, gribēdami palīdzēt.

Instruktoru kursi Rīgā sakarā ar karu un mobilizēto jauniešu aiziešanu bija beigušies pāris dienu pirms termiņa. Bijušos kursantus nosūtīja uz dažādām vietām Latvijā, sevišķi uz Latgali. Uz Latgali aizbrauca arī Milda Buša. Jau maija sākumā komisariāts saņēma M. Bušas ziņojumu no Rēzeknes. Tajā starp citu bija teikts:

«Pie katras skolas gan pēc Krievijas skolu dekrēta pastāv skolas padomes. Padomē ieiet visi skolotāji, ‘Д sabiedrības un lU skolēnu priekšstāvju. Faktiski lietas tomēr stāv citādi: vietējā sabiedrība izturas vēl stipri vienaldzīgi skolu jautājumos, un priekšstāvji uz skolu padomes sēdēm reti kad ierodas, skolēni zem vecās skolotāju tiesiskās autoritātes iespaida vēl padevīgi klusē, un skolotājs ir vēl tas pats vecais patvaldnieks savas skolas iekšējā dzīvē šī vārda šaurākā nozīmē.

Citādi tas ir 2. pakāpes un dažās, piem., astotajā, 1. pakāpes skolās Rēzeknē. Tur tiešām sāk jau runāt skolas kolektīvs, tur novērojami dziļāki graušanas un jaunradīšanas procesi.

Skolas kolektīvs izstrādā instrukcijas, nosaka katra locekļa tiesības un pienākumus, sadala darbus, tomēr skolā rodas nekārtības, instrukcijas tiek pārkāptas un nevar vēl panākt viņu vienprātīgu izvešanu dzīvē; bet te var droši teikt, tā nav sabrukuma, bet jaunradīšanas zīme. Ir dažas nopietnas principiālas lietas, kurās jau skolas kolektīvs saka savu noteicošo vārdu, piem., pret dažiem reakcionāriem skolotājiem... Skolēnu komiteja un Jaunatnes savienība prasīja, lai tie aiziet, — viņiem nav vietas jaunajā skolā. Tāpat tas ir ari organizācijas laukā. Apzinīgākie skolēni ir Komunistiskās jaunatnes savienības sēdēs, ir savās skolās sāk piegriezt šim jautājumam nopietnu vērību, meklē ceļus, kā radīt biedriski solidāru pašdisciplīnu, pacelt darba (resp. mācību piesavināšanās) ražīgumu un pierādīt, ka viņi cienīgi dzīvot brīvā valstī un nest vienotas sociālistiskas darba skolas audzēkņu vārdu ...» [11]

Nokārtojis nepieciešamo Rīgā un Rēzeknē, aizbraucu komandējumā uz Kursku un Maskavu nodibināt sakarus ar turienes mācību līdzekļu darbnīcām. Padarīt nekā nepaguvu: Kurskas Popova darbnīcas nedarbojās, bet Maskavā vēl nepaguvu nokārtot formalitātes, kad saņēmām ziņu par Rīgas krišanu. Uz Rēzekni pārcēlās bēgļi.

Rēzekne kļuva par Padomju Latvijas izglītības centru. Mēs, palikušie Izglītības komisariāta darbinieki — E. Eferts, Л. Vec-gailis, R. Kleperis u. c., apmetāmies tukšā latgaliešu mājiņā un vadījām Latgales skolotāju kursus.

Atminos kursantu apspriedi vasaras svētdienā Rēzeknes vecajās pilsdrupās. Dalībnieki bija sasēdušies uz pagalmā izmētātajiem drupu akmeņiem, bet daži — vienkārši zālē. A. Vec-gailis nepaguris vēlreiz un vēlreiz atkārtoja sociālistiskās darba skolas pamatprincipus, aicināja realizēt darba principu, uzsvēra domu par skolēnu pašvaldību. M. Buša papildināja Vecgada teikto, apzīmējot savā ziņojumā rakstīto par «nožēlojamu minimumu». Tomēr arī šo minimumu Latgales skolas nespējot realizēt. M. Buša stipri vainoja vietējo garīdzniecību, pret kuru skolotāji vēl baidoties uzstāties.

Sapulcei izklīstot, mēs, kursu dalībnieki, aizgājām uz kopmītni, kur kopējā telpā arī E. Eferts bija atradis sev kaktiņu. Arī M. Buša atnāca mums līdzi. Noskaņojums bija smags. R. Kleperis izteica uzskatu, ka skolai grūti atrauties no vietējās sabiedrības zemā izglītības līmeņa. Kāds skolotājs brīdināja, ka vislielākās briesmas sociālistiskajai skolai draudot no stulbas administrēšanas un karjerisma.

«Neparedzēsim ļaunu, — es ticu progresam,» klusi piebilda E. Eferts.

«Mēs vēl karosim,» kareivīgā tonī noteica A. Vecgailis.

Mēs, Mācību līdzekļu institūta darbinieki, ienaidniekam apdraudot Rēzekni, pārcēlāmies uz Maskavu un tur organizējām pedagogus un zinātniekus mācību līdzekļu sagādes darbam. Prof. A. Mihailovs izgatavoja Padomju Latvijas darba skolai astronomisko karti. Dažas no pasūtītajām grāmatām autori vēlāk paši izdeva, bet kartes manuskriptu pazaudēja buržuāziskās Latvijas «kultūras» iestādes. 1919. g. Institūts sāka gatavot kolektīvu darbu — alfabētisku rokasgrāmatu sociālistiskajai darba skolai. Sastādīšanā piedalījās Padomju Latvijas un Maskavas skolu un zinātniskie darbinieki. Grāmatas sastādīšanu pabeigt tomēr nepaspēja.

Padomju vara deva iespēju, likt pamatus skolai, kas solīja bērniem vispusīgu izglītību, patiesu sagatavošanu dzīvei un darbam, gaiša prieka pilnas bērnu dienas. Kontrrevolūcijas uzbrukums pārtrauca jaunās skolas veidošanu Latvijā, daudzi ar lielu rosmi un enerģiju uzsākti darbi palika nepabeigti.

.

Е. Kraukle. RĪGAS KAUJINIECES GAITĀS

1917. gada martā iestājos partijā.

Tolaik strādāju Rīgā par mājkalponi.

Mēs, mājkaīpones, bijām visvairāk nomāktais un vistumšākais strādniecības slānis. Tāpēc gribu īsi pastāstīt, kā es kļuvu komuniste.

Mans tēvs bija muižas kalps, vēlāk mežsargs, bet viņu padzina no mežsarga vietas par piedalīšanos 1905. gada revolūcijā. Pēc tam viņš strādāja tikai gadījuma darbus. Ģimenē bijām desmit bērni. Protams, no agras bērnības sākām darba gaitas, strādājot pie lielsaimniekiem. Tēvs mūs mācīja nīst kapitālistus, muižniekus un cara iekārtu. Vēlēdamies, lai arī mēs, viņa bērni, stātos uz revolucionārā cīņas ceļa, viņš mums bieži atkārtoja: «Kāds celms, tādas atvases.» Un mans brālis Jānis, strādādams Rīgas rūpnīcās, jau 1910. gadā iestājās Latvijas Sociāldemokrātijā.

Kad es 1913. gadā atbraucu uz Rīgu, brālis mani tuvināja partijai un saistīja ar partijas biedriem, no kuriem atceros Pēteri un Robertu Krēsliņus, Annu Stūrmani, Rūdolfu Alksni, Strautiņu, A. Burdiņu. Man deva uzsaukumus ne tikai izlasīšanai, bet arī izplatīšanai. Paņēmu piena kannu un stopiņu un gāju pa mājām. Uzkāpu trešajā stāvā un, uz leju nākdama, iemetu uzsaukumus pasta kastītēs. Tā turpināju, kamēr iztukšoju «piena kannu». Atceros, kādreiz, pirmā pasaules kara laikā, biedri uzdeva man aiziet uz strēlnieku balli Pārdaugavā un nemanīti ielikt lapiņas dejotājiem kabatās vai uzlikt uz palodzēm. Uzdevumu veicu sekmīgi.

1915. gada rudenī manu brāli un vairākus man pazīstamus biedrus, arī abus brāļus Krēsliņus, arestēja. So arestu dēļ man sakari ar partiju pārtrūka.

Viens no 1917. gada Februāra revolūcijas iekarojumiem bija tas, ka Komunistiskā partija varēja sākt darboties legāli. Legalizējoties partijas Rīgas organizācijai, tūlīt iestājos partijā. Mans pirmais uzdevums bija organizēt mājkalpotājas viņu arodbiedrībā. So darbu veicām kopā ar Annu Auziņu. Palīdzējām visvairāk atpalikušajām sievietēm organizēties un iesaistīties sabiedriskajā darbā.

Drīz beidzās mana vergošana pie «kungiem». 1917. gada maija beigās biedri mani iekārtoja patērētāju biedrības «Pamats» veikalā par kasieri.

1917. gada augustā, kad vācieši okupēja Rīgu, saņēmu partijas norādījumu palikt savā darbā. Tolaik strādāju «Pamata» pārtikas veikalā Slokas ielā. Rīgas krišanas dienā sievietes un bērni stāvēja rindās pēc produktiem. Bija liels satraukums, jo neviens neko labu negaidīja. Kad veikalā parādījās pirmie vācu kareivji, kas iegriezās garām braucot, visi pircēji kliegdami metās laukā. Norīkojām dežurantus no apkārtējām mājām, kas uzraudzītu, lai pa nakti veikalu neizlaupa.

Drīz pārgāju darbā uz citu «Pamata» veikalu netālu no Āgenskalna tirgus.

Okupācijas laikā ar pārtikas produktiem bija ārkārtīgi slikti, jo vācieši visu pievāca sev. Rīgas iedzīvotāji vienmēr stāvēja garās rindās pie veikaliem, kvernēja tur caurām naktīm, gaidīdami, kad atvedīs maizi, lai uz kartītēm saņemtu mazu gabaliņu. Vācieši noteica, ka maizei jāpiejauc mizas un koku milti. Ēdot tādu maizi vēl siltu, cilvēki saslima. Bija pat nāves gadījumi turpat pie veikala.

Patērētāju biedrībā «Pamats» un tās pārtikas veikalos strādāja daudz partijas biedru. Atceros brāļus Skrandas, māsas Almu un Cecīliju Ozolnieces, Mariju Veideri, Jāni Rozentālu, Frici Apeli, Unguru, Purvaini. Sie biedri daudz darīja, lai ar patērētāju biedrības veikalu palīdzību apgādātu tos partijas biedrus, kas dzīvoja nelegāli vai arī atradās ieslodzījumā. «Pamata» pārtikas valdē strādāja F. Šneiders, kas šīs lietas kārtoja.

Par tā partijas nelegālā pulciņa pārstāvi, kurā es sastāvēju, kādu laiku bija E. Šmidts (Birojs), tad iK. Skranda. Atceros kādu lielu nelegālu sapulci, uz kuru, domājams, bija saaicināti visi

2. (Pārdaugavas) rajona biedri. Sapulce notika tālu mežā kādā tukšā mājā. Referents runāja par Krievijā notikušo Oktobra sociālistisko revolūciju. Izklīdām tikai no rīta, jo pa nakti bez atjaujas pa pilsētu nedrīkstēja staigāt. No sapulces nācām grupiņās.

1918. gada 6. janvārī partija organizēja Rīgā masu protesta demonstrāciju pret vācu imperiālistu un latviešu buržuāzijas mēģinājumiem atraut Latviju no Krievijas, padarot Latviju par Vācijas koloniju. Bija izlaisti uzsaukumi ar uzaicinājumu strādniekiem piedalīties protesta demonstrācijā. Mēs tos izdalījām veikalā kopā ar maizi, protams, dodot tikai sava rajona uzticamiem cilvēkiem. Veikalā strādājām divas partijas biedrenes: Purvaine un es. Mēs piedalījāmies demonstrācijas organizēšanā Pārdaugavā un arī pašā demonstrācijā. Policija bija uzodusi par to. Otrā rītā pēc demonstrācijas pie mūsu veikala jau dežurēja «slepenais», lai mūs arestētu, kad ieradīsimies darbā. Biedri mūs brīdināja, veikalā vairs nerādījāmies, un policija to «aizklapēja». Pēc kāda laika sāku strādāt «Pamata» veikalā L. Nometņu ielā.

1918. gada vasarā notika vairākas plašākas nelegālas sapulces mežā. Partijas pulciņa sapulces rīkojām dažādos dzīvokļos. Rudenī partijas biedri intensīvi mācījās rīkoties ar ieročiem un sniegt pirmo palīdzību. Arī es sastāvēju kaujas pulciņā. Jauns puisis, dedzīgām acīm, ar pieņemtu vārdu Zibens, mūsu pulciņu apmācīja rīkoties ar revolveru. Zibens mums lasīja arī referātus. Tikai daudz vēlāk uzzināju, ka tas bijis Jānis Mirāms, Latvijas Revolucionārās kara komitejas loceklis.

Novembrī un decembrī aktīvi gatavojāmies uz sacelšanos. Tika nozīmēti arī biedri, kas tūlīt pēc vācu okupantu padzīšanas varētu sākt strādāt padomju iestādēs. Vairākiem mūsu kaujas pulciņa dalībniekiem bija paredzēti tautas miliču pienākumi.

1919. gada 3. janvārī, kad Sarkanās Armijas daļas ienāca Rīgā, mūsu — Pārdaugavas rajonā, kas jau bija strādnieku rokās, tūlīt uzsāka darbu nelegāli noorganizētā rajona Strādnieku deputātu padome. Sevišķi sīvu bruņotu cīņu ar vāciešiem Pārdaugavā nebija, jo vācu kareivji, pēdējo nakti galīgi apdzērušies, diezgan ātri vācās prom. Mūsu kaujas pulciņš turpināja pastāvēt un pildīja dažādus uzdevumus.

Okupanti bija galīgi izlaupījuši Latviju. Strādniekiem un Sarkanajai Armijai trūka pārtikas. Buržujiem un spekulantiem vienā otrā vietā bija noslēpti pārtikas un preču krājumi. Tā kā biju kaujas pulciņa locekle, bieži piedalījos kratīšanās un pārtikas produktu,konfiscēšanā. Arī mans bijušais darba devējs, koku tirgotājs Alfreds Brauns, pie kura agrāk strādāja trīs kalpones un zirgu puisis, bija savilcis savā ligzdā, Mednieku ielā Nr. 6, lielus mantu krājumus. Par to man pastāstīja sētnieks. Pārmeklējot Brauna māju, apkures telpās atradām vairākas mucas gaļas, lielus krājumus cukura, miltu un arī noslēptas dārglietas. Citās vietās, sevišķi tirgotāju mājās, atradām daudz gatavu apģērbu un manufaktūras. Iztikai atstājām, bet visu lieko konfiscējām.

Martā, kad stāvoklis frontē kļuva sevišķi grūts un visi spēcīgākie vīrieši aizgāja uz fronti, mūs, Rīgas kaujas pulciņu sievietes, mobilizēja pilsētas apsardzes dienestam. Novietoja mūs uz dzīvi tagadējās Augstākās tiesas telpās.[12] Maiņās dienu un nakti apsargājām ieroču, pārtikas un citas noliktavas, patrulējām arī pa ielām. Mūs, revolūcijas sargkareives, tolaik buržuji dēvēja par «plinšu sievām».

Vēlāk mani aizkomandēja strādāt patērētāju biedrībā par kontrolieri. Manā pārziņā nodeva desmit veikalus Rīgas centrā. Bija jāraugās, lai produktus izsniegtu pareizi, lai nenotiktu blēdības. Kontrolēju pēc taloniem, pēc kuriem izsniedza produktus. Vakaros saņēmām no veikaliem talonus un patērētāju biedrības valdē tos kontrolējām, salīdzinot ar veikaliem piesūtīto produktu daudzumu. Tāda stingra kontrole palīdzēja novērst nelikumības pārtikas produktu izsniegšanā. Kā kaujiniece vienmēr biju apbruņota ar ieroci. Vajadzēja vienmēr būt gatavai cīņai pret revolucionārās kārtības traucētājiem.

Arī pārtikas darbinieki saņēma produktus pēc esošās normas, bez kādām priekšrocībām. Atceros, ka šad tad kā lielu gardumu baudījām pankūkas, ceptas pašpagatavotā zivju eļļā. Sievas nesa no jūrmalas sīkas zivtiņas — stagragus, kas bija diezgan treknas, bet ar asām spurām. Tās samalām gaļas mašīnā, izspiedām eļļu. Kad saņēmām savu miltu devu, zivju eļļā

Padomju Latvijas Tirdzniecības un rūpniecības kalpotāju arodbiedrībasbiedra karte

cepām pankūkas, kuras tad ēdām aizdara vietā ar rupjmaizi. Tas toreiz bija liels gardums.

1919. g. 22. maijā, kad ienaidnieks pārrāva fronti un iebruka Rīgā, sākās padomju iestāžu evakuācija, kas notika ārkārtīgā steigā. Vairākums padomju darbinieku kājām gāja līdzi armijai. No rīta, uz darbu ejot, nekā vēl nezinājām par notikumiem frontē, bet pēcpusdienā mani kā kaujinieci jau pievienoja grupai, kas izveda no cietuma arestētos. Kad pārgājām pāri Juglas tiltam, es negribēju ilgāk būt par arestēto pavadoni un lūdzu atļauju piedalīties kaujās. To man atļāva un ieskaitīja kaujas grupā, kas turpat uz vietas formējās.

Šautene kā vienmēr man bija plecā, dabūju vēl sanitāro somu. Kādu brīdi stāvējām pozicijās netālu no Juglas tilta, pievakarē atkāpāmies tālāk mežā. Bijām diezgan liela kaujas grupa, gandrīz visi komunisti. Atceros dažu kaujinieku vārdus. Šeit bija brāļi Pēteris un Kristaps Oši, Hermanis Vintiņš, Ro-zen-bergs, Briedis, Lemberga, Anna Krūmiņa.

Pievakarē pāri mums lidoja artilērijas lādiņi. Viens artilērijas lādiņš nogalināja Vintiņu un Briedi, smagi ievainoja Annu Krūmiņu. Viņai sniedzu pirmo palīdzību. Lemberga bija kontuzēta, bet pēc neilga laika atguva samaņu un pati varēja iet.

Kritušos biedrus apglabājām bumbas izrautajā bedrē. Atkāpāmies tālāk. Annu Krūmiņu nesām līdz. Ar štābu mums vairs sakaru nebija, jo izsūtītie sakarnieki nebija atgriezušies. Uz ceļa satikām Annu Stūrmani, kas veda divriteņu vāģos ievainotos. Ratos noguldījām arī Krūmiņu. Gājām caur mežu visu nakti, kamēr nonācām kādā stacijā, laikam Ropažos. Runāja, ka te atrodoties frontes štābs. Biju saslimusi, mani ievietoja sanitārā vagonā. Kur palika citi biedri, nezinu, tikai vēlāk dzirdēju, ka Anna Krūmiņa no ievainojumiem mirusi. Ar sanitāro vilcienu nokļuvu Rēzeknē.

Pēc izveseļošanās partijas Rēzeknes komiteja nosūtīja mani uz Ludzu apriņķa Ārkārtējās komisijas dienestā. Grupā bijām 10 cilvēku, strādājām pasta, telegrāfā un telefona stacijā. Grupas vecākais bija Kļaviņš, gara auguma, ar melnu bārdu un brillēm.

Dzīvojām ļoti grūtos apstākļos. Mums, steigā no Rīgas izgājušiem, nebija ko pārmainīt ne veļas, ne virsdrēbju. Mazgājāmies Ludzas ezerā, turpat izmazgājām savu apģērbu, pagaidījām, kamēr drēbes apžūst, un tad atkal tās apģērbām. Centāmies ieturēt tīrību, lai nesaslimtu.

Kādu dienu, lasot telegramas, ieraudzīju sava brāļa Jāņa parakstu. Pēc Februāra revolūcijas viņš bija atgriezies no trimdas, bet pēdējā laikā par viņu nekā nezināju. Izrādījās, ka viņš strādā Daugavpilī par Ārkārtējās komisijas .priekšsēdētāju. Kad ar viņu sazinājos, brālis mani izsauca uz Daugavpili, kur mani nozīmēja par Pārtikas komisariāta «skrejošo» kontrolieri, kas pārbaudīja pasažieru bagāžu un stacijā pienākušos pārtikas vagonus.

Pilsētā plosījās izsitumu tīfs. Lai kā sargājos, tomēr drīz saslimu. Mani ievietoja Daugavpils slimnīcā. Pēkšņi pilsētu sāka apšaudīt. Vēlu vakarā slimnīcā ienāca daži kareivji un noprasīja, lai pieteicas tie, kas vēlas evakuēties, jo drīzumā mūsu karaspēks pilsētu atstāšot. Kaut gan biju pavisam vārga, jo bija pagājušas tikai dažas dienas pēc krizes, lūdzos, lai kareivji ņem mani līdz. Viņi satina mani ar visu slimnīcas matraci segā un aizveda uz staciju. Sanitārais vilciens jau bija aizgājis, mani ievietoja preču vagonā. Atkal iekritu nesamaņā. Atjēdzos Rēzeknes slimnīcā.

Nevaru aizmirst to lielo rūpību par cilvēkiem, kādu izrādīja kareivji. Vagonā viņi bija apseguši mani vēl ar kažociņu. Slimnīcā kažociņa dēļ mani bija ievietojuši vīriešu nodaļā. Kad atjēdzos, dzirdēju sanitārus strīdamies par to, vai es vīrietis vai sieviete, jo biju krietni .satīta. Te nogulēju vēl pusotrus mēnešus. Slimnīca bija tā pārpildīta, ka slimie gulēja gaiteņos un pat uz grīdas. Kad izveseļojos, man nebija nekā ko apģērbt, neko nezināju arī par saviem cīņas biedriem. Nosūtīju zīmīti partijas Rēzeknes komitejai, kurā aprakstīju savu stāvokli. Drīz vien pie manis slimnīcā ieradās kāda partijas biedre, aprunājās par manām vajadzībām, un otrā dienā mani apģērba no galvas līdz kājām. Atkal atgriezos ierindā.

Bija jau oktobra beigas. Izrādījās, ka Daugavpils tolaik, kad mani aizveda, vēl bija noturējusies. Padomju Valdība atradās Rēzeknē. Mani nosūtīja darbā uz Neļidovu, kur bija .apmetušās daudzas no Latvijas evakuējušās pagastu izpildu komitejas. Bijām kopā daudzi vecie biedri: K- Strazdiņš, A. Burdiņš, Olga Rezevska, Kāposts u. c. Visi dzīvojām kopā lielā istabā, gulējām uz grīdas. Visu laiku strādājām apbruņoti, pilnīgā kaujas gatavībā, jo .netālu bija fronte.

Kad Latvijas Padomju Valdība jau bija pārcēlusies uz Veļikije Lūkiem, arī mēs aizbraucām uz turieni. Strādāju Pārtikas komisariātā par kasieri, kamēr komisariāts līdz ar citām iestādēm likvidējās. Tad R. Stenclera vadībā kādi 60 biedri tikām nosūtīti uz Baškīriju Padomju Krievijas Pārtikas komisariāta darbā. Tā mūsu cīņa par Padomju varu Latvijā iekļāvās visas plašās Padomju zemes cīņās.

Kaut gan biju tikai ierindas darbiniece, visiem spēkiem .strādāju revolūcijai nepieciešamo darbu un izpildīju katru partijas doto uzdevumu. Jebkuru acumirkli biju gatava ar ieroci rokā aizstāvēt Padomju zemi. Tādu, buržuju neieredzētu, bet darbaļaužu cienītu un mīlētu «plinšu sievu», bijām tūkstoši.

.

А. Веdrītis. REVOLUCIONĀRĀS CĪŅAS INČUKALNĀ

1918. gada novembra beigās pie Inčukalna dzelzceļa stacijas, bijušā traktiera mājā, ar vācu komandantūras atļauju notika Inčukalna pagasta iedzīvotāju sapulce. Uz sapulci bija aicināti saimnieki, tirgotāji, māju īpašnieki un arī muižas pārzinis. Mēs, neliela grupa jauniešu — Kārlis Meņģelis, Aleksis Brants, Kārlis Grīslītis, šo rindiņu rakstītājs un vēl daži jaunieši, kuru vārdus neatceros, arī ieradāmies sapulcē. Kaut ig.an nebijām uzaicināti, tomēr «dižciltīgie» mūs no sapulces neizraidīja.

Sapulci vadīja kāds no Rīgas ieradies smalki ģērbies «kungs». Atklājot sapulci, viņš svinīgi paziņoja, ka okupācijas laiks beidzies un ka 18. novembrī Rīgā nodibinājusies demokrātiskā valdība ar Zemnieku savienības vadoni Kārli Ulmani priekšgalā. Nu sākšoties latvju tautai īsta dzīve. Pilsoņu pienākums un uzdevums esot nodibināt kārtību pagastā. Šai nolūkā vajagot organizēt bruņotās «pašaizsardzības» vienības kārtības uzturēšanai pagastā un vajadzības brīdī jaunās valdības aizstāvēšanai.

Viens no mūsu jauniešiem ievaicājās «kungam», va.i dzelzceļa strādniekiem arī došot ieročus. Smalkais kungs atbildēja: «Ieroči tiks izsniegti tikai tēvijas cienīgiem dēliem.»

Sapratām, ka noorganizējusies Latvijas buržuāziskā valdibā, ka buržuāzija grib sagrābt varu. Par Inčukalna pagasta varas viru sapulce ievēlēja kādu lielsaimnieku.

Pēc šīs sapulces K- Grīslītis uzaicināja mūsu jauniešu grupu «uz ballīti». Te viņš paskaidroja mums notikušās sapulces un Rīgas kundziņa runas īsto nolūku — noorganizēt ari uz vietas buržuāzijas varu un tai uzticīgu bruņotu spēku.

Jaunievēlētais pagasta «galva» nekādu aktivitāti neizrādīja. Būtībā nekas nemainījās, noteicēja palika tā pati vācu kara komandantūra, tikai tajā bija bieži manāms civils «jaunskungs» — kāds Hartmanis.

Sis Hartmanis mēģināja iekļūt mūsu darba jauniešu sabiedrībā, piesolīdams savu «draudzību» Grislītim, Meņģelim, Brantam, neaizmirsdams arī ar mani noslēgt tā saucamo «čama» būšanu. «Draudzējoties» viņš interesējās par mūsu organizētā dramatiskā pulciņa darbību: kāpēc mēs izvēlējušies lugu «Ugā-lis», vai labāk nebūtu uzvest «Līčupi», jo tā esot patriotiskāka, piemērota «mūsu» dienām.

Mēs, četri jaunieši — Grīslītis, Meņģelis, Brants un es, strādājām uz dzelzceļa. Mūsu uzdevums bija neļaut vāciešiem izvest no Vidzemes lopus, labību un citas bagātības. Tāpēc arī vagoniem, kas nāca no Vidzemes ar mantām, bieži dega bukses, tie bija jāatāķē un mantas jāpārkravā. Tas aizņēma diezgan daudz laika. Biežāk vagonu bukses dega celti starp Siguldas, Inčukalna un citām stacijām līdz pat Rīgai. Tas vāciešiem darīja daudz nepatikšanu.

Kaut gan mūsu darbs bija saistīts ar lielu risku, jo ešelonus apsargāja vācu kareivji, galvenokārt bavārieši, tomēr uzdevumus pildījām bez sevišķiem sarežģījumiem.

1918. gada decembrī rosība uz dzelzceļa stipri palielinājās. Nu jau nāca ešeloni no Vidzemes ne tikai ar nolaupītajām mantām, bet arī ar vācu karaspēku. Tas nozīmēja, ka okupanti vācas projām.

Kādu dienu uzzinājām no K. Grīslīša, ka Sarkanā Armija dzen vācu karaspēku un jaunizceptās Latvijas buržuāziskās valdības savervētos «pašaizsardzībniekus». Jau ieņemtas Cēsis un Sarkanās Armijas priekšpulki tuvojoties Siguldai.

Tuvojās izšķirošas dienas, Inčukalnā sākās aresti. Mūsu jauniešu grupa bija spiesta aiziet no darba un slēpties. Apņēmāmies paziņot Sarkanās Armijas daļām, kas tuvojās Inčukalnam, kāds stāvoklis stacijā un muižā, kur bija koncentrēti baltlatviešu spēki. 1919. gada 1. janvāra rītā Sarkanā Armija straujā uzbrukumā ieņēma Inčukalna muižu.

Pēc atkāpšanās no Siguldas baltgvardi cerēja vēl noturēt fronti pie Inčukalna, bet Sarkanās Armijas daļas straujā triecienā sagrāva balto pretošanos un apsveica Inčukalna muižas kalpus ar priecīgu jauno — 1919. gadu. Priecīgs jaunais gads bija ari pašiem strēlniekiem, kas kā atbrīvotāji ieradās savās dzimtajās vietās.

Baltgvardu galvenie spēki bija koncentrēti Inčukalna stacijas rajonā, pa sliedēm kursēja bruņu vilciens ar ložmetējiem un lielgabalu un stipri traucēja strēlnieku virzīšanos uz staciju.

Taču mūsu strēlnieku precīzi tēmētie lielgabala šāvieni sadragāja bruņu vilcienu un padarīja to kaujai nederīgu. Viens lielgabala šāviņš trāpīja traktiera ēku pie stacijas, kurā atradās baltgvardu štābs. Sis lādiņš vēl līdz šim laikam saglabājies traktiera ēkas ziemeļu pusē.

Bruņu vilciena izvešana no ierindas paātrināja Inčukalna stacijas ieņemšanu, kas notika 1. janvāra pēcpusdienā. Panikā bēgot, baltgvardi bija atstājuši stacijā daudz dažādu trofeju, tai skaitā ari šautenes un revolverus. Arī mēs, jaunieši, tagad dabūjām ieročus.

Tūlīt pēc baltgvardu padzīšanas no Inčukalna vietējie komunisti K. Grīslītis, H. Bergins, E. Nēķens un M. Meņģelis rosīgi sāka organizēt vietējo revolucionāro varu. Tika sasaukta Inčukalna pagasta strādnieku, kareivju, bezzemnieku un darba zemnieku sapulce, lai ievēlētu pagasta padomi.

Uz sapulci bija ieradušies daudz ļaužu, arī budži. Sapulce notika traktiera mājas lielajā zālē. Partijas organizācijas vārdā sapulci atklāja K. Grīslītis.

Kad sāka izvirzīt kandidātus, budži, tirgotāji un māju īpašnieki gribēja izjaukt vēlēšanas, bet tas viņiem neizdevās. Par Izpildu komitejas priekšsēdētāju ievēlēja K. Grīslīti, par sekretāru — H. Berginu.

Jaunā vara sāka realizēt veselu virkni revolucionāru pasākumu. Vispirms tika gādāts par strādnieku un kalpotāju apgādi ar pārtiku, par rakstveida līgumu noslēgšanu starp kalpiem un saimniekiem. Notika cīņa ar dezertieriem un bandītiem, jo vācu un baltgvardu atkāpšanās laikā uz Rīgas pusi daudzi budžu dēliņi, kas bija iestājušies «pašaizsardzībniekos», negribēdami atstāt savas tēvu mājas, noslēpās apkārtējos mežos un nodarbojās ar bandītismu.

Kamēr Sarkanā Armija dzina okupantus un baltgvardus uz rietumiem un tuvojās jau baltgvardu pēdējam perēklim — Lie-pājai, kontrrevolucionāri uz vietām rīkojās piesardzīgi, sevi neizdeva. Bet, kad vācu dzelzs divīzija sāka spiest mūsu spēkus atpakaļ no Lejaskurzemes, it sevišķi marta vidū pec Jelgavas ieņemšanas, — budži un muižnieku paliekas sāka aktīvi darboties, gan atbalstot «zaļos», gan sabotējot Padomju varas rīkojumus, gan veicot kontrrevolucionāru aģitāciju. Budži nepildīja valsts nodevas, slēpa savus lopus, sevišķi zirgus, kas bija vajadzīgi Sarkanajai Armijai. Kontrrevolucionāru pretestību varēja salauzt tikai ar varu. Tāpēc Inčukalna pagastā tika arestēti kāds desmits lielāko budžu un te palikušais muižas pārvaldnieks. Arestētos nosūtīja uz Rīgu Revolucionārā tribunāla rīcībā. Sī stingrā rīcība līdzēja, uz laiku kontrrevolucionāru izlēcieni aprima.

Pēc Rīgas krišanas stāvoklis pagastā krasi pasliktinājās. Karaspēkam atkāpjoties, pa apkārtni siroja dezertieri un bandīti, celdami paniku, laupīdami un slepkavodami. Visa mūsu, kaut arī nelielā partijas organizācija tika mobilizēta. Noorganizējām 15 vīru lielu bruņotu grupu, kuras uzdevums bija cīnīties pret dezertieriem, arestēt spiegus un darīt visu iespējamo, lai neizceltos panika, lai padomju iestādes varētu kārtīgi sagatavoties evakuācijai. Bruņotā grupa apsargāja Izpildu komiteju, dežurēja uz šosejas, ķēra dezertierus, bandītus un spiegus.

22. maija pievakarē sākām evakuēties. Vispirms evakuējām Inčukalna padomju saimniecību, kas bija noorganizēta muižā. Par sardzi tai devām līdzi vairākus miličus un apbruņotus jauniešus komunista Nēķena vadībā.

Otrā dienā, t. i., 23. maijā, nolēma evakuēties arī Izpildu komiteja. Citas izejas vairs nebija. Inčukalnā jau skaidri bija sadzirdama vācu smago ložmetēju riešana. Ienaidnieks bija tuvu. Lai evakuējoties paņemtu līdzi visu vērtīgāko, trūka zirgu un pajūgu. Budži savus zirgus un ratus bija paspējuši noslēpt.

Lai gan bija lielas grūtības — iznāca pat sadursmes ar dažiem vietējiem budžiem, — zirgus un pajūgus Izpildu komitejas evakuēšanai tomēr sadabūjām. Piekrāvuši vezumus ar Izpildu komitejas lietām un mantām, 23. maijā devāmies ceļā. Noteikta maršruta nebija. Galvenais virziens — cauri Latvijas teritorijai uz Krieviju. Pirmais pieturas punkts ceļā bija Allažu muiža. Allažos uzzinājām, ka Inčukalna padomju saimniecībai netālu no Allažiem uzbrukuši bandīti. Apsardze gan pretojusies, bet bandītiem bijis krietns pārspēks. Saimniecības pārvaldnieks biedrs Nēķens ievainots rokā, bet viņa sieva kritusi no bandītu lodes. iKā’ vēlāk kļuva zināms, pa to pašu ceļu aiz Inčukalna padomju saimniecības nākusi daļa partijas Rīgas_organizācijas biedru. Viņi palīdzējuši izglābt no bandītu rokam Inčukalna saimniecības mantas, lopus, labību un citas vērtības. Padomju saimniecība turpinājusi savu ceļu kopā ar Rīgas biedriem.

Inčukalna Izpildu komiteja devās no Allažiem uz Ērgļiem, Skujeni un tālāk. Ejot caur Skujenes pagastu, kādu nakti mūs apšaudīja bandīti. Tā kā mūsu pusē bija bruņots pārsvars, no šā uzbrukuma zaudējumus necietām. Bandītus piespiedām iebēgt mežā, bet vajāt viņus mums nebija laika.

Grūtā stāvoklī atradāmies, ejot gar Lubānas ezeru. Mums pa pēdām sekoja bandītu grupas. Kad vezumi apstājās īslaicīgai atpūtai, mūsu bruņotie spēki ieņēma pozīcijas. Vairākas reizes notika apšaudīšanās. Viskritiskākā stāvoklī nokļuvām, kad nonācām pie Pitalovas (Abrenes). Jau ceļā uzzinājām, ka no ziemeļiem uz Pitalovas staciju laužas spēcīgas balto igauņu bandas, kuru mērķis ir nogriezt sarkanajiem ceļu uz Krieviju. Tikko mūsu vezumi izgāja cauri Pitalovas stacijai, staciju no otras puses ieņēma baltgvardi. Netālu aiz Pitalovas satikām diezgan spēcīgu Sarkanās Armijas daļu, kas steidzās uz Pitalovu, lai atsistu baltgvardu uzbrukumu. Pēc dažām dienām dabūjām zināt, ka baltgvardi Pitalovā sakauti un stacija atbrīvota.

Tālākajā ceļā nekādu šķēršļu nebija. 16. jūnijā sasniedzām Sebežas staciju. Mēs, grupa jauniešu, jau otrajā dienā, t. i.,

17. jūnijā, devāmies uz Sebežas pilsētu, kur formējās dažas Sarkanās Armijas artilērijas daļas, un brīvprātīgi iestājāmies Sarkanajā Armijā. Sievietes un vecākie vīrieši kopā ar Izpildu komitejas priekšsēdētāju un sekretāru turpināja ceļu uz Veļikije Lūkiem, kur bija jānodod Izpildu komitejas lietas.

Grūti tajās dienās klājās jaunajai Padomju varai. Starptautiskais imperiālisms gatavoja jaunu, nepieredzēti plašu uzbrukumu Padomju zemei. Ikkatrs no mums, kas atkāpās no Latvijas, saprata, ka, tikai aizstāvot Padomju Krieviju, mēs izcīnīsim arī Latvijai brīvību. Mēs zinājām, ka Padomju Krievijas ienaidnieki ir arī Latvijas tautas ienaidnieki. Un mēs cīnījāmies, līdz uzvarējām.

.

J. Mergins, PARTIJAS UN PADOMJU DARBS CĒSU APRIŅĶI

Vācijas novembra revolūcija izraisīja atbalsi arī Latvijā, un ātri sāka irt okupācijas režīms. Cēsīs jau novembrī sanāca darbaļaužu sapulce un ievēlēja komiteju Cēsu Strādnieku deputātu padomes organizēšanai. Pēc tam sekoja vairākas deputātu vēlēšanu sapulces, kurās mūsu biedri referēja par pašreizējo momentu. Svētdienā, 15. decembrī, notikusī strādnieku sapulce vienbalsīgi pieņēma rezolūciju, kurā bija teikts: «Mēs, Cēsu dienas strādnieki, sapulcējušies deputātu vēlēšanai uz Strādnieku padomi, prasām visu varu darba tautai, strādnieku un bezzemnieku padomēm.»

19. decembrī notika pirmā Cēsu Strādnieku padomes sēde, kura ievēlēja Izpildu komiteju 9 locekļu sastāvā. Izpildu komitejā ievēlēja E. Karlsonu, A. Vīksni, K. Lindi, P. Vītiņu u. c. 20. decembrī vācu karaspēks atstāja Cēsis. Visu varu pilsētā pārņēma savās rokās Izpildu komiteja. Arī vairākos pagastos jau decembra mēnesī nodibinājās bezzemnieku padomes.

Latviešu strēlnieku daļas ienāca Cēsīs bez kaujas 24. decembrī. Viņu sagaidīšanai Cēsu darbaļaudis bija paspējuši uzcelt goda vārtus, pušķotus ar egļu zariem un uzrakstiem: «Esiet sveicināti dzimtenē!» un «Kas dzīvību negrib ķīlā likt, pie īstas dzīvības nevar tikt.»

28. decembrī Cēsu Strādnieku deputātu padome nolēma Latvijas Padomju Valdībai iesniegt priekšlikumu par Cēsu apriņķa pagaidu Izpildu komitejas izveidošanu. Iekšlietu komisariāts apstiprināja apriņķa Izpildu komiteju 14 cilvēku sastāvā. Vēlāk tās sastāvs tika samazināts līdz 9 cilvēkiem. Izpildu komitejas priekšsēdētājs bija Jānis Vilks, Latvijas Komunistiskās partijas biedrs no 1912. gada.

Vairākums Cēsu un apriņķa padomju darbinieku 1919. gadā bija jauni cilvēki. Daži no viņiem bija vietējo strādnieku un zemnieku dēli. Viņi bija aktīvi piedalījušies 1917. gada revolūciju notikumos, lielākā daļa 1918. gadā bija strādājuši Padomju Krievijā.

1919. gada janvāra sākumā noorganizējās un sāka darboties šādas apriņķa Izpildu komitejas galvenās nodaļas: kara nodaļa

K. Ozola vadībā, juridiskā nodaļa K. Rāceņa vadībā, administratīvā nodaļa A. Vīksnes vadībā, agr-ārā nodaļa P. Uztupa vadībā, pārtikas nodaļa A. Meņģeļa vadībā, darba nodaļa E. Karlsona vadībā, rūpniecības nodaļa R. Lazdiņa vadībā, sociālās apgādības nodaļa J. Bērziņa vadībā un Revolucionārais tribunāls, kura priekšsēdētājs bija V. Ozols. Savos pirmajos rīkojumos Izpildu komiteja pasvītroja, ka viņa turpina to pašu politiku, ko realizēja Padomju vara Cēsīs savā pirmajā pastāvēšanas periodā, tas ir, no 1917. gada novembra līdz 1918. gada februārim.

Pirmajā vietā kā visā Padomju Krievijā, tā arī Latvijā tajā laikā bija frontes intereses un vajadzības. Latvija bija atbrīvota tikai daļēji. Vidzemes ziemeļos mums nācās karot pret somu, igauņu un latviešu baltgvardu apvienotiem spēkiem. Pārspēks bija pretinieka pusē. Tomēr ne Ziemeļvidzemes fronte bija galvenā. Šeit stāvoklis stabilizējās, un frontes līnija maz izmainījās līdz pat maijam. Svarīgākā bija Kurzemes fronte, kur atradās vācu armijas daļas, kas bija atkāpušās no Vidzemes, un tām pievienojušās dažādas vācu un latviešu kontrrevolucionāru bandas. Kurzemē Sarkanā Armija aizgāja līdz Kuldīgai un Skrundai, bet šo līniju izdevās noturēt tikai līdz marta mēnesim. Marta beigās fronte atradās jau tikai kādas 30 verstis no Rīgas.

Mūsu armijas daļas frontē prasīja papildinājumus. Runājot partijas Cēsu apriņķa konferencē 22. martā, biedrs Stučka teica, ka armijas papildināšana ar svaigiem, apzinīgiem cīnītājiem no mūsu pašu vidus — tas ir mūsu pirmais uzdevums.

Cēsu Izpildu komitejas kara nodaļa izdeva vairākus uzsaukumus apriņķa darbaļaudīm ar aicinājumu brīvprātīgi iestāties

Sarkanajā Armijā, sasaukt balsstiesīgo pilsoņu sapulces un pašiem lemt, kam vajadzētu palikt mājās darbam aizmugurē un kam iestāties armijā. Bet nevarējām apmierināties tikai ar brīvprātīgo ieplūdumu armijā. Kara nodaļa izdarīja vairākas mobilizācijas. Februārī tika mobilizēti agrākie kareivji, kas bija dienējuši vecajā armijā par ložmetējniekiem un telefonistiem. Pēc tam tika mobilizēti bijušie jaunākie virsnieki — podporučiki, pra-porščiki, (feldfēbeļi un unteroficieri, — tagad varētu teikt leitnanti un seržanti. Tika arī izsludināta un realizēta dažu (gadu vispārēja mobilizācija. Mobilizēja ari feldšerus un 3. un 4. kursa veterinārijas studentus. Cēsīs bija vairākas kazarmas, kur mobilizētos izvietoja un apmācīja.

Vajadzēja būt kaujas gatavībā arī pret iekšējo kontrrevolūciju. Visā apriņķī norisinājās sīva cīņa starp Padomju varas piekritējiem un viņas pretiniekiem. 23. decembri Cēsīs un apriņķī tika izsludināts aplenkuma stāvoklis. Bez sevišķām pilsētas komandanta atļaujām bija aizliegts uzturēties ielās no pulksten 8 vakarā līdz 6 rītā. Braukšanai pa dzelzceļiem ari vajadzēja atļaujas. Pagastu padomes organizēja nelielas aizsardzības nodaļas no komunistiem un bezzemniekiem. Šo nodaļu uzdevums bija apsargāt tiltus, dzelzceļu, telefona tīklu, uzraudzīt naidīgos elementus un vajadzības gadījumā arestēt tos.

Partijas Cēsu rajona komiteja jau janvārī organizēja kara apmācības komunistiem. Cēsīs apmācības notika trīs reizes nedēļā, uz laukiem — svētdienās. Apmācību programā ietilpa apiešanās ar šauteni, rokas granātām, ložmetējiem. Sievietes, pēc vēlēšanās, varēja mācīties kara mākslu vai arī pilsētas slimnīcā sanitāru pienākumus. Daļa biedreņu izvēlējās pirmo, tāpēc Cēsu ielās bieži bija redzamas jaunas sievietes ar šautenēm pār plecu. Tas bija kaut kas vēl neredzēts, tāpēc mietpilsoņi un Padomju varas pretinieki melsa dažādās tenkas par «plinšu sievām».

Turpmākie notikumi apriņķī un pilsētā rādīja, ka komunistiem bija pamats neizlaist no rokām ieročus. Kaut gan vācu «zilie baroni» un daļa latviešu «pelēko baronu» bija aizbēguši, tomēr apriņķī vēl slapstījās daudz kontrrevolucionāru. Daži cara laika virsnieki bija nodibinājuši sakarus ar apkārtklejojošajiem bandītiem un dezertieriem. Naktī uz 14. maiju apbruņota kontrrevolucionāru banda uzbruka Cēsu cietumam un atsvabināja arestētos. Bandītu nodoms bija sacelt apjukumu pilsētā un gāzt Padomju varu, bet tas viņiem neizdevās. Bandītiem gan pievienojās 11 bagātu zemnieku dēli un daži miliči. Bet tas arī bija viss viņu panākums. Kad ielās izgāja apbruņoti īpadomju darbinieki un strēlnieki, bandīti ātri izklīda. Kontrrevolucionāru atklātais uzbrukums bija likvidēts pēc dažām stundām. Mūsu pusē nebija neviena cietušā. Daļa no cietuma izlaisto ieradās atpakaļ paši, pārējos arestējām.

Pret aktīvākajiem Padomju varas pretiniekiem Revolucionārais tribunāls pielietoja nāves sodu, stingru izolāciju, īpašuma konfiskāciju. Vieglāku noziegumu gadījumos notiesāja piespiedu darbos. Tika noorganizētas «darba rotas», kurās nodarbināja piespiedu darbos notiesātos. Revolucionārā tribunāla sēdes notika atklāti, spriedumus publicēja Cēsu «Ziņotājā». Spriedumi bija galīgi.

Sīkos likumu pārkāpšanas gadījumos — par obligātu rīkojumu neizpildīšanu, sīku spekulāciju, huligānismu, reibinošu dzērienu lietošanu, kas toreiz bija aizliegta, u. c. — pielietoja administratīvus sodus, kurus uzlika Izpildu komitejas administratīvā nodaļa — vai nu arestus uz nedaudzām dienām, vai nelielu naudas sodu. Administratīvā soda piespriešanas gadījumi arī tika publicēti «Ziņotājā».

Mūsu saimnieciskās darbības pamatā bija rūpes par ražošanas atjaunošanu. Galvenā ražošanas nozare Cēsu apriņķī bija lauksaimniecība.

Apriņķa lielākajās muižās, kuru platība bija ne mazāka par 300 pūrvietām aramzemes, organizējām ap 30 padomju saimniecību. Dažos gadījumos vairākas muižas tika apvienotas vienā padomju saimniecībā. Piemēram, Cēsu tuvumā noorganizējās «Glāznieku — Ruckas» padomju saimniecība, kurā tika apvienotas Glāznieku, Lāča, Ciņa, Zurciņa un Ruckas muižas, un otra — «Meijermuižas» padomju saimniecība, kura apvienoja Cēsu mācītāja un Meijera muižu. Padomju saimniecību valdēm pēc katriem 3 mēnešiem vajadzēja dot apriņķa Izpildu komitejai pārskatu par saimniecību ienākumiem un izdevumiem. Valdes sastāvēja no 3 cilvēkiem — divi bija no pagasta padomes un viens no muižas strādniekiem. Sākumā galvenais padomju saimniecību uzdevums bija savākt vajadzīgo dzīvo un nedzīvo inventāru, sēklu un veikt pavasara-lauku darbus. Padomju saimniecības nebija vienādā stāvoklī, vienā trūka inventāra, otrā — sēklas. Parasti inventārs tika papildināts, paņemot to no mazākajām muižām un konfiscētajām aizbēgušo budžu mājām.

Padomju saimniecības apstrādāja ar algotu darbaspēku. Strādnieki saņēma algu naudā un brīvu dzīvokli, apkurināšanu un apgaismošanu. Radās jautājums par kalpu individuālo saimniecību, — ko darīt ar kalpu lopiem? Bija saņemts centra norādījums, ko mēs centāmies realizēt, ka kalpu lopi padomju saimniecībām jāatpērk. Tie, kas negribēja pārdot savus lopus, varēja aiziet no padomju saimniecības. Bet ko nozīmēja atpirkt lopus? Atpirkt šā vārda ekonomiskajā nozīmē — dot par lopiem līdzīgu vērtību, — mums nebija iespējams, mēs devām papīra rubļus un «kerenkas». Nav ko brīnīties, ka muižu kalpi lopus negribēja pārdot, taču arī aiziet no ierastas dzīves vietas uz citu nav viegli. Kalpi palika padomju saimniecībās, laikam apmierinādamies ar to, ka viņu lopi tiek atstāti turpat muižā.

Lai pastāstītu, kā ritēja darbs un dzīve padomju .saimniecībās, sīkāk pakavēšos pie Skujenes pagasta Kaives muižā ierīkotās padomju saimniecības. Saimniecībā bija 20 slaucamas govis un 12 darba zirgi. Lopbarība un sēkla bija pietiekamā daudzumā. Arī darbaspēka netrūka, bet maz bija vecāku, pieredzējušu strādnieku. Jaunajiem zēniem darbs .ne vienmēr veicās. Pagastā bija bezdarbnieki, bet viens otrs no viņiem izteicās: «Ko tad nu es tai komūnā darīšu...» Saimniecībā samērā daudz bija sieviešu, un viņas labvēlīgi izturējās pret «komūnas» pasākumiem, kā, piemēram, kopgalda ierīkošanu u. c. Produktu padomju saimniecībā līdz jaunai ražai bija diezgan, katrs strādnieks dienā saņēma l'A mārciņas maizes un citus produktus.

Bija uzsākts kultūras darbs: noorganizēts lasāmgalds, jaunatne rīkoja jautājumu vakarus un teātra izrādes. Pēc strādnieku vēlēšanās divas reizes nedēļā notika kara apmācības.

Nebija pareizi saukt padomju saimniecības par «komūnām». Komūnas ir augstākais kolhozu tips, bet padomju saimniecības bija ne kolhozi, bet valsts uzņēmumi ar algotu darbaspēku un valdi, kura par savu darbu bija atbildīga valsts orgāniem. Padomju saimniecības inventārs, tāpat kā saražotā produkcija, piederēja valstij. Bet tajā laikā zemnieki parasti sauca padomju saimniecības par komūnām, un tā dažreiz sauca tās arī paši padomju saimniecību vadītāji. Piemēram, Cēsu «Ziņotājā» Nr. 19 bija ievietots sludinājums, ka Brantu pagasta Launekalna «muižai — komūnai» vajadzīgs saimniecības vadītājs. Arī «Cīņā» vienu otru reizi varēja sastapt rakstus, kur padomju saimniecības tika sauktas par komūnām, piemēram, K. Soma rakstā «Zemes jautājums Padomju Latvijā» '. [13]

Padomju saimniecības Latvijā 1919. gadā pastāvēja tikai divus trīs mēnešus un par paraugsaimniecībām izveidoties nepaspēja. Bet padomju saimniecības bija pirmie sociālistiskie uzņēmumi Latvijas laukos, pirmais pamatakmens sociālistiskā sektora radīšanā lauksaimniecībā. Pirmo reizi darbi tika organizēti uz jauniem, sociālistiskiem pamatiem un darba vadītāji bija paši laukstrādnieki. Padomju saimniecības bija arī kultūras un politiskās izglītības centri laukos. Tāda bija padomju saimniecību nenoliedzamā revolucionārā nozīme.

Mazākās muižas, un tādu apriņķī bija trīs reizes vairāk, tika izdotas inomā vai, kā mēs toreiz teicām, izrentētas. Rentes līgumu nomnieki slēdza ar pagasta izpildu komiteju.

Zemnieku saimniecību Cēsu apriņķī bija ap 5000. No tām vairums bija sīkās un vidējās saimniecības. Nelielai grupai bagāto zemnieku piederēja ceturtā daļa visas zemnieku zemes. Bez saimniekiem uz laukiem daudz bija bezzemnieku, graudnieku, rentnieku un kalpu.

Zeme bija nacionalizēta, privātīpašums uz zemi atcelts, visi zemnieki pārvērtās par zemes nomniekiem. Zemi varēja saņemt lietošana gan bijušie zemes īpašnieki — saimnieki, gan rentnieki un visi citi, kas vēlējās uņ spēja apstrādāt zemi. Rentes līgumus vajadzēja noslēgt ar pagastu padomēm. Agrārā nodaļa bija devusi norādījumu pagastu padomēm, zemi izrentējot, dot priekšroku tam, kas izrentējamo zemi var labāk apstrādāt. Izlikt agrāko rentnieku no rentes vietas tomēr varēja tikai tad, ja viņam ierādīja citu rentes vietu. Zemi, kuru bijušie zemes īpašnieki — saimnieki nevarēja paši apstrādāt, pagastu padomēm bija tiesība izrentēt citiem. Nebija aizliegta algota darbaspēka pielietošana privātajās saimniecībās. Mēs tikai prasījām, lai saimniecībās, kuras tiek apstrādātas ar algotu darbaspēku, tiktu pildītas strādnieku likumīgās prasības un padomju lēmumi. Rentes maksa bija noteikta: par aramzemi atkarībā no tās labuma — no 6 līdz 12 rbļ., par pļavām — no 6 līdz 10 rbļ. par pūrvietu. Tātad rentes maksa bija tik zema, ka faktiski zemes lietošana bija tikpat kā par brīvu.

Zemnieku trūcīgākā daļa, bijušie graudnieki un sīkie rentnieki, tagad bija atsvabināti no tām nodevām naudā un graudā, kuras viņi līdz šim bija maksājuši zemes īpašniekiem saimniekiem. Mēs ierobežojām bagātos zemniekus vēl ar to, ka atsavinājām par noteiktu maksu viņiem zirgus un govis, ja to skaits pārsniedza noteikto normu: saimniecībā ar 30 pūrvietām aramās zemes varēja turēt trīs slaucamas govis un vienu zirgu.

Pēc mūsu domām, ceļam uz sociālismu laukos vajadzēja iet caur padomju saimniecībām. Privātām zemnieku saimniecībām nekādas nākotnes neredzējām. Tām, pēc mūsu domām, vajadzēja iznīkt un zemniekiem pārvērsties par padomju saimniecību strādniekiem. Voldemārs Ozols, runājot pagastu agrāro nodaļu vadītāju apspriedē Cēsīs 1919. gada martā par lauksaimniecības attīstības gaitu, teica, ka privātsaimniecības nespēs sacensties ar padomju saimniecībām un būs spiestas pāriet uz šādu saimniekošanas iekārtu. Tas patlaban nav iespējams, bet notiks tad, kad padomju saimniecības varēs apmierināt sabiedriskās prasības tādos apmēros, ka sīksaīmniecības vairs neietekmēs sabiedrības labklājību.

Jāatzīmē, ka mēs saskatījām arī sīksaimniekos tikai privātīpašniekus, kas cenšas pēc sava zemes stūrīša un sapņo par to, kā vairāk iegūt naudas. Sie mūsu tā laika uzskati, protams, noteica arī mūsu praksi. Mēs laukos balstījāmies tikai uz laukstrādniekiem bezzemniekiem; sīksaimniekiem veltījām maz vērības un maz viņiem palīdzējām.

Rūpniecībai Cēsu apriņķī toreiz bija maza nozīme. Apriņķī pastāvēja šādi svarīgākie rūpniecības uzņēmumi: ādu fabrika un mašīnu fabrika Cēsīs; Priekuļu lauksaimniecības mašīnu un rīku remontu darbnīca; Cēsu pagastā Billes vadmalas fabrika un Benču kokzāģētava; Glāznieku kaļķu ceplis. Strādnieku skaits šajos uzņēmumos bija no 14 līdz 50 cilvēku. Benču kokzāģētavā un Glāznieku kaļķu ceplī darbi bija pārtraukti. Rūpniecības nodaļa tos atjaunoja. Pagastos vēl bija vairāki desmiti sīku uzņēmumu, pa lielākai daļai ūdens dzirnavas, kuras apkalpoja viens vai divi strādnieki. Darbaspēka uzņēmumos netrūka, bet slikti bija ar izejvielām. Rūpniecības nodaļa sīki uzskaitīja mašīnas un izejvielas un plānveidīgi sadalīja starp uzņēmumiem. Sevišķi deficīti bija dzelzs, mašīnu eļļa, mašīnu dzenamās siksnas, ķīmiskās vielas u. c.

Armijai bija vajadzīga pārtika un apavi. Ar pārtiku bija jaapgādā Cēsu pilsēta, zināma daļa pārtikas produktu jāsūta uz Rīgu. Pārtikas nodaļa ņēma uzskaitē un savā pārziņā produktu krājumus, kādi atradās pilsētā. Produktu reģistrāciju uz laukiem izdarīja pagastu padomes. Visi privātu personu produktu krājumi Cēsīs, kas pārsniedza noteikto cilvēka normu, bija jāpieteic pārtikas nodaļā.

Maizes labības un miltu tomēr bija maz, tāpēc noliedzām cept maizi tikai no maizes miltiem vien, bet noteicām, piemēram, šādu maisījumu: puse rudzu, ceturtdaļa auzu miltu un ceturtdaļa kartupeļu.

Maizi izdeva pēc kartītēm. Iedzīvotāji bija sadalīti 3 kategorijās. Pirmajā ietilpa smaga fiziska darba strādnieki, kalpotāji ar neierobežotu darba laiku, sievietes — mājsaimnieces ar ģimeni, ne mazāku par 4 cilvēkiem, un bērni līdz 14 gadiem. Otrajā kategorijā — viegla fiziska darba strādnieki, garīga darba strādnieki un visu kategoriju bezdarbnieki. Trešajā kategorijā — uzņēmēji, brīvo profesiju darbinieki, kas nesastāvēja valsts dienestā, u. tml. Pēc pirmās kategorijas kartītes deva 1 mārciņu maizes, pēc otrās — '/2 mārciņas, pēc trešās — Vs mārciņas dienā. Bez tam pēc pirmās un otrās kategorijas kartītēm vēl izsniedza mēnesī Ч2 mārciņas sviesta, 1 mārciņu gaļas un 1 mārciņu putraimu. Jāpiezīmē, ka mēs pārtikas politikā bijām «kreisāki» nekā centrs. Rīgā tāpat pastāvēja 3 kartīšu kategorijas, pēc kurām pienācās saņemt 3/4 mārciņas, •/2 mārciņas, V_4 mārciņas maizes.

Uzskaitīti tika arī apavu, apģērbu, ziepju, sāls, sērkociņu u. c. preču krājumi. Arī šīs preces plānveidīgi sadalīja starp iedzīvotājiem. Tā kā rūpniecības preces un daži citi produkti netika katru mēnesi izdoti, tad par viņu sadales kārtību ziņoja atsevišķi. Piemēram, aprīlī saņēmām no Rīgas 300 tūkstošu papirosu, kurus sadalījām pilsētā un pa pagastiem. Katrā pagastā vienam smēķētājam tika izdoti 20 papirosi, pieņemot, ka katrs sestais cilvēks ir smēķētājs.

Ar pārtiku, ko mobilizējām pilsētā, protams, nepietika. Uzlikām nodevas pagastiem. Tādu nodevu bija vairākas — labības, gaļas, piena, olu, vilnas, siena u. c. Pārtikas nodaļa izsūtīja uz pagastiem aģentus pārtikas iepirkšanai. Janvārī un februārī Cēsīs vēl bija šāds tāds tirgus, kur lauksaimniecības produktus ieveda no tuvākajiem pagastiem. Bet tas drīz izbeidzās. Parādījās dažādi spekulanti — uzpircēji, kas atpirka no zemniekiem produktus uz ceļiem. Pārtiku neatļauti izveda arī pa dzelzceļu. Pret spekulāciju enerģiski cīnījāmies.

No pagastu padomēm bija atkarīgs, kā tiek ievērots šķiru princips, ievācot labību. Protams, tāds princips visumā arī tika ieturēts. Bet dažos attālākos pagastos un tur, kur pagastu padomēs nebija stingras partijas vadības, bija novērojama izlīgšanas politika. Piemēram, Mēdzūlas pagasta Padome iepirka labību im gaļu no saimniekiem ne par stingri noteiktām, bet par tirgus cenām.

Lai sekmētu labības ieplūdumu no pagastiem, tika paziņots, ka pagasti saņems no apriņķa centra viņiem vajadzīgās rūpniecības preces par tādu summu, par kādu pagasti nodos produktus apriņķim.

Līdz 15. aprīlim Sarkanajai Armijai bijām nodevuši 6600 pudu miežu un rudzu, 7500 pudu auzu, 20 000 pudu kartupeļu, 4000 pudu gaļas utt.

Pagastu padomēm bija uzdots apgādāt ar maizi laukstrādniekus un citus bezzemniekus. Viena cilvēka norma mēnesī bija 30 mārciņas miltu un 60 mārciņas kartupeļu.

Liels pieprasījums uz laukiem bija pēc sāls, cukura, petrolejas un ziepēm. Sīs preces mēs varējām saņemt tikai no Rīgas, bet saņēmām ļoti maz.

Trūka mums ne tikai daudz preču, bet arī naudas zīmju. Apgrozībā bija dažāda nauda: Padomju Krievijas nauda, cara laika nauda, Pagaidu valdības tā sauktās «kerenkas». «Keren-kas» nezin kāpēc bija izlaistas tikai 20 un 40 rubļu zīmēs. Ja vajadzēja maksāt 5 vai 10 rubļus, tad ar «kerenkām» tas nebija izdarāms. Sīkas naudas apgrozībā bija maz. Nolēmām drukāt savu naudu, ko sākām izlaist februārī 1, 3, 5, un 10 rubļu gabalos. Nauda bija drukāta uz vienkārša papīra ar nelieliem krāsainiem ornamentiem stūros. Uz katras naudas zīmes bija Izpildu komitejas priekšsēdētāja un sekretāra paraksti ar tinti. Šī Cēsu Izpildu komitejas nauda bija derīga tikai Cēsu apriņķī. Vēl jāpiezīmē, ka vietējās naudas izlaišanai atļauju no Rīgas nevajadzēja.

Tā mēs likvidējām sīkās naudas trūkumu apriņķī. Bet mēs nespējām pārvarēt lielāko ļaunumu — nemitīgu cenu pieaugumu un naudas pirktspējas strauju mazināšanos. Zemnieki arvien vairāk centās savus ražojumus pārdot nevis par naudu, bet apmainīt tieši pret viņiem vajadzīgajām precēm. Stāvoklis ar pārtiku un rūpniecības precēm apriņķī pasliktinājās ar katru mēnesi.

Janvārī Cēsīs noorganizējās darba birža, tajā reģistrējās 1380 bezdarbnieku. Bezdarbnieku skaits arī turpmākajos mēnešos bija liels, piemēram, 1. maijā bija reģistrēti 1285 bezdarbnieki. Pēc 9. februārī izdarītās iedzīvotāju skaitīšanas Cēsīs bija 9078 iedzīvotāju. Tātad katrs septītais iedzīvotājs izrādījās bezdarbnieks. Patiesībā stāvoklis tik ļauns nebija. Padomju varas laikā izdevīgi bija ierindot sevi strādniekos kaut vai ar darba biržas palīdzību. Darba biržā reģistrētie bezdarbnieki saņēma produktus pēc otrās kategorijas kartītēm, nereģistrētie — pēc trešās kategorijas. Bez tam sociālās apgādības nodaļa bija noorganizējusi virtuvi, kur izsniedza bezmaksas ēdienu. Līdz maijam šī virtuve bija kopēja nespējniekiem un bezdarbniekiem.

Bezdarbniekus apgādāja ne tikai materiāli, viņus pamazām arī iesaistīja darbā — meža darbos un ceļu remontēšanā, pilsētas iestādēs utt. Maija vidu darba nodaļai jau nācās domāt par pretējo problēmu — darbaspēka trūkumu, un tā izdeva rīkojumu «Par strādnieku un buržuju nereģistrēto bezdarbnieku ņemšanu pie sabiedriskiem darbiem» piespiedu kārtā.

Par sociālās apgādības nodaļu var teikt, ka tās pastāvēšana un darbība bija ievērojams notikums vietējo darbaļaužu dzīvē. Atcerēsimies, kāda bija palīdzība nespējniekiem pirms revolūcijas, kad pastāvēja tā saucamās «nabagu mājas», kurās nespējnieki gāja tikai tad, ja nebija citas izejas. Bet arī «nabagu māja» Cēsīs tad bija tikai viena. Pagastos nespējniekus parasti izvietoja ar mazāksolīšanas palīdzību pie saimniekiem, kuri līdz beidzamam izmantoja nespējniekus darbā savās saimniecībās.

Sociālās apgādības nodaļa organizēja vispārēju darbaļaužu nodrošināšanu vecuma, slimības un darba nespējas gadījumos. Pabalstu izsniegšana tika uzskatīta ne kā žēlastības dāvana, bet kā valsts pienākums. Sociālās apgādības nodaļa izsniedza arī pabalstus darba sievietēm pirms un pēc radībām, kā arī mātēm, kuru apgādībā bija mazgadīgi bērni.

Cēsu «nabagu mājā» 1919. gada sākumā atradās 41 nespējnieks. Sociālās apgādības nodaļa noorganizēja vēl divas nespējnieku patversmes. Trijās patversmēs kopā tika uzturēti 196 nespējnieki.

Pārtikas nodaļa nodeva vairākus simtus metru drēbes sociālās apgādības nodaļai, kuras šuvēju darbnīca izgatavoja uzvalkus, trūcīgajiem skolēniem.

Uz jauniem pamatiem tika nostādīta tautas veselības aizsardzība. Pirms revolūcijas ārstēšanās bija dārga un mazturīgajiem bieži vien nepieejama. Padomju vara noorganizēja bezmaksas medicīnisko palīdzību. 18. martā Cēsīs atvēra ambulanci, kur slimniekus pieņēma katru dienu. Mazturīgajiem izdeva bez maksas arī medikamentus. Marta beigās izdevās atvērt pilsētā otru slimnīcu.

Tautas izglītības darbā vispirms tika realizēts Latvijas

Padomju Valdības lēmums par skolas šķiršanu no baznīcas. Tā saucamā «ticības mācība» tika aizliegta visās skolās. Mācības skolās pasniedza dzimtajā valoda. Okupantu padzītajiem skolotājiem tika atjaunotas to tiesības. Visos pagastos skolotājus pārvēlēja. Svarīgs pasākums bija kopgaldu ierīkošana gandrīz visu pagastu skolās.

Līdzšinējās skolas bija jāpārorganizē par darba skolām, kur vajadzēja mācīt skolēniem arī, piemēram, dārzkopību, grāmatu iesiešanu, šūšanu utt. Pagastu skolām vajadzēja organizēt māj-mācības pirmsskolas bērniem no 6 līdz 8 gadu vecumā un papildu mācības skolu beigušajiem jauniešiem. Cēsīs atvēra vairākus bērnudārzus un organizēja pirmsskolas darbinieku kursus.

Visas apriņķa Izpildu komitejas nodaļas daudz laika veltīja dažādām reģistrācijām un uzskaitēm. Pārtikas nodaļa uzskaitīja pārtikas krājumus, agrārā nodaļa — dzīvo un nedzīvo lauksaimniecības inventāru, sanitārā nodaļa — medikamentus, izglītības nodaļa — grāmatas utt. Sīka visu ražojumu uzskaite, centralizēta sadale un patērēšanas reglamentācija toreizējos apstākļos bija nepieciešama. Citādi mēs nevarētu apgādāt armiju un darba tautu, apkarot augošo spekulāciju, novērst draudošo badu. Bet sakarā ar šo darbu radās daudzas nodaļas ar lielu darbinieku skaitu. Janvāri Izpildu komiteja nolēma nodaļas sagrupēt trijās padomēs, nesamazinot pašu nodaļu skaitu. Tika noorganizētas revolucionārās cīņas padome, tautas saimniecības padome un sociālās apgādības, veselības aizsardzības un izglītības padome. Ievēlēja ari Izpildu komitejas biroju. Tas sastāvēja no 3 cilvēkiem: Izpildu komitejas priekšsēdētāja, viņa vietnieka un sekretāra. Izpildu komitejas priekšsēdētājs bija J Vilks, viņa vietnieks — P. Uztups, sekretārs — J. Mergins. Cēsīs nepastāvēja atsevišķa pilsētas padome. Tās funkcijas izpildīja pa daļai sociālās apgādības nodaļa ar dzīvokļu apakšnodaļu un sanitārā nodaļa, kas atbildēja par tīrību pilsētā.

Tautas saimniecības padomē nodaļu vietā bija sekretāri. Jāpaskaidro, ar ko nodarbojās saimnieciskās politikas sekretārs. Viņam bija paredzēti daudz un dažādi uzdevumi: instrukciju izstrādāšana par saimniecisko nozaru attīstību; norādījumi par darba ražīguma celšanu; saimniecisko uzņēmumu finansēšana; arodbiedrību organizēšana.

Jāsaka, ka šī padomju aparāta reorganizācija dzīvē neiesakņojās. Piemēram, sociālās apgādības, veselības un izglītības padomē nodaļas bija apvienotas mehāniski, nekā kopēja to darbā nebija. Nodaļas strādāja neatkarīgi viena no otras, un padomes priekšsēdētājs J. Bērziņš veselības aizsardzības un izglītības nodaļu darbā neiejaucās. Tāpat tas bija arī revolucionārās cīņas padomē. Citādi bija tautas saimniecības padomē, kura apvienoja un vadīja apriņķa saimniecību. Bet apvienība izrādījās par plašu, tā aptvēra lauksaimniecību un rūpniecību, maiņu, sagādi un finanses. Pēc viena mēneša tautas saimniecības padome tika pārorganizēta: saimnieciskās politikas sekretāra amatu likvidēja; ražošanas organizēšanas sekretāra vietā nodibināja ražošanas nodaļu; apgādes sekretāra vietā nodibināja maiņas nodaļu. Saimnieciskās politikas sekretāra vietā tika izveidota darba nodaļa un darba birža, bez tam tika noorganizēta finansu nodaļa.

25. janvāri Izpildu komiteja nolēma pārdēvēt strādnieku un bezzemnieku padomes par strādnieku padomēm. Atceros, ka, motivējot šo priekšlikumu, P. Stučka apvienotās Latvijas Padomju I kongresā teica: «Bezzemnieki ir tie paši strādnieki, un tāpēc nav vajadzīgi divi nosaukumi.» Bet ar nosaukumu «strādnieki» mēs parasti saprotam rūpniecības uzņēmumu strādniekus. Tā nu iznāca, ka pagastos, kur nekādu rūpniecības uzņēmumu nebija, bija tomēr strādnieku padomes.

Pagastos padomju aparāts nebija visur vienāds. Visos pagastos pastāvēja agrārā, pārtikas un izglītības nodaļa, bez tam sociālās apgādības, tiesu, statistisko u. c. lietu pārziņi. Dažos pagastos bija vēl darba, juridiskā, finansu u. c. nodaļas.

Apriņķa administratīvā nodaļa deva norādījumus pagastiem, ka padomes jāievēlē bezzemnieku sapulcēs. Bet daži pagasti vēlēšanu sapulcēs pielaida arī saimniekus, arī padomēs un izpildu komitejās dažreiz tika ievēlēti saimnieki. Minēšu dažus piemērus. Ērgļos vēlēšanu sapulcē piedalījās visi zemnieki, Padomē ievēlēja daudzus saimniekus. Apriņķa administratīvā nodaļa šo Padomes sastāvu neapstiprināja, un līdz 5. martam padomi trīs reizes pārvēlēja. Beidzot ievēlēja padomi no bezzemniekiem, vairākumā komunistiem. Praulienā vēlēšanu sapulcē piedalījās saimnieki. Bezzemnieki bija pret saimnieku izraidīšanu no sapulces. Padomē ievēlēja 7 saimniekus un 8 bezzemniekus. Liezerē padomē ievēlēja saimniekus un bezzemniekus pēc proporcionalitātes principa. Jumurdā pagasta padomē ievēlēja 11 cilvēkus, to vidū 3 saimniekus. Partijas biedra padomē nebija neviena. Administratīvā nodaļa Jumurdas padomi neapstiprināja, tomēr tā netika pārvēlēta. Jaunpiebalgā vēlēšanu sapulcē piedalījās arī saimnieki, un padomē tika ievēlēti četri «saimnieki — līdzjutēji», kā izteicās pagasta pārstāvis apriņķa padomju konferencē. Saimnieki līdz ar bezzemniekiem bija ievēlēti Lazdonas, Katrinas, Vestienas, Vējavas, Ogres un dažās citās pagastu padomēs.

Sie fakti liecināja par to, ka ne visur bezzemnieki bija pietiekoši apzinīgi, ka negribēja izolēties no saimniekiem, izvairījās ņemt varu savās rokās un aktīvi iesaistīties šķiru cīņā uz laukiem. Pagastu padomēm savā darbā — konfiscējot aizbēgušo saimnieku mājas, kādas bija gandrīz visos pagastos, pārvietojot uz padomju saimniecībām šo māju inventāru, uzliekot un ievācot nodevas, sadalot pārtiku — visur nācās sadurties ar bagāto saimnieku interesēm un viņu augošo pretestību padomju iekārtai. Daļa bezzemnieku vēl baidījās atbildības, vēl -nevarēja aizmirst budžu bijušo visvarenību uz laukiem, tāpēc centās laipot un izlīgt.

Pagastu lielākajā daļā tomēr padomes vēlēja tikai bezzemnieku sapulcēs, un izpildu komitejās komunisti bieži vien bija vairākumā.

Lai nostiprinātu pagastu padomes un ievirzītu viņu darbu pareizās sliedēs, pēc valdības 18. marta lēmuma pagastu izpildu komitejās radīja politiskā emisāra posteni. Tas bija Komunistiskās partijas vietējās organizācijas pārstāvis ar lēmēja balsstiesībām.

1919. gada 10. janvārī sanāca pirmā Cēsu apriņķa padomju konference. Ieradās 77 delegāti no 58 pagastiem. Konferencē piedalījās no Latvijas Padomju Valdības K. Pečaks un no partijas Centrālās Komitejas — A. Bērce. Par savu darbību konferencei ziņoja apriņķa agrārās, pārtikas un darba nodaļas vadītāji. Svarīgs jautājums bija apriņķa robežu grozīšana. Cēsu apriņķis bija liels, daudzi pagasti atradās tālu — kilometru 100 no Cēsīm, satiksme ar tiem bija slikta, un vadīt šo pagastu padomju darbu no apriņķa centra nebija viegli. Konference nolēma atdalīt no Cēsu apriņķa tā dienvidu daļas pagastus un pievienot tos jaunajam Madonas apriņķim, ko paredzēja nodibināt.

Cēsu Izpildu komitejā ievēlēja 17 locekļus un 4 kandidātus. Bet 26. janvārī apriņķa Padome nolēma samazināt Izpildu komitejas sastāvu līdz 9 cilvēkiem. Tajā palika: Jānis Vilks, Pēteris Uztups, Andrejs Vīksne, Kārlis Rācenis, Voldemārs Ozols,

Ernests Karlsons, Alfreds Meņģelis, Jānis Bērziņš un Jānis Mergins.

Otra apriņķa padomju konference sanāca 26. martā. Delegāti bija paņēmuši līdzi sīkus rakstveida ziņojumus par vietējo padomju darbu. Tāpēc konference nolēma ziņojumus par darbu pagastos nenoklausīties, bet publicēt tos «Ziņotājā». No Iekšlietu komisariāta konferencē piedalījās J. Freimanis. Viņš savā runā raksturoja toreizējo iekšējo un ārējo stāvokli un uzaicināja pastiprināt politisko darbu pagastos. Šoreiz konferencē par savu darbu ziņoja visas galvenās Izpildu komitejas nodaļas. Konference pieņēma «Pagastu padomju satversmi», kurā bija sīki noteikti bezzemnieku sapulču, padomju un izpildu komiteju pienākumi un tiesības. Konference pieņēma lēmumu par robežu nokārtošanu starp Cēsu, Valmieras, Malienas un Stukmaņu apriņķiem. Cēsu apriņķī palika 32 pagasti agrāko 62 vietā.

Konference apsprieda arī jautājumu par arodbiedrību pāror-ganizēšanu ražotāju biedrībās. Ražotāju biedrības bija domātas kā strādnieku masu organizācijas, kuru uzdevums — palīdzēt padomēm pareizi nokārtot un vadīt ražošanu. Biedru naudas maksāšanu ražotāju biedrībās atcēla.

Sakarā ar ražotāju biedrību organizēšanu Cēsīs likvidēja amatnieku arodbiedrību, tās biedri pārgāja Cēsu apriņķa ražotāju biedrībā. Skolotāju biedrība tika pārorganizēta par «Skolo-tāju-ražotāju biedrību».

Pirmā LKP Cēsu apriņķa konference sanāca tikai 22. martā. Līdz tam partijas organizācijas nebija vēl noorganizētas pēc administratīvā iedalījuma. Pastāvēja partijas Cēsu rajons, kas ietilpa partijas Vidienas organizācijā. Cēsu rajona komitejā bija ievēlēti un darbojās tie paši biedri, kas apriņķa Izpildu komitejā. Izpildu komiteja priekšsēdētājs bija arī partijas rajona komitejas priekšsēdētājs, Izpildu komitejas sekretārs — rajona komitejas sekretārs. Rajona komitejai bija savas telpas un tehniskais aparāts Pils ielā Nr. 5. Blakus mājā, Pils ielā Nr. 7, atradās Izpildu komiteja. Rajona komiteja nodarbojās ar partijas biedru reģistrāciju un uzskaiti, partijas sapulču sasaukšanu, komandējumu noformēšanu, utt.

Partijas apriņķa konferencē bija ieradušies 42 delegāti no 19 pirmorganizācijām. Konferencē piedalījās biedrs Stučka. Viņš apsveica konferenci LKP Centrālās Komitejas vārdā un raksturoja politisko stāvokli un partijas tuvākos uzdevumus. Par ziņojumiem no vietām izraisījās dzīvas debates. Tika norādīts,

ka uz laukiem partijas biedri loti aizņemti padomju darbā un tāpēc partijas darbs daudzos pagastos nolaists; partijas biedri attālinās no bezpartejiskajām masām; kultūras darbs nepietiekošs, vietām tas izpaužas tikai kāda vakara vai teātra izrādes sarīkošanā. Dažkārt pat tādos pagastos, kur izpildu komitejās ir -komunisti, nolaidīgi tiek kārtotas agrārās un pārtikas lietas. Pēc ziņojumiem pieņema rezolūciju, kurā konference konstatēja, ka partijas darbs Cēsu apriņķī līdz šim nav bijis visai apmierinošs. Konference uzdeva jaumevēlamai apriņķa komitejai un visām partijas vietējām organizācijām nodibināt visciešākos savstarpējos sakarus, celt partijas disciplīnu, izkopt biedru revolucionāro apziņu un iztīrīt partijas rindas no nevēlamiem elementiem, kas pievienojušies partijai aiz savtīgiem nolūkiem.

Konstatējot, ka partijas organizācijas līdz šim nav veltījušas pienācīgu vērību jaunatnei, konference nolēma nekavējoties uzsākt jaunatnes organizēšanu. Konference uzdeva visiem komunistiem aktīvi piedalīties jaunatnes organizāciju darbā, iestāties tajās par biedriem veicinātājiem, bet partijas biedriem, jaunākiem par 20 gadiem, obligāti iestāties komjaunatnes organizācijās par biedriem.

Referents par partijas organizatoriskajiem jautājumiem konstatēja, ka ne visur apriņķī ir partijas šūniņas. Līdz šim trūka partijas apriņķa aparāta, kas tās apvienotu.

Konferencē izcēlās dzīvas debates par padomju un partijas attiecībām. Daudzi biedri aizrādīja, ka «partijas un padomju darbs ir dažāds». Partija ir «vadošs, principiāls orgāns», padomes — «varas iestādes». Šeit jāpiezīmē, ka Latvijas Komunistiskās partijas VI kongress, kas bija sanācis 1919. gada martā, nolēma, ka Latvijas Komunistiskās partijas Centrālajai Komitejai un partijas vietējām komitejām personāli jāsakrīt ar Latvijas Padomju Valdības un vietējo padomju vadošo orgānu aparātu, pieļaujot atkāpšanos no šī noteikuma vienīgi izņēmuma gadījumos. Par šo jautājumu konferencē runāja arī biedrs Stučka. Viņš teica, ka galvenais ir raudzīties, lai viens un tas pats darbs netiktu darīts divās trijās iestādēs; ja kur nebūs komunistu šūniņas, tur nebūs arī īstas Padomju varas. Noslēgumā biedrs Stučka atzīmēja, ka kongresa lēmumi nav baušļi, ka izņēmuma gadījumos, skatoties pēc lietderības, tie var tikt • grozīti; tomēr vēlams, lai partijas organizācijas rīkotos tieši pēc tiem.

iKonference pieņēma rezolūciju, kurā -bija teikts, ka partijas

*

Cēsu apriņķa konference pievienojas Latvijas Komunistiskās partijas VI kongresa rezolūcijai šajā jautājumā, papildinot, ka padomju iestādes pēc iespējas sastādāmas no attiecīgas partijas komitejas locekļiem, bet ka tas nenozīmē partijas un padomju orgānu saplūšanu.

Konference konstatēja, ka līdz šim partijas darbs cietis tādēļ, ka apriņķī nav bijis vadoša centra, kā ari ciešu sakaru starp vietējām organizācijām. Konference nolēma dibināt apriņķī vairākas partijas rajonu organizācijas, kurām jāapvieno partijas pirmorganizācijas.

Partijas apriņķa komitejā ievēlēja Jāni Vilku, Pēteri Uztupu, Andreju Vīksni, Voldemāru Ozolu, Jāni Gaili, Kārli Martinsonu, Krišjāni Seisumu un Jāni Merginu. Šis apriņķa komitejas sastāvs nebija identisks ar apriņķa Izpildu komitejas sastāvu. Bet nostādne par partijas un padomju attieksmēm negatīvi ietekmēja mūsu praktisko darbību. Partijas apriņķa organizācijas tehniskais aparāts netika noorganizēts aiz bažām, ka tas varētu izrādīties lieks. Tāds jautājums kā saimnieciskā politika tika nodots Tautas saimniecības padomes saimnieciskās politikas sekretāra ziņā. Partijas biedri Cēsīs nedalījās pa pulciņiem un darba vietām, bet sastādīja kopā vienu rajonu, un vienmēr tika sarīkotas tikai Cēsu rajona kopsapulces.

Partijas Cēsu apriņķa organizācija paspēja veikt nopietnu aģitācijas un propagandas darbu. Pilsētā un pagastos notika priekšlasījumi un mītiņi. Kā Cēsīs, tā arī dažos pagastos mītiņi notika baznīcās.

Cēsu laikraksts «Ziņotājs» neiznāca regulāri, kārtējais numurs tika iespiests tad, kad bija sakrājušies pietiekoši daudz rakstu. Pavisam iznāca 28 numuri, tātad vidēji piecās dienās viens numurs.

Jau no 1917. gada rudens Cēsīs darbojās darba jaunatnes pulciņš «Kvēle». 1919. gada sākumā tas apvienoja ap 80 jauniešus, apmēram tikpat daudz, cik bija partijas biedru Cēsīs. «Kvēles» priekšsēdētājs bija Kārlis Martinsons (Mikus), sekretārs Fēlikss Lindiņš. Sakarā ar Latvijas Darba jaunatnes savienības I kongresa lēmumu par jaunatnes apriņķa organizācijas dibināšanu pulciņš «Kvēle» noformējās kā apriņķa pagaidu centrs un uzņēmās sasaukt Darba jaunatnes Cēsu apriņķa konferenci.

Šī konference sanāca 4. maijā. Konference piedalījās 52 delegāti no 17 pulciņiem, kas apvienoja 635 jauniešus.

1. Maija mītiņš Cēsis 1919. gadā

Ziņojumi no vietām rādija, kuri ir rosīgākie pulciņi apriņķī. Tādi bija Cēsu pulciņš «Kvēle», Raunas pulciņš «Dadzis», kas pastāvēja no 1918. gada decembra un apvienoja 30 biedrus, Mežotnes pulciņš «Cietā doma», kas darbojās no 1919. gada janvāra beigām, un Straupes pulciņš «Spars», kas pastāvēja no 1919. gada aprija. Vairums komjaunatnes pulciņu apriņķī bija nesen noorganizējušies un maz ko vēl bija paspējuši padarīt.

Konference lēma par Darba jaunatnes Cēsu apriņķa organizācijas tālākajiem organizatoriskajiem un jaunatnes audzināšanas uzdevumiem. Realizēt lēmumus nepaspējām, jo pēc trim nedējām mums bija Cēsis jāatstāj.

Padomju vara Cēsīs un Cēsu apriņķī pastāvēja tikai piecus ■mēnešus. Bet pa šo īso laiku bija daudz kas izdarīts Latvijas

darbaļaužu labā. Sai darbā un cīņā bija iekļāvušās pašu darbaļaužu plašas masas.

Daļa Cēsu komunistu un komjauniešu atkāpās kopā ar Sarkano. Armiju uz Padomju Krieviju, kur turpināja cīņu gan pilsoņu kara frontēs, gan saimnieciskās dzīves atjaunošanas laukā. Bet daudzi palika Cēsīs un pagastos un turpināja cīņu nelegālos apstākļos par Padomju varas atjaunošanu Latvijā.

.

J. Skrastiņš. PADOMJU VARA SMILTENES RAJONĀ

Kādā 1918. gada novembra dienā, kad saimnieka tīrumā aru rugājus, pie manis pienāca kaimiņu jauniete un teica: «Vai zini, tev taisnība. Nāks lielinieki, Vācijā revolūcija,» un pasniedza man avīzi «Līdums» \ drukātu uz dzel

tena papīra. «Līdumu» es lasīju diezgan regulāri, jo cita laikraksta nebija. Pratu diezgan labi saskatīt notikumu īsto būtību starp melnajām un pelēkajām «Līduma» rindām.

«Līdums» bija pilns ar ziņām par nemieriem Austrijā un Vācijā un ļoti nobažījies par to, ka te sarkanie nemiernieki esot pat krasāki savos darbos -nekā Krievijas lielinieki.

Mana kaimiņiene stāstīja, ka Smiltenē saimnieki staigājot «ar nokārtiem deguniem». Klīstot baumas, ka sarkanie vispirms tramdīšot tos budžus, kas šopavasar ņēmuši no bezzemniekiem 100 rubļu par pudu miltu.

Okupācijas laikā avīzes no Padomju Krievijas gandrīz nemaz nepienāca. Man izdevās dabūt tikai avīzes «Severnaja Komūna» vienu numuru, kas bija nokļuvis Latvijā kā ietinamais

i «Līdums» — latviešu budžu «Zemnieku savienības» organs. Red.

papīrs un bija grūti salasāms. Bet ziņas par Padomju zemi bija diezgan izplatītas. Tās gāja no mutes mutē, cilvēki tās pamatīgi iztirzāja, satiekoties tīrumā, ganībās, Smiltenes tirdziņā. Par nelegālās komunistiskās preses lasīšanu vai izplatīšanu draudēja bargs sods. To izplatīja konspiratīvi. īsi pirms okupācijas varas krišanas pie mums puslegāli izplatīja Valkā drukāto avīzi «Sarkanais Karogs».

Laukstrādnieki, bezzemnieki un pat vidējie zemnieki okupācijas laikā kāri uzklausīja ziņas par Sarkanās Armijas cīņām, sevišķi par latviešu strēlnieku pulkiem.

Mans saimnieks, vidējais zemnieks, sākumā bija varen sajūsmināts par vācu okupāciju. Viņš teica, ka sviestu, olas un putraimus vedīšot okupantiem ar prieku, lai labāk saņemot vācieši, bet ne tie laupītāji — lielinieki. Tagad, kad vācu okupanti jau desmito reizi piedzina dažādas nodevas no zemnieku saimniecībām un pēdējā pavēstē bija pavēlēts nodot no katras pūrvietas 30 pūru kartupeļu, mans saimnieks palika tāds domīgs un nolēma kartupeļus nevest. Nokultos kviešus viņš nolēma noslēpt rijas augšā.

Okupācijas karaspēks vēl stāvēja Smiltenē, kad sākās kareivju komiteju vēlēšanas. Sīs komitejas stipri atšķīrās no komitejām Krievijas armijā 1917. gadā. Vācu kareivju komitejās galvenie noteicēji bija apakšvirsnieki, kas centās apslāpēt revolūciju.

Vācijas revolūcija uzmodināja arī mūsu novadu. Novembra beigās Smiltenē tika izziņota tautas sapulce. Sapulcē piedalījās arī pelēči un miesta sīkburžuji. Pirmās rindas sapulces zālē ieņēma revolucionāri noskaņotie un darba jaunatne. Saimnieku papas, kā par brīnumu, apsēdās tuvāk pie durvīm un uz koriem. Prezīdijs vēlēts netika. Atklājis sapulci, zemnieksavienībnieks ārsts Mūsiņš paziņoja, ka ar Vācijas pārstāvja Vinniga atļauju Rīgā nodibināta Latvijas nacionālā valdība.

Uz Mūsiņa mājienu tiek pacelts sarkanbaltsarkans karogs un koris draudzes skolotāja Pētersona vadībā nodzied «Dievs, svētī Latviju». Tomēr zālē, nerunājot jau par pirmajām rindām, nekādas sajūsmas nav. Jūtams, ka visi gaida kaut ko citu. Mūsiņš dod vārdu kādam saimniekdēlam, bijušam praporščikam, kas ar tautas dziesmu palīdzību cenšas pierādīt, ka latviešiem — visai latvju tautai — esot sava dzimtā zeme, kuru vajagot aizstāvēt pret dažādiem ienaidniekiem. Runātājs ņem palīgā Andreja Pumpura dzejas, lai paceltu klausītājos tautisko garu.

Bet runai nav ne mazāko panākumu. Pēc praporščika katedrā kāpj bijušais bezzemnieka dēls, kara ārsts Knostenbergs, kas ar Smiltenes .mācītāja Kundziņa rekomendāciju bija nokļuvis kara medicīnas akadēmijā. Knostenbergs pūš .saimnieku taurē, atsaucas uz savu proletārisko izcelšanos un aģitē par buržuāzisku Latvijas valsti. Bet arī viņam nav piekrišanas, tas atstāj katedru gluži sašļucis. Pēc tam runā Vīķele —• lielsaimnieks, strādnieku neģēlīgs izsūcējs un revolucionāru nodevējs. Acīm redzot viņš tagad grib piesmērēties tautai: runā par grūtiem laikiem, žēlīgi izsakās par bezzemniekiem un beidzot izaicina visus saimniekus atvērt savas klētis un pabarot tos, kuriem «nebijis ko sēt un pļaut». Zālē atskan smiekli. Kāds ierosina ievēlēt komisiju ar Vīķeli priekšgalā, kas izpētītu bezzemnieku grūto pārtikas stāvokli un sniegtu palīdzību. Priekšlikumu sapulce pieņem. Pēc ievēlēšanas Vīķelis jūtas nelaimīgs. Viņš zina, ka daudz ir solījis, bet neko nedarīs bezzemnieku labā.

Kamēr runāja saimnieki un viņu dienderi, sapulce garlaikojās vai trokšņoja. Pašās beigās vārdu ņem Luste — boļševiks. Viņš runā vēl diezgan atturīgi, jo zālē vācu žandarmi. Viņš aicina bezzemniekus organizēties atsevišķi, bez saimniekiem. Priekšējās rindas uzreiz atdzīvojas. Tad arī es ņemu vārdu un prasu Mūsiņam, ko gan jaunā Latvijas valdība dos darbaļaudīm. Viņas deklarācijā par to nekas nav teikts. Piezīmēju, ka latvju darbaļaudis atzīs tikai to valdību, kura aizstāvēs viņu intereses. Beigās sapulces vairākums pieprasa sasaukt bezzemnieku sapulci. Mūsiņš to apsola, tikai bezzemniekiem esot kārtīgi jāuzvedas.

Bezzemnieku un strādnieku sapulce notika 4. decembrī. Jau ilgi pirms noteiktā laika zāle bija ļaužu pilna. Visiem pacilāts garastāvoklis: vācieši evakuējas, muižnieki «šļūc pa diegu», jūtama revolūcijas tuvošanās. Tomēr jūtama arī zemnieksavie-nībnieku noziedzīgā rīcība. Saimniekdēliņi stājas sakaros ar vācu dzelzsdivīzijniekiem; saimnieki izplata baumas, ka nākšot soda ekspedīcijas, pēršot atkal kā 1905. gadā; meņševiki grib atraut masas no boļševikiem un spiežas strādnieku vidū. Daži saimniekdēli sāk bildināt savas kalpones.

Sapulce par priekšsēdētāju ievēlē bijušo praporščiku Krievu, meņševiku un lielu pļāpu. Krievs moka sapulci gandrīz divas stundas, kamēr viņā vairs neviens neklausās. Tiek iesniegts priekšlikums ievēlēt Bezzemnieku padomi. Padomē ievēlē ap 20 cilvēku. Izpildu komitejā ievēlē piecus — bijušos Krievijas armijas kareivjus, kas tagad kalpi un rokpeļņi. Nevienu meņ-ševiku neievēlē. Krievs noskatās manā diezgan glītajā artile-rista mētelī un nobrīnās: «Tu arī boļševiks?» Kad es to apstiprinu, viņš domīgi nosaka: «Es jau arī garā boļševiks, bet man tik tās metodes ir citas.» Sapulces beigās ieradās vācu žandarms ar pāris kareivjiem un Smiltenes virstiesneša Karl-sona dēlu un pieprasīja sapulces protokolu.

Jaunievēlēta Padome jau otrā dienā gribēja pieņemt Smiltenes pagasta lietas no bijušā pagastvecākā Priedīša. Priedītis atteicās lj^tas nodot. Padome aizgāja apspriesties, ko darīt. Mums vēl nebija spēka padzīt veco pagasta valdi. Te kāds aiz durvīm paklusu sauca «Friči!» Ierodas atkal tas pats žandarms ar pāris kareivjiem, šautenēm apbruņojušies, un barga balsī vāciski uzprasa: «Kas te par sanāksmi?» iKaut kā ieskaidrojam viņam, ka notiek Padomes sēde. Žandarms prasa uzrādīt kareivju komitejas atļauju. Neko darīt, ejam uz kareivju komiteju, kura visa piedzērusies sēž krogā. Mūsu prasību — aizliegt žandarmam un kareivjiem traucēt mušu Padomes darbu — viņi noraida, iebilzdami, ka kareivju komiteja nemaisoties iedzīvotāju iekšējās darīšanās.

Bruņota spēka mums nav nekāda, nav arī ieroču, izņemot vienu manis saglabātu «naganu» ar 3 patronām. Nospiestu prātu ejam katrs uz savām mājām. Mans saimnieks zobojas par Padomes nevarību.

Pa šoseju dienu un nakti atkāpjas vācu karaspēks un reizē ar to aizvācas baroni, tirgotāji un daži pelēkie baroni. Vietām sarkanie partizāņi pasteidzina aizbraucējus ar lodēm.

Nākamajās dienās pienāca ziņa, ka apriņķa centrā Valkā nodibinājusies Padomju vara. Kādu vakaru no vecās pagasta valdes man atveda zīmīti, lai esot tik laipns un tūlīt ierodoties pieņemt lietas. Pagasta vecākais esot aizbraucis.

Smiltenē ierados vakarā. Izrādījās, ka bija uzaicināti arī citi Padomes prezidija locekļi. Pagasta darbvedis un kasieris slēdza vaļā kasi un lika mums pieņemt naudu, dokumentus un grāmatas. Naudas nebija daudz — daži simti. Vairāki tūkstoši nesen ieguldīti tā sauktajos depozītos, lai nepaliekot lieliniekiem. Daudzi dokumenti mums izlikās šaubīgi. Pieņēmām tikai naudu, piezīmēdami, ka vajadzīga pagasta lietu pamatīga revīzija. Kasiera pienākumus uzlika man, uzdeva pieņemt arī kasi un dokumentus no Smiltenes pārtikas komitejas, kura līdz šim atradās vāciešu un vietējo kontrrevolucionāru rokās. Izrādījās, ka komitejai naudas bijis daudz, bet tā gandrīz visa inodota baltajiem ieroču iegādāšanai. Pieņēmām naudas atlikumu un uzdevām lietu izmeklēt, caurskatot visus dokumentus. Vakarā notika Izpildu komitejas  sēde, kur ziņojām par dienā veikto.

Dažās dienās noorganizējām tautas miliciju, kas gādāja par kārtību un iedzīvotāju apsardzību. Enerģiski darbojās milicijas priekšnieks biedrs Baars. Vācām ieročus. Ienāca ziņas, ka daudziem saimniekiem uzglabājušās šautenes un patronas. Tādiem tika piesūtīts uzaicinājums nekavējoties nodot ieročus. Ja to neizdarīja, tad braucām paši pēc ieročiem un vedām uz Smilteni šauteni ar visu saimniekpapu.

Smiltenes Izpildu komiteja noorganizēja jaunu personas apliecību izdošanu visiem pagasta un miesta iedzīvotājiem. Tas bija nepieciešams revolucionārās kārtības nodrošināšanai. Radas arī daži pārpratumi. Piemēram, kad pasludinājām, ka atvērts dzimtsarakstu birojs, kur jāreģistrē laulības utt., uz biroju saka nākt arī vecīši un vecenītes reģistrēt laulību no jauna. Tas sacēla pavisam nevajadzīgu trauksmi un nevēlamas baumas.

Agrārā nodaļa, kuru vadīja biedrs Luste, ķērās pie muižu un aizbēgušo «pelēču» saimniecību pieņemšanas un inventāra uzskaites. Visas muižas un aizbēgušo lielsaimnieku mājas, kuru mūsu rajonā bija ap 20, tika pārvērstas padomju saimniecībās, bet darbinieku trūkuma dēļ nebija iespējams tās pienācīgi vadīt. Saimniecību vadībā nereti iespiedās dažādi spekulanti un bijušo saimnieku rokaspuiši. Trūka materiālu lauksaimniecības inventāra labošanai — dzelzs, ādas, pat pakavu naglu. Izveidot pienācīgi padomju saimniecības, izlabot radušās kļūdas, izraudzīt vai izaudzināt vajadzīgos kadrus nepaspējām. Tuvojās fronte, tā prasīja galveno uzmanību.

Pārtikās nodaļas vadība bija uzticēta man. Pieņēmām visus pārtikas krājumus, muižas dzirnavas un magazīnas, siena šķūņus un siena kaudzes muižā. Vailkas apriņķa pārtikas nodaļa ar novēlojumu deva rīkojumu apmainīt vecās, okupācijas laika pārtikās kartītes.

Smiltenes pārtikas komitejai bija jaapgādā vairāki tūkstoši cilvēku. Visiem devām vienādu pārtikas normu — katrai personai mēnesī 20 mārciņas miltu, 10 mārciņas putraimu, kartupeļus un vēl citu ko, piemēram, klijas. Jaunās pārtikas kartītes bija vēl jānodrukā, kas nebija viegli izdarāms, un jāizdala. So darbu iesākām, bet nepabeidzām. Smiltenes miestā tumši elementi aģitēja pret jaunajām pārtikas kartītēm un vispār pret pārtikas reformu, jo viņi zināja, ka parazītiskiem elementiem kartītes vairs netiks dotas. Partijas Smiltenes komiteja nolēma pārtiku izdot pēc vecajām kartītēm. Biedram Rozītim, Smiltenes rajona politiskajam emisāram, šinī jautājumā nebija skaidrības.

Ari ar naudu bija lielas grūtības. Apgrozībā atradās dažādas naudas zīmes, obligācijas, vērtspapīri utt. Visvairāk apgrozījās «kerenkas» un cara laika nauda. No sākuma gāja arī ostrubļi, bet drīz tos izsludināja par nederīgiem un vairs neņēma pretim. Lietoja arī dažādas aizņēmumu zīmes. Vēlāk parādījās Rīgas Strādnieku deputātu padomes izlaistās rubļu un trīsrubļu zīmes ar Sīmaņa Berģa parakstu.

Smiltenes padomes galvenie ienākumu avoti bija pārtikas nodaļas ievāktās summas par iedzīvotājiem izsniegtajiem produktiem, nodoklis no dzirnavām un dažādi sīki ienākumi no administratīvās nodaļas. Šie ienākumi nespēja segt izdevumus, tādēļ tika uzlikts speciāls nodoklis budžu saimniecībām.

Veselu protestu vētru darbaļaužu masās sacēla no Vācijas saņemtās ziņas par Kārļa Lībknehta un Rozas Luksemburgas noslepkavošanu. Partijas rajona komiteja nolēma sasaukt plašu protesta mītiņu. Mītiņa dienā plašas ļaužu masas pulcējās pie Izpildu komitejas. No turienes visi organizēti devās uz lauksaimnieku biedrības namu. No biedrības nama balkona biedrs Rozītis aicināja sapulcēties uz mītiņu baznīcā, jo citu tik plašu telpu nebija. Visi bija ar mieru, tikai reta lauku vecenīte pakl.u-sītēm izteicās: «Baznīcā nu gan nevajadzēja...», kaut gan uz mītiņu pati bija ieradusies.

Baznīca pienāca pilna ļaužu. Ārpusē palika daži biedri, lai novērotu, vai kāds baltgvards negatavo provokāciju, piemēram, šaušanu vai tamlīdzīgu. Baznīcā runāja biedrs Baars, Lamanis un citi. Viņi aicināja sniegt biedrisku roku vācu proletariātam,, kas visatbildīgākajā brīdī zaudējis savus vadoņus.

Bija nolemts ērģeļu pavadījumā nodziedāt «Ar kaujas saucieniem uz lūpām». Te ērģelnieks Pētersons paziņoja, ka neesot ērģeļu minēja. Kad sameklējām minēju, tad Pētersons, izspiedis no instrumenta mežonīgam bļāvienam līdzīgu skaņu, pateica, ka bez notīm viņš neprotot spēlēt. Sapulcējušies ļoti labi nodziedāja bez mūzikas pavadības.

Mītiņš atstāja pacilātu iespaidu uz masām. Pēc tam baznīcas telpas vairākas reizes izlietojām masu sapulcēm. Mācītājs vairākas reizes paklusām mēģināja organizēt protestu, bet nekādu panākumu tam nebija.

Arvien vairāk bija jūtama frontes tuvošanās. Valkas apriņķa Izpildu komiteja, evakuējusies no Valkas ar visām savām nodaļām, ieradās Smiltenē. Izpildu komitejas prezidijs apmetās Smiltenes pi.ll, nodaļas — miestā. Arī mums vajadzēja būt gataviem atkāpties. Izvirzījām evakuācijas komisiju, kurai vajadzēja izvest visas vērtīgākās mantas, mašīnas un lielākos pārtikas krājumus. Diemžēl, dzelzceļš nebija spējīgs visas evakuējamās mantas uzņemt, un dažas tika izvestas pa zemes ceļu. Pēc dažām dienām fronte nostiprinājās un evakuāciju pārtrauca. Izbraukušie darbinieki atgriezās.

Februāra beigās tika izsludināta mobilizācija. Iesauca apmēram 5 gadagājumus, visus bijušos kareivjus un karam derīgos vīriešus. Iesaukti tika visi, neņemot vērā sociālo stāvokli.

Biedrības mājas zālē bija ierīkots mobilizācijas punkts. Mobilizācijas komisijas darbu aizkavēja tikai tie, kas teicās esot slimi. Veselos ārsts pa lielākai daļai nemaz neapskatīja. Mobilizētajiem izdeva dokumentus, kur bija teikts, kad un kur ierasties. Saņēmuši dokumentus, mobilizētie jau sāka paši dalīties pulciņos, rūpēties par pārtiku, braukšanu utt. Bijušo virsnieku mūsu starpā nebija, tie bija iesaukti jau agrāk. Uz mobilizāciju bija ieradušies gandrīz visi iesauktie. Atklātu dezertieru nebija. Daži «pelēči» bija saņēmuši no ārsta slimības apliecības vai arī paziņojuši, ka esot galīgi slimi un guļot mājā. Bet tādu bija maz. Lielais vairums bija bezzemnieki, strādnieki un vidējie zemnieki, kas bija gatavi aizstāvēt Padomju zemi.

Pēc mobilizācijas notika mītiņš turpat zālē. Runāja biedrs Rozītis. Mobilizētos pavadīja, kā jau parasts, radinieki, pazīstamie ūn darba biedri. Dziesmas, dažas sīkas dāvanas un atgādināšana neaizmirst, rakstīt utt. Asaru bija pavisam maz. Bija pavisam cita izjūta, nekā kad mobilizēja vecajā armijā. Sadalījāmies grupās pēc norādītajām karaspēka daļām un devāmies uz Smiltenes šaursliežu staciju. Neiztrūka neviens. Galvenā masa gāja kā pārliecināti, aktīvi un pašaizliedzīgi cīnītāji.

'Krita beidzamais februāra sniedziņš, segdams vagonu jumtus un jauno cīnītāju ziemas cepures.

Cīņā par Padomju Latviju daudzi nolika savas galvas. Viņiem pieminekli cēla dzīvi palikušie biedri, aktīvi darbodamies Padomju zemes aizsardzībā un sociālisma celtniecībā.

.

Р. К а ģ е. PARTIJAS UN PADOMJU DARBA RENCĒNOS

1917. gada septembrī atgriezos no

Petrogradas dzimtajā Rencēnu pagastā, Valmieras apriņķī, no kurienes biju aizbraukusi 1915. gadā. Apmetos uz dzīvi pie māsas Marijas Kaģes. Viņa strādāja Rencēnu miestiņā par šuvēju, bija partijas biedre un darbojās pagasta Bez zemnieku padomē. Māsas dzīvoklī bieži ieradās vietējie partijas un sabiedriskie darbinieki, pārrunāja revolucionāros notikumus un vietējo organizāciju darbību. Es ātri iepazinos ar pagasta sabiedrisko dzīvi.

Pēc Februāra revolūcijas te bija nodibinājies LSD Vidienas organizācijas Rencēnu rajons. Rajona organizācijā darbojās audēja Karlīne Svile, partijas biedre no 1905. gada; Rīgas strādnieks Augusts Соке, partijas biedrs no 1907. gada, kas bija atgriezies no trimdas; vecs partijas biedrs Rihards Dietlavs un vairāki nesen partijā uzņemti vietējie bezzemnieki. 1917. gada rudenī partijas Rencēnu rajona organizācijā jau bija 15 biedru.

Vasaras vidū Rencēnos nodibinājās arī LSD Darba jaunatnes savienības pulciņš «Strautiņš», ko noorganizēja daži Valmieras jaunieši. No vietējiem jauniešiem aktīvākie pulciņa dalībnieki bija Milda Ķušķe, Sofija Osīte un viņas māsa, Emma Olmane, Kristīne Celma, Emma Svile, K. Tēraudkalne, A. Ķelle u. c.

Pagasta Bezzemnieku padomē darbojās partijas biedri K- Svile, M. Ķaģe, R. Dietlavs u. c., pārtikas komitejā — А. Соке.

Strādnieki, bezzemnieki un trūcīgie zemnieki, sekojot revolucionārās LSD aicinājumiem, strauji iekļāvās revolūcijā; vasarā notika kalpu streiki Rencēnu pagasta Lielajā un Jaunajā muižā. Pretējā nometnē nogrupējās mantīgie iedzīvotāji. Tās priekšgalā bija Zemnieku savienība, kurai Rencēnos bija sava nodaļa.

Oktobrī, kad partija gatavoja darbaļaudis izšķirošai bruņotai cīņai, arī Rencēnos noorganizējās Sarkanās gvardes grupa. Sākām plašu aģitāciju par varas pārņemšanu pagastā strādnieku un bezzemnieku rokās. Vienlaikus gatavojāmies Satversmes sapulces vēlēšanām. Partijas Rencēnu rajona uzdevumā arī es piedalījos aģitācijas darbā. Neaprobežojāmies ar sapulcēm vien, jo bieži sasaukt tās nebija iespējams. Apstaigājām mājas un veicām individuālu izskaidrošanas darbu bezzemnieku vidū. Dažreiz notika asas vārdu sadursmes ar budžu papām, viņu dēliem un meitām. Satversmes sapulces vēlēšanās Rencēnu pagastā no 1789 vēlētajiem, kas piedalījās balsošanā, 1428 vēlētāji jeb 79,2% nobalsoja par LSD kandidātiem. Rencēnus sāka dēvēt par sarkaniem.

Ziņu, ka Petirogradā gāzta buržuāziskā Pagaidu valdība un nodibināta Padomju Valdība, lauku darbaļaudis uzņēma ar lielu prieku un centās nekavējoties realizēt visus jaunās varas pasākumus. Pēc Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku padomes norādījuma Rencēnu pagasta strādnieki un bezzemnieki pārvēlēja savu Padomi, lai nostiprinātu to kā varas orgānu. Par Padomes Izpildu komitejas priekšsēdētāju ievēlēja A. Coki, par sekretāru — M. Ķaģi, par .locekļiem — Ķ. Svili, R. Dietlavu, J. Biršu u. c. biedrus.

Man uzdeva vadīt Padomes bibliotēku un lasītavu. Bibliotēkai nodeva bijušās izglītības biedrības grāmatu fonda un partijas rajona organizācijas literatūru. Uzsākot darbu bibliotēkā, vēl ciešāk iesaistījos masu politiskās audzināšanas darbā.

Arvien plašāk vērtās pagasta Bezzemnieku padomes darbs: konfiscēja muižas, nacionalizēja ķieģeļu cepli, dzirnavas, vilnas kārstuves, lielākos veikalus; uzskaitīja visus pārtikas krājumus, jo pārtikas stāvoklis tolaik bija ļoti smags. Rūpējās arī par bērnu audzināšanu vietējās skolās. Vairums skolotāju bija progresīvi, tos atstāja viņu vietās. Taču nepieciešami bija jānomaina Burtnieku draudzes skolas pārzinis reakcionārs J. Jansons. Tam vajadzēja visas draudzes piekrišanu.

Demobilizēts no armijas, Rencēnu pagastā ieradās virsnieks V. Gailis, partijas biedrs, kas bija beidzis Valkas skolotāju semināru. V. Gailis aktīvi piedalījās Rencēnu sabiedriskajā dzīvē, veica kultūras darbu, palīdzēja jaunatnes pulciņam. Viņš arī deva vērtīgus ierosinājumus, kā pārkārtot darbu skolās.

Lai izlemtu jautājumu par draudzes skolas pārzini, 1918. gada janvārī tika sasaukta Burtnieku un Rencēnu pagastu iedzīvotāju kopsapulce Burtnieku baznīcā. Citu telpu tik lielai sapulcei nebija. Baznīcā dievkalpojumi nenotika, jo mācītājs R. Meiers, ko turēja aizdomās par spiegošanu vācu labā, kara laikā bija izsūtīts. Plašu runu par starptautisko un iekšējo stāvokli no baznīcas kanceles teica partijas Vidienas komitejas pārstāvis Miezis. Runāja arī abu pagastu padomju izpildu komiteju pārstāvji un V. Gailis. Jāatzīmē, ka V. Gailis vienkāršiem, tautai saprotamiem vārdiem prata izskaidrot visgrūtākos jautājumus. Arī šoreiz viņa runa par padomju un sabiedrības uzdevumiem tautas izglītības laukā guva tautā lielu piekrišanu. Sapulce nolēma atcelt no amata J. Jansonu un par draudzes skolas pārzini ievēlēja V. Gaili.

5i sapulce dziji saviļņoja pagasta ļaudis, un to vēl ilgi atcerējās. Jau sapulces organizēšana notika neparasti. Rencēnu Padomes Izpildu komiteja bija mobilizējusi muižu un saimnieku pajūgus, lai bezzemniekiem nebūtu jāmēro kājām tālais ceļš uz Burtniekiem. Agri no rīta Rencēnos salasījās daudz ļaužu. Visi sasēdās pajūgos, pacēla sarkanos karogus un devās uz Burtniekiem. Svinīgais brauciens, cilvēku pārpildītā baznīca, revolucionārās runas, cīņu dziesmas baznīcā — viss tas radīja masās lielu sajūsmu. Likās, nav tāda spēka, kas varētu atgriezt vecos laikus. Sapulce un Jansona atcelšana no amata satrauca un saniknoja budžus. Tie pa malu malām kliedza par baznīcas «apgānīšanu». Viņi sevišķi šķendējās par to, ka kancelē kāpusi sieviete, Rencēnu Padomes Izpildu komitejas izglītības nodaļas vadītāja K. Svile, un baidīja ļaudis, ka tagad nu nākšot liels dieva sods visai draudzei.

Arī jaunatnes pulciņš «Strautiņš» sāka rosīgu kultūras darbu: noorganizēja kori, rīkoja lekcijas un mākslinieciskus pašdarbības vakarus. Sai darbā jauniešiem palīdzēja vietējais skolotājs Balodis un kādu laiku arī J. Dīmanis, kas jau pavasari bija piedalījies bezzemnieku organizēšanā un tagad bija atbraucis Rencēnos atvaļinājumā no armijas. Pie mums uz dažām sapulcēm ieradās partijas biedri ari no Valmieras. Partijas rajona un jaunatnes pulciņa biedru skaits auga.

Padomju varas dekrēti un jauncelsmes pasākumi līdz pašiem pamatiem saviļņoja lauku darbaļaudis. Konfiscētās muižās kalpu ievēlētās komitejas kārtoja muižu apsaimniekošanas darbus. Daudz sprieda par to, ko darīt ar budžu saimniecībām sakarā ar visas zemes nacionalizāciju. Lauku ļaužu mošanos raksturoja arī tas, ka auga viņu prasības pēc avīzēm, politiskās literatūras un vispār grāmatām.

Pēkšņi visam darbam nāca negaidīts trieciens — vācu karaspēks okupēja Ziemeļvidzemi. Dzīvi atmiņā palicis 1918. gada 22. februāris, kad Rencēnos, atkāpjoties no Valmieras, ieradās daļa Valmieras apriņķa darbinieku — E. Ozoliņš, J. Miezis, R. Austriņš u. c. Viņi stāstīja, ka Valmierā vācieši pakāruši dažus mūsu biedrus. Uz īsu apspriedi sanāca arī Rencēnu Padomes Izpildu komitejas locekļi. Ap māju sāka grupām vien staigāt vietējie budži. Man uzdeva noklausīties, par ko budži spriež. Saklausīju, ka viņi gatavojas aizturēt Valmieras biedrus. Mājā budži neuzdrošinājās iet, jo zināja, ka biedriem ir ieroči, bet gatavojās uzbrukt, kad tie iznāks no mājas. Arī Rencēnu Izpildu komiteja sagatavojās aizbraukšanai. А. Соке steidzīgi sakārtoja svarīgākos dokumentus, ko paņemt līdz. Man norādīja palikt uz vietas, jo mani kā jaunu partijas biedreni apkārtnē maz pazina. Valmieras un Rencēnu darbiniekus grupiņām izvadīju no mājas pa sētas durvīm, un viņi caur dārzu aizgāja uz Rūjienas pusi. Budži apķērās tikai tad, kad visi biedri jau bija prom.

Pēc biedru aiziešanas man bija jāiznīcina palikušie Izpildu komitejas dokumenti. Sarkano karogu aiznesu un nodevu .glabāšanā savai vecajai māmuļai Skāmaņu mājās.

Pēc tam divas dienas Rencēnos viss bija klusu, bet sestdienā ieradās pirmās vācu patruļas, tad nāca vācu karaspēka daļas. Nezinu, no kurienes uzradās Rencēnu muižas bijušais pārvaldnieks. Pēc viņa norādījumiem arestēja vairākus muižas kalpus un izsūtīja uz Vācijas nometnēm. Dzirdēju, ka Burtniekos arestēts un aizdzīts uz Vāciju J. Saliņš, Padomes Izpildu komitejas darbinieks, partijas biedrs. Mana māsa noslēpās pie radiem un ilgāku laiku nerādījās miestiņā. Arī es kādu mēnesi slēpos pie radiem, tad paretam ierados savā dzīvoklī. Pirmais represiju

vilnis bija pārskrējis, paliku dzīvot miestiņā. Strādāju par dienas algādzi gadījuma darbos.

Uz pavasara pusi sāka atjaunoties sakari starp partijas biedriem. Tos atjaunoja partijas Vidiēnas komitejas darbinieki E. Plūme (Vētra) un J. Vintēns (Atoms). Vimtēns no sākuma dzīvoja Burtnieku pagastā, Eniņu mājās, pie vecākiem. Viņš ar velosipēdu apbraukāja apkārtni un organizēja nelegālus partijas pulciņus. Pie manis Rencēnos ieradās Vētra un iedeva burtus, kas man bija jānogādā uz Strenčiem tālākai sūtīšanai uz Valku, kur ierīkoja nelegālu tipogrāfiju.

Kādu svētdienu maija sākumā J. Vintēna vadībā nodibinājās Vidienas organizācijas Rencēnu rajons, kurā no sākuma bija 9 biedri: Jūlijs Olmanis, partijas biedrs no 1917. gada sākuma, demobilizēts no armijas, Antons Lilientāls, Marija Kaģe, Pauline Kaģe un aktīvākie bijušā jaunatnes pulciņa «Strautiņš» biedri Milda Kušķe, Emma Olmane, Kristīne Celma, māsas Osītes u. c.

Man uzticēja sakaru uzturēšanu, literatūras saņemšanu un izdalīšanu, jo mans nodarbošanās veids un dzīve miestiņā šim darbam bija izdevīgāki nekā citiem biedriem. Vēlāk nelegālo literatūru saņemu regulāri Valmierā pie Annas Kalniņas.

Pie mums kā propagandisti ieradās E. Plūme (Vētra), J. Bir-kenfelds (Žanis), H. Leimanis (Ergs), no sākuma ari J. Vintēns. Vasarā Vintēns mums, dažiem biedriem, pastāstīja, ka viņa tēvs, lielsaimnieks un boļševiku nīdējs, tīkojot viņa aresta. Tāpēc viņš, Vintēns, aizbēdzis no tēva. Vintēns kļuva profesionāls partijas darbinieks, un, kā vēlāk uzzināju, viņš bija darbojies Pleskavā, uzturēdams sakarus ar Valku un Valmieru.

Partijas sapulces parasti notika apkārtējos mežos svētdienās vai pa naktīm. Atceros kādu sapulci rudenī. Signalizējot ar īsiem svilpieniem, sapulcējāmies naktī Buļļu mežā. Sasēdāmies cieši kopā zem kuplas egles nokaru zariem. Propagandists pusbalsī stāstīja par starptautisko stāvokli, par cīņām Padomju Krievijā, par eseru šausmīgo noziegumu — mēģinājumu nogalināt V. I. Ļeņinu. Kļuva baismi un smagi. Sājā melnajā naktī dziļi izjutām, cik grūtas cīņas dalībnieki esam, cik daudz tumšu spēku apdraud Oktobra revolūcijas iekarojumus. Tomēr mēs apzinājāmies, ka bez cīņas nebūs uzvaras.

Mūsu rajona biedru skaits līdz rudenim pieauga, tāpēc Ēveles pagasta biedri atdalījās no mums, noorganizējot pulciņu savā pagastā.

Uz Oktobra sociālistiskās revolūcijas pirmo gadadienu saņēmām daudz uzsaukumu latviešu un vācu valodā, arī avīzi «Cīņa». Mēs, pulciņa biedrenes, naktī uz 7. novembri izkaisījām uzsaukumus visās pagasta apdzīvotajās vietās, bet pulciņa biedri — vīrieši uzvilka sarkano karogu augstā ozolā uz Rūjienas lielceļa. Tas plīvoja 7. novembrī līdz pusdienai, kamēr kāds saimniekdels paziņoja par to pagasta valdei.

Tūlīt pec revolūcijas Vācijā partija koncentrēja spēkus Valkā kā stratēģiskā centrā, lai vispirms tur organizētu strādnieku bruņotu sacelšanos. Partijas Rencēnu rajons noorganizēja brīvprātīgu Sarkanās gvardes pulciņu, kas apmācīts un apbruņots J. Olmaņa vadībā devās uz Valku. Gvardes grupā bija arī bezpartejiskie, kā Ernests Dzenis, Eduards Einbergs u. c.

Novembrī aktivizējās arī vietējie buržuāziskie nacionālisti un sāka aģitēt par Ulmaņa Pagaidu valdības atbalstīšanu. Pēc viņu ierosinājuma pagasta valde izsludināja iedzīvotāju sapulci 1. decembrī. Mēs, partijas biedri, nolēmām izmantot šo sapulci revolucionārai aģitācijai: apstaigājām mājas un aicinājām bezzemniekus uz sapulci, lai apspriestu jautājumu par Padomju varas nodibināšanu. Nebija vēl nekādu norādījumu par padomju organizēšanu uz vietām. Baidījāmies arī, ka grūti būs cīnīties ar Zemnieku savienības veiklajiem runātājiem. Gāju kājām uz Valmieru lūgt palīgā propagandistu no Vidienas komitejas. Valmierā sastapu tikai dežurējlSo biedru, vi.si pārējie darbinieki jau atradās Valkā. Izdevās nosūtīt zīmīti uz Valku Vidienas komitejai.

No Vidienas komitejas 1. decembra rītā Rencēnos ieradās J. Ješovskis (Rublis) un J. Olmanis. Sapulce bija izziņota latviešu biedrības nama zālē. Kad ļaudis sapulcējās un Zemnieku savienības vīri jau bija iegājuši zālē, mēs pie ēkas izkārām sarkano karogu. Sapulci atklāja pagasta vecākais J. Bērziņš, tas pats, ko 1917. gadā arestējām, bet kas visu okupācijas laiku atkal bija ieņēmis šo amatu. Viņš uzaicināja nodziedāt «Dievs, svētī Latviju». Dziesmu sapulce šā tā «novilka», jo pēc mūsu aizrādījuma bezzemnieki nedziedāja. Tad vārdu lūdza J. Ješovskis un pateica, ka noticis mazs pārpratums, ka mums vispirms jāpiemin brīvības cīņās kritušie biedri, un uzaicināja nodziedat «Ar kaujas saucieniem uz lūpām» un «Internacionāli». Abas dziesmas sapulcējušies nodziedāja ar pilnu krūti. Zcmnieksavie-nībnieki tā apjuka, ka sapulces vadība pārgāja mūsu rokās. Sekoja plašs J. Ješovska referāts. Viņš runaja par starptautisko stāvokli, Padomju varas atjaunošanu Latvijā un bezzemnieku uzdevumiem. Runāja ari citi biedri. Zemnieku savienības vīrus sapulcē vairāk nelaida pie vārda, vienā balsi kliedzot: «Nost!»

Sapulce ieilga. Kad pieņēma priekšlikumu ievēlēt organizācijas komiteju, kas sagatavotu bezzemnieku padomes vēlēšanas, metās jau krēsla, tāpēc nolēma sapulci turpināt pirmdien no rīta.

2. decembrī ap pulksten desmitiem pie Rencēnu biedrības nama atkal sanāca daudz cilvēku, vairākums bezzemnieki un miestiņa amatnieki. Biedrības nama pārzinis resnais Lūsis noslēdza biedrības telpas un pateica, ka viņš savā zālē dumpiniekus nelaidīšot. Arī pagasta valdes telpas bija noslēgtas. Laiks bija silts. Sapulci noturējām pagalmā pie biedrības nama, kur

1917. gada vasarā bieži bijām rīkojuši sapulces. Tika ievēlēta organizācijas komiteja, kurai uzdeva sasaukt pagasta sanāksmi bezzemnieku padomes vēlēšanām. Organizācijas komitejā rekomendējām partijas biedrus un apzinīgākos bezpartejiskos bezzemniekus. Viņus sapulce arī ievēlēja. Par komitejas priekšsēdētāju ievēlēja M. Kaģi. Par komitejas locekli ievēlēja arī mani. Vi-dienas komiteja pēc tam gan pārmeta partijas Rencēnu rajonam, ka biedri legalizēti par agru.

Šādas organizācijas komitejas vēlēšanas bija notikušas ari Ēveles pagastā. Pēc Rencēnu sapulces Ješovskis ar Olmani aizbrauca uz Burtniekiem palīdzēt tur organizēt bezzemniekus.

Rencēnu Bezzemnieku padomes vēlēšanas notika 22. decembrī. Arī šoreiz visas sanāksmju telpas bija noslēgtas. Sapulcei izmantojām kroga lielo istabu. Ievēlētā Bezzemnieku padome pārņēma no pagasta valdes atslēgas un visas pagasta lietas, lai gan pagasta valde tam pretojās.

Padomju vara pagastā bija atjaunota.

22. decembrī no okupantiem atbrīvoja Valmieru, un 25. decembrī latviešu strēlnieku rota no Strenčiem ieradās Rencēnos.

Janvārī, pēc Valmieras apriņķa padomju konferences, galīgi noformējās arī Rencēnu Bezzemnieku padomes Izpildu komiteja. Par Izpildu komitejas priekšsēdētāju ievēlēja J. Olmani, K. Svile atkal vadīja izglītības nodaļu. J. Mednis, kas decembra sākumā bija atgriezies no vācu gūsta un drīz iestājās partijā, vadīja agrāro nodaļu. M. Kaģe bija sociālās apgādāšanas nodaļas vadītāja. Sākumā viņa bija arī partijas Rencēnu rajona komitejas priekšsēdētāja. Padomē aktīvi darbojās arī bezpartejiskie. Martā padomi pārvēlēja, taču mūsu padomes aktīvākos darbinie-kus no jauna ievēlēja Padomē un Izpildu komitejā, jo tie bija ieguvuši masu uzticību.

Mani atkal apstiprināja par Padomes bibliotēkas un lasītavas pārzini. Sājā darbā strādāju visu Padomju varas laiku. Bibliotēku un lasītavu iekārtojām Melngalvja tējnīcā, kur bija liela zāle un viena neliela istaba. Protams, tolaik mums nebija tāda bagāta grāmatu klāsta kā tagad. Bijušo izglītības biedrības bibliotēku papildinājām ar muižās konfiscētajām grāmatām, bet tur maz bija mums derīgu grāmatu. E. Plūme (Vētra), kas tagad pārzināja grāmatu veikalu Valmierā, centās iegūt arvien vairāk un labākas grāmatas. No viņas saņēmām arī papildinājumu mūsu bibliotēkai.

Rencēnos nodibinājās un aktīvi darbojās komunistiskās jaunatnes pulciņš. Tā noorganizētā dramatiskā trupa iestudēja Hei-ermansa lugu «Cerība uz svētību», A. IJpīša «Viens un daudzie» u. c. Tika izstrādāts plašs kultūrizglītības darba plāns pagastā, bet realizēt paguvām maz.

Drīz baltgvardu bandas ieņēma Rūjienu, fronte ilgāku laiku turējās aiz Oleriem, kilometrus trīs no Rencēniem. Visu laiku atradāmies piefrontes joslā. Arī no Rencēnu pagasta daudzi bezzemnieki iestājās Valmieras brīvprātīgo bataljonā, vairāki tika mobilizēti Sarkanajā Armijā. Kad baltie uzbruka Oleriem, Rencēnu miliči un Padomes locekli Izpildu komitejas priekšsēdētāja Olmaņa vadībā devās uz fronti un piedalījās kaujās. Pēc uzbrukuma atsišanas biedri atgriezās Rencēnos un turpināja savu darbu.

Vairākas reizes Burtnieku kapsētā svinīgi glabājām frontē kritušos cīnītājus. Sīs bēres vienmēr kļuva par masu demonstrācijām, kas mobilizēja masas vēl neatlaidīgāk aizstāvēt Padomju varu.

Rencēnu pagastā un miestiņā tolaik bija pāri par četriem tūkstošiem iedzīvotāju. To vairākums bija bezzemnieki — laukstrādnieki, kalpi, pusgraudnieki. Sīkzemnieku bija ļoti maz, jo pagastā bija daudz lielo budžu saimniecību un vairākas muižas. Tagad, Padomju varas laikā, pusgraudnieki bija pārvērsti par valsts zemes rentniekiem, tiem vairs nebija jāatdod puse ražas saimniekiem, kas tagad bija tādi paši nacionalizētās zemes rentnieki.

Muižās organizējās padomju lielsaimniecības. Rencēnu Lielās muižas strādnieki savā sapulcē aprīļa vidū, kad apsprieda noteikumus par strādnieku pieņemšanu padomju saimniecībā,

apliecināja, ka viņi atbalstot Padomju Valdību, bet domstarpības esot tikai jautājumā par strādnieku govju nodošanu saimniecībai. Ņemot vērā pārtikas trūkumu un grūto saimniecisko stāvokli frontes joslā, strādnieki loti baidījās bada, tāpēc neparko negribēja nodot saimniecībā savas personīgās govis, bet .saskaņā ar direktīvām no centra arī šīs govis bija paredzēts nodot saimniecībai.

Personīgā govs tolaik bija kalpu dzīvības jautājums, tāpēc šaja sapulcē kalpi izteica vēlēšanos vēl gadu paturēt govi savā kopšanā un lietošanā. Savā lēmumā viņi aizrādīja: «Pretējā gadījumā mēs būsim spiesti atstāt līdzšinējo dzīves vietu līdz ar govi un meklēt citur piemērotu dzīves vietu.» Kalpi ievēlēja savus pārstāvjus un nosūtīja tos uz Valmieras apriņķa agrāro nodaļu, lai viņi tur aizstāvētu strādnieku lēmumu un novērstu vienīgo domstarpību, kas strādniekiem bija radusies ar Padomju varu.

Gribu vēl atzīmēt, ka dzīves revolucionārās pārkārtošanas laikā darbaļaudis apbrīnojami ātri atbrīvojās no reliģijas. Pat vecie darba cilvēki, kurus agrāk svētdienas rītos saimnieki sauca uz pātariem, tagad baznīcas dziesmas meldijā dziedāja revolucionāro dziesmu «Mostieties jūs, darbaļaudis!» Jaunieši turpretī mīlēja dziedāt «Kam skanat jūs, drūmajie zvani». Un baznīcas zvani arī neskanēja.

Draudzes «gans» Meijers, kas 1918. gadā līdz ar vāciešu ierašanos bija atgriezies draudzē, padomju laikā atkal bija aizbēdzis. Vācu okupācijas laikā viņš bija arī vācu politiskais komisārs vairākos pagastos, regulāri braukāja pa pagastu valdēm un okšķerēja pēc komunistiem. Ieradies Burtnieku draudzē, viņš bija pavēlējis kalpu sievām izmazgāt «apgānīto» baznīcu um pēc tam to no jauna iesvētījis, lādēdams boļševikus. Mācītāja muižu apstrādāja pieci pusgraudnieki. Patiešām, kas kaitēja nedzīvot tādam melnsvārcim! Baidīdamies no tautas, tagad šis draudzes «gans» atkal bija prom. Tauta ar neredzētu entuziasmu pulcējās uz mītiņiem Burtnieku baznīcā, lai klausītos savus patiesos aizstāvjus.

Atceros 1919. gada Pirmā Maija svētkus. Rencēnu Padomes Izpildu komiteja nolēma šos svētkus atzīmēt pēc iespējas plaši. Ievēlēja svētku komisiju ar Izpildu komitejas priekšsēdētāju priekšgalā. Nolēma kopā ar oitiem draudzes pagastiem organizēt 'Svētku mītiņu Burtnieku baznīcā. Jaunieši gatavoja teātra izrādi. Bērniem skolās organizēja kopmielastu. Padome izsūtīja

pa mājām uzaicinājumu piedalīties Pirmā Maija svinēšanā. Jaunieši nopina vītnes no zaļumiem un uz trijiem ceļiem, kas ved uz Rencēniem, uzcēla goda vārtus. Uz Valmieras ceļa goda vārtiem bija uzraksts — sveiciens Padomju Valdībai; uz Oleru ceļa — sveiciens Sarkanajai Armijai, jo tajā pusē atradās fronte. Uz Rencēnu muižas ceļa, pa kuru vajadzēja nākt strādniekiem, bija uzraksts — sveiciens Padomju Latvijas darbaļaudīm.

Pirmā Maija rītā Rencēnu miestiņā sapulcējās vairāki simti lauku ļaužu. Ar sarkaniem karogiem priekšgalā visi soļoja uz Burtnieku baznīcu. Pa ceļam rindas arvien pieauga. Burtnieku iedzīvotāji bija sapulcējušies pie pagasta nama un arī organizēti devās uz baznīcu. Nāca arī Jaunburtnieku un citu pagastu ļaudis. Baznīca bija stāvgrūdām pilna un skaisti izpušķota ar Marksa, Emgelsa un Ļeņina portretiem, zaļām vītnēm un sarkaniem karogiem. Pat durvis bija apvītas ar zaļumiem. No kanceles runāja partijas CK propagandists, strēlnieku pārstāvis un vietējie biedri. Mītiņa dalībnieki dziedāja revolucionāras dziesmas ērģeļu pavadījumā.

Kad atgriezāmies Rencēnos, skolas priekšā uz uzkalniņa CK propagandists nolasīja plašu referātu tiem, kas nebija varējuši iet no rīta uz Burtniekiem un tagad bija sanākuši šeit uz mītiņu.

Vakarā pagasta nama zālē dramatiskais pulciņš izrādīja A. Upīša lugu «Viens un daudzie». Zāle ibija cilvēku pilna. Pirms izrādes CK propagandists apsveica klātesošos ar Pirmo Maiju un īsumā pastāstīja par šo svētku nozīmi. Zālē skanēja aplausu vētra. Pēc tam sākās izrāde. Pienāca ziņa, ka pie Oleriem un Sedas sācies straujš somu un igauņu baltgvardu uzbrukums. Dažas Sarkanās Armijas daļas bija atkāpušās uz Rencēniem, un tām steidzīgi vajadzēja telpu. Lugas pēdējais cēliens netika izrādīts.

Pēc dažām dienām ienaidnieka uzbrukumu atsita un mūsu darbs Rencēnos turpinājās. Fronte noturējās līdz 1919. gada

23. maijam. Pēc Rīgas krišanas un mūsu armijas atkāpšanās bijām spiesti atstāt sarkanos Rencēnus. Turpinājām cīņu par Padomju varu citās frontēs. Daudzi mūsu miliči, Padomes locekļi un bezzemnieki iestājās Sarkanajā Armijā, grupa biedru kopā ar Rencēnu Izpildu komitejas priekšsēdētāju J. Olmani aizgāja sarkanajos partizāņos.

Pēc Sarkanās Armijas aiziešanas no Ziemeļvidzemes Burtnieku draudzē atkal atgriezies mācītājs Meijers, atkal «šķīstījis» baznīcu un darbaļaužu vadoņu portretus pavēlējis saviem rokaspuišiem iemest Burtnieku ezerā. Bet padomju laikā sētā revolucionārā sēkla dīga un auga, un mūsu sākto darbu pašaizliedzīgi turpināja jauni pagrldnieki.

.

J. Saliņš BURTNIEKOS

Pēc Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaras ari Burtniekos drīz vien varu pagastā saņēma Bezzemnieku īpadome. Noorganizējās arī partijas šūniņa.

Vācu okupantiem ienākot, Burtnieku pagasta vecākā krēslā atkal iesēdās agrākais pagasta «vecis» Vente. Izklīda partijas biedri: daži aizbrauca uz Padomju Krieviju, daži noslēpās citos Latvijas pagastos. Sākās revolucionāru tvarstīšana. Sagūstīja arī mani. 1918. gada februārī Valmieras cietums jau bija pārpildīts. Mani ievietoja kādā mājā ar restotiem logiem. Pēc neilgas sēdēšanas un kverkšķināšanas mūs kājām dzina uz rietumu pusi, protams, nesakot, kurp. Konvoji bija sevišķi brutāli un zvēriski. Ja kāds gūsteknis aiz novārguma vai slimības nevarēja soļot līdz, to skubināja šauteņu rezgaļiem un lamu vārdiem.

Netālu no Jelgavas, Svētes muižā, bija lielgabalu lādiņu pussagrautas mūra ēkas. Šajās drupās — nometnē ieslodzīja arestētos. Priekšā jau bija mums līdzīgi, savākti no visas Latvijas: kalpi, vaļinieki, pilsētas strādnieki, amatnieki, partijas un pagastu padomju darbinieki, sarkanie gvardi. Rets kāds bija sagūstīts aiz pārpratuma.

Ja nevienu tajās dienās mūsu nometnē nenošāva, tad toties sita un badināja. Sišana un badināšana sākās jau no Valmieras. Es pirmo kāvienu dabūju Svētes muižas drupās. Kad bijām ieslodzīti kādā istabā, no rīta ieradās divi sargi un privātais, kāds nometnes ierēdnis, kas runāja latviski. Mūs nostādīja ierindā. Tā kā es biju augumā .garākais, mani iecēla par grupas vecāko. Otrā rītā ieradās tie paši «viri», man vajadzēja kareiviski raportēt viņiem. Par to, ka nebiju nostājies, kā vajadzēja, privātais pārskaitās, bļāva un ar suņu pātagas kātu zvēla man pa galvu un kur gadījās.

Svētes muižā mūs noturēja visu aprīli, tad pa dzelzceļu caur Šauļiem aizveda uz Ha.meršteinas koncentrācijas nometni, ap 150 kilometru no Berlīnes. Nu mēs bijām nokļuvuši prūšu junkuru īstajā tēvzemē! Hameršteina — maza pilsētele, kuras nomalē smilšu kalnos bija vesels ieslodzīto kombināts, kas bija ierīkots imperiālistiskā kara sākumā, kad šurp tika dzīti pirmie krievu gūstekņu pulki. Karojošajai Vācijai jau toreiz trūcis kokmateriālu, tāpēc nometne bija ierīkota pēc kara lauku zem-nīcu-blokhausu parauga. Katra blindāža bija ap piecdesmit metru gara un piecus sešus metrus plata, ārpusē apvīta ar dzeloņdrāšu žogu. Vienu blindāžu ar otru savienoja dzeloņdrāšu koridors. Sargtorņos — vērīgi sargi, invalīdi no hospitāļiem -ar koka kāju vai izšautu aci. Sie kara upuri uzlūkoja krievu kara gūstekņus un mūs, jaunatdzītos, par viņu kropļotājiem. Tādēļ viņi izjuta dzīvniecisku skaudību un naidu pret mums, veselajiem. Jādomā, arī šovinisma skurbulis vēl nebija izzudis no šo laužu galvām.

Vienā tādā blindāžā iedzina ap 350 izsūtīto no Latvijas. Gar blindāžas vienu malu bija noklāti kaili dēļi guļai. Ne salmiņa pagalvim, nedz arī kāda apsega. Nekādu mēbeļu, ne apgaismojuma, arī dienā te bija tik daudz gaismas, cik kaķa acī. Sedzāmies ar savām skrandām, par kādām bija pārvērtušās mūsu drēbes pēc cepināšanas dezinfekciju krāsnīs. Lai gan sākumā varējām gulēt, cik patika, jo darbā nedzina, tomēr no gulēšanas nekas neiznāca. Naktis pagāja sīvās kaujās ar blusām, ko te varēja grābt riekšavām. Asinssūcējas dejoja savu deju pa mūsu krūtīm, galvām, sejām. Nekādus pulverus pret insektiem nedeva.

Bet ko nu par pulveriem, kad mums nedeva pašu galveno — ēst. Rītos skārda bļodiņā ielēja melnu šķidrumu un pasvieda gabalu maizes. Maizes klaipu apakšas ibija apvārtītas zāģu skaidām, pati maize — kaut kādas labības miltu, kartupeļu un koka miltu maisījums. Un tās pašas tikai 400 gramu dienā. Retumis kafija bija sasaldināta ar saharīnu. Pusdienās tajā pašā skārda bļodiņā iešļāca melnu zupu, kas, kā runāja, vārīta no roņu

gaļas, tikai retumis zupa bija no gaļas konserviem ar kartupeļiem un bietēm. Vakaros, kas vēlējās, varēja otrreiz sasildīties ar «kafiju», bet reti kāds gāja ipēc tās. Negāja arī tāpēc, ka trūka spēka.

Uz kailajiem dēļiem guļot, no bada novārguši, atcerējāmies, ko katrs savā mūžā gardāku ēdis ... Par ēšanu neapturami, neapnīkstoši runāja visa blindāža, visi šie 350 izbadinātie. Daudzi no bada sapampa, sāka arī mirt. Nomira kāds cēsinieks, kura vārdu neatceros, — smadzenes tolaik bija kā miglas pieblīvētas. No slimībām un sērgām gan mira mazāk. Mūs vēl Svētes muižā pret tām potēja un iešļircināja. Bet, ko neveica sērgas, to izdarīja bads.

Jutāmies kā zārkā. Grāmatu un avīžu nebija, vēstules nesaņēmām, nedz arī kādam rakstījām. Ne mēs zinājām par tuviniekiem, ne viņi par mums. Nometnē gan izplatīja kādu avīželi krievu valodā, kas bija domāta vecajiem krievu kara gūstekņiem. Šo lapeli līdz pēdējam rūpīgi iztina cigāriņos ar «vācu tabaku», t. i., ķiršu, ābeļu un citu lapu maisījumu.

Māca garlaicība. Lai kaut kā sazinātos ar kaimiņu blindā-žām, kur bija krievu kara gūstekņi, daži latvieši mēģināja aizlīst turp caur dzeloņstiepļu žogiem. Tikai reti tas izdevās. Ja pamanīja, šāva bez brīdinājuma. Atceros, man acu priekšā tā nošāva kādu latvieti. Nošauto augu dienu nepievāca — par brīdinājumu citiem, tad kā suni iesvieda kara ratos. Vēl atceros, ka kādam citam, kad tas līda caur dzeloņstieplēm, nošāva četrus pirkstus.

Domājām par bēgšanu, bet no nometnes bija grūti izbēgt. Un tā mūs te vārdzināja trīs mēnešus. Augusta pirmajā pusē sāka izsaukt un lika izvēlēties, kur katrs gribot braukt darbā: uz Rūras ogļraktuvēm, baronu muižām vai Saksijas ezeriem. Mēs, 30 latvieši, izvēlējāmies Saksiju.

Ap simts kilometru no Drezdenes mūs izvietoja kādā ciemā liela, mākslīga ezera malā. Augusts un septembris bija vēss, lietains, kas še gan nebija parasts. Par niecīgu atalgojumu basām kājām vajadzēja brist pa aukstu ūdeni un griezt samtgalvainās vālītes, kādas aug arī Latvijas niedrainajos ezeros un dīķos un kuras vācu uzņēmēji kā šķiedrvielu vāca it kā drānas izgatavošanai. Par niecīgu atalgojumu mums vajadzēja griezt arī niedres, no kurām vācieši, kā atkal runāja, izgatavojot cukuru. No šī darba mums sāka pampt un čūlāt kājas.

Mēģinājām pasīvi pretoties, bet apsargu pātagas un zobenu

makstis katrreiz mūs atkal iedzina atpakaļ niedrājā. Sargi rūpīgi raudzījās, lai niedres un vālītes mēs iznestu krastā veselas. Par katru izputinātu vālīti — belziens vai pletnes cirtiens. Dabūju arī es par to, ka uzsitu ar kādu vālīti pa biedra muguru un vālīte izjuka.

Tā mūs mocīja divus mēnešus. Neredzēdami mocībām gala, mēs, septiņi vīri, nolēmām bēgt. Septembra pēdējās dienās Upe-nieks, Druķis, Rupeika, Vanags, Druva, es un vēl kāds biedrs strādājām niedrājā, kas stiepās dažus kilometrus. Sargiem nemanot, devāmies uz niedrāja otru galu un izkļuvām sausa vietā.

Saksijas ozolu mežos daudz putnu un ežu. Ežus mēs pa naktīm ķērām un vārījām no tiem savu bēgļu maltīti. Kaut cik mārku un feniņu par vālīšu griešanu mēs bijām atlicinājuši, bet iet dienā uz ciemu lūgt vai pirkt ēdamo bija riskanti, jo nepratām vācu valodu un arī mūsu apģērbi radīja aizdomas. Katrs sakšu budzis varēja paziņot par mums. Zinājām gan vienu: mūsu apģērbam vajadzēja likt nojaust, ka esam kara gūstekņi un iekrišanas gadījumā mūs gaidītu vieglāks sods. Tāpēc man galvā bija krievu kareivja cepure un mugurā zaļā karavīra blūze. Citādi tu kara spiegs un tev — kaput.

Klaiņojām pa rudenīgajiem ozolu mežiem. Jau ienācās rieksti. Bet rudens naktis lika sevi manīt. Vajadzēja nopietni padomāt par tālāko. Muižnieku un budžu laukos strādāja vecie krievu kara gūstekņi. No tiem nebija ko baidīties. Viņi izpalīdzēja mums, cik spēja, pastāstīja arī, kas notiek pasaulē, cik nu paši zināja. Katrreiz pārdzīvojām savādu satraukumu un spēku pieplūdumu, kad kaut ko uzzinājām par revolucionārajiem notikumiem Krievijā. Ilgojāmies nokļūt atpakaļ dzimtenē, kur bija palikuši biedri, draugi, tuvinieki, kur bija palikusi cīņa un darbs.

Kad beidzot Vācijā nodārdēja novembra revolūcijas novēlojies pērkons, bez kavēšanās devāmies uz tuvāko dzelzceļa staciju un vakarā jau bijām Berlīnē. Kārtības pedanti pat revolūcijas laikā nešķīrās no savas paražas un bez atļaujām mūs nelaida uz pasažieru stacijas perona. Tikai Vanagam, Druvām, Upeniekam un man izdevās izlauzties uz perona, kur stāvēja ešelons, kam vēl vajadzēja doties uz okupēto Latviju. Mūs ielaida ceturtās klases vagonā. Ceļā vēlreiz izjutām «kārtīgās» revolūcijas sargu akurātību: policisti lauzās vagonā, prasīja dokumentus un gatavojās arestēt. Tad mūs sāka aizstāvēt daži vācu kareivji un policistiem bija jāatkāpjas. Drīz nokļuvām Rīgā. Kas notika ar citiem mūsu biedriem Berlīnē, nezinu.

No Rīgas atgriezos Burtniekos. Te satiku jaunus biedrus, kas bija izauguši pagrīdē, nebaidīdamies no okupantu cietumiem, nometnēm, lodēm. Nokavējoties iesaistījos partijas vietējās šūniņas darbā. Proletāriskā revolūcija nebija nomākta. Zem Komunistiskās partijas sarkanā karoga pulcējās kalpi, amatnieki, vaļinieki. Bijušie sarkanie gvardi atraka un pārbaudīja savus ieročus. Darbaļaudis atkal modās. Burtniekos cilvēki runāja, ka bērza krusts, kas bija ierakts uz Valmieras pakārto komunistu kopējā kapa, 1918. gada maijā sācis dzīt zaļas lapas. Revolūcijas zaļais koks nebija iznīcināms, pat sacirsts un zemē ierakts, tas atkal dzina atvases un zaļoja...

Bija jau decembra pirmās dienas.

Partijas šūniņā apspriedām par varas pārņemšanu savās rokās. Domas dalījās par laiku, termiņu. Debates bija karstas. Beidzot tomēr nolēmām, ka nekavējoties jāorganizē Padomju vara. Noorganizējām pagasta pagaidu Izpildu komiteju triju locekļu sastāvā, kuras priekšgalā partijas šūniņa izvirzīja mani. Nu man otrreiz (pirmoreiz 1917. gadā) nācās atprasīt pagasta vecākajam Ventem pagasta naudas un dokumentu skapja atslēgas.

Vajadzēja sākt padomju darbu un reizē enerģiski bruņoties, jo ienaidnieks vēl nebija uzveikts. Pagasta pagaidu Izpildu komiteja uzmeklēja bijušo pagasta darbvedi V. Šiliņu, kas bija mūsu līdzjutējs. Šiliņš novilka uz hektogrāfā Izpildu komitejas apkārtrakstu Nr. 1 par revolūcijas bruņoto spēku organizēšanu. Apkārtraksts tūlīt apceļoja mājas un muižas. Uz pagasta namu sāka nākt bijušie un jaunie kaujinieki ar šautenēm, kuras tie okupācijas laikā bija saglabājuši. Dažās dienās izveidojās kaujinieku — sarkano partizāņu nodaļa ar Hermani Lauci priekšgalā.

Kad decembra beigās Valmieru ieņēma Sarkanā Armija, viena tās kolona nāca uz Burtniekiem. Tai pretī izgāja pagasta partizāņu kolona ar sarkano karogu, lai to apsveiktu... Tad strēlnieki devās tālāk uz Rīgu.

Janvārī pārvēlējām pagasta Padomi. Par Izpildu komitejas priekšsēdētāju ievēlējām biedru Briedi. Daudz strādājām, organizējot un audzinot jaunatni. Bezzemnieku jaunatne pašaizliedzīgi strādāja un cīnījās. Jaunās galvas un drošās rokas palīdzēja partijas organizācijai un jaunajai Padomju varai veikt visgrūtākos uzdevumus.

Ziemeļvidzemes pagastu padomēm nācās palīdzēt Sarkanajai

Armijai noturēt fronti pret igauņu un latviešu baltgvardiem. Cīņās ar baltigauņiem krita vairāki Burtnieku sarkangvardi, ap desmit biedru bija ievainoti. Marta beigās par pagasta Izpildu komitejas priekšsēdētāju ievēlēja Eduardu Pēču, jo Briedi iesauca Sarkanajā Armijā. Maini ievēlēja par priekšsēdētāja vietnieku.

Arī Burtniekos vajadzēja pareizi atrisināt vienu no revolūcijas pamatjautājumiem — zemes jautājumu. Politisko izskaidrošanas darbu lauku darbaļaužu masās mums palīdzēja ve;kt zemkopības tautas komisāra vietnieks J. Bērziņš-Andersons, runājot vairākas reizes masu sapulcēs, kurās galvenokārt tika cilāti jautājumi par zemi.

Burtnieku muižā nodibinājām padomju saimniecību ar vēlētu valdi priekšgalā. Sī saimniecība nebija līdzīga ne tagadējām padomju saimniecībām, ne lauksaimniecības komūnām, nedz ari lauksaimniecības arteļiem. Organizējot padomju saimniecību, strādniekiem, bijušajiem muižas kalpiem, vajadzēja nodot kopējā laidarā savus personīgos lopus, un viņi saņēma no saimniecības pienu un citus produktus. Kopgalda nebija. Strādnieki, sevišķi viņu sievas, ne labprāt gribēja nodot lopus «komūnā». Bet tāds bija centra norādījums, un strādnieki beidzot tam piekrita. Kā šīs jaunā tipa saimniecības būtu tālāk attīstījušās, to grūti teikt, jo tās darbojās pārāk īsu laiku.

Saimniecību strādniekus sarūgtināja tas, ka aiz naudas trūkuma tiem laikā nevarējām izmaksāt algu. Budži un viņu rokaspuiši izmantoja šos un vēl citus mūsu trūkumus, lai duļķotu ūdeni un zvejotu savā labā. Aktīvākos kontrrevolucionārus mēs gan izolējām, vairākus nogādājām uz Valmieru, kur tos sodīja revolucionārā tiesa. Ar vidējiem zemniekiem Padomei attiecības bija samērā labas. Bagātie saimnieki bija lielā nemierā ar to, ka ari viņi tagad bija tikai valsts zemes rentnieki un ka viņiem vienlīdz ar viņu bijušajiem pusgraudniekiem un rentniekiem jāslēdz rentes līgums ar Izpildu komiteju.

Kārtojot saimniecības lietas, organizējot padomju saimniecību Burtnieku muižā, slēdzot līgumus ar zemniekiem, organizējot pavasara sēju un galvenokārt gādājot par aizsardzību, partijas šūniņa un pagasta Padome gatavojās arī Pirmā Maija svētkiem.

1918. gadā, kad Burtniekus bija ieņēmuši vācieši, vietējais mācītājs, pērminderi un citi budži bija piespieduši šķietamos boļševiku piekritējus mazgāt baznīcu, ko esot «piegānījuši» komi-

sāri. To bezzemnieki nebija aizmirsuši. Tagad baznīcas uzpošanai 1919. gada 1. Maija mītiņam nolēmām pieaicināt tos pašus pērminderus un budžus. Bet «dieva kalpi» atteicās uzkopt baznīcu. Baznīcu pušķojām zaļumiem, revolucionāriem lozungiem, tornī uzvilkām sankano karogu.

1. Maijā notika liela demonstrācija, pēc tam plašs mītiņš baznīcā. Altāri atkal sēdēja mītiņa vēlēts prezidijs un no kanceles skanēja aizgrābjošas runas. Runāju arī es. Tā bija neaizmirstama diena. Ērģeļu pavadījumā mītiņa dalībnieki dziedāja vareno cīņas himnu «Internacionāli». Sī lielā starptautiskā proletariāta svētku diena Burtniekos sākās un beidzās lielā pacilātībā.

Bet drīz mums bija Burtnieki jāatstāj. Kopā ar padomju un partijas darbiniekiem un laukstrādniekiem no Burtnieku pagasta aizgāja uz Padomju Krieviju ap 40 apbruņotu sarkangvardu. Pa ceļam cīņās ar bandītiem krita komjaunietis Mārcis Adamsons. Kritušo biedru nodevām apglabāt Raunas muižas kalpiem.

Ārējās un iekšējās kontrrevolūcijas pārspēks spieda mūs uz laiku atkāpties. Tas bija bezgala sāpīgi. Bet mēs neaizgājām kā nesenie kara bēgļi vai kā okupantu gūstekņi, mēs gājām brīvi kā proletāriskās revolūcijas kareivji ar ieročiem rokās turpināt cīņu par Padomju varas galīgu uzvaru.

.

T. Bērziņš. CĪŅAS PAR PADOMJU VARU MAZSALACĀ

1917. gadā dienēju 8. latviešu strēlnieku pulkā un, saņēmis divu mēnešu ilgu atvaļinājumu slimības dēļ, atgriezos Mazsalacas pagastā pie saviem vecākiem, kas strādāja par kalpiem._ Tieši tad, kad izbeidzās mans atvaļinājums, saņēmu telegramu no kāda Valmieras drauga, ,ka Petrogradā va,ra pārgājusi padomju rokās. Atpakaļ uz pulku vairs nebraucu, bet aktīvi iesaistījos Padomju varas nodibināšanā uz vietas. Mazsalacā noorganizējās Revolucionārā kara komiteja ar veco partijas biedru P. Birzgali priekšgalā. Iestājos Sarkanās gvardes vienībā reizē ar Purmali, Nīguli, Tēbergu un citiem biedriem.

Mazsalacas Strādnieku un bezzemnieku padomē un Izpildu komitejā ievēlēja arī mani. Strādājām daudz un aizrautīgi, lai likvidētu vecās iekārtas varas orgānus un to vietā izveidotu jaunus, padomju orgānus. Jāsaka, ka pret vecās varas ierēdņiem un aktīviem Padomju varas pretiniekiem mēs izturējāmies vēl pārāk iecietīgi un humāni.

Kad 1918. gada februāri Vidzemi okupēja vācu imperiālistu karaspēks, partijas un padomju darbinieki no Mazsalacas visi nepaguva evakuēties. Sākās mūsu ienaidnieku atriebība. Vietējo

kontrrevolucionāru sakūdīti, vācu okupantu varas orgāni Mazsalacā un apkārtnē arestēja ap trīsdesmit padomju piekritējus un darbiniekus. Cara laika policisti Mačs un Asperis, kam pašiem bija arī lielsaimniecības, Padomju varas laikā gan bija arestēti, bet pēc tam atlaisti. Tagad tie bija vislielākie neģēļi un nodevēji.

Arī mani okupanti arestēja un noturēja apcietinājumā Mazsalacā desmit dienas, draudot ar nošaušanu. Pēc tam mūs, visus arestētos, nosūtīja uz Rūjienas, tad Valkas, vēlāk Valmieras cietumu un beidzot pārveda uz Rīgu. Šeit saformēja ap divi tūkstoši lielu izsūtāmo grupu, ko aizdzina uz Austrumprūsiju un ievietoja koncentrācijas nometnē Hameršteinā. No Mazsalacas padomju aktīvistiem kopā ar mani šeit bija brāļi Augusts un Elmārs Ģederti, Tēbergs, Gailis un citi.

Nometnei apkārt bija dzeloņstiepļu žogs. Te bija sadzīti no malu malām ap 40 tūkstoši okupācijas varai neuzticamu cilvēku. Trīs mēnešus nevienu darbā nesūtīja. Potēja bakas, kārtoja visādas formalitātes. Cilvēki mira no bada. Nometnes zonā pat bija noēsta visa zāle. Katru dienu iznesa jaunus līķus, ko apraka kopējā garā grāvī. Nomira arī Augusts Ģederts.

Septembrī atlasīja jaunākos, spēcīgākos un sāka sūtīt darbā. Man tolaik bija 22 gadi. Mūs, astoņus latviešus, aizveda uz Citovas muižu, kas atradās kilometrus 80 no Berlīnes. Tur jau bija 150 poļu un 30 krievu. Latviešu vidū bija Bite un Golu-bovskis no Rīgas, Kalniņš no Sēļu pagasta, citus neatceros. Strādājām muižā dažādus darbus un ēdām kartupeļus, ko nesām no lauka.

Novembrī Vācijā notika revolūcija. Radās strādnieku un kareivju padomes. Sūtījām savus delegātus uz Berlīni pie Padomes ar lūgumu, lai mūs atbrīvo. Par delegātiem brauca Bite un Golubovskis, kas prata vācu valodu. Tie atveda baronam Padomes vēstuli. Barons negribēja ne dzirdēt par mūsu atbrīvošanu, solījās mums maksāt algu tāpat kā vācu strādniekiem. Mēs nepiekritām. Tad barons atsauca policistus, kas mūs ielenca, un pavēlēja, lai tie, kas vēlas palikt strādāt, nostājas pa labi. Mēs, latvieši, visi nostājāmies kreisajā pusē, jo nebijām ar mieru palikt. Poļu strādnieki vairākumā gan pieteicās strādāt. Mūs arestēja un aizturēja 24 stundas. Kad izlaida un izdeva ausveisus, aizbraucām uz Berlīni, kur griezāmies pie Padomes, lai mums izdod dokumentus izbraukšanai no Vācijas. Taču neko nedabūjām. Novērojām, ka dažādu tautību ļaudis,

arī franču kareivji kāpj vilcienos un brauc, neviens tos neaiztur. Arī mēs iekāpām vilcienā un nokļuvām Rīgā. Pretī mums pa ceļam brauca vilcieni ar dažādu kravu, ko okupanti vēl veda ārā no Latvijas.

Bija decembra sakums. Rīga mus apstaja buržuāziskie nacionālisti un sāka vervēt savās rotās. Steigšus laidāmies katrs uz savu pusi. Kopā ar mazsalacieti Kalniņu preču vagonā caur Valku nokļuvām Rūjienā, tad devāmies kājām uz Mazsalacu. Izrādījās, ka mani divi brāļi ari bija arestēti un aizvesti uz Kupravas nometni, netālu no Pitalovas. Gatavojos braukt meklēt brāļus, bet otrā dienā tie ieradās paši.

Mājās man bija ieraktas zemē sešas kara šautenes, patronu kaste un kaste ar rokas granātām. Ieroči bija labi saglabājušies. Organizējām aktīvistus un bruņojāmies. Dzīvojām mežā un apšaudījām vāciešus, kas veda salaupītās mantas.

Mazsalacā jau bija ievēlēta organizācijas komiteja, lai sagatavotu Padomes vēlēšanas. Mazsalacas miesta un pagasta Strādnieku un bezzemnieku deputātu padomes vēlēšanas notika decembra beigās. Sapulci sasauca Saviesīgās biedrības zālē. Par starptautisko stāvokli un padomju organizēšanu referēja Jānis Bluķis, vecs revolucionārs, bijušais katordznieks. Padomē ievēlēja 23 deputātus, no katriem 50 vēlētājiem vienu. Par pirmo deputātu ievēlēja Mazsalacas veco partijas biedru P. Birzgali, kas vēl nebija atgriezies no Pleskavas, kur vācu okupācijas laikā veica partijas darbu. Četrus deputātus ievēlēja no latviešu strēlnieku pulkiem, kas piedalījās Latvijas atbrīvošanā no vācu okupantiem.

Par Padomes Izpildu komitejas priekšsēdētāju pagaidām ievēlēja Pēteri Ūdri. Mani ievēlēja Padomē un Izpildu komitejā. Man uzdeva rūpēties par finansu lietām. Izpildu komitejā aktīvi darbojās arī Eduards Bērziņš, kas okupācijas laikā dzīvoja pie radiem Eglīšiem un tāpēc bija pieņēmis vārdu Jēkabs Eglītis.

Lai gan notika daudzi aresti un vajāšanas, Mazsalacā vācu okupācijas laikā bija atjaunots partijas nelegālais darbs. Partijas darbu vadīja J. Eglītis (E. Bērziņš), kas bija arī partijas Mazsalacas rajona delegāts Vidienas organizācijas konferencē

1919. gada janvārī. Janvāra sākumā Mazsalacā atgriezās P. Birzgalis, kas tad arī uzņēmās Izpildu komitejas priekšsēdētāja pienākumus.

No Mazsalacas bija aizbēguši ārsts, aptiekārs un kādi astoņi lielsaimnieki. Izpildu komiteja nacionalizēja Buša vilnas

1919. gada 22. janvara demonstrācija Mazsalacā; pa kreisi MazsalacasPadomes ēka

vērptuves un aušanas fabriku, bankas vietējo nodaļu, brāļu Lielbāržu lielos veikalus, ka ari pamesto aptieku un atstātās budžu saimniecības.

Naudas Izpildu komitejai nebija. No sākuma piedzinām vēl 1917. gadā pēc Pagaidu valdības normām uzliktos un neiekasē-tos nodokļus. Vēlāk veco nodokļu sistēmu (galvas naudas u. c.) atcēlām un noteicām progresīvo ienākumu nodokli. Saziņā ar Valmieras apriņķa Izpildu komiteju uzlikām mantīgajiem vienreizēju revolucionāru nodokli jeb kontribūciju, kā to tolaik sauca. Ādu veikalnieks Vilks raudāja un dievojās, ka naudas viņam neesot, viņš nespējot maksāt, esot galīgi nabags. Viņš pat parakstījās, ka naudas viņam nav. Pārmeklējot māju, atradām uz krāsns 10 tūkstošus rubļu cara naudā. Šo naudu, protams, konfiscējām, jo Vilks, parakstīdamies, ka naudas viņam nav, pats bija no tās atteicies. Līdzīgi bija ari ar dažiem citiem «nabagiem».

Vislielākās grūtības mums bija ar maizi un citiem pārtikas produktiem. A'lazsalacas miestā un pagastā dzīvoja dažādi

amatnieki un strādnieki, kas pelnījās būvdarbos, mežu ciršanas un citos gadījuma darbos. Lai sagādātu maizi miesta iedzīvotājiem un pagasta bezzemniekiem, visi pārtikas produkti tika reģistrēti. Reģistrēja arī lopus un lopbarības krājumus. Budži labību nepārdeva, bet to noslēpa, brūvēja kandžu un ar to spekulēja. Labība budžiem bija jāatņem ar varu, jārekvizē par noteiktām cenām.

Arī man daudzas reizes nācās piedalīties šādās rekvizīcijās. Atceros, pie bagāta budža Vecdauģēnu mājās uz bēniņiem atradām prāvu labības krājumu. Labība bija sabērta lielos gultas maisos, maisi noklāti cits pie cita un apbērti ar smiltīm. Izvedām sešus vezumus labības.

Miestā atvērām graudu izdalīšanas punktu, kur izsniedzām graudus iedzīvotājiem pēc noteiktas normas un par noteiktām cenām. Noorganizējām arī miltu malšanu. Bīdelēšana bija aizliegta.

Izlietot labību kandžai bija stingri aizliegts, par to bija jāmaksā sods. Tomēr budži turpināja kandžas brūvēšanu un spekulēšanu, ar ko padarīja strādnieku, bezzemnieku un armijas pārtikas stāvokli vēl grūtāku. Pret to nācās sīvi cīnīties. Jau janvārī Izpildu komiteja piedzina 18 000 rubļu soda naudas par kandžas brūvēšanu.

Pārmeklējot Mazsalacas miestiņā buržuju mājas, atradām arī veikalnieku noslēptās preces. Noorganizējuši padomju tirdzniecību, preces izpārdevām iedzīvotājiem. Mums trūka benzīna un petrolejas, ziepju zāļu, par ziepēm jau nemaz nerunājot, cukura, tabakas, diegu, sāls. Lūdzām Valmieras apriņķa Padomes Izpildu komiteju, lai mums šīs preces piešķir vai arī atļauj saņemt no Rīgas. Janvārī saņēmām tikai 15 pudu sāls. Februārī lūdzām izdot kaut karbīdu un benzīnu, zoļādas un pastalādas, diegus un vismaz 5 mārciņas cukura medicīnas vajadzībām. Mums atteica. Sīs mūsu niecīgās prasības, ko nevarēja apmierināt, spilgti raksturo, cik tolaik bija smags pārtikas stāvoklis un cik liels bija plaša patēriņa preču bads, jo pa kara gadiem Latvija bija izpostīta un vācu okupantu izlaupīta.

Neraugoties uz ārkārtējām grūtībām, darbaļaudis neatlaidīgi strādāja un cīnījās, lai aizstāvētu-Padomju varu. Atceros, februāra sākumā Mazsalacas baznīcā notika plašs mītiņš. Pie mums bija ieradušies no frontes strēlnieki, vecie mazsalacieši. Mītiņā runāja V. Melnalksnis, partijas biedrs, 6. pulka strēlnieks, un citi par pašreizējo stāvokli, par Sarkanās Armijas cīņām.

Baznīca bija ļaužu pilna. Daudzi mazsalacieši jau bija iestājušies Valmieras brīvprātīgo bataljonā. Arī mums pašiem bija noorganizēta aizsardzības grupa, jo strādājām frontes tuvumā, pastāvīgi baltgvardu bandu apdraudēti.

Februāra vidū Mazsalacā iebruka somu un igauņu baltgvardi. Padome atkāpās līdz Vecates muižai, kilometrus astoņus no Mazsalacas. Mums nāca palīgā biedri no Alojas, kā'di 15 bruņoti viri, arī daži no Sēļu pagasta. Kopā organizējām uzbrukumu baltgvardiem, un 22. februārī baltgvardus no Mazsalacas izdevās padzīt.

Vietējie kontrrevolļicionāri bija uzrādījuši baltgvardiem aktīvākos Padomju varas atbalstītājus. Mazsalacā baltgvardi bija noslepkavojuši 9 padomju piekritējus. Pirms nošaušanas tie bija spīdzināti. Kā stāstīja aculiecinieki, daži bija nošauti pie Padomes ēkas, pārējie uz lauka pie Valtenbergas muižas pagraba. Līķi bija gulējuši vairākas dienas, piederīgos pie tiem nelaida. Tad pavēlēts līķus iemest Salacā, bet strādnieki tos bija paslēpuši kartupeļu bedrēs un apklājuši ar skujām.

Pēc Mazsalacas atbrīvošanas līķus sanesa ārsta Rozīša dzīvoklī un iezārkoja. Līķi bija tā sakropļoti, ka piederīgie tos pazina tikai pēc dažiem apģērba gabaliem. Zārkus novietoja Mazsalacas baznīcā. 1. martā nogalinātos ar godu apglabājām. Tie bija Anna Elks (Baiba), partijas biedre, 20 gadu veca, Zelma Āboliņa, strādnieks Eduards Putniņš, 47 gadus vecs. Aleksandrs Melngalvis, Kārlis Kaugars, Ādams Mauceklis, Kārlis Ukermanis, strēlnieki Gluhovskis un Liepiņš. Kritušo apglabāšanā piedalījās 7. latviešu strēlnieku pulka bataljons, kas devās caur Mazsalacu uz fronti.

Salacas tiltu baltie bija nodedzinājuši. Daļēji bija izlaupīti pārtikas krājumi. Pie baltgvardiem bija aizbēguši vairāki saimniekdēli. Aizbēdzis bija arī vilnas fabrikas meistars un aizvedis līdz vilnas dzijas, mašīnu siksnas un viisu citu, ko vien paspējis.

Tagad arī mēs kļuvām nesaudzīgi pret ienaidniekiem. Vairākus nodevējus un spiegus arestējām un nodevām Valmieras Revolucionārajam tribunālam, kur tie saņēma pelnīto sodu. Tika sodīti arī tie, kas vācu okupācijas laikā bija uzrādījuši padomju darbiniekus.

Joprojām bija jācīnās ar baltgvardu bandām. Iedzīvotājus terorizēja arī uzklīduši laupītāji. Mūsu postenis uz Rūjienas

ceļa reiz arestēja divus brāļus un māsu Gaiļus un kādu Kuģinieku. Nopratināšanā, pierādījumu spiesti, tie atzinās, ka aplaupījuši un noslepkavojuši vairākus iedzīvotājus, uzdodamies par sarkanarmiešiem.

Strādājām visu laiku apbruņoti. Mums bija 5 miliči, bet tas apsardzībai bija par maz.

Skolas darbojās. Skolu nodaļa noorganizēja vietējo klubu, bet sakarā ar baltgvardu uzbrukumiem tas nevarēja regulāri -darboties. Cik atceros, tad Mazsalacā nepaspēja noorganizēties komjaunatnes šūna, jo visi darba jaunieši bija izkaisīti pa bruņotajiem aizsardzības pulciņiem.

Marta vidū notika padomju pārvēlēšanas. Bija nolemts apvienot vairākus sīkos pagastus. Apvienojās Mazsalacas, Skul-berģu un daļa Vecates pagasta. Apvienoto pagastu centrs bija Mazsalacas miests. Par apvienoto pagastu Izpildu komitejas priekšsēdētāju ievēlēja P. Birzgali, bet Valmieras apriņķa Padome Birzgali drīz aizsauca darbā uz Valmieru, kur viņu ievēlēja apriņķa Izpildu komitejā par agrārās nodaļas vadītāja biedru. Mazsalacas apvienoto pagastu Izpildu komiteja noformējās šādā sastāvā: priekšsēdētājs Antons Bankovskis, skolotājs, viņa vietnieks Jānis Mellis (no Skulberģiem), agrārās nodaļas vadītājs Jēkabs Eglītis, pārtikas nodaļas vadītājs Antons Oga un izglītības nodaļas vadītājs Kārlis Strazdiņš. Es biju ievēlēts kandidātos un aizstāju Izpildu komitejā iztrūkstošās personas. Par darbvedi apstiprināja Verneru Melnalksni, kas pēc Padomes pieprasījuma bija atgriezies no 6. latviešu strēlnieku pulka.

Sakarā ar frontes tuvumu man uzdeva vadīt aizsardzības grupu. Kopā ar V. Melnalksni apmācījām biedrus rīkoties ar ieročiem. Apsardzības grupā bija arī 11 sievietes, to vidū Milda Eglīte, Kristīne Cire, Milda Rusmane, Zīberga u. c.

Pavasarī partijas Mazsalacas rajonā jau bija ap 60 biedru. Arī mani uzņēma partijā, bet partijas biedra karti nepaguvu saņemt.

1. Maijā darbaļaužu demonstrācija vēl nebija beigusies, kad Mazsalacai atkal uzbruka baltgvardi. Uzbrukumu atsitām, bet sadursmes turpinājās. Cīnījās tikai aizsardzības grupa, jo Sarkanās Armijas daļas atradās citos frontes iecirkņos. 2. maijā kaujā pie Vecates muižas mani smagi ievainoja. Nesamaņas stāvoklī biju nogādāts hospitālī Petrogradā.

Kad izrakstījos no hospitāļa, Padomju vara Latvijā jau bija kritusi, notika evakuēšanās. Brīvprātīgi iestājos Sarkanajā Armijā un turpināju cīnīties par Padomju varu visu pilsoņu kara laiku. Piedalījos kaujās Dienvidu frontē pie Orlas, Kahovkas, Rietumu frontē pret baltpoļiem un Krimā pret Vrangeli.

.

К. С i r е. PIEFR0NTES PAGASTĀ

Mana bērnība pagāja Mazsalacas pagastā, ganot saimnieku cūkas un govis, mirkstot lietū un drebot rudens vējos.

Pagasta skolu apmeklēt man izdevās tikai divas ziemas. Trešo ziemu skolu apmeklēt vairs nevarēju, jo bija jāsūta pirmo ziemu skolā brālis. Bet diviem mums neiznāca ne ko kājās aut, ne ko maizes kulītē likt, kaut gan mūsu apavi bija tikai pastalas un pārtika — rupja maize, biezpiens un tikai paretam šķēlīte gaļas.

Pusaudža un pirmie jaunības gadi pagāja, liecot muguru saimnieku pļavās un tīrumos. Kopā ar tēvu un māti strādājām no tumsas līdz tumsai, kalpojot par rūmi un pelnot maizi. Ziemu strādājām kroņa un muižas mežos. Līdām kokus, lasījām čiekurus sēklām, pavasarī dēstījām mežus. Nopelnījām tik maz, ka trūkums un posts mūs nekad neatstāja.

Tā tas gāja līdz 1917. gadam, kad brīvie vēji pāršalca visu Krieviju un sapurināja arī mūsu noskumušo dzimteni.

1917. gadā mēs, saimnieku kalpi un bezzemnieki, jauni un veci, cītīgi staigājām uz bezzemnieku sapulcēm, kas tika sasauktas Mazsalacas pagastnamā. Tur patiesi un droši runāja

par visu to, kas tā nospieda mūsu sirdis — par lielo sociālo netaisnību, kura spieda mūs vergot citiem. Tur aicināja cīnīties pret šo netaisnību, nokratīt verdzības jūgu, mācīja strādniekiem pašiem cienīt sevi.

Un ne velti Mazsalacas kalpi un vaļenieki pastalām kājās bija laipojuši pa pielijušo pļavu ciņiem, pa meža ceļiem un takām steigušies uz bezzemnieku sapulcēm pagastmājā. Kad

1918. gada februārī vācu iebrucēji okupēja visu Latviju un viņu naglotie zābaki klaudzēja uz Mazsalacas ielu akmeņiem, mēs vairs nejutāmies tik bezcerīgi nelaimīgi kā senāk, pirms 1917. gada. Mēs, strādnieki un bezzemnieki, jutāmies tuvāki cits citam. Tas viesa drošības sajūtu. Bezzemnieku sapulcēs mēs bijām ieguvuši un cēluši savas šķiras apziņu.

1918. gada vasarā man izdevās saistīties ar nelegālo partiju. Mana māsa Emma no skolas laikiem draudzējās ar pusgraudnieka Trauliņa meitu Annu. Izrādījās, ka abas Trauliņu meitas — Anna un Zelma ir Latvijas Sociāldemokrātijas biedres. No viņām mēs sākām saņemt partijas pagrīdes literatūru. Mums ar māsu uzticēja skrejlapiņu izplatīšanu, glabāšanu un arī nogādāšanu. Skrejlapiņas bija iespiestas latviešu un vācu valodā, un mēs tās kaisījām pa lauku ceļiem, lielceļiem un citām vietām, kur tās varēja nonākt kalpu, laukstrādnieku un vācu kareivju rokās.

Kad 1918. gada rudenī Vācijā notika revolūcija un darbaļaudis visā Latvijā uzsāka enerģisku cīņu par Padomju varu, arī Mazsalacas strādnieki un bezzemnieki uzsāka Padomju varas atjaunošanas darbu.

Partijas Mazsalacas organizācija pagastā un miestā bija visa šā darba organizētāja un vadītāja. Tika noorganizēta Revolucionārā komiteja un radītas bruņotas strādnieku vienības varas pārņemšanai un kārtības uzturēšanai, sasauktas darbaļaužu sapulces un mītiņi, organizētas demonstrācijas ar lozungu: «Visu varu padomēm!». Tika izplatīta partijas literatūra un skrejlapas iedzīvotāju un vācu kareivju vidū, veikti priekšdarbi Strādnieku un bezzemnieku deputātu padomes vēlēšanām utt.

Aprakstīt visu to lielo darbu, kādu veica partijas Mazsalacas organizācija, es nevaru, jo mani pašu šai laikā vēl tikai uzņēma partijā. Zinu tikai, ka tika veikts liels, neatlaidīgs darbs, kura rezultātā pēc vācu armijas atkāpšanās visa vara pagastā un miestā faktiski bija boļševiku rokās.

Es nekādus lielus uzdevumus šai laikā neveicu, bet strādāju ļoti daudz. Darba bija daudz un uzdevumi tik dažādi, ka viss notika drudžainā steigā. Vārdu sakot, darīju visu, ko man lika.

Mazsalacas pagasta Strādnieku un bezzemnieku deputātu padome tika ievēlēta 1918. gada beigās, un, kad 1919. gada janvārī Mazsalacā ienāca sarkanie strēlnieki, mēs jau pilnā sparā kārtojām jauno, padomju dzīvi.

Par Mazsalacas Strādnieku un bezzemnieku deputātu padomes Izpildu komitejas priekšsēdētāju ievēlēja Antonu Bankovski, par viņa vietnieku — Jāni Melli. Darba veikšanai svarīgākajās dzīves nozarēs Izpildu komitejā nodibināja trīs nodaļas — agrāro, pārtikas un izglītības nodalu. Par agrārās nodaļas vadītāju ievēlēja Jēkabu Eglīti, par pārtikas nodaļas vadītāju — Antonu Ogu, par izglītības nodaļas vadītāju — Kārli Strazdiņu.

Tika radīta Mazsalacas milicijas nodala, ko organizēja Jānis Virsis, Mazsalacas pagasta kalpa dēls. Viņš bija ari milicijas priekšnieks.

Izpildu komiteja pārņēma muižu un nozīmēja muižas valdi, nacionalizēja Mazsalacas tekstilfabriku, konfiscēja aizbēgušo budžu un buržuju mājas un citus īpašumus. Aizbēguši bija 9 budži, ārsts un aptiekārs, daži tirgotāji un vēl šādi tādi nelieši.

Man bija uzdots vākt grāmatas un iekārtot tautai pieejamu bibliotēku aizbēgušā tirgotāja Lielbārža mājā, kā arī apgādāt iedzīvotājus ar laikrakstiem. Bez tam pildīju dažādus citus uzdevumus, kurus man uzlika partijas komiteja vai Strādnieku un bezzemnieku deputātu padomes Izpildu komiteja. Strādāju ar tādu prieku un apņēmību, kā vēl nekad savā mūžā, jo mēs taču cēlām jauno pasauli, kur valdīs taisnība un darbs, kur kalpa un strādnieka cilvēku vairs nemīdīs kājām. Bet šis prieks bija īss.

Igaunijā, kur jau 1919. gada sākumā igauņu buržuāzija ar starptautiskā imperiālisma palīdzību bija gāzusi Padomju varu, pulcējās arī latviešu baltgvardi un gatavojās Padomju varas gāšanai Latvijā.

Antantes atbalstīts un līdz zobiem apbruņots, 1919. gada februārī viss šis baltgvardu karaspēks no Igaunijas sāka uzbrukumu Latvijai. Niknās kaujās krita Valka. Valkas apriņķa Strādnieku deputātu padome evakuējās uz Alūksni. Pēc tam krita Rūjiena, un balto uzbrukumu izdevās apturēt tikai dažus kilometrus no Mazsalacas miestiņa. Tagad fronte atradās tieši Mazsalacas pievārtē. Mazsalacā tika iekārtots pārsienamais

punkts, kurā no pirmās dienas es strādāju par sanitāri. Katru dienu veda ievainotos, arī kritušos.

īncinkalnā pie lielās priedes, kurā 1918. gada novembrī, Vācijas revolūcijas pirmajās dienās, bija uzvilkts sarkanais karogs, kas pirmais vēstīja Mazsalacas darbaļaudīm par lielajiem notikumiem un priekšā stāvošām jaunām, karstām cīņām, mēs ierīkojām brāļu kapus. Te guldījām Mazsalacas apkaimē kritušos varoņus — strādnieku, kalpu un bezzemnieku dēlus, kas bija cīnījušies un krituši par savas dzimtenes brīvību — drošsirdīgos latvju zēnus.

Strādāju pārsienamā punktā. Bieži bija jāaizbrauc uz fronti un reizēm arī aiz mūsu frontes līnijas. Cilvēkiem trūka pārtikas un zirgiem barības, ko vajadzēja sagādāt. Tie bija diezgan bīstami izbraucieni. Reiz, kad mēs izvedām no aizbēgušā budža Radziņa mājām āboliņu, tik tikko nekritām nagos baltajiem.

Pēc niknas kaujas 1919. gada 14. februārī baltgvardu karaspēks ieņēma Mazsalacas miestiņu. Padome evakuējās uz Matīšiem. Balto uzbrukums tika apturēts pie Vecates, kilometri 6—7 no Mazsalacas miestiņa. Pārsienamo punktu iekārtojām Bauņu muižā. Šeit vēl bez manis par sanitārēm strādāja māsas Milda un Anna Eglītes. Medicīniskās māsas uzvārdu neatceros, viņa nebija mazsalaciete.

Bija skanīgi skarbs aukstums. Nemitīgi tarkšķēja ložmetēji un spļāva nāvi. Sala un sāpēja asiņojošie ievainojumi, bet strēlnieki un brīvprātīgie cīnījās kā vēl nekad. Viņi apturēja balto uzbrukumu un pārgāja pretuzbrukumā. 22. februārī baltos nc Mazsalacas izdzina un aiztrieca labu gabalu. Tā fronte no Mazsalacas miestiņa tagad atradās mazliet tālāk nekā pirms baltigauņu uzbrukuma.

Desmit dienas baltie bija plosījušies pa Mazsalacu. Noslepkavoti bija 9 strādnieki un strādnieces. Tie bija Anna Elks, Zelma Āboliņa, Eduards Putniņš, Aleksandrs Melngalvis, Kārlis Kaugars, Ādams Mauceklis, Kārlis Ukermanis, strēlnieki Glu-hovskis un Liepiņš. Zvēriski sakropļotus un nomocītus, tos vairākas dienas turēja Padomes ēkas priekšā uz ielas, neļaujot piederīgajiem aizvest. Pēc tam nogalināto līķus lika iesviest Sa-iacas upē. Bet tie, kam bija uzdots to izdarīt, bija noslēpuši līķus, un tā mēs varējām kritušos cīnītājus ar pienācīgu godu apglabāt brāļu kapos.

Mazsalaca bija izlaupīta un izpostīta. Visi pārtikas krājumi aizvesti. Bija palicis tikai nedaudz auzu. Strādnieku klubs

sagrauts un izpostīts, grāmatas sadedzinātas. Tilts pār Salacu nodedzināts. Baltajiem bija aizgājuši līdzi daudz vietējo buržuju un saimniekdēliņu.

Tagad frontes noturēšana un bruņota aizstāvēšana kļuva par partijas organizācijas darba galveno jautājumu. Kļuva zināms, ka imperiālisti gatavo vienlaicīgu kontrrevolūcijas uzbrukumu Padomju Krievijai visās frontēs. Bija gaidāms jauns uzbrukums arī Ziemeļvidzemē, un tāpēc nācās domāt par tā atsišanu. Partijas Mazsalacas rajona komiteja pieņēma lēmumu organizēt brīvprātīgu bruņotu kaujas vienību no partijas biedriem un Padomes aktīva un nekavējoties sākt kara apmācības.

Es joprojām strādāju pārsienamajā punktā, kārtoju arī izpostīto bibliotēku, izpildīju šādus tādus citus darbus un kā partijas biedre apmeklēju kara apmācības. Jaunā Mazsalacas kaujas vienība sastāvēja no divām grupām. Pirmajā grupā bija partijas biedri un bezpartejiskais Padomes aktīvs. Otrajā grupā — Mazsalacas miliči. Mūsu, t. i., pirmās grupas komandieris bija Verners Melnalksnis, viņš arī vadīja mūsu apmācības. Otrās — miliču grupas komandieris bija Treibergs.

1919. gada 1. maijā somu, igauņu un latviešu baltgvardu karaspēks plašā frontē pārgāja uzbrukumā. Mēs vēl nebijām beiguši svētku mītiņu pie brāļu kapiem, kad pirmie baltgvardu lādiņi jau ārdīja Mazsalacas namus un taustīja mūsu sapulcēšanās vietu.

Sarkanās Armijas spēki šai frontes rajonā bija visai niecīgi, jo galvenais padomju karaspēks atradās Rīgas frontē pret fon der Golca kontrrevolucionāro armiju. Fronte mūsu rajonā bija stipri izstiepta. 7. Bauskas latviešu strēlnieku pulks aizņēma fronti no Rīgas jūras līča līdz Burtnieku ezeram, apmēram 80 kilometru garumā. Tāpēc Mazsalacas kaujas vienība tai pašā dienā, t. i., 1. maijā, pilnā kaujas gatavībā tika nosūtīta uz fronti un ieņēma pozicijas Mazsalacas miestiņa pievārtē. Sievietes, kurām bija bērni, no kaujām frontē atbrīvoja.

Frontē mūsu kaujas vienībā palikām 6 sievietes — meitenes, nevienai no mums nebija vairāk par 18—20 gadiem — Milda Rusmane, Anna Rusmane, Milda Eglīte, Marija Gailīte, Liene Rezgale un es. Varbūt kādu esmu aizmirsusi, bet vismaz vairāk neatceros. Vīriešu bija daudz. Atceros Jēkabu Eglīti._Augustu Lūsinu, Lēvi Alksni, Teni Bērziņu ar brāli, brāļus Ūdrus un Bluķi.

Cik skaitliski liela bija Mazsalacas kaujas vienība, tagad nevaru pateikt, bet tas bija ievērojams spēks. Vienība pirmajās pozicijās atradās ilgāk par trim nedēļām un piedalījās vairākās kaujās. Bija ievainotie, bija arī kritušie. No meitenēm frontē krita Milda Eglīte. Cik tas pareizi, nezinu, bet mēs toreiz savu kaujas vienību saucām par Sarkano gvardi.

Pēc Rīgas krišanas, kad Ziemeļvidzemes frontes liktenis acīm redzot bija izšķirts, mūsu kaujas vienību no frontes atsauca. Atkal pār izmocīto un izpostīto dzimteni nolaidās melnā reakcijas nakts. Smagiem soļiem un vēl smagākām sirdīm bri-dam pa Latgales smilšainajiem ceļiem uz rītiem. Veļikije Lūkos mūsu kaujas vienību izformēja.

Ar to beidzas manas atmiņas par šo cīņas posmu, kaut gan manas gaitas pilsoņu kara frontēs ar to vēl nebeidzās.

J. M e n d e. VIDZEMES NOMALĒ — LIMBAŽOS

No LSD Limbažu rajona organizācijas biedriem 1917. gadā revolucionārās kustības priekšgalā Limbažos arvien vairāk izvirzījās biedrs Simsons — tranšeju strādnieks. Aktīvi darbojās ari biedri Bērzups un Viļķēns. Uz rudens pusi nodibinājās Strādnieku Sarkanā gvarde un mācījās lietot ieročus. Mans vecākais brālis Alberts arī sastāvēja Sarkanajā gvardē. Viņš nesa mājās šauteni, es mācījos to izjaukt un salikt.

Pēc Oktobra sociālistiskās revolūcijas notika Limbažu Strādnieku deputātu padomes vēlēšanas. Simsons runāja no kanceles, asi šausdams vietējos kontrrevolucionārus un buržujus. Viņš bija neliela auguma, kalsnēju, izmocītu seju. Ļaudis runāja, ’ka viņš tikai pēc Februāra revolūcijas atgriezies no trimdas. Sapulce vienbalsīgi ievēlēja Simsonu par Izpildu komitejas priekšsēdētāju.

1918. gada februāra otrajā pusē vācu armija Vidzemē sāka strauji virzīties uz priekšu. Ka vācieši tiešām nāks uzbrukumā, vietējie darbinieki negribēja ticēt. Evakuācija tika ievilcināta. Daļa sarkano gvardu aizbrauca izlūkos uz frontes pusi. Okupanti viņus saņēma gūstā un izsūtīja uz Vāciju. Biedrs Simsons palika Limbažos līdz pēdējam brīdim. Viņu nodeva okupantiem vietējie kontrrevolucionāri.

1918. gadā bija dziļa, sniegaina ziema. Februārī sākās atkusnis ar lietu, pēc tam laukus atkal stindzināja stingrs sals. Virs sniega kārtas radās cieta garoza, kas varēja noturēt ne vien gājēju, bet arī zirgu.

Vācieši nāca uzbrukumā uz Limbažiem plašā ķēdē, velkot pa sniegu pat mazos lauku lielgabalus. Pēkšņi parādījās vācu velosipēdisti zaļās kaskās, īsām karabīnēm plecos; viņi ielenca pilsētu no visām pusēm. Pie mājas, kur parasti izmaksāja naudu tranšeju strādniekiem, bija salasījies pulciņš strādnieku. Vācieši pienāca tiem klāt, bet, nevarēdami sarunāties ar strādniekiem vācu valodā, griezās pie namsaimnieka un tirgotāja Cībera, kas kopā ar savu dēlu bija ieradies sagaidīt vāciešus. Cībers kaut ko vāciešiem teica, uzsvērdams vārdu «boļševisten».

Un tad notika šausmīgs noziegums. Vācieši aizturēja desmit strādniekus, aizveda tos uz grantsbedrēm Mazezera krastā un nošāva. Sievas no ezera otrās puses bija redzējušas šausmīgo skatu. Visi strādnieki pēc šauteņu zalvēm krituši, tikai viens noturējies uz ceļiem un, šķiet, lūdzies, lai vairāk nešauj. Sievas tālāk nevarējušas skatīties.

Simsons līdz vakaram bija slēpies kādā šķūnītī Mazajā Rīgas ielā, cerēdams tumsā izkļūt no pilsētiņas. Viņu pamanījuši mājas saimnieka puikas. Saimnieks paziņojis vāciešiem. Uz grantsbedrēm Simsonu aizveda pēdējo.

Trešajā dienā pilsētā izplatījās ziņa, ka vācieši laižot uz grantsbedrēm piederīgos. Lejā pie tiltiņa, iepretim spirta brūzim, pulcējās ļaudis. Viens kareivis stāvēja uz ceļa, otrs — uz grantsbedres malas. Zem viņa dziļi uzmauktās kaskas varēja saskatīt uz augšu sasukātas, rūsganas ūsas. Šauteni viņš turēja uz rokas. Nošautos no tiltiņa nevarēja redzēt. Pie bedrēm vācieši pielaida cilvēkus nelielām grupām. Cilvēki lēni, smagiem soļiem nostājās bedrei visapkārt. Vīrieši noņēma cepures, sievietes slaucīja acis lakatiņu stūros. Bija dzirdami klusi šņuksti.

Ieskatījies bedrē, es pirmajā acumirklī gribēju mesties bēgt. Uz laukiem un mazpilsētās bērni reti redz mirušus cilvēkus. Vienmēr tas ir saistits ar dziļu žēlumu un baismu sajūtu. Bet te nekas neatgādināja parasto ainu pie vaļēja zārka pustumšā istabā. Bija gaiša diena, visapkārt balti mirdzošs sniegs. Plašajā, nelīdzenajā bedrē uz ledū sasalušā sniega izklaidus,

nedabiskās pozās gulēja vairāki cilvēki. Vietvietām uz sniega sārtojās asins plankumi.

Krūtis sažņaudzās tādās sāpēs, ka apmiglojās acis, un es cieši sakodu zobus, lai neiešņukstētos. Tieši man pretim gulēja jauns puisis melnā ādas kamzolī, kas bija līdz galam vaļā. Uz platajām krūtīm virs cieši pieguļošas blūzes bija vairāki asins plankumi. Galva ar pavērtu muti it kā atlauzta atpakaļ. Viņam blakus atradās pavecs vīrietis pelēkās laucinieka drēbēs, pastalās ieautās kājas cieši pierāvis ķermenim, seju iespiedis sniegā. Bet tālāk pelēkā kareivja šinelī, bez zābakiem gulēja viņš — kvēlais mītiņu runātājs Simsons. Simsons gulēja uz muguras, turēdams kreisajā rokā uz krūtīm pirkstos cieši iežņaugtu kareivja cepuri ar salauztu nagu. Labā roka atmesta pāri galvai. Novārgusī seja tikai mazliet pelēkāka kā parasti. Neizturami bija redzēt, kā viņa brilles dzelzs ietvaros gulēja šķērsu pāri sejai, bet sejas labajā pusē starp pāršķelto miesu spīdēja balts vaiga kauls ...

Dziļo klusumu pēkšņi pārtrauca skaļas raudas. Viena sieviete metās uz priekšu un, smagi elsodama, sabruka pār kādu ķermeni.

«Halt! Zurūck!»

Vācieša čērkstošā balss skanēja stindzinoši. Lai gan vācietis lēni cēla šauteni pie vaiga, divas sievietes metās pie bedrē saļimušās sievietes un raušus uzrāva viņu atpakaļ uz bedres malas. Vācietis māja ar šauteni, un ļaudis, pārlaiduši bedrei vēl pēdējos skatienus, sāka lēni kāpt pa nogāzi lejup. Vīri — zemu noliektām galvām, sievas — slaucīdamas acis ...

Vācu okupācijas vasara Limbažos pagāja badā un slimībās. Skolas bija slēgtas. Strādāju ceļu labošanas darbos. Uz darbu ik dienas bija jāiet vairāki kilometri. Par to saņēmu divas mārciņas okupantu pa pusei no koka miltiem ceptas erzacmaizes uz trim dienām un trīs rubļus ostnaudas. Tas bija viss, ar to vajadzēja iztikt. Uz rudens pusi nāca klāt pusgatavas rudzu vārpas, zaļi runkuļi, negatavi āboli un zirņi no apkārtējo saimnieku tīrumiem. Pilsētiņā izplatījās dizentērija. Nomira ap simts cilvēku. Slimnīcā nebija vietu, slimnieki gulēja mājās, izplatīdami sērgu tālāk. Arī es izgulēju dizentēriju smagā formā un ļoti lēni atveseļojos.

Novembrī, pēc revolūcijas Vācijā, vietējais vācu garnizons izturējās nogaidoši. Kad no Igaunijas caur Limbažiem brauca vācu spartakiešu grupa, tai uz automašīnām blakus sarkanajam

karogam bija ložmetēji. Beidzot decembra pirmajā pusē arī Limbažu vācu garnizons pacēla sarkanu karogu un aizbrauca.

Kādu dienu Limbažos ieradās trīs baltlatviešu virsnieki un stājās pie baltās gvardes organizēšanas. Aktīvākais viņu atbalstītājs bija vietējais uzņēmējs Šulcs. Pārējiem vietējiem buržujiem trūka drosmes atbalstīt šo Latvijas «nacionālās» valdības pasākumu. Izdzirduši par Sarkanās Armijas tuvošanos, viņi aizbēga uz Rīgu. Balto virsnieki sāka dzert un ālēties un kādu dienu no Limbažiem pazuda.

Decembra otrajā pusē Limbažos ieradās boļševiku partijas emisārs Jānis Pētersons, sasauca tirgus laukumā iedzīvotāju sapulci un, runādams no biedrības nama balkona, pasludināja Padomju varas nodibināšanos pilsētā.

Neaizmirstamais 1919. gads . .. Brāzmainu notikumu, revolucionāra entuziasma, niknu šķiras kauju un nepieredzēti straujas cilvēku idejiskās augšanas gads. Padomju Latvijas pastāvēšanas piecos mēnešos daudz kas tika iekarots un uzcelts kā dzīvē, tā cilvēku apziņā. Tie bija sociālistiskās revolūcijas mēneši, kas atsver gadu desmitus, pat simtus. Buržuāziskie nacionālisti visas savas valdīšanas 20 gados nevienu dienu nevarēja aizmirst sarkano «deviņpadsmito» gadu. Viņu prese visus divdesmit gadus atgādināja tiem, kas sēdēja uz tautas kakla un kam viss bija atļauts, «lielinieku laikus», mudinādami ar to vēl niknāk apspiest tautu. Buržuāzija nevarēja aizmirst viņai tik briesmīgo lozungu — «kas nestrādā, tam nebūs ēst», nevarēja aizmirst strādnieku pārvietošanu no pagrabiem gaišos dzīvokļos un īres maksāšanu padomju kasē. Bet par visu vairāk buržuāzija nevarēja aizmirst revolucionāros tribunālus, kuru priekšā tai pirmo reizi vēsturē nācās atbildēt par saviem noziegumiem pret tautu un revolūciju. Līdz Šim tā varēja apspiest, verdzināt un bendēt, nebaidoties ne atbildības, ne soda.

Šajos revolūcijas mēnešos Komunistiskās partijas vadībā no pašiem dzīves dziļumiem droši cēlās augšā apspiestās masas sabiedriskai, kulturālai un apzinīgai politiskai dzīvei.

Jaunā — 1919. gada priekšvakarā, 31. decembrī, Padomju varas pārstāvji Limbažos sasauca Saviesīgās biedrības namā strādnieku sapulci, kurai vajadzēja ievēlēt jauno pilsētas vadību. Par pašreizējo stāvokli un strādnieku uzdevumiem referēja J. Pētersons. Runas teica arī citi. Ievēlēja pilsētas Strādnieku deputātu padomi 20 locekļu sastāvā. Padome savukārt ievēlēja Izpildu komiteju 7 locekļu sastāvā, par tās

priekšsēdētāju — Jāni Pētersonu. Padomes sastāvs vairumā bija strādniecisks, boļševistisks. Tomēr tajā iekļuva ari daži svārstīgi elementi. Tā, piemēram, par milicijas priekšnieku sākumā ievēlēja kādu namsaimnieka dēlu, vecās armijas virsnieku. Izpildu komitejas sēdes notika bieži — katru otro dienu, Padomes sēdes — reizi nedēļā.

Jaunievēlētā Padome jau 2. janvāri izlēma vairākus svarīgus jautājumus: par milicijas nodibināšanu, par aizbēgušo buržuju īpašumu pārņemšanu, par krājkases darbības nokārtošanu, par bezmaksas pusdienu izsniegšanu trūcīgajiem iedzīvotājiem. Pieņemtos lēmumus nekavējoties realizēja. 4. janvārī Padome lēma par pārtikas produktu uzskaiti, par produktu iepirkšanu no pagastu padomēm, par vienreizēja revolucionāra nodokļa uzlikšanu mantīgajiem un spekulantiem. Izpildu komiteja tai pašā dienā pieņēma lēmumu par māju komiteju organizēšanu, lieko malkas krājumu konfiskāciju, bezdarbnieku reģistrēšanu un skolu darbības atjaunošanu. Arī šos lēmumus nekavējoties sāka realizēt. Buržujiem un spekulantiem revolucionārā nodokļa nomaksas termiņš tika dots līdz 8. janvārim, nenomaksāšanas gadījumā draudēja īpašumu konfiskācija. Vācu okupantu izlaupītajā pilsētas kasē sāka ieplūst pirmie naudas līdzekļi.

5. janvārī strādnieku sapulcē, kas šoreiz sanāca vācu biedrības «Musse» telpās, Izpildu komitejas priekšsēdētājs jau ziņoja par veikto darbu. Viņš aicināja strādniekus aktīvi ķerties pie jaunās dzīves nokārtošanas.

Limbažu partijas organizācijā bija 8 biedri, to vidū no centra atsūtītie darbinieki Jānis Pētersons un Kārlis Ķel-meistars.

Ap janvāra vidu pilsētā jau bija pabeigta produktu reģistrācija un noorganizēta kartīšu sistēma, atvērti daži veikali, pārņemta elektrostacija, uzsākta vilnas pārstrādāšana, atjaunoti darbi kokzāģētavā, dzirnavās, lopkautuvē, uzsākta zveja ezeros. Nodibināja vienotu darba skolu, kur mācību priekšmetus pasniedza dzimtajā valodā un grāmatas, rakstāmlietas un siltas pusdienas skolēniem izsniedza par brīvu.

19. janvārī biedrības «Musse» telpās sanāca jaundibinātās Strādnieku savienības (arodbiedrības) sasauktā sapulce, lai noklausītos apvienotās Latvijas Strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku padomju I kongresa delegāta Priedīša ziņojumu. Limbažu Pilsmuižas kalps Jānis Priedītis 1919. gadā kļuva populārs limbažnieku, sevišķi bezzemnieku vidū ar to, ka viņš bija

liels mītiņu runātājs un arī labi pazina bezzemnieku dzīvi. Liela auguma, kaulains, nonēsātā kareivja šinelī, pakausī atstumtu «papahu», milzīgi platiem vācu stulmzābakiem kājās, smagu, gorīgu gaitu — tādu es atceros viņu no 1919. gada mītiņiem un sapulcēm.

Priedīša politiskie uzskati bija visai juceklīgi. Viņš nebija noteikts revolucionārs, kaut arī uzskatīja sevi par boļševiku. Kad vācu okupācijas laikā pār Vidzemi nogūlās ienīsto vācu baronu ēna, Limbažu apkārtnē maz bija tādu vidējo zemnieku, kas negaidītu «lieliniekus», nerunājot jau nemaz par sīkzemnie-kiem un bezzemniekiem. Priedītis piederēja pie tiem bezzemniekiem, kas gaidīja no lieliniekiem zemi. Tomēr muižu zemju un saimniecību sadalīšanu viņš neprasīja. Viņš ieskatīja, ka ari bez tām zemes pietiks visiem. Tā viņa runas bezzemnieku sapulcēs guva piekritējus gan muižu dalīšanas pretinieku vidū, gan zemes tīkotāju vidū. Un viņu ari ievēlēja par delegātu uz Latvijas Padomju kongresu.

Priedīša kongresa gaitas atstāstījums bija tikpat pretrunīgs kā visas viņa runas. No sākuma viņš stāstīja diezgan labi: kongress sācies 13. janvārī pulksten 7 vakarā. 14. janvārī kongress nav darbojies, jo tanī dienā svinīgi apglabāti Rīgas strādnieku sacelšanās laikā kritušie komunāri. Kongresā piedalījies arī VCIK priekšsēdētājs biedrs Sverdlovs, kas savā runā uzsvēris, ka Krievijas Padomju Republika vienmēr atbalstīs sarkano Latviju un ies ar to roku rokā. Biedrs Stučka uzsvēris, ka tikmēr, kamēr strādnieku varai naidīgās šķiras nebūšot nolikušas ieročus, nekādas brīvības tām dot nevarot. Bet, kad Priedītis pārgāja pie agrārā jautājuma, sākās parastā putrošana: biedrs Stučka teicis tā un atkal tā, un beidzot iznāca, ka biedrs Stučka teicis, ka zemi dabūšot tikai tie, kam būšot sēkla. Savu ziņojumu Priedītis nobeidza, aicinādams bezzemniekus taupīt sēklu, kādas, protams, viņiem nemaz nebija. Pētersons pārmeta Priedītim, ka viņam neesot bijušas pilnvaras kongresā runāt Limbažu pilsētas vārdā, jo viņš ievēlēts no pagasta bezzemniekiem.

23. janvārī, sapulcējušies luterāņu baznīcā, Limbažu darbaļaudis pārvēlēja Strādnieku deputātu padomi. No katriem simts cilvēkiem vajadzēja ievēlēt vienu deputātu, pavisam 20. Katru izvirzīto kandidātu raksturoja. Balsošana notika atklāti. Par katru kandidātu tika nodots dažāds balsu skaits. Ievēlēja aktīvus partijas un padomju darbiniekus.

Mītiņš Limbažos 1919. gada 22. janvāri

Par Izpildu komitejas priekšsēdētāju ievēlēja Jāni Pēter-sonu, par priekšsēdētāja biedru — Mārtiņu Zēģelmani, par sekretāru — Kārli Ķelmeistaru, par sekretāra vietnieku — Ernestu Kreijeru. Izpildu komitejā noorganizējās un darbojās iekšlietu, pārtikas, finansu, darba, tirdzniecības un rūpniecības, izglītības, sanitārā un dzīvokļu nodaļa. Tās vadīja Izpildu komitejas locekļi. Norādījumus, kā organizēt nodaļu darbu, deva Valmieras apriņķa Izpildu komitejas pārstāvis Jānis Lietiņš. Par milicijas priekšnieku ievēlēja A. Puriņu, par viņa vietnieku — Gabrielu Staki. Nodaļu vadītāji sāka rīkoties enerģiski un patstāvīgi, ieturēdami darbā tādu pašu revolucionāru tempu kā agrāk, kad visus jautājumus izlēma Izpildu komitejas sēdēs.

Visgrūtākais stāvoklis bija pārtikas nodaļai. Pēc uzskaites datiem, pārtikas pilsētai pietika tikai vienam mēnesim. Pienu pa pusstopam dienā varēja izsniegt tikai bērniem līdz 7 gadu vecumā, veciem cilvēkiem un slimniekiem. Padome sākumā izsacījās pret rekvizīcijām. Produktus iepirka par naudu. Pagastu padomes nāca palīgā. Tā Katvaru pagasta padome nolēma no-

dot pilsētai 500 pudu kartupeļu. No Valmieras saņēma lielāku vairumu sāls, ko apmainīja pie zemniekiem pret produktiem. Bet drīz vien izrādījās, ka turīgākie saimnieki un tirgotāji nobēdzina pārtikas krājumus, cerēdami izmērdēt jauno strādnieku valdību badā. Strādnieki un bezzemnieki uzrādīja noslēptos krājumus, deputātu Padome tos konfiscēja. Konfiscēja arī tirgotāju noslēptos produktus.

Padomju varas pasākumu sabotētājus, aktīvus kontrrevo-lucionārus, baltās gvardes organizētājus un revolucionāru nodevējus nolēma nodot Revolucionārajam tribunālam Valmierā.

Vajadzēja atvērt jaunu slimnīcu, bet nebija ne telpu, ne gultas drēbju. Sanitārā nodaļa konfiscēja tirgotāja Cībera otro namu Parka ielā un ierīkoja tur 20 gultas slimniekiem; palagus, spilvenus, segas un matračus ņēma no aizbēgušo buržuju konfiscētajām mantām. Lai likvidētu antisanitāros apstākļus pilsētā, ar milicijas palīdzību mobilizēja daļu vietējo buržuju un piespieda tos tīrīt ielas un mazgāt slimnīcas veļu.

Sociālās apgādes nodaļa pārvietoja nespējnieku patversmi uz labākām telpām Līsmaņa mājā. Mazturīgajiem iedzīvotājiem, kas bija bez darba, izsniedza bezmaksas pusdienas, bērniem — pienu. Neatteica ari individuālajiem lūdzējiem. Atceros, ka vienā vien dienā izlēma un tūlīt izsniedza pabalstu kādai neredzīgai sievietei, strādniecei Ribiņai apavu iegādei bērniem, apgādāja un novietoja darbā kādu mazgadīgu bāreni, pat smagi saslimušajam skolotājam Deideram, bijušajam kerenskietim, piešķīra bezmaksas ārstēšanu un naudas pabalstu.

Tikpat enerģiski un operatīvi rīkojās arī citas Izpildu komitejas nodaļas. Pārņēma veikalus, atjaunoja darbus uzņēmumos, nacionalizēja namus, konfiscēja un laida darbā tipogrāfijās, remontēja dzirnavas, organizēja malkas ciršanu un kūdras pie-vešanu, atļāva krājkasei izmaksāt strādniekiem viņu noguldījumus, arestēja un aizsūtīja uz Valmieru tiesāšanai kriminālistus, atjaunoja vispārizglītojošus strādnieku vakara kursus, nodibināja teātra trupu un orķestri, atvēra strādnieku klubu, apstiprināja skolotājus jaunajai darba skolai utt.

Tika atrisināts arī limbažnieku «agrārais jautājums», nododot pilsētnieku rīcībā 400 pūrvietas neapstrādātās Pilsmuižas zemes ar noteikumu, lai organizē kolektīvu zemes apstrādāšanu. Pilsmuižas bezzemniekiem zemi piešķīra no tuvējās Sleikas pusmuižas un lielsaimnieku zemēm.

Limbažu tuvumā esošajā Tiegažu muižā ierīkoja lauksaimniecības komūnu. Muižas kūtīs saveda arī visus kalpu lopus. Pēc piena kalpu sievām vajadzēja iet uz muižu. Tas stipri atvēsināja kalpus, pat dedzīgos kopsaimniecības piekritējus. Tomēr visi ar lielām cerībām gaidīja pavasari, ticēdami, ka tādā pašā tempā kā visa dzīve ies uz priekšu un uzplauks arī komūnas saimniecība, ka arī agrārais jautājums tiks pareizi atrisināts, jo padomes taču bija pašu strādnieku un bezzemnieku valdība un paši sev sliktu nedarīs.

Aktīvā Padomju varas nostiprināšanas un celtniecības darbā iesaistījās arvien vairāk darbinieku. Atklājot strādnieku klubu. Kārlis Ķelmeistars savu runu sāka ar Raiņa vārdiem: «Tumsas dziļumos gaisma dzimst.» Un tā tiešām dzima arī Limbažos. No dzīves dziļumiem, no materiāli visapspiestākajiem, garīgi visnomāktākajiem tautas slāņiem cēlās apzinīgai dzīvei arvien jauni un jauni cilvēki. Vecie darbinieki viens pēc otra aizgāja Sarkanajā Armijā. Bet viņu vietas nepalika tukšas. Pilsētiņas saimnieciskā, politiskā un kultūras dzīvē notika straujš, nekad neredzēts lūzums. Gaisā dvesmoja revolūcijas elpa.

Sakustējās un saviļņojās arī vietējā jaunatne. Un, kad pēc J. Pētersona ierosinājuma Saviesīgās biedrības namā sasauca jaunatnes sapulci, tur ieradās vairāk nekā 300 jauniešu. Sapulcei vajadzēja spriest par jaunatnes organizēšanos. Tas nebija tik vienkārši. Limbažu tirdzniecības skolā jau pastāvēja «mācošās jaunatnes pulciņš». Šai skolā, kas toreiz bija piecklasīga vidusskola, lielāko tiesu mācījās vietējo buržuju, apkārtējo budžu un turīgu amatnieku bērni. No nedaudzajiem strādnieku jauniešiem, kurus cara laikā direktors Deiders tomēr bija uzņēmis skolā, dedzīgākie boļševiku piekritēji bija Žanis Bērziņš, Kārlis Zvirbulis un es.

Sapulcē bija ieradušies arī meņševistiski noskaņoti jaunieši, kas bija labi runātāji. Bija gaidāma asa cīņa. Par sapulces vadītāju ievēlēja «mācošās jaunatnes» pārstāvi Vikmani. Drīz vien noskaidrojās, ka šī jaunatne, kuru atbalstīja arī skolotājs Treimanis, aizstāv politiski neitrāla jaunatnes pulciņa dibināšanu. Vārdu cīņu ar viņiem nācās izcīnīt Pētersonam vienam pašam, jo strādnieku jaunieši tik ļoti maz bija mācījušies izteikt savas domas vārdos, ka kautrējās publiski runāt. Savu piekrišanu Pētersonam izrādīt mēs tomēr pratām. Pēc ilgākām debatēm ar balsu vairākumu nolēma dibināt komunistisku darba jaunatnes pulciņu.

Janvāra beigās vai februāra sākumā tāds pulciņš Limbažos ari nodibinājās, un tanī iestājās ap 60 biedru.

Bet ciņa turpinājās pulciņa iekšienē. Domstarpības jau radās jautājumā par pulciņa nosaukumu. Meņševistiski noskaņotais «mācošās jaunatnes» pārstāvis Balodis, kas bija ievēlēts par pulciņa priekšsēdētāju, ieteica nosaukumu «Šķēps». Strādnieku jaunieši, kuru priekšgalā ar savu aktivitāti bija izvirzījusies Marta Mende, ieteica nosaukt pulciņu «Darbs».

Mums toreiz likās, ka nosaukumam «Skeps» ir nacionālistiska pieskaņa. Bet izrādījās, ka jaunatnes pulciņš ar nosaukumu «Darbs» jau pastāv Valmierā, un vairākums nobalsoja par pirmo nosaukumu. Nākamajā pulciņa sapulcē strādnieku jaunieši panāca pulciņa vadības pārvēlēšanu. Par pulciņa priekšsēdētāju ievēlēja tipogrāfijās strādnieci Almu Šmidti, par sekretāri — Martu Mendi. Pulciņa biedru kartes parakstīja pulciņa jaunā vadība.

Februāra vidū, vēlējot delegātu uz Latvijas Komunistiskās partijas Darba jaunatnes savienības kongresu, no jauna iedegās cīņa. Šoreiz strādājošajiem jauniešiem izpalīdzēja biedrs Petersons, dodams padomu izvirzīt viņa kandidatūru, jo viņam bija tikai 22 gadi. Tā arī izdarījām.

Pulciņš «Šķēps» izraudzīja sev telpas bijušās vācu biedrības «Musse» nama pirmajā stāvā, blakus partijas organizācijas birojam. Augšējā stāvā atradās strādnieku klubs. Telpas izremontēja, izklāja sarkanām tapetēm, atveda buržujiem konfiscētās mīkstās mēbeles, klavieres un citus mūzikas instrumentus. Veci strādnieki te pirmo reizi savā mūžā atlaidās klubkrēslos, bet

Jaunieši sava pulciņa telpās pirmo reizi mūžā skatīja K- Marksa un V. I. Ļeņina ģīmetnes.

Mūsu, komjauniešu, mērķis bija izaudzināt no jaunatnes vidus nākamos Komunistiskās partijas biedrus. Šādā virzienā «Šķēpam» tad ari vajadzēja sākt strādāt. Pieredzes, kā organizēt darbu, mums nebija. Toties vēlēšanās strādāt bija liela. Bieži noturējām sapulces, rīkojām jautājumu vakarus un aktīvi piedalījāmies strādnieku kluba darbā, kas katru nedēļu rīkoja vakarus ar referātiem, mūzikas priekšnesumiem un teātra izrādēm. Pēc Pētersona ierosinājumā pulciņa biedri uzsāka politiskas nodarbības. Pētersons nodeva pulciņa rīcībā savu personīgo bibliotēku, kurā bija vairāku marksisma teorētiķu atsevišķi darbi latviešu valodā.

Atceros, ka man vienam no pirmajiem iznāca gatavot referātu par kapitālistisko ekspluatāciju. Toreiz visi lasīja referātus bez konspektiem. Man tā šķita ārkārtīgi grūta lieta. Mēģināju tekstu «iezubrīt». Vairākus vakarus staigāju pa mežu, balsī vingrinādamies «turēt runu». Pulciņa nodarbībā es savu «runu» uzsāku ar lielu patosu. Nodarbību vadītāja, kāda partijas biedrene, mani drīz vien pārtrauca un sāka pamācīt visus nodarbību dalībniekus, kā sastādīt konspektus atsevišķam tematam un mācīties patstāvīgi domāt un runāt.

Februārī un martā vairākus gadagājumus iesauca Padomju Latvijas armijā. Aizgāja armijā vairāki Limbažu Izpildu komitejas locekļi un miliči. Armijā vajadzēja aiziet arī Pētersonam, ko visi, bet sevišķi jaunieši, bija dziļi iemīlējuši.

Atceros kādu vakaru, kad jaunieši, kā parasts, pēc darba bija sanākuši pulciņa telpās. Visiem bija jautri, izturējāmies diezgan trokšņaini. Nejauši kāds jaunietis, no citiem bēgdams, ieskrēja blakus istabā un uzdūrās guļošam cilvēkam. Tas bija Pētersons. Vēlu naktī viņš bija pārnācis no Valmieras un nolicies šinelī un zābakos atpūsties. Visi tūlīt apklusām un mēģinājām nemanīti pazust, jo mums mazliet bija kauns, ka esam tik vieglprātīgi trokšņojuši pulciņa telpās. Bet Pētersons bija jau pamodies un iznāca pie mums. Viņš bija slaida auguma, vienmēr nopietns, kalsnējs un tādu sejas izteiksmi, it kā viņam vajadzētu kādu par kaut ko pārliecināt. Šovakar viņa sejā bija dziļas sirsnības izteiksme. Viņš saaicināja mūs sev apkārt, uzrunādams par saviem jaunajiem draugiem, un paziņoja, ka aiziet karadienestā. Viņš runāja ar mums ļoti sirsnīgi un kā ar sev līdzīgiem pieaugušiem cilvēkiem, aicināja būt neatlaidīgiem un dro-

šiem turpmākajās cīņās. Beidzot viņš pateica, ka uzdāvina mūsu pulciņam visas savas personīgās grāmatas, kas viņam parādījušas pareizo ceļu dzīvē un sniegušas tik daudz gaismas un spēka. Pēc Pētersona par Izpildu komitejas priekšsēdētāju nāca Zēģelmanis.

Kad sākās strādnieku un kalpotāju obligātās apmācības kā rīkoties ar ieročiem, no pulciņa «Šķēps» aizgāja apmēram puse «mācošos jauniešu». Toties pārējie, pulciņā palikušie jaunieši, drīz vien ieguva tādu partijas vietējās organizācijas uzticību, ka maija dienās mums vienlīdz ar partijas biedriem un tautas miličiem izsniedza ieročus. Ar ieročiem rīkoties apmācīja arī skolotājus. Ne visi skolotāji labprāt gāja uz apmācībām, bet, par cik tās bija obligātas, tad atteikties nevarēja. Apmācību laikā daži no viņiem visādi «āzējās», lai izrādītu savu nepatiku. Atceros, ka tirdzniecības skolas matemātikas skolotājs Lielnors, kas tēloja izsmalcinātu inteliģentu un nēsāja strīpainas «diplomāta bikses», apmācību laikā pilsētas parkā atteicās mesties zemē, motivēdams ar to, ka viņš nevarot tiktāl pazemoties, lai, saviem skolēniem redzot, līstu uz vēdera.

Kontrrevolucionāri kļuva arvien aktīvāki. Daudzi no viņiem slapstījās mežos. Aprīļa beigās netālu no pilsētas Sarķu mežā atrada kāda cilvēka līķi. Milicija noskaidroja, ka tas ir Nikolajs Grigorjevs no Permas guberņas, kas bija devies no Limbažiem uz Cēsīm, lai iestātos Sarkanajā Armijā. Aizdomas krita uz Katvaru pagasta Piķa māju saimnieka dēliem, kas bija izbēguši no ieslodzījuma vietas Valmierā. Lai notvertu bandītus, apbruņoti padomju darbinieki ar milicijas priekšnieku Staki un Izpildu komitejas sekretāru Ķelmeistaru priekšgalā naktīs izkratīja vairākas mājas. Kad ielenca Zvīņu mājas un pieprasīja atvērt durvis, no iekšpuses atskanēja šāvieni. Krita milicis Arnolds Dzenis un tika ievainots Izpildu komitejas finansu daļas vadītājs Hermanis Kregers. Aplencēji nogūlās dārzā un sāka tuvoties mājai no citas puses. Milicis Dakteris pielīda vienam logam, atrāva to vaļā un ielēca iekšā. Piesteidzās arī citi. Sadursmē vienu bandītu nošāva, vienu saņēma dzīvu.

Limbažos 1919. gadā ļoti plaši svinēja 1. Maiju. Bija uzcelti trīs izgreznoti goda vārti ar plakātiem un lozungiem, gājienā piedalījās gandrīz visi pilsētas iedzīvotāji. Priekšgalā zem saviem karogiem šautenēm plecos gāja Komunistiskās partijas organizācijas un jaunatnes pulciņa «Šķēps» biedri. Pēc gājiena luterāņu baznīcā notika mītiņš. Runu no kanceles teica Valmie-

ras darbaļaužu pārstāvis Jānis Vintens. No pulciņa «Šķēps» biedriem runāja Jānis Briedis.

Maija sākumā nācās pastiprināt pilsētas apsardzību. Pec Padomes lēmuma tika apbruņoti visi partijas organizācijas un jaunatnes pulciņa biedri. Šautenes izsniedza arī meitenēm. Tas Limbažos bija nedzirdēts notikums. Pilsētiņas «tenku vācelēm» bija darba pilnas mutes. Jau tas, ka dažas jaunietes apgrieza matus, izsauca vecenīšu «vaimanas». Bet, kad ielās parādījās apbruņotas jauniešu grupas, kuru priekšgalā ar šautenēm plecos soļoja meitenes, sieviņas skrēja skatīties «komunistu plintnieces» un viņu «izbailēm» vairs nebija robežu.

Jaunieši savus uzdevumus posteņos un patruļās pildīja ar lielu aizrautību. Ar lepnumu viņi nesa izsniegtos ieročus, apzinādamies, ka partija viņiem dāvājusi lielu uzticību. Tagad viņi bija tādi, kādus tos gribēja redzēt uz fronti aizbraukušais biedrs Pētersons — gatavi atdot dzīvību par Padomju varu.

Maija vidū daži pulciņa «Šķēps» jaunieši piedalījās arī operācijā, kuras uzdevums bija noķert no Cēsu ieslodzījuma izbēgušos kontrrevolucionārus. Agrā rītā bruņotā grupa izgāja no Limbažiem, lai vakarā nonāktu Cēsu apkārtnē, kur vajadzēja kontrolēt gājējus un braucējus uz ceļiem un izdarīt kratīšanas aizdomīgajās mājās. Grupas priekšgalā, apkāries ložmetēju lentām šķērsu pār pleciem, revolveru aizbāzis aiz jostas, soļoja milicijas priekšnieks Stake. Aiz viņa pa divi blakus gāja miliči un padomju aktīvisti. Nodriskātā šinelī un platajos stulmzāba-kos, gāzelēdamies un jaukdams soli, kāpa garais bezzemnieks Priedītis. Mēs ar burtliču mācekli Pēteri Podziņu grupā bijām vismazākie augumā, mūsu auklās iesietās šauteņu laides gandrīz vilkās gar zemi. Viens otrs par mums palaida pa zobgalīgai piezīmei. Tuvākajā atpūtas vietā mūs «paglāba» Priedītis. Viņam bija gadījusies kavalēristu karabīne ar siksnu; viņš pienāca pie manis un apmainīja karabīni pret šauteni. Kāds cits biedrs — otras karabīnes īpašnieks — apmainīja to ar Pētera Podziņa šauteni.

Pārgājieni, patruļas, slēpņi naktīs uz krustceļiem, aizdomīgo gājēju pārbaudīšana, lauku māju aplenkšana un kratīšana, budžu labības apcirkņos atrastie ieroči, spekulantu ratos ierīkotās paslēptuves, poziciju ieņemšana un gatavošanās kaujai, sastopoties ar nezināmu kavalērijas nodaļu, — visi šie notikumi un pārdzīvojumi radīja jauniešos tādu noskaņojumu, ka turpmāk

viņi savu vielu Padomju varas aizstāvju rindās var ieņemt tikai ar šauteni rokā.

Kad operācija Cēsu apkārtnē tuvojās beigām un atkal nonācām Limbažu apkārtnē, milicijas priekšnieks norīkoja vēlreiz aplenkt Zvīņu mājas, kur nesen bija notikusi bruņotā sadursme ar bandītiem. Pēc mājas ielenkšanas izlūku grupa sāka tai tuvoties caur augļu dārzu. Es atrados ielencēju ķēdē netālu no dārza stūra. Kad pie mājas atskanēja vairāki šāvieni, cs cieši saspiedu rokās karabīni un nenolaidu acis no krūmiem dārzā, katru bridi sagaidīdams ieraudzīt bēgošus bandītus. Bet, kad nekas nenotika un no mājas puses atskanēja mūsu biedru saucieni, lai lasāmies kopā, jutos pat tā kā vīlies. Pamāju biedram ķēdē pa kreisi, bet viņš nekustējās. Mazliet satraukts gāju tam klāt.

Cilvēks šinelī gulēja uz mutes, rokas izpletis un pirkstiem ieķēries mīkstajā zemē. Šautene gulēja blakus uz ežas. Nošauts vai ievainots — man iešāvās galvā uztraucoša doma. Spriežot pēc lielā auguma un platajiem stulmzābakiem, tas varēja būt Priedītis. Es paņēmu viņu aiz pleca un uzmanīgi mēģināju pavelt uz muguras. Guļošais pastiepa rokas, pavēra acis un saldi nožāvājās. Tas tiešām bija Priedītis. Siltajā pavasara saulē, piespiedies sasilušajai zemei, viņš vienkārši bija iesnaudies. Mani pārņēma sašutums:

«Jūs varat gulēt postenī! Vai tad jūs nedzirdējāt, ka šāva?»

Priedītis izbrīnījies paskatījās uz mani un atmeta ar roku:

«Kas te nu vairs karos! Tagad jāķeras pie arkla. Redz, kā zemīte arāju prasa,» viņš pagrāba pilnu sauju miklās zemes.

Es, protams, toreiz nevarēju iedomāties, ka šī bezzemnieku deputāta ceļi, sākot no šīs dienas, vairs neies kopā ar padomēm.

Drīz pienāca vēsts: sarkanā Rīga kritusi, baltie Rīgā sarīkojuši asinspirti, ielas klātas komunistu un strādnieku līķiem. No Ainažiem tuvojoties balto igauņu karaspēks. Sarkanā Armija atkāpjoties. Vēl dažas satraukuma pilnas dienas, un Limbažu padomju iestādes sāka evakuēties.

Paņēmu maizes kulīti, uzkāru plecos šauteni un kopā ar pulciņa «Šķēps» biedru Saksonu devos ceļā uz Cēsīm. Mēs sapratām, ka palikt Limbažos nozīmē vai nu tikt izsūtītiem uz Vāciju, vai nošautiem.

Dzīvē tomēr nereti iznāk citādi, nekā domājam. Uz Cēsu ceļa netālu no Ruckas muižas mūs panāca mana māsa Marta, no kuras es, aizejot no mājām, nebiju paspējis atvadīties. Viņa

bija tukšām rokām un sasarkusi no ātras iešanas. Sapratu, kr viņa bija steigā nogājusi trīsdesmit kilometrus vienīgi tādēļ, lai panāktu mani un pierunātu atgriezties mājās.

Ilgi mēs sēdējām ceļmalā, un ilgi es nevarēju izšķirties. Saksons man nekādu padomu nedeva, bet teica, Jai izlemjot pats. Bet 15 gadu vecumā tas nav viegli. Manās krūtīs cīnījās divas pretējas jūtas: iet vai palikt? Es sapratu, ka par aktīvu darbošanos jaunatnes pulciņā un rīkošanos ar šauteni Martai drīzāk draud nāve no baltgvardu lodēm nekā man. Un tomēr viņa_ paliek, riskē, es — bēgu. Bet spēks, kas mani vilināja pasaulē, uz plašo Krievzemi, izredzes mācīties, augt un cīnīties brīvajā padomju iekārtā, nebija mazāk stiprs.

«Armijas dzīvei tu esi par jaunu. Krievijā notiek sīvas cīņas ar baltajiem un interventiem. Tas prasa rūdītus karavīrus. Tu aiziesi bojā, nekā nepadarījis. Bet te padzīvosim uz laukiem, baltie kādu laiku patrakos, pameklēs mūs, tad aprims. Visus jau neapšaus. Pēc tam varēsim sākt strādāt, gatavot ceļu Padomju varai. Tu taču nešaubies, ka tā atgriezīsies?» — Tā runāja Marta. Viņa arī pastāstīja, ka kopā ar Almu pēdējā brīdī, kad baltie jau staigājuši pa ielām, iznesušas no biedrības «Musse» telpām jaunatnes pulciņa karogu un Pētersona grāmatas un nogādājušas tās drošā vietā.

Jutu, ka man pietrūkst spēka, lai izšķirtos par tālākiešanu. Un, kad no Limbažu puses vēl piebrauca daži miliči un pajūgā bija tikai viena vieta, es ieliku pajūgā blakus Saksonam savu' šauteni, smagu sirdi atvadījos no biedriem un līdzi Martai pagriezos pa ceļu uz Ainažiem.

Pretim mums jāja pēdējās atkāpjošās sarkano kavalēristu daļas.

Mēs gājām pretī nezināmai, tikai neskaidri nojaušamai dzīvei un cīņām. Bet Marta soļoja uz priekšu vieglā gaitā un raudzījās tālumā, kur līku loču starp zaļajiem laukiem vijās baltā lielceļa lenta. Un es soļoju Martai blakus . . .

J. Kalniņš. 1918. GADS VECGULBENĒ

Petrogradā vēl norisinājās strīdi — pieņemt Vācijas miera noteikumus vai ne. Bet vecā, sabrukusi armija jau balsoja «kājām» par mieru, stihiski atstādama fronti.

Tajā laikā dzīvoju Vecgulbenē, kilo- • metrus 80—100 no frontes līnijas. Bet

arī te bija skaidri redzams, ka kareivji pamet pozicijas. Caur Vecgulbeni nepārtraukti virzījās uz Iekškrieviju gan kājnieki, gan jātnieki pa vienam vai veselām vienībām, kā arī vilkās garas vezumnieku rindas. Cits citu centās panākt un aizsteigties priekšā, lai pirmie sakāptu vilcienos un aizbrauktu. Karaspēka noliktavas un visas citas kara mantas, ko armija nevarēja aizvest līdzi, tika atstātas vietējo Sarkanās gvardes nodaļu apsardzībā.

Kas būs turpmāk? Ko darīt, ja vācu armija sāks uzbrukumu?

Neviens no partijas Vecgulbenes pulciņa biedriem nevarēja noteikti atbildēt uz šiem jautājumiem. Gaidījām LSD Centrālās Komitejas direktīvas, bet tādas nenāca. Zināms bija tikai norādījums, ka partijas biedriem jāpaliek savos posteņos.

Kad aizgāja pēdējās mūsu karaspēka daļas, sākās laupīšanas. Daļa iedzīvotāju, budžu un tumšu elementu sakūdīta, kā žurku

bars metās uz veikaliem un noliktavām, uzlauza tās un vilka prom visu, kas pagadījās un ko varēja aizvilkt. Mūsu Sarkanās gvardes nodaļa, kas sastāvēja no 30 gvardiem, nespēja pretoties lielajam pūlim. Nevarējām nosargāt pat pagasta klēti.

Vēl šodien man acu priekšā šāda aina.

Laukums pagasta klēts jeb magazīnas priekšā ļaužu pārpildīts. Sākumā pūlis prasa, lai pagasta Izpildu komiteja atslēdz klēti un izdod tur atrodošos labības un citas pārtikas krājumus. Izpildu komiteja atsakās to darīt. Tad pūlis sāk lauzt durvis. Pūli «iedvesmo» lielsaimnieki un viņu dēliņi. Redzot, ka pārspēks pūļa pusē, Izpildu komitejas loceklis biedrs Rakovskis paķer atslēgu saišķi un, izgrūdis niknu lamu vārdu, iet atslēgt klēti, — tā kā tā uzlauzīs, tikai vēl durvis samaitās, labāk atslēgt.

Kad Rakovskis atslēdz durvis, ļaudis cits pēc cita dodas klētī. Drīz no turienes sāk velt sviesta un tauku mucas un nest miltu un graudu maisus. Kalpi un citi bezzemnieki, kas piedalās šinī nejēdzīgajā grautiņā, maz ko manto. Viss vairums produktu nokļūst «pelēču» vezumos. Šoreiz viņi ar nolūku ir atbraukuši ragavās, ne kamanās. Ragavās tiek veltas mucas un krauti maisi. Brīžiem ap kādu sviesta mucu izceļas strīds un grūstīšanās. Vieni velk uz vienu pusi, otri — uz otru. Tad mucai izsit dibenu, ielauž sānus un uz vietas sākas tās satura dalīšana, ar cirvi vai citu asu rīku sacērtot sasalušos taukus vai sviestu gabalos.

Vislielāko aktivitāti gan kūdot, gan laupot izrāda vietējie Zemnieku savienības stutes.

«Lūk, viņi, šie kultūras nesēji,» iesaucas biedrs J. Krūmiņš-Pilāts, kas, man blakus stāvēdams, noraugās šajā kņadā. «Bet, kad ienāks vācieši, tad šie «godprātīgie» saimniekpapas apvainos lieliniekus laupīšanās.»

*

Jau pagājušas dažas dienas pēc mūsu karaspēka aiziešanas. Vilcieni neiet. Dzelzceļa darbnīcas nestrādā. Visapkārt nāves klusums. Tikai vārnu bars ķērkdams griežas virs krituša zirga, kas guļ uz ceļa netālu no stacijas ēkas. Sniegā gaisā saslietām ilksīm rēgojas pamesta lauku virtuve. Iedzīvotāji nekur neiziet, sēž mājās un min, vai nāks vācieši vai ne.

Gaišs, saulains 19. februāra rīts.

Pēkšņi gaisā parādās vācu lidmašīna. Tā aplido vairākus apļus virs Vecgulbenes, sviežot papīra lapas, tad nozūd dienvidrietumu virzienā. Zēni drīz vien sameklē nosviestās lapas. Tās domātas Latvijas iedzīvotājiem. Tajās teikts, ka vācu armija nākot pēc latviešu tautas lūguma, lai glābtu to no lieliniekiem. Zem lapiņas kāda grāfa, vācu 8. armijas pavēlnieka paraksts.

«Kāda «tauta» viņus lūdz?» uztraucas dzelzceļa strādnieki, kas sanākuši stacijā. Lapiņa iet no rokas rokā, un, lai gan gandrīz visi jau zina tās saturu, tomēr katrs grib pats pārliecināties, vai tiešām tur tā teikts.

«Nu, tagad atkal mūsu baroni ... Jā, nu ies kā piektajā gadā,» spriež strādnieki. Visiem nospiests garastāvoklis.

Tikai «pelēči» nevar noslēpt savu apmierinātību: «Tā, tā! Beidzot tiem plikadīdām parādīs,» viņi priecājas. «Vācieši -civilizēta tauta. Vācieši — tā ir kārtība!» Tā slavē «pelēči» savus «atbrīvotājus». Tomer viņi vel neuzdrošinās atklāti uzstāties pret vietējo Padomi un Sarkano gvardi. «Kad ienāks vācieši, gan tad viņi pārmācīs tos sarkanos.»

Bet vācieši tā nesteidzās, kā «pelēči» to vēlējās. Pagasta Padome turpināja darboties, pildīdama vietējā varas organa funkcijas. Mēs, sarkangvardi, pastāvīgi atradāmies Padomes telpās, turpat pārnakšņojām. 22. februāra vakarā Izpildu komitejā pienāca ziņa, ka no Pitalovas uz Vecgulbeni nākot vilciens. Kas par vilcienu, — neviens nevarēja pateikt.

«Tur laikam brauc matroži no Pītera *, lai stātos pret vāciešiem,» prātoja vieni.

«Bet varbūt tie ir vācieši?» šaubījās otri.

«Nē, nē! Vācieši gaidāmi no Rīgas vai Pļaviņām,» izteica citi savu pārliecību.

Naktī vilciens pienāca Vecgulbenē. Man Padome uzdeva iet uz staciju uzzināt, kas iebraukuši. Ātri noskrēju pusotra kilometra no Izpildu komitejas līdz stacijai. Kad pieskrēju pie stacijas ēkas, man priekšā kā no zemes izauga trīs vācieši. Viņi bija bez šineļiem un šautenēm. Viens no tiem jautāja, kur varot dabūt maizi. Es izlikos, ka vāciski neprotu, un parādīju ar roku uz tuvākajām mājām.

Pie ūdens tvertnes stāvēja lokomotīve, kas pašlaik ņēma ūdeni un malku. Malku nes^ no šķūņa un padeva uz lokomotīvi [14]

vācu kareivji. Arī es ieslēdzos šajā «darba procesā». No stacijas vēl pienāca daži kareivji pēc malkas. Paķēru malkas klēpi un kopā ar viņiem gāju uz vilcienu. Pie pirmā vagona mani apturēja sargs, pavēlēja nolikt malku un iet atpakaļ. Vairāk man arī nevajadzēja: biju redzējis, ka viss vilciens sastāv no sešiem pasažieru vagoniem, ka katra vagona galā nostādīts ložmetējs.

Izpildu komitejā Krūmiņš-Pilāts man tūlīt jautāja: «Vai vāciešu daudz iebraucis?»

«Seši vagoni. Ja rēķinām, ka katrā vagonā trīsdesmit, tad ...»

«Ko darīsim?» nenogaidījis manu aprēķinu, jautāja mūsu partijas pulciņa biedrs P. Berģis.

«Vajag uzbrukt,» es teicu. «No parka puses var piekļūt vilcienam pavisam nemanot.»

«Lieta pamatīgi jāapspriež,» teica Pēteris Lūsis.

Izpildu komitejas priekšsēdētāja istabā bijām sanākuši gandrīz visi Padomes locekļi un sarkangvardi.

«Bet kāda jēga tagad uzstāties?» iesāka biedrs Krūmins-Pilāts.

Saja momentā atvērās durvis un istaba ienaca trīs vācu apakšvirsnieki, tie bija tie paši vācieši, kurus biju saticis pie stacijas.

«Kas te ir?» prasīja viens no viņiem.

«Te ir Vecgulbenes pagasta Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padome,» atbildēja Pēteris Lūsis.

«Tātad boļševiki?»

«Jā, sociāldemokrāti boļševiki.»

Tad viens no apakšvirsniekiem pagāja uz priekšu un, norādīdams ar roku pats uz sevi, teica:

«Es arī esmu sociāldemokrāts. Divdesmit divus gadus maksāju biedra naudu.» Un «unters» uzsāka veselu lekciju par to, ka Vācijas sociāldemokrātijā esot visvecākā, ka viņa piekopjot saprātīgu politiku, bet boļševiki tikai kompromitējot strādnieku kustību, radot anarhiju utt.

«Es kā īsts sociāldemokrāts nevaru piekrist boļševikiem. Es kā sociāldemokrāts lepojos ...»

Bet te viņu pārtrauca Krūmiņš-Pilāts. Viņš nostājās pretim «unteram», ieurbās viņā ar acīm un asi teica:

«Es arī esmu sociāldemokrāts, bet man kauns, lūk, par tādiem sociāldemokrātiem kā tu,» un ar pirkstu norādīja uz «unteri». «Tu lepojies, ka divdesmit divus gadus sastāvi sociāldemokrātiskajā partijā. Jā, kādreiz Vācijas sociāldemokrātijā

bija slavena revolucionāra partija, bet tās tagadējie vadoņi viņu ir apkaunojuši. Tie tavi vadoņi tevi, vācu sociāldemokrātu, ir pataisījuši par ko? Par proletāriskās revolūcijas žandarmu un bendi! Un tu vēl lepojies, ka esi ieradies šeit, lai asinīs noslīcinātu krievu un latviešu strādnieku izcīnīto brīvibu! Atkārtoju — vārdu sociāldemokrāts ir apkaunojuši tavi vadoņi. Man kauns par tevi, ka tu esi nokļuvis žandarma lomā.»

«Unters» stāvēja apmulsis un sasarcis. No neveiklā stāvokļa viņam palīdzēja izkļūt pārējie divi «unteri», kas paklanījās un pateica uz redzēšanos.

«Mēs vēl redzēsimies,» nomurmināja vācietis un steidzās līdzi savējiem.

*

Bija jau sen pāri pusnaktij. Uzmetu šauteni plecā un izgāju sardzē. Pa naktīm mēs vērojām kustību muižā.

«Es iešu ar tevi,» teica Krūmiņš-Pilāts un piecēlās. Ilgi staigājām pa dziļā miegā iegrimušās muižas ceļiem. Krūmiņš-Pilāts vēl ilgi nevarēja nomierināties par vācu sociāldemokrātijas vadoņu nodevību. Tad viņš sāka stāstīt par Parīzes Komūnu un beidzot mācīt, kā jādarbojas partijai nelegālos apstākļos.

«Bet ko mums tagad iesākt?» es iejautājos.

«Jānoiet pagrīdē un jāgatavojas uz sacelšanos kopā ar Vācijas proletariātu.»

«Bet ja uzbruktu stacijā atbraukušajiem vāciešiem?»

«Tam nav pašlaik nekādas nozīmes. Kā liekas, tad Pleskava un Narva arī jau ieņemtas. Bet tālāk vācieši droši vien netiks. Šimbrīžam mēs te vieni ar saviem spēkiem neko neizdarīsim, tikai izraisīsim masu represijas.»

«Bet vai no Centrālās Komitejas nav direktīvu?»

«Nav,» atbildēja Krūmiņš-Pilāts. «Pagaidām nav nekādu direktīvu. Galvenais tagad ■— nokārtot partijas organizācijas darbību un sakarus. Mēs neesam sakauti. Revolūcija Vācijā neizbēgama. Protams, okupanti mēģinās iznīdēt mūsu partiju, tās biedrus, bet darbs jāturpina.»

Un tad Krūmiņš-Pilāts aizrādīja, ka vajag veltīt lielāku vērību vietējo dzelzceļa darbnīcu strādniekiem, sākt revolucionāru darbu viņu vidū, un pastāstīja, kā to darīt.

*

23. februāra rītā darbs Vecgulbenes pagasta Padomē sākās kā parasti. Pēteris Lūsis izsniedza strādniekiem un bezzemniekiem «orderus», kur bija norādīts, pie kādiem saimniekiem viņi var saņemt maizes labību un cik. Sande Ceplis deva rīkojumus muižā noorganizētajai padomju saimniecībai. Viņa brālis izrīkoja saimniekus pievest skolām un dzirnavām malku. Vārdu sakot, pagasta Padomē visi strādāja tā, it kā Vecgulbenē nekāda vācu karaspēka nebūtu.

Izpildu komitejas locekļu mierīgā izturēšanās radīja neizpratni budžos, kas, uzzinājuši par vāciešu ierašanos, gandrīz visi bija sabraukuši pagasta centrā. Un te nu viņus sagaidīja A. Ceplis ar rīkojumiem piegādāt malku.

«Runā, ka vācieši jau stacijā. Kam tad tā malka?» smīnēdams apjautājās kāds budzis.

«Malka vajadzīga pagasta sabiedrībai. Ja laikā nesavedīsiet, uzliksim kontribūciju,» stingri noteica A. Ceplis.

«Bet vācieši taču jau klāt!»

«Un kas par to? Mēs esam te vara, ne vācieši.»

Tāda Padomes noteiktība aplēja budžus kā ar aukstu ūdeni, jo viņi bija cerējuši, ka Padome jau izjukusi.

«Nesaprotu, kas te notiek,» žēlojās budzis Žīgurs. «Tur, stacijā, vācieši, te — sarkanie. Kas tad galu galā pie mums valda?»

Paši budži neuzdrošinājās uzstāties pret Padomi, viņi vēl nogaidīja — gan jau drīz vācieši to padzīs. Budžu gaidītais brīdis arī pienāca.

Zemnieku savienības avīzē «Līdums» 2. martā parādījās vācu okupācijas karaspēka priekšniecības pavēle, ar ko sākās Baltijas revolucionāra proletariāta masu vajāšanas un aresti. Pavēlē bija teikts: visus sagūstītos boļševikus, kā arī viņu aģitatorus un Sarkanās gvardes vadītājus arestēt un turēt stiprā apsardzībā par ķīlniekiem; nesaudzīgi, visiem līdzekļiem novērst boļševiku partizāņu nodaļu organizēšanos vācu aizmugurē. Pavēlē bija arī teikts, ka šīs «bandas», tas ir, sarkanie partizāni, stāvot ārpus starptautiskajiem likumiem, tām esot paredzēta tikai cilpa un karātavas.

Un tiešām, sāka darboties karātavas un cilpa. No Valkas iebraukusī konduktoru brigāde un mašīnists Eglītis stāstīja, ka jau savas ierašanās pirmajā dienā Valkā vācieši pakāruši divus strādniekus. Pār visu Latviju vēlās represiju vilnis. Kāra, šāva, tūkstošiem strādnieku un bezzemnieku ieslodzīja koncentrācijas

nometnes, kur viņus turēja tik šausmīgos apstākļos, ka daudzi no turienes vairs neatgriezās - vai nu nobeidzās no vārguma, vai tika nošauti «bēgot».

Visur padzina padomes un atkal iecēla cara laika pagasta valdes.

Vecgulbenē varas nomaiņa notika kādu svētdienu februāra beigās vai marta sākumā. Pirms tam bija izlīmēts vācu karaspēka pavēlniecības rīkojums, lai iedzīvotāji nodod ieročus. Kas nenodošot, tas tikšot nošauts.

Mums arvien vēl nebija sakaru ar augstāk stāvošām partijas instancēm. Kāds caurbraucējs biedrs teica, it kā partijas Centrālā Komiteja, vāciešiem iebrūkot, esot izbraukusi uz Padomju Krieviju. Biedrs Krūmiņš-Pilāts bija aizbraucis uz Valku 23. februārī. Mēs lūdzām viņu noskaidrot patieso stāvokli un uzturēt ar mums sakarus. Bet nekādu ziņu no viņa vēl nebija. Un, kad vācieši pavēlēja nodot ieročus, mes neuzsākām aģitāciju pret to. Daļā biedru valdīja noskaņojums: ja jau nav partijas centra norādījuma, separāti neuzstāties. Citi turpretim domāja, ka ieroči nav jānodod un jāsāk partizāņu cīņa pret okupantiem. Pie pēdējām domām sevišķi pieturējāmies mēs — sarkanie gvardi. Beidzot nolēmām, ka ieročus lai nodod tikai tie partijas biedri un sarkanie gvardi, par kuriem budži un citi kontrrevolucionāri zina, ka viņiem tie ir.

Okupantu noteiktajā ieroču nodošanas dienā no visa pagasta sanāca un sabrauca ļaudis. Ieročus pieņēma komisija, kas nekādu kvīti par nodoto ieroci neizdeva. Tikai pagasta rakstvedis Ratnieks (nošauts 1919. gadā par revolucionāru nodošanu okupantiem un balto bandu organizēšanu) rūpīgi pierakstīja, kas un ko ir nodevis.

Pirmie centās nodot ieročus budži. Viņi bija saveduši no Padomes un Sarkanās gvardes noslēptās šautenes. Pēc Ratnieka ieteikuma vācieši tūlīt atdeva atpakaļ tam vai citam budzim viņa šauteni. Tad sāka nodot ieročus Padomes locekļi un sarkan-gvardi.

«Tāds ierocis un nodot!» ievaidējās bezpartejiskais sarkan-gvards S. Imaks un dusmās kodīja lūpas. Pēkšņi viņš satvēra savu šauteni aiz abiem galiem un cirta to pret ceļgalu. «Kaut saliekt! Viņi tak no šiem ieročiem šaus uz mums . . .»

Kāds nesa nodot jaunu nagānu, kura tērauda zaigojums izvilināja neatvairāmu vēlēšanos iegūt šo skaisto ieroci.

«Uz kurieni tu?» klusu jautāju ieroča īpašniekam.

I.

II

«Nesu nodot,» viņš klusu teica, un tad it kā pamodies, izpletis acis, raudzījās mani.

«Vai tie tur zina, ka tev ir nagāns?» jautāju.

«Nē, nezina.»

«Kāpēc tad nodot? Dod šurp,» un nagāna īpašnieks paklausīgi pasniedza to man. Tai pašā acumirklī nagāns pazuda zem mana mēteļa.

Pēcpusdienā, kad ieroču nodošana bija pabeigta, izplatījās ziņa, ka vācu garnizona priekšnieks kaut ko ziņošot no pils balkona. Visi devās turp. Drīz uz balkona parādījās garnizona priekšnieks muižas pārvaldnieka un vairāku leitnantu pavadībā. Viņš pateica dažas frāzes vāciski un lika Ratniekam tās pārtulkot.

«Virspavēlnieks paziņo, ka vācu armija ir atnākusi šurp pēc iedzīvotāju lūguma izbeigt lielinieku anarhiju un ievest likumīgu kārtību,» pārtulkoja Ratnieks.

Tad atkal vācietis teica dažas frāzes. Ratnieks atkal pārtulkoja:

«Mēs esam atnākuši, lai atdotu varu tās likumīgajiem nesējiem.»

Kad tādā veidā garnizona priekšnieks bija beidzis savu runu, viņš pieprasīja, lai izsauc bijušo pagasta vecāko.

«Es te,» iztapīgi atskanēja no ļaužu vidus, un kāds vīrietis virzījās laukā no pūļa. Piegājis pie balkona, viņš noņēma cepuri un pazemīgi gaidīja.

«Jūs bijušais pagasta vecākais, kam lielinieki nelikumīgi atņēma varu?» griezās pie viņa garnizona priekšnieks.

«Jā, tas esmu es.»

«Vai te ir lielinieku «Sovdepa» [15] priekšsēdētājs?»

«Es tas esmu,» atsaucās Sande Ceplis, kas stāvēja pirmajā rindā.

Vācietis atkal kaut ko teica, un Ratnieks pārtulkoja, ka garnizona priekšnieks pavēlot nodot pagasta nama atslēgas.

«Es atbildu tikai to priekšā, kas mani ievēlēja, bet tie vēl nav mani pilnvarojuši nodot atslēgas,» skaļi teica Sande Ceplis.

«Tādā gadījumā tiks pielietots spēks,» teica Ratnieks, «jo priekšnieks paziņoja, ka Padome ir atlaista.»

Ceplis attaisīja savu portfeli, izņēma atslēgu saišķi un svieda to uz balkona. Muižas pārvaldnieks uzķēra saišķi un

nodeva garnizona priekšniekam, kas savukārt nosvieda atslēgu saišķi zemē pagasta vecākajam, teikdams: «Atdodu pagasta valdes atslēgas to likumīgajam glabātājam.»

Drīz pēc tam sākās aresti. Arestēja S. Cepli un aizdzina uz koncentrācijas nometni, no kurienes viņš vairs neatgriezās. īsi pirms Vācijas revolūcijas viņu «bēgot» nošāvuši vācu žandarmi.

S. Ceplis bija viens no enerģiskākajiem Vecgulbenes Padomes darbiniekiem. Viņš kopā ar Pēteri Lūsi 1917. gadā, pēc Oktobra revolūcijas, bija noorganizējis Padomju varu Vecgulbenes pagastā. Pēc viņa iniciatīvas tika nodibināta padomju saimniecība Vecgulbenes muižā un uzsākta pagasta elektrifikācijas plāna izstrādāšana.

Arestus okupanti izdarīja pēc vietējo kontrrevolucionāru norādījumiem. Un aresti aprimās kaut cik tikai tad, kad vasaras sākumā bija izdarīti daži teroristiski akti pret nodevējiem. Tagad viens otrs «pelēcis» sāka pat pielabināties bijušajiem sarkan-gvardiem un pat slēpt tos no okupantiem. Vecgulbenes partijas pulciņš teroristisko aktu organizēšanā dalību neņēma.

LSD Malienas organizācijas konference 1918. gada vasarā, apspriedusi jautājumu par attieksmi pret šiem sarkanā terora gadījumiem, tos nenosodīja un arī neslavēja, bet partijas biedriem noliedza piedalīties teroristu grupās. Tāds nenoteikts konferences lēmums izskaidrojams ar to, ka konferencē piedalījās daudz delegātu — jaunu partijas biedru, kam nebija skaidrs, kāpēc marksisti ir pret individuālo teroru.

*

Marta mēnesī jau bija arestēti vairāki vecākie biedri. Mēs ar A. Cepli apspriedām, ko varētu iesaistīt pagrīdes darbā. Nolēmām sākt ar dzelzceļa darbnīcu strādniekiem.

Jāatzīst, ka partijas Vecgulbenes organizācija 1917. gadā, darbojoties atklāti, nebija veltījusi vajadzīgo vērību dzelzceļa strādniekiem. So apstākli tad izmantoja meņševistiskie elementi. 1917. gada beigās viņi ar stacijas priekšnieka palīga Vēciņa līdzdalību bija nodibinājuši Latviešu dzelzceļa strādnieku un kalpotāju savienības Vecgulbenes nodaļu. Biju klāt tās organizēšanās sapulcē, kas notika depo telpās. Vāciņš runāja par to, ka latvieši līdz šim vienmēr esot smakuši zem cittautiešu jūga, ka labākos

u amatus uz dzelzceļa ieņemot krievi, ka laiks latviešiem organi

zēties savā savienībā. Viņš runāja tik skaisti un glaimojoši, ka ne tikai bezpartejiskie, bet ari dažs partijas biedrs aizrāvās no viņa runas un nekā slikta tajā nesaskatīja. Es sajutu Vēciņa viltīgo nolūku — šķelt strādnieku vienību. Nolēmu dot viņam pretsparu. Prasīju vārdu. Līdz tam es nekad nebiju runājis sapulcēs. Pēkšņi mani sagrāba bailes, ka neko nevarēšu pateikt,, «izgāzīšos». Bet atkāpties bija par vēlu, jo man deva vārdu. Es sāku:

«Biedri! Sociāldemokrāti lielinieki aicina — «Visu zemju proletārieši, savienojieties!» (Atskanēja skaļi aplausi.) Un tieši šajā visu zemju strādnieku vienībā ir mūsu spēks. Kur dažādu tautību strādnieki neprot vienoties, tur noteicēja ir buržuāzija. Mēs esam saņēmuši varu. Kas vajadzīgs, lai mēs spētu varu paturēt? — Pirmkārt, vajadzīgs, lai bijušās cara Krievijas dažādu tautību strādnieki nenorobežotos cits no cita pēc tautībām, bet cieši apvienotos cīņā pret kontrrevolūciju. Tad nekāds pretspēks mūs nesalauzīs. To saprot ari buržuāzija, un tāpēc tās aģenti kūda latviešu strādniekus atdalīties no krievu strādniekiem utt. Viņi kūda vienas tautības strādniekus pret citas tautības strādniekiem, lai vieglāk būtu mūs pārvarēt. Uz aicinājumu, ko mēs te šodien dzirdējām — dzelzceļniekiem latviešiem organizēties atsevišķi — atbildēsim, ka mums vajadzīga ne latviešu, bet visu Latvijas dzelzceļnieku savienība, kas apvienotu kā latviešus, tā igauņus, krievus, poļus un visus citus Latvijas dzelzceļa strādniekus. Visiem viņiem ir vienādas intereses.»

Pēc manis atkal ņēma vārdu Vēciņš un vairāki dzelzceļa kalpotāji — telegrāfisti un vecākie konduktori. Viņi visi izteicās par latviešu dzelzceļnieku savienības dibināšanu. Sapulce pieņēma Vēciņa priekšlikumu. Par manu priekšlikumu balsoja tikai četri —- es un vel trīs.

Kad sākām domāt par nelegālas darbības uzsākšanu Vee-gulbenē, centos atcerēties tos, kas bija balsojuši pret Vēciņa priekšlikumu. Tie bija Marta Eglīte, Lavenieks un Kļaviņš. Tagad es stājos sakaros ar viņiem. Drīz noorganizējām partijas pulciņu. Pirmajā laikā tajā sastāvēja A. Ceplis, Milda Rikveile, Valdis Rikveilis, M. Eglīte, J. Rutkass, J. Gulbis, Lavenieks un es. Mildu Rikveili ievēlēja par pulciņa vadītāju, man uzticēja literatūras glabāšanu.

Jaunus biedrus uzņēmām ar lielu piesardzību. Pirms uzņemt kādu biedru, apspriedām viņa kandidatūru pulciņa sēdē, viņam.

klāt neesot. Drīz no Vecgulbenes bija jānozūd biedram A. Ceplim, jo viņam sāka uzmākties policija. Ar to mēs zaudējām vecāko un pieredzējušāko partijas biedru. Palikām pulciņā tikai jaunie, bez nelegālas darbības pieredzes.

Reiz mēs tikko neiekritām. Tas bija 1918. gada 1. Maija priekšvakarā. Nolēmām atzīmēt starptautiskā proletariāta svētkus, uzvelkot sarkanu karogu un izplatot lapiņas. Lapiņas jau bija saņemtas, bet karogu vajadzēja izgatavot mums pašiem. V. Rikveilim bija jāizgatavo karogs, man un Gulbim — tas jāuzvelk. Kad es aizgāju pie Rikveiļa, lai saņemtu karogu, viņš, pakāris karogu pie sienas, pašlaik rakstīja uz tā ar baltu krāsu lozungu. Rikveiļa māsa Milda sadalīja lapiņas. Atskrēja kaimiņu meitene ar ziņu, ka nākot policija. Valdis norāva karogu no sienas, paslēpa zem svārkiem un izlēca pa logu. Milda iegrūda lapiņas kumodē zem veļas un lika man paslēpties otrā istabā. Drīz pie durvīm piedauzīja. Ienāca vācu leitnants ar diviem kareivjiem.

Rikveiļiem bija labi iekārtots dzīvoklītis. Leitnants, pārlaidis skatienu istabai un uzzinājis no Mildas, ka viņas tēvs strādā par meistaru dzelzceļa darbnīcās, atvainojās, un vācieši aizgāja. Mums novēlās kā akmens no sirds. Toties kaimiņa — trūcīga galdnieka dzīvoklī vācieši visu izrakņājuši.

Vakarā atgriezās Valdis. Saņēmis karogu, es gāju uz kapsētu, kur norunātā vietā vajadzēja satikties ar Gulbi, bet viņa tur nebija. Velti nogaidījis kādu laiku, nolēmu uzvilkt karogu viens pats. Paņēmu jau agrāk paslēpto kārtiņu karoga kātam, piesēju to sev un uzkāpu eglē. Bija gaiša nakts. Tīksminājos ar skaisto skatu, kas man atklājās no augstās egles: stacija mirdzēja elektriskajās ugunīs, pa sliedēm kustējās vilcieni... Pēkšņi izdzirdu soļus. Laikam vācu patruļa — iešāvās prātā. Bet tad izdzirdu zem egles klusi ierunājamies Gulbi. Viņš teica, ka nevarējis ātrāk tikt. Un drīz virs egles galotnes plīvoja sarkanais karogs ar lieliem, skaidri salasāmiem vārdiem: «Nost karu un ķeizaru!»

Pārnācis mājās, nolikos gulēt uz istabas augšas sienā. Agri no rīta izdzirdu lejā sieviešu un vīriešu balsis: «Skatieties, skatieties, kur! Pašā galotnē! Vareni!» Nokāpu no istabas augšas un pievienojos muižas kalpiem un dzelzceļa strādniekiem. Skaists bija rīta saulē lēni plīvojošais karogs! Tas vēstīja Vecgulbenes darbaļaudīm, ka viņu uzticamā vadone, viņu partija nav nosmakuši zem Visvācijas žandarma Vilhelma II naglotā zābaka.

*

LSD Malienas organizācijas 1918. gada maija konferencē no mūsu pulciņa piedalījās M. Rikveile, J. Gulbis un es. Delegāti ziņoja, ka gandrīz visos lielākajos pagastos un centros atjaunoti un darbojas partijas pulciņi. Cik atceros, tad konferencē piedalījās delegāti no Stāmerienes, Alūksnes, Kalnmuižas un vairākām citām vietām. Bija arī biedri no Latgales. Delegāti ziņoja, ka visur arestēti vecie partijas biedri. Referātu par imperiālismu kā pēdējo kapitālisma stadiju nolasīja biedrs «Vilnis». Konference ievēlēja LSD Malienas organizācijas komiteju.

Nākamā Malienas organizācijas konference notika vasarā. Šoreiz konferences vadībā liela loma bija biedriem Jānim Spo-nam un Jūlijam Bormanim. Viņi pa reizei apmeklēja arī Vec-gulbenes pulciņu. Tā kā mūsu pulciņš sastāvēja no jauniem, teorētiski nesagatavotiem biedriem, tad 1918. gada vasarā sevišķu vērību veltījām politiskām mācībām. Svētdienās, «pastaigājoties» stacijas mežā, lasījām nelegālo teorētisko literatūru un iztirzājām lasīto. Diemžēl, mūsu rīcībā bija ļoti maz šādas literatūras. Bez nelegālā žurnāla «Spartaks», kuru saņēmām diezgan kārtīgi, mūsu rīcībā bija vēl pirmsrevolūcijas izdevumi: K. Kautska «Ceļš uz varu», «K. Marksa ekonomiskā mācība» un «Erfurtes programa». Nebija neviena V. I. Ļeņina darbu izdevuma. Pa visu vasaru pie mums tikai divas reizes ieradās Malienas komitejas propagandists. Tomēr mūsu pulciņš paspēja nostiprināties kā organizatoriski, tā arī idejiski. Un, kad Vācijā iedegās novembra revolūcija, mūsu pulciņš Vecgulbenē stājās revolucionārās kustības priekšgalā.

*

1918. gada decembri Vecgulbenes kapsētā atrada zārku. Kad komisijas klātbūtnē uzlauza vāku, izrādījās, ka zārkā guļ cilvēks, kam mugurā tikai krekls. Rokas viņam bija izgrieztas, kājas savilktas. No sastingušās pozas un sejas izteiksmes bija redzams, ka viņš mēģinājis pacelt zārka vāku, bet velti: tas bija cieti aiznaglots.

Ārsts, kas apskatīja līķi, konstatēja, ka tas sadurstīts ar kniepadatām.

Kas bija šis cilvēks, to neviens nevarēja pateikt. Kapu sargs stāstīja, ka naktī pirms Sarkanās Armijas ierašanās kādi «kungi»

no muižas atveduši zārku, likuši no rīta izrakt kapu un apbedīt. Bet, iekams nebija saņemta atļauja no attiecīgām iestādēm, kapu sargs neuzdrošinājies to darīt.

*

Šinī laikā Vecgulbenē nekādas noteiktas varas nebija. Pēc novembra revolūcijas Vācijā okupācijas varas vietējie orgāni gatavojās evakuēties. Latviešu buržuāzija, kas vēl nesen bija lūgusi Vilhelmu II, lai dod tai karali, tagad savus skatienus vērsa uz sabiedrotajiem. Ar Vācijas Pagaidu valdības pilnvarotā sociāldemokrātā Vinniga un sabiedroto līdzdalību, kā zināms,

18. novembrī Rīgā bija pasludināta «neatkarīgā» Latvijas republika un nodibināta Tautas padome, par kuras priekšsēdētāju ievēlēja Čaksti; par Pagaidu valdības ministru prezidentu ievēlēja Zemnieku savienības līderi K- Ulmani.

Kā Latvijas strādnieki to visu uzņēma? — Vecgulbenē ziņas par buržuāzijas valdības organizēšanu saņēmām 20. novembra rītā. Nolēmām vakarā sasaukt strādnieku mītiņu.

Kad stacijas priekšnieka palīgs Vēciņš paziņoja stacijā, ka nodibinājusies «Latvijas nacionālā valdība», atskanēja sašutuma saucieni:

«Kas viņi ir?»

«Kas tos ir vēlējis?»

«Kas viņus pilnvarojis pasludināt atdalīšanos no Padomju Krievijas?»

«Mēs tādu «nacionālo valdību» neatzīstami»

«Cūkkopis Ulmanis iedomājies būt par ministru prezidentu!»

Kad sapulcējušies mazliet norima, vārdu ņēma biedrs Spons. Viņš paskaidroja strādniekiem, kādā pret darbaļaudīm nodevīgā nolūkā nodibinājusies «nacionālā valdība» un, aplausu pērkona pavadīts, nobeidza savu runu šādiem vārdiem:

«Lai dzīvo sociālistiskā Padomju Latvija brīvo sociālistisko republiku savienībā!»

Beigās priekšsēdētājs griezās pie sapulces: «Kādi priekšlikumi?»

«Lieku priekšā nosūtīt protesta rezolūciju,» kāds teica.

«Tas par maz! Lieku priekšā sarīkot protesta demonstrāciju,» teica strādnieks Rublis.

«Es tam nepiekrītu,» runāja Lavenieks. «Buržuāzija ir pasludinājusi sevi par neatkarīgu no Padomju Krievijas, bet mēs pasludināsim sevi par neatkarīgiem no mūsu buržuāzijas un

«nacionālās valdības». Vai mēs paši savu dzelzceļu nepratīsim pārvaldīt? Bet šos uzurpatorus — Ulmani un Čaksti — sūtīsim pie velna. Mēs paši esam vara!»

Lavenieka runu sapulce uzņēma ar urā saucieniem un aplausiem. Pieņēma priekšlikumu, ka Vecgulbenes Strādnieku deputātu padome uzskatāma par rajona augstāko varu un jāpakļaujas tikai tai. Bet līdz tam laikam, kamēr ieradīsies Sarkanā Armija, dzelzceļa pārvaldīšanu saņemt strādniekiem savās rokās un neatzīt nekādu Pagaidu valdību.

Runātāji sekoja cits citam.

«Ko mēs iesāksim bez naudas?» runāja mašīnists G.

«Izlaidīsim paši savu naudu!» kāds sauca no bara.

«Bet es lieku priekšā,» turpināja orators, «pieprasīt no vāciešiem mūsu likumīgi nopelnīto naudu. Viņi mums algu maksā tikai pusapmērā, piespiež ņemt mārku par rubli, kamēr rublis ir divu mārku vērtībā. Tādēļ lieku priekšā pieprasīt, lai alga tiktu izmaksāta, rēķinot par rubli 2 markas.»

Šo priekšlikumu arī pieņēma. Kad nobalsošana bija pabeigta, tribīnē kāpa mūsu partijas šūniņas biedrs Rikveilis:

«Biedri, bet, ja mūsu lēmumi netiks ievēroti, ko tad darīt?» Iestājās klusums. Tad kāds nikni iesaucās:

«Kā netiks ievēroti?!»

«Bet ja nu netiks? Mums šodien pat jānolemj, ko tādā gadījumā darīt.»

«Saki, — ko tu liec priekšā?»

«Es, biedri, lieku priekšā tūliņ pasludināt streiku uz visas dzelzceļa līnijas un darbā nestāties, iekams mūsu prasības par darba algu netiks izpildītas.»

Priekšlikumu pieņēma vienbalsīgi.

Streika īstais mērķis katram bija skaidrs: neļaut pārsviest karaspēku pret tuvojošos Sarkano Armiju, bet, no otras puses, — neļaut okupācijas varai no Latvijas evakuēt tautas mantu.

Vācu priekšniecība, nenogaidījusi sapulces lēmuma oficiālo paziņojumu, otrā rītā tūliņ izmaksāja darba algu divkāršā apmērā. Mēs bijām mazliet pārsteigti, jo necerējām uz tādu piekāpību. Šī iemesla dēļ streiks nebija vispārējs, bet tikai daļējs: vilcienus uz austrumiem nelaida, bet uz rietumiem dienā aizgāja vairāki vilcieni. Braukt austrumu virzienā dzelzceļnieki kategoriski atteicās, sevišķi tad, ja bija vedami kara materiāli.

Mūsu partijas šūniņai bija jāizšķir jautājums, ko darīt tālāk. Rikveiļa dzīvoklī sanāca šūniņas sapulce. Tā notika pilnīgi

konspiratīvi. Pēc karstiem strīdiem par turpmāko taktiku pieņēma lēmumu: pirmkārt, panākt strādnieku apbruņošanu un, otrkārt, paziņot vācu pavēlniecībai, ka vietējā Strādnieku deputātu padome uzņemas dzelzceļa darbnīcu, depo u. c. stacijas ierīču apsargāšanu un garantē vācu dalu netraucētu aizbraukšanu uz dzimteni, bet ar noteikumu, ka tās nodos Padomei visus liekos ieročus milicijas apbruņošanai. Pretējā gadījumā Strādnieku deputātu padome neatbild par dzelzceļa transporta drošību.

Vācu komanda mūsu priekšlikumus ne atraidīja, ne pieņēma. Padomes pārstāvjiem tā paziņoja, ka jautājumi sīki jāapsprie-žot un ka viņi esot ar mieru izvirzīt savus pārstāvjus sarunām. Sarunas ilga vairākas dienas. Kļuva skaidrs, ka vācu komanda tās tīšām vilcina, lai iegūtu laiku.

Mūsu aizdomas attaisnojās. 23. novembra novakarē no Rīgas ieradās vācu kājnieku un jātnieku ešelons. Pēc šī ešelona ierašanās vietējie vācu komandieri uzsāka citu valodu. Strādnieku deputātu padomes priekšsēdētājam tika paziņots, ka, ja Padome nav spējīga ievest kārtību un ja lielinieciskā rīcība netiks pārtraukta, tad vācu militārā vara būs spiesta Padomi likvidēt.

Mēs bez kavēšanās paziņojām par to strādniekiem. Tas vēl vairāk saviļņoja masu prātus. Kad dzelzceļa darbnīcās ieradās •vācu kareivji, lai arestētu Padomes locekļus, strādnieki kareivjus cieši aplenca. Darbnīcas telpa un pagalms pieblīvējās ar dzelzceļniekiem. Pūļa spiesti, ieradušies kareivji ar leitnantu priekšgalā sāka kāpties atpakaļ. Viņi vēl nebija paguvuši aiziet, kad tika saņemta ziņa, ka pa platsliežu dzelzceļu no Pitalovas pienācis pasažieru vilciens ar vairākiem vagoniem, kuros atrodoties kāds baltgvardu štābs. Masa spontāni devās turp. Vagonus acumirklī ielenca. Pirmais uz kāpšļiem uzlēca mūsu sarkan-gvards Antons Čakste un nokomandēja: «Atdot ieročus!»

Vagonos atrodošies baltgvardu virsnieki, pārsteigti no tādas «saņemšanas», cits citam palīdzēdami, sāka ņemt nost spožos uzplečus un atdot ieročus. Balto vidū atradās arī kāds latviešu virsnieks. Kāds strādnieks sagrāba to aiz apkakles, izveda ‘vagona durvīs un sauca:

«Skatieties, kur Jūdass! Latvietis, bet kontrrevolūcijas rindās!»

Virsnieks bija bāls un no bailēm drebēja.

«Vai tu cūkkopim Ulmanim palīgos gribi braukt? Pret tautu

gribi stāties? Kāpēc tu neesi Sarkanajā Armijā?» jautāja no pūļa.

«Pilsoņi, biedri, latvieši, piedodiet. Nedomājiet, ka tāpēc, ka esmu mundieri, es jau būtu pret jums. Es esmu ar jums. Apstākli mani piespieda.»

«Nemelo, nemelo! Dodiet viņu šurp!» kliedza uztrauktā masa.

Nevar zināt, kas ar šo virsnieku būtu noticis, ja šinī brīdī nebūtu parādījusies vācu kara žandarmērijas nodaļa. Ar šautenēm šaušanas gatavībā tā steidzās glābt baltos.

«Izklīst, biedri!» komandēja Čakste.

Mēs paņēmām 13 šautenes, ap 10 naganus un brauniņus un. aiz pūļa slēpdamies, nozudām.

Pēc pāris stundām vācu karaspēks ielenca visas strādnieku mājas. Vācu virsnieki kāpelēja pa bēniņiem, rakņājās pa gultām, pa pieliekamiem kambariem, meklēdami baltajiem atņemtos ieročus, bet nesekmīgi. Raksturīgi, ka kratīšanās piedalījās vienīgi tie vācu kareivji, kas bija ieradušies no Rīgas.

Vēlu vakarā no Pleskavas puses pienāca vēl otrs vilciens ar baltajiem. Kas Pleskavā notiek, — mums nebija zināms. Zinājām tikai, ka šinīs dienās gaida, ka Pleskavu ieņems Sarkanā Armija. Tādēļ, lai traucētu balto atkāpšanos, nolēmām naktī no 25. uz 26. novembri saspridzināt dzelzceļa sliedes. To izdarīt uzdeva šo atmiņu autoram, Rikveilim, Kļaviņām, Čakstēm un, kā liekas, J. Gulbim. Tanī pašā naktī divus kilometrus uz austru-miem no Vecgulbenes stacijas mēs saspridzinājām dzelzceļa sliedes.

Ziņas par spridzināšanu ātri izplatījās strādnieku vidū. Klīda baumas, ka to izdarījusi Sarkanās Armijas nodaļa un ka nākamajā naktī gaidāms Sarkanās Armijas uzbrukums Vecgulbenei. Stacija bija pilna baltgvardu un vācu patruļu. Baltie nervozi steidza iekravāties šaursliežu vilcienā, lai brauktu uz Valku. Viņi domāja, ka pēc Pleskavas ieņemšanas Sarkanā Armija dosies uz Valku un atgriezīs tiem atkāpšanās ceļu uz Igauniju. Runāja, ka vācieši baltajiem neļaujot atkāpties Rīgas virzienā.

Baltgvardu komandieri bija novietojušies šaursliežu dzelzceļa pirmās klases bufetē. Strādnieki, to uzzinājuši, sāka pulcēties ap staciju. Noskaņojums bija kaujiniecisks. Grupa kalēju, atslēdznieku un uzsitēju no dzelzceļa darbnīcām bija pat iekļuvuši zālē, kur ap galdiem sarukuši sēdēja balto virsnieki.

«Virsnieku kungi, kur jūsu pagonītes?» jautāja kāds no strādniekiem.

Kāds virsnieks pulkveža formā metās pa pakaļdurvīm laukā. Sētā viņš uzgrūdās bērnu pūlim, kas tur rotaļājās.

«Baltais, baltais!» sāka saukt puikas.

Pulkvedis paātrināja soļus. Bērni tam pakaļ.

«Sitiet balto!» bērni kliedza un kā kurš mācēdams — ar akmeņiem, dubļiem, milnām sāka apstrādāt pulkvedi. Nezinādams, kur mesties, pulkvedis skrēja pa sakņu dārziem uz mežu. Bērni beidza dzīties pakaļ tikai pēc tam, -kad tas bija vairākas reizes izšāvis no nagana.

Pastiprinātas vācu patruļas ierašanās izjauca strādnieku nolūku «ielauzt ribas» pirmās klases bufetē sēdošajiem baltgvardiem. Vācu komanda izdeva stingru pavēli, kas noliedza strādniekiem sapulcēties vairāk par trijiem vienā vietā. Lai gan masas neieredzēja vācu okupantus, tomēr strādnieki pret vācu virsniekiem un pat pret vācu žandarmēriju neizrādīja tādu naidu kā pret krievu un sevišķi latviešu baltgvardiem, un, ja nebūtu bijis vācu karaspēka, droši vien neviens baltais dzīvs no Vecgulbenes nebūtu projām ticis. Ar vāciešu palīdzību tiem izdevās sastādīt vilcienu braukšanai uz Valku.

Kad kļuva skaidrs, ka vilcienu nevarēs aizkavēt, man un biedram Āzēnam uzdeva braukt līdzi vilcienā, lai pa ceļam to uzspridzinātu. Es ierīkojos par kurinātāju, bet Āzēns par smērētāju. Vilcienam bija centrālā apkure. Mēs novietojāmies vagona daļā, kur atradās tvaika katls. Dinamīta mums līdzi nebija, tas bija iztērēts, spridzinot sliedes Pitalovas virzienā. Āzēnam vajadzēja saņemt vajadzīgo dinamītu Apē. Bet, kad mēs tur nokļuvām, biedra, no kura bija jāsaņem dinamīts, nebija mājās. Vilciens nestāvēja ilgi. Dinamītu dabūt mums neizdevās.

Bijām ļoti īgni. Prātojām, ko darīt, lai sarīkotu katastrofu. Vilciens gāja ar dubulttvaiku. Kad tas sāka iet augšup pret pakalnu, mēs piegriezām bremzes un vilciena gaita palika lēnāka, līdz tas beidzot apstājās. Mašīnists deva atpakaļtvaiku, lai ieskrienoties tiktu augšup. Šo momentu mēs izmantojām. Tiklīdz tika dots signāls uz priekšu, mēs no jauna piegriezām bremzes. Vilciens pārtrūka. Tā priekšgals turpināja braukt uz priekšu, bet pakaļgals pa slīpumu slīdēja atpakaļ un beidzot apstājās. Attrūkusī vilciena daļa nostāvēja uz ceļa 6 stundas, kamēr pēc tās atgriezās lokomotīve.

Bija pāri pusnaktij, kad tuvojāmies Valkai.

«Un tiešām mums neizdevās nolaist vilcienu no sliedēm!» lādējās Āzēns. «Vismaz jāizpēta, ko dara baltie.»

Es kurinātāja uzvalkā ar dzelzceļnieka laternu rokā devos uz pasažieru vagoniem. Baltie visi gulēja, vagonos bija karsti un smacīgi. Atgriezies pastāstīju to Azēnam, aizrādīdams, ka katrā vagonā tikai pie ieejas divi sargi. Ja būtu benzīns vai petroleja, tad vilcienu varētu viegli aizdedzināt, bet to mums nebija.

Atcerējāmies, ka bagāžas nodaļā, kas atradās blakus mūsu telpai, tika ielādētas šautenes un patronas. Nākamajā piestātnē mēs apsēdāmies uz buferiem, un, vilcienam ejot, Azēns no jumta caur logu iekāpa bagāžas nodaļā un sāka izmest no turienes šautenes un patronu kastes. Tas notika dažus kilometrus no Valkas. Vilciens piestāja Valkā II, kur baltie steidzīgi izkravājās, pēc tam tukšo vilcienu pārvietoja uz Valku I.

5. decembra rītā ar šo pašu vilcienu braucām atpakaļ uz Vecgulbeni. Ceļā mums pievienojās biedrs Spons. Viņš paziņoja, ka 25. novembrī Sarkanā Armija ieņēmusi Pleskavu.

«Mums Vecgulbenē jāorganizē sacelšanās,» viņš teica un jautāja, kādi mums ir ieroči.

Ieroču glabāšana bija uzdota man, Rikveilim un Čakstēm. Teicām, ka mums jau ir tik daudz ieroču, ka varam organizēt 20 cilvēku lielu bruņotu nodaļu.

«Mēs vēl dabūsim ložmetēju,» sacīja Spons, «vajag gatavoties.»

Vecgulbenē mūs gaidīja jauns pārsteigums. Stacijā mūs sagaidīja Milda Rikveile un paziņoja, ka Vecgulbenē ieradusies Sarkanās Armijas delegācija un namā Nr. 4 notiekot pašlaik sarunas ar vācu pavēlniecību.

Mēs devāmies turp.

Baumas, ka Pleskavu ieņēmuši sarkanie, klīda jau sen. Vieni runāja, ka sarkanie 20. novembrī ieņēmuši arī Daugavpili un caur Kurzemi dodoties uz Berlīni, kur jau vara Strādnieku un kareivju deputātu padomes rokās. Katru dienu strādnieki jautāja, kāpēc pie mums vēl neierodas Sarkanā Armija? Daugavpils un Pleskava taču sen jau esot ieņemtas. Droši vien tā arī būšot, ka sarkanie devušies taisni uz Kauņu un no turienes uz Berlīni, lai nepalaistu garām izdevību nodibināt tur Padomju varu.

Bet tās bija tikai baumas un runas.

No Pitalovas atbraukušais mašīnists Argalvis šīm baumām un runām bija devis jaunu virzienu.

«Ko jūs te spriedelējat? Es biju Pitalovā. Tur pilns sarkano. Ik pēc katrām piecām minūtēm vilciens pēc vilciena dodas tieši

no Petrogradas pa Varšavas dzelzceļa uz Berlīni. Tur jau visa vara padomēm. Rīgas jūras līcī nogrimusi angļu eskadra ar balto transportu — uzskrējusi mīnai. Vesels vācu pulks pārgājis sarkano pusē. Sarkanie, protams, ierastos arī pie mums, bet baltie atkāpdamies pie Kupravas uzspridzinājuši tiltus.»

Lai gan mašīnists Ārgalvis bija pazīstams kā liels mēlnesis, tomēr viņa stāsts par to, ka Kupravas rajonā uzspridzināti tilti un ka tāpēc sarkanie vēl nav Vecgulbenē, tika uzņemts par patiesību.

Strādnieki bez kavēšanās bija noorganizējuši vilcienu, piekravājuši dzelžiem, gulšņiem un citiem materiāliem, no smēdes iekrāvuši vagonos plēšas un instrumentus un, piesprauduši lokomotīvei sarkanu karogu, braukuši lāpīt tiltus. Vācu pavēlniecība šo braucienu nebija kavējusi.

«Lai brauc,» bija noņurdējis stacijas sargs, kura dēls bija balto praporščiks. «Aizbrauca pie «biedriem», bet ka tikai biedri nepacienā ar uguni. Vai tad nav bijuši gadījumi karā, kad savējie, savējos nepazīdami, apšauda?»

Pa to laiku sarkano bruņu vilciens jau bija paspējis no Ples-kavas nokļūt līdz Pitalovai un no turienes pa atzarojumu līdz Sitai, kas atrodas 21 kilometru no Vecgulbenes. Se bija saņemta ziņa no Vecgulbenes, ka no turienes iznācis vilciens, bet, kas par vilcienu, sarkano komandai nebija izdevies noskaidrot.

«Droši vien balto bruņu vilciens,» noteicis bruņu vilciena komandieris. «Biedri, esiet gatavi!»

Lielgabalnieki stājušies pie saviem ieročiem. Tālumā redzami dūmi. Nāk. Komandieris binoklī skaidri redz, ka tuvojas vilciens. Viņš piecēlies, lai dotu komandu šaut uz vilcienu. Šinī brīdī pazibējis kaut kas sarkans. Komanda netika dota. Trīs bruņu vilciena izlūki devušies uz priekšu. Apturējuši pretimnākošo vilcienu. Noskaidrojies, ka tanī brauc Vecgulbenes dzelzceļa strādnieki.

«Mēs domājām, ka tilti saspridzināti, braucām lāpīt, un jūs jau esat te.»

Strādnieki pastāstījuši par stāvokli Vecgulbenē. Bruņuvilciens kopā ar strādniekiem nosūtījis uz Vecgulbeni delegāciju triju biedru sastāvā.

Nams Nr. 4, kurā notika mūsu delegācijas sarunas ar vācu pavēlniecību par vācu karaspēka labprātīgu Vecgulbenes atstāšanu, bija pilns laužu. Sarkanie bija ģērbušies puskažokos, galvās tiem bija lielas turkmēņu cepures. Sīs cepures līdzās vācu

virsnieku smalkajām nadzenēm it kā pasvītroja valodas par to, ka «aziāti» virzoties pret «civilizēto» Eiropu. Stāstīja, ka Vec-gulbenes muižā notikusi vācu kareivju sapulce, kurā vācu komandieris paziņojis:

«Tas būs kauns visas civilizētās Eiropas priekšā, ja mēs, vācu kareivji, atdosim Vecgulbeni šiem aziātiem.»

Kareivji uz to atbildējuši: «Ja jūs, virsnieku kungi, gribat pret lieliniekiem karot, tad varat to darīt vieni. Mēs karot negribam — gribam griezties mājup.»

Sarunas namā Nr. 4 beidzās ar to, ka okupanti apsolījās atdot Vecgulbeni sarkanajiem bez kaujas. Sarkano delegācija savukārt apsolīja netraucēt vāciešu atgriešanos dzimtenē pilnā apbruņojumā.

Pulkstenis bija tieši 12 naktī, kad Vecgulbenes stacijā piestāja Sarkanās Armijas bruņu vilciens Nr. 11.

Tas notika naktī no 5. uz 6. decembri 1918. gadā.

*

Lūk, šinī naktī no muižas aizbēga barona rokaspuiši, aizbēga viņa miesas sargi, atstādami savu zārkā aiznagloto upuri, kuru nebija paguvuši aprakt. Tā arī neizdevās izzināt, kas bija šis cilvēks, kuru 1918. gada decembrī bija nomocījuši muižnieku rokaspuiši Vecgulbenes pils pagrabos.

.

J. Simsons-Zemītis SKARBO CĪŅU DIENAS

Vācu okupantu iebrukums Vidzemē 1918. gada februārī sagrāva Padomju varu arī Jaungulbenes pagastā, kas toreiz administratīvi ietilpa Valkas apriņķī. Daja partijas biedru aizgāja uz Padomju Krieviju, daļa palika, lai darbotos nelegāli.

LSD Malienas komitejas loceklis Ernests Lauva uzdeva man izvest no Jaungulbenes muižas un paslēpt mušu partijas rajona rīcībā atrodošos ieročus. Tur bija krievu, japāņu un vācu sistēmas šautenes un daudz revolveru. Ieročus aizvedu naktī uz Daukstu Līču pļavām, kilometrus astoņpadsmit no Jaungulbenes muižas, kur tos noglabāju siena šķūnī.

Ģimenes apstākļu dēļ nevarēju evakuēties. Palika arī Marta Grīsle, Jānis Ruņģi’s un Jūlijs Bormanis, kas nesen bija atgriezies no armijas un Jaungulbenē kā partijas biedrs nebija pazīstams. Palikušajiem biedriem vajadzēja organizēt partijas pagrīdes darbu un saistīties ar citiem rajoniem.

Jau februārī saistījos ar Krapes biedriem. Marta Šķendere te tirgojās ar sīkām precēm. Viņas veikaliņā bija paredzēts nodot pastu un ziņas. Aizbraucu arī uz Vecgulbeni un ar Sandi

Cepli norunāju, ka turpmāk satiksimies partijas darīšanās Vec-gulbenē tirgus dienās.

Partijas literatūras glabātāja bija Marta Grīsle. Viņai palīgā norīkojām Jāni Ruņģi. Bormanis uzņēmās nokārtot sakarus ar Padomju Krieviju un Rīgu, lai saņemtu literatūru.

Jaungulbenē vācieši ienāca 1918. gada 23. februārī un tūlīt pagasta lietas nodeva cara laika pagasta vecākajam Kalniņam. Sākumā aresti nenotika, jo pagasta vecākais nevienu nenodeva. Viņš bija pateicis vāciešiem, ka Jaungulbenē boļševiku neesot, visi esot aizbraukuši uz Padomju Krieviju.

Kādu dienu aprīļa beigās pie manis mežā, kur es strādāju, atnāca M. Grīsle un J. Bormanis. Grīsle bija atlaista no skolotājas darba Siltā skolā un arī izlikta no skolas dzīvokļa. Apspriedāmies par turpmāko partijas darbu.

24. aprīlī sanācām uz apspriedi vienā no Slauku māju birzīm, tālu no lielceļa un dzelzceļa. Apspriedē piedalījās J. Bormanis, M. Grīsle, J. Poišs, M. Sķendere un es. Nolēmām sasaukt partijas Malienas organizācijas nelegālu konferenci, izstrādājām arī konferences darba kārtību un sadalījām, kam kādos rajonos tā jāizziņo. Man uzdeva paziņot Lubānas un Stāmerienes biedriem.

Otrā rītā vācieši mani arestēja un ievietoja cietumā — Jaungulbenes barona putnu mājā. Priekšā jau bija vairāki biedri no dažiem apkārtējiem pagastiem. Viņi man pastāstīja, ka Jaungulbenē pats pirmais arestēts Jānis Ruņģis. Pie Runga bija atrastas proklamācijas. Vācieši Ruņģi ļoti mocījuši, prasot, lai viņš izdotu biedrus. Vācieši uztaisījuši karātavas un likuši Ruņ-ģim bāzt galvu cilpā. Ruņģis atteicies, tad ar varu uzbāzuši viņam cilpu kaklā. Tomēr Ruņģis nevienu nenodevis, teicis, ka proklamācijas saņēmis no Krievijas un zinājis par tām viens pats. Ruņģi vācieši aizveduši uz Valku, bet no turienes nosūtījuši uz koncentrācijas nometni.

Pēc manas nopratināšanas sapratu, ka mani ir uzrādījis mežsargs Eglītis. Viņš bija ziņojis, ka es mežā noturējis sapulci, kurā piedalījušies viens vīrietis un viena sieviete.

Partijas Malienas organizācija sāka darboties. Uz 1. Maiju Malienā vairākās vietās bija izkārti sarkani karogi. Jaungulbenē viens karogs bija uzvilkts pie Jaungulbenes muižas, kuru varēja redzēt no cietuma — putnu mājas. Arī pie mūsu drāšu sētas bija piesiets mazs, sarkans karodziņš.

Maijā cietumā jau bija ap 80—90 arestēto. Vīriešus un sievietes turēja kopā vienā telpā. Tajā pašā naktī, kad arestēja mani, bija meklējuši arī Jāni Poišu, bet, to neatraduši, arestējuši Poiša tēvu. Pie mums ievietoja arī sagūstītos kareivjus no Krievijas vecās armijas.

Kad kādu no arestētajiem vācieši veda uz Valkas vai Rīgas cietumu, partijas organizācija tiem sniedza materiālu palīdzību. Materiālu pabalstu saņēma arī Augusts Stemps, ar kuru kādu laiku biju sēdējis kopā Jaungulbenes putnu māja. Mani un dažus citus biedrus atbalstīja ģimenes. Vācieši izsniedza mums maizi, kurā rudzu miltu bija tikai viena trešdaļa, pārējais sastāvs: koku milti un citi surogāti. Pie melnas un rūgtas kafijas deva tā saukto marmelādi, vārītu no runkuļiem. So marmelādi nepieņēmām, jo bija gadījumi, kad no tās saindējās.

Sākām domāt par bēgšanu.

Bet tad kādu dienu mani no ieslodzījuma atbrīvoja, jo mana sieva bija atnesusi komandantam kukuli — sviestu un olas.

Jūlijs Bormanis mani informēja par partijas stāvokli un darbību. Mūsu galvenais sakaru punkts tagad atradās Vec-gulbenes stacijā kāda strādnieka mājā. Bormanis pateica man paroli un pastāstīja, ka literatūru no Padomju Krievijas saņemot ar brāļu Ernesta un Otto Pīlmaņu starpniecību.

Bija jau jūlija sākums. Mana sieva ar diviem bērniem un manu veco māti bija pārcēlušās dzīvot uz Daukstu Dzinēju mājām pie pusgraudnieka Ernesta Gruzīša, manas māsas vīra. Divas ģimenes dzīvoja vecā mājā ar cauru jumtu, vienā istabā. No mitruma drēbes un koka gultas bija sapelējušas. Mana ģimene pārtika no kartupeļiem un piena, ko izslauca no vienas govs. Maizes nebija, nebija ari darba. Tās bija dienas manā mūžā, kad visgrūtāk bija tikt pie maizes.

Augusta vidū sāku nodarboties ar literatūras piegādi no Padomju Krievijas, piepalīdzot Ernestam Pīlmanim. Pīlmanis veda literatūru uz Liteni, es — uz Jaungulbeni. Jēkabs Zīle veda literatūru uz Alūksni. Šajā darbā biju saistīts ar Oskaru Kronīti, kas atradās Opočkā, Padomju Krievijā.

Septembra beigās kādu rītu pa logu ieraudzīju, ka uz mūsu māju nāk policists un četri vācu kareivji. Nezināju, ko darīt. Pēkšņi izdzirdu, ka saimnieka māte vāciešiem skaļi atbild: «Jānis Simsons dzīvo šeit, bet viņa nav mājā, aizgāja uz komandantūru reģistrēties», lai gan viņa labi zināja, ka esmu istabā.

Saimnieki ieveda vāciešus savā dzīvokli, teikdami, ka tie varēšot redzēt pa logu, kad es atgriezīšoties. Kamēr vācieši viesojās pie saimnieka, es aizbēgu.

Devos uz Stāmerienes pagastu pie sava attāla radinieka Ozola. Pēc dažām dienām atnāca biedrs Bormanis un pastāstīja, ka pie viņa arī bijuši vācieši, bet viņš izlicies slims. Ataicinātais ārsts atzinis, ka viņš nevarot celties. Izveseļošanos ārsts paredzējis pēc trim četrām dienām.

Mēs ar Bormaņi palīdzējām Ozolam lauku darbos, naktīs gulējām te vienā, te otrā siena šķūnī. Pilnīgi uzticēties Ozolam nedrīkstējām, tāpēc pēc kāda laika atstājām viņa mājas un dzīvojām pa mežiem un pļavu šķūņiem.

Rudenī Bormanis sazinājās ar partijas Vidzemes koporga-nizācijas centru, kas atradās Valkā. Centrs aicināja mūs iesaistīties partijas literatūras pārvadāšanas darbā. Pirms aiziešanas vēl piedalījāmies partijas Jaungulbenes pulciņa sapulcē, kas notika siena šķūnī Mārku purvu pļavās. Sapulcē Bormanis runāja par uzdevumiem, kas veicami sakarā ar pieaugošajiem strādnieku nemieriem Vācijā, kur drīz varot sākties revolūcija. Pārrunājām arī, kā atzīmēt Oktobra sociālistiskās revolūcijas pirmo gadadienu. Sarkanā drāna jau bija iegādāta. Biedrenēm Elzai un Lilijai Zviedrēm uzdevām izgatavot karogu ar uzrakstiem. Vienā pusē bija jāuzraksta — «Lai dzīvo Oktobra revolūcija!», otrā pusē — «Visu varu padomēm!». Jānis Žīgurs un Ludis Baltiņš naktī uz 7. novembri uzvilka karogu Daukstu topogrāfijas tornī, kur arī senāk, cara laikā, tika uzvilkti mūsu karogi.

Norunājām ar Bormaņi, ka es iešu uz Stāmerieni, kur pēc dažām dienām ieradīsies arī viņš, un tad dosimies uz Valku, lai saņemtu LSD Vidzemes koporganizācijas centra norādījumus turpmākajam darbam. Bormanis noteiktajā laikā Stāmerienē neieradās. Tas mani uztrauca. Zināju, ka Bormanis gājis uz partijas konspiratīvo dzīvokli Vecgulbenē. Mocīja doma: kas noticis ar Bormaņi? Ko man darīt?

Devos kājām uz Vecgulbenes staciju. Ejot pa sliedēm, visu laiku skatījos apkārt kā iebiedēts putns. Netālu no stacijas kāds strādnieks dzelzceļnieka formā man priecīgi uzsauca: «Tagad visi ir brīvi! Kas bija izbēguši, var atgriezties mājās!» Nezinu, pēc kā viņš sprieda, ka bēguļoju. Sāku strādnieku izvaicāt. Viņš pateica: «Vācijā revolūcija, ķeizars Vilhelms nogāzts. Šodien mūsu depo strādnieki ņem laukā savus ieročus. Virs depo uzvilkts sarkanais karogs. Ejiet droši uz priekšu!» Priecīgs atsveicinājos un devos uz bijušo konspiratīvo dzīvokli Vecgulbenē.

Tur satiku Jāni Sponu, kas mani izbāra, ka es nebiju aizbraucis laikā uz Valku Vidzemes koporganizācijas centra rīcībā. Izstāstīju Sponam, kā mēs bijām domājuši, un uzzināju, ka Bormanis ir jau Valkā. Spons man teica, lai es tūlīt izvēloties, kādā pagastā gribu organizēt padomi. Izvēlējos Jaungulbeni.

Drīz pēc manas ierašanās Jaungulbenē sasaucām partijas pulciņa sapulci. Nolēmām 28. novembrī sasaukt pagasta strādnieku un bezzemnieku sapulci strādnieku un bezzemnieku padomes vēlēšanām. Izlēmām arī, kas personīgi atbildēs par katras muižas apsardzību. Izņēmām noglabātos ieročus un izdalījām tos biedriem. Mūsu biedri kopā ar muižu un meža strādniekiem apsargāja muižas, lai tās netiktu izlaupītas.

1918. gada 28. novembrī Jaungulbenes pagasta centrā sāka pulcēties bezzemnieki. Ieradās arī meņševiku un Zemnieku savienības pārstāvji.

Sapulce ievēlēja pagasta Padomē tikai mūsu partijas biedrus un bezpartejiskos strādniekus un bezzemniekus. Daži ievēlētie, kā J. Šmerliņš, 0. Kronītis u. c. vēl nebija atgriezušies no Padomju Krievijas, bet darbaļaudis viņus pazina pēc viņu darbības 1917. gadā Jaungulbenes Padomē. Mani ievēlēja par Jaungulbenes pagasta Bezzemnieku padomes priekšsēdētāju, par priekšsēdētāja vietnieku ievēlēja Eduardu Dekteru.

Pēc nedēļas sasaucām partijas Jaungulbenes rajona sapulci, kas apsprieda tuvākos pasākumus, kādi veicami pagasta Padomei.

Jaungulbenes pagasta Bezzemnieku padomes Izpildu komiteja pārņēma lietas no vācu ieceltā pagasta vecākā Jozepa, kas bija nomainījis sākumā iecelto cara laika pagasta vecāko Kalniņu. Pēdējais bija atcelts no amata tādēļ, ka viņš par okupantu arestētajiem boļševikiem bija devis labas atsauksmes. Jozeps turpretī bija īsts okupantu kalps un strādnieku bende. Viņš bija spiedis strādniekus un bezzemniekus strādāt cietuma celšanas darbos Vecgulbenē, kā arī saimniekus pievest būvmateriālus cietumam. Par visām varmācībām, ko Jozeps bija izdarījis okupācijas laikā, mēs viņu arestējām un nodevām Malienas Revolucionārajam tribunālam. Tā cietuma cēlājs pats pirmais no mūsu pagasta nokļuva tajā.

Pagasta Izpildu komitejai naudas nebija, jo pagasta kase bija iztukšota. Pagastā bija trīs skolas, divi ārsti. Skolotājiem, ārstiem un arī Izpildu komitejas darbiniekiem vajadzēja maksāt algas. Izpildu komiteja nolēma uzlikt bagātajiem saimniekiem vienreizēju revolucionāro nodokli jeb kontribūciju divi simti tūkstoši rubļu apmērā, sadalot nodokli starp saimniecībām proporcionāli to ienākumiem. Uzliktā kontribūcija tika savlaicīgi nomaksāta.

Jau decembrī Jaungulbenes pilī noorganizējām vienotu darba skolu. Skolēnu bija vairāk par trīs simti. Izpildu komiteja palīdzēja noorganizēt skolēniem bezmaksas kopgaldu un izsniedza bez maksas mācību grāmatas un rakstāmpiederumus. Skolā netika mācīta ticības mācība. Dažiem turīgajiem vecākiem tas nepatika, tie atteicās laist savus bērnus skolā. Tad daži šo vecāku bērni pārgāja dzīvot uz skolas internātu. Tā notika ar Daukstu veikala īpašnieka Kanaviņa dēlu. Arī daži citi bērni negāja uz māju pie vecākiem, bet palika dzīvot internātā.

Skolas direktors bija Jānis Auzāns, partijas biedrs. Liela nozīme skolā bija draudzīgajam skolotāju kolektīvam, īpaši direktoram, no kura skolotāji audzināšanas darbā ņēma piemēru. Darbojās skolēnu ievēlētā skolas padome, ar kuras līdzdalību noteica skolas iekšējo kārtību. Katru nedēļu skolā ieradās Izpildu komitejas locekļi un pamanītos trūkumus nekavējoties likvidēja.

Pagasta iedzīvotājiem bija nodrošināta bezmaksas ārsta palīdzība un arī zāles.

Jau decembrī pagastā likvidējām privāto tirdzniecību. Lielākie veikali tika nacionalizēti un nodoti Izpildu komitejas pārtikas nodaļas pārziņā. Par veikalu pārziņiem strādāja partijas biedri. Privātās tirdzniecības apkarošanā mēs bijām gājuši pat tālāk, nekā tas bija paredzēts vēlāk valdības rīkojumos. Aizliedzām privātiem uzņēmumiem, kur tādi vēl bija, pārvadāt caur mūsu pagastu preces. Ja kāds bez atļaujas veda produktus caur Jaungulbeni, mēs tos konfiscējām.

Spekulanti, vairīdamies no Jaungulbenes, sāka vest preces pa meža ceļiem. Rīkojām uz ceļiem pārbaudes. Atceros, kādu nakti O. Kronītis, E. Dekters, J. Žīgurs un es, pārbaudot kādu meža ceļu, satikām spekulantus ar vezumiem. Iznāca apšaudīšanās ar medību bisēm. Spekulanti pameta vezumus un aizbēga.

Rīgā bija liels malkas trūkums. Pārtikas komisārs R. Eihe, kas caurbraucot bija apmeklējis Jaungulbeni un redzējis, k§ mēs saimniekojam, griezās pie mums ar lūgumu dot Rīgai trīs vagonus malkas. Uzlikām katrai saimniecībai vienam zirgam normu — pievest pie Jaungulbenes stacijas pusasi malkas. Zemnieki malku savlaicīgi pieveda. Nosūtījām to uz Rīgu. Tā bija mūsu pagasta velte Latvijas Padomju kongresam, kas sanāca Rīgā 1919. gada 13. janvārī.

Biju ievēlēts no Jaungulbenes par delegātu uz kongresu. No Malienas delegātiem atceros Ernestu Pīlmani, Jāni Brūniņu un Jēkabu Zīli.

14. janvārī notika Rīgas sacelšanās dienās kritušo biedru apglabāšana. Visi kongresa delegāti piedalījās kopējā bēru gājienā uz Esplanādes laukumu, ko par godu kritušajiem nosauca par Komunāru laukumu. Pie kapiem runas teica P. Stučka, J. Daniševskis un citi.

Krievijas Centrālās Izpildu Komitejas vārdā kongresu apsveica J. M. Sverdlovs. Atceros, ka, atsveicinoties no mūsu kongresa, biedrs Sverdlovs apkampās ar biedru Stučku.

Pēc kongresa Malienas delegāti atsevišķā vagonā tūlīt brauca atpakaļ uz savām darba vietām.

Jaungulbenē uzsākām izskaidrošanas darbu muižu strādnieku vidū par muižu apsaimniekošanu. Strādniekiem ieteicām nodot savas govis kopbarošanā. Kopā ar mani uz sapulcēm muižās braukāja Anna Ozola. Mūsu aģitācijas rezultātā Jaunajā, Stukmaņu un Siltā muižā strādnieki nodeva lopus kopējā saimniecībā. Vērīgi sekojām un palīdzējām šeit organizēt jaunu kārtību. Lopkopības produktus strādniekiem izsniedza pēc noteiktas normas, katrai ģimenei pēc tās locekļu skaita. Sajās trijās muižās strādnieki bija vislabāk noskaņoti. Lielu pretestību šim pasākumam izrādīja Jaungulbenes muižas strādnieki. Kad mēs ar Annu Ozolu sapulcē runājām par lopu apvienošanu, strādnieku sievas pateica, ka mums esot «čūsku mēles».

Jaunnodibinātā Malienas apriņķa Izpildu komiteja deva norādījumu pagastiem, ka tur, kur muižas strādnieki savus lopus ar labu nenodod, tomēr vajagot savest visus lopus kopējās kūtīs. Mēs atteicāmies to darīt.

Atceros, kādā apriņķa apspriedē Vecgulbenē mums, jaun-gulbeniešiem, tāpat liteniešiem un lubāniešiem pārmeta, ka mēs, kam tik stipras partijas organizācijas, neesot spējuši noskaidrot strādniekiem privāto lopu apvienošanas nepieciešamību un līdz ar to neesot nodrošinājuši pavasara sējas darbiem brīvas strādnieku rokas. Nolēma uz mūsu pagastiem nosūtīt apriņķa agrārās nodaļas pārstāvjus.

Uz Jaungulbeni atsūtīja agronomu Akmentiņu. Viņš prasīja, lai norādot viņam kādu muižu, un viņš parādīšot, kā jāpanāk lopu apvienošana. Sasaucām strādnieku sapulci Jaungulbenes muižā. Akmentiņš prata skaisti runāt. Bet, kad viņš skāra jautājumu par lopu apvienošanu, strādnieki sāka trokšņot. Beigās Akmentiņš pateica: «Ja jūs nenodosiet savus lopus ar labu, mēs no apriņķa piespiedīsim to izdarīt.» Pēc šiem draudiem no sapulces vidus atdalījās vairākas sievietes, piegāja pie tribīnes, pakampa Akmentiņu aiz kājām, rokām un apkakles, norāva no tribīnes un nesa uz netālo dīķi. Sapulce notika pagalmā. Ar lielām pūlēm mums izdevās paglābt Akmentiņu no izpeldinā-šanas dīķī.

Lai sapulci nomierinātu, runāja Pauls Voška, kas bija Jaungulbenes muižas pārzinis. Strādnieki mazliet nomierinājās, bet tad prasīja, lai runājot es. Sāku atkal pierādīt, ka pašiem strādniekiem būs labāk un ērtāk, ja nebūs jākopj savi lopi, bet varēs saņemt gatavus produktus. Mani pārtrauca starpsauciens: «Saki, vai ar varu ņemsi nost mūsu govis vai ne?» Atbildēju: «Esmu jums teicis, ka pret strādniekiem varu nelietosim.» Ar to arī izbeidzās trokšņainā sapulce. Jaungulbenes muižā personīgie lopi netika apvienoti.

Jaungulbenes pagastā, ja neskaita šo incidentu muižā, citādi valdīja revolucionāra kārtība un disciplīna. Vienmēr viss tika savlaicīgi izpildīts. Janvārī, piemēram, bija izsludināta zirgu mobilizācija Sarkanajai Armijai. Nospriedām, ka paši nosūtīsim labākos zirgus, kādi bija mūsu pagastā, lai nebūtu jādzen-uz apriņķi visi pagasta zirgi. Zemnieki mūsu rīkojumu izpildīja. Tikai budzis Banka bija aizvedis vissliktāko zirgu, slimu ar kašķi. Otrā dienā par to mums ziņoja apriņķa kara komisārs Buks. Norīkoju uz Bankas mājām grupu biedru, kas mobilizēja derīgu zirgu. Par sabotāžu Banku nodevām Malienas Revolucionārajam tribunālam.

Atklājās, ka Bankas mājās pulcējas kontrrevolucionāri, to vidū barons Grīnbergs, viens no pagasta muižniekiem, un ka viņi gatavo budžu sacelšanos Balvos, Dzelzavā un Jaungulbenē. Saistījāmies ar Iekšlietu komisariāta politisko apakšnodaļu. Ieradās biedru grupa ar Alfrēdu Lāci priekšgalā un dažus bandas dalībniekus arestēja; atrada un konfiscēja arī divus ložmetējus.

Jaungulbenes pagasta Izpildu komitejas locekļi 1919. gada. Sēž no kreisās 1. rindā: P. Voška un E. Gruzītis, 2. rindā: J. Ejubs, J. Šmerliņš, O. Kronītis, J. Simsons, stāv E. Dekters

Zemnieku savienības vīri uz vietām izrādīja sīvu pretestību Padomju varai, pat mēģināja sagraut padomes. Tur, kur partijas oiedru bija maz un padomes vājas, kontrrevolucionāri izdarīja atklātus uzbrukumus padomēm. Tā tas notika Dzelzavā.

Kādu dienu janvāra otrajā pusē satraukts, kailu galvu pie mums Jaungulbenē iesteidzās Dzelzavas pagasta Izpildu komitejas priekšsēdētājs. Viņš stāstīja, ka Dzelzavas Izpildu komitejas telpās iebrukuši bruņoti vīri, atņēmuši viņam zīmogu un pagasta kases atslēgas un pateikuši, ka pagastā vadītāji būšot viņi. Priekšsēdētājs lūdza palīdzību.

lfcl

Piezvanīju Malienas apriņķa Izpildu komitejas administratīvās nodaļas vadītājam Jānim Brūniņam, pastāstīju, kas noticis, un noprasīju, vai mums jāpalīdz Dzelzavai vai palīdzība tiks sniegta no apriņķa. Brūniņš atbildēja, ka kārtības atjaunošanai Dzelzavā sūtīs apriņķa miličus.

Pievakarē no Vecgulbenes mūsu pagasta namā ieradās ap 20 miliču kopā ar politiskās apakšnodaļas vadītāju Lukstu. Bija saņemtas sīkākas ziņas par stāvokli Dzelzavā. Izstrādājām rīcības plānu: miliči ies tiešā uzbrukumā pagasta namam, bet mes, seši jaungulbenieši, kopā ar Lukstu ieņemsim posteni aiz Dzelzavas pagasta nama.

Bija skaidra ziemas nakts ar spožu mēnesi. Sals bija ap 20 grādu. Miliči devās uz pagasta namu. Mūsu grupa novietojās savā postenī. Sākās apšaudīšanās, kas pēc kādas stundas apklusa. Nosūtījām izlūkos Lukstu un Jāni Žīguru uzzināt, kas noticis, kāpēc milicija nesturmē pagasta namu. Izlūki ziņoja, ka pagasta nama tuvumā miliču neesot. Atgriezāmies vietā, kur atstājām zirgus, bet arī to vairs nebija. Tuvākajās mājās palūdzām zirgus un braucām uz Jaungulbeni, kur pilī atradām miličus brokastojot. Viņi pateica, ka nevarot ieņemt Dzelzavas pagasta namu, vajagot sūtīt karaspēku. Malienas apriņķa kara komisārs Buks noorganizēja nelielu karaspēka dalu, ko nosūtīja uz Dzelzavu.

Pēc balto sacelšanās likvidēšanas Dzelzavas Izpildu komiteja atjaunoja savu darbību. Cīņai pret baltajiem Izpildu komiteja mobilizēja komunistus. Gūstot bandītus, kādā sadursmē krita trīs Dzelzavas komunisti. Dzelzavieši atkal griezās pie mums pēc palīdzības. Devāmies uz Dzelzavu deviņi Jaungulbenes biedri. Bandītu miteklī, kādā siena šķūnī, pie kura bija notikusi kauja, atradām vienu nošautu bandītu, 7 šautenes, 12 rokas-granātas, maizi, auksto gaļu un sieviešu galvas lakatiņu. Kādā mājā atradām pēc garšas līdzīgu maizi. Noskaidrojām arī, ka te nesen nokauts teļš un vārīta aukstā gaļa. Arī lakatiņš piederēja mājas saimniecei.

Iekšējie kontrrevolucionāri sāka sevišķi aktivizēties, kad igauņu baltgvardiem izdevās ieņemt Valku. Bija vairāki mēģinājumi no Lejasciema un Beļavas uzbrukt Malienas apriņķa centram — Vecgulbenei. Lubāniešiem, liteniešiem un sevišķi jaungulbeniešiem bieži nācās palīdzēt karaspēkam cīņā pret baltajiem.

Sarkanarmieša Drīzuļa, Jaungulbenes muižas kalpa dēla, izvadīšana uz kapiem Jaungulbenē 1919. gadā. Drīzulis tika smagi ievainots sadursmē ar bandītiem un no ievainojuma mira

Atceros, februāra beigās no apriņķa Izpildu komitejas man piezvanīja J. Bormanis un teica, ka balto daļas atrodoties deviņus kilometrus no Vecgulbenes. Viņš lūdza, lai jaungulbe-nieši palīdzot atsist balto uzbrukumu. Aizsūtīju 15—20 bruņotu vīru nodaļu. Balto bandas tika padzītas.

Drīz saņēmām no apriņķa rīkojumu būt gataviem evakuēties. Gulbīšu muižas laidarā novietojām 70 pajūgu ar evakuējamām mantām. Bijām gatavi izbraukt. Te no apriņķa Izpildu komitejas piezvanīja dežurējošais Jēkabs Dekters, kas vadīja apriņķa izglītības nodaļu, un paziņoja, ka starp Vecgulbeni un Jaungulbeni manītas balto bandas, lai mēs izsūtot izlūkus un arī dažus puišus palīgā apriņķa centram. Norīkojām uz Vecgulbeni piecus biedrus E. Miķīša vadībā, bruņotus ar šautenēm, revolveriem un zobeniem, un divas izlūku grupas Vecgulbenes un Abravas virzienā. Pārējie partijas biedri, kā arī Padomes darbinieki, ap simts cilvēku, arī sievietes, pārnakšņojām Gulbītī. Tā bija viena no visnemierīgākajām naktīm Jaungulbenē.

Bija jau pāri pusnaktij, kad dežurējošie biedri ziņoja: «Deg lopu kūts!» Tur laidarā bija mūsu pajūgi. Kontrrevolucionāri bija aizdedzinājuši kūti, lai dezorganizētu mūsu atkāpšanos'. Dzēsām degošo kūti, glābām lopus un evakuācijai gatavos pajūgus. Kūts nodega, bet lopus visus izglābām. Atkal zvanīja no apriņķa, lai esot gatavi evakuācijai. Visus pajūgus izvedām uz ceļa. Savā pajūgā ieliku pagasta naudas lādīti ar 40 tūkstošiem rubļu. Par sargu nosēdināju Annu Ozolu. Tad no apriņķa paziņoja, ka šonakt nebūšot jāaizbrauc. Pajūgus novietojām atkal laidarā.

Pēc kūts nodegšanas 50 slaucamas govis palika bez barības. Ko darīt? Uzdevām apkārtējiem saimniekiem pievest rupjo barību. Jau otras dienas vakarā rīkojums bija izpildīts. Sākām vest arī būvmateriālus jaunas kūts celšanai.

Marta beigās vai aprīļa sākumā notika Malienas apriņķa padomju konference. Lubānas Izpildu komitejas priekšsēdētāju Hugo Putniņu, mani un vēl vienu biedru ievēlēja apriņķa Padomes revīzijas komisijā. Mums paskaidroja, ka mēs varēšot strādāt savos pagastos, tikai atsevišķos gadījumos būšot jāizbrauc revidēt pagastu padomes. Visur trūka darbinieku, sevišķi apriņķī. Un jau pēc dažām dienām H. Putniņu paņēma apriņķa Izpildu komitejas darbā. Arī mani aicināja, lai pāreju strādāt apriņķa centrā, bet Jaungulbenes Izpildu komiteja atteicās atbrīvot mani no priekšsēdētāja pienākumiem.

Pēc kāda laiciņa mani tomēr pārcēla darbā uz Vecgulbeni. Iekārtojos uz dzīvi pie Jūlija Bormaņa. Mūsu dzīvoklī stāvēja maksima sistēmas ložmetējs un šautenes. Naktīs kopā ar citiem padomju darbiniekiem gājām stāvēt sardzē. Pa naktīm bandīti bieži mēģināja iekļūt apriņķa centrā. Sadursmes ar viņiem iznāca gandrīz katru nakti. Sāku saprast, ka apriņķa darbinieku dzīve nav viegla, gandrīz nekad viņi nedabū atpūsties, vienmēr ir apdraudēti. Redzot tādu stāvokli, palīdzēju panākt, ka no Jaungulbenes uz darbu apriņķī pārceļ Jāni 2īguru, Jāni Osīti un dažus citus darbiniekus. Taču strādāt vairs nenācās ilgi.

Ka revizijas komisijas loceklim man vajadzēja pārbaudīt vietējo padomju darbu. Partijas Malienas apriņķa komiteja man uzdeva arī partijas propagandista pienākumus. 23. maijā Dzelzavas pilī lasīju referātu par starptautisko stāvokli. Bija sanācis daudz cilvēku. Referāta laikā man no mugurpuses pienāca kāds biedrs un klusu pateica: «Rīgu ieņēmuši vācieši!» Referātu turpināju, uzsvērdams, ka Latvijas darbaļaudīm stāv priekšā vēl . grūtas cīņas. Pats biju ļoti uztraukts.

Otrā dienā atkal biju savā darba vietā apriņķa centrā. Vec-gulbenes stacijā viens pēc otra pienāca ešeloni no Rīgas. Man vēl uzdeva izbraukt uz Lizumu. Atceļā no turienes iegriezos arī Jaungulbenē. Kad no turienes piezvanīju uz Vecgulbeni, man ieteica organizēt Jaungulbenē Revolucionāro komiteju. Apriņķa Izpildu komitejas vietā jau bija noorganizēta Revolucionārā komiteja ar Mangusu kā priekšsēdētāju.

Par Jaungulbenes Revolucionārās komitejas locekļiem nozīmēja J. Simsonu, E. Dekteru, O. Kronīti, J. Ejubu un J. Šmerliņu. Sākām atkal gatavoties evakuācijai. Ejubs organizēja aizsardzību, Kronītis bija atbildīgs par muižas lopu aizvešanu. 30. maijā ierados Vecgulbenē pēc ieročiem. Saņēmu divas kastes krievu šauteņu un dažas kastes ar patronām. Apbruņojāmies tūlīt abi ar vedēju un devāmies uz savu pagastu.

1919. gada 1. jūnijā saņēmām apriņķa Revolucionārās komitejas rīkojumu atstāt Jaungulbeni. Partijas biedru Jaungulbenē šai laikā bija ap 80. Kopā ar mums evakuējās vairāk nekā 200 bezpartejisko strādnieku un bezzemnieku. Kad izbraucām no Gulbīša, vēl saule nebija uzlēkusi. Caur Jaungulbenes mežu braucām pilnā kaujas gatavībā. Pirmie gāja izlūki, tad bruņoti, kaujai gatavi biedri, aiz tiem brauca pajūgi, dzina lopus, arjer-gardā atkal bruņoti biedri. Pie Stukmaņu muižas apstājāmies. Kronītis paņēma muižas klēts atslēgas, atvēra klēts durvis un teica strādniekiem: «Ņemiet maizi un atcerieties mūs.» Klēts atslēgas viņš iesvieda dīķī. Pie Lubānas pārbraucām pār Aivieksti. Lubānas silā vietām bija uzsprausti zaļi karodziņi, taču uzbrukt neviens mums neuzbruka, mēs netraucēti turpinājām ceļu līdz Rēzeknei. Pēc mums Rēzeknē iebrauca Malienas Revolucionārā komiteja. Tai pa ceļam bija bijušas nopietnas sadursmes ar zaļo bandām. No Jaungulbenes izbraukušie strādnieki ar evakuētajām mantām un lopiem devās tālāk uz Neļidovu Smoļenskas guberņā, kur organizējās padomju saimniecība. Kaujas spējīgos vīriešus mobilizēja Sarkanajā Armijā. Daļa mūsu Jaungulbenes darbinieku kļuva par sarkanajiem partizāņiem, to vidū arī šo rindiņu autors.

.

J. S t о ķ i s. MADONAS APKAIMĒ

Trīs vētraini kara gadi un divas revolūcijas bija pavadītas ārpus dzimtenes. No baltgvardu ielenkuma cauri vāciešu okupētajai Krimai, Ukrainai un Baltkrievijai 1918. gada oktobrī atgriezos Rīgā. Ešelons ar mums, Latvijas bēgļiem, Rīgā iebrauca naktī. Tikai no rīta, kad vācu sargkareivji atvēra preču vagonu durvis, ieraudzījām pazīstamos Rīgas fabriku dūmeņus, baznīcu torņus, mājas, ļaudis, dzirdējām latviešu valodu.

Tad sekoja sardzes pavēle izkāpt no vagoniem, paņemt savas mantas, sakārtoties rindās un vācu sargkareivju pavadībā doties uz «sarkanajiem spīķeriem», tas ir, uz Rīgas Centrāltirgus noliktavām Maskavas ielā. Te būšot jāpavada 10 dienas karantīnā. Nodzīvot 10 dienas pustumšā mūra šķūnī, kad esi tik tuvu mīļajiem piederīgajiem, draugiem, savas dzimtenes laukiem, mežiem, — nē, tas nav iespējams!

Nākamās dienas agrā rītā es izlavījos ārā un apstaigāju Vērmaņa parku^16, Esplanādi^17, Vecrīgu un Daugavmalas tirgu.

Kā jau minēju, no Latvijas biju prom 3 gadus. Laiks nav liels, bet kā bija izmainījusies visa dzīve! No Rīgas kara gados evakuētas visas lielākās rūpnīcas. Māju pagrabos un tukšajās veikalu telpās strādāja tikai viena otra amatnieku darbnīca. Lielākā daļa veikalu slēgti. Ielas netīras, dubļainas, naktī — tumšas. Reti tramvaji, reti ormaņi ar kaulainiem zirģeļiem. Pustukšs tirgus Daugavmalā. Uz ielām cilvēku maz, vairums novārguši, slikti ģērbušies. Arī vācu kareivju nebija daudz, un tiem arī vairs nebija parastā kareiviskā brašuma un pārākuma apziņas. Vispār Rīga bija kā izmirusi, salīdzinot ar to, kādu atstāju 1915. gada rudenī, aizbraucot no Latvijas.

Vairīdamies satikt vācu patruļu kareivjus, ielavījos Rīgas galvenajā dzelzceļa stacijā, lai brauktu uz mājām. Sainītis ar segu un spilvenu palika karantīnā guļas vietā uz lāvas, mani dokumenti — karantīnas kancelejā, bet sarkanā desmitrublu naudas zīme — vācu sargkareivja kabatā. Jutos bezgala priecīgs, kā putns, kas atgriežas no «siltām zemēm» dzimtajā mežā.

Braucot uz mājām, uz Vidzemes Malienu, vēroju vagonā cilvēkus un pa logu — Vidzemes laukus. Braucēju ļoti maz. Reti kāds jaunāks cilvēks. Visi klusi, drūmi, sevī noslēgušies, ar neuzticību un satraukumu raugās apkārt. Daudzi ģērbušies vecos karavīru apavos un apģērbos. Krietna daļa lauku aizaugusi ar zāli un krūmiem. Uzkalnus šķērso tranšeju grāvji un drāšu žogi. Vietu vietām redzami pussagruvuši bunkuri, granātu izraktas bedres, šāviņu šķembām sadragātas Daugavmalas varenās priedes, nodegušas vai sagrautas dzelzceļu staciju ēkas un zemnieku mājas ... Ceļmalā redzama arī viena otra kapu kopiņa, kādas nezināmas, bet mīlas rokas pušķota ar rudens puķēm.

Liekas, ka arī uz laukiem cilvēku ir daudz mazāk nekā kara pirmajos gados. Mājas, lauksaimniecības-darba rīki un mājturības priekšmeti paputējuši un novecojuši. Starp tiem redzamas vairākas «kara trofejas»: brezenta spainis, sapieru lāpsta, kareivju katliņš, alumīnija krūzīte, rati ar salauztu riteni un citi lielāki un mazāki krievu un vācu armijas piederumi.

Beidzot esmu mājās, pie savējiem! Kas gan nav pārdzīvojis laimīgos satikšanās brižus ar tiem, pēc kuriem ik dienas esi ilgojies vairākus gadus. Tādēļ par to nerakstīšu.

Nākamajās dienās apciemoju LSD Malienas organizācijas Grostonas pulciņa biedrus. Sekoja garu garie nostāsti par pagājušajiem trim gadiem: ko kurš darījis, kā dzīvojis, kā veicies darbs, dzīve, kāds stāvoklis partijas organizācijā. Par spīti grūtajiem gadiem partijas pulciņš bija krietni pieaudzis. Vairākus partijas biedrus vācu okupanti un budžu pagastu valdes bija izsūtījuši trimdā uz kādu salu Baltijas jūrā, daži biedri cīnījās varonīgajos latviešu strēlnieku pulkos, citi bija evakuējušies uz Iekškrieviju.

Atrazdamies piefrontes joslā, Grostonas biedri tomēr bija turpinājuši revolucionāro darbu, veicot boļševistisku aģitāciju tranšeju strādnieku, lauku kalpu, amatnieku un citu bezzemnieku vidū, kā arī krievu un pēc tam vācu aizmugures karaspēka dalās. Biedri bija izmantojuši apstākļus un krietni papildinājuši partijas organizācijas ieroču «arsenālu», kur netrūka pat ložmetēja. Garastāvoklis visiem bija možs. Visi ar nepacietību alka pēc plašāka, lielāka darba.

Tad viena otrai sekoja satraucošas ziņas: revolūcija Vācijā, ķeizars gāzts, pie varas sociāldemokrāti; vācu okupācijas armija atstāj Latviju; no koncentrācijas nometnēm un gūsta atbrīvotie atgriežas mājās; Sarkanā Armija tuvojas Latvijas robežām.

Bija notikusi Latvijas Sociāldemokrātijas XVII konference. Grostonas pulciņa biedru sapulcē Aleksandrs Kalniņš referēja par konferences lēmumiem un informēja biedrus par vispārējo stāvokli. Runāja arī par gaidāmiem notikumiem un partijas biedru uzdevumu — būt gataviem tuvākajās dienās sākt Padomju varas orgānu dibināšanu. Jau tūlīt jāveic priekšdarbi: jānokārto cieši sakari ar kaimiņu — Madonas, Lazdonas un citiem partijas pulciņiem, jānoskaidro, kāds kurā pagastā varētu būt mūsu aktīvs no bezpartejiskajiem kalpiem, bezzemniekiem un lauku amatniekiem; kam varētu uzticēt organizēt citos pagastos jaunās varas orgānus utt. Beidzot uzdevām pulciņa birojam kopā ar Madonas un Lazdonas biedriem izraudzīt administratīvo centru vietas, kandidātus Padomju varas pagaidu orgāniem un stāties sakaros ar Sarkanās Armijas daļām, kas tuvojās mums no Austrumiem.

Pulciņa sapulce beidzās, kad īsajā ziemas dienā saulīte tuvojās pusdienas laikam. Bijām tā pacilāti, sajūsmināti un pārliecināti par drīzu Latvijas atbrīvošanu, ka sapulcē nemaz netika izvirzīts jautājums par mūsu «kara tehnikas» izlietošanu un varbūtējo bruņoto cīņu ar okupantiem un vietējiem kontr-revolucionāriem. Sapulci slēdzot, nodziedājām «Biedri, nu celieties kājās!» un sēdāmies pie laipnās namamātes diezgan nabadzīgā svētdienas rīta brokastu galda. Sapulce notika Grosto-

nas Silukalnā, liekas, Avotiņu mazmājiņā. Šķīrāmies ar dziļu apņēmību atdot visus spēkus, visu sevi pašaizliedzīgam darbam, lai uzceltu Padomju Latviju, «kur valdīs taisnība un darbs».

1918. gada decembra sākumā Sarkanā Armija vēl nebija ieņēmusi Gulbeni, bet vācu okupācijas armijas vienību ešeloni caur Madonas staciju jau ripoja «nach Hause». Madonas apkārtnes vācu komandanti un citi okupācijas ierēdņi steidzīgi pakoja savos čemodānos un kastēs salaupītās mantas, krāva vagonos vēl neizvestos labības un kokmateriālu krājumus, dzelzs lūžņus, tukšas mucas, kastes, pudeles un devās prom uz «iater-landi». Viņiem sekoja okupantu rokaspuiši un lauku bagātnieki. Gaidot «laiku» pārmaiņas, arī tautiskie pagastu varas vīri bija nolīduši pie malas. Visur klusums — gluži kā pirms negaisa.

Raug, šādos apstākļos mūsu partijas pulciņš uzsāka savu jaunrades darbu — Padomju varas atjaunošanu Madonā.

Kad es decembra vidū ierados Madonā, te jau bija salasījušies vairāki Grostonas, Madonas un Lazdonas biedri: A. Kalniņš, J. Avotiņš, A. Priedītis, J. Ozols, J. Purēns, K. Mastiņš, Rācenājs un citi. Viņi jau bija nozīmējuši Madonas rajona pagaidu Revolucionārās komitejas sastāvu, kuru bija apstiprinājis arī 2. Novgorodas brigādes komandieris Krūmiņš.

1918. gada 14. decembrī notika Madonas Revolucionārās komitejas pirmā sēde. Pārrunājām radušos stāvokli, savus uzdevumus un aptuveni sadalījām amatus. Vissteidzīgāk bija jāatrisina pārtikas un naudas jautājums. Pagaidām nevarēja gaidīt naudu un pārtiku no citurienes. Nebija laika daudz domāt ari par to, cik saskaņotā būs mūsu rīcība ar privātīpašuma «svētumu». Bija jārīkojas pēc prāta apsvērumiem un revolucionārās sirdsapziņas. Citu likumu un instrukciju vēl nebija.

Pārtika bija vajadzīga padomju karaspēka daļām, nespējnieku mājām, slimnīcai, strādniekiem, kalpotajiem un arī skolām kopgalda ierīkošanai. Nauda bija vajadzīga skolotāju, ārstu, valsts iestāžu u. c. darbinieku algām. Daudziem no viņiem jau ilgāku laiku algas nebija izmaksātas. Nauda bija vajadzīga arī kārtējiem saimnieciskiem izdevumiem.

Otrā dienā uzsākām lielāko privāto veikalu nacionalizāciju un to mantu uzskaiti Madonā, Lazdonā un Bērzaunē. Citi ķērās pie rīkojumu rakstīšanas par ārkārtēja naudas nodokļa uzlikšanu turīgākajiem Madonas namsaimniekiem, tirgotājiem un amatniekiem. Nodokļa lielumu noteicām no 25 līdz 300 rubļu, tas bija jāiemaksā triju dienu laikā.

Nākamā Revolucionārās komitejas sēde notika 18. decembrī, tā galvenokārt bija veltīta pagastu padomju organizēšanai un to ievadīšanai darbā. Biedriem, kas brauca uz pagastiem, uzdevām sasaukt strādnieku un bezzemnieku sapulces pagastu padomju ievēlēšanai; padomēs organizēt zemes, pārtikas un izglītības nodaļas un pārņemt no vecajām pagastu valdēm visas pagastu lietas un mantas; nekavējoties ņemt uzskaitē muižu un aizbēgušo budžu saimniecību īpašumus, nodrošināt to glabāšanu un saimniecību vadību; nokārtot mežu, malkas un kokmateriālu apsardzību; uzskaitīt visās saimniecībās lopus, lopbarības krājumus, labību un citus uztura produktus, uzskaites rezultātus paziņot Revolucionārajai komitejai; aizliegt pārtikas produktu izvešanu ārpus apriņķa robežām, divas reizes nedēļā sūtīt uz Madonu rakstveida ziņojumus par pagastu padomju darbības gaitu.

Vēlāk pagastu padomēm tika doti rīkojumi par skolotāju un pagastu rakstvežu pārvēlēšanu un par pagastu miliču ievēlēšanu. Katram pagastam samērā ar tā lielumu un saimniecisko stāvokli tika uzlikts ārkārtējais naudas nodoklis. Piemēram, apvienotajam Grostonas un Zelgausas pagastam tika uzlikts nodoklis ap 40 000 rubļu. So summu pagasta padome sadalīja uz pagasta saimniecībām, ievērojot to lielumu un materiālo stāvokli, no 25 līdz 500 rubļu katrai saimniecībai. Zelgausas muižas īpašniekam Sulcam uzlika 6250 rubļu, krodziniekam un melderim katram pa 3000 rubļu un tirgotājam Doriņam 500 rubļu lielu ārkārtējo naudas nodokli.

Avansveidā uz paredzamā pārtikas nodokļa rēķina zemnieku saimniecībām bija jānodod pagasta padomei ap 250 kg kartupeļu, no 15 līdz 50 kg graudu labības; no katra pagasta vajadzēja nodot rajona Revolucionārajai komitejai pa 320 kg gaļas, 200 olu, sviestu, lopbarību utt.

Janvāra vidū sākām saņemt rīkojumus, instrukcijas un citus vadošus norādījumus no Rīgas, no centrālajām iestādēm. Pagastu padomes paplašināja savu darbu, uz vietām radās jauni padomju aktīvisti. Darbojās padomju pārtikas veikali, kuriem pārtikas komisariāts, kaut gan neregulāri, piesūtīja preces: sāli, sērkociņus, petroleju, tabakas izstrādājumus, reizēm tekstilpreces un apavus, galantēriju u. c.

Turīgie zemnieki obligātās pārtikas produktu un siena piegādes pildīja ļoti gausi, nelabprāt pārdeva linus, linsēklas, ādas un citus lauksaimniecības ražojumus mūsu sagādes orgāniem.

Dažiem budžiem nācās piedraudēt, ka viņus nodos Revolucionārajam tribunālam. Tirgu un privātas tirdzniecības nebija. Armijas vajadzībām rekvizējām zirgus.

Pagastos darbojās pirmmācības skolas, Madonā ari vidusskola. Nodibinājās Darba jaunatnes organizācija. Okupācijas laikā barakā ierīkoto slimnīcu no barakas pārvietojām bijušajā miertiesas namā. Barakā pēc tās iztīrīšanas un uzkopšanas tika rīkotas teātra izrādes un pašdarbības koncerti. Darbojās arī tiesas iestādes. Tautas tiesai nācās iztiesāt lietas par labības un citu pārtikas produktu slēpšanu, obligātās produktu piegādes neizpildīšanu, kandžas brūvēšanu u. tml. Sodīja ar dažām nedēļām sabiedriskos darbos vai naudas sodu no 25 līdz 1000 rbļ.

Madonā nodibinājās arī Revolucionārais tribunāls, kas iztiesāja galvenokārt lietas par sadarbību ar vācu okupācijas orgāniem, ieroču slēpšanu un citiem kontrrevolucionāriem noziegumiem.

Tika gādāts arī par trūkumcietējiem vecīšiem un invalīdiem, kurus pagaidām nebija iespējams uzņemt nespējnieku namos. Viņiem izsniedza naudas pabalstu un produktus.

1919. gada marta sākumā pēc Latvijas Padomju Valdības lēmuma tika pārkārtotas veco apriņķu robežas, noorganizējot trīs jaunus — Alūksnes, Malienas un Stukmaņu apriņķus ar jauniem apriņķu centriem. Sās pārmaiņas attiecās arī uz Madonas rajonu. Tas tika pievienots jaunnoorganizētajam Stukmaņu apriņķim, kura centrs bija Stukmaņi (Pļaviņas).

No 9. līdz 10. martam notika Stukmaņu apriņķa padomju konference, kas ievēlēja apriņķa Izpildu komiteju. Arī mani ievēlēja Izpildu komitejā, kur turpmāk darbojos par apriņķa pārtikas nodaļas vadītāju.

Apriņķa teritoriālais pārkārtojums Latvijā bija jau sen nobriedusi nepieciešamība. Piemēram, Madonai, Gulbenei, tāpat Pļaviņām daudz vieglāka bija satiksme ar Rīgu nekā ar saviem vecajiem apriņķu centriem — Cēsīm un Valku. Ar to, ka vecais apriņķu iedalījums vairs neatbilda dzīves prasībām, izskaidrojams arī tas, ka, Vidzemes Malienā atjaunojoties Padomju varai, rajoni radās stihiski ar saviem centriem Madonā, Gulbenē un Alūksnē.

Man kā apriņķa pārtikas nodaļas vadītājam deva vietnieku un sagādes aģentu. Tā kā Madonas apkārtne bija mazāk cietusi no kara darbības un tāpēc bija bagātāka ar lopiem, gaļu, pienu, labību, liniem un citiem lauksaimniecības produktiem, man bija

L|(l jāpaliek Madonā un jāvada lauksaimniecības produktu sagāde.

Mans vietnieks Jansons apriņķa centrā Pjaviņās vadīja produktu sadali un rūpniecības ražojumu sagādi.

Pavasarim tuvojoties, galveno uzmanību veltījām pavasara sējai. Muižās tika organizētas padomju saimniecības vai arī kopēja muižu zemes apstrādāšana, ko veica bijušie muižu kalpi un pusgraudnieki. Ļaudonā noorganizēja valsts zirgu audzētavu. Aizbēgušo budžu saimniecības pagastu padomes izrentēja bezzemniekiem, kas spēja tās apstrādāt. Ar lauku māju saimniekiem padomes noslēdza uz 1 gadu rentes līgumus. Par rentējamo zemi bija jāmaksā noma no 12 līdz 18 rubļu par hektāru, skatoties pēc saimniecības zemes labuma. Zemes rentētāji savukārt noslēdza darba līgumus ar kalpiem, kalponēm un ganiem. Sos līgumus reģistrēja pagasta padomēs. Atalgojumu strādnieki saņēma lielāko tiesu «graudā», jo, ņemot vērā toreizējo pārtikas trūkumu, tas bija strādniekiem izdevīgāk.

Tika gādāts arī, lai no bēgļu gaitām atgriezušies kurzemnieki varētu apsēt savus laukus; no Madonas nosūtījām uz Kurzemi ap 20 vagonu sēklas labības.

Tā pamazām visas dzīves nozares ievirzījās jaunās sliedēs. Pateicoties saprātīgai saimnieciskai rīcībai un partijas politiskajam masu darbam, padomes un Komunistiskā partija ieguva arvien plašāku darba zemnieku piekrišanu un atbalstu. Protams, bija diezgan daudz arī tādu, kam padomes nepatika, kas uzskatīja sevi par «aplaupītiem» un rakstīja sūdzības centrālajām iestādēm Rīgā. So sūdzību izmeklēšanai un Madonas Revolucionārās komitejas darbības revidēšanai Iekšlietu komisariāts atsūtīja Л. Lāci. A. Lācis atzina Madonas Revolucionārās komitejas rīcību par pareizu un atbilstošu pilsoņu kara laika apstākļiem.

Ja ņemam vērā, ka jaunās varas iestādes vadīja cilvēki, kam nebija ne pietiekamu zināšanu, ne pieredzes, bet tikai laba griba pašaizliedzīgi strādāt, ka jaunajai iekārtai bija daudz ienaidnieku, kuri centās ik uz soļa pretoties vai kaitēt padomju dar-- bam, tad būs saprotamas mūsu grūtības un piedodamas mūsu

kļūdas. To novēršana savukārt prasīja laiku. Arī tā mums trūka.

Sākumā, kad vēl darbojās Madonas rajona Revolucionārā komiteja, dažās pagastu padomēs bija ielavījušies saimnieki un saimnieku dēli, kas visiem līdzekļiem kavēja Komitejas rīkojumu izpildi, sevišķi ārkārtējā naudas un pārtikas nodokļa realizēšanu, nesasauca strādnieku un bezzemnieku sapulces, ne-

gādāja par darbaļaužu vajadzībām utt. Jau pašā sākumā radās •nepieciešamība tīrīt padomes no naidīgiem elementiem. No tādiem pagastiem parasti nāca ziņojumi, ka liekas labības pagastā neesot; tā kā neesot arī brīva tirgus, kur pārdot citus lauksaimniecības produktus, neesot arī naudas nodokļu nomaksāšanai.

Straujā dzīve prasīja no mums noteiktu, stingru un ātru rīcību. Rajona darbinieki izbrauca uz pagastiem desmitiem kilometru no Madonas, lai noskaidrotu un nokārtotu -to, kas vietējiem darbiniekiem vai darbaļaudīm bija neskaidrs un kur trūka kārtības. Pasts un telegrāfs sāka darboties tikai janvāra beigās, automašīnu nebija, velosipēds ziemas ceļam nederēja. Labi, ja gadījās kāds šķūtnieks ar karam nederīgu zirģeli. Braucām, gājām un darījām, kas bija darāms.

Vēlāk, marta beigās, radās jaunas grūtības: apbruņotas bandas uzbruka pagastu padomēm, lauku kooperatīviem un atsevišķiem padomju darbiniekiem. Pirmais tāds gadījums bija Jaunkalsnavas pagastā. Tam sekoja vesela virkne tamlīdzīgu notikumu. Naidnieks bija uzsācis noteiktu graušanas darbu: traucēt vietējo padomju darbu, iebiedēt ar slepkavībām darbiniekus, laupīt vai iznīcināt tautas mantu, vākt savus piekritējus un gatavoties Padomju varas gāšanai. Cīņai ar šīm bandām apbruņoja visus partijas biedrus un apmācīja rīkoties ar kaujas ieročiem; meklēja un arestēja aizbēgušos budžus. Tika dota pavēle iedzīvotājiem nodot visus ieročus un kara mantas. Reģistrējām visus bijušos policistus, okupācijas laika ierēdņus un citas neuzticamas personas.

Lai gan stāvoklis bija saspīlēts, padomju darbs turpinājās ar neatslābstošu sparu.

Tad sāka pienākt ziņas, ka ienaidnieks Kurzemes frontē aktivizējas. Drīz pēc tam mums no Pļaviņām paziņoja, ka Rīga kritusi, un pavēlēja nekavējoties visu vērtīgāko evakuēt uz austrumiem. No Pļaviņām un Madonas nosūtījām uz pagastiem vairākus biedrus, kas palīdzēja organizēt evakuāciju, sevišķi padomju saimniecību īpašuma evakuāciju.

4. jūnijā ar lielām grūtībām dabūju no Madonas stacijas priekšnieka kādus 12 preču vagonus. Tos piekrāvām ar labību, liniem, linsēklām, ādām, vērtīgākajām rūpniecības precēm un nosūtījām uz Gulbeni.

5. jūnija rītā, kad pretinieka karaspēka daļas bija ieņēmušas jau Veckalsnavu, mēs, kādi 6 labi apbruņoti cilvēki, divos pa-

jūgos izbraucām no Madonas pēdējie. Kādā vietā mežā mūsu pajūgus apšaudīja, bet tikām cauri bez zaudējumiem. Otrās dienas vakarā iebraucām Rēzeknē. Drīz tur ieradās arī mūsu apriņķa pagastu un padomju saimniecību darbinieki ar lielu evakuēto lopu un zirgu baru, krietnu transportu ar labību un citiem uztura produktiem. Evakuācija bija labi organizēta un realizēta. Visiem, kas vēlējās, bija iespēja izbraukt. Grostonas pagasta Padomes loceklis Jānis Viducis un pārtikas nodaļas grāmatvedis Nikolajs Sprīcis bija palikuši pagastā, naivi cerēdami, ka baltie viņus neaiztikšot, jo viņi taču neesot nevienam neko ļaunu darījuši. Abi rūgti vīlās: baltie viņus abus nošāva.

Drīz saņēmām Zemkopības komisariāta rīkojumu: padomju saimniecību strādniekiem un citiem lauksaimniecības darbiniekiem aizvest evakuētos lopus un zirgus uz Vjazmas apriņķa Hmeļitas muižu un tur noorganizēt padomju saimniecību. Par tās vadītāju iecēla biedru Bokānu. Apriņķa vadošajiem darbiniekiem bija jānodod savas iestādes dokumenti un evakuētās mantas valdības ieceltajai likvidācijas komisijai un pašiem jāstājas partijas Centrālās Komitejas rīcībā.

Pēc tam kad nodevu Stukmaņu apriņķa pārtikas nodaļas dokumentus un atskaiti, mani piekomandēja 4. strēlnieku divīzijas pārtikas pārvaldei par Padomju Latvijas Pārtikas komisariāta pilnvaroto ar uzdevumu regulēt Latgales apriņķu pārtikas iestāžu un divīzijas sagādes darbinieku attiecības, izdarot pārtikas produktu, lopu, zirgu un siena rekvizīcijas.

Divīzija stāvēja Daugavpils apkārtnē Daugavas labajā krastā. Pārtiku divīzija saņēma ļoti neregulāri. Miltus, gaļu un zirgiem sienu tā nesaņēma nemaz. Tātad ar visu to divīzija bija jāapgādā no vietējiem krājumiem. Par laimi 1919. gadā bija laba raža un divīzijas vajadzības pēc miltiem, gaļas un zirgu barības tika apmierinātas. Divīzijas štābs un intendantūras noliktavas atradās Višķos, operatīvās daļas — Daugavpilī.

Kad 1920. gada sākumā sakarā ar pamiera līgumu starp Padomju Krieviju un Latviju mūsu armija atstāja Latgales teritoriju, XII armijas štābs aizkomandēja mani uz Maskavu partijas Centrālās Komitejas rīcībā.

.

Е. Рelсis ILZENĒ

Ziemeļvidzemē Ilzenes pagastā 1918. gada beigās kā vienā no pirmajiem atjaunojās Padomju vara. Tas tāpēc, ka Ilzene atradās tuvāk pie Padomju Krievijas robežām, te visdrīzāk varēja sagaidīt latviešu sarkano strēlnieku palīdzību. Pēc Brestas miera līguma anulēšanas strēlnieki nāca iztīrīt Latviju no vācu okupantiem.

Mēs, vairāki ilzenieši, kas, okupantu un vietējo kontrrevolu-cionāru vajāti, bijām spiesti 1918. gadu pavadīt mežos vai bēguļot pa citiem pagastiem, tagad nu atgriezāmies savā pagastā un no jauna ar lielu prieku un enerģiju organizējām te revolucionāru varu.

'Ilzenes un arī kaimiņu pagasti bija okupantu izlaupīti. Okupantiem palīdzīgu roku bija snieguši arī daļa vietējo lielsaim-nieku un Ilzenes barons, kas bija ieradies šeit reizē ar okupantiem. Tagad okupantu dienas bija skaitītas. Līdz ar viņiem aizvācās arī barons. Okupantu rokaspuiši — vietējie budži, savu «sabiedroto» pamesti, slēpās no cilvēku acīm.

Ar Padomju varas nodibināšanos pagastā sākās rosīgs, lai gan visādu grūtību pilns darbs. Jaunievēlētās Izpildu komitejas galvenie uzdevumi šajā laikā bija nostiprināt revolucionāro varu pagastā, atjaunot saimniecisko dzīvi uz jauniem pamatiem un sniegt palīdzību Sarkanajai Armijai gan ar pārtiku, gan cilvēkiem. Par Izpildu komitejas priekšsēdētāju bija ievēlēts un darbojās šo rindiņu autors.

Sakarā ar tuvo fronti un biežiem igauņu un somu baltgvardu uzbrukumiem mūsu apvidum Ilzenes Izpildu komitejai nācās strādāt ar šauteni plecos.

Bēgot okupanti bija izlaupījuši pagasta kasi. Lai sagādātu pagasta saimniecības vadīšanai nepieciešamos līdzekļus, pirmajā laikā uzlikām saimniekiem naudas nodokli, skatoties pēc viņu turības.

’ Viens no aktuālākajiem un arī grūtākajiem uzdevumiem bija novērst badu pagasta trūcīgo iedzīvotāju vidū un tajā pašā laikā palīdzēt ar pārtiku pilsētām un armijai.

Pārtikas nodaļa, ko vadīja biedrs V. Paipala, vispirms reģistrēja pārtikas krājumus pagastā. Trūcīgajiem iedzīvotājiem izsniedza produktus pēc noteiktām normām un cenām. Turīgākie saimnieki bēdzināja labību, slēpa to salmos, ieraka zemē, slēpa arī lopus, lai tos nereģistrētu. Kur tika atklāta pārtikas slēpšana, tur konfiscējām visus krājumus. Jau 1918. gada decembrī pagasta trūcīgos iedzīvotājus visumā nodrošinājām ar pārtiku un nosūtījām lielu labības transportu uz apriņķa centru Vec-gulbeni (tagadējā Gulbene) strādniekiem un Sarkanajai Armijai.

Izpildu komiteja nacionalizēja uzņēmēja Medava pienotavu Ilzenes muižā. Pašu uzņēmēju pagaidām atstāja par pienotavas vadītāju, bet Izpildu komitejas kontrolē. Pienotavā pārstrādāja no muižā nodibinātās padomju saimniecības govīm izslaukto pienu. Viss pienotavā saražotais sviests tika nodots Izpildu komitejas rīcībā. Lielāko daļu sviesta regulāri sūtījām uz apriņķa centru, daļu nodevām tieši Ilzenes muižā izvietotajām Sarkanās Armijas daļām, pārējo izsniedzām vietējiem strādniekiem.

Pēc Ilzenes muižas nacionalizācijas tās saimniecības vadīšanai ievēlēja komiteju, kas sastāvēja no muižas strādniekiem. So komiteju vadīja bijušais muižas kalps Balodis. Visus darbus muižas saimniecībā veica kolektīvi bijušie muižas kalpi.

Nacionalizētā zeme pēc apriņķa agrārās nodaļas rīkojuma tika izrentēta tiem, kas to bija apstrādājuši līdz šim un kas vēlējās zemi apstrādāt. Par zemes nodošanu lietošanā sastādījām īpašus līgumus. Lai visu aramzemi apsētu, gādājām par sēklu tiem, kam tās trūka. Sēkla 1919. gada pavasari bija nodrošināta pilnīgi.

Izpildu komiteja pārzināja arī pagasta teritorijā atrodošos mežus, kas tagad bija visas tautas manta, organizēja to apsargāšanu, racionālu ciršanu un izmantošanu. Malku izsniedzām visiem vietējiem iedzīvotājiem, kam tās trūka.

Izpildu komitejai bija nodoms Ilzenes pilī atvērt otru pamatskolu, jo skola Ilzenes pagasta «Conkās» bija maza un vienai pagasta bērnu daļai tālu. Baltgvardu bandu uzbrukumi neļāva šo nodomu piepildīt.

Padomju varas īsajā pastāvēšanas laikā 1919. gadā Ilzenes Izpildu komiteja pēc partijas organizācijas norādījumiem daudzkārt sasauca tautas sapulces, kur apsprieda Padomju Valdības politiku, stāvokli frontēs, darbaļaužu uzdevumus. Centāmies Padomju varas pasākumus pareizi noskaidrot, novadīt tos līdz katra darba cilvēka apziņai. Šādās tautas sapulcēs tika apspriesta un popularizēta arī kolektīva saimniekošana un tās priekšrocības. Izpildu komitejas darbību atbalstīja pagasta darba cilvēku lielum lielais vairākums.

Ne tikai Izpildu komiteja, bet arī vietējie iedzīvotāji, atskaitot lielsaimniekus, paši pēc savas iniciatīvas visur centās palīdzēt Sarkanajai Armijai, gādīgi uzņemot tās karavīrus savās mājās un daloties ar tiem savā trūcīgajā pārtikā. Kad Izpildu komiteja organizēja drēbju vākšanu Sarkanajai Armijai, pagasta iedzīvotāji devīgi atbalstīja šo pasākumu.

Grūtais saimnieciskais stāvoklis, ko bija radījis ilgais imperiālistiskais karš un vācu okupantu saimniekošana Latvijā, tāpat nepieciešamība pastāvīgi būt gataviem cīņai ar ārējo un iekšējo kontrrevolūciju, ārkārtīgi apgrūtināja padomju orgānu darbību. Bija arī kļūdas mūsu pašu, piemēram, pagasta Izpildu komitejas darbībā. Un tomēr darba cilvēki pat tik īsā Padomju varas laika posmā — 1919. gada 4—5 mēnešos — redzēja un pārliecinājās, ka Padomju vara ir viņu pašu vara, kas aizstāv darbaļaužu intereses, kalpo to vajadzībām.

Drīz izbeidzās samērā «mierīgais» Padomju varas posms Ilzenē. Padomju Latvijai arī no ziemeļiem sāka neganti uzmākties ienaidnieki — igauņu un somu baltgvardi, kurus uzrīdīja imperiālisti. Fronte izveidojās netālu no mūsu pagasta.

Tagad Izpildu komitejai bija sevišķi daudz jārūpējas, lai sagādātu pārtiku armijas daļām. Gandrīz katru dienu pie mums ieradās pārstāvji no frontes ar šādu vai tādu vajadzību. Izpildu komiteja pielika visas pūles, lai šis vajadzības apmierinātu. Cik atceros, tad frontē uz ziemeļiem no mums cīnījās 7. latviešu strēlnieku pulks un kāda krievu karaspēka daļa. Izpildu komiteja vervēja arī brīvprātīgos Sarkanajai Armijai. Brīvprātīgajos pieteicās prāvs pulciņš mūsu pagasta darba jauniešu, kas pēc tam izstaigāja garus kara ceļus dažādās pilsoņu kara frontēs. No ilzeniešiem plašāk pazīstams kļuva ložmetēju vada komandieris strēlnieks Jānis Bieziņš u. c.

Ilgāku laiku cīņas notika ap Api un tās apkārtnē. Sīvas kaujas notika arī pie Alūksnes, t. i., 20 km no Ilzenes. Izpildu komiteja bija sagatavojusies visādām nejaušībām. Padomes locekļi bija apbruņoti, dienu un nakti tie pārmaiņus dežurēja pagasta namā. Labi tika noorganizēta Padomes locekļu apziņošana. Dienu un nakti dežurēja šķūtnieks. Laiku pa laikam mēs izsūtījām savus izlūkus uz frontes pusi.

1919. gada februārī fronte pievirzījās mūsu pagastam pavisam tuvu. Kādā vakarā saņēmām ziņu, ka baltgvardi atrodas 5 km no mums. Pa taisnākajiem ziemas ceļiem aizvedām Padomes lietas un mantas uz Beļavu. Vienu Padomes locekli komandējām uz Gulbeni, lai ziņotu par stāvokli apriņķa Izpildu komitejai.

Daļa Padomes locekļu vēl atgriezās Ilzenē, lai no muižas evakuētu tur palikušo labību. Es pats vadīju šo pasākumu. Dažus darbiniekus norīkoju sameklēt šķūtniekus. Pa aplinkus ceļiem piebraucām muižai no meža puses. Devos uz pili. Pie pils virtuves durvīm stāvēja muižas saimniece un ar roku man māja kādas zīmes. Tūlīt sapratu stāvokli un devos atpakaļ. Par šķūtnieku man bija kāds jauns zēns. Tas bija atstājis zirgu un pats aizgājis; zirgs, atstāts viens, soļoja uz muižas staļļa pusi. Bet tad atradās arī šķūtnieks, panāca zirgu un mēs pa meža ceļu nozudām pāri Vaksa purvam. Izdevās arī brīdināt citus Padomes locekļus, kas bija izsūtīti pēc šķūtniekiem.

Muižā jau bija ienākuši somu baltgvardi. Mēs tikai par matu izglābāmies no nāves. Somu baltgvardi toreiz pie Ilzenes muižas nošāva sarkanarmieti, bijušo kalpa zēnu Upīti, kas, neko nezinādams, bija nācis pāri tīrumam uz muižu. Sarkanarmietis Upītis bija atlaists dažas dienas atvaļinājumā uz vecāku mājām. Somu baltgvardi viņu arestēja neapbruņotu. Kā stāsta aculiecinieki, Upītis bijis mierīgs, par somu bandītu niknumu tikai pasmaidījis. Pārliecinājies, ka viņu nošaus, Upītis noteicis: «Vēl pirms nāves jāuzsmēķē» — un to arī izdarījis.

Nošāva ari vienu no Izpildu komitejas šķūtniekiem — Bronku, kam vezumā baltie atrada šauteni, ko tur bija piemirsis kāds Padomes loceklis. Vairāki cilvēki tika nežēlīgi piekauti, to skaitā ari kāds kalpa zēns Metums, kam bija mugurā kareivja šinelis.

Kad tuvojāmies Zeltiņiem, no turienes mūs sagaidīja ložmetēja sprakšķēšana. Tomēr cauri Zeltiņiem izdevās izrauties samērā laimīgi. Te krita Apes Padomes loceklis Holms, kas, dodamies izlūkošanā, bija uzdūries baltgvardiem. Pēc apriņķa Izpildu komitejas norādījuma mūsu Padomei vajadzēja evakuēties uz Silto muižiņu Jaungulbenes pagastā. Te uzturējāmies divas nedējas. Kad baltgvardus atspieda uz ziemeļiem, atkal atgriezāmies Ilzenē. Baltgvardi bija uzlauzuši manu un citu Padomes darbinieku dzīvokļus un paņēmuši līdzi visu, ko vien varējuši.

Sākās atkal parastais darbs un cīņa par Padomju Latviju. Tā bija kļuvusi vēl grūtāka. Ziemelvidzemes frontē papildus klāt nāca latviešu baltgvardu daļas. Cīņas joprojām norisinājās Apē un tās apkārtnē, t. i., 20 km no Ilzenes. 1919. gada maijā, kad ienaidnieka karaspēks sagrāba Rīgu, baltgvardi arī Ziemeļ-vidzemē sāka pastiprinātu uzbrukumu.

Kādas dienas pievakarē Izpildu komitejas izlūki ziņoja, ka baltgvardi atkal ienākuši Ādamu muižā, t. i., 5 km no mums. Tajā dienā biju ļoti noguris un vakarā, neievērodams piesardzību, paliku mājās atpūsties. Agrā rītā, svīstot tikko manāmai gaismiņai austrumu pusē, pie manis ieradās 4 apbruņoti karavīri, kas uzdevās par sarkanarmiešiem. Viņi lika man apģērbties un nākt līdzi it kā uz pagasta namu darīšanās. Acumirkļa apjukumā neko ļaunu neparedzēju. Apģērbos, liku sievai sagatavot maizīti un izgāju pagalmā. Kareivji man sekoja. Ārpusē pie durvīm atradās vēl vairāki karavīri un tālāk vēl. Ieraudzīju ari karavīru ceļvedi, kādu ādamieti. Man kļuva skaidrs, kur mani gatavojas vest. Atgriezos istabā it kā paņemt pusdienu maizi. Karavīri nesekoja. Sievai neko neteicis, devos uz balkona durvīm, kuras netika lietotas. Pa tām klusu izslīdēju pagalmā. Turpat netālu stāvēja divi karavīri, tātad māja ielenkta. Par laimi abi kareivji aizgāja aiz mājas stūra, es ieskrēju kaimiņu dārzā un veca egļu žoga aizsegā nokļuvu aiz kaimiņu labības šķūņa. No turienes šķūņa aizsegā gar ezermalu nokļuvu mežā.

Nevarēdami mani sagaidīt, baltie sākuši uztraukties un mani meklēt. Izmeklējuši visus kaktus un bēniņus. Tad sākuši tero-

Vācu «ohranka» strādāja rosīgi un pamatīgi apsargāja savu aizmuguri. Par katru sapulcēšanos bargi sodīja. Pat par nevainīgu kaktu ballīti draudēja diezgan liels naudas sods, nemaz nerunājot par sapulcēm. Namu apakšējo stāvu dzīvokļu iemītnieki nekad nevarēja būt droši, ka tos neapmeklēs vācu šucmanis, kurš, garām iedams un redzēdams divus trīs cilvēkus iekšā sēžot, vienmēr pārbaudīja, kas tie tādi un kādēļ tur atrodas.

Ja divi strādnieki darbā parunāja savā starpā dažus vārdus, tad vācu žandarms bija trešais viņu vidū un noprasīja: «Kādēļ jūs nestrādājat un par ko runājat?»

1917. gadā Liepājā sāka atgriezties daži agrāk izsūtītie vai izbraukušie partijas darbinieki.

F. Kļava drīz pēc savas atgriešanās 1917. gada oktobrī noorganizēja pirmo LSD pulciņu. Pulciņā darbojās Fricis Kļava (Akmens), Krišjānis Saulītis, Kravīte, Kārlis Prātnieks, Žanis Kulpe, Anna Jaunzeme, Runga, Gailis, Johanna Kummermane (Velnēns).

Pulciņam nekāda nosaukuma nebija, jo tas toreiz bija vienīgais. Pēc neilga laika no pulciņa izveidojās propagandas kolēģija, kurā darbojās gandrīz visi minētie biedri, izņemot Rungu un Gaili.

Reiz izgatavojām lapiņas manā dzīvoklī. Tie bija uzsaukumi lopkautuves strādniekiem un gūstekņiem. Lapiņu virsrakstus es vairs neatminu. Mēs ar 2. Kulpi izplatījām šīs lapiņas, iznēsājot tās pa dažādām vietām.

Vēlāk man izdevās noorganizēt otru pulciņu, kurā darbojās mans brālis Augusts Lapiņš, Arturs Ģinters un Anna Kulpe. Vēlāk Anna Jaunzeme piesaistīja vēl divus biedrus, kuru uzvārdus nezinu. Vienu sauca Saša, un otrs bija viņa draugs.

Jaunais pulciņš darbojās ļoti rosīgi. Sapulces notika reizi nedēļā un pat biežāk. Pulciņa diezgan īsajā pastāvēšanas laikā (no 1917. gada oktobra līdz 1918. gada februārim) paguvām izdot un izplatīt masās 5—6 lapiņas. Notika arī viens vai divi diskusiju vakari ar meņševikiem. Meņševiki, kas bija palikuši Liepājā vēl no pirmskara laika, tagad arī sāka rosīties. Piemēram, pastāvēja tā saucamais Baumaņa futbolistu pulciņš. Pēc pirmās mūsu diskusijas ar meņševikiem tas sašķēlās. No tā biedriem daudzi 1918. un 1919. gadā pārnāca mūsu rindās.

Reiz uzaicinājām sanākt manā dzīvoklī paziņas, kam varējām uzticēties. Sanāca cilvēku trīspadsmit.

F. K|ava referēja par Padomju Krieviju. Biedri dzīvi piedalījās debatēs un izteica domas, ka mums jāseko Padomju zemes piemēram.

Otrs vakars notika pie A. Jaunzemes. Salasījāmies cilvēku divpadsmit. Par Krievijas revolūciju referēja K- Saulītis, pēc tam izraisījās debates. Vakars noritēja ļoti dzīvi.

Trešais bija aģitācijas vakars. Tas notika vecā gada vakarā, sagaidot jauno, 1918. gadu. Atkal par stāvokli Krievijā referēja K. Saulītis. Pēc atbildēm uz jautājumiem J. Kummermane nolasīja savu sacerējumu «Vēstījums propagandas kolēģijai». Ar dziesmām un deklamācijām uzstājās A. Kulpe, Kravīte un J. Kummermane. Vakars notika namā, kura apakšstāvā bija baznīca «Lielais krusts». Baznīcā dziedāja, pielūdzot debesu tēvu, bet mēs augšā dziedājām un deklamējām, ka kritīs zemes varmākas un dievs līdz ar viņiem. Tā sagaidījām 1918. gadu.

Janvāra mēnesī kādas biedrības izrīkojumā arestēja strādnieku K- Putru, pie kura atrada viņam tikko iedoto lapiņu. Arestēto labi pazinu kā bezpartejisku, bet noteiktu un apzinīgu cilvēku. K. Putra lapiņu izplatītāju neizdeva un tāpēc tika ieslodzīts cietumā.

Pēc K- Putras arestēšanas «ohranka» sevišķi aktivizējās. Pāris nedēļu vēlāk arestēja Zani Kulpi un viņa pazīstamo — Skābi. Z. Kulpi pratināja par uzsaukumu izplatīšanu un aizliegtas sapulces apmeklēšanu Kummermaņu dzīvoklī. Viņš nevarēja noliegt, ka satiekas ar mani un manu brāli. Bet nezinu, kā «ohranka» bija uzzinājusi, ka pie mums atnāk arī mana brāļa bērnības draugs A. Ģinters.

Vēl pēc pāris nedēļām — 1918. gada februārī arestēja mani. Arestu un kratīšanas izdarīja viens pats cilvēks, kas, kā vēlāk izrādījās, bija izmeklēšanas tiesnesis. Mājās atrados ar savu trīs gadus veco dēlēnu. Izdarot kratīšanu, atrada' divas vēstules, kurās kara gūstekņi — latviešu strēlnieki pateicās par sakaru uzņemšanu ar viņiem, prasīja apgādāt tos ar literatūru un lapiņām un lūdza kādas ziņas par latviešu strēlniekiem Krievijā, jo bija atrauti no viņiem. Divi gūstekņi — Kaspars un Steinbergs bija partijas biedri no 1905. gada. Vēstules bija bez paraksta un adreses. Teicu, ka esmu atradusi tās uz ielas. «Maksājiet cenu, kādu es prasīšu, un es vēstules tūliņ sadedzināšu!» teica izmeklēšanas tiesnesis. Es šo tēviņu asi noraidīju. Par to viņš noskaitās, savāca visu, ko vien varēja nest, un aizveda

Pēc Brestas miera anulēšanas, kad latviešu strēlnieki gāja atbrīvot Latviju, R. Sprūda nodaļa tika pakļauta Padomju Latvijas iekšlietu komisāram J. Lencmanim. Tagad tajā bija jau ap 40 kaujinieku, lielākā daļa latvieši, bet bija arī krievi, ukraiņi u. c. Nodaļas bruņojumā bija divi maksima sistēmas ložmetēji, šautenes, karabīnes, zobeni, granātas, revolveri utt. Saņēmām biedra Lencmaņa rīkojumu doties uz Vidzemes Malienu un tur palīdzēt vietējiem iedzīvotājiem nodibināt revolucionāru kārtību: likvidēt balto bandas, nodibināt padomes utt.

Decembrī nodaļa jau bija aizgājusi līdz Lubānai, kur palika ilgāku laiku. Lubāna kļuva par nodaļas apmešanās vietu tādēļ, ka Jaungulbenes — Lubānas — Meirānu lielajos mežos un sevišķi ap Lubānas ezeru slēpās balto bandas. R. Sprūds pats bija izaudzis pie Lubānas ezera, labi pazina apkārtējos purvus, niedrājus un mežus un tāpēc varēja sekmīgi vadīt balto bandu izskaušanu šai apvidū. Es biju izaudzis kaimiņu — Meirānu pagastā, tāpēc arī Sprūds nosūtīja mani uz Meirāniem.

Izrādījās, ka visu okupācijas laiku Meirānos bija pastāvējis un darbojies komunistu pulciņš 5—6 biedru sastāvā. Pulciņš iekļāvās LSD Malienas organizācijas Madonas rajonā. Pulciņā darbojās arī vecs pagrīdnieks V. Landmanis un 1917. gadā partijā iestājusies K. Lāce — vietējā skolotāja. 1918. gada rudenī bija atgriezies no vācu gūsta un uzsācis aktīvu partijas darbu skolotājs K. Jansons, arī vecs pagrīdnieks.

Ieradies Meirānos decembra vidū, tūlīt stājos sakaros ar partijas pulciņu, kas vēl nebija legalizējies, bet kura biedri jau bija uzsākuši atklātu revolucionāru darbu. Nolēmām 20. decembrī sasaukt pagasta darbaļaužu sapulci pagaidu padomes ievēlēšanai. Uz sapulci sanāca daudz cilvēku. Ar lielu interesi viņi noklausījās referātu par pašreizējo momentu un lauku darbaļaužu uzdevumiem revolucionārās varas radīšanā un nostiprināšanā, ar lielu sajūsmu uzņēma ziņas par sarkano strēlnieku ienākšanu Latvijā, par Valkas ieņemšanu utt. Ļaudis jau bija uzzinājuši par R. Sprūda operatīvās nodaļas darbību un izteica vēlēšanos, lai jo ātrāk tā iztīrītu apkārtni no baltajiem.

Meirānu pagastā bija viena liela un trīs mazākas muižas — «folverķi», arī daudz zemnieku lielsaimniecību. Vārdu sakot, kontrrevolūcijai te bija laba augsne. Okupantiem atkāpjoties, vietējie budži un muižas pārvaldnieks tūlīt bija sākuši organizēt savus bruņotos spēkus — «pašaizsardzībai». Vairāki budži un viņu dēli, bijušie cara armijas virsnieki, okupācijas laika policisti u. c., bija saņēmuši no bēgošajiem okupantiem ievērojamu daudzumu ieroču. Novembra beigās, pēc Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības nodibināšanās, Meirānu kontrrevolucionāri sasaukuši vietējā Gotlību skolā savus piekritējus, turējuši runas par nepieciešamību ar ieročiem rokās aizstāvēt Latvijas «likumīgo» valdību un dalījuši ieročus. Arī mūsu biedri un daži bezzemnieki prasījuši ieročus, bet kontrrevolucionāri tos viņiem nav devuši. Pēc mūsu bruņotās nodaļas ierašanās budžu bruņotie «pašaizsardzībnieki» noslēpās. Tagad nu tauta lūdza mūs likvidēt šos «pašaizsardzībniekus».

20. decembra sapulce ievēlēja Meirānu pagasta pagaidu Padomi, vienprātīgi balsojot par mūsu ieteiktajiem kandidātiem. Izpildu komitejā, cik atceros, ievēlēja biedru K- Rudužu, K- Jan-sonu, K. Lāci, J. Sprūdu, J. Plāti, J. Kalniņu un O. Kalniņu.

Tā kā arī mani ievēlēja Izpildu komitejā, tad paliku pastāvīgā darbā Meirānos. Izpildu komitejā nodibinājās šādas nodaļas: administratīvā, pārtikas, agrārā, tautas izglītības un sociālās nodrošināšanas. Es vadīju pārtikas nodalu, biju komunistu, komjauniešu un padomju darbinieku kara apmācību instruktors, Malienas apriņķa 4. rajona tautas tiesas piesēdētājs (tiesas sēdeklis atradās Dzelzavā), ražotāju savienības (arodbiedrības) Meirānu nodaļas priekšsēdētājs, Malienas apriņķa agrārās nodaļas pilnvarotais Meirānu padomju saimniecībās utt.

1919. gada 4. janvārī legalizējās LKP Meirānu pulciņš, kas drīz kļuva par rajona organizāciju. Vēlāk mani ievēlēja arī rajona komitejā. Darba bija daudz, un visi biedri strādāja no sirds, bez pienācīgas atpūtas, bez brīvdienām.

Vispirms bija vajadzīga maize — gan armijai, gan strādniekiem. Janvārī noorganizējām komisiju, kas ņēma stingrā uzskaitē labību kā muižās, tā zemnieku saimniecībās. Daudzi zemnieki izturējās ļoti apzinīgi, labprāt nodeva labību Sarkanās Armijas vajadzībām. Maksājām par labību vēl ar Krievijas Pagaidu valdības naudas zīmēm — «kerenkām». Zemnieki lūdza par maizi rūpniecības preces, bet mums to nebija un nekur nevarējām tās dabūt. Ar tiem, kas slēpa labību no Padomes, bijām spiesti apieties stingri.

Bija jāapgādā ar pārtiku arī pagasta nespējnieki, kuru stāvoklis bija ļoti grūts.

Februāra beigās visā apriņķī notika pagastu padomju pārvēlēšanas. Arī šoreiz uz sapulci Meirānos sanāca daudz cilvēku.

Bez referāta par pašreizējo momentu bija jāapspriež un jāizlemj ari citi jautājumi — no pagasta dzīves. Tāds bija jautājums par ciņu pret vietējiem kontrrevolucionāriem. Bijām arestējuši bijušo Meirānu muižas rentnieku, vairākus budžus un nodevuši tos apriņķa Revolucionārajam tribunālam par nodevībām okupācijas laikā, par bruņotu bandu organizēšanu un ieroču nenodošanu Padomei. Par šo Padomes rīcību sapulce atsaucās atzinīgi. Kad biedrs Plāte sāka stāstīt, kā lielsaimnieki izvairās no labības nodošanas un ka turpmāk vajadzēs lietot pret viņiem stingrākus pasākumus, kāds deklasējies elements, budžu pierunāts, sāka neganti trokšņot, pieskrēja pie runātāja un norāva to no tribīnes. Tad sapulcējušies gāzās virsū skandālistam un tas, dabūjis krietni daudz zilumu, tika no sapulces padzīts.

Jaunajā pagasta Padomē un Izpildu komitejā ievēlēja partijas rajona komitejas ieteiktos kandidātus. Par priekšsēdētāju ievēlēja K. Rudužu.

Meirānu muižā un trijās pusmuižās noorganizējām valsts saimniecības, tāpat arī tajās zemnieku lielsaimniecībās, kuru īpašnieki bija aizbēguši vai arestēti par kontrrevolucionāru darbību. Saimniecības pārņemot, viss dzīvais un nedzīvais inventārs tika stingri uzskaitīts, pieņemts un nodots jaunajām pārvaldēm ar aktu.

Kā muižās, tā arī konfiscētajās budžu saimniecībās tagad rīkojās strādnieku vēlētas komitejas un pagasta Padomes pilnvarotais. Strādniekiem un kalpotājiem akurāti ik mēnesi izmaksājām algu produktos un naudā. Pa visām saimniecībām kopā strādāja trīs speciālisti — veterinārais ārsts un divi agronomi. Pavasara sēja saimniecībās noritēja labi, jo tās bija pilnīgi nodrošinātas ar sēklu, inventāru un darbaspēku. Turpretī vairāki budži sabotēja pavasara sēju un aģitēja citu zemnieku vidū, ka neesot nekāda aprēķina ražot boļševikiem.

Jau janvārī tika noorganizēta ražotāju savienības Meirānu nodaļa, tas ir, arodbiedrība, kurā sastāvēja ap 100 biedru — laukstrādnieki, amatnieki, padomju un sabiedrisko organizāciju kalpotāji.

Nebija aizmirsts arī kultūras un izglītības darbs. Pagasta centrā kādā lielā telpā ierīkojām klubu, kur notika lekcijas par vispārizglītojošiem jautājumiem, darbojās dažādi pulciņi. Atvērām arī pagasta bibliotēku.

Visu to veicām visasākās šķiru cīņas apstākļos. Sakarā ar ienaidnieka uzbrukumu frontēs marta sākumā aktivizējās ari vietējās balto bandas.

Jau Meirānu pagasta pagaidu Izpildu komiteja decembra beigās bija uzaicinājusi visus pagasta iedzīvotājus nodot ieročus. Tā kā ieroču nodošana vilkās gausi, pie tam nodoti tika veci, gandrīz nederīgi ieroči, bet ne tie, kurus vietējie kontr-revolucionāri bija saņēmuši no vāciešiem, tad organizējām ieroču atņemšanu operatīvā ceļā, izdarot kratīšanas tajās mājās, kur tie varēja būt. Meirānu pagastā atradās tādu vecās armijas virsnieku un buržuāzisko nacionālistu «ligzdas» kā brāļu Ērgļu, Rubuļu, Kalpaka u. c. lielsaimniecības. Sie kontrrevolucionāri ietekmēja pārējo budžu jauniešus, sevišķi tos, kas vecajā armijā bija izkūņojušies par virsnieķeļiem. Iestājoties pavasarim, tie aizgāja mežā, organizēja «zaļo» bandas, terorizēja padomju darbiniekus, traucēja padomju darbību, izdarīja laupīšanas un slepkavības. Meirānos «zaļie» izlaupīja pienotavu un kooperatīva veikalu, kā arī piesūtīja draudu vēstules zemniekiem, kas cītīgi pildīja Padomes rīkojumus un gribēja kārtīgi apsēt savus laukus.

Lai pārtrauktu «zaļo» bandītismu, kopā ar Lubānas biedriem un R. Sprūda bruņoto nodaļu pārmeklējām apkārtējos mežus. Norīkojām sardzi uz ceļiem, tāpat pie padomju iestādēm, veikaliem u. c. objektiem. Sardzē iesaistījām visus ieročus nest spējīgos partijas biedrus, komjauniešus, kā arī bezpartejiskos padomju darbiniekus un arodbiedrības biedrus. Sardzē piedalījās ari sievietes. Sakarā ar «zaļo» neģēlībām posteņos vajadzēja norīkot biedrus grupām, nevis pa vienam.

Arī Malienas apriņķa Izpildu komiteja Vecgulbenē bieži vien pieprasīja no pagastiem uz laiku dažu operatīvu uzdevumu veikšanai bruņotus biedrus. Piemēram, 6. aprīlī Malienas apriņķa Izpildu komiteja pieprasīja, lai Meirāni uz 5 dienām dod 9 biedrus «pārtikas diktatūras izvešanai». Tāpat apriņķis aizvien pieprasīja no pagastu izpildu komitejām sūtīt ieročus, kuru apriņķī bija liels trūkums. Arī šo pieprasījumu vajadzēja pēc iespējas apmierināt, nosūtot pagastos konfiscētos vai «zaļajiem» atņemtos ieročus.

Liela cīņa bija jāiztur ar apriņķa iestādēm darbinieku dēļ. Apriņķis ne tikai nedeva Meirāniem un Lubānai neviena darbinieka, bet neatlaidīgi pieprasīja vairākus vecākos partijas biedrus atdot apriņķa Izpildu komitejai. Tā no Meirāniem apriņķis pēc lieliem strīdiem ar mums paņēma K. Jansonu, K. Lāci un J. Akmentiņu. Tāpat apriņķis Lubānai jo stingri pieprasīja

E. Krēsliņu, Н. Putniņu u. c. Partijas Lubānas rajona komiteja kategoriski atteicās atdot šos biedrus, bet apriņķis piedraudēja, ka tos aizvedīšot ar varu. Tik liels toreiz bija darbinieku trūkums, liela bija ari veco biedru vēlēšanās strādāt savos dzimtajos pagastos.

Maijā sakarā ar Rīgas krišanu ari Vidzemes Malienā stāvoklis kļuva pavisam trauksmlgs. Tomēr vairāk domājām par aizsargāšanos nekā par evakuēšanos. 24. maijā partijas Meirānu rajona komiteja uzdeva partijas biedriem «uzturēt iedzīvotājos apmierinošu garastāvokli». 28. maijā noorganizējām aizsardzības komiteju triju biedru sastāvā, tās priekšnieks biju es. Aizsardzības komitejas rīcībā pārgāja visi pagasta bruņotie spēki, kas tika apvienoti aizsardzības nodaļā. Dala biedru, sevišķi jaunieši, kategoriski pieprasīja ieskaitīt viņus Sarkanajā Armijā, ko arī izdarījām.

Caur Lubānu un Meirāniem uz Latgali atkāpās daudz armijas daļu un evakuējās pagastu padomes. Bieži vien tām iznāca nopietnas sadursmes ar «zaļajiem». Lai atvairītu «zaļo» uzbrukumus, apvienojām Meirānu un Lubānas bruņotos spēkus vienā nodaļā, tās rīcībā Meirāni nodeva arī 10 jātnieku zirgus.

Dienu pirms aiziešanas vēl sasaucām pagasta iedzīvotāju sapulci. Informējām par radušos stāvokli, par to, ka Padome evakuējas, bet ka ceram drīz atgriezties.

Izvedām visu padomju saimniecību lopus un mantas, evakuējās arī saimniecību strādnieki ar savām ģimenēm. Virzījāmies uz Latgali kaujas kārtībā — flangus un aizmuguri apsargāja mūsu bruņotais spēks. «Zaļie» vairākkārt mums uzbruka, bet bija spiesti atkāpties, zaudējuši vairākus savus barvežus.

Laimīgi tikām līdz Ludzai. Evakuētos lopus un mantas nodevām Fortunopoles padomju saimniecībai, kas atradās pie Ludzas. Pa ceļam gandrīz nekādu zaudējumu nebija. Pāris liellopu un dažas aitas, kuras nespēja sekot baram, pret parakstu nodevām pa ceļam sastaptajām Sarkanās Armijas dalām.

Meirānu un Lubānas padomju saimniecību vadītāji un strādnieki ar savām ģimenēm palika Fortunopoles saimniecībā. Es pārgāju Ludzas apriņķa politiskās apakšnodaļas darbā. Vairāki Lubānas un Meirānu biedri drīz atgriezās Vidzemē un cīnījās tur kā sarkanie partizāņi. 1919. gada rudenī daudzi no mums brīvprātīgi aizgāja Sarkanajā Armijā cīnīties pret Deņi-kinu Dienvidu frontē. Ludzas iedzīvotāji izvadīja mūs ar lielu godu. Spēlēja orķestris, skanēja runas un novēlējumi jo drīz atgriezties ar uzvaru. Daudzi Meirānu un Lubānas biedri krita pilsoņu kara frontēs. Rihards Sprūds turpināja vadīt savu kaujas nodaļu arī Dienvidos. 1920. gadā viņu kopā ar vairākiem biedriem ielenca baltie un zvēriski nogalināja. Es pēc pilsoņu kara izbeigšanās paliku Sarkanās Armijas rindās. Lielā Tēvijas kara laikā atrados Padomju Armijas 224. divīzijā, piedalījos arī partizāņu darbības organizēšanā Latvijā.

.

A. S kr a b а LUBEJAS PAGASTĀ

Lubejas pagasts, tāpat kā Lubānas, Meirānu, Saikavas, Kalsnavas, Lazdonas, Sarkaņu, Cesvaines un citi pagasti,

1919. gada sākumā bija Cēsu apriņķa teritorijas dienvidu nomale, no kurienes līdz apriņķa pilsētai pa zemes ceļiem bija 75 līdz 100 kilometru. Tāds administratīvais iedalījums bija pastāvējis desmitiem un pat simtiem gadu. Un, lai gan šos pagastus šķērsoja dzelzceļa līnija Rīga — Pļaviņas — Madona — Gulbene, lai gan šiem pagastiem bija nodibinājušies cieši ekonomiskie sakari ar Madonu un Pļaviņām (Stukmaņiem), minētie un citi pagasti kā par spīti administratīvā ziņā vēl arvien bija pakļauti Cēsīm. Atrauti no apriņķa izveidojās šo pagastu kultūras sakari un sabiedriskā dzīve. Rīga tiem bija daudz pieietamāka pa dzelzceļu caur Madonu— Pļaviņām.

Itin kā par spīti šim vecajam administratīvajam iedalījumam Pļaviņu, Madonas, Gulbenes un Alūksnes dzelzceļš veica svarīgu darbu. Minētajos punktos plauka amatniecība, rūpniecība, radās proletariāts, darba inteliģence. Še darbojās stipra Latvijas Sociāldemokrātijas Malienas organizācija. Lai likvidētu novecojušos administratīvo iedalījumu, LSD Malienas organizācija ar savu 1919. gada 5. februāra lēmumu lūdza Latvijas Padomju Valdības Iekšlietu komisariātu pagaidām, līdz galīgai apriņķu robežu nospraušanai, apstiprināt Pļaviņu (Stukmaņu) apriņķi 29 pagastu sastāvā (tanī skaitā bija arī Lubejas pagasts).

1919. gadā Padomju varas organizēšanā Pļaviņu apriņķa teritorijā galvenā nozīme bija partijas vietējām organizācijām. Vēl tad, kad Madona administratīvi ietilpa Cēsu apriņķa teritorijā, 1919. gada 10. janvārī Cēsu apriņķa Strādnieku un bezzemnieku deputātu padomes sēdē biedrs Mastiņš no Madonas ziņoja, ka vietējā LSD organizācija pēc okupantu padzīšanas nodibinājusi Revolucionāro komiteju.

Madonas Revolucionārā komiteja pēc savas iniciatīvas atjaunoja Padomju varu apkārtējos pagastos.

Janvāra pirmajās dienās Madonas Revolucionārā komiteja sasauca Lubejā kalpu un bezzemnieku kopsapulci pagasta Padomes un tās Izpildu komitejas ievēlēšanai. Sapulci atklāja Revolucionārās komitejas pārstāvis Jānis Avotiņš. Uz sapulci bija ieradušies ne tikai strādnieki un bezzemnieki, bet gandrīz visi pagasta pieaugušie pilsoņi, starp tiem arī daudz budžu un to rokaspuiši. No visa bija redzams, ka budži un to rokaspuiši ir ieradušies sapulcē ar nolūku, organizēti. To pierādīja jau sapulces darba prezidija sastādīšana. Budži centās iedabūt prezidijā savus rokaspuišus, traucēja strādnieku un bezzemnieku kandidātu izvirzīšanu. J. Avotiņa prasmīgās rīcības dēļ izdevās ievēlēt darba spējīgu sapulces vadību.

Sapulce likvidēja un nosodīja visus budžu izlēcienus un ievēlēja pagasta Strādnieku un bezzemnieku padomi, kas no sava vidus ievēlēja Izpildu komiteju. Izpildu komitejā ievēlēja ari mani.

Sai laikā Lubejas pagastā nebija neviena Komunistiskās partijas biedra.Misi Izpildu komitejas locekļi bijām bezpartejiski, bet" noteikti Padomju varas piekritēji. Jau Cēsu apriņķa Strādnieku un bezzemnieku deputātu padomes 10. janvāra sēdē Lubejas pagasta pārstāvis ziņoja, ka «Lubejas pagasta Bezzemnieku padome nodibināta. Pārņemta muiža» . . .

Lubejas pagasta kalpi, bezzemnieki un trūcīgie zemnieki vācu okupantu padzīšanu no Latvijas un Padomju varas atjaunošanu uzņēma ar vislielāko prieku. Jau pirmās ziņas par revolūciju Vācijā un Sarkanās Armijas virzīšanos no Pleskavas uz Latviju pagasta darbaļaudīs radīja cerības par drīzu Padomju varas atjaunošanu, ko okupanti 1918. gada februāri tiem bija laupījuši.

Lubejas pagasta darbaļaudīm bija svarīgi iemesli ienīst veco-iekārtu. Gandrīz puse bija zemes īpašnieki — zemnieki, bet pagasta Līderes galā lielākā dala bija sīkzemnieki ar zemes platību no 3 līdz 5 desetīnām. Daudzos bezzemniekus un amatniekus nežēlīgi ekspluatēja kulaku saimniecībās, kur tie strādāja gan par kalpiem, gan par dienas un sezonas strādniekiem — grāvračiem, ganiem.

Kādi bija pirmie Padomju varas pasākumi Lubejas pagastā? Vispirms Izpildu komiteja pārņēma savā pārziņā Lubejas muižu ar visu saimniecības iekārtu un noorganizēja muižas valdi, kas sastāvēja no trim cilvēkiem. Valdes priekšsēdētājs bija arī muižas pārvaldnieks. Bijušais muižas pārvaldnieks bija aizbēdzis kopā ar okupantiem. Saimniecību dēvējām par Lubejas padomju saimniecību. Saimniecību pārņemot, uzskaitījām kā dzīvo, tā nedzīvo inventāru, sēklu, lopbarību, ēkas, darba rīkus utt. To visu nodeva valdes rīcībā.

Svarīgs Izpildu komitejas uzdevums bija pārtikas sagāde.. Noorganizējām graudu un lopu uzskaiti pagasta zemnieku saimniecībās. Lai veicinātu lopkopības pareizu attīstīšanu, atjaunojām zootehnisko uzraudzību, kas pa kara laiku bija atmesta. Uz pagasta rēķina algojām divus zootehniķus. So pasākumu budžu saimniecības sākumā mēģināja boikotēt, lai izvairītos no lopu precīzas uzskaites. Zootehniķim bija stingri jāuzskaita arī sugas lopi.

Visgrūtāk nācās apgādāt Sarkano Armiju, kā ari pagasta bezzemniekus un kalpotājus ar maizi. Daļa budžu saimniecību slēpa graudus no uzskaites. Tā, piemēram, Pumpju māju saimnieks Jēkabs Balodis vairāk nekā vezumu rudzu graudu bija paslēpis salmu šķūnī. Tos konfiscējām. Daži budži pat piesūtīja Izpildu komitejai aprēķinu, ka viņu saimniecībās neesot graudu, lai Izpildu komiteja tos piegādājot no citurienes. Tomēr, stingri pārbaudot lielās saimniecības, atradām graudus gan sēklai, gan uzturam saimniecībā, gan Sarkanajai Armijai un bezzemniekiem.

Mežus pasludinājām par valsts īpašumu, un, lai tos nenopostītu, tika iecelts pagasta mežzinis. Agrārā nodaļa regulēja kokmateriālu izsniegšanas normas. Mežu varēja cirst mežsarga ierādītajās cirsmās. Mežsargs bija agrārās nodaļas algots darbinieks.

Pagasta drošību sargāja divi miliči, kas atradās tiešā pagasta Izpildu komitejas rīcībā.

Izglītības nodaļas pirmais pasākums bija šķirt skolas no baznīcas. Pagastā darbojās divas pamatskolas un viena draudzes skola, no tām Līderes pareizticīgo baznīcai bija pakļauta viena pagasta un draudzes skola. Pasludinājām, ka baznīca tiek šķirta no valsts, to pasludināja par ticīgo brīvprātīgu organizāciju.

Skolu lietās man, izglītības nodaļas vadītājam, nebija nekādas prakses. Atcerējos skolotāju Jāni Apini no Grostonas, ar kuru kopā bijām dienējuši vecajā armijā Dienvidrietumu frontē līdz cara armijas demobilizēšanai 1918. gadā. Viņš tagad strādāja par skolotāju Grostonas pagasta Zelgavskas pamatskolā. Izrādījās, ka viņš ir vecs partijas biedrs un labi pārzina skolu pārkārtošanu par vienotu darba skolu. Viņa padomi man ļoti palīdzēja izglītības jautājumu kārtošanā Lubejas pagastā.

Visas skolas pagastā apvienojām vienotā darba skolā un no dažādām telpām pārvietojām tās uz Lubejas muižas pili. Skolēniem noorganizējām bezmaksas kopgaldu. Reakcionārie skolotāji, kas nepiekrita skolas šķiršanai no baznīcas, tika atbrīvoti no amatiem. Mazturīgie zemnieki, bezzemnieki un kalpi ar prieku sūtīja savus bērnus vienotajā darba skolā, bet budži no sākuma atturējās. Drīz tomēr arī viņi pārliecinājās par jaunās skolas pārākumu un sāka sūtīt bērnus skolā. Aprīlī un maijā skola darbojās ar normālu slodzi. Skolēni bija ļoti apmierināti ar jauno skolu, viņiem it sevišķi patika tas, ka te teorētiskās mācības saistītas ar praksi padomju saimniecības dārzniecībā, lopu fermās, uz lauka pie arājiem, smēdē pie kalēja un muižas parkā. Raksturīgi, ka skolēni neiebilda pret pašapkalpošanos virtuvē, ēdnīcā un kopmītnēs. Pagastā pieņēma skolotāju pirmsskolas vecuma bērnu sagatavošanai un ārpusskolas darbam pieaugušo vidū.

Noorganizējām kiosku laikrakstu iegādei un lasīšanai, turpat darbojās arī bibliotēka, kas sastāvēja no bijušās Līderes izglītības biedrības bibliotēkas grāmatu fonda.

1919. gada 11. maijā mani uzņēma par Latvijas Komunistiskās partijas biedru. Ar partijas Grostonas rajona komitejas atļauju nodibināju Lubejas pagastā partijas līdzjutēju pulciņu, kurā 1919. gada maija beigās jau bija 16 biedru. Pulciņš regulāri noturēja savas sapulces dažādu kārtēju pasākumu apspriešanai pagasta ietvaros.

Lubejas pagastā nodibinājām ari komjaunatnes organizāciju, bet tā nepaspēja izvērst savu darbību sakarā ar interventu iebrukumu Latvijā.

Masu kultūras darbs vairāk koncentrējās pagasta Līderes galā, jo tur bija zāle izrīkojumiem, telpas avīžu kioskam un lasītavai. Aprīlī Līderes izrīkojumu zālē Saikavas divklasīgās skolas skolotājs Kārlis Zariņš nolasīja referātu par V. I. Ļeņina darbu «Imperiālisms kā kapitālisma augstākā stadija». Zariņš bija Komunistiskās partijas biedrs, 1902.—1908. gadā mācījās Līderes draudzes skolā. Vēlāk viņš Padomju Savienībā beidza Maskavas juridisko institūtu.

Kā jau minēju, pagasta Līderes galā bija daudz amatnieku un sīkzemnieku. Te vienmēr spraigāk ritēja sabiedriskā dzīve nekā Lubejas galā. Toties pagasta Lubejas galā bija krasākas šķiru attiecības: no vienas puses — turīgie saimnieki, no otras — muižas un saimnieku kalpi un sezonas strādnieki.

Pēc padomju saimniecības nodibināšanas Lubejas muižā bijušie muižas kalpi palika strādāt padomju saimniecībā. Tiem tika ierādīti labāki dzīvokļi, piešķirta papildus zeme ģimenes dārziņiem, ierādītas pļavas lopbarībai. Izpildu komiteja centās apmierināt arī sīkzemnieku un vidējo zemnieku prasības, piešķirot tiem liekās padomju saimniecības pļavas, būvmateriālus ar atvieglotiem noteikumiem, atbrīvojot tos no dažādām šķūtīm utt. Trūcīgajām saimniecībām piešķīra arī rupjo lopbarību.

Pagastā bija daudz bezzemnieku, vairākums viņu strādāja pie budžiem par dienas strādniekiem. Tie īrēja no saimniekiem istabiņas vai kaktus, par ko viskarstākajā darba laikā — siena un labības novākšanas laikā •— viņi atstrādāja saimniekiem noteiktu nedēļu skaitu. Padomju varas laikā Lubejas pagastā šīs klaušas atcēlām. Algotiem strādniekiem noteicām 8 stundu darba dienu. Šo lēmumu izpildi gan grūti bija kontrolēt budžu saimniecībās, jo daļa laukstrādnieku vēl atradās budžu ietekmē.

Daudzi aktuāli jautājumi īsajā Padomju varas pastāvēšanas laikā palika nenoskaidroti. Dažu apriņķa vadošo orgānu norādījumu izpildīšanu pagasta Izpildu komiteja apzināti novilcināja, būdama pārliecībā, ka tie ir kļūmīgi rīkojumi vai pārpratumi. Tā, piemēram, tika saņemts apriņķa ieteikums, lai padomju saimniecības strādnieki (bijušie muižas kalpi) savas govis nodod padomju saimniecībai. Tādā kārtā padomju saimniecības strādnieki itin kā atbrīvotos no lieka darba, bet pienu varētu pirkt no saimniecības par noteiktu cenu. Tāpat tika ieteikts racionāli izmantot visus zirgus zemes apstrādāšanai. Ja kāds zirgs pagastā netiekot pilnīgi izmantots vai arī izmantots citām vajadzībām, tas tā īpašniekam atņemams un nododams saimniecībai, kas to izmantotu «racionāli». Šādi norādījumi palika neizpildīti, jo tie apdraudēja strādnieku šķiras vienību ar trūcīgo un vidējo zemniecību. Padomju vara zaudētu viņu atbalstu.

Rūpējāmies arī par tautas veselības aizsardzību. Līdz Padomju varas nodibināšanai Lubejas pagasta iedzīvotājiem pēc ārsta palīdzības bija jāmēro ceļš līdz Madonai vai Cesvainei. Izpildu komiteja noorganizēja ārsta pieņemšanas punktu pagastā, kur ikkatrs varēja saņemt medicīnisko palīdzību bez maksas.

Pagasta jaunākos vīriešus iesauca Sarkanajā Armijā, daudzi no tiem atradās Kurzemes frontē pret vācu dzelzs divīzijas daļām. Valdības aicinājumam ziedot Sarkanajai Armijai siltas drēbes, apavus, cimdus, zeķes Lubejas pagasta iedzīvotāji atsaucās diezgan aktīvi. Savāktās drēbes un apavi tika nodoti Stukmaņu apriņķa kara komisariātā.

Aizmugurē padomēm nācās cīnīties ar «zaļajām» bandām, kas komplektējās no bijušajiem cara armijas virsniekiem, budžiem un to dēliem. Tā Liezeres pagastā bijušais muižas pārvaldnieks un cara armijas virsnieks Veckalniņš bija noorganizējis «zaļo» bandu vairāku desmitu cilvēku sastāvā. Sī banda operēja savā pagastā un visā Cēsu apriņķī, slepkavodama padomju aktīvistus, aplaupīdama atsevišķus armijas vezumniekus un tirdzniecības veikalus. Aprīlī tā neģēlīgā veidā noslepkavoja Liezeres pagasta milici, kad tas atgriezās mājās no Madonas, kur bija nodevis arestēto bandas dalībnieku. Kad apkārtējo pagastu aktīvisti kopā ar Liezeres pagasta Izpildu komitejas darbiniekiem un miličiem ielenca Gulbenes mežā ierīkoto bandas mītni, bandīti pārrāva ielencēju ķēdi un atšaudīdamies aizbēga, pametot telti ar bagātiem pārtikas krājumiem. Tas liecināja, ka bandītus ar pārtiku apgādājuši budži.

Frontēs risinājās sīvas cīņas: no Kurzemes uzmācās vācu dzelzs divīzija, no ziemeļiem — igauņu, somu, latviešu u. c. baltgvardi. Lai gan stāvoklis bija saspīlēts, gatavojāmies pavasara sējai — arām laukus, tīrījām sēklu utt.

Tad notika pārrāvums Kurzemes frontē. Parādījās pirmie dezertieri. Lielākoties tie bija saimnieku dēli. Dažus no tiem izdevās pierunāt atgriezties Sarkanās Armijas daļās. Fronte tuvojās Lubejas pagastam. Padomju Latvijas armijas Revolucionārās kara padomes priekšsēdētājs K. Pētersons izdeva pavēli: visām Padomju varas organizācijām, tanī skaitā pagastu izpildu komitejām palikt uz vietas, rūpēties par revolucionāro kārtību līdz tam laikam, kamēr aties Sarkanā Armija; padomēm aiziet ar pēdējām armijas daļām; neatstāt ienaidniekam pārtiku. Latviju atstājam ne uz visiem laikiem, drīz atgriezīsimies. — Tāds bija pavēles saturs.

Lubejas padomju saimniecības lopus izvedām uz Vjazmas apriņķi Smoļenskas guberņā, kur tos nodevām Hmelitas padomju saimniecībai. Vairums mūsu saimniecības darbinieku palika tur strādāt.

Es iestājos Sarkanajā Armijā un 15. atsevišķā bataljona rindās piedalījos kaujās pret baltlatviešu armiju Ilūkstes, Daugavpils un Abrenes frontē.

.

J. Kummermane VĀCU OKUPĒTAJĀ LIEPĀJĀ

Pēc tam kad Liepājā 1915. gadā nodibinājās vācu okupācijas režīms, darbaļaužu stāvoklis pilsētā kļuva ļoti grūts.

Strādnieku algas bija ļoti zemas. Pārdošanā nekā nebija, izņemot to, ko deva tiz kartītēm — pusmārciņu maizes dienā un pāris mārciņu putraimu mēnesī.

Strādnieks bija spiests, nedēļu nostrādājis, atpūtas dienā ņemt maisiņu padusē un iet desmitiem kilometru ārā no pilsētas pie «pelēkā barona» lūgties. Lūgties par savu naudu. Nauda toreiz bija dažāda — «pilsētas nauda», «ostnauda», vācu mar-kas un krievu nauda. Par «pilsētas naudu», kuru maksāja strādniekiem, «pelēkie» nekā nedeva. Strādnieks bija spiests atdot pēdējo labāko apģērba gabalu par kukuli maizes vai mēriņu kartupeļu.

Kara sākumā cara administrācijas iestādes bija arestējušas daudzus .politiski neuzticamus Liepājas iedzīvotājus. Jaunie un spēcīgākie bija iesaukti armijā. Vācu okupanti savukārt daudzus mobilizēja dažādos darbos. Bija palikuši gandrīz tikai nespējnieki un sievietes.

Latvijas Sociāldemokrātijas organizācijas darbība Liepājā šādos apstākļos tika pārtraukta.

Vācu «ohranka» strādāja rosīgi un pamatīgi apsargāja savu aizmuguri. Par katru sapulcēšanos bargi sodīja. Pat par nevainīgu kaktu ballīti draudēja diezgan liels naudas sods, nemaz nerunājot par sapulcēm. Namu apakšējo stāvu dzīvokļu iemītnieki nekad nevarēja būt droši, ka tos neapmeklēs vācu šucmanis, kurš, garām iedams un redzēdams divus trīs cilvēkus iekšā sēžot, vienmēr pārbaudīja, kas tie tādi un kādēļ tur atrodas.

Ja divi strādnieki darbā parunāja savā starpā dažus vārdus, tad vācu žandarms bija trešais viņu vidū un noprasīja: «Kādēļ jūs nestrādājat un par ko runājat?»

1917. gadā Liepājā sāka atgriezties daži agrāk izsūtītie vai izbraukušie partijas darbinieki.

F. Kļava drīz pēc savas atgriešanās 1917. gada oktobrī noorganizēja pirmo LSD pulciņu. Pulciņā darbojās Fricis Kļava (Akmens), Krišjānis Saulītis, Kravīte, Kārlis Prātnieks, Žanis Kulpe, Anna Jaunzeme, Runga, Gailis, Johanna Kummermane (Velnēns).

Pulciņam nekāda nosaukuma nebija, jo tas toreiz bija vienīgais. Pēc neilga laika no pulciņa izveidojās propagandas kolēģija, kurā darbojās gandrīz visi minētie biedri, izņemot Rungu un Gaili.

Reiz izgatavojām lapiņas manā dzīvoklī. Tie bija uzsaukumi lopkautuves strādniekiem un gūstekņiem. Lapiņu virsrakstus es vairs neatminu. Mēs ar Z. Kulpi izplatījām šīs lapiņas, iznēsājot tās pa dažādām vietām.

Vēlāk man izdevās noorganizēt otru pulciņu, kurā darbojās mans brālis Augusts Lapiņš, Arturs Ģinters un Anna Kulpe. Vēlāk Anna Jaunzeme piesaistīja vēl divus biedrus, kuru uzvārdus nezinu. Vienu sauca Saša, un otrs bija viņa draugs.

Jaunais pulciņš darbojās ļoti rosīgi. Sapulces notika reizi nedēļā un pat biežāk. Pulciņa diezgan īsajā pastāvēšanas laikā (no 1917. gada oktobra līdz 1918. gada februārim) paguvām izdot un izplatīt masās 5—6 lapiņas. Notika arī viens vai divi diskusiju vakari ar meņševikiem. Meņševiki, kas bija palikuši Liepājā vēl no pirmskara laika, tagad arī sāka rosīties. Piemēram, pastāvēja tā saucamais Baumaņa futbolistu pulciņš. Pēc pirmās mūsu diskusijas ar meņševikiem tas sašķēlās. No tā biedriem daudzi 1918. un 1919. gadā pārnāca mūsu rindās.

Reiz uzaicinājām sanākt manā dzīvoklī paziņas, kam varējām uzticēties. Sanāca cilvēku trīspadsmit.

F. Klava referēja par Padomju Krieviju. Biedri dzīvi piedalījās debatēs un izteica domas, ka mums jāseko Padomju zemes piemēram.

Otrs vakars notika pie A. Jaunzemes. Salasījāmies cilvēku divpadsmit. Par Krievijas revolūciju referēja K- Saulītis, pēc tam izraisījās debates. Vakars noritēja ļoti dzīvi.

Trešais bija aģitācijas vakars. Tas notika vecā gada vakarā, sagaidot jauno, 1918. gadu. Atkal par stāvokli Krievijā referēja K. Saulītis. Pēc atbildēm uz jautājumiem J. Kummermane nolasīja savu sacerējumu «Vēstījums propagandas kolēģijai». Ar dziesmām un deklamācijām uzstājās A. Kulpe, Kravīte un J. Kummermane. Vakars notika namā, kura apakšstāvā bija baznīca «Lielais krusts». Baznīcā dziedāja, pielūdzot debesu tēvu, bet mēs augšā dziedājām un deklamējām, ka kritīs zemes varmākas un dievs līdz ar viņiem. Tā sagaidījām 1918. gadu.

Janvāra mēnesī kādas biedrības izrīkojumā arestēja strādnieku K. Putru, pie kura atrada viņam tikko iedoto lapiņu. Arestēto labi pazinu kā bezpartejisku, bet noteiktu un apzinīgu cilvēku. K- Putra lapiņu izplatītāju neizdeva un tāpēc tika ieslodzīts cietumā.

Pēc K. Putras arestēšanas «ohranka» sevišķi aktivizējās. Pāris nedēļu vēlāk arestēja Zani Kulpi un viņa pazīstamo — Skābi. Z. Kulpi pratināja par uzsaukumu izplatīšanu un aizliegtas sapulces apmeklēšanu Kummermaņu dzīvoklī. Viņš nevarēja noliegt, ka satiekas ar mani un manu brāli. Bet nezinu, kā «ohranka» bija uzzinājusi, ka pie mums atnāk arī mana brāļa bērnības draugs A. Ģinters.

Vēl pēc pāris nedēļām — 1918. gada februārī arestēja mani. Arestu un kratīšanas izdarīja viens pats cilvēks, kas, kā vēlāk izrādījās, bija izmeklēšanas tiesnesis. Mājās atrados ar savu trīs gadus veco dēlēnu. Izdarot kratīšanu, atrada^1 divas vēstules, kurās kara gūstekņi —• latviešu strēlnieki pateicās par sakaru uzņemšanu ar viņiem, prasīja apgādāt tos ar literatūru un lapiņām un lūdza kādas ziņas par latviešu strēlniekiem Krievijā, jo bija atrauti no viņiem. Divi gūstekņi — Kaspars un Steinbergs bija partijas biedri no 1905. gada. Vēstules bija bez paraksta un adreses. Teicu, ka esmu atradusi tās uz ielas. «Maksājiet cenu, kādu es prasīšu, un es vēstules tūliņ sadedzināšu!» teica izmeklēšanas tiesnesis. Es šo tēviņu asi noraidīju. Par to viņš noskaitās, savāca visu, ko vien varēja nest, un aizveda mani uz slepenpoliciju Šķūņu ielā, kur arī notika pirmā pratināšana. Tā kā es biju mājā viena ar bērnu, tad biju spiesta ņemt zēnu sev līdzi.

Man jautāja par aizliegto sapulci manā dzīvoklī un par to, kur atrodas mana brāļa draugs A. Ģinters. Par sapulci es noliedzu un teicu, ka A. Ģinteru nepazīstu. Par vēstulēm teicu, ka esmu pacēlusi tās uz ielas. Bet vienā vēstulē bija vārdi «mūsu kautuvē» un otrā — «mūsu lēģerī». No pirmās secināja, ka kautuve ir mana darba vieta, kas izrādījās pareizi, bet vārdi «mūsu lēģerī» liecināja, ka runa ir par kara gūstekņiem — latviešu strēlniekiem, kuri arī strādāja kautuvē.

Tā kā man bija bērns, cietumā mani neņēma pretī, bet noturēja līdz pulksten pusdesmitiem vakarā slepenpolicijā. Spiegs pavadīja mani mājās. Man noteica nākamajā rītā pulksten deviņos ierasties bez bērna. Izdevīgi bija tas, ka es vēl varēju tikties ar savu brāli un pastāstīt, kas man prasīts. Otrā rītā brālis pulksten septiņos aizgāja darbā, bet es deviņos — uz slepenpoliciju. Aiz mājas vārtiem spiegs jau mani gaidīja.

Kad es ar spiegu ierados slepenpolicijā, man lika gaidīt. Drīz atveda manu brāli A. Lapiņu. Abus mūs ievietoja cietumā Dārza ielā. Otrā dienā arestēja Frici Kļavu, Annu Jaunzemi un Kravīti. A. Ģinteru neatrada. Vēl pēc dažām dienām atveda četrus kara gūstekņus. Vārdu sakot, salasīja gandrīz visus partijas biedrus.

Bija arestēta kāda sieviete par sarakstīšanos ar gūstekņiem. Pie viņas atrastās vēstules salīdzināja ar manējām, un izrādījās, ka tās rakstītas ar vienu roku. Arestētais gūsteknis pateicis, ka viņš sava neglītā rokraksta dēļ nekad nav pats rakstījis, bet palūdzis draugu, un tā tika arestēts arī draugs — otrs gūsteknis. Vēstulēs bija minēti četri gūstekņi — Mūrnieks, Kaspars, Steinbergs un Hartmanis, kurus visus arī arestēja. Mani apvainoja par uzsaukumu izgatavošanu un izplatīšanu, aizliegtas sapulces sarīkošanu manā dzīvoklī, aģitāciju un propagandu kara gūstekņu — latviešu strēlnieku vidū un aizliegtu sarakstīšanos ar tiem. Par sapulci manā dzīvoklī es noliedzu, kaut gan nodevējs Skābe visu bija sīki izstāstījis. Es noliedzu, ka Skābi pazīstu, jo man viņa nodevība nebija negaidīta. Par sapulci noliedza arī Kļava, Kravīte, Jaunzeme un Lapiņš, kuri bija tajā piedalījušies. Skābe apgalvoja, ka Kulpe ar Kummermani iznēsājot uzsaukumus un esot tos reiz atnesuši arī viņam.

Bez tam nopratināja arī strādnieces, skaitā desmit, ar kurām es strādāju kopā. Deviņas nekā nezināja, bet desmitā — Anna Libeka tomēr nodeva mani. Es esot nesusi lapiņas uz kautuvi, izmētājusi tās gaiteņos un citur. Vecā gada vakarā es esot aicinājusi viņu uz kādu balli, bet viņa neesot gājusi. Es esot sarakstījusies ar gūstekņiem un devusi ari viņai lasīt vēstules, bet vienmēr aizliegusi kādam par to sacīt.

Mūs veda uz nopratināšanu gandrīz vai katru dienu. Pratināja un tirdīja bez gala. Reiz izmeklēšanas tiesnesis iebaidīšanas nolūkā pateica, ka mans bērns tiekot nosūtīts uz Vāciju, uz bērnu patversmi. «Bērns ir ceļā uz Vāciju,» draudēja izmeklēšanas tiesnesis. «Jūs saprotat, ko tas nozīmē? Atzīties šodien ir pēdējā diena. Bērnu varbūt izdosies atsaukt atpakaļ un ievie- . tot patversmē šeit. Tad jūs varēsiet reizi mēnesī satikties ar viņu. Jums draud desmit gadu spaidu darbos!»

Par savu dzīves biedru jau vairākus gadus es neko nezināju. Vecāki bija miruši. Brālis arestēts kopā ar mani. Un tagad arī bērnu man atņem! Desmit gadu spaidu darbos mani nebiedēja. Sāpes bija tikai bērna un brāļa dēļ. Veltīgi izmēģinājušies panākt manu atzīšanos, pratinātāji pavēlēja aizvest mani atpakaļ kamerā.

Kad noslēdza Brestas miera līgumu, mūs vajadzēja atbrīvot, tomēr tas nenotika tik drīz. Pirmais, ko izlaida pēc divu trīs mēnešu nosēdēšanas, bija mans brālis A. Lapiņš, jo pierādīt viņam nekā nevarēja. Pēc atbrīvošanas viņu turēja policijas uzraudzībā. Vēl pēc pāris mēnešiem izlaida Frici Kļavu, bet pārējie palikām cietumā. Uz nopratināšanu vairs nesauca. Gaidījām, kas būs tālāk.

Biedru 2. Kulpi izsūtīja uz Vāciju. Man paziņoja, ka mani arī vajadzētu izsūtīt tāpat kā 2. Kulpi, bet, tā kā man esot bērns, kuram pat tēva neesot, es tiekot atstāta pilsētā policijas uzraudzībā. Pēc iziešanas no cietuma nedrīkstēju bez atļaujas nekur izbraukt. Divas reizes nedēļā bija jāierodas reģistrēties slepenpolicijā, un to vajadzēja stingri pildīt. Ja priekšpusdienā neatzīmējos, pēcpusdienā spiegs bija klāt un noprasīja, kāpēc es neesot ieradusies.

Kamēr atradāmies cietumā, partijas organizācijas darbība bija atkal apklususi. Pārējie biedri bija izklīduši. Revolūcija Vācijā deva jaunas iespējas partijas darba izvēršanai. Novembra mēnesī jau notika sapulce nevis vairs jumta istabiņā,

bet Liepājas Lietuviešu biedrības telpās, kur iznāca arī sadursme ar policiju. Zommeru un vēl kādu biedru, kura vārdu neatminu, nošāva, bet Frici Kļavu arestēja otrreiz. Taču šoreiz arestu dēļ partijas darbība neizbeidzās. Daudzi biedri bija atgriezušies no Krievijas. Noorganizējās pat divi kaujas pulciņi, kuru vadītāji bija Indriķis Kummermanis, kas bija atgriezies no trimdas, un strēlnieks Jānis Vītols. 1919. gads bija bagāts jaunām cīņām.1

Par 1918. un 1919. gada cīņām Liepājā pastāstīts an J. Vītola un К Saulīša atmiņās krājuma «Par Padomju Latviju» I daļā. Red.

.

E. Jaunzeme. PAR PAGĀJUŠAJĀM CIŅU DIENĀM LIEPĀJĀ

Kad atmiņā ataust pagājušās cīņu dienas, tad kā dzīvi manu acu priekšā nostājas tie Liepāj as jaunie komunisti un komjaunieši, kas 1918. un 1919. gadā Liepājā drosmīgi uzsāka savas gaitas cīņā par Padomju Latviju, par sociālismu.

Liepāj as darba jaunieši, tāpat kā visa Liepāj as strādniecība, bija spiesti dzīvot vairākus gadus smagajos vācu okupācijas apstākļos, kad vācu militārisms ne tikai izlaupīja okupētās Latvijas bagātības un pārtiku, bet arī kāri uzsūca sevī visus viņas spēkus, piespiežot arī badā izmērdētos jauniešus un pusaudžus pakļauties neaprobežotai ekspluatācijai un kara stāvokļa politiskajiem žņaugiem.

Bērnībā mēs bijām audzināti strādnieku vecāko paaudžu revolucionāro tradīciju garā. Savā bezprieka jaunībā, pastāvot vācu okupācijai, bijām morāli nospiesti, bez iespējas izmainīt savu dzīvi, bez iespējas cīnīties par savu nākotni. Mūs toreiz savstarpēji apvienoja mūsu beztiesīguma apziņa, bads un pārmērīgi smagais, uzspiestais darbs okupācijas gadu virknē.

No daudzu tūkstošu lielās, apzinīgās Liepāj as darba armijas okupācijas laikā bija palikuši tikai daži tūkstoši strādnieku, ko okupanti nodarbināja daļēji atjaunotajās fabrikās un darbnīcās, kā arī transportdarbos.

Ar īstu kolonizatoru nežēlību vācu militārā vara piespieda Liepājas strādniekus, arī sievietes un mūs, nenobriedušos jauniešus, izpildīt par niecīgu dienas algu vissmagākos darbus. Piemēram, tādos darbos kā ogļu un baļķu iekraušana, akmeņu skaldīšana, ceļu remonts tika nodarbinātas jaunas, novārgušas meitenes. Arī es kopā ar savu bērnības biedreni Annu Pētersoni strādāju šos darbus. Fabrikās bija jāstrādā bruņotu sargu uzraudzībā, kuri varēja izrēķināties ar strādniekiem pēc savas patikas. Pat vissmagāko profesiju strādnieki, piemēram, «Vezuva» fabrikas kalēji, saņēma dienā tikai 200 gramus maizes un «spēkbarību» — papildus uz visu nedēļu vēl 600 gramus maizes, kuras mīklai bija piejauktas smalki samaltas zāģu skaidas.

Garajos ciešanu gados mēs pamazām zaudējām katru cerību, jo, kaut arī meklējām, tomēr neredzējām nekādu izeju no šīs drausmīgās verdzības.

Bet tad, 1918. gada vasaras beigās, kad bija atgriezušies kara bēgļi un evakuētie Liepājas strādnieki, mūs visus dziļi saviļņoja un no sastinguma uzmodināja atbraukušo strādnieku līdzatvestās ziņas par sociālistiskās revolūcijas uzvaru un Padomju varas nodibināšanos Krievijā. Sīs ziņas iedvesa cerību, ka iespējams izmainīt ari mūsu likteni.

Par Krievijā notikušo revolūciju man vispirms pastāstīja «Vezuva» fabrikas strādnieks Dzintars, partijas biedrs no 1905. gada. Viņš bija atgriezies no evakuācijas un strādāja par kalēju «Vezuvā». Visās darba vietās, kur sāka strādāt atbraucēji no Krievijas, strādnieki ar lielu interesi uzņēma ziņas par notikumiem Krievijā un dedzīgi, kaut arī piesargādamies no okupantiem, pārrunāja tās. Tomēr uz tik svarīgu jautājumu — kas būs ar Latviju, kas mums jādara — noteiktu atbildi atrast vēl nevarējām.

Šo atbildi radām jau nākamajos, rudens mēnešos, kas Liepājā bija ļoti spraigi. Revolūcijai uzliesmojot Vācijā, iedragātais vācu militārisms vairs nespēja aizkavēt Liepājas strādniecības organizēšanos revolucionārai cīņai. No vietējiem partijas biedriem •— strādniekiem J. .Vītola, Pitkeviča, F. Kļavas un Grīšļa izveidojās vadošā komunistu grupa, kas kopā ar partijas Centrālās Komitejas atsūtītajiem partijas darbiniekiem K. Kauliņu (Krauklīti), J. Ozolu (Ziedoni), J. Birkenfeldu (Tropiņu), J. Jūrmalnieku, Rītu u. c. uzsāka masu darbu iedzīvotāju vidū un arī organizēja nelegālas partijas šūniņas un palīdzēja nokārtot to darbu.

Viena pēc otras tika sasauktas plašas, atklātas strādnieku sapulces, kurās vadošās grupas komunisti teica runas un kvēli aicināja strādniekus apvienoties, lai nepieļautu buržuāzijai nostiprināties un nodibināt buržuāzisku iekārtu Latvijā. «Vienīgi īstais ceļš ir tas revolucionārais ceļš, pa kuru Oktobrī gāja Krievijas strādniecība. Arī Latvijas strādniekiem jāņem visa vara savās rokās un jāizcīna Padomju Latvija!» Tādi bija komunistu aicinājumi, kas no tribīnes tika raidīti sasprindzināto klausītāju pārpildītajās telpās, lai raisītu aktīvai darbībai līdz šim šaubās un neziņā saistītos spēkus.

Mēs, kara ostas strādnieces, ieradāmies šajās sapulcēs tāpat kā strādnieki no citām darba vietām — tieši no darba. Plašā Lietuviešu biedrības zāle, kur parasti tika sasauktas masu sapulces, izrādījās par mazu, tā nespēja uzņemt lielo apmeklētāju pieplūdumu. Ar dedzīgu interesi klausījāmies katru runātāja vārdu. Runātāji lielinieki aicināja sapulcējušos strādniekus būt gataviem cīņai un stāties Komunistiskās partijas rindās. Pēc sapulces vienmēr kāda grupa jauniešu pierakstījās Komunistiskajā partijā. Pēc kādas sapulces šādā grupā atrados arī es kopā ar Annu Pētersoni, ar kuru mani saistīja bērnība, agrās, kopīgās darba gaitas un arī toreizējais smagais darbs Liepājas kara ostā.

Arvien vairāk palielinājās Komunistiskās partijas biedru skaits lielākajos Liepājas uzņēmumos. Arvien plašākas darbaļaužu masas tika iesaistītas aktīvā revolucionārā darbībā. Noorganizējās arodbiedrības un strādnieku kooperatīvs «Cīņa». 14. novembrī nodibinājās Liepājas Strādnieku deputātu padome.

Latviešu buržuāziskie nacionālisti ar Ulmani priekšgalā 18. novembrī proklamēja «neatkarīgo, demokrātisko» Latvijas valsti. Nodibinājās Latvijas buržuāziskā Pagaidu valdība. Jo drīz tā apslacīja savas rokas ar tautas asinīm. 10. decembrī Lietuviešu biedrības zālē, kur notika plaša legāla masu sapulce, ielauzās apbruņota banda un sarīkoja grautiņu. Divus sapulces dalībniekus nošāva, daudzus ievainoja, piekāva, vairākus arestēja. Šis nodevīgais uzbrukums ļoti saniknoja strādniekus, bet mēs sapratām, ka vēl nav pienācis laiks, lai uzsāktu atklātu cīņu, ka vēl jāturpina revolucionāro spēku koncentrēšanas darbs.

Komunistiskās partijas Liepāj as organizācija nogāja pagrīdē.

Pēc nedaudz dienām mani uzaicināja uz partijas nelegālā pulciņa pirmo sanāksmi, kurā kā propagandists bija ieradies J. Ozols (Ziedonis). Viņš iepazīstināja mūs ar konspirācijas noteikumiem, partijas disciplīnu un biedra pienākumiem. Biedri nozīmēja mani par mūsu pulciņa «Imants» pārstāvi. Sakarus ar partijas Liepāj as centru uzturēju ar biedra Pitkēviča (Zilā) starpniecību, no kura visam pulciņam saņēmu arī literatūru. Lozungus pagatavot man vairākas reizes uzdeva J. Vītols. Atminos, ar kādu prieku es pirmo reizi savā mūžā uz sarkanā audekla rakstīju: «Visu varu padomēm!»

Rosīgi sāka darboties decembra mēnesī nodibinātais strādnieku klubs «III Internacionāle». Jaunie komunisti ņēma tajā visaktīvāko dalību. Izmantojām kluba legālās iespējamības, lai ciešāk saistītos ar masām. īsā laikā kluba sekciju darbā iesaistījās daudz bezpartejisko jauniešu. Noorganizējās liels koris, kas strādnieku sarīkojumiem gatavoja revolucionārās dziesmas — «Internacionāli», «Marseljēzu», «Lauztās priedes», «Senatni» u. c. Ar sevišķu dedzību kluba jaunatnes sekcija veica kultūras un politiskās audzināšanas darbu bezpartejisko darba jauniešu vidū, no kuriem izauga komjaunieši un partijas biedri. Teorētiskā pulciņa dalībnieki pārrunu kārtībā apguva zināšanas politekonomijā un vēsturiskajā materiālismā, bet_ regulāri sarīkotajos «svētdienu rītos» šī pulciņa biedri — Eķis, Dābola, Paupe (Kukaine), Dravnieks un citi nolasīja referātus par atsevišķiem politiskiem tematiem. Šādā ceļā centāmies apgūt mums trūkstošās teorētiskās zināšanas. Kluba apmeklētāju vidū tika izplatīts ari jauno komunistu izdotais nelegālais žurnāls «Pirmie darba asni», kura literāro tēlojumu un politisko rakstiņu autori bija paši. jaunieši. Es zīmēju saturam piemērotas ilustrācijas un vākus.

Visus sarīkojumus ar revolucionāra satura priekšnesumiem, ko sniedza kluba pašdarbnieki, plaši apmeklēja strādnieki. Kluba veiktais masu darbs deva lielu ieguldījumu Liepājas strādniecības aktivizēšanā un revolucionāra noskaņojuma radīšanā.

Bet jau 1919. gada martā Liepājā un visā Kurzemē pastiprinājās reakcionārie spēki. Kad Golca armija sāka atspiest Sarkanās Armijas daļas no Kurzemes, Latvijas buržuāziskā Pagaidu valdība sāka pielietot vēl stiprākus politiskus žņaugus arī Liepājā. Visu strādnieku legālo organizāciju, arodbiedrību un kluba darbība, tāpat sapulces tika galīgi ierobežotas un

«Pirmie darba asni», strādnieku kluba «III Internacionāle» jaunatnes sekcijas izdevums, I.—3. numurs

izspiegotas, revolucionāros darbiniekus pakļāva smagam represijām. Vajāja arī avīzi «Liepājas Arodnieks», vairākkārt to slēdzot un apcietinot redaktorus. Liepājas meņševiki ne tikai atbalstīja Latvijas buržuāzisko valdību, bet arī denuncēja legālajās organizācijās strādājošos komunistus, uzrādot viņus meņ-ševiku izdotajā «Strādnieku Avīzē» un nosaucot par «lieliniekiem».

Sai laikā arvien lielāku nozīmi guva nelegālā Komunistiskas partijas avīze «Komunists» un uzsaukumi, kuri deva iespēju izteikt un apgaismot Liepājas strādniecībai mūsu partijas viedokli par politiskajiem notikumiem un norādīt, kā veikt cīņas uzdevumu.

Sākotnējo Liepājas pagrīdes tipogrāfiju jau janvāra mēnesī noorganizēja K. Kauliņš, kas arī bija «Komunista» pirmais redaktors. Pēc viņa aizbraukšanas februāra beigās tipogrāfijās vadība tika uzticēta J. Birkenfeldam (Tropiņam), kas ar A. Pē-tersones starpniecību jau marta mēnesī tipogrāfiju ierīkoja mūsu ģimenes mājā Akmeņu ielā 5.

Ievērojot politisko spaidu apstākļus, tipogrāfijās ierīkošana notika ļoti konspiratīvi. Pat mana māte, kas bija izīrējusi istabu uz laiku kādai «jaunkundzei» (Olgai Dābolai), nezināja, kādam nolūkam istaba patiesībā tika izlietota. Tāpat mana māte nezināja, ka es, kā arī Dābola, Tropiņš un Pētersone esam nelegālās organizācijas biedri. Kad J. Birkenfelds apsolīja mūsu sētas mājas augšstāva nepabeigtajai istabai ielikt grīdu, māte bija par to ļoti apmierināta un istabu tūliņ izīrēja.

Nams Liepāja Akmeņu ielā 5, kur 1919. gadā atradās LKP Liepājas organizācijas nelegālā tipogrāfijā

Drīz vien pēc grīdas remonta un speciāla galda izgatavošanas nelegālā tipogrāfijā «Spartaks» sāka strādāt. Tipogrāfijās istaba ar parasto dzīvojamās istabas iekārtu bija manā pārziņā, neviens tur nedzīvoja. Visi tipogrāfijās piederumi glabājās slepenā iedobumā grīdā zem gultas, bet galdā, kura plati ar atsperi varēja noņemt, glabājās maisiņi ar burtiem. Darba laikā šos burtus salika kasetēs, pēc tam saliktās rindas ieslēdza koka rāmī, kura tilpums atbilda avīzes vai uzsaukuma lielumam. Pati iespiešana notika ar rokas veltni, kas bija pārvilkts ar flaneļa drēbi. Vispirms ar mazu veltnīti pārvilka pāri rāmī ieslēgtajiem burtiem tipogrāfijās krāsu, pēc tam ar lielo veltni piespieda uzlikto mitro papīru uz rāmja burtiem.

Tipogrāfijā nāca strādāt Olga Dābola un Anna Pētersone, kuras arī bija galvenās tipogrāfijās darbu izpildītājas. Viņas ieradās it kā pie manas māsas, kas bija šuvēja. Bez tam Pētersone bija nākusi pie manis arī agrāk, jo bija mana draudzene.

Tipogrāfijai vajadzīgais papīrs — vairāki lieli ruļļi glabājās manas istabas pagrabā, šo papīru tipogrāfijai piegādāja Grīslis (Zaļais) no kooperatīva «Cīņa», kur strādāja mūsu partijas biedri un kura valdē bija J. Birkenfelds.

Papīru man vajadzēja iepriekš sagriezt, saslapināt un salikt kaudzītēs, lai vienmērīgi izdalās mitrums. Ja bija vajadzīgs, es gāju arī palīdzēt iespiest.

Bez avīzes «Komunists» iespiedām vel citus izdevumus, kā ari uzsaukumus vairākos tūkstošos eksemplāru.

Parasti pa dienu iespiedām tik daudz, cik Dābola un Pē-tersone varēja aiznest savās paprāvajās somās. Atsevišķos gadījumos atnāca «puiši» —• Grīslis, Petrevics vai Krūms. Nogaidījuši tumsu, tie aiznesa iesaiņoto produkciju. Ievērojot konspirāciju, J. Birkenfelds, kas bija avīzes redaktors, tipogrāfijā ieradās reti. Sakari ar viņu tika uzturēti ar A. Pētersones starpniecību. Mums, tipogrāfijās darbiniekiem, bija noliegts apmeklēt klubu vai citādi «popularizēties». Lai gan dzīvojām ļoti noslēgti, mūsu garastāvoklis bija možs, jo apzinājāmies veicamā darba svarīgumu un nepieciešamību.

Jau vasaras mēnešos vairāki aktīvākie sabiedriskie darbinieki Liepājā bija arestēti. Sapulces notika policistu un spiegu klātbūtnē. Visu apdraudēja politiskā apsardze, kuras aģentūrā strādāja arī bijušie vācu politiskie slepenpolicisti, kas zvērīgi spīdzināja politieslodzītos. Nelegālo darbu nācās veikt stipri grūtos apstākļos. Lai tipogrāfiju neiegāztu, vasaras beigās vairs nevarēja nākt uz tipogrāfiju Dābola un Pētersone. Darbu turpinājām divatā ar Grīsli, kas, nākdams uz tipogrāfiju, vienmēr ņēma līdzi brauniņu. Literatūru viņš aiznesa, tumsai metoties, mazā čemodāniņā, bet dažreiz arī man nācās iznest no tipogrāfijās gatavos izdevumus. To es izdarīju tā: būdama tieva, atsevišķas nelielas literatūras paciņas piesprādzēju sev klāt ar platu kareivju jostu un tad, uzvilkusi platu mēteli, kādi toreiz bija modē, gāju nodot literatūru norādītajā vietā.

Novembra beigās' šķita, ka tipogrāfijā var iekrist. Saņēmu rīkojumu nekavējoties to likvidēt, ko arī izdarīju. Vispirms visus tipogrāfijās piederumus ieraku zemē malkas šķūnī. Pēc kāda laiciņa skala groziņā, kur apakšā bija tipogrāfijās piederumi, bet virsū uzliktas malkas pagales un krūzīte — tā mēdza staigāt kara ostas strādnieces, — es divos paņēmienos aizgādāju visus tipogrāfijās piederumus uz norādīto adresi.

1919. gada beigās Liepājā nodibinājās komjaunatnes organizācija, kurā iesaistījās arī visi attiecīga vecuma komunisti: Paupe, Dravnieks, Briks-Liepa, Kronbergs, Jaunzeme, R. Vītols (Jancītis), Freinbergs, Venskavs, Jansons, Ēķis, Neilands, Saliņa u. c. Liepājas komjaunieši vēlāk izveidojās par drosmīgu Latvijas Komunistiskās partijas spēku vienību, kas papildināja partijas rindas un daļēji aizstāja no cīnītāju rindām izrautos vecākos partijas biedrus. Šinīs drausmīgajās dienās, Ulmaņa valdības asiņainā terora un politisko žņaugu apdraudēti, jaunie cīnītāji vēl ciešāk saliedējās ap nelegālo Komunistisko partiju, lai kaujinieciskā vienotībā droši grieztu krūtis pretī reakcijas spēkiem.

Mēs zinājām — cīņa nav beigusies, tā turpināsies!

.

J. Dupats MEKLĒJUMU UN CĪŅU GADI

1916. gada vasarā, vācu okupācijas laikā, strādāju Alsungas pagastā par kalpu. Iepazinos ar drēbnieku J. Zā-ģeri, kas pirms pirmā pasaules kara bija sastāvējis LSD Alsungas pulciņā.

Zāģeris sāka mani un citus strādnieku jauniešus iepazīstināt ar revolucionārām idejām.

Svētdienās vai darbdienu vakaros vairāki laukstrādnieku jaunieši sanāca kopā, lai kopīgi lasītu grāmatas un pārrunātu izlasīto. Visbiežāk sanācām Mazezeriņu māju klēts augšā. Apgaismošanai iekārtojām degli izdobtā kartupelī, pildītā ar aitu taukiem.

Kāri alkām pēc katra progresīvākā vārda, kas vien bija sadabūjams trūcīgajā literatūrā. Meklējām un vācām kopā grāmatas, kur vien tik varējām sadabūt. Dažreiz grāmatas izdevās atrast māju bēniņos vai citos kaktos, kur cilvēki tās bija nobāzuši, bēgot no okupantiem. Atminos, ka Acenieku mājās, kur pirms kara bija dzīvojis LSD biedrs Mačs Balevičs, atradām bēniņos «Komunistiskās partijas manifestu», Lafarga «īpašuma izcelšanās un attīstīšanās», Bēbeļa «Sieviete un sociālisms», dažas Kautska un citu autoru sabiedriski politiska satura gramatas. Sanāksmes tad an lasijam šos izdevumus, mācījāmies, pārrunājām, strīdējāmies un atkal lasījām un mācījāmies.

Pagasta nama bēniņos atradām Alsungas progresīvās izglītības biedrības bibliotēkas grāmatas. Sī biedrība kara laikā tika slēgta. Atminos, ka mūsu vidū iznāca strīds par dažiem rakstniekiem. Jauniešiem imponēja Kārļa Skalbes revolucionārais romantisms, viņa «Cietumnieka sapņi» un «Skaņas no tāluma», tāpat Aspāzijas liesmainās dzejas, J. Akuratera «Kalpa zēna vasara» un daži viņa jaunības laika dzejoļi. Vecākie, prātīgākie biedri ieskatīja, ka tādi literāri «darbiņi» strādnieku šķiras atsvabināšanās cīņai neko nevarot dot.

Mūsu sanāksmes bieži vien beidzās tikai uz rīta pusi. Aizraujoties ar literatūru un ideoloģiskām problēmām, it kā aizmirsās ikdienas dzīves sūrums, kaut gan darbs pie saimniekiem no agra rīta līdz vēlam vakaram ar okupācijas laika slikto uzturu bija ļoti smags. Izdevām arī savu žurnālu «Dzirkstele». Vecākie biedri tajā nepiedalījās, aizbildinādamies, ka tādai «sapņošanai» viņiem neesot laika. Bija jau arī tur daudz lieka romantisma, lai gan rakstījām arī par ekonomiskiem jautājumiem, dažkārt cits citu kritizēdami.

Tā meklējumos, pārrunās, strīdos nobrieda mūsu atziņas, un

1917. gada septembrī noorganizējām nelegālu LSD pulciņu Alsungā. Pulciņa pirmie biedri bija Edvards un Evalds Gaiļi, Leons Zilbajārs, Jānis Dundurs, Jēkabs un Jānis Dupati, Jāzeps Zāģeris. Iesaistot turpmāk pagrīdes darbā jaunus biedrus, rīkojāmies ļoti uzmanīgi, lai izsargātu partijas pulciņu no iekrišanas.

Partijas pulciņa darbs sākās smagajā vācu okupācijas laikā. Vajadzēja darboties dziļā pagrīdē, stingri ieverot konspirāciju. Bez sakariem ar apgabala partijas instancēm, bez palīdzības no augšas vajadzēja mācīties neatlaidīgāk apgūt sabiedriskās zināšanas, lai varētu darboties masās. Kaut arī ne par visiem jautājumiem paši bijām skaidrībā, taču enerģiski uzstājāmies pret reakcionāriem vai vienkārši nepareiziem uzskatiem sabiedrībā. Krievijas revolūcija saviļņoja ļaudis arī vācu okupācijas karaspēka aizmugurē. Kur vien tie pulcējās — kulšanas talkās vai citās darba vietās, — tur risinājās dzīvas pārrunas un asi strīdi par notikumiem Krievijā, par kara izbeigšanu vai turpināšanu. Sapratām jau, ka imperiālistiskais karš ir laupīšanas karš, kas tautām nes tikai postu. Tādēļ ar visu niknumu vēr-samies pret spriedelējumiem par «lielinieku nodevību» un kara turpināšanu.

Ēvalds Gailis, tāpat kā Zāģeris, jau pirms kara bija darbojies nelegāli. 1917. gada rudenī viņš sameklēja sakarus ar partijas organizāciju Liepājā un drīz vien atveda mums nelegālo literatūru. Kas gan to vairs atceras, kā saucās pirmālsaņemta literatūra un proklamācijas. Atmiņā palikusi tikai sajūsma un aizrautība, ar kādu to lasījām, un rūpība, ar kādu to izplatījām. Ja proklamācijas izmētājām pa lielceļiem un takām, tad uz katras lapiņas uzlikām pa akmentiņam, lai vējš tās neaiznes.

Var rasties jautājums, kāpēc mēs nācām uz domām organizēt nelegālu partijas pulciņu? Mēs visi bijām baudījuši darbaļaužu smago dzīvi vel cara patvaldības laikā. Vēl vairāk tā pasliktinājās kara un okupācijas laikā. Kad 1915. gadā vācu ķeizariskā armija iebruka Kurzemē, arī daudzi laukstrādnieki aizgāja bēgļu gaitās. Pārējos darbaļaudis, vairumā pusaudžus un sievietes, budži centās vēl vairāk izmantot. Piemēram, saimniecībā ar 40—60 ha aramzemes un pļavām tagad vajadzēja tikt galā ar darbiem vienam 17—19 gadus vecam gada kalpam un vienam pārnedēļas kalpam. Pirms kara tādā saimniecībā strādāja divi gada kalpi un vismaz divi pārnedēļas kalpi. Bez tam uzturs krasi pasliktinājās. No vienas puses, okupantu varas iestādes pievāca zemnieku lopus, gaļu, labību, sviestu utt., no otras puses, budži, gribēdami iedzīvoties, pārdeva produktus spekulantiem. Budži ātri vien atradinājās no cara «tētiņa» un it labi pielāgojās vācu junkuriem, domādami, ka to vara paliks mūžīgi.

Krasi pasliktinājās arī darba zemnieku stāvoklis. Ja budži dažkārt atpirkās no nodevām, piekukuļodami okupantus, tad darba zemnieku sētas okupanti aizvien iztīrīja tukšas, sīk-zemnieki bija spiesti kalpot budžiem gandrīz vai «par vēderu». Budži itin labi samierinājās ar okupāciju, jo viņiem tagad bija nodrošināts lēts darbaspēks un iespēja kļūt vēl bagātākiem uz trūcīgo iedzīvotāju rēķina. Lielie budži cītīgi izpalīdzēja Biržas muižas baronam Holtenam nolaupīt latviešu darba zemniekiem pēdējo govi, aitu, cūku vai labības mārciņu okupantu karaspēkam. Vācu baroni savās muižās, pelēkie baroni savās mājās un katoļu baznīckungi savās mācītāju muižās bija neierobežoti kungi pār lauku darbaļaudīm, bet pēdējie bija beztiesīgi un pilnīgi padoti šo kungu patvarībai.

Alsungas katoļu baznīcas galvai Jasinskim kopā ar baznīcu piederēja plaša muiža. Viņš no kanceles pasludināja, ka kara laikā svētdienās pēc dievvārdiem nav grēks strādāt, bet gan tas esot svētīgs darbs. Šis pats melnsvārcis draudēja pazudināt ikvienu par mazāko nepaklausību darba devējiem. Atmiņā palicis kāds svētdienas rīts 1916. gadā. Mēs, grupa jauniešu, sarunādamies stāvējām laukumā netālu no baznīcas. Iedams uz sprediķi, mūs pamanīja baznīckungs Jasinskis un tūlīt drāzās mums virsū, draudoši kliegdams: «Marš, baznīcā!» Kāds jaunietis atbildēja: «Ir nu gan laiki, ar rungu dzen pie dievvārdiem.» Tas dieva kalpu saniknoja galīgi. Viņš ierēcās, ka mūs iesēdināšot, un devās uz tuvējās Alsungas muižas pusi pēc palīdzības. Tur atradās okupantu komandantūra. Mēs, protams, steidzīgi izklīdām, un baznīckunga draudi nepiepildījās.

Nereti okupanti un baroni laida darbā arī savas nūjas un pipkas. Kādu svētdienu Alsungas tirgus laukumā okupanti bija sadzinuši ļaudis ar zirgiem, lai atlasītu zirgus armijas vajadzībām. Cilvēkam ar zirgu vajadzēja skriet garām ar pipkām apbruņotiem vācu virsniekiem. Tie tad arī laida tās darbā — sitiens zirgam, sitiens zirga vedējam. Redzēju, ka vairākiem zemniekiem ar sitieniem notrauca cepures, bet kādam vecākam būdnieķelim pāršķēla seju, viņš pakrita, bet okupanti spārdīja to kājām.

Līdz 1917. gada beigām partijas Alsungas organizācijā iesaistījās vēl jauni biedri: Emīls Prūsis, Andrejs Cīrulis, Jānis Bruderis, Jāzeps Antonovičs, skolotājs Adams Ruņģis, Andrejs Pētersons, Pēteris Kniploks, Jāzeps Janevics, Alberts Sadov-skis, Jēkabs Bierandis, Jēkabs Sedliņš un Jānis Miezis. Pavisam organizācijā bija 19 biedri. Organizāciju sadalījām šūniņās, pa 3—5 biedri katrā. Lai aktivizētu organizācijas biedrus, vingrinātu iemaņā runāt, lai izraisītu biedros pašdarbību, ikvienā šūniņā katram biedram pēc kārtas bija jāsagatavo un jānolasa referāts. Atminos, ka kādā organizācijas kopējā sapulcē pēc mana referāta par partijas biedru pašreizējiem uzdevumiem izraisījās asa kritika. Taču sapratu, ka kritika pareiza, jo referāts bija par daudz piebārstīts vispārējām frāzēm. Mans nākamais referāts jau bija labāks. Gadījās arī tā, ka dažs biedrs pēc «karstās pirts» grūti bija piedabūjams nolasīt referātu vēlreiz.

1918. gada pavasarī partijas Alsungas organizācijā jau sastāvēja 32 biedri. Klāt bija nākuši Krists Bēķis, Andrejs Burmeisters, Miķelis Lemkens, Jēkabs Kannenieks un citi. Gatavojot biedrus partijai, centāmies panākt, lai viņi vēl līdz uzņemšanai organizācijā gūtu noteiktu pārliecību par šķiru cīņas nepieciešamību, zinātu partijas mērķus, biedru pienākumus un atbildību partijas priekšā. Un tikai tad, ņemot vērā jaunā biedra gatavību, uzņēmām viņu organizācijā tieši par biedru bez kandidāta stāža. Jaunajiem biedriem jau pirms viņu uzņemšanas partijā tika uzticēti daži praktiski partijas uzdevumi — uzsaukumu izplatīšana u. tml., lai pārbaudītu viņu izturību. Nelegālās sapulces noturējām apkārtējos mežos vai krūmājos, konspirācijas dēļ bieži mainot sapulcēšanās vietas.

«Bīstamā» literatūra un ne tikai partijas nelegālā literatūra vien, bet arī progresīvās grāmatas bija rūpīgi jāglabā no okupantiem un viņiem pakalpīgajiem latviešu okšķeriem. Literatūru glabājām malkas vai būvmateriālu grēdās, arī koku dobumos, strazdu būrīšos, zem grīdas un citās vietās. Melporu mājās kādā piebūvē starp divām sienām ierīkojām nelielu skapīti, kur bieži novietojām nelegālo literatūru, galvenokārt tādu, ko vajadzēja saglabāt ilgākam laikam. 1918. gadā jau saņēmām arī vācu valodā rakstītu LSD literatūru, kuru izplatījām vācu kareivju vidū.

1918. gada rudenī nodibinājās partijas Alsungas rajona komiteja, kuras sastāvā bija Muriņš un Venžāns, abi no Aizputes (no turienes viņi bija aizgājuši vajāšanu dēļ un tagad dzīvoja Alsungas «Gaiļos»), no Alsungas organizācijas Ēvalds un Edvards Gaiļi, Emīls Prūsis, Leons Zilbajārs un Jānis Du-pats. Jāpiezīmē, ka viens no partijas pulciņa organizētājiem Alsungā Jānis Dundurs bija pārgājis dzīvot uz Kuldīgu. Komiteja iegādājās hektogrāfu, un nu varējām arī uz vietas izgatavot uzsaukumus. Šo uzsaukumu nosaukumi nav palikuši atmiņā. Tajos skaidrojām radušos stāvokli Latvijā, stāstījām par Padomju Krieviju un vispār par starptautiskajiem notikumiem. Sevišķi uzsvērām lauku darbaļaužu revolucionārās cīņas uzdevumus.

Revolucionārais noskaņojums pieauga. Alsungā noformējās kaujas nodaļa no kaujas spējīgiem biedriem. Tajā sastāvēja arī visi rajona komitejas locekļi un vairāki bezpartejiski jaunieši.

Pēc revolūcijas Vācijā 1918. gada novembrī sāka sabrukt arī okupantu vara Latvijā. Partijas Alsungas organizācija sāka darboties legāli. Nodibinājām strādnieku klubu, savācām ap divi tūkstoši grāmatu un žurnālu, ko revolucionārā jaunatne bija sagādājusi un tagad labprāt nodeva kluba rīcībā. Partijas organizācija aicināja pagasta iedzīvotājus ievēlēt pagasta padomi.

Ļaudis aktīvi atsaucās. Novembra beigās, dienā, kad bija noteiktas vēlēšanas, Alsungas plašais pilslaukums bija stāvgrūdām pilns ļaužu. Arī budži bija saradušies un pļāpāja par latviešu tautas kopējo lietu. Darbaļaudis skaļi, atklāti meta budžiem acīs viņu divkosību un nodevības. Darba zemnieks Sed-Hņš, kas nesen bija pārradies no armijas, uzkāpis tribīnē, par ko noderēja vecās pilsdrupas, skaļi sauca: «Nost ar budžiem! iVlums ar jums ir tik daudz kopēja kā zirgam ar jātnieku. Mēs bijām tie zirgi, bet jūs tie jātnieki!» Drīz tribīnē uzsteidzās kāds «smalkāk» ģērbies kungs, kaimiņu — Gudenieku pagasta rakstvedis Janševskis. Rokā viņam bija papīru žūksnis, smalkā bal-stiņā viņš sāka paskaidrot Latvijas jaunradušās buržuāziskās Pagaidu valdības instrukcijas par pagastu pašvaldību vēlēšanām. Atskanēja saucieni: «Kas tā par valdību?» Un, kad ļaudīm tapa skaidrs, ka «skrīveris» klāsta LTlmaņa instrukcijas, sacēlās īsta vētra. Ulmaņa aģents metās projām, lamādamies par pūļa mežonību.

Darbaļaudīs gadiem ilgi krājies naids par visām viņiem nodarītām pārestībām izlauzās uz āru bargi, draudoši. Tomēr budži un viņu piebalsotāji iesniedza savu kandidātu sarakstu pagasta Padomei, bet neviens «tautībnieks», kā budži sevi dēvēja, netika ievēlēts. Visus pagasta Padomes deputātus — pavisam 21 — ievēlēja pēc kopējā strādnieku un bezzemnieku kandidātu saraksta. Mēs, partijas biedri, aicinājām darbaļaudis neticēt baltlatviešu melīgajiem solījumiem, norādīdami, ka pašmāju kakla kungi ir no vienas sugas ar svešzemju kakla kungiem. Un tauta sekoja partijas aicinājumam.

Budži, juzdami, ka Ulmanis un kompānija, interventu durkļu atbalstīti, sāk nostiprināties, vēl vairāk uzskrūvēja cenas labībai, kartupeļiem un citiem produktiem un vēl zemākas nosita algas laukstrādniekiem. Alsungā izveidojās «divvaldība»: pagasta mājā sāka rīkoties Ulmaņa ielikteņi, bet ievēlētā pagasta Strādnieku un bezzemnieku padome, iekārtojusies strādnieku kluba telpās, kārtoja darba algas, pensiju, veselības aizsardzības, izglītības un citus jautājumus pagastā. Nekādu norādījumu, kā Padomei rīkoties, mums nebija. Rīkojāmies tā, kā paši sapratām, pēc revolucionārās apziņas. Aizvien sasaucām iedzīvotāju sapulces vietējās dzīves izvirzīto jautājumu iztirzāšanai un izlemšanai. Tādējādi pagasta darbaļaudis redzēja, ka Strādnieku un bezzemnieku padome ir viņu varas organs un kopā ar partijas organizāciju cīnās par viņu interesēm. Darbaļaudis plūda uz sapulcēm un, sekojot partijas organizācijas aicinājumam, gatavojās revolūcijai. Bieži vien plašās skolas telpas bija tā pārpildītas, ka sapulces vajadzēja pārcelt ārpus telpām, skolas pagalmā. Taisni apbrīnojama bija mūsu jau gados pavecā biedra Ēvalda Gaiļa neizsīkstošā enerģija un atjautība. Ar jaunekļa dedzību viņš pildīja Strādnieku un bezzemnieku padomes priekšsēdētāja pienākumus. Tikai Strādnieku un bezzemnieku padomi ļaudis uzskatīja par likumīgo iestādi un nepildīja Ulmaņa ielikteņu pavēles un rīkojumus — nemaksāja tiem nodokļus, nebrauca šķūtīs pārvadāt Ulmaņa ierēdņus. Kad uzzinājām par Latvijas Padomju Valdības nodibināšanos Rīgā, mūs spārnoja liels prieks un enerģija cīnīties par Padomju varas uzvaru arī Kurzemē.

1919. gada janvāra beigās Alsungā un apkārtējos pagastos parādījās apbruņotas baltgvardu bandas. Ļaudis runāja, ka tie esot vācu kolonisti un citi baronu rokaspuiši. No Alsungas pagasta šajās bandās bija divi Blintenes muižas barona dēli. Bet tanī laikā 28 kilometrus attālajā Kuldīgā jau bija iegājušās Sarkanās Armijas daļas. Partijas Alsungas rajona komitejas locekļi Ēvalds Gailis un Emīls Prūsis tagad strādāja Kuldīgas Revolucionārajā kara komitejā.

27. janvārī Gailis, Prūsis, partijas Centrālās Komitejas organizators Ķemers (Jeņķis) un vēl viens CK pārstāvis, kura vārdu vairs neatceros, ieradās Alsungā. 28. janvārī «Gaiļu» mājiņā notika partijas biedru sapulce. Abas nelielās Gaiļu istabiņas un virtuve bija pārpildītas. Kaujinieki bija ieradušies apbruņoti. Apspriedām jautājumu par uzdevumiem sakarā ar balto bandu parādīšanos. Sapulce noritēja sakarsētā atmosfērā. Daži biedri apgalvoja, ka naktī Kuldīgu ieņēmušas baltgvardu bandas. Vairums biedru tādām ziņām negribēja ticēt, jo kur gan baltajiem būtu radušies tādi spēki. Aizrāvušies ar kārtējo darbu, mēs bijām piemirsuši modrību, nebijām veltījuši vajadzīgo vērību kontrrevolūcijas noorganizētajiem nopietnajiem bruņotajiem spēkiem. Taču jau drīz mēs cīnījāmies ar daudzkārt stiprāko ienaidnieku aci pret aci.

Pēc sapulces Evalds Gailis un CK pārstāvis jāšus, bet Ķemers (Jeņķis) un Prūsis pajūgā devās uz Kuldīgu. Pārējie devāmies uz Alsungas skolu, kur bija sasaukta tautas sapulce. Sapulce notika vienā no lielākajām klasēm. Ļaužu daudz. Bija jau satumsis. Neatlaidīgi klīda valodas, ka Kuldīgā baltgvardi, tādēļ izvietojām uz ceļiem sargposteņus. Iededzām uz katedras

Gai]u mājiņa Alsungā, kur dzīvoja vecais revolucionārs Evalds Gailis ar dēlu Edvardu. 1917.—1919. gadā še notika LKP Alsungas pulciņa «Liesma» sapulces

vienīgo sveci. Noņēmām no sienas lielu svētbildi zeltītos ietvaros un tās vietā uzkārām partijas organizācijas sarkano karogu. Karogs tiešām bija lielisks: liels, spilgti sarkans ar zelta burtiem rakstītu lozungu. Neatminos vairs, kas karogu izgatavoja un kāds lozungs bija uz tā. Biedrs Muriņš runāja sapulcē par to, kas ir Padomju vara un kas pašlaik jādara, lai to iekarotu. Taču ilgi viņam runāt neiznāca. Sardze ziņoja, ka tuvojoties baltgvardi. Sapulce saviļņojās, svece nodzisa. Ļaudis gāja uz izeju — klusi, bez trokšņa, un telpas drīz bija tukšas.

Laukā nebija dzirdami ne šāvieni, ne cits troksnis. Izlūkojuši apkārtni un pārliecinājušies, ka nekas nedraud, kopā ar biedru Cīruli atgriezāmies atpakaļ skolā un noglabājām karogu. Otrā rītā noskaidrojās, ka notikusi provokācija. Kāds vācu rokaspuisis, kas bija kalpojis okupantu komandantūrā Alsungā, bija ieteicis vienam mūsu sargam sacelt trauksmi, jo tuvojoties lielas baltgvardu bandas. Šis subjekts arvien līda klāt mūsu aktīvistiem un greznoja savas krūtis ar sarkanām nozīmītēm. Vēlāk viņa nodevība atklājās un viņš saņēma pelnīto sodu.

Pienāca bēdīgā vēsts, ka šajā naktī gājuši bojā četri mūsu biedri. Ēvalds Gailis un CK pārstāvis krituši pie Kuldīgas, Emīls

Prūsis un Ķemers (Jeņķis) sagūstīti un nogalināti Biržu mežā. Abi nošauti 28. janvāri pirms pusnakts. Pēc Biržas muižas iedzīvotāju nostāsta, Ķemers (Jeņķis) bijis uz vietas beigts, bet Prūsis, smagi ievainots, mocījies līdz rītam un tikai no rīta nogalināts. Tie bija pirmie upuri. Ari pie mums sākās brāzmainas pilsoņu kara dienas.

Sakarā ar radušos stāvokli Alsungas partijas komiteja norīkoja biedrus un visus citus kaujiniekus pievienoties Sarkanās Armijas daļai, kas atradās Kuldīgā. Uz Kuldīgu devāmies grupiņās, pa 2—3 cilvēkiem, jo lielākai daļai biedru nebija ieroču un nebija arī kopējas militāras vadības, bet pa ceļiem siroja baltgvardu bandas. Daži biedri devās uz Ventspili, kura arī tikko bija atbrīvota. Kuldīgā mūsu kaujinieki pievienojās vietējai Sarkanajai gvardei. Pēc dažām dienām apglabājām četrus 28. janvārī kritušos biedrus. Ielas bija pilnas pavadītāju. Skanēja revolucionāras un sēru dziesmas un dedzīgas runas, pie biedru kapa solījāmies atriebt viņu nāvi.

Alsungas kaujas nodaļas loceklis Venšāns, kuram bija militāras zināšanas, sāka mācīt mums kaujas māku. Ieroči gan bija dažadi — lielum liela daļa vecas berdankas. Mes sapratam, ka jaunajai Padomju Latvijai nav viegli, ka trūkst arī ieroču un cita bruņojuma. Gatavojāmies, mācījāmies šaut un manevrēt, tvarstījām spiegus un nodevējus Kuldīgā un apkārtnē.

Sarkanie strēlnieki atstāja Kuldīgu un aizgāja tālāk. Lūdzām Kuldīgas Revolucionāro komiteju sūtīt mūs, sarkangvar-dus, Alsungas virzienā pret baltajiem. Revolucionārās komitejas komisārs biedrs Ralle bija citādās domās. Viņš sapulcināja mūs 9. februārī sarkangvardu mītnē un paskaidroja, ka strēlnieki izgājuši virzienā uz Aizputi un Skrundu, lai dzītu baltos. Mēs neesot vēl sagatavoti nopietnām kaujām, mums jāpaliekot tepat, jāapsargājot pilsēta un jāturpinot apgūt militārās zināšanas.

13. februārī trauksme. Mūsu sargi aizturējuši uz Aizputes— Kuldīgas ceļa kādu braucēju, vācu kolonistu, kas ziņojis, ka no Aizputes uz Kuldīgu braucot daudz pajūgu ar karaspēku. Arī viņš esot šķūtnieks, bet viņam sabojājušies rati. Vācieši pār-sēdušies citos pajūgos, viņš ilgi labojis ratus, pēc tam mierīgi braucis uz Kuldīgu, domādams, ka te jau vācieši. Kļuva skaidrs, ka baltie gatavo Kuldīgas aplenkumu. Mūs, kaujiniekus, izvietoja apkārt pilsētai. Kā vēlāk pārliecinājāmies, tā bija kļūda. Mūsu spēki, izretināti tādā garā frontē, bija par vājiem. Un tad norisinājās šausmīga traģēdija. Aizgāja bojā bezmaz visi

Kuldīgā atrodošies kaujinieki, partijas biedri un bezpartejiskie, vairāk nekā 300 cilvēku.

Atrados sarkangvardu grupā Ventas labajā krastā. Virzījāmies uz priekšu pa Kuldīgas—Tukuma lielceļu. Tālu netikām, priekšā ierējās ložmetējs — viens, otrs, trešs. Gariem pīķiem bruņoti, balto jātnieki ātri noslēdza loku līdz Ventai. Izvērsāmies ķēdē, es atrados tās kreisajā flangā. Nebijām daudz, tāpēc ķēde bija stipri izstiepta līču loču pa lauku grāvjiem. Balto jātnieki jādelēja gar mežmalu, bet kājnieki biezās kolonās šaudīdami piesardzīgi virzījās mums virsū. Tie gan skrēja un gūlās, gan līda pa zemi. Bija savāda sajūta. Likās vajadzētu gāzties virsū baltajiem. Taču mūsu grupa bija pārāk maza. Pēc mūsu retās uguns arī baltie nevarēja apsvērt mūsu spēkus, tādēļ tie virzījās uz priekšu samērā lēni. Drīz bijām atspiesti līdz Ventas krastam. Mums aizmugurē, pašā Kuldīgā, viss bija kluss. Varēja būt pagājusi stunda, kamēr mēs apšaudījāmies ar baltajiem.

Tad pēkšņi iegrāvās lielgabali. Tajā pašā brīdī visapkārt Kuldīgai ierējās arī ložmetēji, blāvoja šauteņu ugunis, dārdēja granātu sprādzieni. Sacēlās īsts kara troksnis. Biedri, kas atradās mūsu ķēdes kreisajā spārnā, centās izrauties uz mežiņu, bet no mežiņa tos saņēma baltie ar niknu uguni, un viņi krita, mežmalu nesasnieguši. Turpinājām atšaudīties, bet tad pamanījām, ka gar Ventas kreiso krastu Kuldīgā ielauzušies baltie. Mūsējo prettrieciens tos atsvieda atpakaļ, taču otrā uzbrukumā tie ielauzās pilsētā līdz tiltam un noslēdza mūsu daļām, kas atradās pilsētā, atkāpšanās ceļu. Ar drosmīgu triecienu viena daļa mūsu kaujinieku pārrāva balto ķēdi un izlauzās pāri tiltam uz Tukuma ceļa. 5im daļām pievienojāmies arī mēs. Bet kā tikt uz priekšu? Priekšā uz ceļa un gar ceļmalām nikna uguns. Tikai nedaudziem mūsu kaujiniekiem izdevās noslēpties sniega piedzītajās gravās, siena vai salmu stirpās, zem malkas vai māju bēniņos zem dažādām grabažām un vēlāk iziet no pilsētas. Atrastos, arī ievainotos, baltie nošāva vai nodūra.

Kuldīgā sākās šausmīgs baltais terors. Granātu sakropļoti, ielās un laukumos vairākas dienas gulēja revolūcijas kareivji. Partijas Alsungas organizācija šajā kaujā bija zaudējusi 14 savus biedrus: Edvardu Gaili, Leonu Zilbajāru, Andreju Pētersonu, Pēteri Kniploku, Jāzepu Janeviču, Jēkabu Dupatu, Jāni Miezi, Kristu Bēķi, Andreju Cīruli, Venšānu un citus, kā arī vairākus bezpartejiskos kaujiniekus, kopā 27 cilvēkus.

Dzīvi palikušie Alsungas biedri pēc 13. februāra kaujas slēpās mežos Alsungas apkārtnē. Uzņēmām sakarus ar līdzjutējiem, sākām organizēties no jauna. Kāds biedrs, ar pseidonīmu Zibens, labi prata rīkoties ar hektogrāfu. Iespiedām uzsaukumus. Kopā ar Jāni Dunduru, kuram arī izdevās izrauties no Kuldīgas, rakstījām uzsaukumus. Par ko īsti tajos rakstījām, esmu aizmirsis. Liekas, tie bija kvēli aicinājumi nepadoties izmisumam,, turpināt cīņu, atriebt kritušos cīnītājus. Zem uzsaukumiem parakstījāmies — «Komunistiskās partijas Alsungas organizācija». Sad tad saņēmām literatūru un uzsaukumus arī no Liepājas.

Savās, tāpat kritušo biedru dzīves vietās uzturēties nevarējām, apkārt siroja balto bandas. Tāpēc vairāk uzturējāmies mežā. Dažreiz, iedzīvotājiem nezinot, pārnakšņojām viņu šķūņos un kūtsaugšās, kur bija salmi vai siens. Kādā svētdienā tikko neieskrējām lamatās. Dundurs, Lemķens un es gājām uz Dunduru mājām. Bijām ļoti izsalkuši. Bei Dunduru mājas bija ielenktas. Kāda meiča slepus bija izkļuvusi no ielenkuma un steidzās mums to paziņot. Devāmies atpakaļ mežā un pārnakšņojām kādā būdiņā. Būdnieka meita otrā rītā noskaidroja notikumu. Baltie bija ielenkuši Dunduru mājas un gaidījuši ierodamies sarkanos. Bet slepkavām šoreiz neveicās; paldies drošsirdīgajai meičai, kura mūs brīdināja, bet kuras vārdu vairs neatminos. Ielencēji tikai uz rīta pusi aizgājuši, paņemdami līdzi kā ķīlniekus divus biedra Dundura brāļus — Jāzepu un Andreju.

1919. gada vasarā pāris reižu man tomēr gadījās sastapties ar Ulmaņa policistiem. Pirmo reizi tad, kad biju ieradies savā agrākajā dzīves vietā Pīšļu mājās. Par laimi nebiju istabā. Pamanījis caur dārza žogu žandarmus, ātri noslēpos tuvējā, krūmiem apaugušajā grāvī. Otru reizi, kad rīta agrumā atgriezos no Ēdoles pagasta. Gāju pa krūmainu un staignu vietu bez ceļa. Pēkšņi pamanīju trīs jātniekus ķiverēs. Tie bija pamanījuši ari mani un sauca: «Stāt!» Doties viņiem rokās būtu droša nāve. Sāku skriet. Atskanēja šāvieni, džinkstēja lodes — asi, nikni. Skrēju, cik jaudas. Pēc kāda laika šāvieni apklusa. Biju noskrējis lielu gabalu. Nokritu gandrīz bez elpas. Šoreiz mani glāba tas, ka žandarmi ar zirgiem nevarēja jāt pa staigno purvu. Kāda lode tomēr bija ķērusi man svārku stūri. Ilgi atpūsties nevarēju, jo, kas zina, vai žandarmi neseko man pa aplinkus ceļiem. Nogājis vēl dažus kilometrus, uzrāpos kādas pazīstamas mājas kūtsaugšā, kur pavadīju visu dienu, jo no skriešanas biju stipri saguris.

Interventu atbalstīta, Latvijā nostiprinājās buržuāzijas vara, taču nostiprinājās arī dziļā pagrīdē nodzītā Komunistiskā partija. Partijas rindas no jauna pieauga. Nostiprinājās arī Alsungas organizācija. No jauna organizācijā uzņēmām darba zemniekus Andreju Sīli, Andreju Luciņu, Jēkabu Liepu, Jāni Jan-kovski, Jāzepu Bruderu, gadījuma darba strādniekus Andreju Bēķi, Andreju Trumziņu u. c.

Mūsu vecie kaujinieki Dadzītis, Burmeistars un vēl divi, kuru vārdus neatminos, «pievāca» Biržu muižas baronu Holtenu, kas bija vadījis balto bandu, kura noslepkavoja Gaili, Prūsi un divus Centrālās Komitejas sūtītus biedrus.

1919. gadā Ulmaņa valdība izsludināja papildus mobilizāciju, armijā aizgāja vairāki partijas biedri. Bija partijas norādījums iet armijā, apgūt iemaņu rīkoties ar ieročiem un veikt revolucionāru darbu. Arī es aizgāju armijā, kalpoju Liepājas Kara ostā, kur veicu partijas darbu kareivju vidū.

.

А. Вaltanе. PADOMJU VARA DUNDAGĀ

Pirmā pasaules kara laikā, 1915. gada pavasari, Krievijas armija, gatavojoties atstāt Ventspils apriņķi, centās izpostīt vietējo rūpniecību un lauksaimniecību. Tika nopostīta Ventspils ostas iekārta — elevators, ceļamais krāns un pa daļai arī pati osta. Karaspēks izlaupīja veikalus, atņēma zemniekiem lopus.

Dundagā vācu okupācijas karaspēks ieradās 1915. gada jūnijā. Daudzi Dundagas «pelēkie baroni» no lieliem Krievijas patriotiem loti drīz pārvērtās par vācu okupācijas varas drošiem balstiem. Dundagas muižas pārvaldnieku Miķelsonu vācieši iecēla par okupācijas varas pārstāvi, lai viņš gādātu par vācu valdības likumu un okupācijas varas orgānu pavēļu izpildīšanu Dundagas pagastā. Miķelsons vadīja bada maizes kartīšu ievešanu, lopu uzskaiti, labības un lopu rekvizēšanu vācu armijas vajadzībām utt.

Ap Miķelsonu organizējās vairāki latviešu lielsaimnieki. Viņi palīdzēja apgādāt vācu armiju ar pārtiku, transportu, uzrādīja vāciešiem, cik zemniekiem vēl palicis lopu. Sevišķi nācās ciest sīkzemniekiem, jo lielsaimnieki centās uzvelt rekvizīcijas uz viņu pleciem. Kad vācu armijai bija vajadzīgs darbaspēks, lielsaimnieki palīdzēja «brīvprātīgi» mobilizēt Dundagas vaļiniekus,. Sevišķi tos, kuri nebija saimniekiem pa prātam.

Okupācijas varai ieilgstot, arvien vairāk pelēko baronu sāka atbalstīt vāciešus. Kad 1916. gadā Jelgavā okupanti organizēja «tautas balsošanu» par Kurzemes pievienošanu Vācijai, Dundagas saimnieku sapulce izteicās par Kurzemes pievienošanu Vācijai un ievēlēja par savu delegātu uz «tautas balsošanu» Jelgavā Dundagas muižas pārvaldnieku Miķelsonu.

Kāpēc daudzi latviešu lielsaimnieki no cara Krievijas patriotiem pārvērtās par ne mazāk dedzīgiem vācu ķeizara patriotiem?' Manuprāt, liela nozīme šeit bija diviem apstākļiem. Pirmkārt, vācu okupācijas vara uzlika ciešus žņaugus laukstrādniekiem. Tas deva iespēju «pelēkajiem baroniem» visnekaunīgākā veidā ekspluatēt strādniekus. Algu samazināja līdz pēdējam, lai gan dzīves dārdzība nemitīgi pieauga. Pārtiku strādniekiem deva ļoti sliktu. «Pelēkie baroni» nereti lielījās: «Tagad jūs mums strādāsiet par mārciņu maizes dienā.» Otrkārt, saimnieki lauksaimniecības produktus pārdeva vāciešiem par dārgu naudu un kara laikā krietni vien iedzīvojās. Dažs lielsaimnieks lielījās, ka viņam esot tik daudz vācu mārku, ka varot ar tām visu savu māju iztapsēt.

Pēc represijām 1905.—1907. gadā Latvijas Sociāldemokrātijas organizācija Dundagā bija iznīcināta. Lielu daļu biedru arestēja, daudzus nogalināja, daži emigrēja uz ārzemēm. 1912. gadā atsevišķi biedri bija mēģinājuši atjaunot partijas organizāciju, bet drīz tos arestēja. 1914. gada beigās un 1915. gada sākumā Dundagā uz laiku ieradās daži Ventspils un Rīgas biedri — Lielmanis, Zemelis, Karpovics. Atceros, ka tanī laikā Dundagas kultūras biedrības ‘«Vārpa» dramatiskā pulciņa dalībniekiem tika puslegāli nolasīti daži referāti. Helmanis referēja par mākslu no' vēsturiskā materiālisma redzes viedokļa, Karpovics — par cilvēka izcelšanos. Daži biedri centās saistīties ar laukstrādniekiem. Bet šis pasākums izjuka frontes tuvošanās dēļ.

Tikai 1915. gada vasarā neliela biedru grupa — Kārlis Sus-triņš, Anna Bālmane, Teodors Bālmanis u. c. atjaunoja partijas pulciņu. Drīz tiem pievienojās Gustavs Irbiņš un Voldis Irbiņš. Visaktīvāk partijas pulciņa atjaunošanā piedalījās Sustriņš, kas arī bija pulciņa priekšsēdētājs. Pulciņu nosauca Kārļa Lībknehta' vārdā, un tas bija Dundagas centrs jeb centrālais pulciņš, jor pēc mūsu nodomiem, ap to vajadzēja organizēties citiem pulciņiem.

Sākumā pulciņa sapulces notika diezgan reti. Tā darbība izpaudās galvenokārt biedru apziņas attīstīšanā un jaunu biedru saistīšanā. Atceros, ka Sustriņš pulciņā referēja par pirmatnējo komunismu, par «Komunistu manifestu». Apspriedām arī pašreizējās politikas jautājumus, galvenokārt jautājumu par attieksmi pret karu, par darbību masās u. c. Vissliktākais bija tas, ka pulciņam nebija nekādu sakaru, jo Ventspilī partijas organizācija nedarbojās un no Rīgas bijām atšķirti ar frontes līniju,

Apspriežot jautājumu par attieksmi pret karu, pulciņa biedri bija tanīs domās, ka karš tiek vests kapitālistu un muižnieku interesēs un ka vienīgā izeja no tā ir visu darbaļaužu un kareivju sacelšanās — revolūcija. Ļoti asi nosodījām vācu un citu sociālpatriotu nodevību — kara atbalstīšanu.

Ziņas par cara patvaldības krišanu Krievijā saņēmām 1917. gada martā vai aprīlī. Lai arī cik nepilnīgas un sagrozītas bija ziņas par revolūcijas tālāko gaitu, tomēr mums kļuva skaidrs, ka Pagaidu valdība ir buržuāzijas valdība un nedomā karu beigt.

1917. gada beigās un 1918. gada sākumā Dundagas centrālais pulciņš organizēja otru — Klāras Cetkinas pulciņu, kurā darbojās Zelma Krastiņa, Alma Smildzere, Paulīne Ivanovitca, Kārlis Jegurs, Paulīne Irbiņa un Berta Ivanovitca.

1918. gada vasarā no Rīgas ieradās Teodors Šlēgeris. Viņš atveda dažus avīzes «Krievijas Cīņa» un kāda nelegāla partijas žurnāla numurus. Iepazīšanās ar partijas presi palīdzēja mūsu turpmākajā darbībā. «Krievijas Cīņas» numurus izlasīja ne tikai partijas biedri vien, bet arī daudzi bezpartejiskie laukstrādnieki. Tas sekmēja to organizēšanos ap partijas lozungiem. 1918. gada vasarā Sustriņam izdevās uzņemt sakarus ar Rīgas organizāciju. Dundagas centrālais un Klāras Cetkinas sociāldemokrātiskais pulciņš tika oficiāli ieskaitīts partijā.

Vācu Rietumu armijas sakaušana 1918. gadā, strādnieku streiki Vācijā un Austrijā nevarēja neietekmēt okupācijas armijas noskaņojumu. Es tolaik strādāju Dundagas jūrmalā, zivju fabrikā. Te atradās diezgan lielas vācu matrožu un kareivju nodaļas. Ja agrāk lielākā daļa vācu kareivju bija noskaņoti ļoti patriotiski, tad 1918. gada otrajā pusē šis noskaņojums sāka izgaist. Kareivji ielaidās sarunās ar vietējiem iedzīvotājiem un pat deva viņiem lasīt vācu avīzes, kas bija stingri noliegts un ko uzskatīja par lielu noziegumu.

Pēc matrožu sacelšanās Ķīlē un Vilhelma II gāšanas vācu kareivji Ventspili ievēlēja savu Kareivju padomi. Par to mums paziņoja vācu matrozis Hercs un citi. No sarunām ar viņiem nopratām, ka okupācijas karaspēka daļās liels iespaids ir vācu labējiem sociāldemokrātiem, kas asi uzstājās pret Krievijas boļševiku «eksperimentiem».

Dundagas partijas organizācija uzsāka legālu darbību masās. Organizējām laukstrādnieku arodbiedrību, kuras valdē tika ievēlēti partijas biedri un partijas rekomendētie bezpartejiskie laukstrādnieki. Arodbiedrības sapulces izmantojām strādnieku šķiras apziņas izkopšanai. Atceros, ka uz vienu no arodbiedrības sapulcēm Dundagā bija ieradies Ulmaņa valdības pārstāvis. Biedrs Sustriņš referēja par pašreizējo momentu un strādnieku uzdevumiem. Viņa runu sapulces dalībnieki uzņēma ar lielu piekrišanu. Kad runāja Ulmaņa valdības pārstāvis un sāka aģitēt par «brīvo Latviju», no publikas atskanēja starpsaucieni un viņš bija spiests savu runu pārtraukt. Kad ulmanietis uzaicināja nodziedāt «Dievs, svētī Latviju», sapulce atbildēja ar revolucionāru dziesmu dziedāšanu.

1918. gada novembri vai decembrī Dundagā ieradās LSD Centrālās Komitejas pilnvarotais biedrs Ernests Karpovics. Atceros, ka mēs, visi partijas Dundagas centra biedri, sapulcējāmies un biedrs Karpovics, iepazinies ar mūsu organizācijas darbību, deva norādījumus tālākai cīņai par masu iekarošanu un strādnieku un bezzemnieku padomes organizēšanu.

Drīz tika sasaukta partijas Ventspils apriņķa konference. Ja Dundagā decembra mēnesī mēs darbojāmies puslīdz legāli, tad Ventspilī bija citādi apstākļi. Pilsētā atradās ap 200 cilvēku liela baltgvardu nodaļa, kas sastāvēja galvenokārt no vāciešiem, kurus vadīja barons Raps. Tāpēc Ventspilī partija darbojās vēl nelegāli.

4. janvārī, pēc tam kad Sarkanā Armija bija atbrīvojusi Rīgu, Talsos notika sacelšanās un tur nodibinājās Padomju vara. 4. un 5. janvārī Dundagā partijas organizācijas uzdevumā Slē-geris un citi biedri atbruņoja un arestēja vietējo baronu Osten-sakenu, mācītāju Moltrehtu, vācu aģentu Miķelsonu un citus' kontrrevolucionārus.

Gatavojāmies Strādnieku un bezzemnieku padomes vēlēšanām. Slēgeris, Sustriņš, Irbiņš, Bālmane un citi biedri veica izskaidrošanas darbu laukstrādnieku vidū. Sasaucām masu sapulces, izplatījām partijas lapiņas. Dažus partijas uzsaukumus saņēmām no Rīgas, divus izlaidām paši. Vienu no tiem uzrak-

LKP biedres Annas Bālmanes biedra karte

stīja Šlāgeris, otru es. Uzsaukumu izplatīšanā aktīvi piedalījās biedrenes Zelma Krastiņa, Pauline Irbiņa un Alma Smildzere. Pēdējā izgādāja mums hektogrāfu. Nedēļas laikā vēlēšanas izdevās sagatavot.

Uz vēlēšanām 11. janvārī bija ieradušies ap 4 tūkstoši cilvēku. Mītiņš notika Jaundundagā pie pagasta nama. Runu teica Šlāgeris. Partijas organizācija izvirzīja savus kandidātus, sapulce šo sarakstu vēl papildināja. «Pelēkie baroni» tika izraidīti no sapulces, viņiem balsstiesības nedevām. Vēlēšanas bija aizklātas. Partijas organizācijas izvirzītie kandidāti dabūja absolūtu balsu vairākumu. Sapulces vairākums bija tik asi noskaņots pret «pelēkajiem baroniem», ka viņi neuzdrošinājās traucēt sapulci un turējās labi patālu no pagasta nama. Kad viens no vietējiem eseriem sāka pelt boļševikus, sapulce viņam neļāva runāt.

Dundagas Strādnieku un bezzemnieku padomē ievēlēja

K. Sustriņu, A. Bālmani, T. Šlēgeri, T. Bālmani, G. Irbiņu, K- Šiliņu, V. Irbiņu, Z. Krastiņu, K- Purlīdumu, T. Zemīti, T. Mauriņu, Fr. Apeni, Anševitu, Volbadahtu, Zemgali, Kuvaldu, Stefanovski, Fr. Šiliņu, Atābelu, Gūtmani un citus.

Izpildu komitejā ievēlēja Gustavu Irbiņu — par priekšsēdētāju, Teodoru Šlāgeri — par milicijas priekšnieku, Volba-dahtu — par pārtikas nodaļas vadītāju, Teodoru Bālmani — par darba nodaļas vadītāju un Jankovski — par sekretāru. Anna Bālmane strādāja par politnodaļas pilnvaroto un K- Purlīdums par tautas tiesas priekšsēdētāju.

1905. gada 13. janvāra piemiņai organizētais sēru mītiņš pārvērtās par plašu demonstrāciju. Bija atkal ieradušies vairāki tūkstoši cilvēku. Mītiņš notika Jaundundagā pie kapiem, kur bija aprakti 1906. gadā soda ekspedīcijas noslepkavotie Ošmežs un Pētersons. Runas teica Graudiņš, Cīrulis un Anna Bālmane. Demonstranti, dziedot revolucionāras dziesmas, aizgāja uz Vec-dundagu, kur mītiņš noslēdzās.

Pakavēšos pie Dundagas Strādnieku un bezzemnieku padomes darbības. Padome pastāvēja no 1919. gada 11. janvāra līdz 14. martam. Šinī nelielajā laika sprīdī norisinājās drudžains darbs.

Vispirms tika likvidētas visas feodālā laikmeta atliekas agrārajās attiecībās. Baronam Ostensakenam Dundagas pagastā bija piederējušas vairākas muižas, kas tagad tika nacionalizētas. Barona muižas līdz šim bija apstrādājuši tā sauktie zemes kalpi. Bez tiem bija arī meža kalpi. Parasti zemes un meža kalpi dabūja 4—8 pūrvietas aramās zemes, pļavas un ganības, par ko bija jāstrādā viena nedēļa muižai, otru nedēļu varēja strādāt sev. Padome atcēla šīs klaušu laiku atliekas. Meža un muižas kalpi tagad varēja apstrādāt viņiem iedalīto zemi, maksājot par to nelielu valsts nodokli.

Muižas tika pārvērstas par padomju saimniecībām. Sis darbs aizņēma diezgan daudz laika, jo bija jāuzskaita inventārs, jāorganizē darbs utt. Tika nacionalizētas arī sudmalas, kokzāģētavas un brūži.

Zemnieku, arī lielsaimnieku zeme tika pagaidām atstāta viņu rīcībā, lai gan partijas biedri sāka spriest, ka lielākās mājas jā-izdalot bezzemniekiem un sīkzemniekiem. Daži biedri domāja, ka jjāorganizējot komūnas. Bet šinī ziņā nekas netika izdarīts.

Kādā no savām pirmajām sēdēm Padome lēma par laukstrādnieku stāvokļa uzlabošanu. Visās padomju saimniecībās noteica 8 stundu darba dienu. Darba nodaļa izstrādāja laukstrādnieku līgumu paraugnoteikumus, kuru galvenie punkti bija par 8 stundu darba dienu un minimālo algu. Organizējām arī sabiedriskos darbus.

Daudz rūpju radīja smagais pārtikas jautājums. Pirmkārt, bija jāapgādā ar pārtiku armija un pilsēta, otrkārt, vietējie rokpeļņi un sīkzemnieki. Pārtikas nodaļas aģenti rekvizēja labību lielsaimniekiem un transportēja uz Rīgu. Armijas vajadzībām organizējām maizes ceptuves. Par noteiktām cenām izsniedzām maizes labību vietējiem iedzīvotājiem.

Aktīvi pārtikas apgādāšanas nozarē strādāja Volbadahts, Gustavs Irbiņš, Mauriņš, Kuvalds un K- Šiliņš. Pēdējais apgādāja ar labību vietējos iedzīvotājus pat vēl 2—3 dienas pēc Padomju varas krišanas, izdodams no Dundagas muižas klētīm labību pret agrāk izsniegtajiem orderiem.

Pārtiku rekvizējot, norisinājās asa cīņa ar lielsaimniekiem, kas visādi slēpa labības krājumus. Šeit mums daudz palīdzēja kalpi un vaļenieki, uzrādot saimnieku noslēptos krājumus. Pēc balto armijas ienākšanas «pelēkie baroni» izrēķinājās ar šiem apzinīgajiem laukstrādniekiem. Tika nošauts Baltiņš, kas bija uzrādījis Mestera saimnieka labības krājumus. Nošāva arī pārtikas nodaļas darbiniekus Mauriņu, Kuvaldu un Šiliņu.

Pagasta skolas, kas pa vācu okupācijas laiku bija slēgtas, Padome atvēra no jauna. Bērniem izsniedzām bez maksas siltas pusdienas un vakariņas.

Notika vairākas masu sapulces. Kāda no tām, kas notika Dundagas pilī, runāja biedrs Kricmanis par strādnieku un zemnieku valdības uzdevumiem. Viņš prata tik vienkārši runāt ar masām, ka pārliecināja pat tos vecīšus, kuri izturējās pret Padomju Valdību skeptiski.

Jāatzīmē vēl partijas Dundagas organizācijas loma Padomju •varas nodibināšanā Ventspilī.

Dundagas miliči kopā ar talsiniekiem piedalījās bruņotā cīņā par Ventspils atbrīvošanu no baltās armijas. Par miliču apgādāšanu ar ieročiem rūpējās biedrs E. Karpovics. Viens no aktīvākajiem un drošsirdīgākajiem cīnītājiem Ventspils atbrīvošanā bija Dundagas milicijas priekšnieka vietnieks Ernests Pētersils.

14. martā Dundagas Strādnieku un bezzemnieku padome bija ■spiesta pārtraukt savu darbu un evakuēties.

.

J. Zernevics. CĪŅA PAR PADOMJU VARU KULDĪGĀ

1914. gadā, sākoties pirmajam pasaules karam, vairāki Latvijas Sociāldemokrātijas biedri, kas darbojās Kuldīgā, tika iesaukti kara dienestā un nosūtīti uz Polijas — Vācijas robežām. Daži biedri 1915. gadā, īsi pirms vācu ienākšanas, evakuējās uz Petrogradu, Ņižņijnovgorodu, Vitebsku un citām Krievijas pilsētām.

Uz vietas palikušie biedri bija zaudējuši sakarus ar LSD Liepājas organizāciju, par ko liecināja biedra E. Sama vēstule man uz Hameršteinas kara gūstekņu nometni Vācijā 1916. gada sākumā. E. Sams žēlojās, ka viņš un vēl divi trīs Kuldīgā palikušie biedri esot bez kādiem sakariem. Bet jau 1917. gada otrajā pusē kāds biedrs man rakstīja, ka lietas ejot uz labo pusi, un minēja jau par kaut kādiem sakariem ar liepājniekiem.

Tomēr partijas darbība Kuldīgā un apkaimē līdz 1918. gadam bija ļoti vāja. Tikai neilgi pirms vācu okupantu evakuācijas, kas notika 1918. gada novembrī, dažos Kuldīgas apriņķa pagastos, kā Alšvangas un Ēdoles, atjaunojās partijas darbība.

Es ierados no vācu gūsta Kuldīgā 1918. gada decembrī. Okupantu vara tad jau bija atslābusi. Vācu kareivji tiecās atgriezties-majas. Daudzi no viņiem staigāja bez uzplečiem un neatdeva godu virsniekiem.

Biedri Prūsis, Erguts (Ziedonis), Ķemers (Jeņķis) un Gailis uzsāka rosīgi darboties apkārtējo muižu strādnieku vidū. Pastāvīgus sakarus ar Liepāju nokārtojām ar Margrietas Stepenes starpniecību, kura strādāja Liepājā Lietuviešu biedrībā par kasieri.

Sājā laikā LSD Kuldīgas pulciņā sastāvēja 10—12 biedru, no kuriem apmēram puse bija diezgan pasīvi. Šai skaitā nelielajai un politiski ne visai stiprajai partijas organizācijai vajadzēja veikt lielu un atbildīgu darbu, it īpaši novembrī un decembrī, kad sarkanie izlūki parādījās jau Kurzemē. Centrālās Komitejas sūtīti, no Rīgas puslegāli Kuldīgā ieradās J. Jūrmalnieks un J. Ralle, lai palīdzētu mums organizēt masas un gatavoties priekšā stāvošajām varbūtējām bruņotajām cīņām. Partijas pulciņš sāka darboties puslegāli, to tagad vadīja J. Jūrmalnieks.

Decembra pirmajās dienās Kuldīgā notika pilsētas domes vēlēšanas, kur tika ievēlēti gandrīz visi partijas izvirzītie kandidāti.

Sākām domāt par ieroču iegādāšanu. Vietējie biedri Sams, Gailis, bijušais 2. latviešu strēlnieku pulka strēlnieks Krišus Jansons un es iepazināmies ar kādu vācu seržantu, vācu ieroču noliktavas pārziņa palīgu, un nopirkām no viņa, cik atminos, 10 vācu sistēmas šautenes ar patronām. Ar M. Ulpes palīdzību no kāda landesvērista vēl dabūju vācu kavalērijas šauteni ar simts trīsdesmit patronām. Cik atceros, Jaungada vakarā sarīkojām biedru vakaru Putnu ielā Nr. 2, pretim bijušajam skolotāju semināram. Vakarā piedalījās ne tikai partijas biedri, bet arī partijai tuvu stāvoši strādnieki. Bija ieradušies vairāki Virgas muižas kalpi. Pavisam sanāca ap 50 cilvēku. Runāja J. Jūrmalnieks, uzsvērdams partijas un strādnieku uzdevumus vistuvākajā nākotnē — gāzt Ulmaņa buržuāzisko valdību un dibināt savu, strādnieku varu.

Es ar savu kara gūstekņa mēteli un apliecību, ka esmu bijušais kara gūsteknis un tikko atgriezies no Karalaučiem (tagadējā Kaļiņingrada), vācu komandantūrās neradīju nekādas aizdomas. Tāpēc biedri man uzdeva uzturēt sakarus ar Liepājas biedriem. Vedu uzsaukumus latviešu un vācu valodā un citu partijas literatūru pa dzelzceļu no Liepājas uz Aizputi un Kuldīgu. Biju vairākas reizes Alšvangas un Ēdoles muižās.

Pēdējo reizi tiku sūtīts uz Liepāju 1919. gada janvāra pirmajās dienās. Ar M. Stepenes palīdzību dabūju papīru, kas jau bija sagatavots uzsaukumu novilkšanai, kā arī partijas literatūru un devos atpakaļ uz Kuldīgu.

Vilcienā no Liepāj as uz Aizputi brauca vairāki vācu žandarmi, ceļā viņi sāka izskatīt pasažieru dokumentus un rokas-bagāžu. Ko darīt? Bēgt? Bet dienas laikā tas nav iespējams... Paliku uz vietas. Kad vācu žandarms tuvojās man un prasīja, lai parādu, kas man maisā, es, nekā neatbildēdams, vilku ārā no kabatas Liepājas komandantūras izdoto apliecību, ka esmu bijušais kara gūsteknis un atgriežos uz Aizputi pie saviem radiniekiem. Žandarms uzsita ar roku man uz pleca un prasīja, no kādas gūstekņu nometnes es braucot, ko labu dzirdējis Vācijā ... Un tad atvainojies griezās pie blakus sēdošā pasažiera un čamdīja pa viņa čemodāniem . . .

Pēc Rīgas strādnieku sacelšanās un Rīgas atbrīvošanas vācu muižnieki, mācītāji un Ulmaņa valdības stutes sāka jo dienas jo cītīgāk gatavoties prombraukšanai. Kuldīgas ielas bija pārpildītas ar bagāti piekrautiem vezumiem, kas steidzīgi virzījās pa Liepājas ielu uz Aizputes pusi.

Bet vienlaikus ar gatavošanos bēgšanai okupācijas varas orgāni izdarīja pilsētā arestus un atbruņoja miliciju. Partijas biedri pēdējās naktis pavadīja ārpus pilsētas.

20. janvārī aizbrauca pēdējie vezumi. Paši baroni un viņu rokaspuiši bija bruņoti ar šautenēm. Kuldīgas strādnieki dēvēja tai laikā baronu vezumu rindas par «bēru gājienu». Cik grūti baroniem bija šķirties no viņu muižām, liecina, piemēram, Pelču muižas barona vārdi, teikti, atstājot muižu: Vācija esot viņu, baronu, tēvija, bet tomēr Kurzemi atstāt esot ļoti grūti.

Naktī pirms vācu baronu pēdējo vezumu aizbraukšanas no Kuldīgas vācieši nobendēja vairākus kriminālos noziedzniekus, kas atradās Kuldīgas cietumā, arestēja un aizveda līdzi agrāko Latvijas Sociāldemokrātijas biedru Eikertu.

Tikko vācieši bija aizbraukuši, pilsētā noorganizējām nakts sardzi no kreisajiem pilsētas domes locekļiem un partijas biedriem. Atklāti iesāka darboties Kuldīgas Revolucionārā kara komiteja. Es biju tās loceklis.

Pirmā nakts pagāja mierīgi, otrajā naktī pilsētā ieradās pirmie sarkano strēlnieku izlūki no Tukuma, bet tai pašā dienā viņi atgriezās atpakaļ. No izlūkiem uzzinājām, ka uz Kuldīgu nāk sarkanās kavalērijas divizions. Gaidot divizionu, uzcēlām tam goda vārtus uz Ventspils tilta un uzvilkām sarkanus karogus. Bet divizions tik drīz neieradās. Sākām atklāti organizēt savus bruņotos spēkus. Tie bija visai vāji — 35 vīri, no kuriem tikai 10—12 bruņoti ar vācu šautenēm, pārējiem bija gandrīz pavisam nederīgas berdankas.

26. janvāra rītā ap 50 vāciešu ar ložmetējiem pajūgos uzbruka Kuldīgai no Aizputes puses. Mēs devām uzbrucējiem pretsparu pie Jāņa kalna un Vinklera dzirnavām. Bet mūsu bruņotie spēki bija vāji, landesvēristi iebruka pilsētā. Bijām spiesti atkāpties no pilsētas uz Rendas un Kabiles pusi.

Vēl ķēdē atkāpāmies aiz Ventas tilta līdz Liepu alejas galam. Uz tilta parādījās vācu kavalērija, bet, kauju neuzsākusi, atgriezās pilsētā.

Diemžēl, Kuldīgas Revolucionārās kara komitejas vadība nedeva mums nekādus rīkojumus — ne kad bijām vēl pilsētā, ne ari vēlāk, kad atkāpāmies. Izklīdām pa Rendas un Kabiles ceļiem. Vairāki biedri atkāpāmies uz Kabiles muižu.

Neatraduši Kabilē nekādu Sarkanās Armijas daļu, devāmies uz Kandavu. Tur satikām Padomju Latvijas armijas 3. kavalērijas divizionu un kopā ar divizionu 27. janvārī atgriezāmies Kuldīgā.

Kuldīgā mūs sagaidīja lielu bēdu vēsts: pie Biržu muižas landesvēristi bija nošāvuši četrus mūsu biedrus — Gaili, Prūsi, Ergutu (Ziedoni) un Ķemeru (Jeņķi). Pavadīt nobendētos biedrus Kuldīgā bija ieradies neredzēts ļaužu daudzums. Zārki bija apvilkti ar sarkanu drānu. Pēc sēru mītiņa nošautos biedrus apbedījām Jaunajos Kuldīgas kapos blakus 1905. gadā kritušajiem revolucionāriem. Pie kapa runāja kavalērijas diviziona komisārs biedrs F. Bernovskis un kāda skolotāja no Ēdoles.

Drīz pēc tam divizions devās uz Ventspili.

Vācieši pielietoja partizāņu taktiku. Nelielās grupās, pa 25—30 cilvēkiem ar ložmetējiem, viņi klejoja pa Kuldīgas apkārtni un muižām. Tāda landesvēristu grupa 26. janvārī bija uzbrukusi Kuldīgai.

No šā pirmā uzbrukuma Kuldīgai mēs neizdarījām vajadzīgos secinājumus •— būt gataviem uzbrukumu atsišanai. Netika veltīta uzmanība mūsu kaujinieku kara apmācībām. Netika apmācīti ne partijas biedri, ne jaunie lauku puiši, kas iestājās mūsu kaujinieku rindās un kas nekad vēl nebija turējuši rokā šauteni. Februāra pirmajā dienā no Alsungas, Ēdoles, Kurmalas un citiem apkārtējiem pagastiem Kuldīgā ieradās jauni puiši — laukstrādnieki, lai brīvprātīgi iestātos Sarkanajā Armijā. Tos mēs vienkārši ieskaitījām mūsu kaujiniekos jeb sarkangvardos. Par mūsu kaujinieku nodaļas komandieri iecēla bijušo praporščiku Venšānu, par instruktoru no Rīgas bija atsūtīts kāds Cinītis. Taču faktiski nekāda kara apmācība nenotika.

10. vai 11. februārī partijas sapulcē daži biedri izvirzīja jautājumu par kaujinieku apmācīšanu un lielākas uzmanības veltīšanu pilsētas aizsardzībai, jo par 3. kavalērijas diviziona aiziešanu no Kuldīgas vāciešiem, bez šaubām, bija zināms.

Vadošie biedri tomēr palika pie domām, ka galvenā vērība jāveltī saimnieciskajam darbam. Ja būšot vajadzīgs, tad Sarkanā Armija kuru katru brīdi nākšot mums palīgā.

Tālākie notikumi parādīja, cik nesagatavoti mēs bijām bruņotām cīņām: 13. februāra naktī es dežurēju štābā. Rīta pusē mūsu sargposteņi uz Aizputes ceļa bija aizturējuši kādu vācu kolonistu, kas pastāstīja, ka Kuldīgai tuvojoties ap 500 landes-vēristu. Neraugoties uz šādu trauksmes ziņu, Revolucionārās komitejas vadība vilcinājās kaut ko uzsākt pilsētas aizsargāšanai. Netika norīkoti sargposteņi pat galvenajās ielās. Neieradās arī mūsu sarkangvardu komandieris un instruktors.

Ap pulksten 6 no rīta pilsēta jau bija landesvēristu ielenkta. Gājām kaujā nelielos pulciņos, pieņemdami kauju galvenajās ielās. Uz Ventspils ielas bijām apmēram 10 bruņotu vīru, no kuriem 8 drīz krita no ienaidnieka ložmetēja. Divatā ar Krišu Jansonu atkāpāmies līdz Pētera ielai, kur Jansonu ievainoja. Otrā dienā viņu cietuma sētā nošāva baltie. Es pārlēcu pāri augstam žogam un paslēpos pie partijas biedres M. Ulpes. Te slēpās arī J. Ralle.

Ieņēmuši pilsētu, baltie meklēja komunistus un zvēriski nogalināja visus, kurus turēja kaut vai mazākās aizdomās par līdzjūtību padomēm. Jau pirmajās divās dienās cietuma un Gotlība sētā blakus aptiekai nobendēja ļoti daudz cilvēku. Daudziem nošautajiem bija ieliktas mutē izšautas patronas ar zīmīti krievu valodā: «parteinij». Gūstā kritušos pirms nošaušanas neģēlīgi mocīja, daudzus no viņiem nošāva tikai tad, kad viņi vairs nespēja turēties uz kājām. Visu nošauto vārdus grūti uzzināt, to lielākā daļa bija Alšvangas, Ēdoles un apkārtējo muižu kalpi. No partijas biedriem krita E. Sams, Krišs Jansons, Edvards Gailis, Janevičs, Brūveris un citi.

Mēs ar Ralli vairākas dienas slēpāmies pirts krāsnī uz apledojušiem akmeņiem. M. Ulpe ne tikai slēpa mūs, bet arī dalījās ar savu maizes kumosu. J. Ralle aizgāja ātrāk, es vēl dažas dienas slēpos tās pašas mājas lopu kūtī. 24. februārī agrā rītā arī es devos prom no Kuldīgas. Uz ielas mani pamanīja patruļas un vairākas reizes izšāva, bet nakts tumsa un sniegputenis man palīdzēja aizbēgt. Ticis pāri Ventai, devos pa mežu uz Rendas pusi. Ceļā sastapu nelielu sarkanarmiešu grupu, tie nogādāja mani Vārmes muižā, kur vairākas dienas nogulēju slims.

Pēc dažām dienām Vārmes muižā saradās vairāki dzīvi palikušie Kuldīgas biedri un sarkangvardi. Gājām uz Saldu. Bet drīz sākās mūsu atkāpšanās no Saldus. Sarkanās Armijas rindās piedalījos kaujās pie Slokas un Asariem, kur tiku ievainots. Mani ārstēja hospitālī Rīgā, tad Smoļenskā. Pēc izveseļošanās cīnījos latviešu strēlnieku rindās Austrumu frontē, pēc tam Turkestānā.

.

A. Lammе LSD ORGANIZĀCIJA «VĒTRA»

Savās atmiņās pakavēšos pie Latvijas Sociāldemokrātijas (komunistu) organizācijas «Vētra» darbības no 1915. līdz 1919. gadam.

Organizācija «Vētra» darbojās Saldū-un apkārtējos pagastos (Saldus, Ciece-res, Brocēnu, Blīdienes, Zvārdes, Ezeres, Sātiņu, Satiķu-Gaiķu, Remtes u. c.). Organizācija daudz darīja, lai modinātu un organizētu darbaļaudis apzinīgai cīņai par atbrīvošanos no muižnieku un buržuāzijas kundzības, par Padomju varu.

Aktīvākie «Vētras» organizācijas biedri, kurus pazinu personīgi, bija Fricis Līkums, Fricis Dancigers, Kārlis Kapteinis, Arturs Bērziņš, Jēkabs Palīcis, Aleksandrs Krafts, Emīlija Kapteine, Aleksandrs Rasiņš, Fricis Balgalvis un Konstantīns Plattacis. Pirmie četri bija faktiskie organizācijas vadītāji; viņi arī bija samērā daudz studējuši marksistisko literatūru un tādēļ vislabāk sagatavoti teorētiskā ziņā.

1915. gada vasarā, kad imperiālistiskās Vācijas karaspēks iebruka Kurzemē, lielākā daļa «Vētras» organizācijas biedru nolēma doties līdzi Kurzemes bēgļiem. Tomēr šis nodoms neizdevās, jo vācu karaspēka daļas bija aizsteigušās priekšā un nogriezušas ceļu, kas veda uz Rīgu. Nācās atgriezties atpakaļ savās dzīves vietās, kuras tagad bradāja vācu okupantu naglotie zābaki.

Drīz pēc tam, kad Kurzemi bija ieņēmuši vācu okupanti, šeit atgriezās kurzemniekiem labi pazīstamais vācu barons Silvio Bredrihs, kas tika iecelts par Kuldīgas apriņķa priekšnieku. Par saviem palīgiem muižās un pagastos Bredrihs iecēla vācu baronus un pakalpīgus Jaudis no budžu aprindām.

Latviešu darbaļaudis kā Saldū, tā ari uz laukiem izturējās naidīgi pret saviem verdzinātājiem vācu muižniekiem, sevišķi pēc tam, kad 1915. gada rudeni kļuva zināms vācu baronu nodoms Kurzemē novietot uz pastāvīgu dzīvi vairākus desmitus tūkstošus vācu kolonistu.

Kurzemes kolonizācijas plānus S. Bredrihs ne tikai izklāstīja savā grāmatā «Das neue Ostland», bet arī iepazīstināja ar tiem Kuldīgas apriņķa budžus īpašā sanāksmē. Kļuva skaidrs, ka vācu okupanti paredz padarīt Kurzemi par vācu zemi un pakāpeniski iznīcināt latviešu tautu.

Šādos apstākļos 1915. gada oktobrī LSD Saldus organizācija «Vētra» izdeva uzsaukumu latviešu tautai vairākos simtos eksemplāru. Uzsaukumā bija izskaidroti asinssuņa S. Bredriha un citu vācu muižnieku izstrādātie latviešu tautas apspiešanas un iznīcināšanas plāni un norādīts, ka Latvijas Sociāldemokrātijā turpina cīņu par latviešu darba tautas interesēm. Uzsaukumu sastādīja Fricis Līkums un Arturs Bērziņš. Jēkabs Palīcis, kuram bija ļoti labs rokraksts, to kaligrafiski uzrakstīja pavairošanai ar hektogrāfu. Pavairošana notika «Cenkuru» mājās, kur toreiz dzīvoja Saldus organizācijas biedri Fr. Līkums un J. Palīcis.

Uzsaukums, ko plaši izplatīja Saldus, Kuldīgas un Blīdienes apkārtnē, ļoti uztrauca toreizējos Kuldīgas apriņķa varas vīrus un vācu okupantus. Turpretim Kuldīgas un Saldus apkārtnes iedzīvotāji ar patiesu prieku uzņēma ziņu, ka Latvijas Sociāldemokrātijas Saldus organizācija, atrazdamās dziļā pagrīdē, ari grūtajos vācu okupācijas apstākļos turpina aizstāvēt latviešu darba tautas intereses.

Neilgi pēc minētā uzsaukuma izplatīšanas «Cenkuru» mājās ieradās vācu žandarmi. Viņi arestēja Fr. Līkumu un aizveda uz Saldus Kroņa muižu, kur ieslēdza kādā istabā, lai tuvākās die-dās aizvestu viņu uz Kuldīgu un nodotu vācu kara tiesai. Mūsu organizācijas biedrs J. Palīcis, kas arī dzīvoja «Cenkuros»,

Fr. Līkuma arestēšanas laikā atradās ārpus mājām, un tā viņam bija izdevies no aresta izvairīties. Atrazdamies vācu okupantu gūstā un apzinādamies savu kritisko stāvokli, Fr. Līkums nolēma bēgt, kas viņam arī laimīgi izdevās, izlecot nakts laikā caur nelielu atejas lodziņu. Tā kā vācu žandarmiem, kas viņu apsargāja, apmācītu suņu toreiz Saldū nebija, tad viņi tumšajā rudens naktī pa pēdām Fr. Līkumam sekot nevarēja un bija spiesti apmierināties ar trauksmes sacelšanu Saldus Kroņa muižā.

Agrā, lietainā rudeni rītā Fr. Līkums ieradās pie manis «Mazajos Ploceniekos», kur es toreiz dzīvoju. Vēlāk, saņēmis piemērotāku apģērbu, Fr. Līkums noslēpās drošākā vietā. «Vētras» organizācijas biedri sagādāja Fr. Līkumam un J. Palī-cim dokumentus ar citiem uzvārdiem. Es, strādādams šai laikā par Sātiņu-Sesiles pagasta rakstvedi, dabūju attiecīgas blankas, bet kāds biedrs Saldū prasmīgi atdarināja nepieciešamo zīmoga nospiedumu un parakstus. 1916. gada beigās vai 1917. gada sākumā vācu okupantu špikiem tomēr izdevās uzost Fr. Līkuma atrašanās vietu, viņu arestēt un aizsūtīt uz Vāciju spaidu darbos. Ap to laiku arestēja un aizsūtīja uz Vāciju spaidu darbos arī Arturu Bērziņu, kā arī dažus citus Saldus miestiņa sērkociņu fabrikas strādniekus.

Pēc 1917. gada Februāra revolūcijas aprija beigās vai maija sākumā netālu no Saldus mežā notika brīvībā palikušo «Vētras» organizācijas biedru sapulce, kurā piedalījās 7 (vai 9) biedri. Sapulcē kāds nepazīstams biedrs nolasīja referātu par otro demokrātisko revolūciju Krievijā un par boļševiku nelegālās organizācijas uzdevumiem vācu okupācijas apstākļos. Cik atceros, referents toreiz sacīja, ka, neskatoties uz dažiem mēģinājumiem, sakarus ar partijas Rīgas organizāciju nav bijis iespējams nodibināt. Sanāksmē visi biedri nolēma aktivizēt savu darbību un visur, kur tas iespējams, noskaidrot darbaļaudīm Krievijas buržuāziski demokrātiskās revolūcijas nozīmi un tālākos uzdevumus cīņā pret okupācijas varu.

1917. gada otrā organizācijas biedru sanāksme notika septembra mēneša beigās. Arī šīs sanāksmes vieta bija izvēlēta mežā netālu no Saldus. Noklausījāmies referātu par pašreizējo momentu un Komunistiskās partijas uzdevumiem. Tanī laikā jau bija uzņemti sakari ar Rīgu, ko bija ieņēmuši vācu okupanti.

Strādājot par rakstvedi Sātiņu pagasta valdē, man bija iespēja katru dienu tikties ar daudziem un dažādiem cilvēkiem un novērot viņu noskaņojumu. Jāatzīmē, ka laukstrādnieki un darba zemnieki ļoti interesējās par revolūciju un notikumiem Krievijā un 1917. gada beigās jau sāka daudz drošāk runāt par politiskiem jautājumiem. Es dzīvoju puskilometru no Sesiles muižas un Sātiņu pagasta mājas — vēja dzirnavās, kur biju noīrējis nelielu istabiņu. Savu partijas aģitatora darbu veicu vai katru dienu pēc darba dzirnavās, runādams ar ļaudīm, kas šeit bija sabraukuši malt labību. Svētdienās uz dzirnavām atnāca daži progresīvākie muižas kalpi, lai palasītu avīzes un aprunātos par pagājušās nedēļas notikumiem. Lasot Jelgavas avīzi «Dzimtenes Ziņas», kas toreiz iznāca latviešu valodā, un pārrunājot avīzē minētos notikumus, es devu paskaidrojumus, kas bija nepieciešami, lai palīdzētu pareizi izprast avīzē lasīto. Tā kā diezgan labi zināju vācu valodu, lasīju arī vācu avīzes — «Berliner Tageblatt» un «Vonvārts». Šīs avīzes saņēmu no vācu kareivjiem, kas apsargāja Sesiles muižā nodarbinātos krievu gūstekņus. Līdz ar to man bija iespējams vairāk uzzināt par notikumiem Krievijā, nekā rakstīja Jelgavas avīzīte.

Pēc Oktobra sociālistiskās revolūcijas Krievijā mūsu partijas organizācijas darbība lauku darbaļaužu vidū kļuva vēl rosīgāka. Cik atceros, 1917. gada decembrī Saldus organizācija «Vētra» vairākos simtos eksemplāru izdeva uzsaukumu par Padomju varas uzvaru Krievijā. Vācu žandarmērija darīja, ko spēja, lai atrastu uzsaukuma izdevējus. Uz Saldus vācu žandarmēriju tika izsaukts arī Sesiles pagasta vecākais. Par ko tur ar viņu runāja, nezinu, bet es tikai novēroju, ka pagasta vecim nebija laba sajūta un pēc šīs sarunas tas sāka pret mani izturēties ļoti «auksti».

1918. gada februāra beigās mani no rakstveža darba atbrīvoja, neuzrādot nekādus iemeslus. Lai izbēgtu no draudošā aresta, es marta sākumā ar dažu partijas organizācijas biedru atbalstu aizbraucu uz Liepāju un no turienes uz Berlīni. Berlīnes tuvumā kādā nometnē atradās Saldus «Vētras» organizācijas biedrs Arturs Bērziņš, ko vācu okupanti bija izsūtījuši spaidu darbos. Berlīnē dabūju darbu kādā no darbnīcām, kurās izgatavoja zīmētas izkārtnes.

1916. un 1917. gadā Sesiles muižā vācu kareivju rezervistu komandā bija kāds revolucionāri noskaņots kareivis Šoltcs no Berlīnes, pēc profesijas elektromontieris. Man bija viņa Berlīnes adrese. Laikam sašautās rokas dēļ vai arī vecuma dēļ Soltcs

1917. gada vasarā tika demobilizēts un atlaists uz mājām.

Dzīvodams Berlīnē, es Soltcu apciemoju. Vēlāk pēc tuvākas iepazīšanās uzzināju, ka viņš ir spartakietis.

Ar Soltca un vēl kāda spartakieša palīdzību 1918. gada jūnijā izdevās noorganizēt A. Bērziņa izbēgšanu no nometnes. Pēc izbēgšanas A. Bērziņš kādu laiku nodzīvoja Berlīnes nomalē kādā vācu strādnieku ģimenē. Kāds no spartakiešu biedriem apgādāja viņu ar apliecību, pēc tam viņš pārcēlās uz Berlīni un iestājās darbā vienā no Berlīnes teātriem par skatuves strādnieku.

Tā mēs ar A. Bērziņu nodzīvojām Berlīnē līdz 1918. gada decembra vidum. Visu laiku uzturējām sakarus ar vācu biedriem — spartakiešiem. Šeit jāpiezīmē, ka A. Bērziņš kopā ar spartakiešiem piedalījās Kārļa Lībknehta apsargāšanā, kad revolucionārā vācu proletariāta vadonis runāja mītiņos vai sapulcēs. Neilgi pēc novembra revolūcijas Vācijā, kad uz Latviju sāka virzīties Sarkanās Armijas daļas, mēs, abi saldenieki, nolēmām atgriezties Latvijā. 1918. gada decembra otrajā pusē ieradāmies Saldus apkārtne. Dzīvojam konspiratīvi pie paziņām un saistījāmies ar brīvībā palikušajiem partijas biedriem.

1919. gada janvāra sākumā, kad Sarkanas Armijas daļas ieņēma Rīgu un sāka atbrīvot Kurzemes novadus no vācu okupantiem, mēs Saldū gatavojāmies atbrīvotāju — latviešu strēlnieku sagaidīšanai.

Janvāra vidū Saldū ienāca 2. latviešu strēlnieku pulks. Strēlnieku sagaidīšana notika Saldus tirgus laukumā. Mītiņā piedalījās sērkociņu un Vicinska metalapstrādāšanas fabrikas strādnieki, daudz jauniešu un visi progresīvākie Saldus miestiņa iedzīvotāji. Pirmo reizi Saldū brīvi plīvoja sarkanais karogs un atskanēja revolucionārās dziesmas. Ar patiesu sajūsmu darbaļaudis sveica ilgi gaidīto atbrīvošanas dienu.

Latviešu sarkano strēlnieku daļas Saldū uzkavējās tikai vienu dienu un tad aizgāja tālāk uz rietumiem, kur Ventas upes krastā nostabilizējās frontes līnija.

No pagrīdes iznākušie boļševistiskās «Vētras» organizācijas biedri sāka rosīgu darbu Padomju varas iestāžu organizēšanā. Uzsāka darbu Saldus rajona Revolucionārā kara komiteja, kuras sastāvā bija A. Kraulis (priekšsēdētājs), F. Līkums (sekretārs), Arturs Bērziņš un citi. Komitejas rīkojumi bija obligāti Saldus rajonā — Saldū un apkārtējos pagastos. Visus uzdevumus vispirms apsprieda vietējā partijas organizācija, un tikai pēc tam Revolucionārā kara komiteja deva rīkojumus tos izpildīt.

1919. gada janvāra vidū Saldū notika pirmā legālā «Vētras» organizācijas konference, kurā piedalījās ap 30 biedru, to skaitā daži biedri no Kuldīgas un latviešu strēlniekiem. Cik atceros, šajā konferencē tika apspriesti jautājumi par pašreizējo momentu un partijas organizācijas tuvākajiem uzdevumiem, kā arī tika ievēlēta LSD «Vētras» organizācijas vadība.

Man, strādājot par Saldus rajona partijas organizācijas sekretāru, ļoti daudz laika bija jāveltī pagastu bezzemnieku padomju vēlēšanām un padomju darba ievadīšanai. Visi partijas biedri tolaik strādāja 15—18 stundas dienā, miegam un atpūtai veltījot tikai īsus brīžus.

Pagastmājā, Lielajā ielā, kur notika Saldus Strādnieku un bezzemnieku padomes vēlēšanas, pirms balsošanas notika mītiņš, kurā kāds no partijas biedriem noskaidroja revolūcijas uzdevumus. Pagastos uz vēlēšanām vēlētāji ieradās diezgan kuplā skaitā. Sanāca ne tikai kalpi, rentnieki un citi bezzemnieki, bet arī vietējie budži. Padomēs galvenokārt ievēlēja tos biedrus, kurus rekomendēja partijas organizācija. Bija arī gadījumi, kad runāja kāds no vietējo budžu vīriem un ieteica padomēs ievēlēt «izglītotākus» cilvēkus, t. i., budžiem uzticamākus. Tomēr saimnieku aģitācija nerada atbalstu bezzemnieku vidū. Tikai vēlāk, kontrrevolūcijas uzbrukuma draudiem pieaugot, budžiem izdevās dažus kalpus un bezzemniekus atturēt no aktīvas piedalīšanās padomju darbā, iebaidot tos ar izrēķināšanos.

Janvārī un februārī notika vairākas Saldus rajona padomju delegātu konferences. Viena no šīm konferencēm sanāca 30. janvārī Saldus Strādnieku deputātu padomes telpās. Konferencē piedalījās pārstāvji no Saldus pilsētas, Saldus, Cieceres, Kocēnu, Lutriņu, Gaiķu-Satiķu, Ezeres, Sātiņu, Zvārdes, Kursīšu un Skrundas pagastiem. Konferences darba kārtībā starp citu bija referāts par pašreizējo momentu, ziņojumi no pagastiem, kā arī jautājums par muižu un neapdzīvoto māju inventāra reģistrāciju. Konferences darbu vadīja prezīdijs, kura priekšsēdētājs bija A. Kraulis; prezidijā bija arī dažu pagastu un 2. latviešu strēlnieku pulka komunistiskās organizācijas pārstāvji.

Konference nolēma, ka Saldus rajona Revolucionārajai kara komitejai jāpastiprina darbs Sarkanās Armijas aizmugures nodrošināšanai, jāizveido stipra kājnieku un jātnieku milicija, jauzlabo satiksme ar centru. Pagastu pārstāvji ziņoja, ka enerģiski tiek risināts pārtikas sagādes jautājums un spekulantu apkarošana. Saldus pilsētas pārstāvis atzīmēja, ka 12 bagāti iedzīvotāji par spekulāciju un strādnieku ekspluatēšanu sodīti ar naudas sodu. Delegātu runās izskanēja apņēmība nekavējoties stāties pie celtniecības darba; Brocēnu pagasta pārstāvis savā runā teica, ka pārņemts darbaļaužu rokās ķieģeļu un kaļķu ceplis un tiekot sagatavota malka, lai ceplis vistuvākajā laikā varētu uzsākt būvmateriālu ražošanu.

16. februārī Kuldīgā bija paredzēts sasaukt apriņķa padomju konferenci, bet sakarā ar landesvēristu iebrukumu šo konferenci neizdevās sasaukt.

25. februārī Kuldīgas un Saldus Revolucionārās kara komitejas, veikušas savus uzdevumus, izbeidza darbu un nodeva lietas Kuldīgas apriņķa Strādnieku deputātu padomes Izpildu komitejai, kas pagaidām strādāja Saldū. Bija paredzēts izveidot arī Saldus apriņķi, atdalot to no Kuldīgas apriņķa, taču noorganizēt Saldus apriņķa iestādes nepaspējām.

Daudz pūļu bija jāveltī, lai okupācijas režīma un kara darbības izpostītajā zemē atrastu iespējas apgādāt karaspēka daļas un iedzīvotājus ar nepieciešamo pārtiku — maizi, gaļu, kartupeļiem utt. Budži nelabprāt pārdeva šos produktus, tomēr pārtikas jautājumu atrisinājām visumā sekmīgi.

Centāmies izstrādāt pārdomātus, taisnīgus noteikumus par nododamo produktu normām. Tā, piem., apkārtrakstā pagastu padomēm, prasot piegādāt Saldus Strādnieku deputātu padomes pārtikas nodaļai sviestu, devām norādījumu obligāti pārdot no govs 3 mārciņas sviesta vai 30 stopu piena mēnesī, ja govs īpašniekam nebija ģimenes; ģimenēm normas bija mazākas, bet, ja ģimenē bija četri cilvēki, piena produktu pārdošana nebija obligāta.

Ar 1. februāri nokārtojām regulāru pasta satiksmi starp Saldu un Dobeli. Saldus šķūtnieks veda pastu līdz Upesmuižai, kur to nodeva Dobeles šķūtniekam un saņēma no viņa sūtījumus, kas bija adresēti uz Saldu. Lai apgādātu rajona iedzīvotājus ar laikrakstiem, februāra vidū partijas organizācijas komiteja uzdeva pagastu padomēm paziņot, cik un kādas avīzes pagasta iedzīvotāji abonēs; centāmies panākt, lai Saldus rajons saņemtu pietiekamu daudzumu eksemplāru no pieprasītajiem periodiskajiem izdevumiem.

Veicām nepieciešamos priekšdarbus mācību atjaunošanai skolās; atvērt skolas tomēr vairs nepaspējām.

Tā ļoti grūtajos piefrontes apstākļos Saldus rajona partijas organizācija un vietējās padomju iestādes veica lielu, rosīgu un raženu darbu.

1919. gada marta mēneša vidū šo darbu pārtrauca vācu dzelzs divīzijas uzbrukums.

Pēc evakuēšanās no Saldus lielākā daļa LKP «Vētras» organizācijas biedru iestājās Sarkanajā Armijā un līdz ar citiem latviešu strēlniekiem ar ieročiem rokās aizgāja turpināt cīņas par mūsu Padomju zemi.

.

K. P I at t a c i s SALDUS APKĀRTNĒ

1917. gada rudeni, atstājis Rīgu, ierados Saldus apkārtnē, kur dzīvoja mani vecāki. Oktobra beigās sāku darboties Latvijas Sociāldemokrātijas Saldus organizācijā «Vētra». Bargā vācu okupācijas vara bija daļu biedru aizdzinusi spaidu darbos uz Vāciju, bet daļu ieslodzījusi koncentrācijas nometnēs. Tomēr «Vētras» organizācija ne mirkli nebija pārtraukusi darbu, un 1917. gadā te atradu nelielu, bet aktīvu organizāciju, kurā bija ap 15 biedru.

Aktīvākie «Vētras» organizācijas biedri bija F. Dancigers, kas arī mani iesaistīja šīs organizācijas darbā, sērkociņu skaliņu fabrikas strādnieks A. Krafts, laukstrādnieki K. Kapteinis,

E. Kapteine, brāļi Artūrs un 2anis Bērziņi, A. Rasiņš, skolotājs

F. Līkums un citi.

1917. gadā organizācija galvenokārt veica aģitācijas darbu Saldū un apkārtējos pagastos. Saldus tuvumā, parasti mežā, regulāri notika partijas biedru sapulces, kurās biedri saņēma nepieciešamo informāciju un norādījumus, lai pēc tam varētu izskaidrot darbaļaudīm svarīgākos notikumus un uzdevumus cīņā pret tautas apspiedējiem. Mūsu organizācija regulāri saņēma LSD Rīgas grupas «Spartaks» izdotās lapiņas. Organizācijas rīcībā bija arī hektogrāfs, kas deva iespēju pavairot kā no Rīgas saņemtos, tā arī pašu rakstītos uzsaukumus izplatīšanai apkārtnes darbaļaužu vidu.

Sakari bija ļoti apgrūtināti, tomēr decembrī mūs sasniedza kaut cik skaidras ziņas par Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaru, par Padomju Valdības nodibināšanu ar V. I. Ļeņinu priekšgalā.

1917. gada decembra beigās notika partijas organizācijas biedru sapulce, kurā kāds man nepazīstams biedrs, laikam no Rīgas, sīkāk paskaidroja vēsturiskos notikumus Krievijā. Tajā pašā sapulcē saņēmām arī uzsaukumus izplatīšanai apkārtnes iedzīvotāju vidū.

Atceros, ka mūsu biedri tūlīt ar hektogrāfu šos uzsaukumus pavairoja. Tajos bija teikts, ka Kerenska vara kritusi un Krievijā, kā arī Latvijas neokupetajā daļā vara pārgājusi strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomju rokās gan centrā, gan arī apriņķos. Uzsaukumā bija arī minēts Viskrievijas П Padomju kongresa vēsturiskais dekrēts par zemi. Tas beidzās ar aicinājumu cīnīties par Padomju varu visā Latvijā.

Es šai laikā dzīvoju Zvārdes pagastā, un mans uzdevums bija veikt aģitācijas darbu Blīdienes un Zvārdes pagastos. Runājot par laukstrādnieku stāvokli šajā novadā, jāatzīmē, ka okupācijas laika režīms ļoti smagi nomāca darbaļaudis. Laukstrādnieki bija spiesti dzīvot pie saimnieka, lai arī cik sliktos apstākļos viņiem nācās strādāt. Ja laukstrādnieks aizgāja bez saimnieka atļaujas, nepaklausīgo ar varu atveda atpakaļ pie «pelēča», bieži vien pielietoja arī miesas sodu. Par otrreizēju aiziešanu laukstrādniekam draudēja koncentrācijas nometne vai spaidu darbi Vācijā. Šādos apstākļos mūsu izplatītajām lapiņām un dzīvajam vārdam bija milzīga nozīme. Ar savu darbu partijas organizācija stiprināja lauku darbaļaužu ticību, ka ir iespējams drīzā laikā nomest okupācijas jūgu, ka vajag organizēties, lai saņemtu varu savās rokās.

Pēc revolūcijas Vācijā 1918. g. novembrī okupācijas režīma bardzība jūtami atslāba. Toties sakarā ar buržuāziskās «neatkarīgās» Latvijas pasludināšanu ļoti rosīgi kļuva vietējie pelēči. Vācu militāristu apsardzībā viņi sāka rīkot vietējo pašvaldības orgānu vēlēšanas. Vēlēšanas bija aizklātas, bet patiesībā viss tika sarīkots tā, lai būtu redzams, kas balso par strādnieku kandidātu. Katru vēlētāju pie urnas pavadīja «pelēču» aģents, uzmanīgi vērodams, par kādu kandidātu vēlētājs nodod balsi.

Ari mani pie vēlēšanu urnas pavadīja kāds no «pelēčiem», un, kad es nenodevu savu balsi par saimnieku kandidātu, pavadonis pilnā balsī sacīja: «Negrib.»

Novembrī Liepājā notika Latvijas Sociāldemokrātijas Kurzemes organizāciju pirmā konference, kurā piedalījos no organizācijas «Vētra». Cik atceros, konferences darba kārtībā bija referāts par starptautisko stāvokli; konference noklausījās arī ziņojumus par partijas vietējo organizāciju darbu un apsprieda turpmākos uzdevumus.

No 12. līdz 19. novembrim Rīgā notika Latvijas Sociāldemokrātijas XVII konference. Ja nemaldos, uz to aizbrauca arī mūsu organizācijas sekretārs F. Dancigers.

Viens pēc otra atgriezās no Vācijas turp aizvestie biedri, un mūsu organizācija ar katru dienu kļuva lielāka un stiprāka.

1918. gada decembrī, vācu okupācijas režīmam sairstot, mūsu organizācija «Vētra» sāka aktīvi darboties jau puslegāli. Pagastos notika laukstrādnieku sapulces, kurās partijas biedri runāja par aktuāliem jautājumiem, kas interesēja visus. Piedalījos šādu sapulču organizēšanā kopā ar E. Kapteini Cieceres pagastā. Organizējām pagastos bezzemnieku padomju vēlēšanas. Bezzemnieku padomēs pūlējās iekļūt arī saimnieki; atceros, ka Cieceres pagasta Pilskalnu saimnieka dēls Cieceres pagasta bezzemnieku sapulcē teica runu, mēģinādams pierādīt, ka ari viņš esot bezzemnieks.

Mani ievēlēja par Saldus pagasta Bezzemnieku deputātu padomes priekšsēdētāju. Taču mūsu Padomei, tāpat kā citu apkārtējo pagastu bezzemnieku padomēm, kas nodibinājās decembri, darboties neiznāca ilgi. Liepājas virzienā bēga vācu okupanti un latviešu baltgvardi. Sie tautas ienaidnieki, kas lielā skaitā saradās Saldū, sāka arestēt vietējo bezzemnieku padomju locekļus, partijas biedrus un aktīvistus. Partijas organizācijas iespējas strādāt puslegāli bija zudušas, un vajadzēja atkal pilnīgi pāriet pagrīdē. Partijas biedri noorganizēja partizāņu grupu, ko vadīja F. Dancigers. Mans uzdevums bija atrast un uzturēt sakarus ar Sarkanās Armijas daļām, kas strauji virzījās uz priekšu, atbrīvojot Latviju.

Janvāra vidū Dobelē satikos ar 2. latviešu strēlnieku pulka komandieri. Informēju viņu par stāvokli Saldus apkārtnē. Dažas dienas pēc manas atgriešanās — 1919. gada 19. janvārī Saldū ienāca sarkanarmieši.

Sarkanās Armijas ienākšanu Saldū iedzīvotāji apsveica ar lielu sajūsmu. Tirgus laukumā pie baznīcas notika mītiņš, kurā sapulcējās Saldus un apkārtnes darbaļaudis, līksmi atzīmējot savas atbrīvošanas dienu.

Mūsu partijas organizācija, kurā bija nākuši klāt vēl divi jauni biedri — strēlnieki, uzsāka rosīgu darbu, mobilizējot darbaļaudis Padomju varas nostiprināšanai un sociālistiskās celtniecības uzsākšanai. Atkal no jauna tika ievēlēta Saldus Strādnieku deputātu padome un apkārtējo pagastu bezzemnieku padomes.

Strādājot par Saldus pagasta Izpildu komitejas priekšsēdētāju, man visvairāk bija jānodarbojas ar pārtikas jautājumu. Lai apgādātu darbaļaudis ar pārtiku, vajadzēja panākt, lai saimnieki nodotu valstij noteiktu labības daudzumu. Labības sagādē iesaistījās Izpildu komitejas darbinieki, miliči, arī strēlnieku pārstāvji. Parasti, iegājuši kādās mājās, uzaicinājām saimnieku pateikt, cik viņam ir labības, sastādījām aktu un likām parakstīties; tad arī noteicām, cik labības jānodod pret samaksu. Pēc tam sākām māju pārmeklēt. Ja atradām, ka saimnieks melojis un labību slēpis, tad slēpto labību konfiscējām bez atlīdzības.

Otrs jautājums, kam mums visu laiku bija jāveltī daudz uzmanības, bija aizsardzības jautājums. Fronte bija tuvu, frontes līnija nebija nepārtraukta, un ienaidnieka bandas bieži vien ielauzās apkārtējos pagastos. Iebrucēji kāva lopus, laupīja un atkal aizgāja atpakaļ. Reiz, ielauzušies Remtes muižā, vācieši paņēma sev līdz muižnieka sievu, kas nebija paspējusi aizbēgt, vācu karaspēkam atkāpjoties. Ievērojot, ka kuru katru brīdi var uzbrukt ienaidnieks, mēs visu laiku bijām trauksmes stāvoklī.

Neraugoties uz šādiem apstākļiem, iedzīvotāji bija pilni apņēmības stāties jaunās sociālistiskās iekārtas cēlāju rindās un dzīvi interesējās par jaunajiem uzdevumiem. Atceros, ka

19. februārī Saldū tirgus laukumā pie baznīcas notika plaša sapulce, kuras dalībnieki ar lielu uzmanību un atsaucību noklausījās no Rīgas atbraukušā biedra referātu par stāvokli un uzdevumiem Padomju varas nostiprināšanā. Pēc referāta notika 2. latviešu strēlnieku pulka orķestra koncerts.

Drīz pēc padomju vēlēšanām Saldus miesta un pagasta padomes apvienojās. Pārgāju strādāt citā darbā — par Kuldīgas apriņķa Strādnieku un bezzemnieku deputātu padomes Izpildu komitejas kasieri. Apriņķa iestādes atradās Saldū, jo Kuldīgas stāvoklis bija ļoti nedrošs un jau februāra vidū to ieņēma vācu landesvēristi.

1919. gada 10. martā Sarkanās Armijas daļas atstāja Saldu, un līdz ar tām no Saldus aizgāja arī vietējās partijas organizācijas biedri un aktīvisti, kas dažas dienas vēlāk Rīgā brīvprātīgi iestājās Sarkanajā Armijā. Cīnoties pret ienaidnieku, savas dzīvības atdeva Latvijas Komunistiskās partijas «Vētras» organizācijas biedri Žanis Bērziņš, Arturs Bērziņš un Kārlis Kapteinis. Šodien dzīvo vidū nav arī vairāku citu biedru, kas cīnījās par Padomju varu un lika tās pamatus Saldus novadā, bet viņu darbs nav zudis, un cīņa, kam viņi veltīja savu dzīvi, ir vainagojusies ar uzvaru.

.

F. Bergs CīŅA PAR PADOMJU VARU TUKUMA APKĀRTNĒ Atpakaļ uz Kurzemi

1917. g. rudenī Valkā, kur biju ieradies kā Kurzemes bēglis, mani uzņēma par Komunistiskās partijas (toreiz —

Latvijas Sociāldemokrātijas) biedru. Sai laikā iestājos arī Sarkanajā gvardē.

1918. gada februārī, kad Ziemeļlat-viju apdraudēja vācu okupanti, biju norunājis ar savu bērnības draugu, 7. latviešu strēlnieku pulka 4. rotas strēlnieku Indriķi Legzdiņu, ka, gadījumā, ja strēlniekiem nāktos Valku atstāt un vācieši to okupētu, iestāšos strēlnieku rindās. Tomēr iznāca tā, ka- dienu pirms atkāpšanās mūsu 5 cilvēku lielā sarkangvardu grupa bija nosūtīta uz Pedeli atvest kādu «ķīlnieku» (toreiz atkāpjoties ņēma līdz «ķīlniekus»). Kad otrā rītā mēs atgriezāmies, jau ceļā uzzinājām, ka Valku ieņēmuši vācieši. Kamēr spriedām, ko darīt tālāk, virs Valkas augstu gaisā uzšāvās liels dūmu stabs un pēc tam atskanēja stiprs grāviens, kam ilgāku laiku sekoja stipra apšaudīšanās. Stiprs šaušanas troksnis nāca arī no Sedas stacijas puses.

Domājām, ka tur vēl cīnās kāda latviešu strēlnieku dala, un nolēmām tiem pievienoties. Izmantojot mūsu nelielo apjukumu, «ķīlnieks», kāds turīgs Pedeles apkārtnes saimnieks, aizbēga — ieskrēja mežā un pazuda. Viņu meklēt mēs vairs arī nedomājām. Kad, apejot Valku, nonācām Sedas stacijas tuvumā, noskaidrojām, ka tur vairs nekādu strēlnieku daļu nav, bet šaušanai līdzīgais troksnis nācis no degošas ieroču noliktavas, kur sprāga patronas, rokasgranātas un citi kara materiāli. Izrādījās, ka pēdējās 7. latviešu strēlnieku pulka daļas atstājušas Valku jau iepriekšējo nakti (22. februārī).

Ceļš uz Krieviju bija nogriezts. Bet arī Valkā palikt nevarējām, jo te mūs, sarkanos gvardus, visi strādnieku šķiras ienaidnieki labi pazina. Vācieši jau bija izlīmējuši uz ielu stūriem pavēles, kas sākās un beidzās ar draudiem: «nošaut», «pakārt». Tika pavēlēts boļševikiem un sarkangvardicm nekavējoties pieteikties un nodot ieročus. Neizpildīšanas gadījumā draudēja nāves sods. Vācieši jau pirmajā dienā ap pusdienas laiku pie Valkas baznīcas bija pakāruši vairākus vietējos strādniekus, kas iebiedēšanas nolūkā tur karājās vairākas dienas.

Ko darīt tālāk? Šautenes pagaidām noslēpām Sedas purvā. Kurzemnieki, kuru bijām vairākums, nolēma slepus doties atpakaļ uz Kurzemes pusi, pārējie paslēpās turpat apkārtne. Naktī iegriezos Lugažu pagasta Liepkalnos, lai satiktos ar saviem vecākiem. Tur dzīvoja arī mana drauga Indriķa Legzdiņa vecāki. Indriķis iepriekšējā naktī, 7. latviešu strēlnieku pulkam no Rūjienas atkāpjoties, vēl esot ieskrējis no vecākiem atvadīties. Viņš tos mierinājis, ka Padomju vara drīz atkal nākšot atpakaļ. Tiešām, Padomju vara 1918. gada beigās Valkā atkal atgriezās un Latvijā sākās jauns laiks — Padomju varas laiks. Tikai mans bērnības draugs Indriķis Legzdiņš nekad vairs neatgriezās... Atkāpjoties netālu no Tērbatas (Tartu) vācieši bija strēlniekus pārsteiguši un noslepkavojuši visu viņa rotu.

Apiedams vācu posteņus, devos atpakaļ uz Kurzemi.

Vācu posteņi, kas atradās uz visiem ceļiem un celiņiem, pie Valmieras mani tomēr aizturēja un ievietoja kādā barakā, kas bija iežogota ar dffiloņstieplēm. Tur priekšā jau atradās daudz latviešu strēlnieku.

Vācieši katru dienu brīdināja, ka tie, kas labprātīgi neatzīšoties, ka esot boļševiki un sarkanie gvardi, tikšot nekavējoties nošauti.

Ik pēc stundas izsauca vairākus cilvēkus — un tie vairs neatgriezās. Uzzinājuši, kas es esmu, daži strēlnieki ieteica man bēgt un deva padomus, kā to izdarīt. Kaut gan es biju 17 gadus vecs, man bija ļoti sīks augums. Nolēmu pārģērbties par «tirgotāju» — maišelnieku puiku, ar kādiem ieslodzīto nometne bija kā aplipuši, un līdzi tiem iziet pa vārtiem ārā no nometnes garām vācu posteņiem. Maišelnieki katru dienu nāca uz nometni un tirgojās pie vārtiem ar ceptiem vai vārītiem kartupeļiem un citiem produktiem, jo vācieši pirmajās dienās ieslodzītos strēlniekus ar uzturu neapgādāja. Novakarē, kad vācieši produktu pienesējus -— sievas un puikas dzina pa vārtiem laukā, ievīstīts lielā lakatā un apkrāvies ar kurvjiem, kurus aizņēmos no mai-šelnieku sievām, izslīdēju pa vārtiem līdz ar aizejošām sievām un puikām.

Par šo bēgšanu galvenām kārtām japateicas nometne palikušajiem latviešu strēlniekiem, kas palīdzēja bēgšanu sagatavot un ar savu trokšņaino izturēšanos pilnīgi saistīja sargposteņa uzmanību.

Izmantodams nakts tumsu, netraucēts izkļuvu no pilsētas. Netālu no Valmieras kādās mājās pārgulēju nakti.

No rīta devos tālāk uz Rīgas pusi, iepriekš ievācis ziņas par vācu posteņiem, kas patrulēja uz šosejas un ceļiem. Apgāju Cēsis un nonācu Līgatnes Verneros, kur dzīvoja Marija Kras-tiņa, ar kuru es biju pazīstams jau pirms kara, kad viņa dzīvoja Mērsragā. Krastiņi zināja stāstīt, ka bez vāciešu izdotajiem personības dokumentiem tālāk neesot iespējams tikt, jo pie Inčukalna visus aizturot vācu žandarmu posteņi, kas esot ne vien uz ceļiem, bet arī mežos. Ko darīt tālāk? — Kaut kā vajadzēja iegūt no vāciešiem dokumentus.

Marija Krastiņa ar draudzeni, .pašas riskēdamas iekrist, sadabūja agrākās Līgatnes Izpildu komitejas blankas, kurās ierakstīja, ka Kurzemes bēglis Fricis Jāņa d. Bergs dzīvo Līgatnes Verneros un strādā meža darbos. Abas meitenes sadabūja arī citus vajadzīgos dokumentus. Šim nolūkam viņas speciāli sāka «koķetēt» ar turpat dzīvojošo vietējo vācu komandantu. Meitenes tikmēr neatlaidās, kamēr viņām izdevās iegūt no komandanta «ausveisu» Līgatnes Verneros dzīvojošam Kurzemes bēglim Bergam, kas veļas braukt atpakaļ uz Kurzemi.

Izrakstot «ausveisu», komandants abu meiteņu klātbūtnē pārbaudīja manu politisko uzticamību pēc viņa rīcībā esošā «neuzticamo» personu saraksta. Līgatnes apkārtnes «neuzticamo» personu sarakstā mana vārda nebija un nevarēja būt, jo es tur nebiju dzīvojis. Tā galu galā šis riskantais pasākums beidzās labi.

Apgādāts ar nepieciešamajiem dokumentiem, es vairs neslēpos no vācu žandarmiem, bet gāju taisni pa šoseju uz Rīgas pusi. Tomēr pie Inčukalna visus gājējus un braucējus aizturēja, sadzina barakās un šķiroja. Dokumentus mums atņēma.

Visi aizturētie tika nostādīti ierindā, un kāds vācu virsnieka formā tērpies baronelis lauzītā latviešu valodā nokliedza: «Sar-kangvard un pederlg pie to lēliniek partij band — nākt uz prēkš!» Bet, kad neviens no rindas neiznāca, gar rindām sāka ložņāt aizdomīgi subjekti un katru, uz ko spiegi parādīja ar pirkstu, tūliņ aizveda. Pēc tam mūs sadzina dzelzceļa vagonos un kaut kur veda. Pa vagonu šķirbām vērojām, ka braucam cauri Rīgai. Domājām — uz Vāciju. Bet Torņakalnā vilciens pagriezās uz Ventspili. Ventspilī visus sadzina cietumā. Atvestie katru dienu atkal tika pratināti un atkal šķiroti — dažus palaida tūliņ vaļā, dažus aizveda uz priedēm un nošāva. Bet lielāko daļu — visus gados jaunākos vīriešus sadzina vagonos, lai sūtītu uz Vāciju kā civilos un kara gūstekņus, kuriem vajadzēja nodrošināt Vāciju ar lētu darbaspēku. Rīta agrumā vilciens pienāca Stendē. Kad vilciens atstāja Stendes staciju, es un vēl viens biedrs no lopu vagonā sablīvētajiem civīlgūstekņiom, izmantodami rīta nokrēslu, izspraucāmies caur pavērtu durvju spraugu, izlēcām no vagona uz dzelzceļa uzbēruma un kūleniski novēlāmies dziļi lejā.

Labu gabalu noskrējuši un vērodami, ka pakaļ mums nedzenas, apstājāmies. Ar biedru izšķīrāmies. Viņš teicās iet uz Kuldīgas pusi, bet mans ceļš veda uz Mērsragu. Un te atkal tik tikko neiekritu. Mērsrags, tāpat kā visa jūrmala, bija kā izmiris, jo vācieši no jūrmalas bija izsūtījuši visus iedzīvotājus, bet uz Engures ezera ierīkojuši savu hidroplānu bāzi, ko stingri apsargāja.

Vēlāk vietējie iedzīvotāji man pastāstīja, kāpēc no jūrmalas visi esot padzīti. 1916. gadā Krievijas Rīgas frontes vadība kādu nakti izcēlusi Kurzemes piekrastē kaut kur starp Engurciemu un Mērsragu izlūkus — latviešu strēlniekus, lai tie novērotu vācu hidroplānu bāzi Engures ezerā. Reiz izlūki pārsteiguši kādu vācu ģenerāli, kad tas viens Engures ezerā peldējies. Izlūki saņēmuši ģenerāli gūstā. Tūlīt pēc tam vācu okupanti dažu stundu laikā aizdzinuši visus jūrmalas iedzīvotājus tālu projām frontes aizmugurē un nežēlīgi izrēķinājušies ar katru, kas vilcinājies pavēli izpildīt.

Atpakaļceļā Engures ezermalas krūmos pie Krievragciema uzdūros vācu postenim. Tiklīdz izdzirdu saucienu «halt», aizrāvos aiz lielāka krūma un metos bēgt. Vācu sardzes postenis labu laiku šāva, bet krūmi un tuvumā esošais mežs mani paglāba. Dzedru ciemā pie Engures ezera uzzināju, ka neviens no piederīgajiem un radiem no bēgļu gaitām vēl nav atgriezies. No piederīgajiem vienīgi tikai mana vecā mātesmāte, kalpa sieva Līze Bērziņa, dzīvojot Rīdeļu muižā.

Ko darīt tālāk? Kur palikt? Apstaigāju Talsu apriņķa Lā-dzerciema un Klaņu ciema saimniekus — Dundurus, JaunlāČus, kur pirms bēgļu gaitām biju dzīvojis, iedams ganos un puspuiša gaitās. Bet tur bez dokumentiem nebija palikšana. Saimnieki uz katru atgriezušos bēgli skatījās neuzticīgi. Pat paēst nedeva. Un nebija šaubu — paziņos žandarmam. Nekas cits neatlika kā iet uz Rīdeļiem, kur dzīvoja mana mātesmāte. Viņa visu savu mūžu bija nodzīvojusi, kalpodama Talsu apriņķa muižās, un arī vēl tagad dziļā vecumā strādāja Rīdeļu muižā pie grāfa Lamsdorfa par kalponi. Par manu ierašanos viņa bija ļoti priecīga, bet izbijās, kad uzzināja, ka man nav nekādu dokumentu. Rīdeļu muižas īpašnieks grāfs Lamsdorfs taču bija visvarenās vācu varas ieceltais apriņķa priekšnieks.

Norunājām, ka vecāmāte, kuru visi muižas ļaudis labi pazina un kuru neviens neturēja aizdomās par politisku neuzticamību, mēģinās muižas īpašniekam Lamsdorfam ieskaidrot, ka meitasdēls tikko atgriezies no bēgļu gaitām un ceļā nozaudējis dokumentus. Tā viņa arī izdarīja. Lamsdorfs vecomāti gan stingri brīdinājis: vācu varas «ausveisu» viņš varbūt gan izdošot, bet par to meitasdēlam vajadzēšot strādāt Rīdeļu muižā par kalpu un viņa, vecāmāte, tikšot saukta pie atbildības ar visu okupācijas varas likumu bardzību, ja meitasdēls izrādīšoties politiski neuzticams.

Cīņā pret «melnajiem» un «pelēkajiem» baroniem

Tā kā grāfs Lamsdorfs bija vācu okupācijas varas vīrs — Tukuma apriņķa priekšnieks, Rīdeļu muižā katru dienu pulcējās daudz apkārtējo zemnieku. Tur bija gan cilvēki, kas lūdza papildu pārtikas devu, jo neviens nevarēja iztikt ar vācu okupācijas varas noteiktām maizes normām, gan dažādu iemeslu dēļ okupācijas varas sodītie, gan vācu varas ielikteņi — pagasta vecākie un to rokaspuiši. Ieraugot grāfa lielkungu, kā sauca muižas īpašnieku Lamsdorfu, vai viņa ģimenes locekļus — jaunkungus un freilenes, zemnieku vairums jau pa gabalu rāva nost no galvas cepures, bet, tuvumā tikuši, tie krita pie grāfa lielkunga, lielmātes un viņa ģimenes locekļu rokām un tās bučoja. Visbiežāk roku bučotāji bija veci vīri sirmām galvām.

Apkārtējo darbaļaužu izturēšanās pret vācu okupācijas varu un muižniekiem krasi mainījās, kad 1918. gada vasarā no Vidzemes un Padomju Krievijas sāka Kurzemē atgriezties bijušie Kurzemes bēgļi, kas bija pieredzējuši Krievijas Februāra un Oktobra revolūcijas un paši tajās aktīvi piedalījušies. Tagad ne tikai gados jaunākie, bet arī vecākie cilvēki baronu priekšā vairs tā neklanījās un rokas nebučoja. Drīz pēc manas ierašanās Rī-deļos grāfs Lamsdorfs bija prasījis manai vecaimātei: «Kāpēc to tav meit dēl nebučo man rok?» Kaut gan mana vecāmāte, tāpat kā daudzas citas toreizējās mātes, labprāt vēlējās, lai dēli un meitas labāk bučotu kungiem rokas nekā, riskēdami ar dzīvību, saceltos pret «visvareno» vācu muižnieku varas likumiem, uz lielkunga jautājumu tikai noplātījusi rokas. Lielkungs piedraudējis, ka viņam tādi dumpīgi kalpi neesot vajadzīgi. Bet no bēgļu gaitām atgriezās arvien jauni tādi paši «dumpīgi» ļaudis — Jēkabs Neilands, Kārlis un Anna Kauliņi, Auziņš u. c., kuri arī lielkungiem vairs rokas nebučoja.

Šī «dumpīgā» izturēšanās sākumā sagādāja lielas bažas tēviem un mātēm, kas, atrazdamies zem vācu okupācijas dzelžainā papēža, bija pieredzējuši, kā baroni izrēķinās ar savas kundzības pretiniekiem.

Lūk, viens no drausmīgajiem notikumiem, kas neizgāja no prāta vietējiem iedzīvotājiem. Neilgi pēc 1917. gada Februāra revolūcijas, kad Rīgas frontē notika latviešu strēlnieku brāļošanās ar vācu kareivjiem, vācu baroni sagūstījuši vairākus latviešu strēlniekus, kas brāļošanās nolūkā bija pārgājuši frontes līniju. Šos strēlniekus baroni sadauzītus un sasietus atveduši uz Rīdeļu muižu, ieslodzījuši muižas klētīs un nomērdējuši badā. Muižas ļaudis vēl ilgi naktīs dzirdējuši bada nāvē mirstošo cilvēku klauvējienus un vaidus, kas kļuvuši arvien vājāki, līdz galīgi apklusuši. Tad badā nomērdēto cilvēku līķi izmesti laukā, aizvesti Rīdeļu mežā un aprakti. Viņu vārdi palikuši nezināmi .. .

1918. gada vasarā Rīdeļu muiža nodibinājās nelegāls Latvijas Sociāldemokrātijas (boļševiku) pulciņš. Pulciņa dalībnieki bija Jēkabs Neilands, Kārlis Kauliņš, Anna Kauliņa un Fricis Bergs, kuri jau bēgļu gaitās bija sastāvējuši partijā — J. Neilands un Kauliņi Taganrogā, F. Bergs — Valkā. Jēkabs Nei-lands un Anna Kauliņa sistemātiski uzturēja sakarus ar LSD Rīgas Jūrmalas organizāciju. Dažiem biedriem bija sakari ar partijas Tukuma organizāciju. Man bija sakari ar Talsu organizāciju; šos sakarus palīdzēja uzturēt Fricis Jansons. Mums bija daudz domu biedru, ar kuriem vienmēr cieši sadarbojāmies, to vidū muižas kalps Auziņš, rīdeļnieki Kārkliņš, Rēvalds, māsa un brālis Lini un citi.

Kā izpaudās mūsu pulciņa darbība?

Sākumā pulciņa darbība galvenokārt izpaudās aģitācijā par Padomju varu, bet vēlāk jau veicām vairākus organizatoriskus pasākumus un diversijas aktus pret okupācijas varu un tās atbalstītājiem — latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem. Sākumā veicām aģitācijas darbu muižas kalpu, apkārtnes laukstrādnieku, jūrmalas zvejnieku un Tukuma pilsētas strādnieku vidū. Mobilizējām viņus cīņai pret vācu okupāciju, cīņai par Padomju varu.

Izplatījām nelegālo partijas literatūru starp apkārtējo muižu kalpiem un laukstrādniekiem. Bieži piesitām uzsaukumus pie krustceļu stabiem, pie muižas staļļu, baznīcu, krogu, veikalu un dzirnavu durvīm — visur, kur vien sapulcējās darbaļaudis.

Nelegālo literatūru saņēmām no Rīgas Jūrmalas, dažreiz arī no Tukuma biedriem un dažreiz pat no Talsiem, no Friča Jan-sona, ar kuru es biju pazīstams jau no priekškara laikiem, kad mēs kopā strādājām pie Lādzerciema saimniekiem — viņš par puisi, es par puspuisi. Dienu un nakti boļševistiskie uzsaukumi gāja no rokas rokā, līdz kļuva pavisam nesalasāmi. Pēc tam mēs tos ar roku pārrakstījām un laidām atkal tālāk pa visu Kurzemi. Lasītāju alkas pēc mūsu partijas literatūras auga ar katru dienu — līdz ar vācu okupācijas varas represijām un līdz ar ātri tuvojošos revolūciju.

Iespaidīgs aģitācijas līdzeklis pret vācu baronu kalpiem — pagastu vecākiem, dažādiem līdējiem un savas tautas nodevējiem toreiz bija dažādas, gan iespiestas, gan ar roku zīmētas karikatūras, ko vēstulēs piesūtījām vainīgajām personām, piedraudot, ka drīz tauta prasīs atbildību par viņu kalpošanu vācu baroniem. Iespaids bija tik liels, ka Rīdeļu un vairāku citu apkārtējo pagastu vecākie ieradās pie grāfa Lamsdorfa un atteicās turpmāk palikt vācu varas ielikteņu — pagasta vecāko posteņos. Viņi bijuši ar mieru pagaidām palikt šais amatos tikai pēc tam, kad to apsargāšanai apsolīti vācu kareivji. Vēlāk, sevišķi pec revolūcijas Vācijā, vācu muižnieki juta, ka viņu vara, kas bija dibināta uz vācu armijas durkļiem', brūk, un tādēļ viņi sāka drudžaini organizēt tā saucamo «zelbstšucu». Runāja, ka muižnieki, baidīdamies no 1905. gada notikumu atkārtošanās, nolēmuši savas muižas pārvērst par cietokšņiem. Sājā sakarībā 1918. gada rudenī kādu dienu grāfs Lamsdorfs lika kalpiem sajūgt muižas zirgus un braukt uz jūrmalu; tur Engurē, Plien-ciemā un Ķesterciemā bija no kara laika vācu armijas pamestas tērauda bruņas ar šaujamlūkām, ko vācu kājnieki kaujā izvirzīja ķēdes priekšā. Muižas vagars Strazdiņš lielījās, ka šīs bruņas novietošot visu apkārtējo muižu logos gadījumam, ja nāktos atsist «bandītu», t. i., revolucionāru uzbrukumu. No Ķester-ciema, kur bruņu savākšanu vadīja pats Lamsdorfs, tās uz Rī-deļiem atveda; no pārējiem zvejnieku ciemiem bruņas, kas bija domātas apkārtējām muižām, gan savāca, bet ceļā muižu kalpi lielāko daļu bruņu sagāza upē. To zināja tikai daži cilvēki.

Pēc Vācijas revolūcijas un buržuāziskās Latvijas proklamēšanas mūsu galvenie pretinieki bija Latvijas buržuāziskie nacionālisti, kuru vietējie pārstāvji^ bija «pelēko baronu» partijas -Zemnieku savienības locekļi. Sie saimniekdēli 1918. gada rudenī kļuva sevišķi aktīvi.

Pēc revolūcijas Vācijā baroni, juzdami, ka viņu pašu vara Baltijā grūst, visādi atbalstīja zemnieksavienībniekus, tā cerēdami paildzināt savu varu Latvijā ar Latvijas budžu palīdzību. Sājā nolūkā vācieši neierobežoti atļāva zemnieksavienībniekiem sasaukt iedzīvotāju sapulces, kurās ulmanieši uzstājās pret katru sadarbību ar Padomju Krieviju un aģitēja par «neatkarīgu» buržuāzisku Latviju. Vācu žandarmi apsargāja zemnieksavienīb-nieku sapulces un izplatīja viņu literatūru. Vietējais zemniek-savienībnieku līderis — Līkkažoku mājas saimniekdēls Kristsons bieži ieradās Rīdeļu muižā pie grāfa Lamsdorfa uz vācu baronu un latviešu buržuāzisko nacionālistu apspriedēm, kurās runāja par cīņu pret boļševikiem.

Sājā laikā mūsu partijas pulciņa iespaids pieauga ar katru dienu. Tagad galvenais mūsu uzdevums bija — atmaskot zemnieksavienībniekus un mobilizēt darbaļaudis tūlītējai cīņai par Padomju varu.

Kad kļuva zināms, ka pēc imperiālistiskās Vācijas sabrukuma Padomju Krievija anulējusi netaisno Brestas miera līgumu un latviešu strēlnieku pulki sākuši dzīt okupantus atpakaļ uz rietumiem, zemnieksavienībnieki visiem spēkiem centās nostiprināt savu iespaidu Kurzemē. Ar vācu muižnieku atbalstu un: tiešā to aizsardzībā viņi mēģināja sasaukt visos pagastos iedzīvotāju masu sapulces (ko neatļāva mums). Buržuāzija gribēja ievēlēt jaunas pagastu pašvaldības iestādes līdzšinējo okupācijas varas orgānu vietā. Jaunajām vietējās pašvaldības iestādēm vajadzētu darboties Zemnieku savienības vadībā un organizēt brīvprātīgos tikko proklamētās «neatkarīgās» buržuāziskās Latvijas aizstāvēšanai pret Sarkano Armiju. Tukuma apriņķī sevišķi aktīvi šādu vācu žandarmu apsargātu sapulču organizēšanā bija Rīdeļu pagasta Līkkažoku mājas saimniekdēli — Alfrēds un Edmunds Kristsoni.

Tomēr savus mērķus tiem neizdevās sasniegt nevienā pagastā. Mūsu pulciņa biedri uzmanīgi sekoja zemnieksavicnīb-nieku darbībai un visur deva tiem pretsitienus. Mēs izjaucām visas viņu sapulces, padzinām viņus pašus no sapulcēm un pēc tam pārņēmām sapulču vadību savās rokās. Sapulces, kuras šajos pagastos organizēja budži un muižnieki pret augošo revolūciju, mēs pārvērtām par darbaļaužu gribas paudējām, un tās vēfsās pret pašiem sapulču sasaucējiem.

Parasti tas notika tā: Kristsoni vienmēr atklāja sapulces, un no Rīgas ieradušies zemnieksavienībnieki sāka stāstīt, ka Vācijā esot notikusi revolūcija un vācu okupācijas vara visžēlīgi atļaujot pašiem latviešiem dibināt savu «patstāvīgu» valsti, kuru tagad apdraudot no Padomju Krievijas nākošās boļševiku «ordas». Tādēļ, lūk, visiem apzinīgiem pilsoņiem katrā pagastā vajagot organizēt jaunās valsts aizsardzību. Esot jāievēlē jauna pagasta pašvaldība, kuras galvenais uzdevums ir vākt brīvprātīgos cīņai pret «boļševiku ordām» utt. Parasti pēc tādas runas vienmēr atskanēja klātesošo darbaļaužu protesta saucieni: «Mēs nekarosim pret latviešu strēlniekiem!», «No Padomju Krievijas nāk mūsu brāļi!», «Mēs gribam brīvu Latviju brīvajā Krievijā!» un tamlīdzīgi. Mūsu partijas pulciņa biedriem gandrīz vienmēr bija izdevies iepriekš sagatavot darbaļaudis cīņai pret budžu runātājiem. Zemnieksavienībnieku tālāku piedalīšanos sapulcē mēs tad nemaz vairs nepielaidām. Tiklīdz tie mēģināja runāt, vienmēr atskanēja saucieni «nost», svilpieni, kāju dauzīšana, līdz zemnieksavienībnieki tika no sapulces padzīti. Pēc partijas biedru un to atbalstītāju dedzīgām runām sapulce pieņēma mūsu iesniegtās rezolūcijas. Izpildu komitejās tika ievēlēti mūsu ieteiktie darbaļaužu pārstāvji.

Tā 1918. gada rudenī vēl vācu okupētās Kurzemes pagastos tika ievēlētas Komunistiskās partijas vadītas izpildu komitejas.

Tā tas bija Engures, Dzirciema, Rindzeles, Rīdeļu un citos Tukuma — Talsu apriņķa pagastos. Rīdeļu pagastā par Izpildu komitejas priekšsēdētāju ievēlēja Kārli Kauliņu.

Gadījumos, kad sapulču sākumā dalībnieki svārstījās un sapulču sasaucēji zemnieksavienībnieki neļāva mūsu biedriem runāt, sapulces bija ļoti vētrainas. Dažreiz uz zemnieksavienībnieku aicinājumu vācu žandarmi sapulces izklīdināja. Tad jaunas sapulces sasaucām mēs paši, neprasot atļauju vietējiem vācu varas orgāniem, un, protams, zemnieksavienībniekus tajās vairs nepielaidām.

Bruņotās sacelšanas uzvara Tukuma

Tuvojoties izšķirošajām 1919. gada cīņām, pastiprinājās mūsu sakari arī ar apkārtējām pilsētām — Tukumu, Talsiem, Kandavu un arī ar tālākiem apkārtējiem pagastiem. Arvien biežāk saņēmām un izplatījām nelegālos uzsaukumus, kas aicināja darbaļaudis uz tiešu sacelšanos. Tukumā, Talsos, Kandavā, Ventspilī un citur nodibinājās nelegālas revolucionārās komitejas sacelšanās vadīšanai. 1918. g. decembra beigās kopā ar Auziņu iestājos nelegālajā Tukuma kaujas organizācijā, kas gatavojās pārņemt varu tuvākajās dienās.

Kaujas organizācijai trūka ieroču. Tādēļ mums uzdeva ieročus sagādāt pašiem, atņemot tos vācu kareivjiem. Tomēr to izdarīt mums tik drīz neizdevās, jo vācu kareivji vairs nedzīvoja uz laukiem, bet bija koncentrēti pilsētās. Žandarmi gan dzīvoja uz laukiem, bet tie kopā ar muižniekiem bija ieslēgušies vācu muižās, ārpus kurām parādījās daudz retāk nekā agrāk, pie tam stipri apbruņoti un kopā ar lielākām muižnieku grupām. Muižnieki arī savās muižās pa vienam vairs neuzdrošinājās dzīvot. Daži mūsu biedru mēģinājumi šādos apstākļos tiem uzbrukt, lai iegūtu ieročus, beidzās nesekmīgi. Tos kaujiniekus, kuriem nebija ieroču, pagaidām atlaida no Tukuma mājās. Arī mēs ar Auziņu atgriezāmies atpakaļ Rīdeļos ar uzdevumu neļaut muižniekiem aizbēgt. Norunājām ar muižas kalpotājiem, ka viņi mums ziņos, tiklīdz pamanīs muižniekus gatavojamies bēgšanai. Ja paši mēs netiktu galā, mums vajadzētu jāšus auļot uz Tukumu un ziņot par muižnieku bēgšanu. 1919. gada 2. janvārī, revolucionārās varas nodibināšanas priekšvakarā, mūs ar Auziņu izsauca uz Tukumu. Mūs abus norīkoja par ziņnešiem un 4. janvārī aizsūtīja uz Talsiem ar ziņojumu, ka Tukumā sākas sacelšanās. Ziņas bija jānodod pēc paroles kādā mājiņā Ezermalas ielā ļoti liela auguma biedram, kura vārdu vairs neatceros. Tādi paši ziņneši no Tukuma tika izsūtīti arī uz Sloku, Kandavu un citām apkārtnes pilsētām un miestiem. Kad 5. janvārī atgriezāmies Tukumā, pilsēta jau atradās sacēlušās tautas rokās. Vācu kareivji, kuru vidū iepriekš bija veikts komunistiskās aģitācijas darbs un kuri saprata, ka pretošanās gadījumā tiem nāktos cīnīties ar apbruņotu tautu, pēc nelielām sadursmēm bija Tukumu atstājuši.

Mūs ar Auziņu sūtīja atpakaļ uz Rīdeļiem arestēt grāfu Lams-dorfu un citus muižniekus. Tomēr izrādījās, ka mēs bijām nokavējušies. Tukuma sacelšanās naktī Rīdeļu muižas īpašnieks ar savu ģimeni bija jau slepus no muižas aizbēdzis.

1919. gada pirmajās dienās visā Kurzemē sākās strādnieku bruņota sacelšanās, bet līdz ar to vācu karaspēka un vietējo muižnieku, kā arī latviešu buržuāzisko nacionālistu bēgšana. Ziņneši jātnieki katru dienu auļoja pa Kurzemes ceļiem no pilsētas uz pilsētu, atkal un atkal ziņodami par kādu jaunu sacelšanos. 4. janvārī notika strādnieku bruņota sacelšanās Tukumā,

6. janvārī — Talsos, 7. janvārī — Kandavā un Ventspilī.

Pēc revolucionārās varas nodibināšanās Tukumā Revolucionārā komiteja saņēma visu varu savās rokās ne tikai Tukuma pilsētā, bet arī visā apkārtnē, arestēja daudzus vācu muižniekus un viņu rokaspuišus, kas nebija paspējuši aizbēgt, un ieslodzīja tos Tukuma cietumā. Nepacietīgi gaidījām Sarkano Armiju, kura, pēc saņemtajām ziņām, bija jau ieņēmusi Rīgu un virzījās tālāk uz Kurzemi.

Lai apspiestu augošo revolucionāro kustību, Baltijas muižnieki jau 1918. g. beigās bija noorganizējuši tā saucamo lan-desvēru, kas sastāvēja no Baltijas vāciešiem. Arī grāfs Lams-dorfs pēc aizbēgšanas no Rīdeļu muižas bija iestājies landes-vērā, lai līdz ar saviem dēliem un citiem muižniekiem cīnītos pret revolūciju, tāpat kā to darīja muižnieki 1905. gadā.

Varu ieguvušo darbaļaužu revolucionārā sajūsma auga ar katru dienu. 1919. g. 9. janvārī Tukumā notika līdz tam vēl nepieredzēti plaši tautas svētki: notika grandiozs strādnieku un apkārtējo muižu kalpu gājiens uz 1905. gada revolūcijas cīņās kritušo, kā arī vēlāk nobendēto revolucionāru kapiem. Atskanēja kvēlas runas un aicinājumi celt revolucionāros kaujas karogus tikpat augstu kā 1905. gadā, kad revolucionāri

Tukuma kauja ilgāku laiku sekmīgi atsita cariskas Krievijas ar lielgabaliem bruņotās karaspēka vienības.

Grand bruņotās kaujas grupas šauteņu zalves par godu kritušajiem biedriem. Pār kapiem noliecas sarkanie karogi.

Tukuma baznīcā notiek mītiņš. No kanceles, kur gadsimtiem ilgi lauzītā latviešu valodā atskanējuši vācu mācītāju sprediķi par paklausību un kalpošanu dievam un kungiem, lai iegūtu paradīzi debesīs, un lāsti neticīgajiem, tagad skan J. Jūrmalnieka un citu runātāju ugunīgie vārdi par sacelšanos pret dieviem un kungiem, par «paradīzi», ko tauta uzcels tepat zemes virsū. Ērģeles svinīgi atskaņo «Internacionāli». Līdzi dzied visa tautas pārpilnā baznīca:

Ne zelts, ne valdnieki, ne dievi Mums jaunus laikus nenesīs,

Tik pašu rokas, pašu spēki Lems laimi, važas saskaldīs ...

Kad «Internacionāle» izskanējusi, grupa partijas biedru, kas sastājušies ap kanceli, uzsāk un visa ļaužu jūra uztver un sāk dziedāt līdzi jaunu dziesmu:

Kam skanat jūs, drūmajie zvani,

No augstajiem tempļiem šurp?

Par velti jūs aicināt mani.

Par velti — es neiešu turp ...

Tie ir apkārtējo muižu kalpi, kas tik aizraujoši dzied. Arī daudzās citās dziesmās, liekas, viņi zvēr nekad vairs nelocīt darbā salīkušās muguras ne melno, ne pelēko baronu jūgā . .. No kanceles Tukuma apriņķa Izpildu komitejas priekšsēdētājs J. Jūrmalnieks nolasa jaunās Padomju Valdības 17. decembra manifestu Latvijas darba tautai. Mītiņa dalībnieki nolemj apsveikt jaundibināto Padomju Latvijas valdību un izteikt tai nedalītu uzticību. Nolemj nosūtīt telegramu vācu biedriem — spartakiešiem, bruņotās sacelšanās organizētājiem Vācijā, apsolot, ka pirmo internacionālo strādnieku pulku, ko Tukuma strādnieki noorganizēs, sūtīs vācu biedriem palīgā.

Tomēr apstākļi tā sarežģījās, ka jau nākamajā naktī smagas cīņas sākās tepat mūsu pašu mājās. Dienā izsūtītie izlūki netālu no Tukuma bija sadūrušies ar vācu landesvēra bandām, tādēļ pilsētā radās trauksmes stāvoklis un tika izlīmēti uzsau-

Vācu okupantu nogalināto Tukuma revolucionāru pavadīšana 1919. gadajanvārī

kūmi iedzīvotājiem uzmanīt baltgvardu bandas un ziņot par to tuvošanos. Tomēr vakarā nesaprotamā veidā trauksme tika atcelta un visi ieročus nest spējīgie cīnītāji, kuru vairums bija apkārtējie laukstrādnieki, tika atlaisti uz mājām. Tika noņemti pat posteņi no galvenajām ielām, kas parasti tur vienmēr atradās. Bruņota sardze ar ložmetēju bija palikusi vienīgi pie cietuma, lai apsargātu ieslodzītos muižniekus.

Tā arī es līdz ar vairākiem citiem Rīdeļu muižas kalpiem vakarā gāju mājās. Bijām nodomājuši iestāties Sarkanajā Armijā, kas nākot no Rīgas puses Kurzemes strādniekiem palīgā. Kad bijām jau dažus kilometrus no Tukuma, pēkšņi izdzirdējām, ka pilsētā sāk stipri šaut. Kāds ieminējās, ka varbūt notiekot apmācības šaušanā. Turpinājām ceļu.

Kad otrā dienā atkal ieradāmies Tukumā, izrādījās, ka naktī no 9. uz 10. janvāri noticis labi bruņotas Iandesvēra triecīen-grupas iebrukums Tukumā Kazdangas barona Manteifeļa vadībā. Biedri, kas uzbrukuma laikā bija atradušies Tukumā un izglābušies, mums pastāstīja par šo notikumu tuvāk.

Nesastapdami nekur lielāku pretestību, vācieši no visām pusēm ielenkuši cietumu un atklājuši negantu ložmetēju uguni uz cietuma augšējā stāva logiem, kur atradās vienīgais ložmetējs un cietuma sardzes telpas ar dažiem sardzes kareivjiem. Kad sardze metusies pie ložmetēja, izrādījies, ka tas jau pirms vācu uzbrukuma bijis nodevīgas rokas sabojāts. Izšāvuši visas šauteņu patronas, sardzes karavīri metušies pret ienaidnieku ar durkļiem un nevienādā durkļu cīņā pārvarēti; daži krituši varoņu nāvē turpat pie cietuma, pārējos ienaidnieks aizvedis līdz. Pie cietuma ar durkļiem nodurts cietuma sardzes kareivis Ādminis un daži citi. Pēc apcietināto baronu atbrīvošanas landes-vēristi lielā steigā atkāpušies, paņemdami līdz vairākus dzīvokļos pārsteigtus un sagūstītus padomju aktīvistus.

Runāja, ka landesvēram un no apcietinājuma atbrīvotajiem muižniekiem līdzi aizgājis arī viens no jaunieceltajiem kaujas grupas komandieriem, kāds bijušais virsnieks Baumanis, kurš zem kara «speciālista» maskas bija ielavījies sacēlušos revolucionāru rindās kā nodevējs.

Arestētos Tukuma revolucionārus nošāva, tajā skaitā arī bijušo Tukuma pilsētas Izpildu komitejas locekli Riekstiņu, kas jau no bērnības bija invalīds — bez rokām. Pirms nošaušanas visi neģēlīgi spīdzināti un sisti, sevišķi minētais invalīds, pie tam šāvēji teikuši, ka Riekstiņš arī bez rokām esot viņiem visbīstamākais, jo «tas strādājot ar galvu». Viens no sagūstītajiem tomēr palika dzīvs un vēlāk visu pastāstīja. Ievainots tas pakritis, un viņam virsū uzkrituši pārējie nošautie biedri. Bet naktī viņš piecēlies un slēpdamies aizgājis.

Vāciešu, iebrukuma brīdī pa Raudas ielu, kas vēl nebija ielenkta, no Tukuma uz jūrmalas pusi bija paspējis izauļot kāds mūsu jātnieks sakarnieks. Ceļā uz Rīgu viņš Slokā sastapis pirmās Sarkanās Armijas daļas — 1. latviešu strēlnieku pulku, kas nāca atbrīvot Kurzemi, un ziņojis strēlniekiem par vāciešu iebrukumu Tukumā. 1. latviešu strēlnieku pulka jātnieku izlūku nodaļa tūliņ arī steidzās tukumniekiem palīgā. 10. janvāra rīta agrumā iedrāzušies Tukumā, strēlnieki tur vairs vāciešus nesastapa, tādēļ drusku atpūtušies viņi devās tālāk uz Kuldīgu vajāt baltgvardus.

... Pēc tam izklīda uz visām pusēm arī lielākā daļa mūsu Rīdeļu pulciņa biedru. Jēkabs Neilands jau pirms tam bija no

Rīdeļiem aizgājis uz Rīgas Jūrmalu, kur viņš strādāja par Rīgas Jūrmalas milicijas priekšnieku un reizē bija ari partijas Rīgas Jūrmalas komitejas loceklis. Mēs ar Auziņu un vēl dažiem Rī-deju jauniešiem, kas bija iestājušies Tukuma Revolucionārās komitejas kaujas grupā, 1919. g. 12. janvāri aizbraucām uz Valkas fronti, kur igauņu un somu baltgvardi bija sākuši uzbrukumu mūsu jaunajai Latvijas Padomju Republikai.

No mūsu pulciņa biedriem Rldeļos palika vienīgi Kārlis un Anna Kauliņi, kuri jaunos apstākļos turpināja mūsu vācu okupācijas laikā iesākto partijas darbu. Partijas Talsu apriņķa komitejas uzdevumā Kārlis un Anna Kauliņi izveidoja jaunu legālu partijas pulciņu Rldeļos, iesaistot tajā labākos, aktīvākos apkārtnes darbaļaužu pārstāvjus.

.

F. Krustkalns. IRLAVAS PAGASTĀ

Irlava atrodas netālu no Tukuma pilsētas pie Abavas upes. Pirms pirmā pasaules kara Irlavas pagasta centrs sastāvēja no Irlavas pagasta nama, pagasta skolas, aptiekas, veikala, biedrības nama, pasta, pagasta labības klēts, slimnīcas un bijušā skolotāju semināra ēkām. Pagasta iedzīvotāju politiskā, kultūras un izglītības dzīve koncentrējās ap šo centru. Tas bija arī revolucionārais centrs: šeit jau 1905. gadā no pagasta valdes telpām uz lielceļa tika izmesti cara portreti un likumu grāmatas ar divgalvainiem plēsoņām — ērgļiem. Otrs «centrs» ar bēdīgu slavu atradās Tukuma—Dobeles un Jelgavas—Grenču ceļu krustojumā 17 km no Tukuma. Tas sastāvēja no Irlavas kroga, baznīcas un nelielas bodītes. Vēl pusotru kilometru tālāk uz Jaunpils pusi Abavas krastā atradās Irlavas muiža ar savu Ķūķu pusmuižu un kalpu mājām. Krogs ar baznīcu bija cieši saistīti un deva krietnu ienākumu gan muižai, gan krodziniekam, sevišķi dievkalpojumu svētdienās un laikā, kad budži līga sev kalpus.

Vairums pagasta zemnieku bija vidējie saimnieki; pagastā bija arī lielsaimnieki, kas ekspluatēja pagasta bezzemniekus (kalpus, ganus), kā arī rentniekus un sīksaimniekus.

Eka Irlava, kur 1919. gadā notika darbaļaužu sapulces

1918. gada vasarā un rudenī Kurzemē atgriezās daudzi bēgļi no Vidzemes un Padomju Krievijas apgabaliem. Viņu vidū bija arī daži Komunistiskās partijas biedri. No Sibīrijas trimdas Irlavas pagastā pārnāca 1905.—1907. gada revolūcijas dalībnieks Jānis Zīriņš. 1918. gada novembrī un decembri Irlavas pagasta progresīvākie ļaudis, kas grupējās ap atsevišķiem partijas biedriem, gatavojās padzīt okupantu varu un nodibināt Padomju varu. Sevišķu aktivitāti izraisīja novembra revolūcija Vācijā, Brestas miera līguma anulēšana un latviešu strēlnieku pulku uzvaras gājiens.

Irlavas pagasta revolucionāru grupā bija Kārlis Munkevičs, Jānis Zīriņš, Fricis Krustkalns, Otto Kalniņš, Gustavs Birken šteins, Kārlis Stūris, Teodors Stūris, Gustavs Starpiņš, Kārlis Liepa no Ķūķu muižas, Jānis Vanags un citi. J. Zīriņš, K. Munkevičs un G. Birkenšteins bija partijas biedri. Decembra beigās minētā grupa Irlavas pagastā noorganizēja Revolucionāro komiteju, apbruņojās un sāka atbruņot vācu baronus. Gatavojāmies Padomju varas nodibināšanai, jo no tukumniekiem bijām uzzinājuši, ka nodibināta Latvijas Padomju Valdība ar

P. Stučku priekšgalā. Padomju Valdības 17. decembra Manifests bija nelegāli atvests uz Tukumu.

Gatavojoties pagasta Bezzemnieku padomes vēlēšanām, Revolucionārā komiteja uzskaitīja pagasta iedzīvotājus, lai noteiktu vēlētāju skaitu; reģistrēja arī skolas gados esošos bērnus. Decembra beigās, kad latviešu strēlnieki tuvojās Rīgai, Revolucionārā komiteja sasauca biedrības namā Irlavas pagasta iedzīvotāju sapulci, lai ievēlētu pagasta Bezzemnieku padomi. Sapulcē bija ieradušies visi vēlētāji, biedrības nams bija pārpildīts. Tika nolasīts Latvijas Padomju Valdības Manifests. Runas teica K. Munkevičs, K. Stūris, T. Stūris un citi. Budži redzēja, ka viņu vara jau beigusies: Padomē ievēlēja tikai bezzemniekus un sīkzemniekus. Jaunā Padome ievēlēja Izpildu komiteju triju cilvēku sastāvā: par priekšsēdētāju — K- Munkeviču, viņa vietnieku — F. Krustkalnu, sekretāru — K. Stūri.

Padome par savu darba vietu izraudzījās Irlavas muižu, jo vecais pagasta nams bija vajadzīgs Grenču pagasta Padomei. Irlavas muižu bija arī vieglāk apsargāt, jo priekšā tecēja Aba-vas upe, aiz tās līdz Pētertālei un Jaunpilij atradās lēzenas purva p|avas.

Tā vecā Irlavas muiža, kur baroni moku kambaros bija mocījuši un nogalinājuši darbaļaudis par piedalīšanos 1905.— 1907. gada revolūcijā, tika pārvērsta par Padomju varas cietoksni, visdemokrātiskākās strādnieku varas darbības vietu.

Irlavas pagasta Izpildu komitejā darbojās šādas nodaļas: administratīvā (vadītājs Izpildu komitejas priekšsēdētājs K. Munkevičs); agrārā un būvniecības (vadītājs Izpildu komitejas priekšsēdētāja vietnieks F. Krustkalns); pārtikas un izglītības (abas vadīja Izpildu komitejas sekretārs K- Stūris). Veselības aizsardzības, sociālās apgādības un satiksmes lietu kārtošanas darbi bija sadalīti starp priekšsēdētāju un viņa vietnieku.

Padomes sēdes notika katru nedēļu, pie tam. par sēdēs pavadītajām dienām deputāti saņēma atalgojumu. Sēdēs apstiprināja Izpildu komitejas lēmumus un rīkojumus un izlēma svarīgākos pagasta dzīves jautājumus.

Izpildu komitejas rīcībā bija 2 miliči — G. Birkenšteins un O. Kalniņš — abi no Zīļu mājām, bijušie latviešu strēlnieki.

Pagasta Padomei kadru jautājums sevišķas grūtības neradīja, jo mums pietika spējīgu un pietiekami izglītotu dar--binieku. Sai ziņā mēs varējām pat palīdzēt Tukuma apriņķa

Izpildu komitejai, kas sākumā stipri izjuta spējīgu kadru trūkumu. No mūsu pagasta Tukuma apriņķa Izpildu komitejā tika ievēlēti K- Munkevičs, K- Stūris un T. Stūris, kas daļēji bija al rauti no darbības pagastā, bet strādāja dažādās apriņķa komisijās (pārtikas, sanitārajā u. c.). Tukuma apriņķa Izpildu komitejas loceklis bija ari irlavnieks R. Krustkalns, Komunistiskās partijas biedrs no 1919. gada janvāra. Sākumā viņš strādāja pārtikas komisijā, vēlāk bija Tukuma Revolucionārā tribunāla izmeklēšanas nodaļas vadītājs un tieslietu pārzinis.

1919. g. 4. janvārī Jaunpilī notika Jaunpils, Bikstu, Remtes, Lestenes, Annasmuižas, Struteles, Pētertāles un Irlavas pagastu bezzemnieku padomju pārstāvju apspriede. Apspriedes dalībnieku vārdā nosūtījām P. Stučkām, J. Daniševskim un J. Lencmanim apsveikumu, kurā bija teikts: «...Noklausījušies Jūsu Manifesta nolasīšanu, vienbalsīgi izsakām savu uzticību jaunajai strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku Padomju Valdībai kā vienīgai, īstai darba tautas aizstāvei. Sūtām sveicienus Jums, pec ilga laika atgriežoties dzimtenē. Izsakām savu prieku, ka Jūs pēc Krievijas Padomju Valdības parauga, pēc tumšas nakts, arī šeit esat pacēluši droši sarkano brīvības karogu. Krituši kauliņi — brāziet uz priekšu, viesuļi!»

1919. g. 5. janvārī baltgvardi uzbruka Jaunpilij un nošāva vairākus Jaunpils Bezzemnieku padomes locekļus; sakarā ar to Irlavas pagasta Izpildu komiteja pastiprināja apsardzi, un tas nebija darīts velti. 9. janvāra pēcpusdienā ap pīkst, četriem sardze, kas stāvēja uz Abavas tilta, paziņoja, ka tuvojoties kāda banda — jātnieki un braucēji ragavās. Mēs, kas bijām Izpildu komitejā, paķērām ieročus, pat medību bises, un izskrējām laukā aiz ēkām. Banda devās mūsu vārtiem garām pa lielceļu uz Tukuma pusi. Varēja sagaidīt vēl citas bandas. Paķēris zīmogu un labības klēts atslēgu, kopā ar citiem biedriem devos uz Degoli, kur bija tālrunis, lai brīdinātu tukumniekus. Sniegs bija dziļš, bridām gar krūmiem un birztalām, kur varētu uzbrukuma gadījumā labāk aizsargāties un būtu mazāk redzami. Kad bijām ap 13 km no Tukuma, dzirdējām apšaudīšanos un sapratām, ka bandīti jau Tukumā. Iegriezāmies mežsarga Matisona mājās, kur uzrakstījām īsu paziņojumu, ka Padomju vara turpina pastāvēt un katrs, kas mēģinās organizēt kādu tautai naidīgu valdību, tiks uz vietas nošauts. Paziņojums tika izlīmēts uz telefonu stabiem pie Irlavas kroga un ceļa, kas veda uz Izpildu komiteju. Paziņojumu izplatīja arī sievietes.

Otrā dienā mūsu nosūtītie izlūki — sievietes, kuras gāja it kā uz Tukuma tirgu, pastāstīja, ka bandā bijis ap 100 vācu lan-desveristu, no tiem ap 70 jātnieku, citi braukuši ragavās. Landesvēristi tirgus laukumā uzstādījuši ložmetējus un iesākuši cīņu ar cietuma apsardzības rotu, ieņēmuši cietumu, atbrīvojuši arestētos baronus, sagūstījuši dažus padomju darbiniekus un atstājuši pilsētu, aiziedami pa Kuldīgas ceļu.

Padomju varas pastāvēšanas laikā viens no vissvarīgākajiem un visgrūtākajiem jautājumiem bija pārtikas jautājums. Nebija gandrīz nevienas sapulces vai sēdes, kurā nebūtu runāts par pārtikas grūtībām un pasākumiem to novēršanai. Vajadzēja apgādāt ar maizi meža strādniekus, skolēnus, skolotājus, ārstus, sakaru darbiniekus, bezzemniekus, kas atgriezās no bēgļu gai-tām, kā arī apmierināt Pārtikas komisariāta prasības palīdzēt Rīgas strādniekiem.

Pēc Padomju Valdības dekrēta katrai saimniecībai bija jānodod pret samaksu pa diviem pudiem labības no katras pūrvietas apstrādātās zemes, bet labības noslēpējiem to konfiscēja valsts labā un vainīgos sodīja. Labības krājumi bija tikai tiem budžiem, kas nebija 1915. gadā evakuējušies, jo viņu lauki bija apsēti. Šie budži, jau sākot ar 1915. gadu, bija mācījušies slēpt pārtiku no vācu okupantiem. To viņi darīja arī 1918. gada rudenī pēc ražas novākšanas. Tas, ko nebija nolaupījuši un aizveduši okupanti, bija paslēpts, un netrūka budžu, kas gribēja labību slēpt ari no trūkuma cietējiem darbaļaudīm.

Tā kā mums nebija uzskaites par 1918. gadā apsētajām platībām, daļa budžu izvairījās nodot pieprasītos divus pudus no katras apsētās pūrvietas. Tad Izpildu komiteja sāka pārtikas krājumus meklēt un konfiscēt. Te nu pārtikas nodaļas darbiniekiem vajadzēja parādīt savu apķērību, drosmi un neatlaidību, lai noslēptos pārtikas krājumus atrastu, konfiscētu un savāktu pagasta klētī. Pārtikas nodaļa, kurā darbojās vairāki bijušie strēlnieki (T. Stūris, G. Starpiņš, K. Liepa un citi), savu grūto uzdevumu izpildīja godam. Reizi pa reizei nodaļai palīgā gāja arī Izpildu komitejas locekļi — Kārlis Munkevičs, Fricis Krust-kalns, Kārlis Stūris un pagasta miliči — G. Birkenšteins un 0. Kalniņš.

Pārtikas nodaļas darbinieki atrada labības krājumus gan bišu stropos, kas bija nolikti dārzos ar bitēm aizņemto stropu vidū, gan akmeņu vai žagaru kaudzēs noslēptās piena kannās, pat dubultkāpnēs, kas ved uz bēniņiem, ar dēļiem apsistās māju sienās, zem siena, salmiem, uz bēniņiem un lopu kūtīs. Pārtikas nodaļas darbinieki uzzināja, ka kādu svētdienu notikušas fiktīvas bēres, jo neviens neesot miris, bet kapos mežā aizvests un aprakts zārks, pildīts ar ko smagu. Pārtikas nodaļas darbinieki nākamā dienā ieradās uzrādītajā vietā un, atrokot svaigo kapu, atrada ne mironi, bet pilnu zārku nošķirotu kviešu.

Enerģiskās rīcības rezultātā Irlavas pagasts nodrošināja maizi pagasta iedzīvotājiem, sēklu Irlavas padomju saimniecībai un sniedza zināmu palīdzību arī Rīgas strādniekiem. No Irlavas pagasta Latvijas Padomju Valdības Pārtikas komisariāta rīcībā tika nosūtīti, cik atceros, trīs transporti labības, ko Rīgā nogādāja pagasta vezumnieki klaušu kārtībā. Pēdējo labības transportu uz Rīgu nosūtīja 12. vai 13. martā, un pēc labības nodošanas vezumnieki vairs nepaspēja atgriezties mājās, jo ienaidnieks 15. martā ieņēma Tukumu, atgriezdams atpakaļceļu.

Pārtikas nodaļas sekmīgās darbības pamatā bija tās ciešie sakari ar darbaļaudīm — kalpiem un bezzemniekiem.

Ar februāra mēnesi sākām gatavoties pavasara sējas darbiem. No pagastā esošajām četrām muižām — Irlavas, Ķūķu, Dārtas un Degoles — pēc nacionalizēšanas par padomju saimniecību bija pārvērsta tikai Irlavas un Ķūķu muiža, citām trūka lauksaimniecības inventāra, un pagasta Padome tās nolēma izrentēt bezzemniekiem. Savā laikā vācu okupanti Irlavas muižā bija saveduši nolaupīto inventāru liela daudzuma, bet tas nebija kārtībā — pārvadājot daļēji sabojāts, salauzts, samests kaudzēs, kas rēgojās cauri sniega gubām, izmētāts pa visu bijušās muižas teritoriju. To vajadzēja uzskaitīt, izremontēt. Sīm vajadzībām Izpildu komiteja pieaicināja lauksaimniecības mašīnu mehāniķi Ozolu, kam uzdeva pieņemt darbā kalējus un sākt remonta darbus.

Vajadzēja sastādīt jaunās saimniecības zemes izmantošanas plānus, bet mūsu rīcībā nebija nekādu datu par aramzemes, pļavu, mežu un pagasta māju zemes platībām. Neviens neko nezināja, nebija no kā prasīt. Vācu kolonisti, ko muižnieki savā laikā bija atveduši muižas darbiem, izlikās, ka arī viņi nekā nezina.

Uzzinājām, ka vācu baroni esot savākuši visādus dokumentus Pētertāles muižā kā savā galvenajā centrā. Tā nebija mūsu darbības robežās. Kādā februāra svētdienā uz vakara pusi iejūdzu ragavās zirgu un, apbruņojies ar karabini un granātām, viens pats ierados Pētertāles muižā pēc plāniem un citiem dokumentiem. Baroni bija aizlaidušies, pa sētu staigāja daži vācu kolonisti un brīnījās par iebraucēju. Nokomandēju, lai tie man un zirgam netuvojas, piedraudot nepaklausības gadījumā ar nošaušanu. Iegāju pils kabinetā un tiešām atradu veselas gubas dažādu plānu par muižām, mežiem, zemnieku saimniecībām, veiktajiem meliorācijas darbiem, kā arī paredzēto darbu projektus. Visus plānus, kuri izlikās noderīgi, sasēju pāris saiņos, ievietoju ragavās, uzsēdos virsū kā siena maisiem un tā ierados Irlavas pagasta Izpildu komitejā. Nu Izpildu komitejas rīcībā bija visi vajadzīgie plāni par pagasta lauksaimniecību.

Lai Irlavas padomju saimniecību nodrošinātu ar pastāvīgu darbaspēku, Izpildu komiteja izsludināja ģimeņu un vieninieku brīvprātīgu pieteikšanos par strādniekiem. Tā kā padomju saimniecības strādniekiem nedrīkstēja būt personīgā lietošanā lopi, pieteicās galvenokārt bezzemnieki, kuriem nebija ne lopu, ne inventāra. Pieteikušos strādnieku saraksts, diemžēl, nav nekur saglabājies, bet to bija jau pāri par 20 ģimenēm.

Grūts darbs bija pareizi noteikt, cik sēklas atstāt zemnieku saimniecībās. Saimnieki centās uzrādīt sējai nepieciešamās platības daudz lielākas, nekā patiesībā bija, lai tā izvairītos nodot valstij vasarāju labību. Padomju saimniecībā pavasara sējas vajadzībām izdevās sagādāt pietiekamu daudzumu sēklas. Izpildu komiteja izdeva rīkojumu savākt visās mājās pelnus, jo mākslīgos mēslus nebija paredzēts saņemt.

Irlavas padomju saimniecības pārvalde nepaspēja noformēties, saimniecību praktiski vadīja Padomes lauksaimniecības nodala.

Uz lauksaimniecības nodaļas pleciem gulēja arī nacionalizēto mežu pareizas ekspluatācijas organizēšana, to atjaunošana un apsardzība. Nebija aizmirsti pat atsveķošanas darbi mežos.

Izglītības nodaļas vadība bija uzticēta K- Stūrim, bet, tā kā viņš kādu laiku strādāja Tukuma apriņķa Izpildu komitejā, par skolu darbības atjaunošanu rūpējās K- Munkevičs un F. Krust-kalns. Vācu okupācijas laikā neviena skola pagastā nebija darbojusies, bērni auga bez izglītības. Izpildu komiteja steidzoši ķērās pie skolu atvēršanas. Jaunajai skolai vajadzēja būt īstai padomju skolai, brīvai no reakcionārām idejām un baznīcas «pātariem». Saskaņā ar Latvijas Padomju Valdības dekrētu vecie skolotāji tika atlaisti. Notika jaunu skolotāju vēlēšanas.

Tika sastādītas skolu padomes, kurās darbojās skolēnu vecāku un Izpildu komitejas pārstāvji un skolu vadītāji.

Irlavas pagastā bija divas skolas — Irlavas un Degoles. Par skolotājiem Irlavas skolā apstiprināja Gulbi, Degoles — Ķetti. Vispirms abas skolas apgādājām ar malku. Kalpu, bezzemnieku un daudzu citu iedzīvotāju bērni bija bez pienācīgiem apaviem un drēbēm. Lai bērniem katru dienu nebūtu jāiet uz skolu un atpakaļ, abās skolās tika organizēti kopgaldi. Izpildu komiteja nodeva skolām kopgaldu iekārtošanai muižnieku perēkļos pamestos katlus, spaiņus, traukus un citus virtuves piederumus, tā ka bieži vien skolēni ēda no baronu šķīvjiem ar sudraba karotēm, uz kurām bija uzzīmēti krustnešu ģerboņi. Skolu kopgaldu rīcībā nodeva arī aizbēgušo baronu muižās nobarotās cūkas un citus lopus. No apkārtējām saimniecībām tika organizēta regulāra piena piegāde abām skolām. Skolēnus ēdināja par brīvu. Skolēni un viņu vecāki bija ļoti apmierināti un pateicīgi par Padomju varas gādību izglītības nozarē. Daļu nepieciešamo grāmatu un papīra skolas saņēma no Tukumā konfiscētajiem grāmatu veikaliem.

Pagasta Bezzemnieku padome nopietnu vērību veltīja ari kultūras darbam pieaugušo iedzīvotāju vidū. Pagasta kultūras namā sarīkotajās sapulcēs tika nolasīti referāti par starptautisko stāvokli un pašreizējo momentu. Tā 9. februārī notika masu sapulce, kurā Tukuma apriņķa Izpildu komitejas priekšsēdētājs J. Jūrmalnieks referēja par politisko stāvokli. Darbu uzsāka dramatiskais pulciņš un koris. Janvārī un februārī ir-lavnieki jau varēja noskatīties pirmos mākslinieciskās pašdarbības uzvedumus, kam sekoja dejas. Priekšnesumi biedrības namā vienmēr bija kupli apmeklēti.

Veselības aizsardzības jautājumus pārzināja Izpildu komitejas loceklis Kārlis Munkevičs. Kādā janvāra dienā mēs ar Munkeviču ieradāmies Irlavas pagasta aptiekā un devām rīkojumu aptiekāram uzrādīt mums visus viņa rīcībā esošos medikamentus. Sastādījām aktu par medikamentu nosaukumiem un daudzumu un aizliedzām tos pārdot bez pagasta slimnīcas ārsta receptēm vai apriņķa Izpildu komitejas sanitārās nodaļas rīkojuma. Slimnieki Irlavas slimnīcā zāles tagad saņēma par brīvu.

Sociālās nodrošināšanas nodaļa rūpējās par materiālās palīdzības sniegšanu nespējniekiem, slimajiem un bāreņiem, izlietojot šim nolūkam valsts līdzekļus — naudu, apģērbu, pārtiku, apkurināmo.

Darbaļaudis bija iekarojuši brīvību, nokratījuši no kakla vācu muižniekus un «pelēkos baronus» un saprata, ka viņu ievēlētā Padome un tās Izpildu komiteja dara visu, lai atvieglotu grūto stāvokli un liktu pamatus saimniecības tālākai attīstībai. Strādnieki un bezzemnieki modri sekoja Padomju varas ienaidnieku rīcībai, ziņoja par labības un ieroču slēpējiem utt. Budži un palikušie vācu kolonisti pret Padomju varas pārstāvjiem bija noskaņoti naidīgi, tomēr acu priekšā izlikās, ka viņi ir lojāli. Slepus viņi izmētāja uz ceļiem un citās vietās naidigas vēstules, kurās draudēja nogalināt padomju darbiniekus. Vairākas tādas vēstules man rādīja K. Alunkevičs. Bet partijas un padomju darbinieki nebija ne ar ko iebiedējami. Ieročus gan turējām gatavībā, jo katru brīdi varēja sagaidīt baltgvardu bandu uzbrukumu, kuras bieži vien izlauzās cauri frontei.

Ap vecajiem partijas biedriem pulcējās jauni, un 1919. gada janvāra beigās Irlavas pagastā bija pavisam 10 partijas biedru. Kad 23. februārī Tukumā notika partijas apriņķa konference, tajā piedalījās arī biedri no mūsu partijas pulciņa — K. Mun-kevičs kā delegāts, vairāki citi, to skaitā arī es, — ka viesi. Bija paredzēts, ka LKP Tukuma apriņķa komitejā 11. marta sēdē tiks izsniegtas partijas biedru kartes. Kara apstākļu dēļ komitejas sēde 11. martā nenotika. 15. martā apriņķa iestādes evakuējās un jaunie biedri pagaidām palika bez partijas dokumentiem.

Saskaņā ar partijas Tukuma apriņķa komitejas plēnuma lēmumu līdz 1. martam vajadzēja nosūtīt uz fronti divdesmit piecus procentus partijas biedru. Irlavas Izpildu komitejā strādāja 3 partijas biedri. Uz fronti aizgāja T. Stūris.

Martā frontes līnija nāca mums arvien tuvāk, bet neviens nezaudēja cerības, ka tas ir tikai pagaidām. Tomēr mūsu spēki izrādījās par maziem, lai stātos pretim vācu karaspēkam, kuram bija liels pārsvars skaita un apbruņojuma ziņā. 15. marta rītā, pirms darba sākuma, Izpildu komitejā izdzirdējām stipru apšaudīšanos Tukuma virzienā. Steidzoši pieprasījām pa tālruni sarunu ar Tukuma Izpildu komiteju. Mums atbildēja, ka Tukumam uzbrūkot baltgvardi, cik un kādi, — nezinot. Kad zvanījām otrreiz, mums pateica, ka Tukuma apriņķa Izpildu komiteja kopā ar LKP apriņķa komiteju atstājot pilsētu. Irlavas pagasta Izpildu komiteja tūlīt sasauca visus pagasta Padomes deputātus un paziņoja, ka nekavējoties jāevakuējas. Tai pašā dienā apbruņojamies, paņēmām līdz visus Padomes dokumentus un uz

vakara pusi izbraucām pa lauku ceļu no Irlavas. Netālu no Irlavas kroga Melnkājās (tagad Noriņas) palikām pa nakti.

Naktī no 15. uz 16. martu K. Munkevičs ar abiem miličiem vēl turpināja organizēt evakuāciju. Daži citi Padomes locekļi, to skaitā arī es, stāvējām sardzē pie vezumiem. No rīta pa lauku ceļiem devāmies uz Džūkstes pusi, tad uzgājām uz lielceļa, jo domājām, ka no ienaidnieka esam attālinājušies. Šur un tur pa lielceļu bija izmētātas kastes ar patronām, kuras savācām savos vezumos.

Nākamo nakti pārgulējām kaut kur Jelgavas tuvumā. Ieraudzījuši uz ceļa bruņu mašīnas, par kurām nezinājām, vai tās mūsu vai ienaidnieka, apturējām zirgus un paši gar abām lielceļa malām izvērsāmies ķēdē; kad noskaidrojās, ka mašīnās mūsējie, —- salasījāmies uz ceļa un braucām tālāk. Tā pa ceļam nodarbojāmies ar kara apmācību atkārtošanu. 18. martā no rīta izbraucām cauri Jelgavai. Aiz tilta, pa kreisi no ceļa, bija kāds sagrauts ķieģeļceplis, tā pavēnī apstājāmies pabarot zirgus. Mēs ar Kārli Munkeviču barona droškā atgriezāmies Jelgavā un apriņķa Izpildu komitejā mēģinājām uzzināt, ko darīt tālāk. Izpildu komitejas darbinieki neko labu nevarēja pateikt, jo stāvoklis bija sarežģīts un nenoteikts, fronte bija jau kaut kur pilsētas nomalē.

Naktī no 18. uz 19. martu iebraucām Rīgā. Uz visiem ielu stūriem mūs sagaidīja apbruņota sardzē — gan vīrieši, gan sievietes. Noskaidrojuši, no kurienes un kas brauc, viņi ļāva mums braukt tālāk. Nākamajā dienā nodevām pagasta lietas Rīgas pilsētas Izpildu komitejā. Satikām Irlavas pagasta vezumniekus, kas bija atveduši uz Rīgu labību, bet Tukuma krišanas dēļ nevarēja tikt mājās. Ap 19 cilvēku no Irlavas pagasta brīvprātīgi iestājāmies Rīgas Komunistiskajā bataljonā.

Kaut Padomju vara mūsu pagastā un visā Latvijā 1919. gadā pastāvēja īsu laiku visgrūtākajos apstākļos, tā tomēr veica samērā daudz. Par spīti kontrrevolucionārajam teroram buržuāzijas kundzības gados kā nenodzēšama dzirkstele darbaļaužu sirdīs turpināja kvēlot naids pret tautas apspiedējiem un apņēmība Komunistiskās partijas vadībā turpināt cīņu par Padomju Latviju. Šī cīņa tagad beigusies ar uzvaru.

.

K. F i mb e r s NAUDĪTES BEZZEMNIEKI CĪŅĀ PAR PADOMJU VARU

Kad Lielā Oktobra sociālistiskā revolūcija spārnoja visu plašo Krieviju brīvības cīņām, es strādāju XII armijas

7. skrejošajā hidrotehniskajā kara ceļu nodaļā. Piedalījos daudzos mītiņos un sapulcēs; mani ievēlēja «Iskoradā» (XII armijas Strādnieku deputātu padomes Izpildu komitejā) un nodaļas strādnieku Izpildu komitejā. Atcēlām vecā režīma virsniekus un tehniķus un vēlējām jaunu priekšniecību. Ceļu un tiltu būvi mēs turpinājām arī ar vāciešiem noslēgtā pamiera laikā līdz pat neitrālās joslas robežai. Februārī mūs pārsteidza ienaidnieka uzbrukums, un visa nodaļa palika Vidzemē — Aderkašu un Ērgļu rajonā. Lai izvairītos no aresta, nolēmu līdz ar bēgļiem atgriezties Kurzemē, kur okupācijas režīms bija mazliet vieglāks.

Tā arī izdarīju. 1918. gada marta beigās kopā ar vecākiem atgriezos Kurzemē, Naudītes pagastā. Še sākas bada dzīve, pilna moku — maizes rieciens bija gluži plāns, bet okupantu un baronu pātaga varen asa. Žandarmi vairākas reizes izvandīja manu vecāku mantiņas, klaušināja pēc dēla, bet mani nekad neatrada mājās. Kad sakarā ar imperiālistiskās Vācijas neveiksmēm frontē žandarmus, kas mani meklēja, aizsauca karot, varēju dzīvot mazliet brīvāk.

9. novembrī Vācijā uzliesmoja revolūcija, un nu arī Kurzeme aielpoja vieglāk. Jau nākamajās dienās mēs, grupa Naudītes un Jaunsesavas pagasta jauniešu ar dažādiem uzskatiem: kalpi, mazmājnieki un saimnieki, aizgājām pie pagasta vecākā Kan-nenieka, piespiedām viņu izziņot iedzīvotāju sapulci un atteikties no baronu dotā amata. Ap novembra vidu Naudītes pagasta skolā notika apvienotā Naudītes un Jaunsesavas pagasta iedzīvotāju sapulce, bet tajā liels pārsvars bija budžiem.

Saimnieki gribēja atjaunot cara laiku privilēģijas, kad katrs saimnieks bija pilntiesīgs vēlētājs, bet kalpam bija tikai balss desmita daļa.

Runājot šajā sapulcē, dedzīgi izsmēju šos reakcionāros uzskatus un pastāstīju par demokrātiskajiem likumiem, ar kādiem mēs bijām iepazinušies Vidzeme: tur revolūcija deva visiem vienādas balsstiesības, sākot jau ar astoņpadsmit gadu vecumu, tur nešķiroja saimnieku balsis no kalpu balsīm. Manus ieskatus atbalstīja pagasta amatnieki ar drēbnieku Frici Valteru priekšgalā. Tā mēs panācām, ka sapulces vairākums nolēma dot vēlēšanu tiesības no astoņpadsmit gadu vecuma un katram pagasta iedzīvotājam pa vienai balsij. Man tas bija sevišķi svarīgi, jo pats biju tikai nedaudz vecāks par astoņpadsmit gadiem.

Šajā sapulcē ievēlēja jauno pagasta Padomi, kuras sastāvā iekļuva tikai nedaudzi bezzemnieku pārstāvji, to skaitā arī es. Par pagasta vecāko Padome ievēlēja naudīšnieku lielāko kulaku ar platāko muti — Guļevski.

Pēc dažām dienām, 18. novembrī, Rīgā budžu vadoņu nodibinātā Tautas padome izsludināja pa visu Latviju savu varu. Mēs, trīs četri jaunsesavnieki, sanācām kopā un pārrunājām jauno stāvokli. Pagastā vajadzēja aģitēt par bezzemnieku padomes dibināšanu, lai darbaļaudīm būtu reāls spēks, ko stādīt pretim budžu varai un lai organizēti izteiktu bezzemnieku un šiko zemnieku intereses. Bet te mūs pārsteidza jauns trieciens: Jaunsesavas lielsaimnieki, nostājušies pret Naudītes budžiem, izsludināja savu «autonomiju» un sasauca sapulci, kurā noteikti prasīja pieņemt lēmumu atšķirties no naudīšniekiem. Viņiem, lūk, tā esot izdevīgāk, jo viņi varot atpirkt no okupantiem labību, un kāpēc lai to dalot ar naudīšniekiem? Mēs, nemantīgie, protestējām pret atdalīšanos. Bet saimnieki pārkliedza mūs, teikdami, ka mums, plikajiem ļaudīm, tas esot vienalga, bet viņiem, turīgajiem, gan ne. Pagastu vienība bija lauzta. Astoņdesmit Jaunsesavas budži nodibināja Jaunsesavas pagastu, un trīsdesmit Naudītes budžiem bija pašiem jākārto sava dzīve.

Jaunsesavas pagasta budži mani un vēl dažus kalpu un maz-mājnieku deputātus ignorēja. Viņi rīkojās tā, it kā mēs nemaz nebūtu ievēlēti.

Presē un nelegāli izplatītajos Komunistiskās partijas izdevumos aizvien biežāk parādījās ziņas par revolucionārajiem latviešu strēlniekiem, kas ieročiem rokās atgriezās Latvijā. Vācu armijas daļas, sarkano strēlnieku spiestas, atkāpās no Latgales uii Vidzemes. Līdz pat mums Jaunsesavā nonāca Latvijas Sociāldemokrātijas (komunistu) proklamācijas. Uzzinājām, ka izdots Manifests par Padomju varas atjaunošanu Latvijā, ka sarkanie strēlnieki jau ieņēmuši Valku un Rēzekni.

Kādu dienu decembra otrā pusē pie manis atbrauca Naudītes pagasta drēbnieks Fricis Valters un namdaris Ansis Straut-rnanis. Viņi stāstīja, ka savā mazajā pagastā esot sasaukuši kalpu sapulci un ievēlējuši jau savu Bezzemnieku deputātu padomi, lai tā aizstāvētu viņu intereses. Turpat uz vietas izstrādājām plānu: 26. decembrī izziņot Jaunsesavas pagasta bezzemnieku un sīkzemnieku sapulci, lai ievēlētu padomi, kas izteiktu un aizstāvētu darbaļaužu gribu.

Uzrakstīju kādus desmit uzaicinājumus Jaunsesavas pagasta kalpiem, sīkzemniekiem un bezzemniekiem 26. decembrī ierasties Mūrīša mājās uz sapulci. Aicinājumus parakstīju kā Jaunsesavas pagasta Padomes loceklis un no rīta iedevu pāris māmiņām tos aiznest uz kaimiņiem.

26. decembrī Mūrīšu saimes istabā sanāca kādi piecdesmit kalpi, viņu ģimenes locekļi un sīkzemnieki. Atklāju sapulci ar īsu uzrunu, norādot, ka mums jāievēlē sava padomē, kura pārstāvēs darbaļaužu intereses. Pēc sapulces vadības ievēlēšanas devu vārdu Kristapam Cikovskim no zaldātu mazmājām. K. Ci-kovskis nesen bija atbraucis no Urāliem. Viņš pastāstīja par darbaļaužu stāvokli un sociālistiskās revolūcijas uzvaru Krievijā, par nepieciešamību pārņemt varu darbaļaužu deputātu rokās. Viņš ari nolasīja Latvijas strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku Padomju Valdības 17. decembra Manifestu par Padomju varas atjaunošanu Latvijā.

Jaunajā Padomē ievēlēja piecus cilvēkus, to skaitā K. Ci-kovski un mani. Pilnvarojām Cikovski braukt uz Jelgavu piedalīties tur paredzētajā Kurzemes padomju apspriedē un Jaunsesavas pagasta darbaļaužu vārdā ziņot par grūto stāvokli kara izpostītajā pagastā. Pēc sapulces mēs vēl ilgi apspriedāmies par turpmāko rīcību. Gribējām pārņemt varu no budžu pagasta valdes, bet mūs kavēja ieroču trūkums. Uzdevām noskaidrot K. Cikovskim, vai nav iespējams Jelgavā iegūt apbruņojumu. Tajā pašā naktī Cikovskis no Bēnes stacijas ar vilcienu aizbrauca uz Jelgavu.

Tagad mēs jau bijām likuši pirmos pamatus Padomju varai Jaunsesavas pagastā. Bet tas bija tikai sākums cīņai ar budžiem, kas vēl jutās spēcīgi un vareni vācu armijas un landes-vēra apsardzība. Man vajadzēja pazust no tēva mājeles un pārcelties dzīvot pie radiem, jo policists Krūze mani meklēja ar Jaunsesavas pagasta vecākā — saimnieka Caunes parakstītu arestēšanas orderi.

Bija iesācies jaunais — 1919. gads. K- Cikovskis atgriežas no Jelgavas ar jaunām vēstīm. Viņš pastāstīja, ka Jelgavā noticis strādnieku un bezzemnieku kongress, kurā vairākums piederējis boļševikiem, ka Rīgai tuvojoties sarkanie strēlnieki. Ulmaniešu jaundibinātās iestādes jau bēgot cauri Jelgavai uz Liepāju.

K. Cikovskim Jelgavā kāds biedrs bija solījis pagādāt ieročus. Bet kā tagad tur nokļūt, kā pārvest ieročus tos četrdesmit piecus kilometrus tādā sniegotā ziemā? Sasaucām Padomes sēdi. Sagatavojām dokumentus ar visu Bezzemnieku deputātu padomes locekļu parakstiem. Mēs, trīs jaunās Padomes locekļi, noslēpām tos zem kažoku oderēm un ar zirgu devāmies pa meža ceļiem un laukiem uz Jelgavas pusi.

Apkārtnē šur tur šaudīja landesvēra daļas. Sniegs bija biezs, un tāpēc tās vairāk operēja pa lielajiem ceļiem. Ragavās mums bija petrolejas muca. Braucām uz Jelgavu it kā iepirkties. Tas būtu drošākais atrunāšanās veids, satiekot baltgvardus. Bet mums palaimējās iebraukt pilsētā pa kādu mazu celiņu, un tikai pie pirmajiem namiem mūs aizturēja bruņoti vīri privātā apģērbā ar sarkanām lentēm ap roku. Tas bija pierādījums, ka Jelgavā jau ir Padomju vara. Pa ielām te jau staigāja sarkanie strēlnieki. Iedzīvotāji viņiem palīdzēja tvarstīt noslēpušos baltgvardus un okupantu dienderus. Dienu iepriekš Jelgavas proletariāts bija pārņēmis varu savās rokās. No Rīgas Jelgavā bija ieradušies sarkanie strēlnieki.

Jelgavas un Kurzemes Revolucionārā kara komiteja apsolīja mums ieročus, ieteica atgriezties pagastā un pārņemt varu savās rokās. Nakti pārgulējuši viesnīcā, saņēmuši piecas šautenes un kasti patronu, otrā dienā devāmies atpakaļ. Pirms izbraukšanas mūs brīdināja, ka ap Penkuli, Dobeli un Naudīti klaiņojot landesvēristu bandas, kuras meklējot vietējos boļševikus un padomju aktīvistus, Penkulē jau esot nošauti daži Bezzemnieku deputātu padomes locekļi. Mēs nolēmām braukt mājās pa tiem pašiem mazajiem celiņiem, pa kuriem ieradāmies Jelgavā.

Bija gaiša meness nakts. Mums, trim vīriešiem, katram rokā pa pielādētai šautenei un divas vēl noslēptas vezumā. Tā mēs lēni braucām pa piesnigušajiem mežiem un norām. Pēc pusnakts jau sasniedzām pazīstamu apvidu, apbraucām ar līkumu Jaunsesavas muižas centram un tuvojāmies mana tēva mājelei, kas atradās liela meža malā Auces upes krastā. Tēvu sastapām pagalmā bruņojušos ar dakšām. Viņš pastāstīja, ka istabā atrodoties Penkules pagasta Bezzemnieku deputātu padomes sekretārs, kas Ciroles muižā naktī izbēdzis no barona gūsta, nositis sargu un atņēmis tā šauteni. Biedrs no Penkules mums pastāstīja, ka Ciroles muižā atrodoties ap divdesmit bruņotu vāciešu, kas sirojuši pa Penkules, Auru un Dobeles pagastiem, nošāvuši tur vairākus cilvēkus, bet viņu veduši uz Auci, lai parādītu kādām tur baronesēm, kāds izskatās boļševiks. Jaunajam cilvēkam iedevām patronas un izstāstījām tiešu ceļu uz Penkuli. Viņš aizgāja uz savām mājām, bet mēs apspriedāmies, ko darīt, ja dažus kilometrus attālajā Ciroles muižā vēl ilgāk uzturētos baronu bandas, kas, šķiet, sadarbojās ar mūsu pagasta budžiem.

Nolēmām apbruņot arī pārējos Padomes locekļus un ieņemt kādas mājas, kurās varētu labi aizstāvēties, bet savu pagastu neatstāt. Dažas stundas nosnaudušies, devāmies izlūkot Ciroles muižu un pabiedēt baronus. Nesasniedzot Ciroli, izdzirdējām Bēnes stacijā īsu, spraigu apšaudīšanos. Lai iegūtu ziņas, kas tur noticis, uz Bēni aizsūtījām kādu drošsirdīgu sievieti, bet paši gaidījām Cikovska mājelē. Sieviete drīz atgriezās un stāstīja, ka šorīt ap divdesmit jātnieku vācu armijas drēbēs gribējuši iebrukt Bēnes miestā, bet, bruņoto darbaļaužu uguns sagaidīti, aizjājuši uz Auci, atstādami nošauto baronu Līvenu, viņa zirgu un raibo suni. Sieviete arī zināja stāstīt, ka tepat Ciroles mežā Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības bataljons atkāpdamies pametis trīs lielgabalus. Jaunsesavas pagastā laikam baltgvardu vairs neesot. Viņiem līdzi aizgājuši tikai pāris saīmniekdēlu.

Atkal sanāca kopā visa Jaunsesavas Strādnieku un bezzemnieku deputātu padome, lai izlemtu, kā pārņemt varu pagastā. Sapratām, ka budži negribēs zaudēt savas pozicijas. Un tā arī bija. Tajā pašā dienā pa mājām tika iznēsāts pagasta vecākā Caunes un sekretāra Celma parakstīts apkārtraksts, kurā viņi aicināja pagasta iedzīvotājus uz kopsapulci, lai ievēlētu jaunu padomi. Mūsu lēmums bija šāds: ierasties sapulce ar ieročiem rokās un uzstāties kā jau ievēlētai Darbaļaužu deputātu padomei, kura var pagastā pārņemt faktisko varu bez Caunes sarīkotajām vēlēšanām. Bija skaidrs, ka Caune tagad pats dēvēsies par bezzemnieku, ne velti viņš savas Prieku mājas bija pamanījies norakstīt uz sievas vārda.

Otrā rītā braucām uz sešus kilometrus attālo pagasta centru — Jaunsesavas muižu, kur bija izziņota sapulce. Šautenes mums bija ragavās zem segas, un tāpēc, savu zirgu garām trenkdams, Bļodnieku saimnieks uzsauca: «E, babulnieki! Salaidiet ātrāk — nokavēsiet sākumu!»

Izrādījās, ka Caune šoreiz bija sevišķi centies un sapulci sācis pat desmit minūtes pirms laika. Bet, kad mēs, piesējuši zirgus, izņēmām no ragavām šautenes, tas pats Bļodnieks bija ieskrējis sapulces telpās un kliedzis: «Strādnieku Padome jau klāt! Pie tam ar plintēm plecos!»

Kad mēs iegājām telpās, aiz galda stāvēja arī saimniekdēls Fortiņš, kas bija studējis tieslietas, un ņēmās skaidrot, cik plašs jēdziens esot vārdi «strādnieks» un «bezzemnieks». Lielos saimniekus, kuru mājas piederot viņu sievām, un Jaunsesavas muižas rentnieku Celmu viņš nosauca par īstajiem bezzemniekiem, bet tikai desetīnu lielo zaldātu zemju īpašniekus pielīdzināja lielsaimniekiem, kuriem nav tiesības šājā sapulcē piedalīties. K- Cikovskis piegāja pie prezidija galda, pārtrauca Fortiņa provokatorisko runu un paziņoja, ka sapulce ir nelikumīga: Jaunsesavas pagastam jau ir sava Bezzemnieku un sīkzemnieku deputātu padome, kas ievēlēta pagājušā gada 26. decembrī. K. Cikovskis nolasīja Latvijas Padomju Valdības Manifestu un' paziņoja budžu sasaukto sapulci par slēgtu, bet klātesošos kalpus, bezzemniekus un mazmājniekus lūdza neizklīst, lai varētu pēc stundas tepat noturēt sapulci mūsu Padomes pārvēlēšanai.

Vairāki budži aizbrauca uz mājām, bet daži no viņiem tomēr vēl uzkavējās.

Mēs sākām bezzemnieku un sīkzemnieku sapulci.

Caune, dabūjis vārdu, paziņoja, ka viņš visu mūžu esot bijis tikai strādnieks, Prieku mājas esot piederējušas viņa sievai, bet tagad viņš tās līdz ar visu kustamo un nekustamo mantu nododot pagasta Strādnieku un bezzemnieku padomes rīcībā. Jaunsesavas muižas rentnieks Celms, kas ekspluatēja piecus kalpus, ari ņēma vārdu, lai pierādītu, ka viņš esot bezzemnieks. Abi jaunie «bezzemnieki» galu galā panāca, ka sapulce ar balsu vairākumu, neievērojot dažu- īsto bezzemnieku iebildumus, ievēlēja arī viņus jaunajā Padomē. Par viņiem bija balsojuši galvenokārt mazmājnieki.[18]

Kāds kalps sapulcē ziņoja, ka lielo saimnieku agrāk ieceltā pārtikas komiteja steigā izdalot budžiem labību, kas par pagasta līdzekļiem bija atpirkta no aizgājušajiem okupantiem un novietota Dēliņu māju klētī. Mēs devāmies turp, lai vēl kaut cik paglābtu sabiedrības mantu.

Jau ceļā sastapām dažus lielsaimniekus ar labības vezumiem un likām tiem atgriezties atpakaļ uz Dēliņu klēti. Tur daži vīri rāvās vaiga sviedros, svērdami auzas un miežus un iekasēdami naudu. Pavēlējām tūlīt pārtraukt nelikumīgo labības dalīšanu, atņēmām kasi un grāmatas, nosvērām graudu atlikumu un klēti aizzīmogojām. Tagad mums bija kaut pārdesmit pudu labības, ko izdalīt pagasta iedzīvotājiem, kas cieta badu.

Padome nolēma izpildīt pagasta darbaļaužu sapulces izteikto gribu un atkal apvienoties ar naudīšniekiem, paturot Naudītes pagasta nosaukumu, bet par Izpildu komitejas atrašanās vietu noteikt Pētervaldes muižu.

Naudītes pagastā bija nodibināta darbaļaužu ievēlētā Padomju vara. Tā tagad stāvēja tautas interešu sardzē.

Vācu okupantu saimniekošana pagastam bija nodarījusi milzīgus zaudējumus. Pagasta teritorijas lielākā dala trīs gadus bija atradusies artilērijas apmācības poligonā. Lauki aizauguši ar nezālēm un granātu izrakāti, vairākās vietās uzbūvēti novērošanas torņi, mājas iedzīvotāju pamestas, sašautas — tāda bija Naudītes pagasta ainava. Saprotams, ka ļaudis, kas atgriezās no izraidījuma vai bēgļu gaitām, cieta badu; tiem nebija ne maizes, ne sēklas. Par pirmo svarīgāko darbu Padome uzskatīja

Naudītes skola

likvidēt pārtikas trūkumu. Lai noskaidrotu labības krājumus un iedzīvotāju vajadzības, nekavējoties uzskaitījām labību, produktus, kā ari lopus.

Ar turīgajiem budžiem te notika daudzi kuriozi gadījumi. Tā bijušais pagasta vecākais Kannenieks bija paslēpis šķūnī pelavās krietnu daudzumu gaļas desu. Bet uzskaitītajiem šos krājumus uzrādīja māju suns, izvilkdams no pelavu kaudzes desas līkumu. Spurīšu saimnieks noslēpa zirgu, ievezdams to šķūnī aiz siena panta. Tikai zirgs, nepieradis vienatnē, zviedza un nodeva sevi. Budzis Bļodnieks ar veselu vezumu rudzu graudu brauca uz dzirnavām, bet ceļā, sastapis milici, pameta vezumu un iebēga mežā.

Labības krājumi pagastā bija mazi, bet, apdomīgi saimniekojot, cerējām sagaidīt sējas laiku. Tikai sēklas nebija. Saskaņā ar Dobeles rajona pagastu pārstāvju 26. janvāra apspriedes norādījumiem nekavējoties stājāmies sakaros ar Auru, Tērvetes un Zaļenieku pagastu padomēm, kur cerējām iegūt sēklas labību. Šo pagastu padomes apsolīja mums vajadzīgo sēklu pārdot.

Jaunsesavas muižā atradās neliela nespējnieku māja ar vairāk nekā desmit darba invalīdiem. Sakarā ar nekārtīgo apgādi

«Jelgavas Komunists», LKP Jelgavas organizācijas komitejas izdevums

viņi bija sākuši staigāt pa mājām un lūgt dāvanas. Vajadzēja steidzīgi rīkoties, lai viņus apgādātu. Ar maizi vien te nepietika. Pārtikas nodaļa ierosināja izveidot zvejnieku arteli, kas zvejotu Apguldes un Spārnu ezerā. Šis pasākums deva krietnu atbalstu pagasta trūkumcietējiem: varējām izdalīt katram pa vairākiem kilogramiem zivju. Organizējām sabiedriskos darbus kurināmā sagādei.

Cīnoties pret badu un salu, nepametām novārtā arī tautas izglītības jautājumus. Drīz vien uzsāka darbu Jaunsesavas skola. Naudītes skolas sarkanā ķieģeļu ēka okupantu un budžu saimniekošanas laikā bija izpostīta. Kad pēc abu pagastu apvienošanās kā Padomes izglītības nodaļas vadītājs ierados pārbaudīt Naudītes skolas telpas, atradu tās galīgi izdemolētas. Te vajadzēja kapitālremontu, ko arī nekavējoties uzsākām. Pagaidām Naudītes pagasta bērnus sūtījām skolā uz Dobeli, nodrošinot viņus ar visu, kas bija nepieciešams. lai varētu dzīvot Dobelē internātā.

Vairākas reizes Pētervaldes muižā Izpildu komitejas telpās noorganizējām sanāksmes, kurās referātus nolasīja К Cikovskis un arī no Jelgavas izbraukušie propagandisti. Regulāri saņēmām un lasījām avīzi «Jelgavas Komunists».

*

Kādu dienu marta pirmajā pusē Jelgavas apriņķa Izpildu komitejā, uz kurieni, būdams Naudītes pagasta Izpildu komitejas sekretārs, biju izbraucis kārtot dažādas darīšanas, man pateica: «Biedri sekretār, atgriezieties savā pagastā! Mums ir ziņas, ka baltgvardi uzbrūk Aucei un Saldum. Rīkojieties uz vietas un nejaujiet pagasta dokumentus sagrābt baltajiem! Brauciet tūliņ uz Naudīti!»

Tās pašas dienas vakarā atgriezos pagasta Izpildu komitejā. Tūliņ sasaucām pagasta Izpildu komitejas sēdi un izstrādājām darbības plānu. Bet nepaguvām izklīst, kad Pētervaldē astoņos pajūgos ieradās Auces Izpildu komiteja, kas jau bija evakuējusies no sava pagasta. Arī mums bija jādomā par sava pagasta aizsardzību. Uz Bēnes un lies ceļiem izsūtījām bruņotas patruļas. Pēc trim dienām, kad Pētervaldē ieradās ari Bēnes pagasta Izpildu komiteja un apkārtnē parādījās landesvēra jātnieki, mēs, nodrošinādamies pret slepeniem uzbrukumiem, pārcēlāmies uz Tīsmēru mājām pie Dobeles, bet vēl pec pāris dienām — uz Dobeli.

Lai Dobeles pilsētu nepārsteigtu uzbrukums, tās rietumu pusē uz ceļiem dežurēja milicijas patruļas un baznīcas tornī bija ierīkots novērošanas postenis. Kādu pēcpusdienu pēkšņi sāka dūkt baznīcas zvans, kas vēstīja trauksmi. Arī mēs, naudīšnieki, steidzāmies uz staļļiem pie saviem zirgiem un izjājām tirgus laukumā, kurā pulcējās milicija un strādnieki. Bruņojums bija dažāds — vairums vācu karabīnu un dažiem arī zobeni.

No Dobeles izjājām pa Naudītes ceļu ap divdesmit jātnieku milicijas priekšnieka J. Matisona vadībā. Pirmajā pārī labās puses milicis nesa sarkano karogu. Gabaliņu priekšā kā izlūks jāja Naudītes pagasta milicis Šeckus, kam bija dots norādījums, redzot ko aizdomīgu, apturēt zirgu. Aiz jātniekiem steidzās ap trīsdesmit kājnieku. Kur atradās vācieši, mums tiešu ziņu nebija. Sadursme varēja notikt kaut kuru mirkli. Ap divi kilometri no Dobeles, iepretim Tīsmēru māju šķūnim, milicijas priekšnieks pavēlēja mums apstāties. Viņš bija ievērojis, ka Seckus, kurš jau bija pajājis garām Tīsmēru žoga vītoliem, apturēja zirgu.

Mēs atradāmies uz ceļa mazā ieplakā un redzējām, ka Matisons aizjāja pie izlūka. Tajā bridi no Meistariņu kroga, kas atradās ap 800 metru no Tīsmēriem, uz mums sāka šaut. Lodes svilpoja mums pāri galvām. Matisons pavēlēja atstāt zirgus aiz šķūņa un izvērsties kalnā ķēdē.

Es apgūlos aiz liela akmens un sāku šaut uz Meistariņu krogu un Pakaisu kapiem, kur varēja slēpties uzbrucēji. Drīz no kroga pagalma izskrēja segloti zirgi un izzuda aiz kapsētas kalna.

«Baroni bēg!» — atskanēja sauciens. «Zirgos! Vajāt!»

Es vēl saskatīju, ka pa lielceļa grāvi uz kapsētas kalnu aizlīda pulciņš pelēku augumu.

Otra sadursme notika aiz Siļķu kroga, kad atkal panācām vāciešus. Te nošāvām viņiem vienu zirgu, un vācu jātnieks aizskrēja uz Namiķu birzi, pā ceļam aizturēdams Anšmātu saimnieku, kas kopā ar savu meitu brauca uz Dobeli. Vācietis pavēlēja viņiem griezt zirgu atpakaļ un vest viņu. Kad Anšmāts neklausīja, vācietis izšāva un nogalināja viņa meitu.

Nākamā dienā vācieši atkal uzbruka Dobelei, šoreiz pa krūmiem aizaugušu gravu pielīzdami vecajām pilsdrupām. Tur. uzstādījuši mīnmetēju, viņi izšāva uz Dobeli kādas trīs mīnas. Te pirmā mirklī sprādzieni izraisīja nelielu apjukumu, bet tas ātri norima, un mes kājnieku ierindā gājām ienaidniekam pretī pāri Bērzes tiltam un pa upē pludināšanai samestajiem baļķiem. Arī pie dzirnavām, pārejot upi, uzbrukām vāciešiem negaidot, un viņi zem mūsu uguns bēga pa to pašu gravu atpakaļ. No Naudītes ceļa atejošos vāciešus apšaudīja mūsu ķēde, un viņi pameta ložmetēju, kura vedējam bijām nošāvuši zirgu.

19. marta agrā rītā saņēmām ziņu, ka vācieši, nākdami pa Tukuma ceļu, ieņēmuši Jelgavu. Vairs nebija nozīmes aizstāvēties Dobelē, un mēs atkāpāmies pa Krimūnu ceļu uz Kalnamuižu, Meiteni un Bausku, no kurienes ieradāmies Rīgā iekšlietu komisāra rīcībā.

.

K. Radiņš. LSD DZINTARA ORGANIZĀCIJAS BIEDRU RINDĀS

Vācu okupantu iebrukums Kurzeme 1915. gadā uz laiku novājināja LSD Dzintara organizāciju: daļa biedru bija aizgājusi līdzi krievu armijai, citus vācu varas orgāni aizsūtīja darbos uz Vāciju.

Vācu okupācijas laikā mūsu — Ieca-vas-Grienvaldes 1 partijas pulciņā darbojās J. Sīlis, J. Spalva, E. Aberberga, K- Radiņš un vēl daži citi biedri.

Kad 1918. gada janvāra pirmajā pusē Rīgas ielās notika plašas demonstrācijas, šie notikumi atbalsojās arī uz laukiem darba zemniecības un laukstrādnieku masās. Vācu okupanti gan gribēja Rīgu izolēt, jo viņi ļoti labi saprata, ka Rīga ir revolucionārās domas un darba centrs Latvijā. Tomēr Latvijas Sociāldemokrātijas biedri — boļševiki prata pat vissmagākajos apstākļos saistīties ar masām. Tāpēc arī nelīdzēja nekādi žņaugi no okupantu puses. Revolucionārā darbība auga un pletās plašumā.

LSD Centrālās Komitejas vadošos norādījumus Dzintara organizācija saņēma ar J. Ozola (Ziedoņa) starpniecību.

* Grienvaldes pagasts — daļa no vēlākā Zālītes pagasta tagadējā Baldones rajonā. Red.

1918. gada pavasari mūsu organizācija uzdeva man doties uz Rīgu. Vajadzēja pārvest, pareizāk, pārnest no Rīgas literatūru un reize ar to dabūt kaut cik pilnīgu informāciju par starptautisko stāvokli un jo sevišķi par sociālistiskās Padomju republikas stāvokli sakarā ar vācu karaspēka uzbrukumu. Rīgā es ierados, ievērojot visus konspirācijas norādījumus, bez kaut kādiem starpgadījumiem. Atceros, ka Pēteris Krustiņš mani ieveda kādā mazā istabiņā, nosēdināja sev blakus un informēja par starptautisko stāvokli un partijas darba tālākajiem uzdevumiem. Otrā dienā es varēju saņemt literatūru. P. Krustiņš jautāja, kur man varot to nosūtīt. Pārdaugavā dzīvoja mana māsa. Uzdevu māsas dzīvokļa adresi un atstāju savu kurvīti — lai tanī atnes.

Otrā rītā — taisni norunātajā stundā — kāda meitene atnesa solīto. Gaismai austot, saliku literatūru somā un taisījos uz mājas pusi. Pārmetis somu pār pleciem, es drošā gaitā devos no Rīgas projām. Piepeši izdzirdu: «Halt!» Man šai mirklī bija tikai viena doma — par manu nelegālās literatūras krājumu, literatūras, kas bija vērsta pret visu zemju apspiedējiem. Sargs aptaustīja manu somu un, nekā aizdomīga neatradis, noteica: «Nekāda iešana tik agrā rīta stundā!» Es atbildēju, ka esmu no laukiem un nesu savai mātei un māsai Rīgas dāvanas. Sargs laikam noticēja, pārbaudīja vienīgi manu vācu okupācijas varas izdoto pasi un beidzot sacīja, lai otru reizi uz Rīgu vairs nenākot.

LSD Centrālās Komitejas un Rīgas komitejas izdotie uzsaukumi tika ļoti plašos apmēros izplatīti Dzintara organizācijas Iecavas-Grienvaldes rajonā, kā arī Vecmuižas, Mežotnes, Emburgas, Lambartes un citos pagastos к 1918. gada pavasarī un vasarā šajos pagastos izdevās noorganizēt atsevišķas līdzjutēju šūniņas, kuru vadītāji bija partijas biedri.

1918. gada vasarā Dzintara organizācijai izdevās noorganizēt divas plašas masu sapulces. Bez šaubām, šīm sapulcēm bija jānotiek mežā un konspirācijas labad propagandistam-ziņotājam vajadzēja maskēties. Šais sapulcēs jo plaši tika apskatīts starptautiskais stāvoklis un sakarā ar to partijas organizācijas tuvākie uzdevumi. Augusta notika Dzintara organizācijas konference, kurā piedalījās arī LSD CK pārstāvis J. Ozols (Ziedonis). [19]

So rindiņu rakstītājam, kā aģitatoram un propagandistam apkalpojot vairākus pulciņus, nācās pārliecināties, cik dziļas saknes ir laidušas boļševiku idejas. Lapiņas un «Sarkano Karogu» ’, ko mēs saņēmām no Rīgas, darbaļaudis lasīja ar sevišķu interesi, un atsūtītais eksemplāru skaits bija par mazu, lai apmierinātu pieprasījumu.

2. decembrī Grienvaldē tika ievēlēta Bezzemnieku padome. 5. decembri notika masu sapulce Iecavā, kurā arī bija paredzētas padomes vēlēšanas. Sai sapulcē vietējā pilsonība mobilizēja visus savus spēkus. Debates bija ļoti karstas un ieilga. Beidzot mēs likām priekšā atlikt deputātu padomes vēlēšanas līdz nākamajai svētdienai — 9. decembrim. 9. decembra sapulce, pēc tam, kad no tas bija aizgājuši pretpadomju aģitatori, vienbalsīgi ievēlēja no sava vidus Bezzemnieku padomi. Stāties pie darba šīs atklāti ievēlētās padomes visumā tomēr vēl nespēja: tās apdraudēja vācu armijas daļas un vietējie baltgvardi.

Cīņai pret kontrrevolūciju mums 1918. gada rudenī izdevās noorganizēt ap 100 cilvēku lielu partizāņu nodaļu, kuru vadīja LSD Dzintara organizācija.

Pēc revolūcijas Vācijā Dzintara organizācijas vadība pilnvaroja mani stāties sakaros ar vācu Kareivju deputātu padomi un reizē vest sarunas par ieroču dabūšanu mūsu Padomei. Iecavas garnizona vācu Kareivju deputātu padomes sastāvā bija galvenokārt «neatkarīgie» vācu sociāldemokrāti un spartakieši^20 [21]. Tāpēc mūsu partijas organizācijai izdevās nodibināt ar to biedriskus sakarus.

Decembra sākumā mūsu partijas organizācija sasauca masu sapulci. Sai masu sapulcē Iecavas garnizona vācu Kareivju deputātu padome ieradās pilnā sastāvā, atvezdama sev līdz vēl dažus desmitus kareivju. Se bija, bez šaubām, manāma boļševis-tiskās aģitācijas ietekme; ne velti mēs bijām paspējuši kareivju vidū izplatīt simtiem proklamāciju un citu literatūru. Pēc Centrālās Komitejas pārstāvja H. Vilka (Induļa) runas uzstājās vācu Kareivju deputātu padomes pārstāvis. Viņa pirmie vārdi bija: «Biedri, es esmu laimīgs jūs apsveikt kā savus šķiras brāļus cīņā pret imperiālismu, par tautu brālību! Kā mūsu krievu biedri nogāza asiņaino Nikolaja troni, tā mēs aiztriecām pie velna Vilhelmu Otro. Vācu Kareivju deputātu padomes vārdā es jums apsolu pilnīgu atbalstu cīņā pret visādiem vecās varas balstītājiem. Lai dzīvo sociālistiskā revolūcija visā pasaulē!»

Bet jau pēc dažām dienām šo garnizonu no Iecavas aizsauca. Miestiņā novietojās vācu regulārās armijas ulānu brigāde. Mēs gribējām uzņemt ar viņiem sakarus, bet tie izrādījās pilnīgi neitrāli un apolitiski noskaņoti. Viens otrs izturējās pat naidīgi, aizrādīdams, ka boļševistisko aģitāciju viņi necienot. Ieročus viņi gan mums apsolīja dot — dažas šautenes un rokas-granātas, tomēr galu galā no šīs brigādes mums neizdevās dabūt nekā.

Janvāra sākumā tika sasaukta LSD Kurzemes organizāciju konference. Arī Dzintara organizācijai vajadzēja sūtīt uz šo konferenci savus pārstāvjus. Mani ievēlēja par minētās konferences delegātu, un es kopā ar J. Puķīti — biedru no Bērsteles pagasta [22] 1919. g. 1. janvārī devos kājām uz Jelgavu. Te uzzinājām, ka konference notiks nevis Liepājā, kā bija paredzēts sākumā, bet Kuldīgā. Konference ilga vienu dienu, pareizāk, vienu nakti, pie tam konspirācijas labad sēdes notika divos dzīvokļos.

Dienas kārtībā bija pašreizējais moments, partijas tuvākie uzdevumi un ziņojumi no vietām. Konference apsprieda šī laika galvenos uzdevumus — bruņotas sacelšanās sagatavošanu okupantu aizmugurē un Padomju varas organizēšanu.

No Kuldīgas mēs ar J. Puķīti devāmies uz Liepāju. Pa ceļam redzējām daudz vācu baronu, kas, pārģērbušies zemnieku drēbēs, bēga no savām muižām. Netrūka viņu vidū arī latviešu «pelēko baronu». Varēja domāt, ka tā ir kāda tirgotāju karavāna, jo vezumi bija dažādu mantu pilni.

Iebraukuši Liepājā, tūlīt manījām buržuāzijas drudžaino satraukumu. Vecās varas pārstāvji taisījās uz bēgšanu. Vācieši bija visu sagatavojuši evakuācijai.

Saņēmuši no partijas Liepājas organizācijas pāris simtu proklamāciju, mēs gājām uz Liepājas staciju, lai brauktu mājās. Stacijā dežurējošais vācu armijas komandantūras leitnants teica, ka biļetes uz Jelgavu neizdodot, jo tur esot ienākuši boļševiki. Es lūdzu viņu mums tomēr palīdzēt, teikdams, ka mēs tur esam atstājuši savus vecākus. «Varu dot jums biļetes tikai līdz Mažeikiem,» skanēja asa atbilde. Uz Mažeikiem mēs biļetes neņēmām. Tā kā es pratu drusku sarunāties vāciski, devos turpat stacijā pie kāda vācu apakšvirsnieka, kas brauca uz Vecauci pēc kara mantām, un tam īsos vārdos paskaidroju, ka mums jātiek pie saviem vecākiem. Beidzot viņš bija ar mieru palīdzēt un teica, lai tikai nerādoties acīs leitnantam. Tā mēs ar vilcienu aizbraucām līdz Vecaucei. Tālāk vilcienus nelaida.

Otrā rītā Vecaucē dabūjām pajūgu un devāmies uz Jelgavas pusi. Nobraukuši verstis divdesmit, ieraudzījām šādu ainu: cik tālu vien sniedza acis, pa laukiem atkāpās vācu armijas daļas. Mūsu pajūgu apturēja vācu leitnanti un divi Baltijas baroni. Prasīja, kurp braucot, kas mēs tādi esot. Paskaidroju, ka ziemsvētkus pavadījām Liepājā pie vecāku radiem. Viens no baroniem bargi uz mums noraudzījās un uzbrēca, vai mēs zinot, ka Jelgavā boļševiki. Man šai mirklī bija prātā kurvītis ar proklamācijām vācu un latviešu valodā. Leitnants pavirši parakņājās pa kurvīti — meklēja galvenokārt ieročus. Mēs taisījām ļoti muļķīgas sejas, un, bez šaubām, spriežot pēc mūsu ārienes, šiem kungiem nevarēja ienākt prātā, ka viņu priekšā ir boļševiki. Beidzot mums pateica, ka uz Jelgavu mēs varot iet kājām, kamanas esot jāatstāj viņiem kara vajadzībām. No Bēnes stacijas mēs devāmies kājām. Vienīgā doma bija — kaut šajā vētras laikā drīzāk tiktu savu cīņas biedru vidū. Aiz Bēnes stacijas mēs ar J. Puķīti izšķīrāmies. Es devos caur Jelgavu uz Iecavu, J. Puķītis uz Bērsteli.

Iecavā pēc Sarkanās Armijas ienākšanas gandrīz viss mūsu organizācijas bruņotais spēks, skaitā ap 80 cilvēku, tūliņ iestājās armijā. Pārējie 20 cilvēki palika Izpildu komitejas rīcībā. Tomēr pēc dažām dienām daļa no tiem bija jāpārceļ uz Bausku. No mūsu partijas organizācijas biedriem bija jārada Bauskas apriņķa komitejas sastāvs, un uz Bausku pārgāja strādāt E. Aberberga, J. Sīlis, E. Melķizedeks, L. Pūpols un citi.

1919. gada 13. janvārī notika apvienotā Iecavas-Grienvaldes pagasta jaunās Bezzemnieku un laukstrādnieku deputātu padomes vēlēšanas. Vēlēšanas notika Iecavas baznīcas telpās. Sī baznīca laikam nekad nebija redzējusi tik daudz cilvēku kā toreiz. Spēks un sajūsma dvesa pretim no šīs laužu jūras. Pēc vēlēšanām Padomes Izpildu komiteja nebija spējīga reģistrēt visus, kas gribēja savus spēkus ziedot darba cilvēku stāvokļa uzlabošanai. Ļaudis pieteicās darbam milicijā, armijā un citur. Visi kā viens gribēja stiprināt savu jauno varu.

Pirmais un galvenais Padomes uzdevums bija visus speķus un līdzekļus mobilizēt Sarkanās Armijas atbalstīšanai. Bija steidzīgi jasaved kārtībā slimnīca sarkanarmiešu uzņemšanai. Lozungs bija — visu frontei. Mūsu Izpildu komiteja deva norādījumu konfiscēt visus pārtikas līdzekļus, kuri tādā vai citādā kārtā parādījās atklātībā spekulācijas nolūkos.

Bez tam mēs bagātajiem saimniekiem likām daļu labības nodot tikko sastādītajai pārtikas nodaļai armijas un bezzemnieku vajadzībām.

1. Maijā Iecavā notika masu sapulce, kurā piedalījās arī strēlnieki. Darbaļaudis deva solījumu aizsargāt jauno Padomju varu pret visāda veida ienaidniekiem.

Partijas organizācija neatlaidīgi strādāja, lai pierādītu, ka ekspluatētajiem ir tikai viens ceļš — proletariāta diktatūras ceļš, ko visai apspiestajai cilvēcei parādījis 1917. gada Lielais Oktobris. Partijas organizācijas darbs šai ziņā nebija veltīgs. Par to liecina, starp citu, tas, ka daļa laukstrādnieku un bezzemnieku nekavējoties iestājās Sarkanajā Armijā.

Visi Padomju varas rīkojumi nekavējoties tika izpildīti. Plašās bezzemnieku masas noteikti aizstāvēja Padomju varu. Tā kā padomju ideja bija ieguvusi vispārēju atbalstu iedzīvotāju vidū, aģitēt pret Padomju varu neuzdrošinājās pat reakcionārākie lauku elementi — vecsaimnieki.

1919. gada maijā, kad ienaidnieks pārrāva Sarkanās Armijas fronti, mēs atkāpāmies reizē ar pēdējām atejošām armijas daļām. Bijām ielenkti gandrīz no visām pusēm. Tomēr, izveicīgi manevrējot, mums izdevās tikt no cilpas laukā un 22. maija vakarā ierasties Baldones miestā.

Mums, partijas biedriem, līdzi nāca lielākā daļa bezpartejisko padomju darbinieku. Mums līdzi būtu nākuši vēl daudz vairāk cilvēku, ja atkāpšanās nebūtu notikusi tik pēkšņi. Tomēr Ieca-vas-Grienvaldes rajona partijas biedri paspēja atkāpties organizēti. Visi mūsu partijas organizācijas biedri devās uz fronti. Mēs apzinājāmies, ka svarīgāka darba lauka par pilsoņu kara fronti komunistam toreiz nevarēja būt.

.

L. Tauriņa. DARBS UN CĪŅAS PIEFRONTĒ Baldonē

Baldones ciems, kas tagad, Padomju Latvijas laikā, ir kļuvis par vienu no labākajiem kūrortiem mūsu republikā, agrāk saucās par Bad-Baldoni, kur ārstējās un atpūtās tikai bagātnieki. Tagadējais Baldones sanatorijas pirmais korpuss tad saucās «Baltā pils» un piederēja baronam fon Mickevičam, kas pastāvīgi dzīvoja Rīgā un ieradās šeit ar savu ģimeni tikai vasarā.

Ciema iedzīvotāji daļēji bija zemnieki, daļēji strādnieki, kas ziemā gāja meža darbos pie barona Mercendorfa un citiem mežu īpašniekiem, bet vasarā bija saistīti ar kurortnieku apkalpošanu. Baldones miestā ritēja samērā rosīga kulturāla dzīve. Te darbojās tautas bibliotēka un pašdarbības dramatiskais pulciņš, kas bieži izbrauca ar viesizrādēm pat uz citiem pagastiem. Vairums Baldones iedzīvotāju bija noskaņoti progresīvi. Daudzi baldo-nieši ar aizrautību stāstīja par 1905. gada revolucionārajiem notikumiem, par drošsirdīgo revolucionāru Reiju, ko noslepkavoja soda ekspedīcija. Reija kaps katru gadu 1. Maijā tika pušķots sarkaniem ziediem.

Kad 1915. gada vasarā Baldonē noorganizējās Latvijas Sociāldemokrātijas biedru pulciņš, tā dalībnieki pirmām kārtām sapulcējas Baldones kapos pie Reija kapa un deva solījumu nelokāmi turpināt ciņu par strādnieku šķiras uzvaru.

Baldones pulciņu nodibināja Oskars Tauriņš, mans vecākais brālis, Rīgas strādnieks, partijas biedrs no 1912. gada, aktīvs LSD Rīgas organizācijas Sarkandaugavas rajona darbinieks. Arestēts kādā partijas pulciņa sapulcē Rīgā, viņš nosēdēja 16 mēnešus cietumā. Iznācis no cietuma, viņš pārnāca dzīvot uz Baldoni un 1915. gada vasarā nodibināja pirmo partijas šūniņu, kas sastāvēja no pieciem biedriem. Sakarus ar Rīgas komiteju pulciņš uzņēma ar mana jaunākā brāļa, Rīgas strādnieka un partijas biedra, Žaņa Tauriņa starpniecību.

Bet drīz, vācu karaspēkam tuvojoties Baldonei, pulciņa biedri izklīda kur kurais, izņemot E. Irisu, kas palika Baldonē. E. īriss — bijušais Rīgas strādnieks, 1905. gada revolūcijas aktīvs dalībnieks un partijas kaujinieks. Par to viņš bija izcietis ilgus gadus cietuma soda, pēc tam strādāja Baldonē par dārznieku. Oskars Tauriņš aizbrauca uz Kaukāzu. Pēdējos savas dzīves gadus viņš bija Ziemeļkaukāza kara apgabala atbildīgais sekretārs.

1918. gadā visu Latviju, kas bija atrauta no Padomju Krievijas, mīdīja vācu imperiālistu naglotais zābaks. Bet vēstis no Padomju zemes uzturēja latvju darbaļaudīs cerības uz drīzu atbrīvošanos un iedvesa cīņas garu. Baldonē sāktais partijas darbs turpinājās. 1918. gadā partijas pulciņā bijām jau 13 biedru.

Partijas pulciņa biedri aģitēja vācu kareivjus, lai tie pagriež durkļus pret viņu pašu apspiedējiem. Daudz šinī ziņā darīja partijas biedri: Koškini — tēvs un dēls, dārznieks Eduards īriss un veļas mazgātāja Amālija Tauriņa, bijusī «Provodņika» rūpnīcas strādniece. Par aģitāciju vācu kareivju vidū uzzināja Baldones vācu komandantūra. Apcietināja A. Tauriņu. Viņu apsūdzēja spiegošanā un Vācijas armijas graušanā, taču pierādījumu trūkuma dēļ to drīz atbrīvoja.

Sī aģitācija un jo sevišķi Oktobra sociālistiskā revolūcija manāmi ietekmēja vācu kareivjus. Vācu armija sākās nemiers. Neapmierinātībai bija arī iekšēji cēloņi: ieilgušais karš un sistemātiska badošanās. Daudzi kareivji gāja bojā no infekcijām. Un, kad kareivji uzzināja par 1918. gada novembra revolūciju Vācijā, okupācijas karaspēka daļās galīgi zuda disciplīna. Kareivji steidzās braukt mājās. Daži no viņiem ar prieku atdeva mums savas šautenes, lai arī mēs cīnāmies par Latvijas atbrīvošanu. Tādējādi LSD Baldones pulciņš 1918. gada beigās bija diezgan labi apbruņots ar vācu ieročiem.

Bez iepriekš minētajiem biedriem organizācijā sastāvēja Jānis Bērziņš, brālis un māsa Ābeles, Minna Feldmane,_ es — Laura Tauriņa un citi. 1918. gada rudenī organizācija sāka rosīgi gatavoties cīņai par Padomju varu: pastiprināja savus sakarus ar Rīgas pagrīdi, vāca kaujas ieročus, apmācīja biedrus ar tiem rīkoties, pastiprināja aģitāciju plašākās masās par Padomju varas iekarošanu Latvijā utt.

Decembra mēneša pirmajās dienās Baldones organizācija jau bija spējīga sākt atklātu cīņu, bet tā bija jāatliek, līdz Baldonei tuvosies Sarkanā Armija.

Sarkanās Armijas dzīti, Baldones tuvumā saradās vācu bruņotie spēki, kas, pēc dažām ziņām, taisījās ienākt Baldonē. Sakarā ar to mūsu biedri kādu nedēļu bija spiesti uzturēties ārpus savām mājām. Vēlāk noskaidrojās, ka vācu karaspēka daļa bija aizgājusi Baldonei garām Iecavas virzienā un iecavieši to sagūstījuši un atbruņojuši. Tas bija noticis tieši tanī dienā, kad man vajadzēja aizvest no Baldones uz Iecavu partijas Rīgas organizācijas pārstāvi. Kad ieradāmies Iecavā, redzējām sagūstītos vāciešus un viņiem atņemtos ieročus. Kamēr iecavnieki stāstīja mums par notikušo un rādīja trofejas, atskanēja trauksmes signāls. Izlūki ziņoja, ka Iecavai atkal tuvojoties kāda vācu karaspēka daļa. Visi biedri vienā momentā ieņēma jau iepriekš norādītos kaujas posteņus. Arī man iedeva divas tikko vāciešiem atņemtas rokasgranātas un ierādīja posteni. Bet izrādījās, ka trauksme bijusi nepamatota.

Par stāvokli visā Latvijā mūs informēja partijas Rīgas organizācijas pārstāvji, kas pie mums ieradās diezgan bieži. Atceros biedru Induli, kas, kā vēlāk uzzināju, bija Hermanis Vilks. Viņš kādu laiku bija LSD Rīgas komitejas loceklis. Lielākoties man vajadzēja šos biedrus atvest un aizvest, jo es bieži braucu uz Rīgu nodot Baldones dārzniecības puķes Rīgas puķu veikaliem. Es arī piegādāju no Rīgas partijas literatūru.

Decembra beigās saņēmām ziņas, ka citos pagastos, kā Mežotnē un Iecavā, jau organizējas Padomju vara. 27. decembrī mēs pasludinājām Baldones pagastā padomju iekārtu un sarīkojām pagasta Strādnieku un bezzemnieku padomes vēlēšanas. Atklāti balsojot, pagasta darbaļaužu sapulce Padomē un tās

Izpildu komitejā ievēlēja visus partijas organizācijas ieteiktos kandidātus — abus Koškinus, A. Tauriņu, L. Tauriņu u. c. Sapulcē iznāca diezgan sīva ciņa ar budžiem un vienu meņševiku. Tie prasīja, lai Padomē ieietu pārstāvji no visām sociālajām grupām, tai skaitā ari no budžiem. Par Izpildu komitejas priekšsēdētāju ievēlēja E. Irisu.

Izpildu komiteja vispirms atbruņoja un arestēja vietējos niknākos strādnieku šķiras ienaidniekus. Vēlāk aizvedām viņus uz Rīgu un nodevām Revolucionārā tribunāla rīcībā. Arestējām ari Mencendorfas muižas baronu. Cīnījāmies ar spekulantiem, dežurējām uz Rīgas šosejas. Uzņēmām uzskaitē muižu un aizbēgušo budžu saimniecības. Vēlāk Baldones mācītāja muižā organizējām lauksaimniecības komūnu, kurā iestājās ap 19 muižas kalpu un citu bezzemnieku ģimenes, kas līdz tam bija dzīvojušas uz šis muižas zemes. Komūnā iestājās arī Izpildu komitejas locekļi. Pagasta Izpildu komitejas priekšsēdētāju ievēlēja ari par komūnas vadītāju. Saimniecībā bija apvienotas ap 15 komunāru personīgās govis, kuras pēc kārtas ganīja katra komūnas ģimene. Puse no komūnas biedriem ēda komūnas kop-galdā. Komunāri labi sagatavoja zemi pavasara sējai, bet sēklas bija nepietiekoši, tāpēc līdz atkāpšanās dienai —• 23. maijam sēja netika pabeigta. Gandrīz visas komunāru ģimenes atkāpās no Latvijas kopā ar Sarkano Armiju. Biedrs Koškins (tēvs) neaizbrauca, baltie viņu nošāva kopā ar sievu.

1919. g. 2. janvāri, pirms Rīgas atbrīvošanas, man bija uzdots aizvest no Baldones uz Rīgu partijas pārstāvi biedru Vilku un atvest no Rīgas partijas uzsaukumus. Iebraucot Rīgā, mēs redzējām gan pajūgos, gan kājām panikā bēgošos buržujus. Kad ierados konspiratīvajā dzīvokli, mani vairs atpakaļ uz Baldoni nelaida, bet atstāja dežurēt dzīvoklī un pateica, ka «šonakt būs sacelšanās» un lai es gaidot, kad biedri atgriezīšoties.

Nakti dzirdēju retus šāvienus. Gaismiņai austot, ieradās kāda biedrene, apsveica mani ar sacēlušos Rīgas strādnieku uzvaru un iedeva daudz eksemplāru uzsaukumu, kuros bija paziņots par Padomju varas nodibināšanos Latvijā. Pa ceļam no Rīgas līdz Baldonei es ienesu katrā mājā uzsaukumus un pastāstīju par Rīgas strādnieku sacelšanos un uzvaru. Gandrīz visās mājās šis ziņas uzņēma ar lielām gavilēm.

Drīz pēc tam no Baldones aizbraucu, jo mani ievēlēja Bauskas apriņķa Izpildu komitejā.

Bauskā

Bauskas apriņķis bija viens no ekonomiski bagātākajiem lauksaimniecības apvidiem Latvijā ar racionālu lopkopību. Bet Bauskas pilsētā nebija nekādu rūpniecības uzņēmumu, izņemot nelielu alus darītavu, divas nelielas ūdens dzirnavas un mazu ādas ģērētavu. Toties Bauskā notika dzīva tirdzniecība, bija attīstīta amatniecība. Sakarā ar to arī iedzīvotāju sastāvs bija sīkpilsonisks.

Pirms 1919. gada LSD organizācija te bija vāja un daļēji sastāvēja no meņševistiski noskaņotiem biedriem. Darbs masās nebija izvērsts. Tādēļ 1918. gada beigās Padomju varas orgānus apriņķī nācās dibināt, balstoties galvenokārt uz Iecavas, _Me-žotnes, Baldones, Bārbeles un citu pagastu partijas organizāciju biedriem. Stiprākā bija Iecavas organizācija, no kuras uz Bausku nosūtīja Sīli, Pūpolu, Melķizedeku, Bunduru un citus, pavisam 8—9 cilvēkus. Par partijas apriņķa komitejas sekretāru ievēlēja Sīli. Bauskas apriņķa Padomes izpildu komiteja pirmajās dienās bija ļoti vāja, jo tajā ievēlētie biedri ieradās no pagastiem tikai pēc 8—10 dienām.

Daļēji ar to pašu var izskaidrot neveiksmīgo kauju ar vācu iebrucējiem 1919. gada 6. janvārī, kad pēc Padomju varas nodibināšanas Bauskā iebruka ap 200 vāciešu. Pret viņiem izgāja ap 70 tautas miliču un citu apbruņotu biedru, ko vācieši ievilināja slazdos un sakāva. Baušķiniekiem bija iespēja vāciešus atbruņot, jo iepriekš bija sagūstīti vācu izlūki un karaspēka daļas virziens bija zināms. Bet mūsējiem trūka organizētības. Pamanījuši, ka baušķinieku ir maza saujiņa, vācieši izvilināja tos atklātā vietā, sakāva un iegāja Bauskā. Pilsētā vācieši atbrīvoja savus apcietinātos izlūkus un arestētos kontrrevolucio-nārus, tai skaitā vietējā kapitālista vācieša Ekerta divus dēlus, kas pēc tam zvēriski izrēķinājās ar padomju darbiniekiem un personīgi nošāva bijušo Bauskas pilsētas galvu advokātu Kļaviņu, kurš atteicās sadarboties ar vāciešiem. Iebrucēju štābu viesmīlīgi uzņēma Ekertu mājās.

9. janvārī Bauskā ienāca padomju karaspēka daļa. Šajā dienā notika 6. janvārī kritušo 9 biedru svinīga apbedīšana, kurā piedalījās arī sarkanarmieši. Tūlīt brīvprātīgi pieteicās un aizgāja līdzi Sarkanajai Armijai ap 100 Bauskas jauniešu.

Padomju vara Bauskā pastāvēja no 1919. gada janvāra sākuma līdz 23. martam. Pa šo īso laiku Izpildu komiteja maz ko paspēja izdarīt, jo vispārējais stāvoklis bija ļoti grūts. Apriņķim pāri bija gājis imperiālistiskais karš, pēc tam okupācija. Tagad visu laiku bija jāatgaiņājas no vācu karaspēka daļām un dažādiem baltgvardiem.

Man personīgi bija uzdots vadīt apriņķa sociālās nodrošināšanas nodaļu. Daudz gādājām par darba nespējniekiem. Viņiem piešķīra naudas pabalstu 300 rubļu mēnesi. Ari mēs, padomju darbinieki, tad saņēmām algu tikai ap 300 rubļu. Pabalstu naudu vedām no Rīgas. Kad pirmo reizi aizbraucu uz Rīgu pēc naudas, biju tik neizdarīga, ka, saņemot lodziņā no kasiera 40 tūkstošus rubļu, nezināju, kur likt tādu kaudzi «kerenku». Bankas ierēdņi gardi smējās par manu apjukumu, bet viņu vidū atradās pavecāks cilvēks, kas sadabūja papīru un auklu un Iesaiņoja man naudu divās lielās pakās, kuras es tad aizvedu uz Bausku vienkāršos ratos. Braucu divas dienas, pārnakšņojot iebraucamā vietā.

Izpildu komiteja nolēma organizēt bērnu namu karā kritušo bāreņiem. Sim nolūkam vietējai buržuāzijai rekvizējām veļu un traukus. Bērnu namu noorganizēt nepaspējām.

Daudz darba bija Revolucionārajam tribunālam, kura locekle biju ari es. Tribunāla sēdes noturējām atklāti tautas namā. Tiesājām Padomju varas niknākos ienaidniekus, kas aktivizējās, kad Bauskai tuvojās vācu dzelzs divīzija.

Jau 1919. gada februārī klīda baumas, ka vācu dzelzs divīzija nākot uz Bausku. Un tiešām, marta mēnesi sākās kara operācijas Bauskas tuvumā. Sakarā ar to apriņķa Izpildu komiteja pārorganizējās par apriņķa Revolucionāro komiteju (Revkomu). Tās priekšsēdētājs bija biedrs Svltiņš.

Revkoms bija Padomju varas organs tiešas piefrontes apstākļos. Tas organizēja Bauskas aizstāvēšanai vietējos bruņotos spēkus, kas gan bija ļoti mazi — ap 40 vāji bruņotu partijas biedru un Kara komisariāta apakšvienība, kas sastāvēja no 60 kājniekiem komisāra Lampes vadībā. Mēs pieprasījām ieročus no Rīgas, jo mums katram bija tikai pa šautenei ar patronām vienam lādiņam.

Marta vidū notika Bauskas partijas biedru ārkārtēja apspriede, kur Viskrievijas Ārkārtējās komisijas pilnvarotais biedrs Namnieks informēja mūs par stāvokli frontē un teica, ka jābūt gataviem evakuēties no Bauskas. Otrā naktī saņēmām pavēli evakuēties, un visas padomju iestādes izbrauca Vecsaules virzienā. Mūsu izlūki ziņoja, ka Bauskai tuvojas liela vācu kara-

Bauskas Revolucionārās komitejas locekli. No kreisās sēž E. Meļķizedeks un L. Tauriņa, stāv Silinieks (ar šauteni) un L. Pūpols. Uzņemts 1919. g.martā

spēka daja, un bija notvēruši pilsētas nomalē frontes līnijā Bauskas mācītāju Strautmani, kas signalizējis ienaidniekam ar gaismas lukturi.

Es izbraucu no Bauskas kopā ar biedriem Švītiņu un Zvirbuli vienā pajūgā. Pie Vecsaules sila panācām daļu no mūsu vezumniekiem ar evakuētajām iestāžu lietām. Kādā pajūgā veda apcietināto mācītāju Strautmani. Apturējuši pajūgus, mēs turpat noturējām Revolucionārā tribunāla operatīvu sēdi un piespriedām Strautmanim nāves sodu. Strautmanis bija pazīstams ar saviem reakcionārajiem ieskatiem un kontrrevolucionārajiem darbiem.

No Bauskas pie mums atjāja kara komisārs Lampe un ziņoja, ka baltie Bausku nav ieņēmuši.

Nolēmām, ka pajūgiem jāturpina cejš, bet daļa partijas biedru kopā ar bruņoto apakšvienību atgriezīsies Bauskā.

Tanī pašā vakarā Bauskā ieradās arī padomju karaspēka daļas. Sākās Bauskas bruņota aizstāvēšana. Revkoma uzdevums bija uzturēt pilsētā kārtību un piegādāt pārtiku un šķūtis karams spēka dalām. Biedrs Zvirbulis un es jājām zirgos pa lauku mājām, kur rekvizējām lopus, graudus un citu pārtiku. Organizējām miltu malšanu dzirnavās, maizes cepšanu un ēdienu virtuves karaspēkam pilsētā.

Ienaidnieka spēki atradās pie pašas pilsētas, reizēm šāviņi lidoja pilsētā krusteniski. Bija ziņas, ka ienaidnieka pusē esot arī Bauskas Ekerta dēli, kuru tēvu mēs bijām notiesājuši par pretpadomju darbību.

Revkoms darbojās dienas desmit, uzturot telefona sakarus ar pagastiem. Atbildīgais par sakariem telefona stacijā visu laiku bija biedrs Vilciņš. Sakarus ar karaspēka štābu uzturēja biedrs Svītiņš. Pēdējās pāris dienās mums bija sakari tikai ar Iecavu un vēl kādu pagastu, pa pārējām līnijām atbildēja vācieši.

21. martā no štāba mums paziņoja, ka rītausmā mūsu karaspēks ies uzbrukumā. Bet drīz pēc tam štābs ziņoja, ka ienaidnieks sācis uzbrukumu un lai mēs esot gatavi atkāpties. Visapkārt sāka dārdēt šāviņi, gaisā sprāga dumdumlodes. Kādā no pilsētas mājām slepeni iebrukušie vācieši noslepkavoja visus gulošos kareivjus. Izrādījās, ka ienaidnieks bija pārgājis Mēmeles upi un nemanīts pienācis pie Bauskas. Vajadzēja atkāpties. Kad ielās palika klusāk, biedrs Svītiņš deva rīkojumu noņemt no sienas telefona aparātu un atstāt Revkoma telpu. Zvirbulis, Svītiņš un es atkal vienā pajūgā atstājām Bausku; braucām pa tagadējo Rīgas ielu uz plosta tiltu, lai tiktu pāri Mēmelei. Bet tilts jau bija ienaidnieka rokās. Ietikām ienaidnieka krustugunīs. Biedrs Svītiņš ātri pagrieza zirgu atpakaļ, devāmies ārā no Bauskas pa otru tiltu uz Rīgas pusi, lai gan jau vairākas dienas šo tiltu kontrolēja ienaidnieks. Kad braucām pār tiltu, visapkārt sprēgāja šāvieni. Pa atkāpšanās laiku cīņās krita partijas biedri un vadošie darbinieki Asars un Vilciņš. Svītiņam cauršāva mēteli un Zvirbulim cepures nagu, bet paši bija palikuši neskarti.

Uz labu laimi devāmies Rīgas virzienā. Pēc pāris kilometriem ieraudzījām kādu mūsu karaspēka vienību, kas bija zaudējusi sakarus ar štābu. Tā 1919. gadā atstājām Bausku. Kad ieradāmies Rīgā, iekšlietu komisāra biedrs Pāvuls Bērziņš mums «mazgāja galvu» par pirmo evakuēšanos no Bauskas, jo viņš tieši tajā dienā nosūtījis mums prasītos ieročus, bet pilsētā nekādas varas neesot bijis.

Pēc nedēļas daļu no Bauskas biedriem, tai skaitā arī mani, nosūtīja uz Bauskas apriņķa Vecumnieku pagastu, ko ienaidnieks vēl nebija ieņēmis. Tur es vadīju sociālās nodrošināšanas nodaļu līdz 23. maijam. Vecumniekos mūsu karaspēka štābā uzzinājām, ka vācieši pēc Bauskas ieņemšanas zvēriski izrēķinājušies ar padomju aktīvistiem. Pa visām mājām meklējuši Revolucionārā tribunāla darbiniekus Svītiņu, Zvirbuli un citus. Esot izlīmētas manas fotokartiņas ar vācu štāba paziņojumu, ka man piespriests nāves sods; par manu noķeršanu izsolīta balva — desmit tūkstošu vācu markas.

Pēc Rīgas krišanas 1919. gada maijā devāmies kopā ar padomju karaspēku uz Krieviju, lai tur cīnītos kopā ar krievu tautu par Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas iekarojumu nosargāšanu. Es iestājos Padomju 15. armijas Sevišķā nodaļā. Nostrādāju valsts drošības orgānos 18 gadus.

.

I. Palameika PAR TO, KAS BIJA

1918. gada vasarā es no Petrogra-das atgriezos Latvijā Litenes pagasta Ozoliņu ciemā pie sava tēva, mežstrādnieka, viņa nabadzīgajā daudzbērnu ģimenē. Apvidu bija okupējusi vācu militārā vara, tāpēc arī dzīves apstākļi te bija ļoti smagi, jo gandrīz visi lauksaimniecības produkti tika rekvizēti un izvesti uzJVāciju.

Aizbraucu uz Balvu miestiņu. Strādāju dažādus gadījuma darbus, jo tur nebija nekādu kaut cik lielāku rūpniecības uzņēmumu. Darbojās Vainera ādu apstrādes uzņēmums, tvaika dzirnavas un daudzas sīkas amatnieku darbnīcas. Balvu muiža strādāja ap 100 laukstrādnieku.

Rudenī pēc revolūcijas Vācijā okupācijas režīms atslāba,, revolucionizējās Balvu muižā izvietotās vācu okupācijas karaspēka daļas.

Novembrī Balvu pagasta valde sasauca plašu iedzīvotāju sapulci, lai paziņotu par «neatkarīgās» Latvijas un tās Pagaidu valdības nodibināšanos. Bet šī sapulce izvērtās par revolucionāru masu mītiņu, jo tajā dedzīgas runas teica vietējie boļševiki, kas līdz šim bija darbojušies nelegāli. Tādi bija Jānis Bērziņš, Augusts Putniņš, Jānis Putniņš, Emma Līduma, Jānis Līdums,

Arturs Rudens u. c. Biedri savās runās atzīmēja Krievijas revolūcijas lielos sasniegumus un aicināja strādniekus organizēt Padomju varu Latvijā. Vācu kareivji, kas atradās mītiņa dalībnieku vidū, ne tikai netraucēja revolucionārās runas, bet paši ņēma vārdu un jūsmīgi apsveica Vācijā notikušo revolūciju un novēlēja latviešu tautai brīvu dzīvi.

Decembra beigās partijas Balvu pulciņš iesāka aktivizēt visu Balvu sabiedrisko dzīvi: noorganizēja tautas namu ar bibliotēku un lasītavu, kur vakaros regulāri dežurēja partijas biedri un sniedza paskaidrojumus par dažādiem jautājumiem. Tautas nama valdes sastāvā bija komunisti A. Bārdiņš un Erna Grīsle, no bezpartejiskiem — skolotājs Puķītis. Sai pašā laikā sāka pārkārtot arī mācības skolā.

Partijas pulciņa birojā ievēlēja Jūliju Egli, Paulu Grīnbergu un Otto Budevicu. Pirmajā laikā, līdz padomes ievēlēšanai, partijas pulciņam nācās pa daļai pildīt arī padomes funkcijas. Partijas pulciņš realizēja apriņķa Revolucionārās komitejas rīkojumus par labības rekvizīciju bagātajiem lauku māju saimniekiem, kas savus labības krājumus un lopus slēpa un visādi pretojās to uzskaitei. Visi partijas biedri tika mobilizēti šo rekvizīciju izdarīšanai naidīgi noskaņoto budžu saimniecībās.

Administratīvi mēs piederējām pie jaunnodibinātā Malienas apriņķa. Lai palīdzētu Balvos nodibināi Padomju varu, no armijas politnodaļas bija atsūtīti divi biedri — Molokanovs un Balodis, kuri bija noorganizējuši vietējo Revolucionāro komiteju, iesaistot tajā vairākus partijas biedrus: Grīnbergu, Bērziņu, Budevicu, Rudeni, Āboliņu, J. Biezo, Jūl. Biezo, J. Egli, H. Egli,

J. Putniņu un A. Putniņu.

Šī Revolucionārā komiteja uzsāka enerģisku cīņu ar vietējiem kontrrevolucionāriem — lauku budžiem un miesta bagātajiem tirgotājiem. Par pretpadomju aģitāciju un okupācijas laikā nodarītām nodevībām vainīgos arestēja un nodeva Malienas Revolucionārajam tribunālam. Par Revolucionārās komitejas rīkojumu neizpildīšanu uzlika kontribūcijas, izbēgušo kontrrevolu-cionāru īpašumi tika konfiscēti. Revolucionārā komiteja organizēja arī mežu iztīrīšanu no bandītiem.

No iedzīvotājiem tika savākti ieroči, pēc tam tos nodeva milicijas lietošanā. Apbruņoja arī partijas biedrus, galvenokārt ar revolveriem. Visus partijas biedrus apmācīja rīkoties ar ieročiem. Šīs apmācības vadīja vecs partijas biedrs un bijušais frontinieks Hugo Egle. Miličus apmācīja milicijas priekšnieks Pēteris Straumītis.

Nacionalizētās Balvu muižas zemi nesadalīja sīksaimniecī-bās, bet atstāja kā valsts lielsaimniecību. Tas bija daudz racionālāk. Muižas pārvaldi ievēlēja no bijušajiem muižas kalpiem ar pārvaldnieku biedru O. Budevicu priekšgalā. Saimniecība atradās Balvu pagasta agrārās nodaļas pakļautībā.

Decembra beigās un 1919. gada janvāra sākumā mūsu partijas pulciņš veica priekšdarbus pagasta strādnieku, bezzemnieku un kareivju deputātu padomes vēlēšanām. Vēlēšanās piedalījās plašas darbaļaužu masas. Par Balvu pagasta Izpildu komitejas priekšsēdētāju ievēlēja Jūliju Egli, tā vietnieku — J. Putniņu, par sekretāru P. Grīnbergu.

Uz 1. Maija svētkiem ieradās propagandisti Alfrēds Lācis un Ernests Pilmanis. Viens no viņiem runāja par 1. Maija nozīmi, otrs — par pašreizējo momentu. Sapulce notika Balvu luterāņu baznīcā un bija plaši apmeklēta. Pēc sapulces notika demonstrācijas gājiens uz 1905. gadā nošautā brīvības cīnītāja Pagrūda kapu, kur notika sēru mītiņš.

Dzīvi atmiņā palikusi Malienas komitejas propagandistes L. Krēsliņas runa kādā masu sapulcē Balvos 1919. gada pavasarī. Būdama laba, enerģiska runātāja, viņa aizraujoši tēloja mazās Latvijas skaisto sociālistisko nākotni un pārliecinoši aicināja ikvienu darba cilvēku pielikt rokas pie šīs nākotnes grūtā celšanas darba. Ļaudis vēl ilgi pārrunāja dzirdēto. Toreiz reti kāda sieviete teica runas mītiņos vai masu sapulcēs, tāpēc jo lielāku interesi izraisīja mūsu pagastā biedrenes Krēsliņas runa.

Marta mēnesī Balvu pagastā nodibinājās arī komjaunatnes organizācija, kuras birojā bija pieci biedri, to skaitā arī es. Marta beigās notika komjaunatnes Malienas organizācijas konference, kurā es ziņoju par mūsu komjaunatnes organizācijas darbību. Šai laikā Balvu pagastā bija 20 komjauniešu, lielākā daļa to bija arī jau partijas biedri.

No lielā Balvu pagasta nošķīra vēl 2 jaunus pagastus — Purmales un Rugāju, kur tika ievēlētas savas pagasta padomes. Par padomju priekšsēdētājiem ievēlēja Balvu biedrus — Purmales pagastā J. Biezo, Rugāju pagastā A. Egli. Jaunajos pagastos dzīvojošie partijas biedri ietilpa Balvu rajonā.

Pavasara posmā visu triju pagastu izpildu komitejas galveno vērību veltīja sējas kampaņai. Trūcīgo zemnieku saimnie-čības tika apgādātas ar sēklu, paņemot pārpalikumus turīgākajās saimniecībās.

Saskaņā ar partijas Malienas konferences lēmumu pagastos organizējās ražotāju biedrības, kurās varēja būt par biedriem strādnieki, bezzemnieki un padomju iestāžu kalpotāji. Sls biedrības daudz palīdzēja pavasara sējas darbos.

Kādu laiku es sastāvēju strādnieku kontroles komisijā, kas kontrolēja vietējos privātos uzņēmumus, lai to īpašnieki nepiesa-vinātos uzņēmumu produkciju. Es strādāju par kontrolieri Vai-nera ādu fabrikā un te pārliecinājos, cik nepieciešama tāda strādnieku kontrole, jo bez tās padomēm tik vajadzīgās preces būtu piesavinājies uzņēmuma īpašnieks un pārdevis par spekulatīvām cenām.

Aprīlī Vidzemes Malienai ienaidnieks sāka sevišķi uzmākties no Igaunijas puses. Budži un noslēpušies kontrrevolucionāri atkal droši cēla galvas. Daļa mobilizēto saimniekdēlu ar visiem ieročiem dezertēja no Sarkanās Armijas un sabēga mežos, no kurienes uzbruka padomju iestādēm un to darbiniekiem. Tas bija iespējams tikai tāpēc, ka budžu ģimenes slepus atbalstīja šos dezertierus. Dzīve Balvos kļuva nedroša. Pagastā tika izsludināts trauksmes stāvoklis. Milicija un apbruņoti partijas biedri pa naktīm izvietojās posteņos meža malās, lai apsargātu Balvu muižu un miestu. Pašā miestā norīkoja sardzē pa vienam biedram, jo nepietika ne cilvēku, ne ieroču. Daudzreiz man vai kādai citai biedrenei — vienai sievietei naktī nācās staigāt ar šauteni plecos pa miesta ielām, galveno vērību veltījot aizdomīgajiem gājējiem un braucējiem, kuri bija jāpārbauda un dažreiz arī jāizkrata.

Maija beigās «zaļo» bandas uzbruka Rugāju un Purmales pagastu centriem. Notika kaujas pie padomju mītnēm. Milicija un partijas biedri sīvi cīnījās pret uzbrucējiem, bet tikai pēc papildu spēku ierašanās no Balviem «zaļie» bandīti tika atsisti. Daži bandīti bija krituši. Kaujas vietā atradām vairākas studentu cepures, kas liecināja, ka «zaļo» bandās piedalās budžu dēli — studenti.

Pēc Rīgas krišanas balto karaspēks plašā frontē pārgāja tālākā uzbrukumā. 30. maijā Balvu Padome bija spiesta evakuēties. Dienu agrāk caur Rugājiem atkāpās kāda Sarkanās Armijas igauņu daļa, tai uzbruka «zaļie», izlaupīja vezumnieku kolonu, nošāva zirgus. Bija krituši arī sarkanarmieši.

No Balvu muižas izvedām lopus, pārtiku un dažādas mantas..

Ceļu no Balviem līdz Idricai apdraudēja «zaļo» bandas, notika vairākas sadursmes.

Mēs, apbruņotie, gājām ķēdē gar ceļa malu, lai nosargātu pajūgus un lopus no bandītu uzbrukumiem. Izvestās mantas nodevām valsts iestādēm Veļikije Lūkos. Lopus nodevām Aleksandrovas padomju saimniecībā Smoļenskas guberņā. Uz dzīvi šeit apmetās arī daļa mūsu izbraucēju. Šeit paliku arī es un uzsāku jaunas darba gaitas.

.

A. Jurеvičs RĒZEKNES APRIŅĶĪ

Kad 1918. gada novembrī Sarkanā Armija sāka atbrīvot Latgales teritoriju no vācu iebrucējiem, iedzīvotāji ar lielu prieku sagaidīja Sarkano Armiju un latviešu strēlniekus, uz savu iniciatīvu rīkoja sapulces un vēlēja Padomju varas orgānus. Decembrī visa Latgales teritorija jau bija atbrīvota no okupantiem un it visur rosīgi atjaunojās Padomju vara. Piemēram, Ludzā jau 18. decembrī sanāca apriņķa padomju kongress.

*

1918. gadā es strādāju Veļikije Luku apriņķa Izpildu komitejas zemes nodaļā. Kad uzzināju, ka Sarkanā Armija ir atbrīvojusi Rēzekni, braucu turp, jo es Rēzeknē biju darbojies

1917. gadā, padomju laikā. Rēzeknē ierados 1918. gada 23. decembrī.

Partijas Rēzeknes apriņķa komiteja, kas darbojās jau kopš

1918. gada 8. decembra, uzdeva man kopā ar biedru Melupu organizēt apriņķa zemes nodaļu. Decembra beigās mani ievēlēja partijas Rēzeknes apriņķa komitejā.

Rēzeknes apriņķa partijas organizācijā šajā laikā bija ap 30 biedru, kas bija atgriezušies pēc tam, kad Sarkanā Armija atbrīvoja Rēzekni. Tos šurp bija komandējusi galvenokārt partijas Vitebskas guberņas komiteja, daži atbrauca no Petrogradas un citām Krievijas pilsētām. Rēzeknē okupācijas laikā bija pastāvējusi neliela nelegāla komunistu grupa, bet apriņķa komiteja to neatzina, jo tā nebija reģistrēta centrā. Uz vietām nelegāli bija darbojušās tikai divas partijas šūniņas — Preiļu miestiņā un Domopoles muižā. Decembri partijas apriņķa komiteja nolēma organizēt pagastos līdzjutēju šūniņas, kam vēlāk bija liela loma apriņķa partijas organizācijas izaugsmē.

Ar šādiem partijas kadriem bija jāuzsāk Padomju varas un tautas saimniecības atjaunošanas darbs Rēzeknes apriņķī.

Decembra pēdējās dienās visiem apriņķa darbiniekiem nācās izbraukt uz pagastiem un sasaukt tur zemnieku sapulces, organizēt padomju vēlēšanas, ja kur tās vēl nebija ievēlētas, kā arī Rēzeknes apriņķa padomju kongresa delegātu vēlēšanas. Es organizēju sapulces sasaukšanu Rozentovas (Maltas) pagastā, kur mani ievēlēja par apriņķa padomju kongresa delegātu. Rozentovas pagasts ir mana dzimtene, un tur dzīvoja mani vecāki.

Apriņķa padomju kongresu sasauca Rēzeknes Revolucionārā kara komiteja 1919. gada 3. janvārī.

Atceros, apriņķa padomju kongresa priekšvakarā mēs svinīgi sagaidījām ierodamies Rēzeknē biedra D. Ēstas vadīto partizāņu jātnieku nodaļu, kas bija darbojusies vācu aizmugurē Stirnienes un Dricēnu mežos. Sai nodaļā bija vairāk nekā 300 cilvēku, visi labi apgādāti ar ietērpu, apbruņoti šautenēm un zobeniem. Nodaļas priekšgalā uz lieliska zirga ar sarkano karogu rokā jāja Ēsta. Ienaidnieka aizmugurē, bez palīdzības no ārienes biedrs Ēsta bija pratis noorganizēt šādu karaspēka daļu.

Apriņķa padomju kongress sanāca noteiktajā dienā —

3. janvārī. Tajā piedalījās vairāk nekā 300 delegātu ar lēmēja balsstiesībām. Tas bija otrais Rēzeknes apriņķa padomju kongress pēc Oktobra sociālistiskās revolūcijas. Pirmais apriņķa padomju kongress bija noticis pirms vācu okupācijas — 1918. gada 13. un 14. janvārī.

Kongresa darba kārtības apstiprināšanas laikā daži delegāti iesniedza priekšlikumu noklausīties pirmā padomju kongresā ievēlētās Izpildu komitejas pārskatu. Priekšlikumu pieņēma. Pārskatu par iepriekšējās Izpildu komitejas darbu kongresam sniedza apriņķa Izpildu komitejas prezidija loceklis Laizāns Pēc tam kongress noklausījās referātu par pašreizējo momentu

Nams Rēzekne 17. jūnija iela 41 (bij. Lielaja Ludzas iela), kur 1919. gadā atradās LRP Rēzeknes apriņķa komiteja

un apriņķa Revolucionārās komitejas darbības pārskatu, ko sniedza Revolucionārās komitejas priekšsēdētājs Bašmakovs. Delegāti aktīvi piedalījās kongresa darbā. Apriņķa Izpildu komitejas sastāvā ievēlēja 19 locekļus un 5 kandidātus. Izpildu komitejas pirmajā sēdē tika ievēlēts prezidijs, prezidija priekšsēdētājs, Izpildu komitejas sekretārs un nodaļu vadītāji. Par apriņķa Izpildu komitejas priekšsēdētāju ievēlēja Silinieku.

Jāpiebilst, ka apriņķa Izpildu komitejas nodaļu vadītāji ļoti bieži mainījās, it sevišķi Izpildu komitejas prezidija priekšsēdētāji. Tā, piemēram, no janvāra līdz jūnijam (jūnijā, tuvojoties frontei, atkal nodibināja Revolucionāro komiteju), nomainījās 5 apriņķa Izpildu komitejas prezidija priekšsēdētāji: Silinieks, Mitrevičs, Oborenko, Stabrovskis un atkal Mitrevičs. Mitrevičam nācās strādāt par apriņķa Izpildu komitejas prezidija priekšsēdētāju un tai pašā laikā vadīt vairākas apriņķa Izpildu komitejas nodaļas. Viņš organizēja darba un darba algas nodaļu un kādu laiku strādāja par šās nodaļas vadītāju, bija rūpniecības nodaļas vadītājs, partijas apriņķa komitejas priekšsēdētājs utt.

A. Mitrevičs dzimis un uzaudzis Latgalē, vecs Petrogradas strādnieks, partijas biedrs no 1904. gada, cara laikā bija notiesāts katorgā. 1917. gadā atbrīvots no trimdas, tūliņ atbrauca uz Latgali un strādāja savā dzimtajā Ružinas pagastā līdz vācu okupācijai — 1918. gadam. A. Mitrevičs bija viens no visvecākajiem partijas biedriem Rēzeknes apriņķī. Arī gadu ziņā viņš bija vecāks par mums, vietējiem darbiniekiem. Gandrīz visiem mums toreiz bija tikai 22—23 gadi, bet viņam jau ap 40. Mēs, Latgales jaunieši, daudz mācījāmies no A. Mitreviča. Viņš bija nelokāms, izturēts, ideāls komunists.

Bieži mainījās arī partijas apriņķa komitejas sastāvs. Pirmajā laikā Rēzeknes partijas organizācijas biedru kopsapulces tika sasauktas ik nedēļas. Sapulcēs izlēma visus principiālos jautājumus. Partijas komitejā parasti ievēlēja 5—7 cilvēkus. Visu praktisko darbu apriņķa komitejā toreiz veica priekšsēdētājs un sekretārs. No apriņķa komitejas priekšsēdētājiem atceros Frid-rihsonu, Silinieku, Mitreviču, Zvejnieku, no sekretāriem — Kiv-kucānu, Kovalčuku, Opincānu, Rampānu, Saulīti.

Neviļus rodas jautājums, kāpēc tik bieži mainījās partijas Rēzeknes apriņķa organizācijas un apriņķa Izpildu komitejas vadošais sastāvs? — Tas notika tāpēc, ka partijas Rēzeknes organizācija toreiz nebija vienota un saliedēta organizācija.

Lai gan 1917. gadā notikušajā otrajā Latgales padomju kongresā bija pieņemts lēmums par Latgales pievienošanos Latvijai, tūlīt pēc Latgales atbrīvošanas no vācu okupantiem 1918. gada decembrī jautājums — kur palikt Latgalei — izvirzījās no jauna un kļuva par sīvu strīdu objektu Latgales darbinieku vidū.

Strīda dēļ, kā sastāvā lai paliek Rēzeknes apriņķis — Viteb-skas guberņā, kā agrāk, vai vienotās Padomju Latvijas sastāvā, — partijas apriņķa organizācijā izveidojās divas grupas. Analoģiska parādība bija arī Daugavpils un mazākā mērā Ludzas apriņķa organizācijā. Jau 1918. gada decembrī Rēzeknes Revolucionārās komitejas vadošie darbinieki sūtīja telegramas uz Maskavu Viskrievijas Centrālajai Izpildu Komitejai un Vi-tebskas guberņas Izpildu komitejai par to, ka Rēzeknes apriņķis jāatstājot Vitebskas guberņā. Partijas Rēzeknes organizācijā šie strīdi dažkārt pieņēma nepartejisku raksturu un aizgāja pat tik tālu, ka partijas organizācijas sapulcēs tika pieņemti nepamatoti lēmumi par to biedru arestu un izslēgšanu no partijas, kas pretojās Latgales pievienošanai Vitebskas guberņai. Uz Maskavu vairākkārt tika sūtītas telegramas arī partijas organizācijas vārdā par Rēzeknes apriņķa pievienošanu Vitebskas guberņai.

Šāds stāvoklis spieda VCIK priekšsēdētāju J. M. Sverdlovu ierosināt Latvijas Padomju Valdībai, lai tā sasauc Latgales apriņķos ārkārtējus apriņķu padomju kongresus un noskaidro iedzīvotāju gribu. 1919. gada februārī tika sasaukti Rēzeknes, Daugavpils un Ludzas apriņķa ārkārtējie padomju kongresi. Rēzeknes apriņķa padomju kongress bija paredzēts 1919. gada 23. februārī.

Man kā vienam no šo notikumu tiešiem dalībniekiem, kā vienam no tiem, kas bija par Latgales atstāšanu vienotās Padomju Latvijas sastāvā, gribas sīkāk pakavēties pie tās cīņas, kas norisinājās starp šiem diviem grupējumiem tieši pirms Rēzeknes apriņķa ārkārtējā padomju kongresa sasaukšanas un pašā kongresā.

Tikko kļuva zināms par ārkārtējā padomju kongresa sasaukšanu, biedri, kas bija par Rēzeknes apriņķa pievienošanu Vitebskas guberņai (un viņu partijas organizācijā tolaik bija vairākums), uzsāka pastiprinātu savu ieskatu propagandu iedzīvotāju vidū.

No vadošajiem darbiniekiem — latgaliešiem par Latgales pievienošanu Vitebskas guberņai stingri uzstājās Kusins, A. Oborenko, S. Oborenko, Zarembo, Stabrovskis, Mundauss u. c. Mēs, stingri vienotās Latvijas piekritēji, Rēzeknes partijas organizācijā bijām mazākumā. Sai grupā bijām Silinieks, Ram-pāns, Zarkevičs, Opincāns, Zvīdra, Vanags, Jurevičs u. c.

Bija ari atsevišķi biedri, kas šai divu grupējumu cīņā ieņēma neitrālu poziciju. Tādi bija A. Mitrevičs, Kivkucāns un citi.

Mūsu nelielā latgaliešu jauniešu grupa aģitāciju iedzīvotāju vidū veica vienkāršā, zemniekiem saprotamā latgaliešu izloksnē, tāpēc mums bija daudz labāki panākumi.

Ārkārtējā padomju kongresa priekšvakarā šo divu partijas organizācijas grupējumu vidū cīņa saasinājās. Tais dienās strīda jautājums tika vairākkārt apspriests Rēzeknes organizācijas partijas komitejas sēdēs un partijas kopsapulcēs.

Prātā nāk kāda no partijas kopsapulcēm, kurā piedalījās LKP CK un Latvijas Padomju Valdības pārstāvji J. Zukovskis un E. Vīksniņš un partijas Vitebskas guberņas komitejas un guberņas Izpildu komitejas pārstāvji Pinsons un Peskovskis. Šī sapulce bija ļoti skaļa un ieilga līdz vēlam vakaram. Runāja Vitebskas un Rīgas pārstāvji. Pēc dedzīgām debatēm ar balsu vairākumu tika pieņemts lēmums atdalīt Rēzeknes apriņķi no Latvijas un pievienot to Vitebskas guberņai. Par delegātiem no partijas organizācijas uz apriņķa padomju kongresu sapulce izvirzīja Suetinu, Mundausu un Seikstu. Kongresa frakcijas biroja sastāvā tika izvirzīti Suetins, Zarembo, Mundauss un Hruckis. Visi ievēlētie biedri bija Vitebskas orientācijas piekritēji. Sapulce apstiprināja ari kongresa prezīdija sastāvu. Par prezidija priekšsēdētāju tika izvirzīts partijas Vitebskas guberņas komitejas pārstāvis Peskovskis. 1917.—1918. gadā, pirms vācu okupācijas, Peskovskis bija Rēzeknes apriņķa Izpildu komitejas priekšsēdētājs.

23. februāri sabrauca kongresa delegāti. Sākās aģitācija delegātu vidū. Stāvoklis bija sasprindzināts. 23. februārī bija paredzēta kongresa delegātu — partijas biedru sapulce Rēzeknes teātra zālē. Grupas sēdē piedalījās 54 delegāti ar lēmēja balsstiesībām. Šeit bija arī Latvijas KP CK pārstāvis E. Viksniņš un KK(b)P Vitebskas guberņas komitejas pārstāvis Pinsons. Delegātu vidū bija ari šo rindu autors. Partijas grupas sēde ilga līdz vēlam vakaram. Kongresa atklāšanu atlikām uz 24. februāri. Galvenie referenti bija Vīksniņš un Pinsons. Debatēs piedalījās abu grupējumu pārstāvji.

Beidzot kongresa partijas grupas sapulce ar 30 balsu vairākumu pieņēma Pinsona ieteikto rezolūciju — atdalīt Rēzeknes apriņķi no Padomju Latvijas un pievienot to Vitebskas guberņai. Mēs, kas bijām par apriņķa atstāšanu Padomju Latvijas sastāvā un kas šai sapulcē bijām mazākumā, organizēti aizgājām no sapulces, lai nesaistītu sevi ar šās partijas grupas lēmumiem. Sakarā ar to sapulci slēdza un pārējie darba kārtības punkti netika izlemti. Mēs, zinādami kongresa delegātu pamatmasas noskaņojumu, bijām pārliecināti, ka šajā Latgales liktenim tik svarīgā jautājumā masas sekos mums.

Ārkārtējais apriņķa padomju kongress tika atklāts 24. februārī no rīta. Kongresu atklāja viens no mūsu partijas organizācijas visvecākajiem biedriem, apriņķa Izpildu komitejas priekšsēdētājs A. Mitrevičs. Savā runā viņš kongresa dalībniekiem pastāstīja par apriņķa padomju ārkārtējā kongresa sasaukšanas iemesliem un kongresa uzdevumiem. Prezīdijā ievēlēja A. Mit-reviču, E. Vīksniņu, A. Jureviču (pārējo prezīdija locekļu uzvārdi atmiņā nav saglabājušies). Jau kongresa prezīdija vēlēšanas parādīja, ka tā dalībnieku vairākums ir mūsu pusē.

Kongresā piedalījās ap 150 delegātu ar lēmēja balsstiesībām.

Plašu, ar vēsturiskiem faktiem pamatotu runu teica Latvijas Padomju Valdības pārstāvis Vīksniņš. No Vitebskas guberņas Izpildu komitejas pārstāvjiem runāja Pinsons un Peskovskis, savā runā nepamatoti uzbrūkot Latvijas Padomju Valdībai. Runāja ari abu grupējumu delegāti. Debates ilga visu dienu. Sevišķi mierīgas un lietišķas bija pagastu delegātu runas. Delegātu vairākums savās runās pasvītroja, ka mēs, latgalieši, esam tie paši latvieši, ilgu laiku bijuši atrauti no Latvijas, un tagad pienācis laiks apvienoties vienotā saimē. Pēc debašu izbeigšanas tika iesniegts priekšlikums nobalsot par prezidija sagatavoto rezolūciju, kurā bija teikts, ka kongress nolemj atstāt Rēzeknes apriņķi vienotās Latvijas sastāvā. Rezolūciju kongress pieņēma ar 84 balsīm pret 46, 11 atturoties. Tad delegāti, kas bija par Latgales pievienošanu Vitebskas guberņai, iesniedza priekšlikumu izdarīt vārdisku balsošanu, tas ir, pierakstot, par ko katrs balso. Vārdiskās balsošanas rezultāti bija tādi paši.

Tā tauta izlēma jautājumu par Latgales vietu vienotajā Padomju Latvijā. Kongress pārvēlēja ari apriņķa Izpildu komiteju. Pārvēlēšanu rezultātā sevišķas izmaiņas apriņķa Izpildu komitejas sastāvā nenotika. Mani, tāpat kā agrāk, ievēlēja apriņķa Izpildu komitejas sastāvā, vadīju zemes nodalu.

Sākās relatīvi mierīga darba periods, periods bez strīdiem, bet ne uz ilgu laiku. Pēc Rīgas krišanas 1919. gada maijā no jauna partijas Rēzeknes organizācijā izvirzījās jautājums par Rēzeknes apriņķa pievienošanu Vitebskas guberņai.

Strīdi izbeidzās, sākot ar 1919. gada augusta mēnesi, kad partijas organizācija ievērojami papildinājās ar partijas biedriem, kas bija evakuējušies no Rīgas, Kurzemes un Vidzemes. Radikāli izmainījās partijas organizācijas sastāvs un sākās auglīga darba periods.

*

Rēzeknes apriņķa Izpildu komitejas sēdē 1919. gada 4. janvārī tiku ievēlēts par apriņķa zemes nodaļas vadītāju. Tās darbu sāku organizēt jau pirms kongresa. Zemes nodaļa toreiz bija viena no lielākajām Izpildu komitejas nodaļām, kuras pārziņā bija apriņķa zeme, meži un ūdeņi. Šeit bija veicams liels organizatorisks darbs. Nodaļas aparāta darbs bija jāorganizē tā, lai tas aptvertu visas apriņķa lauksaimniecības nozares. Pusgada ilgā darba pieredze Veļikije Luku zemes nodaļā, protams, man daudz palīdzēja. Nodaļas aparātu un struktūru centos noorganizēt pēc Veļikije Luku nodaļas parauga, ievērojot vietējās īpatnības. Lielu palīdzību darbā man sniedza biedrs Vasiļevskis, kas no Veļikije Luku zemes nodaļas bija pārcēlies uz Rēzekni un strādāja par nodaļas sekretāru ar tās noorganizēšanas pirmo dienu līdz pat likvidēšanai 1920. gadā. Mans vietnieks bija partijas biedrs Avotiņš. Nodaļas aparātā strādāja vairāki speciālisti — agronomi, zootehniķi, mežkopības speciālisti, dārzkopji un zivkopji. Man pašam bija tikai 23 gadi un nebija pat pamatskolas izglītības, tā kā vadīt nodaļu, protams, bija ļoti grūti.

1919. gada janvari, vel nezinādams, ka tiks izšķirts zemes jautājums Latvijā, es sastādīju Rēzeknes apriņķa zemes nodaļas paziņojumu «Par zemes sociālizāciju apriņķī un par zemes vienlīdzīgas lietošanas noteikšanu». So paziņojumu iespiedām tipogrāfijā un izplatījām apriņķa zemnieku vidū.

Ļoti sasāpējis bija jautājums par iedzīvotāju apgādi ar kurināmo un kokmateriāliem kara laikā stipri cietušo ēku remontam. Apriņķa kokmateriālu krājumus okupanti bija aizveduši uz Vāciju. Zemes nodaļa izstrādāja instrukciju, kādā kārtībā iedzīvotājiem piešķirams kurināmais un kokmateriāli. So instrukciju janvārī izsūtījām pagastu zemes nodaļām. Noteicām kokmateriālu cenu. Trūcīgajiem iedzīvotājiem un ugunsgrēkā cietušajiem kokmateriālus remontam un jaunu ēku būvei piešķīrām bez maksas.

Zemes nodaļai bija grūti atrisināt jautājumu par to, kā racionāli izmantot bijušo muižu zemes, jo vācieši šīs muižas bija galīgi izlaupījuši. Pavisam apriņķī bija 40 lielas muižas, kas agrāk bija devušas preču labību. Darbs bija jāsāk ar muižu dzīvā un nedzīvā inventāra uzskaiti. Visu uzskaitīto mantu nodevām glabāšanā atbildīgām personām. Saskaņā ar esošo lopu un mašīnu skaitu varēja sākt gatavoties padomju saimniecību organizēšanai. No bijušo kalpu vidus visās lielākajās muižās tika ievēlētas strādnieku komitejas, kas bija atbildīgas par nacionalizēto muižu īpašumu. Tika organizētas un nokomplektētas ar nepieciešamajiem kadriem pagastu zemes nodaļas. Sai darba posmā vajadzēja rīkoties patstāvīgi un ar iniciatīvu. Vienota vadoša centra toreiz vēl nebija. Rakstveida direktīvas sūtīja no Vitebskas un arī no Petrogradas, kur tolaik bija organizēta Ziemeļrietumu komūna. Visi šie norādījumi neatbilda vietējiem apstākļiem. Tikai februāra pirmajās dienās sākām saņemt dažus norādījumus no Latvijas Zemkopības komisariāta.

«Latvijas Zemkopis», Padomju Latvijas Zemkopības komisariāta izdevums

1919, gada 8. februāri Latvijas Zemkopības komisariāts sasauca apriņķu zemes nodaļu vadītāju pirmo apspriedi. Pirmais jautājums apspriedē bija likumprojekts par zemes nacionalizāciju, zemes lietošanu un pārvaldīšanu. Ziņojumu šai jautājumā nolasīja zemkopības komisārs Fr. Roziņš. Pēc domu apmaiņas par likumprojektu apspriede sastādīja komisiju likuma pamatīgai izskatīšanai un labojumu izdarīšanai. Atceros divus komisijas locekļus — Valdmani un Vilku. No Latgales komisijas sastāvā biju es.

Apspriedes darba kārtības otrs jautājums bija apriņķu zemes nodaļu vadītāju ziņojumi. Apspriede notika latviešu valodā, es biju pirmais un vienīgais, kas par padarīto darbu ziņoja krievu valodā. Man uzdeva daudz jautājumu, jo daudzi biedri interesējās par darba apstākļiem Latgalē. Jautājumus uzdeva latviešu valodā, es atbildēju krievu valodā. Daugavpils un Ludzas zemes nodaļu vadītāji apspriedē nerunāja, viņi latviešu valodu nezināja nemaz. Jautājumā par padomju un nomas saimniecību nolikumu apspriedei ziņoja zemkopības komisāra biedrs J. Bērziņš-Ander-sons. Nolikumu par padomju saimniecībām sīki iztirzājām pa punktiem, papildinājām un labojām.

33 i

Apspriede ilga trīs dienas. Kad tā savu darbu beidza, mani pieņēma zemkopības komisārs Fr. Roziņš. Mūsu saruna bija diezgan ilga. Fr. Roziņš visos sīkumos interesējās par Latgales zemnieku dzīves apstākļiem un par stāvokli Rēzeknes apriņķi. Sarunas laikā es sūdzējos par zemes nodaļas finansiālajām grūtībām, un viņš deva rīkojumu izrakstīt man no Valsts bankas 500 000 rubļu. Atceros, ka Rīgas Valsts bankā saņēmu veselu žūksni naudas. Šeit bija gan Kerenska naudas zīmes 20—40 rubļu vērtībā, gan tā sauktā domes nauda, gan Nikolaja (cara laika) nauda. Aizvedu no Rīgas veselu grozu naudas zīmju. Būdams nodaļas vadītājs, es pildīju arī kasiera pienākumus. Reizēm, protams, es kļūdījos skaitīšanā, jo biju pārslogots ar darbu, un arī darba pieredzes šajā nozarē nebija. Tādās reizēs iztrūkumu vajadzēja segt no savas algas. Izdevumi pirmajā laikā bija lieli, bet ieņēmumi diezgan mazi, un tāpēc bija visādas grūtības. Toreiz katrai Izpildu komitejas nodaļai bija savs budžets un pašiem bija jāmeklē ienākumu avots.

Kad apspriedē Rīgā apskatījām likumprojektu par zemes nacionalizāciju un nolikumu par padomju un nomas saimniecībām, likās, ka viss ir skaidrs, bet, kad tos sākām realizēt, radās daudz grūtību. Radās jautājumi, kuru atrisinājumu apspriedes lēmumos nevarēja atrast. Sos jautājumus vajadzēja atrisināt un izlemt patstāvīgi, ievērojot vietējās īpatnības.

Saskaņā ar Latvijas Padomju Valdības dekrētu par zemes nacionalizāciju Latvijā izveidojās divi lauku saimniecību veidi — padomju saimniecības un nomas saimniecības. Padomju saimniecības tika organizētas bijušajās muižās.

Organizējot padomju saimniecības, vajadzēja rēķināties ar zirgu skaitu, jo toreiz zirgs bija galvenais vilcējspēks zemes apstrādāšanā un visos citos lauksaimniecības darbos. Ar esošo lauksaimniecības mašīnu, riku un zirgu skaitu visās Rēzeknes apriņķa 40 muižās bija iespējams noorganizēt ne vairāk par 10 vidēja lieluma padomju saimniecībām.

Vajadzēja izraudzīties muižas, kurās varētu organizēt padomju saimniecības. Bija jāņem vērā derīgo dzīvojamo un saimniecības ēku skaits un to stāvoklis, kā arī šo vietu attālums no apriņķa centra — no Rēzeknes. Tika ņemtas vērā arī esošās augļu dārzu platības. Nolēmām organizēt padomju saimniecības 10 labākajās apriņķa muižās, proti: Adamovā, Janopolē, Uzulmuižā, Novomislā, Prezmā, Rozentovā, Dlužnevā, Garikal-nos, Feimanos un Ribeniškos. Šais muižās tika sakoncentrēts

galvenokārt visu apriņķa muižu lauksaimniecības inventārs un lopi. Tika izraudzīti un iecelti padomju saimniecību pārziņi, pieņemti attiecīgi speciālisti un nepieciešamie strādnieki.

Strādnieku izraudzīšanā negaidīti radās grūtības, ko mēs Rīgā, izskatot nolikumu par padomju saimniecībām, nebijām paredzējuši. Nolikumā par padomju saimniecībām bija teikts, ka saimniecību strādniekiem nav tiesības turēt savus lopus, ka viņiem sava govs jānodod padomju saimniecībā par noteiktu cenu. Kad to pateica strādniekiem, viņi atteicās pārdot savas govis un aizgāja no saimniecības. Ja mēs kategoriski uzstātos, lai strādnieki nodod govis valsts saimniecībai, padomju saimniecības varēja palikt bez strādniekiem. Lūdzām valdībai atjauju padomju saimniecību strādniekiem turēt savus lopus. Valdība ievēroja šo lūgumu un atļāva katrai strādnieku ģimenei turēt vienu govi, sīklopus un putnus. Šis pasākums bija nepieciešams vēl tāpēc, ka padomju saimniecībās bija vēl maz piena lopu un strādniekus nevarēja nodrošināt ar piena produktiem. Bez tam muižu strādnieku ģimenes vienmēr bija turējušas savu govi.

Rēzeknes apriņķī tika noorganizētas 10 padomju saimniecības. Radās jautājums, ko darīt ar pārējo muižu saimniecībām? Rīkojoties burtiski pēc dekrēta par zemes nacionalizāciju, uz šās zemes varēja izveidot vienīgi nomas saimniecības. Tās būtu lielas budžu saimniecības. Organizēt tādas Latgales apstākļos būtu politiski nepareizi. Rēzeknes apriņķī viensētu sistēma nebija izplatīta, un tāpēc tur nebija lielo budžu saimniecību. Latgales sādžās bija gan atsevišķi budži, kam piederēja 30 un vairāk ha zemes. Bija ari atsevišķi budži, kas savu zemi atdeva uz pusgraudu, paši nesaimniekoja. Strādādams Veļikije Luku zemes nodaļā, es tur, realizēdams agrāro politiku, biju piesavinājies ideju par zemes vienlīdzīgu lietošanu un tāpēc vairākos gadījumos pārkāpu Latvijas Padomju Valdības dekrētu un pieļāvu dažu budžu saimniecību sadalīšanu. Es arī nevarēju piekrist jaunu privātu lielsaimniecību izveidošanai muižās.

Lai saglabātu celtnes, mājas, augļu un sakņu dārzus agrākajās muižās, mēs to centros atstājām 10—15 ha labākās zemes sakņu dārziem un izveidojām nelielas augļu un dārzāju saimniecības. Saimniecību pārziņu šeit nebija. Bija viens dārzkopis, kas apstrādāja saimniecību un pārzināja to. Darbaspēks tika algots tikai sezonas darbam. Šīs saimniecības, tāpat kā padomju saimniecības, bija pakļautas tieši apriņķa zemes nodaļai. Zemes nodaļā bija nodibināta augļu un sakņu dārzu sekcija.

Pārējā muižu zeme tika atdota bijušajiem kalpiem un apkārtējo sādžu bezzemniekiem un slkzemniekiem kopīgai apstrādāšanai. Ražu viņi sadalīja pēc patērētā darba daudzuma.

Tā Rēzeknes apriņķa apstākļos radās jauns saimniecības veids — zemes kopīgas apstrādāšanas saimniecības. Zemes nodaļa izstrādāja speciālu instrukciju par zemes kopīgu apstrādāšanu. Pagastu zemes nodaļas deva šīm saimniecībām lauksaimniecības mašīnas ražas novākšanai un labības izkulšanai. Formāli tās bija nomas saimniecības, jo tām ar zemes nodaļu bija noslēgts nomas līgums un tās maksāja nomas maksu. Dažos gadījumos šeit pat dalīja zemi.

Visvieglāk bija izlemt jautājumu par tām saimniecībām, kas nodeva zemi uz pusgraudu. Šeit ar zemes nodaļas rīkojumu pusgraudnieks tiesībās tika pielīdzināts saimniekam un zeme sadalīta uz pusi. Sūdzību par šo zemes nodaļas rīcību gandrīz nebija. Tiesa gan, to visu bija izlēmusi apriņķa pagastu zemes nodaļu darbinieku apspriede.

Protams, saimniecību organizēšanā viss nenoritēja gludi, reizēm bija ļoti lielas grūtības. Zemes nodaļu darbiniekiem bija jāveic liels izskaidrošanas darbs trūcīgo zemnieku un bijušo kalpu vidū.

Visgrūtākais un sarežģītākais jautājums bija — kā noformēt nomas līgumus ar individuālām zemnieku saimniecībām. Zemnieki Latgalē dzīvoja sādžās, apstrādāja savus streijgabalus, pielietojot trīslauku augu seku un kopīgi lietojot ganības un pļavas. Tādu zemnieku saimniecību Rēzeknes apriņķī bija ap 25 000. Ap 5000 saimniecībām nebija zirgu, un šie sīkzemnieki bija spiesti atdot zemi apstrādāšanai saviem kaimiņiem, kam zirgi bija. Apriņķī uz laukiem dzīvoja ap 1000 bezzemnieku, tā saukto «babuļnieku», kas gaidīja zemi no Padomju varas.

Pēc dzimtbūšanas atcelšanas 1861. gadā Latgales zemnieki bija dabūjuši tā saukto iedalīto zemi, par kuru viņiem bija jāizmaksā muižniekam zemes vērtība kopā ar procentiem 50 gadu laikā. Sakarā ar iedzīvotāju skaita pieaugumu zeme tika dalīta starp brāļiem, un šīs dalīšanas rezultātā streijgabali bija kļuvuši tik šauri, ka tiem nevarēja pārlaist ecēšas. Pēc tam zemi sāka dalīt atsevišķās strēmelēs. Pastāvot tādai saimniekošanas sistēmai, nevarēja būt runa par racionālu agrotehniku. Zemi galvenokārt apstrādāja ar spīļarklu, labākā gadījumā ar vienzirga arklu un koka ecēšām. Šīs saimniecības tik tikko spēja eksistēt. Savas maizes labākā gadījumā tām pietika pusgadam. Lauku jaunatne aizgāja peļņas darbos uz pilsētām — uz Petrogradu, Maskavu, Rīgu u. c. Kādu gan nomas līgumu varēja noslēgt ar šādām saimniecībām?

No šī stāvokļa bija jāatrod izeja. Rezeknes apriņķa zemes nodaļa izstrādāja kolektīva nomas līguma projektu. Līgums bija jāslēdz ar visu sādžu kā ar kolektīvu. Sādžas zemnieku vārdā līgums bija jāparaksta pilnvarotajam, kas ievēlams attiecīgas sādžas zemnieku kopsapulcē. So līguma projektu apstiprināja Latvijas Zemkopības komisariāts un ieteica to visiem Latgales apriņķiem.

Lai atrisinātu vairākus praktiskus jautājumus, kas radās vietējos apstākļos, 1919. gada 20. martā apriņķī sasaucām apspriedi, kurā piedalījās pagastu zemes nodalu vadītāji, padomju' saimniecību pārziņi, padomju saimniecību strādnieku komiteju priekšsēdētāji un vecākie mežziņi. Apspriede ilga trīs dienas un atrisināja daudzus praktiskus jautājumus. Tika apspriesti jautājumi par padomju saimniecību stāvokli, par darba dienas ilgumu padomju saimniecībās vasarā un ziemā, par darba apmaksu nomas saimniecībās ar algotu darbaspēku, par padomju saimniecību strādnieku un viņu ģimeņu apgādi. Apspriede arī izskatīja apriņķa zemes nodaļas izstrādāto kolektīvā nomas līguma projektu. Tika apspriests arī jautājums par saimniecībām, kas savu zemi nodod uz pusgraudu, un par pusgraudnieku tiesībām, par kurināmā un kokmateriālu cenām utt. Visos jautājumos apspriede pieņēma atbilstošus lēmumus, kurus pēc tam izsūtījām visām pagastu zemes nodaļām. Apspriedes lēmumi ievērojami atvieglināja zemes orgānu praktisko darbu.

Vēl viena šāda apspriede notika 1919. gada vasaras beigās. Tajā rezumējām paveikto darbu un apmainījāmies pieredzē. Pēc Rēzeknes apriņķa parauga šādas apspriedes 1919. gada martā sasauca arī Daugavpils un Ludzas apriņķī. Ludzas apriņķa apspriedē es dalījos pieredzē par Rēzeknes apriņķa zemes nodaļas darbu. Ar Ludzas apriņķa zemes nodaļas vadītāju biedru Sukalo mums vispār bija cieši sakari. Daugavpils zemes nodaļas vadītāji ļoti bieži mainījās, pat neatceros, kas tur strādāja šai amatā.

Pēc apriņķa zemes nodaļu darbinieku apspriedes sākām noslēgt nomas līgumus ar atsevišķām saimniecībām (folvarkiem, viensētām), kolektīvus nomas līgumus ar veselām sādžām un līgumus par bijušo muižu zemes sabiedrisku apstrādāšanu. Pirms līgumu noslēgšanas tika veikts liels izskaidrošanas darbs zemnieku vidū. Šeit vajadzēja saliedēt trūcīgos zemniekus un savienībā ar vidējo zemniecību doties uzbrukumā budžiem. Uz laukiem sākās īsta revolūcija. Pirms nomas līgumu noslēgšanas ar zemes nodaļu notika daļēja zemes pārdalīšana starp dažām zemnieku sētām: uz sādžas zemnieku kopsapulces lēmumu pamata atsevišķiem budžiem atņēma zemes pārpalikumu un to atdeva sādžas bezzemniekiem un sīkzemniekiem. Sapulču lēmumus apstiprināja pagastu zemes nodaļas, un tiem bija likuma spēks. Ar to, protams, nerealizēja zemes vienlīdzīgu lietošanu, bet tas līdz zināmai pakāpei samazināja budžu lietošanā esošo zemes platību un labāk nodrošināja ar zemi bezzemniekus un sīkzemniekus. Viss tas notika vienas sādžas robežās. Ciktāl šie pasākumi neskāra vidējo zemnieku intereses, tie šos pasākumus atbalstīja.

Jāatzīmē, ka reti kāds budzis iesniedza sūdzību pret šādu viņa zemes apcirpšanu.

Lai gan zemnieku vidū tika veikts liels izskaidrošanas darbs, nomas līgumu noslēgšana ar atsevišķām sādžām notika gaužām lēni. Zemniekiem bija daudz iebildumu pret līgumu atsevišķiem punktiem. Tā viņi iebilda pret to, ka līgums tiek noslēgts tikai uz vienu gadu, ka saimniekošana notiek pēc pagasta zemes nodaļas apstiprināta plāna un ka zemes nodaļa kontrolē to. Trūcīgie zemnieki it sevišķi iebilda pret nomas maksu par zemi. Viņi teica: «Mēs 50 gadus bijām maksājuši par zemi muižniekam, esam izpirkuši to, un tagad vēl jāmaksā par savu zemi.» Jāsaka, ka agrārās reformas realizēšanā bija daudz nevajadzīgu formalitāšu, it sevišķi, noslēdzot nomas līgumus ar zemnieku saimniecībām. Viss tas, protams, zemnieku vidū radīja neapmierinātību.

Zemes nodaļām bija daudz jānodarbojas ar strīdiem, kas radās, sadalot zemi starp atsevišķiem ģimenes locekļiem — brāļiem, māsām, tēvu. Līdz revolūcijai zeme tika sadalīta vienīgi vīriešu vidū. Sievietei nebija tiesības uz zemi. Oktobra revolūcija piešķīra sievietei vienādas tiesības ar vīrieti, lauku sieviete sāka izmantot savas tiesības un, tāpat kā vīrieši, pieprasīja sev zemi. Zemes sadalīšanas jautājumos izcēlās strīdi starp brāļiem un māsām, starp tēvu un bērniem. Agrāk zemes strīdus gadiem ilgi bija šķīruši tiesas orgāni. Tagad visi šie strīdi un konflikti bija jāizšķir mums, zemes nodaļu darbiniekiem. Tautas tiesas visas lietas, kas attiecās uz zemes jautājumiem, nosūtīja zemes nodaļām. Lai izskatītu visas zemnieku sūdzības, bija ārkārtīgi daudz jāstrādā.

Pagastu zemes nodaļu darbinieki bija vēl jauni, bez pieredzes, un tāpēc viss sūdzību izskatīšanas smagums gūlās uz apriņķa zemes nodaļu. Sis darbs bija grūts un nogurdinošs. Dažreiz dienā nācās pieņemt 200—300 zemnieku. Rakstveida sūdzības izskatījām kopā ar sekretāru vakaros. Kad braucu komandējumā, manā portfelī vienmēr bija blankas ar zemes nodaļas stūra spiedogu un zīmogu. Komandējumā saņemtās sūdzības es vienmēr izšķīru uz vietas, dodot rakstveida norādījumus pagastu zemes nodaļām. Pieņēmu no zemniekiem gan mutvārdu, gan rakstveida sūdzības visur tur, kur viņi mani sastapa, un nesūtīju zemniekus uz pilsētu, uz zemes nodaļu. Tāds bija mūsu darba stils. Tas taču pēc būtības bija pirmais Padomju varas gads (1917. gadā dažos mēnešos mēs maz ko bijām paspējuši izdarīt), kad zemnieki reāli sāka izjust, ko viņiem dod Padomju vara. Mums, komunistiem, bija jāstrādā ar divkāršu enerģiju, lai jo ātrāk realizētu Lielā Oktobra iekarojumus.

Ar sēklām, lauksaimniecības mašīnām un darba rīkiem padomju saimniecības bija apgādātas apmierinoši, bet ļoti grūts stāvoklis tur bija ar pārtikas produktiem strādnieku un viņu ģimeņu vajadzībām. Atsevišķās padomju saimniecībās bija pavisam kādas 3—5 slaucamas govis. Iegūto pienu Izdalīja pa glāzei, tikai bērniem. No graudaugiem pēc vāciešu atkāpšanās bija palikušas vienīgi auzas, jo tās bija nekultas, un tāpēc vācieši tās nebija aizveduši. Strādnieki uzturam saņēma tikai auzas. Tomēr visi lauksaimniecības darbi tika veikti laikā un labi. Strādnieki jutās saimnieki un strādāja cītīgi, cerot uz jauno ražu. Viņu vidū tika veikts liels aģitācijas un masu darbs. Apriņķa darbinieki bieži apmeklēja padomju saimniecības un noturēja ar strādniekiem pārrunas. Liels darbs tika veikts arī strādnieku komitejās, ko sāka organizēt tūliņ pēc vācu okupantu padzīšanas. 1919. gada vasarā tika sasaukta apriņķa strādnieku komiteju pārstāvju apspriede un organizēta zemes un mežu darbinieku arodbiedrība. Tika ievēlēta šās arodbiedrības apriņķa komiteja, kuras priekšsēdētāja posteni, savienojot amatus, nācās uzņemties man. Šis darbs man bija pilnīgi svešs, jo Latgalē agrāk arodbiedrību nebija.

*

Gribu dalīties savās atmiņās par Frici Roziņu-Azi.

Pirmoreiz Fr. Roziņu sastapu kā Latvijas zemkopības komisāru 1919. gada 8. februārī Rīgā apriņķu zemes nodaļu vadītāju apspriede. Pēc apspriedes viņš mani pieņēma Rēzeknes apriņķa zemes nodaļas lietā. Toreiz Roziņš apsolīja, ka atbrauks uz Rēzekni, lai iepazītos ar Latgales dzīvi. Savu vārdu viņš turēja.

Kādu dienu aprīļa otrajā pusē, kad mana darba istaba, kā parasti, bija pilna ar zemniekiem, pēkšņi durvīs parādījās neliela auguma, pelēkā uzvalkā ģērbies iesirms cilvēks. Zemnieki pašķīrās, dodami viņam ceļu. Tas bija Latvijas zemkopības komisārs Fr. Roziņš. Viņš bija atbraucis ar tikko no Rīgas pienākušo vilcienu. Piecēlos, iznācu viņam pretim un sadevāmies rokās. Pēc tam es lūdzu klātesošos zemniekus atstāt istabu. Bet biedrs Roziņš lūdza darbu turpināt. Viņš vērīgi klausījās manā sarunā ar zemniekiem un laiku pa laikam kaut ko ierakstīja savā bloknotā. Ar dažiem zemniekiem Roziņš pats uzsāka sarunu. Sākumā viņš runāja latviski, bet, kad pārliecinājās, ka viņu slikti saprot, sāka sarunāties krievu valodā. Kad darba diena bija beigusies un apmeklētāji aizgājuši, mēs ar Fr. Roziņu palikām divatā. Viņš sīki interesējās par Latgales zemnieku stāvokli, par padomju saimniecību organizēšanu un zemes nodaļas darbu. Tad es arī izstāstīju, ka tur, kur padomju saimniecības nebija iespējams organizēt, mēs esam organizējuši zemnieku saimniecības, kurās zemi apstrādā kopīgi. So ideju viņš atzina par pareizu, bet brīdināja: «Pielūkojiet, lai viņi šo zemi nesadala streijgabalos.» Protams, atsevišķi šādi gadījumi bija, un pret to bija jācīnās.

Mēs sarunājāmies ne visai ilgi, jo Roziņš steidzās uz vilcienu. Viņš brauca uz Maskavu, lai piedalītos Viskrievijas Centrālās Izpildu Komitejas (VCIK) Prezidija sēdē, kura loceklis viņš bija. Viņš bija iegriezies Rēzeknē pa ceļam, lai apmeklētu zemes nodaļu. Atvadoties stacijā, Roziņš teica, ka atceļā no Maskavas viņš dažas dienas uzturēšoties Rēzeknē; gribot pabraukāt pa apriņķi un iepazīties ar Latgales sādžu.

Bija agrs pavasara rīts, kad Roziņš otrreiz ieradās Rēzeknes zemes nodaļā. Par savu atbraukšanu viņš nebija brīdinājis, jo negribēja, ka viņu stacijā sagaida. Roziņš bija tik kautrs cilvēks, ka nepieļāva nekādus personīgus pakalpojumus. Viņš bija pat ļoti nemierā ar to, ka paņēmu no ormaņa viņa čemodānu un ienesu mājā, kaut gan es biju divreiz jaunāks par Roziņu.

Pēc brokastīm tūlīt posāmies ceļā. Toreiz vienīgais transporta veids pa apriņķi bija pajūgs, tāpēc gandrīz visām apriņķa Izpildu komitejas nodaļām bija savi zirgi. Zemes nodaļai bija divi zirgi. Norunājām braukt uz padomju saimniecību Dlužnevu (Laizāni), kas atradās 20 km attālumā no Rēzeknes. Sī padomju

Nams Rēzeknē, Kaļķu ielā 12, kur 1919. gadā atradās Rēzeknes apriņķa zemes nodaļa un pēc Rīgas krišanas Padomju Latvijas Zemkopībaskomisariāts

saimniecība tolaik bija viena no labākajām apriņķī, tur atradās arī Latvijas Zemkopības komisariāta pārstāvniecība, ko'vadīja Valdmanis.

No Rēzeknes izbraucām pa Daugavpils šoseju ap pīkst. 10 no rīta. Trešajā kilometrā no Rēzeknes nogriezāmies pa kreisi, lai, braucot pa lauku ceļu, redzētu vairāk Latgales ciemu, lauku, pļavu un mežu. Braucām caur Uzulmuižas ciemu un Rozentovas pagastu. Laiks bija jauks, saulains, pūta pavasara vējiņš. Vadīju zirgu lēni, lai biedrs Roziņš labāk varētu apskatīt apkārtni. Mūsu acīm pavērās Latgales sādžas ar tās mazajām salmiem jumtajām mājiņām, ar tās šaurajām zemes strēmelēm un ežām, ar tik nožēlojamiem ražošanas rīkiem un to nabadzību, kādā tolaik dzīvoja Latgales zemnieki. Atsevišķās sādžās mēs kādu laiciņu uzkavējāmies, un Roziņš tur aprunājās ar zemniekiem.

Pa ceļam sarunā ar mani Roziņš tēloja lielražošanas attīstības perspektīvas lauksaimniecībā, kad zeme būs apvienota lielos masīvos un lauki tiks apgādāti ar pirmklasīgu tehniku. Viņš sapņoja par Latvijas ūdens resursu izmantošanu lauksaimniecības vajadzībām.

Roziņš palika Zemkopības komisariāta pārstāvniecībā, es atgriezos Rēzeknē, jo sakarā ar sējas kampaņu bija daudz steidzīgu darbu. Nākamajā rītā Valdmanis piezvanīja no Dlužnevas, ka Roziņš saslimis, esot augsta temperatūra. Viņš teica, ka telegrafējis Zemkopības komisariātam un veselības aizsardzības komisāram Adamsonam, lai atsūta pie biedra Roziņa ārstus no Rīgas. Mans uzdevums bija sagaidīt ārstus un nogādāt viņus uz Dlužnevu. Nākamajā dienā no Rīgas atbrauca divi ārsti, kurus es nekavējoties aizsūtīju uz Dlužnevu. Ārsti konstatēja, ka Roziņš saslimis ar plaušu karsoni. 8. maija rītā saņēmu tele-gramu no Dlužnevas, ka Fr. Roziņš 7. maija vakarā nomiris.

Bija stājusi pukstēt nelokāmā cīnītāja revolucionāra sirds. Biedrs Roziņš pārāk agri aizgāja no mums. Viņam bija tikai 49 gadi. No Antonopoles (Maltas) stacijas 9. maijā Fr. Roziņa mirstīgās atliekas atsevišķā vagonā aizveda uz Rīgu. Maltas stacijā bija sapulcējušies ļoti daudz zemnieku no apkārtējām sādžām.

Šķirstu ar Fr. Roziņa mirstīgajām atliekām novietoja Padomju Valdības namā (tagad Latvijas PSR Augstākās Padomes Prezidija nams). Fr. Roziņa apglabāšana bija paredzēta 12. maijā Komunāru laukumā. Rīgā bija miris arī Latvijas Centrālās Izpildu Komitejas loceklis rūpniecības komisāra vietnieks A. Penness, kuru bija nodomāts apbedīt 1919. gada

11. maijā Brāļu kapos. Partijas Centrālā Komiteja un Padomju Valdība nolēma organizēt Roziņa un Pennesa bēres reizē

12. maijā un apglabāt viņus Brāļu kapos.

Latvijas KP CK un Padomju Valdība savā paziņojumā par Fr. Roziņa nāvi rakstīja: «Proletārisko Latviju ir piemeklējusi liela nelaime. 1919. gada 7. maijā miris viens no tās visvecākajiem cīnītājiem, zinātniskā marksisma pamatlicējs Latvijā Fridrihs Roziņš (Āzis).»

Fr. Roziņa bēres pārvērtās par plašu Rīgas darbaļaužu demonstrāciju. Bērēs piedalījās ari visi apriņķu zemes nodalu vadītāji. 12. maijā ap pīkst. 5 vakarā visas ielas Padomju Valdības nama tuvumā bija ļaužu pilnas. Roziņa šķirstu no Padomju Valdības nama iznesa Latvijas KP CK un Padomju Valdības locekļi P. Stučka, J. Lencmanis, J. Daniševskis un D. Beika. Bēru gājiens sākās pīkst. 5 un 15 minūtēs.

Aizgājēju šķirsti slīga ziedos. Tiem rindās sekoja pavadītāju masas. Ap pīkst. 7 pirmās pavadītāju rindas tuvojās Brāļu kapiem. Pavadītāju priekšgalā gāja Latvijas KP CK un Padomju

Fr. Roziņa un A. Pennesa izvadīšana Brāļu kapos Rīgā

Valdības locekļi. Pie Fr. Roziņa vaļējā kapa teica runas P. Stučka, O. Kārkliņš, D. Beika, S. Berģis un no Maskavas atbraukušais VCIK pārstāvis K- Gailis. Bēres beidzās ap pulksten 10 vakarā.

*

13. maijā Zemkopības komisariātā notika apriņķu zemes nodaļu vadītāju apspriede J. Bērziņa-Andersona vadībā. Apspriede rezumēja pirmos darba rezultātus lauksaimniecībā, zemes nodaļu vadītāji apmainījās ar gūto pieredzi.

Drīz pēc šīs apspriedes krita Rīga un ienaidnieks ieņēma gandrīz visu Latviju.

Uz Rēzekni un caur Rēzekni virzījās ešeloni gan ar cilvēkiem, gan mantām no Vidzemes. Pienāca daudz evakuēto lopu, lauksaimniecības mašīnu un cita vērtīga inventāra. Daļu lopu izvietojām Rēzeknes apriņķa padomju saimniecībās. Galvenie centri, uz kurieni evakuējās Latvijas valdības iestādes, bija Veļikije Lūki un Pleskava.

Jūnija pirmajās dienās sakarā ar frontes tuvošanos Rēzeknes apriņķa Izpildu komiteja un pagastu izpildu komitejas tika atlaistas, to vietā 15. armijas Revolucionārā kara padome iecēla apriņķa un pagastu revolucionārās komitejas. Rēzeknes apriņķa Revolucionārās komitejas priekšsēdētājs bija T. Namnieks.

Jūlija otrajā pusē Latvijas Padomju Valdība pieņēma lēmumu turpināt savu darbu Latvijas neokupēto apriņķu, t. i., Latgales teritorijā, ar mītni Rēzeknē. Saskaņā ar to tika noteikts Latvijas Padomju Valdības sastāvs un valdības centrālo iestāžu struktūra. Valdības sastāvā bija P. Stučka (priekšsēdētājs), J. Lencmanis (priekšsēdētāja vietnieks), K. Kauliņš — sekretārs (viņš bija ari LKP CK biroja sekretārs); valdības locekļi — D. Beika, J. Mežiņš, K. Pētersons un O. Kārkliņš. Vairāki komisariāti tika apvienoti.

Zemkopības komisariāts, kura priekšgalā tagad atradās R. Eglītis, apmetās vienās telpās ar apriņķa zemes nodaļu. Zemnieki tagad daudz retāk griezās apriņķa zemes nodaļā ar savām sūdzībām, jo galvenie strīdi zemes jautājumā bija jau atrisināti. Savu darbu uzlaboja ari pagastu zemes nodaļas. Zemnieki kopa savus sējumus un gatavojās novākt ražu. Raža bija paredzama laba. Zemes nodaļu galvenais uzdevums tagad bija nodrošināt ražas novākšanu, sevišķi palīdzot sarkanarmiešu ģimenēm un saimniecībām, kas kopīgi apstrādāja zemi.

Sakarā ar Latvijas cenVālc iestāžu novietošanos Rēzeknē partijas Rēzeknes organizācija ievērojami papildinājās ar biedriem. Tās rindās ieplūda liela grupa veco boļševiku. Partijas Rēzeknes apriņķa organizācija kļuva par vislielāko organizāciju Latgalē. Tika nostiprinātas vai arī no jauna nodibinātas partijas organizācijas pagastos.

Laikā no 22. jūlija līdz 5. augustam LKP Rēzeknes apriņķa organizācijā notika partijas biedru pārreģistrācija. No 502 partijas biedriem, kas sastāvēja organizācijā, ieradās pārreģistrēties 324 biedri. No viņiem partijā tika atstāti 269. Lai gan skaitliski partijas organizācija samazinājās, tās rindas kvalitatīvi nostiprinājās.

1919. gada 7. augustā pēc pārreģistrācijas pabeigšanas sanāca LKP Rēzeknes apriņķa organizācijas pirmā konference. Konferencē piedalījās 31 delegāts ar lēmēja balsstiesībām un 8 delegāti ar padomdevēja balsstiesībām. Par partijas apriņķa organizācijas darbu konferencei ziņoja Л. Mitrevičs. Partijas Centrālās Komitejas pārstāvis konferencē bija D. Beika. Apriņķa komitejā ievēlēja Saulīti, Kolominu, Mitreviču, Lindi, Zvejnieku, Jūrmalnieku un Mundausu. Par kandidātiem — Laizānu, Borisovu un Efertu. Konference ievēlēja arī 18 delegātus uz LKP Padomju Latgales konferenci, kas sanāca 1919. gada

20.‘augustā Rēzeknē. Tās prezidijā ievēlēja P. Stučku, 0. Kārk-liņu, D. Beiku, K. Kauliņu un A. Mitreviču. Konferences 47 delegāti reprezentēja pāri par tūkstoš LKP biedru, kas šajā laikā atradās Latgales teritorijā. Par LKP CK darbību konferencei ziņoja K. Kauliņš. Konference noklausījās ari partijas apriņķu organizāciju ziņojumus, bez tam apsprieda un pieņēma attiecīgus lēmumus par pašreizējo momentu, Latvijas jautājumu, agrāro jautājumu un arodbiedrībām.

Apspriedusi Latgales agrārās iekārtas īpatnības, konference šai jautājumā pieņēma speciālu rezolūciju. Rezolūcijas izstrādāšanā aktīvi piedalījos arī es, un biju viens no rezolūcijas autoriem. Konference atzina, ka Latgales apstākļos pēc iespējas plašāk jāpāriet uz zemes kopīgu apstrādāšanu.

LKP Rēzeknes apriņķa komitejā noorganizējās propagandistu kolēģija, .kurā bija ap 60 politiski kvalificētu biedru. Apriņķa komitejai lielu palīdzību sniedza LKP CK atbildīgais organizators biedrs Vecais, kas bija piesaistīts mūsu apriņķim. Viņš it īpaši palīdzēja partijas šūniņām.

Lielu darbu, tiklab partijas, kā arī padomju, veica LKP CK un Padomju Valdības Biroja sekretārs K. Kauliņš. Viņš bija viens no CK un Latvijas Padomju Valdības nosprausto pasākumu realizēšanas organizētājiem. Nebija tādas sapulces vai apspriedes Rēzeknē, kur K. Kauliņš nepiedalītos. Viņš lasīja referātus par pašreizējo momentu, par stāvokli Latgalē un labi izprata Latgales specifiku.

Apriņķī tika veikts plašs kultūras darbs. Gandrīz visos pagastos bija noorganizēti klubi un lielākajās sādžās lauku lasītavas. Rezeknē iznāca divas avīzes, viena — «Taisnība», latgaliešu izloksnē, otra — «Vlastj bednoti» («Trūcīgo vara»), krievu valodā. Latgaliešu izloksnē tika izdotas arī daudzas brošūras un cita literatūra. Avīžu un literatūras izdošanas darbu pārzināja Latgales jaunieši Opincāns, Zarkevičs, Zeimals un Zvīdra.

Rēzeknē darbojās 5 pirmās pakāpes un 1 otrās pakāpes skola, kurās mācījās 867 skolēni. Visā apriņķī bija 39 skolas ar 2744 skolēniem. Bez tam apriņķī bija bērnu nams, bērnudārzs un •divas bezpajumtnieku kolonijas. Apriņķa tautas izglītības nodaļa sasauca divas pagastu tautas izglītības nodaļu pārziņu apspriedes.

Rēzeknē tika noorganizēti arī partijas darbinieku, skolotāju un medicīnisko darbinieku kursi.

Politiskajā masu darbā Latgalē bija lielas grūtības sakarā ar to, ka zemnieku masās stipra ietekme bija katoļu ksendziem, bet aģitatoru vairākums neprata ar zemniekiem sarunāties latgaliešu izloksnē. Viss masu darbs bija jāveic krievu valodā.

1919. gada 4. oktobri sanāca LKP Rēzeknes apriņķa organizācijas konference. Tajā piedalījās 34 delegāti ar lēmēja balsstiesībām, kuri pārstāvēja 510 partijas biedrus. Konferences sasaukšanas laikā apriņķī bija 31 partijas šūniņa.

Lai visplašākās darbaļaužu masas iesaistītu padomju radošajā darbā, partijas apriņķa komiteja 4. novembri sasauca bezpartejisko zemnieku un strādnieku pirmo apriņķa konferenci. Konferencē tika apspriesti aktuālākie jautājumi: zemes, pārtikas, sociālās nodrošināšanas un izglītības. Konference noklausījās arī referātu par pašreizējo momentu.

Tuvojās Oktobra sociālistiskās revolūcijas otrā gadadiena. Oktobra svētkus Latgalē svinēja pirmo reizi, rēzeknieši atzīmēja tos ļoti plaši. Tā kā bezpartejisko konference vēl nebija savu darbu pabeigusi, tad visi tās dalībnieki piedalījās šo svētku svinēšanā Rēzeknē.

No 9. līdz 10. novembrim Rēzeknē notika apriņķa darba jaunatnes konference. Darba jaunatnes organizācijā bija ap 250 biedru. Konference ievēlēja pirmo darba jaunatnes apriņķa komiteju.

Tautas masās Komunistiskajai partijai bija liela autoritāte, kas savukārt veicināja partijas rindu pieaugumu. Tā, piemēram, septembri partijas apriņķa organizācijā uzņēma 115 biedrus, oktobrī — 146. Novembrī partijas nedēļas laikā tika iesniegti 380 lūgumi par uzņemšanu partijā. Uzņemti tika 328 biedri. Partijas organizācija turpināja augt, lai gan tuvumā bija pie-frontes josla un ikviens, iestājoties partijā, zināja, ka to var tūlīt sūtīt uz fronti.

Partijas biedru skaita pieauguma dēļ bija jāpārkārto partijas organizācijas. Rēzeknes apriņķī noorganizējās 6 rajoni. Vislielākais bija Rēzeknes pilsētas rajons. Uz laukiem noorganizējās Dricēnu rajons ar 33 biedriem, Sakstagalas — ar 29, Solionas — ar 30, Vaivodas — ar 30 un Andreinenas rajons ar 20 biedriem. 1919. gada beigās Rēzeknes partijas organizācija bija 47 partijas šūniņas un 1411 partijas biedri. Rēzeknes organizācija bija vislielākā partijas organizācija Latgalē.

Lielu darbu partijas Rēzeknes apriņķa komiteja veica ar partijas šūniņām, katru mēnesi sasauca šūniņu pārstāvju apspriedes, kurās atsevišķi apriņķa Izpildu komitejas (vēlāk Revolucionārās komitejas) nodaļu vadītāji ziņoja par savu darbu.

Nākamā Rēzeknes apriņķa partijas organizācijas konference sanāca 1919. gada 28. decembri. Konferencē piedalījās 114 delegāti ar lēmēja balsstiesībām un 4 delegāti ar padomdevēja balsstiesībām. So rindiņu autors bija konferences mandātu komisijas priekšsēdētājs un ziņoja konferencei par tās sastāvu. Pārskata referātu par partijas apriņķa komitejas darbu sniedza komitejas priekšsēdētājs Zvejnieks. Par Viskrievijas partijas konferences lēmumiem ziņoja Sīmanis Berģis. Par Viskrievijas VII Padomju kongresa lēmumiem ziņoja kongresa delegāts A. Mitrevičs. Par organizatoriskiem jautājumiem konferencē runāja LKP CK Biroja sekretārs K. Kauliņš. Sai jautājumā tika pieņemta attiecīga rezolūcija. Konference ievēlēja partijas apriņķa komiteju 7 cilvēku sastāvā un arī 30 delegātus uz LKP Padomju Latgales konferenci, kuru bija paredzēts sasaukt

1920. gada 2. janvārī. Ievēlēto delegātu vidū biju arī es.

*

Mēs, neokupētās Latvijas daļas — Latgales darbinieki, visu laiku dzīvojām noskaņojumā, ka Sarkanā Armija drīz atbrīvos visu Latviju. Rīgas krišanu un Latvijas teritorijas lielākās daļas okupēšanu mēs uzlūkojām par pagaidu parādību, par neveiksmi, kuras cēlonis bija nodevība frontē. Tā mēs stāvokli izskaidrojām arī latviešu strēlniekiem. Taču Krievijas Padomju Valdība 1919. gada augustā un septembrī savos miera piedāvājumos Baltijas valstiņu valdībām izteica gatavību pēc miera noslēgšanas atzīt to atdalīšanos no Krievijas. Tas mums bija negaidīti, un daudzi biedri to nevarēja saprast. Vietām Latgalē tika pieņemti pat protesta lēmumi pret miera sarunām ar Latvijas buržuāzisko valdību. Daudzi no mums neizprata vispārējo^1 stāvokli, vadījās tikai no dedzīgas gribas atkarot un saglabāt Padomju Latviju.

Mums ieteica uzsākt Latgales evakuāciju. Septembra beigās izveidoja evakuācijas komisiju. Tās sastāvā bija O. Kārkliņš, R. Eglītis un R. Dreimanis. Par evakuācijas centru tika izraudzīti Veļikije Lūki.

Rēzeknes apriņķa zemes nodaļai bija jāevakuē padomju saimniecību īpašums. Tas nebija tik vienkārši. Vispirms bija jāveic liels izskaidrošanas darbs padomju saimniecību strādnieku vidū, Vajadzēja pierādīt strādniekiem evakuācijas nepieciešamību un panākt, lai paši strādnieki piedalītos īpašuma evakuācijā un sniegtu mums palīdzību. Es apbraukāju visas apriņķa padomju saimniecības, noturēju strādnieku sapulces un izskaidroju viņiem evakuācijas nepieciešamību. Padomju saimniecībās bija daudz no Vidzemes izvestu sugas lopu. Tie bija jāevakuē, tāpat jaunās ražas liekā labība, lauksaimniecības mašīnas un rīki. No padomju saimniecībās esošajiem pārtikas labības krājumiem izsniedzām strādniekiem labību sešiem mēnešiem, ņemot vērā ģimenes locekļu skaitu. Sugas lopus dzinām uz Veļikije Lūkiem un Pleskavu. Gaļas lopus atdevām armijai, pārējos liellopus un cūkas izdalījām strādniekiem, vispirms tiem, kam nebija savu lopu.

Padomju saimniecību īpašuma evakuācija noritēja bez sarežģījumiem. Dažās strādnieku sapulcēs, izdzirdējušas par evakuāciju, sievietes raudāja, ka drīz būšot jāšķiras, bet strādnieki bija pārliecināti, ka drīz vien atgriezīsimies. Daudzi strādnieki paši gribēja evakuēties kopā ar padomju saimniecībām. Daudzos gadījumos padomju saimniecību strādnieki un strādnieces, aizdzinuši lopus uz Veļikije Lūkiem vai Pleskavu, palika tur tikko organizētajās padomju saimniecībās. Vēlāk Veļikije Lūkos un Pleskavā izveidojās dažas padomju saimniecības uz tā inventāra un lopu bāzes, kas bija evakuēti no Latvijas. Šīs saimniecības vadīja LKP CK Ārzemju birojs, kas atradās Pleskavā.

Man personīgi nenācās pabeigt Rēzeknes apriņķa zemes nodaļas evakuāciju, jo 1920. gada 5. janvāri Latvijas Zemkopības komisariāts aizsūtīja mani uz Maskavu mācīties.

Latvijā atgriezos tikai pēc 24 gadiem — 1944. gada augustā, kad sākās jauns Padomju varas atjaunošanas periods Latgalē. Ar jaunu degsmi sāku piedalīties Padomju varas atjaunošanā un nostiprināšanā savā dzimtajā pusē.

A. Skroderis. TAUTAS IZGLĪTĪBAS DARBĀ RĒZEKNĒ

..

Pēc Lielas Oktobra sociālistiskās revolūcijas

1917. gada jūlija beigās, pēc vairāk nekā 10 gadu ilgas nometināšanas Sibīrijā, atgriezos dzimtenē. Paliku uz dzīvi Rēzeknē.

Latgales strādnieku un bezzemnieku stāvoklis kara laikā bija kļuvis, sevišķi grūts. Jau tā vājā vietējā rūpniecība bija galīgi panīkusi, un arī uz laukiem bezzemniekiem nebija kur roku pielikt. Tas veicināja šķiras apziņas izaugšanu un nostiprināšanos. Šinī ziņā vēl daudz palīdzēja tie latgalieši, kas, darbu meklējot, bija nonākuši Petrogradā un iesaistījušies strādnieku kustībā, bet nebija sarāvuši saites ar savām dzimtajām vietām un tuviniekiem. Pēc Februāra revolūcijas daudzi no viņiem organizēti atgriezās Latgalē un palīdzēja veikt revolucionāros pārkārtojumus. Latgale sakustējās. Pilsētās vēlēja strādnieku un kareivju padomes, uz laukiem — pagastu komitejas. Arī armijā bija nemierīgi. Kareivji vēlēja savas komitejas un prasīja kara izbeigšanu. Tikai daudzās vietās komitejās ieplūda eseri un meņševiki. Tas notika martā arī Daugavpilī, kur kareivju delegātu kongresā pieņēma lēmumu par Pagaidu valdības atbalstīšanu.

Tā kā armijas Izpildu komitejai kara apstākļos bija liela noteikšana Latgalē, tad tās paēnā galvas cēla reakcijas spēki, dažādi buržuāzijas noslāņojumi ar katoļu garīdzniecību un konservatīviem zemnieku grupējumiem priekšgalā.

1917. g. 26. aprīlī viņi organizēja Rēzeknē Latgales pārstāvju pirmo kongresu. Strādnieku un darba zemnieku bija maz. Kādreizējie Petrogradas strādnieki — latgalieši gan enerģiski uzstājās pret reakcionāriem, bet, palikuši mazākumā, no kongresa demonstratīvi aizgāja. Kongress ievēlēja Latgales Zemes padomi, ko Pagaidu valdība atzina par augstāko vietējās pašvaldības orgānu. Tomēr strādnieki un zemnieki nepadevās. Strādnieku un kareivju deputātu padomes, kareivju un zemnieku komitejas turpināja pastāvēt, neraugoties uz represijām.

Oktobrī, padomju pārvēlēšanas laikā, Komunistiskā partija ņēma pārsvaru visos apriņķos. Rēzeknē par Izpildu komitejas priekšsēdētāju ievēlēja komunistu Peskovski.

Atceros kādu lielu kareivju delegātu sanāksmi. Pazīstams esers Kacenelbogens centās pierunāt kareivjus atbalstīt Pagaidu valdības pasākumus — iet uzbrukumā, nodibināt disciplīnu, karot līdz galam, bet pavecie, bārdainie, pelēkos šineļos tērptie vīri draudīgi klusēja. Kad runāja komunistu pārstāvis — strādnieks karavīrs, gan ne tik gludi kā iepriekšējais, un iesniedza rezolūciju par mieru, par kara izbeigšanu bez aneksijām un kontribūcijām, pelēkā masa sakustējās un pacēlās roku mežs...

Tad nodārdēja «Auroras» šāvieni, kas satricināja visas kapitālistiskās pasaules pamatus. Pašā Rēzeknē Padomju vara nodibinājās mierīgi. Man gadījās tajā brīdī būt vietējā pastā. Ienāca Kara revolucionārās komitejas pārstāvis ar diviem kareivjiem un paziņoja ierēdņiem, ka pastu, telegrāfu un telefonu pārņem Padomju vara, lai visi paliek savās vietās un turpina strādāt. Tikai pie ārdurvīm nostādīja kareivi ar šauteni — drošības posteni. Pasta darbinieki tūliņ apsolīja, ka darbu turpinās, un viņu nostāju draudzīgi atbalstīja pasta telpās sapulcējušies.

30. oktobrī V armijas komandieris mēģināja pa dzelzceļu nosūtīt uz Petrogradu cīņai pret Padomju varu bruņotu auto divizionu un citas vienības, bet, kad strādnieki to izjauca, sūtīja divizionu pa zemes ceļu. Rēzeknē revolucionārās karaspēka vienības komunista Mieriņa vadībā stacijā izjauca sliedes un sagatavojās kaujai. Kad pienāca karaspēks no Daugavpils, to apturēja, sākās pārrunas, kas beidzās ar to, ka kareivji uz Petro-gradu neaizbrauca. Apturēja arī bruņoto auto divizionu.

1917. g. 3. decembrī Rēzeknē sanāca Latgales kongress. Vairākums tajā bija komunistiem. Viņu frakciju vadīja Iskolata [23]pārstāvis E. Vīksniņš, kas arī bija galvenais referents. Piedalījās strādnieki, zemnieki, strēlnieki, inteliģenti un baznīckungi. Debates bija karstas, sevišķi jautājumā par Latgales pašnoteikšanos. Tika izvirzīti 3 priekšlikumi: 1) par autonomu Latgali (Kempa grupa), 2) par palikšanu Vitebskas guberņā un 3) par apvienošanos ar pārējo Latviju. Ar balsu vairākumu pieņēma E. Vīksniņa priekšlikumu apvienoties ar pārējo Latviju. Kongress ievēlēja arī Latgales Strādnieku, zemnieku, kalpu un kareivju padomes Izpildu komiteju, kuras sastāvā bija A. Zarke-vičs, J. Greivulis, A. Jurevičs un citi.

Izpildu komiteja rūpējās par Padomju varas nostiprināšanu. Tika likvidētas apriņķu un pagastu zemes komitejas un viņu funkcijas nodotas padomju izpildu komiteju zemes nodaļām. Sāka realizēt dekrētu par zemi. Muižu un baznīcu zemes tika nacionalizētas. Pagastu padomes uzsāka saimniekot muižās. Pilsētās sāka darboties daži rūpniecības uzņēmumi. Tika sperti pirmie soļi kultūras un izglītības laukā. Skolās ticības mācību vairs nemācīja, mācības notika dzimtajā valodā.

1918. g. sākumā notika jaunas pagastu un apriņķu padomju vēlēšanas. Rēzeknes apriņķa padomju kongress sanāca 1918. g. 13. janvārī. Pieņēma lēmumu par muižu zemes, mežu un pašu muižu turpmākās lietošanas kārtību. Ievēlēja apriņķa Izpildu komiteju. Par priekšsēdētāju ievēlēja Peskovski, par sekretāru -Sivčuku. A. Jureviču ievēlēja par pārtikas sekcijas vadītāju. Bet februāra vidū vācu karaspēks sāka uzbrukumu. Iesākto celtniecības darbu nācās pārtraukt, un Padomju varas iestādes evakuējās uz Krieviju.

Vācu okupācijā

Vietējā buržuāzija, gatavojoties sagaidīt okupantus, uz ātru roku sastādīja delegāciju, kas «pilsētas vārdā» devās padevīgi apsveikt vāciešus. Goda sardzē pie Rēzeknes tilta nostādīja ugunsdzēsēju komandu. Bija noorganizējusies «sabiedriskās drošības komiteja», kas ar uzsaukumiem brīdināja iedzīvotājus nekādā ziņā nepretoties okupantiem.

Okupanti ienāca Rēzeknē 1918. g. 22. februārī. Vispirms pa šoseju izdrāzās cauri pilsētai izlūks — motociklists, tad vaļēja automašīna ar diviem jauniem virsniekiem un 2 kareivjiem, kuri turēja šautenes šaušanas gatavībā. Tad sekoja karaspēka vienības, kas devās cita aiz citas uz pilsētas valdes namu kalnā.

Līdz vakaram Rēzekne bija pilna ar vāciešiem. Ienāca kājnieki, izlūku kavalērija, artilērija un transporta daļas. Daļa virzījās tālāk uz Kārsavu. Rēzeknē palikušie vācu kareivji jau no pusdienas klejoja pa ielām, raugot veikalos «nopirkt» pārtiku, ziepes vai ko citu. Dažs maksāja, bet citi vienkārši paņēma un gāja projām. Pats redzēju, kā kareivji «patīrīja» kādu kooperatīva veikalu, neraugoties uz pārziņa un maniem protestiem. Tikai nekas daudz vāciešiem neatlēca, jo veikali bija tukši, vietējiem iedzīvotājiem pašiem trūka pārtikas.

Reizē ar vāciešu ienākšanu pilsētā uz stabiem un māju sienām sāka parādīties okupācijas varas izdotie noteikumi, kam vajadzēja noteikt turpmāko dzīvi.

Privātie iedzīvotāji no pilsētas varēja iziet tikai pa 4 ielām: pa Pēterpils šoseju uz ziemeļiem, pa Ludzas ielu uz austrumiem, pa Daugavpils šoseju uz dienvidiem un Viļānu ielu uz vakariem. Bija noteikts, ka šais vietās stāvēs militārie posteņi, lai pārbaudītu gājēju mantas. Pārtikas līdzekļus no pilsētas izvest aizliedza. Iedzīvotāju kustība pa ielām bija aizliegta no pīkst. 9 vakarā līdz pīkst. 5 rītā pēc Krievijas laika.

Armijas komandieris ģenerālpulkvedis fon Kirbahs paziņoja, ka personas, kas nepieder pie krievu armijas, tiks sodītas ar nāvi, ja kaut kā kaites vācu karaspēkam.

Aizliedza braukt ar vilcienu un izvest no pilsētas pārtiku.

Par ieroču un munīcijas nenodošanu draudēja nošaušana saskaņā ar vācu kara likumiem.

Kā jau varēja paredzēt, okupanti muižnieku un citu lieiāko zemes īpašnieku interesēs nekavējoties sāka sagraut to, ko bija uzcēlusi Padomju vara. 26. februārī parādījās Rēzeknes komandanta fon Serberinga parakstīts okupācijas varas rīkojums: «1) Privātīpašuma tiesības uz zemi, ūdeņiem un mežiem tiek atjaunotas. Bijušiem īpašniekiem ir tiesības neierobežoti rīkoties ar savu īpašumu. 2) Kalpu komitejas tiek likvidētas un muižu pārvaldīšana nekavējoties nodota likumīgajiem īpašniekiem. 3) Bijušo

zemes komiteju ieceltie mežsargi tiek nekavējoties atcelti. Mežu īpašniekiem ir tiesības iecelt savus mežsargus un likumīgā kārtā rīkoties ar saviem mežiem. 4) Aizliegts no mežiem izvest jebkādu meža materiālu bez īpašnieka atļaujas, kaut arī par to būtu samaksāts bijušām pagastu komitejām.»

Sākot ar 26. februāri, sāka iznākt telegramu lapiņas «Po-sļedņije novosti» par notikumiem frontē, protams, visus notikumus rādot vācu okupantiem patīkamā gaismā. Vācu cenzūra visu laiku bija ļoti stingra. Aizliedza grāmatas, konfiscēja laikrakstus, neļāva ievest arī kreisākās vācu avīzes.

Pilsētas valde aicināja visus pilsoņus nomaksāt ienākuma nodokli pēc aplikšanas listēm, kādas tika izsūtītas pa mājām. Māju īpašniekiem uzdeva izlikt pie mājām izkārtnes ar ielas nosaukumu vācu valodā. Vācu okupantu ieceltās pilsētas valdes nedaudzie rīkojumi rāda, ka tā bija pavisam nevarīga. Visu kārtoja un darīja okupantu administrācija, pirmā vietā stādot vācu intereses.

Pārtikas nebija, iedzīvotājos auga nemiers, un no tā okupanti baidījās. Stāvokli Rēzeknē labi raksturo okupācijas varas uzsaukums 1918. gada 10. martā. Tajā teikts: «Pēc takses noteikšanas produktiem to pievešana no apriņķa ir galīgi apstājusies. Ja tāds stāvoklis pastāvēs ilgāk, tad Rēzeknes apriņķa un sevišķi pilsētas iedzīvotājiem draud bads. Komandantūrai ir zināms, ka sakarā ar vācu kareivju novietošanu pie zemniekiem un notikušām laupīšanām pārtikas krājumi zemniekiem nav lieli. Tomēr, neraugoties uz visiem šiem apstākļiem,... lauku iedzīvotājiem tiek uzlikts pienākums piegādāt pilsētā pārtikas līdzekļus par taksē noteiktām cenām. Pretējā gadījumā komandantūra būs spiesta izdarīt rekvizīcijas, lai Rēzekni apgādātu ar pārtiku .. .»

Grūtības ar maizi un pārtiku 1918. g. vasarā bija sevišķi lielas. Darbaļaudis dzīvoja pusbadā. Stāvokli pasliktināja arī vēl tas, ka nebija darba. Un, ja kāds arī strādāja, tad loti maz varēja izpelnīt. Vācu izdotie noteikumi nebūt negarantēja iztikas minimumam nepieciešamo pārtikas daudzumu. Spekulācija uzplauka, produkti bija, bet strādnieki tos nevarēja nopirkt. Arī uz laukiem bija sliktas izredzes. Pavasarī nebija lijis lietus. Rudzi aizkalta. Mieži sadīga vai bija ļoti mazi. Auzas auga vidēji. Tikai kartupeļi auga labi, bet tos maizes trūkuma dēļ nācās patērēt vēl negatavus. Bez tam vācu kareivji pa naktīm raka kartupeļus un nesa projām, jo arī cieta badu. Tas notika gan pilsētas dārzos, gan uz laukiem. Dažviet noraka vai visu tīrumu. Zemnieki naktīs sargāja savus laukus, bet vācieši nāca vairāki kopā un ar ieročiem. Notika sadursmes. Runtortas muižā kartupeļu laukā nosita strādnieku, bet vainīgo pat neaizturēja.

Pūrs rudzu maksāja 100—200 rubļu. Okupanti atstāja katram pieaugušam cilvēkam tikai 3 pudi 17'/2 mārciņas labības. Putināja arī augļu dārzus, raujot augļus ar visiem zariem. Bija daudzi gadījumi, kad okupanti aplaupīja zemniekus, it kā ieročus meklēdami. Kad Mihalovas pagasta Staupinas ciemā kāds zemnieks ar dēlu mēģināja pretoties laupītājiem, viņi tos smagi piekāva.

Okupanti, veltīgi mēģinot likvidēt iedzīvotāju pretestību, sistemātiski katru nedēļu šāva revolucionāri noskaņotus cilvēkus, nosaucot viņus par laupītājiem. Šaušana notika aiz pilsētas, pie kapsētas. No mūsu mājas rīta agrumā varēja redzēt, kā notiesātos pa Dārza ielu aizveda uz kapsētas pusi. Šāvienus dzirdējām bieži. Kapu kopiņu skaits aiz kapsētas grāvja arvien palielinājās.

Tai pašā laikā garīdzniecība visādi cildināja okupantus. Bi-kavas baznīcas tēvs vāciešus dēvēja par eņģelīšiem glābējiem.

Ar okupantu svētību Rēzeknē un apkārtnē nodibinājās baltgvardu bandas. Tās sastāvēja no bijušajiem cara armijas virsniekiem, vietējiem muižniekiem, buržuāzijas pārstāvjiem un dažādiem deklasētiem elementiem. Tiem bija sava organizācija, savi štābi un, protams, arī spožas uniformas. Baltgvardi palīdzēja vāciešiem policijas dienestā. Gadījās, ka viņi «apstrādāja» iedzīvotājus, sevišķi uz laukiem, labāk par pašiem vāciešiem. Ludzas apriņķa Borisovkas ciemā sakarā ar rekvizīcijām notika vietējo iedzīvotāju sadursme ar lielu baltgvardu bandu. Baltgvardi nogalināja 13 cilvēkus. Pēc tam 9 saimniecības nodedzināja un vairākus nemierniekus nošāva.

Lielākas vai mazākas sadursmes ar šiem bandītiem notika arvien biežāk, sevišķi tuvojoties Sarkanajai Armijai, kad baltgvardi posās līdzi vāciešiem, lai glābtu savu ādu. Tā Kaunatā baltgvardi apcietināja 15 cilvēkus un aizveda uz Baltinavu, kur atradās viņu štābs. Apcietinātos spīdzināja un mocīja. Nošāva kādu kalpu Janopoles mežā.

Baltgvardiem tika dots aizvien stingrāks pretspars. Andrupenes pagastā darbojās partizāņu pulciņš, kas cīņās ar baltgvardiem bija ieguvis 3 ložmetējus un nogalinājis vienu no baltgvardu galvenajiem vadoņiem — grāfu Mollu. Plašā apkārtnē slaveni k]uva strēlnieka D. Ēstas vadītie partizāņi, kas sekmīgi cīnījās pret okupantiem.

Dažus vārdus gribu pateikt par skolām okupācijas laikā. Trūka grāmatu, burtnīcu un rakstāmlietu, trūka malkas telpu apsildīšanai. Daudzi bērni nevarēja skolu apmeklēt, jo trūka drēbju un apavu. Līdzekļu trūkuma dēļ nevarēja dot skolēniem ne siltas brokastis, ne pusdienas. Skolotājiem algas maksāja nekārtīgi, un tās bija niecīgas. Nekādi skolotāju kursi vai konferences nenotika, arodnieciskā organizēšanās arī nebija domājama. Visās skolās atkal atjaunoja reliģijas mācīšanu.

Tā kā vasarā no skolas darba biju brīvs un algu saņēmu niecīgu, kaut arī strādāju divās skolās, tad iestājos par vācu valodas tulku pie ceļa meistara Rēzeknes I (Petrogradas) stacijā. Vācieši maksāja nelielu atlīdzību, bet galvenais — izsniedza darbiniekiem produktus, kaut arī nelielā daudzumā. Tanī laikā tam bija liela nozīme. Uz dzelzceļa bez vietējiem darbiniekiem strādāja arī vācieši, bet ceļa meistars Mihailovs neprata vācu valodu. Man dažreiz vajadzēja tulkot sarunas, bet vairāk dažādus cirkulārus un rīkojumus, kurus piesūtīja vācu valodā. Tā kā skolā mācības pēcpusdienās nenotika, es par tulku strādāju līdz pašai vāciešu aiziešanai 1. decembrī. Biju aculiecinieks notikumiem, kas liecināja par to nekaunību, ar kādu vācieši bez pārtraukuma, sevišķi pēdējās dienās, steidzās izvest mūsu tautas bagātības: kokus, linus, labību, mašīnas, mēbeles un citu. No Pleskavas puses vilcieni nāca cits pēc cita. Nolēmām sasaukt 29. novembra vakarā dzelzceļa pamatskolā (pretī stacijai) nelegālu strādnieku un kalpotāju sapulci, lai apspriestu, kā aizkavēt bagātību izvešanu. Bija vēls vakars, kad sapulce sākās. Nolēmām sabojāt ūdenstorni, lai lokomtīve ar vilcienu nekur nevarētu aizbraukt, bet, tikko sākām runāt par Padomju varas atgriešanos, skolas telpās ielauzās vācu virsleitnants ar vairākiem apbruņotiem kareivjiem. Tūliņ arī noskaidrojās, ka skola karaspēka ielenkta un uzstādīti pat ložmetēji.

Virsleitnants uzskatīja, ka mēs gribam traucēt vāciešu atkāpšanos no Rēzeknes, un prašņāja, kur ir mūsu ieroči. Skaidroju, ka ieroču mums nav, ka sapulcei nevainīgs raksturs, jo sakarā ar režīma mainīšanos mums jāaprunājas, kā noturēties darbā, kad atnāks lielinieki, ka vāciešu aiziešanu nedomājam traucēt, taisni otrādi — vēlam «Glūckliche Reise!» Vāciski neviens cits nerunāja. Palīdzēja arī oficiālais virsleitnanta tulks.

Pēc ilgākas strīdēšanās virsleitnants pieprasīja 5 ķīlniekus, lai būtu garantija, ka netiks traucēta viņu atkāpšanās pa dzelzceļu. Bija zināms, ka vācieši pasaules karā ne mazums ķīlnieku ir nošāvuši, bet drosmīgi vīri, kas pieteicās par ķīlniekiem, tomēr atradās.

Rēzeknē nesen bija ievēlēta vācu Kareivju padome (Soldaten-rat). Sapulce mani un vēl divus delegātus tūliņ sūtīja turp. Ķīlniekus kareivji aizveda, bet virsleitnants nāca mums līdzi. Izrādījās, ka Rēzeknes komandants, kāds kapteinis, ir arī Kareivju padomes priekšsēdētājs un pats bija sūtījis vienību mūs ielenkt.

Tagad runāšana sākās atkal no gala un ilga vismaz stundu. Mēs prasījām ķīlnieku atbrīvošanu. Kapteinis ilgi stīvējās pretī, tomēr beidzot piekāpās un deva rīkojumu tos atbrīvot. Turpmāk nekādi incidenti negadījās. 1. decembra priekšpusdienā vācieši no stacijas Rēzekne I aizbrauca, bet pēcpusdienā jau ieradās Padomju Valdības Satiksmes komisariāta kolēģijas loceklis, kas noturēja mītiņu un apsveica strādniekus un kalpotājus ar Rēzeknes atbrīvošanu. Strādnieki dzirdēto uzņēma ar patiesu prieku.

Pazuda līdzšinējie varas vīri — muižnieki, baltgvardi, buržuāzijas pārstāvji, daļa garīdznieku un inteliģentu.

Padomju vara Rēzeknē 1919. gadā

Okupanti aizgāja no Rēzeknes 1918. gada 1. decembrī. Tanī pašā dienā Rēzeknē ieradās pirmās Sarkanās Armijas daļas, kurām sekoja dažas agrāk evakuētās padomju iestādes vai vismaz to bijušie darbinieki. Okupācijas vara pirmās padomju iestādes bija sagrāvusi, tomēr galīgi iznīcinātas tās nebija; daļa partijas biedru bija pārgājuši pagrīdē un no turienes cīnījās ar okupantiem.

Tagad steidzami vien bija veicams liels padomju atjaunošanas un nostiprināšanas darbs. Vajadzēja atkal katrā pilsētā, miestiņā un pagastā ievēlēt padomes, kas saņemtu varu. Padomes ievēlēja izpildu komitejas 5 locekļu sastāvā, un pēdējās izveidoja nodaļas: administratīvās, agrārās, izglītības, pārtikas, darba, milicijas u. c. Sabiedriski politisko dzīvi vadīja Latvijas Sociāldemokrātijas organizācijas vai šūniņas.

1919. g. 3. janvārī Rēzeknē sanāca padomju kongress. Kongress nosūtīja apsveikuma telegramas V. I. Ļeņinam, P. Stučkām

un А. V. Lunačarskim sakarā ar Rīgas atbrīvošanu no vācu okupantiem. Darba kārtībā bija jautājums par Padomju Krievijas un starptautisko stāvokli, kā arī proletariāta tuvākajiem uzdevumiem.

No pagastiem ziņoja, ka visur muižnieku īpašumi aprakstīti, organizētas ciemu komitejas un pagastu izpildu komitejas, dažās vietās nodibinātas partijas organizācijas, atklātas bibliotēkas un klubi.

Runājot par negatīvajām parādībām, delegāti atzīmēja, ka stipri izplatījusies alus brūvēšana no labības, lai gan daudzi cieš badu, un pret to vajadzēs nopietni cīnīties.

Izpildu komitejā kongress ievēlēja biedrus Silinieku, Ram-pānu, Kivkucānu, Zarembu, Bašmakovu, Jureviču, Oborenko, Kusinu, Mundausu, Vanagu un citus, pavisam 19 locekļus un 5 kandidātus. Par Izpildu komitejas priekšsēdētāju ievēlēja Silinieku, par viņa vietnieku Rampānu, par sekretāru Kivkucānu.

Pēc Padomju varas atgriešanās lauku iedzīvotāji pagastu sapulcēs pieņēma jūsmīgas rezolūcijas, solot padomēm visa veida atbalstu. Janvāra vidū notika «vintovkas» diena, kad iedzīvotāji nodeva ieročus Sarkanās Armijas vajadzībām, kā arī lielā skaitā sāka pieteikties brīvprātīgie pirmajā Latgales Padomju strēlnieku pulkā Rēzeknē.

Bija jānokārto agrārais jautājums un jāapgādā iedzīvotāji ar pārtiku. Lai darbu veiktu plānveidīgi, Latvijas Statistikas komisariāts atsūtīja uz Rēzekni savu pilnvaroto instruktoru Pāvilu Rozīti (rakstnieku), kas noorganizēja un izdarīja lauksaimniecībā izmantojamās zemes, inventāra, rūpniecības iekārtas, pārtikas un iedzīvotāju uzskaiti.

Tika aizliegts privāti tirgoties ar labību, miltiem, kartupeļiem, cukuru, sāli, alkoholiskiem dzērieniem. Tie piederēja valsts monopolam. Tā kā pārtikas stāvoklis bija ļoti grūts, valdība noteica pārtikas normas. Strādniekiem šīs normas bija 20 mārciņas rudzu miltu mēnesī, 10 mārciņas miežu līdz 1919. g 1. septembrim, 60 mārciņas kartupeļu līdz 1919. g. 1. augustam. Strādniece māte ar bērnu, ne vecāku par 3 gadiem, saņēma papildus pusi no vidējās darba algas, ar bērnu no 3 līdz 8 gadu vecumā — vienu ceturto daļu no vidējās darba algas. Noteikumi par papildu atalgojumu mātei ar bērnu bija spēkā no 1919. g. 1. jūlija.

Zemes nodaļu vadīja A. Jurevičs. Agrākie zemstes agrono-miskie darbinieki pārgāja darbā zemes nodaļā. Mans brālēns, kas toreiz bija lopkopības instruktors, atceras, ka nodaļā ieradies Fricis Roziņš (Āzis), kas vadījis apspriedi par uzdevumiem lauksaimniecības un lopkopības attīstībā. Vienu no pirmajām padomju saimniecībām noorganizēja Adamovas muižā. Tur no apriņķa muižām savāca vērtīgākos lopus vaisliniekus, piemēram, vaislas ērzeli — amerikāņu rikšotāju, kas agrāk piederēja muižniekam Siškinam, tāpat sugas govis un sugas buļļus.

Pēc vācu okupantu laupīšanām 1918. gadā uz laukiem bija liels sēklas trūkums, daudzi tīrumi palika neapsēti.

1919. gada 24. un 25. februārī notika Rēzeknes apriņķa ārkārtējais padomju kongress. Izraisījās asa cīņa jautājumā par Latgales pievienošanos Latvijai. Vitebskas guberņas Izpildu komitejas pārstāvis Pinsons mēģināja pierādīt, ka apriņķim politiskā, ekonomiskā un etnogrāfiskā ziņā izdevīgāk palikt Vi-' tebskas guberņā, Latvijas Padomju Valdības pārstāvis E. Vīk-sniņš visus šos argumentus atspēkoja un pierādīja, ka nevar latviešu tautu saskaldīt. No 152 delegātiem par apvienošanos ar Latviju balsoja 84, par palikšanu Vitebskas guberņā — 46; pārējie atturējās vai balsošanā nebija klāt. Apriņķa Izpildu komitejā ievēlēja Zarembu, Stabrovski, Mundausu, Seikstu, Obo-renko, Jureviču, Mitreviču, Kivkucānu un Vanagu. Par kandidātiem ievēlēja Zeimali, Silinieku, Opincānu, Brikuli.

Ludzas apriņķa padomju kongress, kurā arī piedalījās E. Vīk-sniņš, par apvienošanos ar Latviju bija izlēmis jau 20. februārī ar 67 balsīm par un 8 atturoties. Apvienošanās bija izlemta ari Daugavpilī.

Visur norisinājās nikna šķiru cīņa. Uz laukiem budži organizēja pretestību Padomju varas pasākumiem kā mācēdami un varēdami. Sapulcēs viņi provocēja nekārtības, lai sapulces izjauktu, izplatīja dažādas nejēdzīgas baumas, piemēram, ka Latvijā Padomju vara jau dodot zemi atpakaļ muižniekiem un bagātniekiem utt. Nepietika ar to vien. Sāka veidoties slepenas baltgvardu sazvērestības. Ne jau visi baltgvardi bija pazuduši kopā ar vāciešiem. Budžu, spekulantu, bagātnieku bija palicis diezgan daudz. Bez tam Rēzeknē bija sabēguši arī cara laika monarhisti. Revolucionārajam tribunālam bija jāizspriež vairākas lietas un jāpielieto augstākais soda mērs. Kāda lielāka prāva bija par Rēzeknes dzirnavnieku Leščinski, kas kopā ar pieciem sešiem muižniekiem bija organizējis sazvērestību pret Padomju varu.

Tautas izglītības darbs Rēzekne

Kā skolotājam man vairāk pazīstama tautas izglītības nodaļas darbība. Nodaļu vadīja Viļānu rajona skolotājs Pēteris Vanags, kas 1905. gadā bija izslēgts no Baltijas skolotāju semināra Kuldīgā par piedalīšanos audzēkņu streikā. Skolu apakšnodaļu vadīja skolotājs Izidors Strods no Varakļāniem, kas bija cēlies no ļoti nabadzīgas laucinieku ģimenes. Abi bija partijas biedri, uzņēmīgi un rosīgi cilvēki.

Noteikumi par vienoto darba skolu paredzēja skolas sadalījumu divās pakāpēs: 1. pakāpe ar sešu gadu mācību kursu bērniem no 9 līdz 13 gadiem un 2. pakāpe ar četru gadu mācību kursu bērniem no 14 līdz 17 gadiem. Abu pakāpju skola bija bezmaksas un obligāta visiem bērniem. Tika noteikta zēnu un meiteņu kopmācība. Ticības mācību un lūgšanas aizliedza.

Kādi bija jaunās darba skolas galvenie principi?

Darba skolas dzīves pamatā jābūt radošam ražošanas darbam, bet nevis tādēļ, lai segtu bērnu uzturēšanas izdevumus. Tam jābūt organiski saistītam ar mācībām, kuras parāda zinātnes gaismā visu apkārtējo dzīvi. Darbs kļūst par varenu pedagoģisku līdzekli, ja ir radošs, nav saistīts ar skolēnu apspiešanu un ir plānveidīgi un sabiedriski organizēts. Skolai savā darba procesā jābūt cieši un organiski saistītai ar apkārtējo dzīvi. Vecās disciplīnas formas jāatmet. Pats darba process audzina bērnos to iekšējo disciplīnu, bez kuras nevar racionāli veidoties kolektīvais darbs. Kolektīvam darbam un visai skolas dzīves organizācijai vajag izaudzināt nākamos sociālistiskās republikas pilsoņus. Tikai tās atziņas, jēdzieni un zināšanas, ko cilvēks ieguvis darbā, paliek par viņa neatņemamu īpašumu un var tikt aktīvi izlietotas.

Komunistiskās partijas pirmajiem soļiem tautas izglītībā bija ļoti liela nozīme kā no demokrātiskā, tā pedagoģiskā viedokļa. Tos apsveica darbaļaudis un inteliģences progresīvākā daļa. Par īstenību kļuva daudz kas no tā, kas bija ticis izlemts skolotāju Tērbatas kongresā 1917. gadā.

Skolas pārvaldes orgānos, pedagoģiskajā un skolas padomē piedalījās skolēnu pārstāvji. Nodibinājās skolēnu pašvaldība un dažādi pulciņi, tika izdoti skolēnu žurnāli, sarīkotas darbu izstādes utt. Ja līdzšinējā skola bija vārdu un klausīšanās skola, kurā bija maz pašdarbības un jaunrades, nerunājot nemaz par ražošanu, skola, kura bieži nomāca bērnu dabiskās, veselīgās tieksmes, tad darba skolā bija visi priekšnoteikumi, lai bērns attīstītu visas savas spējas un izaugtu par aktīvu sociālistiskās sabiedrības locekli, kas jau no mazotnes pieradis pie kolektīva sabiedriska darba.

Rīkojumus par skolu pārkārtošanu, par pāreju uz jauno darba skolu skolotāji uzņēma dažādi. Lielākā daļa stipri šaubījās, vai darba skolai būs panākumi, bet labākie skolotāji — sava darba entuziasti to dedzīgi apsveica. Viņi saprata, ka skolas revolu-cionizēšana tikai sākas, ka ir izbeigušies veco laiku spaidi, kas traucēja skolotājam strādāt radoši. Bet strādāt skolotāji gribēja visi. Saprazdami grūtības, kādas tiem pārvaramas, viņi vadošajās iestādēs iesniedza ierosinājumus.

Apmēram janvāra vidū sapulcējās pilsētas un tuvāko apriņķa skolu skolotāji un pēc pārrunām, kurās piedalījās arī izglītības nodajas pārstāvji, atzina, ka reizē ar vecās skolas sagraušanu un jaunās darba skolas uzcelšanu nepieciešams realizēt obligāto skolas apmeklēšanu, bet, lai to izdarītu, jāreģistrē visi skolas vecuma un pirmsskolas vecuma bērni, jāņem uzskaitē visi skolotāji, jāizremontē vecās skolas un jāatklāj jaunas skolas, kā ari jāgādā par ārpusskolas izglītības veicināšanu pieaugušo vidū. Skolas apgādājamas ar inventāru, bibliotēkām, mācību līdzekļiem, malku, apgaismošanu. No skolas attālāk dzīvojošiem skolēniem jāiekārto skolā internāts. Jāapgādā bērni ar siltu ēdienu, drēbēm, apaviem, medicīnisko palīdzību. Jāveltī uzmanība fiziskajai audzināšanai. Nepieciešams, lai tiktu organizētas darbnīcas darba iemaņu apgūšanai, lai skolām tiktu piešķirta zeme, kā arī sēkla, dzīvais un nedzīvais inventārs.

Tanī pašā sanāksmē konstatēja, ka skolu darbinieku (skolotāju) materiālais stāvoklis stipri neapskaužams, algas mazākas par iestādes nodarbināto kalpotāju algām, tādēļ algu likmes būtu paaugstināmas. Sapulce atzina par nepieciešamu dibināt skolotāju arodbiedrību.

Bikavas pagasta un citu apkārtējo skolu skolotāji 1919. g. 16. februārī pieņēma šādu rezolūciju:

«1) Ievērojot to, ka skolu darbinieki nav labi sagatavoti darbam pēc Padomju Valdības izstrādātām programām, lūgt pagasta skolu nodaļu ierosināt tautas izglītības nodaļā jautājumu par skolu darbinieku kursu sarīkošanu visdrīzākā laikā.

2) Ievērojot to, ka pie tagadējās skolu iekārtas skolu darbiniekiem ir radies daudz dažādu jautājumu, ierosināt tautas izglītības nodaļu caur pagasta skolu nodaļu sasaukt visdrīzākā laikā skolu darbinieku konferenci.

3) Tā kā skolu darbiniekiem nav laika braukāt pēc skolu mācību līdzekļiem, tad ierosināt tautas izglītības nodaļu piegādāt tos caur pagasta skolu nodaļu.

4) Griezties pie vietējās (pagasta) izpildu komitejas, lai skolu darbinieki tiktu apgādāti ar pārtiku, jo atrodas bezizejas stāvoklī.

5) Novērst dzīvokļu trūkumu skolotājiem pagastos ar pagasta izpildu komitejas palīdzību.

6) Skolas cieš bez malkas un petrolejas. Lai pagasta skolu nodaļas pārzinis to novērš.»

Sī rezolūcija visumā atspoguļo stāvokli Rēzeknes pilsētas un apriņķa skolās. Izglītības nodaļa sūtīja uz skolām savus darbiniekus, lai sniegtu skolotājiem organizatorisku un metodisku palīdzību.

Janvāra beigās Rēzeknē notika pagastu skolu nodaļu vadītāju apspriede, kurā pārrunāja jautājumus par skolu materiālo apgādi un darba skolas izveidošanu, skolu pārcelšanu uz muižu pilīm, bibliotēku dibināšanu, ārpusskolas izglītības veicināšanu, pirmsskolas vecuma bērnu audzināšanu.

Bieži notika Rēzeknes skolotāju apspriedes. Tajās lasīja referātus un pārrunāja jaunās skolas izveidošanas jautājumus, dalījās pieredzē. Izglītības nodaļa sarīkoja vairākus priekšlasījumus par mācīšanas metodēm darba skolas pirmajā pakāpē. Skolotājs I. Ločs vairākkārt referēja par matemātikas mācīšanu, es — par skolēnu pašvaldības izveidošanu darba skolā.

Rēzeknes pilsētas un apriņķa skolotāju konference notika pēc mācību gada beigām — 1919. g. 9. un 10. maijā. Piedalījās ap simts skolotāju, kas apsprieda mācību gada panākumus un trūkumus, darba skolas izveidošanu, skolotāju kursu sarīkošanu, skolu apgādi ar inventāru, mācību līdzekļiem, grāmatām, jautājumus par skolu remontiem un jaunu skolu atvēršanu.

Ko darīja Rēzeknes izglītības nodaļa ārpusskolas izglītības veicināšanā? Noorganizēja kori, ko vadīja skolotājs J. Nāburgs. Sarīkoja mītiņus-koncertus, kuros runāja par starptautisko stāvokli, Latgales un Latvijas apvienošanās nozīmi, par pārtikas sagādi, darba apgādi u. c. Rakstnieks Pāvils Rozītis nolasīja vairākas lekcijas par latviešu literatūru.

Rēzeknē viesojās Pēterpils Latviešu strādnieku teātra studija, kas izrādīja M. Gorkija lugu «Ienaidnieki», Gastjeva — «Mēs uzbrūkam», Verharna — «Sacelšanās» un citas lugas. Vakarus un sanāksmes kuplināja deklamācijas, dubultkvarteta un solo dziesmas. Nodibinājās strādnieku klubs «Kultūra».

Uz laukiem ari šur tur dibinājās kultūras biedrības. Tā Marienhauzā nodibinājās kultūras un izglītības biedrība un Barkavā izglītības biedrība «Darbs». Biedrības rīkoja teātra izrādes, referātus, organizēja bibliotēkas.

Brīvības un Pleikšņu ielas stūra mājā izglītības nodaļa atklāja lasītavu un bibliotēku bez maksas. Avīzes bija jālasa turpat, bet grāmatas varēja ņemt uz mājām. LKP Rēzeknes apriņķa komitejā bija noorganizēta aģentūra, kas kārtoja laikrakstu un žurnālu izrakstīšanu un apgādi.

Bez tam izglītības nodaļa vēl noorganizēja kursus pieaugušajiem. Kursi darbojās rosīgi. Te jāmin pirmmācības kursi visiem analfabētiem, vispārizglītojošie kursi tiem, kas gribēja pabeigt 1. un 2. pakāpes skolu, pedagoģiskie kursi tiem, kas vēlējās vēlāk iestāties skolotāju sagatavošanas kursos, lai iegūtu 1. pakāpes skolas skolotāju tiesības, tehniskie kursi tiem, kas gribēja apgūt elektrotehniku, mehāniku vai galdniecību un būvniecību. Tehniskajos kursos mācījās arī skolotāji, lai apgūtu darba iemaņas un māku rīkoties ar darba rīkiem. Tas bija tik nepieciešami jaunās skolas darbā.

Darbojās kino, bet, tā kā krājumā nebija jaunajai dzīvei piemērotu filmu, tad izglītības nodaļa to uz laiku slēdza, kamēr sagādāja atbilstošas filmas. Izglītības nodaļa regulēja ari publisku vakaru un izrīkojumu sarīkošanu. Attiecīgu atļauju vajadzēja saņemt no mākslas apakšnodaļas. Dejas jau no janvāra vidus saskaņā ar Izpildu komitejas lēmumu nekādā gadījumā netika atļautas.

Izglītības nodaļa rūpējās arī, lai neietu zudumā vēsturiski mākslas darbi, piemēram, gleznas, skulptūras, kas bieži vien, no muižām izvazātas, glabājās pie privātpersonām. Tos meklēja un vāca vienuviet. Tāpat pieprasīja no visām pagastu skolu nodaļām ziņas par bibliotēkām, arhīviem — kam pieder, kādā stāvoklī atrodas, vai skolās ir bibliotēkas un kā tās izmanto.

Saskaņā ar tautas izglītības komisāra vietnieka E. Eferta rīkojumu visām kultūras biedrībām, pulciņiem, klubiem, bibliotēkām, tautas namiem, lasītavām, muzejiem, strādnieku un jaunatnes savienībām, arodbiedrībām, kooperatīviem, sporta biedrībām vajadzēja reģistrēties izglītības nodaļā.

Izglītības nodaļa paziņoja, ka notiks skolotāju pārvēlēšanas.

LSD Rēzeknes apriņķa organizācijas avīzes «Taisnība» 1918. gada 25. decembra numurs, kurā ievietots Latvijas Padomju Valdības 1918. gada 17. decembra Manifests. Avīze iznāca latgaliešu izloksnē

Visiem skolotājiem, kas gribēja strādāt, vajadzēja iesniegt attiecīgus pieteikumus. Pieteikušos skolotāju saraksts tika publicēts vietējā laikrakstā «Taisnība» ar uzaicinājumu iedzīvotājiem un organizācijām paziņot savus iebildumus, ja kāda kandidatūra nebūtu piemērota. Pārvēlēšanas notika aprīļa sākumā. Tās noorganizēja Rēzeknes apriņķa izglītības nodaļas padome, kurā bija 12 darbaļaužu pārstāvji, 3 pārstāvji no skolotāju arodbiedrības, 3 no izglītības nodaļas skolēnu centrālās komitejas un nodaļas pārstāvis. Bija gadījumi, kad dažus skolotājus neievēlēja.

Nedaudz vēlāk izglītības nodaļa saņēma Tautas izglītības komisariāta rīkojumu atbrīvot skolotājus no mobilizācijas, ja tie apzinīgi strādā vienotās darba skolas idejas realizēšanā, ir nepieciešami sabiedriskajā darbā un nav aizstājami ar piemērotu vietnieku.

Rēzeknē bija iekārtota K. Marksa bērnu patversme, kur vispirms novietoja bāreņus. Nodibināja arī komiteju, kas kārtoja nepilngadīgo (līdz 18 gadu vecu zēnu un līdz 16 gadu vecu meiteņu) lietas.

Organizējās jaunatne. Nodibināja LKP Darba jaunatnes savienības pulciņu, kas sprauda sev par mērķi apvienot darba jaunatni, sevišķi skolu jaunatni, lai attīstītu tās garīgos spēkus. Pulciņa organizētāju vidū bija avīzes «Taisnība» redaktors V. Zeimals, S. Kovaļenčiks un citi.

Vērtējot skolas darbu pirmajā pusgadā respektīvi pirmajos četros Padomju varas mēnešos, jāsaka, ka īstas darba skolas mums vēl nebija. Dažās skolās (piemēram, trešajā 2. pakāpes skolā) bija zināma skolēnu pašvaldība, dramatiskais, dabas zinātņu un fizikas pulciņš, bet viss tas vēl ļoti maz bija līdzīgs īstajai darba skolai. Skolas darbā bija daudz vecās skolas formālisma; «kala» pa vecam pēc grāmatām. Skolotājs nevarēja tik ātri tikt vaļā no tās gliemežnīcas, kādā to bija iespiedušas mācību grāmatas, skolu inspektori, programas un visa vecās skolas mācīšanas sistēma.

Darba skolā vajadzēja skolotāju ar redzīgām acīm un dzirdīgām ausīm, un, lai kļūtu redzīgs un dzirdīgs, bija jāapgūst marksisms-ļeņinisms, jāsaistās ar strādniecības masām, jāaudzina ap sevi sociālistiska sabiedrība.

Bija arī vēl citi iemesli, kas traucēja skolotāja jaunrades darbu. Tās bija jau minētās materiālās grūtības, bet jo sevišķi baznīckungu garīgie spaidi. Bērzgales baznīckungs Apšinieks braukāja pa skolām un pa vecam stāstīja «brīnumus» (Bokšu skolā). Izglītības nodaļa bija devusi rīkojumu noņemt skolās svētbildes, bet baznīckungs piedāvājās atvest vēl jaunus krustus!

Februāra vidū Padomju Latvijas Centrālās Izpildu Komitejas sēdē izglītības komisārs J. Bērziņš-Ziemelis ziņoja, ka komisariāts cenšas radīt visiem bērniem skolas apmeklēšanai nepieciešamos apstākļus. Darbu traucē attiecīgu kadru trūkums. Paredzēts rīkot pirmsskolas instruktoru sagatavošanas kursus, kā arī sagatavot grāmatas par darba skolu. Jāpievērš vislielākā uzmanība mācību līdzekļu sagatavošanai.

Sī pasākuma realizēšanai Izglītības komisariāta skolu nodaļa (vadītājs A. Vecgailis) nodibināja Auros Mācību līdzekļu institūtu, ko vadīja skolotājs J. Ģirupnieks. Institūts Auros (Dobeles tuvumā) iekārtoja attiecīgas laboratorijas un darbnīcas, lai varētu apgādāt darba skolu ar piemērotiem mācību līdzekļiem. Bija paredzēts, ka izgatavotos mācību līdzekļus skolām sadalīs mācību līdzekļu noliktavas pilsētās un apriņķos; centrālā noliktava atradīsies Rīgā.

Aprīļa sākumā J. Ģirupnieks ieradās Rēzeknē un noorganizēja Mācību līdzekļu institūta nodaļu, kurā kā pirmos līdzstrādniekus iesaistīja skolotājus I. Loču (matemātika un fizika), A. Reš-čevsku (dabas zinātnes un ķīmija) un A. Skroderi (meteoroloģija un vēsture). Kā pirmās nodibinājās matemātikas-fizikas un bioloģijas sekcijas. Sākām iekārtot laboratoriju un darbnīcu, kur izgatavot modeļus, tabulas, aparātus, sastādīt mineraloģijas un botānikas kolekcijas, veltījot lielu vērību tuvākās apkārtnes pētīšanai, iesaistot visos minētajos pasākumos skolēnus. Līdz šim zinātnieki maz bija pētījuši mūsu pašu tuvāko apkārtni un gadījās, ka daudz varējām stāstīt par svešām zemēm, bet ļoti maz par savējo.

Arī Mācību līdzekļu institūts pavasara beigās izsūtīja apkārtrakstu — «Visiem, kam rūp mūsu skolas un izglītības lietas». Tajā starp citu bija teikts: «Tas laiks ir pagājis, kad zinātne bija tikai mantīgo šķiru privilēģija. Mēs nedrīkstam mierināties ar apstākļiem, ka liela daļa mūsu līdziedzīvotāju ir ne vien palikuši bez kaut cik plašākas dzīves vajadzībai piemērotas skolas izglītības, bet neprot izlietot savas ikdienas dzīves vajadzībām pat tās tehniskās prašanas, kuras katrs var smelties no populāras un ne visai smagā speciālā valodā sarakstītas speciālas literatūras. Nav pielaižams stāvoklis, kur blakus bagātām bibliotēkām cilvēks neprot nostādīt pareizi savu darbu aiz tā iemesla, ka viņš nespēj atrast šinīs bibliotēkās attiecīgas grāmatas. Mūsu pienākums ir dot katram iespēju viegli un ātri orientēties mūsu un sveštautiešu populārajā un speciālajā literatūrā, lai viņas bagātības būtu iespējams izlietot dzīvē arī nespeciālistam attiecīgā nozarē.

Sis darbs ir ļoti plašs un šauram darbinieku pulciņam grūti veicams. Aiz šī iemesla Institūts griežas pie visiem, kam rūp izglītības lietas pareiza nostādīšana, ar lūgumu nākt palīgā minēto darbu godam veikt...»

Kontrrevolūcijas uzbrukuma dēļ arī šis lietderīgi iecerētais pasākums netika realizēts.

Kad pavasarī skolās darbs izbeidzās, Izglītības komisariāts aicināja skolotājus apmeklēt kursus, lai tie pārkvalificētos, apgūtu darba skolā nepieciešamās iemaņas un metodes.

Jūnija sākumā Rēzeknē sāka darboties kursi bioloģijā ar apmēram 30 dalībniekiem. Atkārtoja bioloģiju, ķīmiju, mineraloģiju, fiziku, kosmografiju un pagatavoja dažādus mācību līdzekļus šajos priekšmetos. Tanī pašā laikā turpinājās arī latviešu valodas un latgaliešu izloksnes kursi, kuri bija sākušies jau agrāk.

Jūlija vidū iesākās kursi matemātikā. Tajos galvenais vadītājs un lektors bija J. Ģirupnieks. Kursu uzdevums bija nostiprināt skolotāju zināšanas aritmētikā, algebrā, ģeometrijā, trigonometrijā, par cik tas būtu nepieciešami matemātikas (mērīšanas) darbos uz lauka, akcentējot visu to, kas vairāk vajadzīgs darba skolai, saistot teoriju ar praksi. Kad teorija bija nostiprināta, sākās mērīšanas darbi laukā. Kursantu bija cilvēku 50 — latvieši un cittautieši. Praktiskos darbus veica grupās. Tad es arī parasti vadīju kādu grupu. Kursi beidzās augusta beigās. Kursanti katrs sev pagatavoja mācību līdzekļu komplektu. Šinīs kursos arī es nolasīju nelielu kursu meteoroloģijā, norādot, ko skolā praktiski varētu darīt, lai novērotu dažādas gaisa pārmaiņas tuvākajā apkārtnē un dotu novērojumus tālāk observatorijai.

Jūlija otrā pusē notika kursi skolotājiem zīmēšanā, rasēšanā un veidošanā. Tajos piedalījās apmēram 30 skolotāji.

Visos minētajos kursos tika apspriesti darba skolas noteikumi, pamatprincipi, uzdevumi un darba metodes. Skolotāji tajos bija cēluši kvalifikāciju un apguvuši pamatzināšanas jaunās skolas izveidošanai.

Maija otrajā pusē Padomju Valdība, ienaidnieka pārspēka spiesta, ar visām iestādēm evakuējās no Rīgas uz Rēzekni.

Rēzeknē ieradās arī Izglītības komisariāta darbinieki: E. Eferts, skolu nodaļas vadītājs A. Vecgailis, mākslas nodaļas vadītājs A. Upīts, R. Kleperis un citi.

Mazā Nikolaja ielā kādā tukšā, lielā muižnieku mājā bija savests no muižām daudz grāmatu. Tur strādāja R. Kleperis un organizēja bibliotēku. Tanī pašā mājā bija arī A. Upīša darba kabinets. Izglītības komisariāta vadība kārtoja skolu lietas, skolotāju kursu organizēšanu utt., apkalpojot ienaidnieka neieņemto Latvijas daļu.

Izglītības komisariāts sarīkoja divnedēļu skolotāju kursus Rēzeknē un Ludzā. Kursi bija uzskatāmi kā ievadījums skolas jaunrades darbā. Kursos iztirzāja galvenokārt 2 jautājumus: 1) skolas organizēšana: skolu tīkls, skolēnu sastāvs un skaits, skolas telpu un kopmītnes iekārtojums, virtuve un kopēdināšana, skolas darbinieku kopdzīve, skolas diena un gads; 2) skolas darbība: saimnieciskā darba grupas (virtuvē, dārzā, kūtī utt.), ražošanas darba grupas (lauksaimniecībā, rūpniecībā), speciālā darba grupas, organizatoriskā darbība (kolektīva pilnsapulce, tās izpildu orgāni, komitejas, atskaites, protokoli, dienasgrāmata), metodoloģiski norādījumi par skolēnu audzināšanu un kolektīva veidošanu.

Kursos sevišķi uzsvēra sociālistiskās darba skolas mācīšanas ui! audzināšanas principus. Lūk, daži no tiem: visu dari, iepriekš aprunājies ar audzēkņiem, uz kopējas norunas pamata; atsakies no palīdzības tur, kur bez tās var iztikt; dod visur izdevību audzēkņiem parādīt aktivitāti un patstāvību; esi pats tāds, kādu gribi redzēt savu audzēkni.

Bez tam Izglītības komisariāts sarīkoja Rēzeknē skolotāju sagatavošanas gada kursus, kuros piedalījās ap 100 dalībnieku. Kursos mācījās daudz jauniešu, strādnieku. Dalībnieki bija nodrošināti ar kopmītni, kopedināšanu, drēbēm, apaviem, mācību grāmatām utt.

Mācību līdzekju institūta telpas atradās kādā mājā Vakzāles ielā. Tur bija laboratorijas ar dažādiem aparātiem, instrumentiem, materiāliem dažādu mācību līdzekļu izgatavošanai matemātikā, fizikā, dabas zinātnēs utt. Darbu vadīja J. Ģirupnieks, strādāja inženieris Smulders, Jelgavas skolotāja E. Strēlerte un vairāki vietējie skolotāji, to starpā arī es. Tuvākais uzdevums bija izgatavot mācību līdzekļus darba skolai, savākt parauga kolekcijas dabas zinātnēs — botānikā, mineraloģijā utt. Mūsu darbā no svara bija izpētīt un noskaidrot darba paņēmienus un metodes, apkopot pieredzi, kā vislabāk strādāt jaunajā skolā. Pagatavotie līdzekļi pakāpeniski tika izsniegti skolām, sevišķi, ja paši skolotāji interesējās un nāca strādāt laboratorijā — darbnīcā, lai savai skolai ko sagādātu.

Vēlā rudenī, kad sakarā ar frontes tuvošanos Rēzeknei Institūtam vajadzēja savu darbu pārtraukt, daļa mācību līdzekļu, aparātu un instrumentu tika nodoti Rēzeknes 1. un 2. pakāpes skolai, kurā es strādāju. _

Skolotājs Riduss vadīja izmēģinājuma klasi. Klase stradaja pilnīgi pēc darba skolas prasībām. Skolotāji no citām skolām nāca hospitēt, mācīties un dalīties pieredzē. Darbs rādīja, ka jaunā skola prasa no skolotāja pedagoga mākslu, vispusīgas zināšanas, uzņēmību un atjautību. Pēc tam Riduss evakuējās un rakstveidā nekas no viņa pieredzes nav palicis.

Skolas pārvaldi, tās iekšējo dzīvi organizējām saskaņā ar darba skolas noteikumiem.

Kara laika dzīve radīja visādas materiālas grūtības. Skolai trūka malkas. Nebija transporta. Cik reižu no stacijas vai malkas laukuma nesām malku uz skolu kopā ar skolēniem, — katram rokās pa pāris pagalēm. Trūka apgaismošanas. Pilsētā trūcīgi bija ar pārtiku. Silto ēdināšanu kārtīgi nevarējām noorganizēt, jo gadījās brīži, kad nebija produktu. Tad gādājām, lai skolēni dabūtu katru dienu vismaz siltu tēju.

*

1920. g. 20. janvārī Rēzeknē ienāca landesvēristi. Bijušajā Tirdzniecības skolas pagalmā viņi nošāva kādus 30 sagūstītos sarkanarmiešus, domājams, par brīdinājumu iedzīvotājiem. Pievakarē pilsētā ieradās ari citas kontrrevolucionārā karaspēka daļas.

Daudzi iedzīvotāji bija evakuējušies līdz ar Sarkano Armiju. Mūsu skolu vēlāk pārveidoja par latviešu vidusskolu. Ja 1919. gadā Latgalē bija iesaistīti skolā apmēram 40% skolas vecuma bērnu, tad 1920. gadā — tikai 18%. Darba skolas organizāciju un metodes noliedza un skolotājus — darba skolas aizstāvētājus vajāja, uzskatīja par «sarkanajiem».

Tie Latvijas skolotāji, kas buržuāzijas kundzības gados turpināja cīnīties pret reakcijas uzbrukumu un aizstāvēt visu progresīvo un demokrātisko skolu darbā, zaudēja daudzus no saviem labākajiem cīnītājiem (L. Paegli, J. Liekni un citus), tomēr viņi saglabāja 1919. gada jauno garu divus gadu desmitus, kamēr atgriezās padomju skola.

.

A. Grinbergs. LKP DRICĒNU RAJONA ORGANIZĀCIJA

Bija 1919. gada vasara. Cauri Latgales laukiem un mežiem stiepās frontes līnija. Latgale kļuva par arēnu, kur risinājās latviešu darba tautas varonīgā bruņotā cīņa pret baltlatviešu kontrrevolūciju, ko aktīvi atbalstīja tās aizbildņi — vācu, angļu un amerikāņu imperiālisti. Pilsoņu karš cirta dziļas rētas visā Latgales lauku un pilsētu dzīvē.

1919. gada jūnijā atbraucu uz Latgali no Petrogradas, kur līdz tam biju strādājis kādā rūpnīcā. Petrogradā biju pārdzīvojis slavenās Februāra un Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas dienas, kā arī neaizmirstamo 1918. gadu un 1919. gada sākumu. Atgriezties Petrogradā man vairs neizdevās, — mani aizrāva revolucionārais darbs un cīņas Latgalē.

Savās atmiņās gribu galvenokārt pakavēties pie Latvijas Komunistiskās partijas Dricēnu rajona organizācijas darba 1919. gada otrajā pusē.

LKP Dricēnu rajona organizācija bija samērā stipra. Jau 1919. gada 31. martā, kad tikko noorganizējusies partijas šūniņa nolēma lūgt LKP Rēzeknes apriņķa komiteju apstiprināt to,’ šūniņā bija 20 biedru. Tolaik šī pirmorganizācija apvienoja arī Sakstagala un Makašenu pagastu komunistus. 1919. gada vasarā partijas šūniņas Latgalē uz laukiem strauji pieauga. Rudenī Dricēnu rajona organizācijā sastāvēja jau 44 biedri.

Lai gan Dricēni bija lauku rajons, tomēr partijas organizācijas kodols te bija strādnieki. Organizācijas priekšsēdētājs bija Dominiks Ēsta, fabrikas strādnieks, latgalietis, partijas biedrs no 1911. gada, dzimis Dricēnu pagasta Ratinieku sādžā. Dricēnu organizācijā 1919. gada beigās darbojās Nikolajs Mazurs — vecākais milicis, Eduards Blanks — Dricēnu kokzāģētavas pārzinis, strādnieki Pēteris Freimanis, Anna Igale, Jēkabs Kugrītis, Aleksandrs Žagota, kas no 1919. gada novembra strādāja par Dricēnu Revolucionārās kara komitejas sekretāru un partijas Dricēnu organizācijas tehnisko sekretāru, kā ar! citi.

Tas, ka Latgalē vienā otrā partijas lauku pirmorganizācijā strādnieku procents bija samērā liels, nebija nejaušība. Latgales zemnieku pamatmasa bija ļoti nabadzīga. Ievērojama daļa zemnieku bija spiesta pamest laukus, doties uz pilsētu un proleta-rizēties. It sevišķi daudz Latgales nabadzīgo zemnieku bija devušies uz Pēterburgu un iekļāvušies Pēterburgas proletariāta rindās. Partijas Latgales organizācijā 1919. gadā darbojās tādi veci boļševiki latgalieši, Pēterburgas strādnieki kā Antons Mit-revičs, partijas biedrs no 1904. gada, Staņislavs Mitrevičs, partijas biedrs no 1907. gada, un citi.

Partijas Dricēnu organizācija pielika daudz pūļu, lai nodibinātu ciešus sakarus ar vietējiem iedzīvotājiem — trūcīgajiem un vidējiem zemniekiem. Lai komunisti būtu labāk saistīti ar lauku iedzīvotājiem, partijas organizācija pieņēma lēmumu, ka katram komunistam jāuzņemas atbildība par noteiktu apdzīvotu vietu —■ sādžu. Tā, piemēram, D. Ēstam bija uzdots uzturēt pastāvīgus sakarus ar Taunagas muižas un Zuiču un Ratinieku sādžu iedzīvotājiem. Ikvienam biedram, kas bija atbildīgs par noteiktu sādžu, katrā partijas sapulcē vajadzēja paziņot par lauku iedzīvotāju vajadzībām un noskaņojumu. Tiklab partijas organizācija, kā arī Revolucionārā kara komiteja savā darbā balstījās uz trūcīgajiem zemniekiem un tolaik organizētajām trūcīgo zemnieku komitejām. Bez pārspīlējuma var teikt, ka trūcīgo zemnieku komitejas Latgales sādžās toreiz bija Padomju varas balsts un lauku īstais saimnieks, kas iznesa uz saviem pleciem visu smagumu cīņā pret budžiem.

Galvenie Padomju varas orgāni piefrontes joslā, kurā ietilpa arī Dricēnu pagasts, bija revolucionārās kara komitejas. Kopš 1919. gada jūlija sākuma par Dricēnu Revolucionārās kara komitejas priekšsēdētāju strādāja D. Ēsta. Cik atceros, viņa vietnieks un Revolucionārās komitejas zemes nodaļas pārzinis bija Pēteris Skuškovņiks, bet Revolucionārās komitejas loceklis un pārtikas nodaļas pārzinis bija Pēteris Dinkits. Nikodims Eļšņa līdz 1919. gada rudenim, kad viņu mobilizēja un aizsūtīja uz fronti, bija Revolucionārās komitejas sekretārs. Visi viņi bija Komunistiskās partijas biedri un cēlušies no vietējiem iedzīvotājiem.

Latgales darba zemnieku masu jau tā smago ekonomisko stāvokli vēl bija pasliktinājis imperiālistiskais karš. It sevišķi zemnieku saimniecības izputināja vācu okupanti 1918. gadā, atņemot zemniekiem lopus, sienu, labību, ar varu piedzenot pārmērīgus nodokļus. Latgales zemnieki bija tiktāl izputināti, ka to liela daļa cieta badu.

Kad iesākās pilsoņu karš, Latgale, atrazdamās piefrontes joslā, izbaudīja visu kara smagumu. Fronte prasīja pārtiku un transportu. Dažreiz Sarkanās Armijas daļas biežu traucējumu dēļ pārtikas apgādē bija spiestas rekvizēt produktus. Bet it sevišķi zemniekus izmocīja pieprasījumi pēc pajūgiem karaspēka vajadzībām. Bez tam iedzīvotāji cieta no rūpniecības preču trūkuma: nebija sāls, petrolejas, manufaktūras, trūka dzelzs lauksaimniecības inventāra labošanai utt. Visas šīs grūtības izmantoja budži savā kontrrevolucionārajā aģitācijā pret Padomju varu, pret Sarkano Armiju. Budži ne vien aģitēja pret Padomju varu, bet bieži uzsāka arī bruņotu cīņu pret to. Bija gadījumi, kad budžu un citu kontrrevolucionāru organizētās bandas uzbruka revolucionārajām kara komitejām, tai skaitā arī Dricēnu pagasta milicijai u. tml. It sevišķi lielu naidu budži mēģināja uzkurināt pret bijušajās muižās noorganizētajām padomju saimniecībām — komūnām.

Zemnieku pamatmasa bija Padomju varas pusē un gatava pārciest visas grūtības, lai tikai šo varu nosargātu. Trūcīgie zemnieki vēlējās, lai jo drīzāk tiktu atrisināts zemes jautājums, kā tas jau bija atrisināts Padomju Krievijā. Atceros, ka visos zemnieku mītiņos un sapulcēs jautājums par zemi parasti izvirzījās kā viens no visaktuālākajiem jautājumiem.

Lai izskaidrotu iedzīvotājiem iemeslus, kāpēc ir tādas grūtības ar pārtiku, kāpēc trūkst rūpniecības preces, kāpēc nepieciešami palīdzēt frontei ar pārtiku, zirgiem, pajūgiem, partijas Dricēnu organizācija katru svētdienu sasauca zemnieku mītiņus.

Šos mītiņus iedzīvotāji apmeklēja labprāt. Galvenie referātu temati šais mītiņos bija pašreizējais moments, starptautiskais un iekšējais stāvoklis.

Liela loma masu audzināšanā bija klubiem un lasītavām, kas tika organizēti visos pagastu centros un pat atsevišķās sādžās. Gandrīz katru nedēļu klubos rīkoja jautājumu un atbilžu vakarus, vietējie pašdarbnieki rīkoja izrādes, lasīja referātus. Šai darbā aktīvi piedalījos arī es.

Latgales sādžās kultūras un izglītības darbam tajā laikā un toreizējos apstākļos bija ļoti svarīga politiska nozīme. Vispirms jāņem vērā, ka Latgales sādžā dziļas saknes joprojām vēl bija reliģiskajiem un nacionālajiem aizspriedumiem. Šos aizspriedumus pastiprināti kultivēja katoļu mācītāji, kam tumšajā Latgales sādžā toreiz bija milzīga ietekme. Savu ietekmi viņi izmantoja kontrrevolucionārajai aģitācijai. Tāpēc katram kultūras un izglītības pasākumam, kas palīdzēja atbrīvot zemniekus no tumsības un garīdzniecības ietekmes, bija liela nozīme Padomju varas nostiprināšanā. Klubos aktīvi darbojās padomju skolotāji, kurus 1919. gada vasarā sagatavoja īslaicīgos kursos Rēzeknē.

Partijas Dricēnu rajona komitejā 1919. gada otrajā pusē pastāvēja klubu apakšsekcija, vietējā kluba prezīdijs un jaunatnes pulciņš. Pēdējais galvenokārt darbojās politiskās izglītības laukā un bija kluba aktīvs.

Klubu noorganizēšanai un to darbībai padomes piešķīra lielu nozīmi. Kad nolēmām ierīkot klubu un lasītavu Dricēnos, noskaidrojās, ka šim pasākumam vajadzīgi 12 000 rubļu, ko vajadzēja saņemt no Rēzeknes, bet tas tuvākajā laikā nebija iespējams. Tad biedrs Ēsta ieteica aizņemties šo summu no vietējās Revolucionārās komitejas līdzekļiem un pamazām segt šo parādu ar kluba ieņēmumiem. Tā arī izdarījām, un klubs Dricēnos drīz vien uzsāka savu darbu.

Klubi un lasītavas tika organizēti arī Makašēnu un Sakstagala pagastos. 1919. gada decembra vidū Dricēnu kluba darbības vadīšanai izvirzīja speciālu darbinieku, partijas biedru K. Mežuli.

Bez aģitācijas un propagandas darba iedzīvotāju vidū partijas Dricēnu organizācija ne vienreiz vien palīdzēja nokārtot arī saimnieciskos jautājumus, piemēram, kā sniegt ekonomisku palīdzību iedzīvotājiem. Tā pēc Dricēnu partijas organizācijas iniciatīvas Revolucionārā komiteja izsniedza ļoti trūcīgajiem iedzīvotājiem pa 16 mārciņām miežu un 30 mārciņām auzu, par ko katram darba spējīgam produktu saņēmējam bija jāsazāģē un jāsaskalda viena kubikass malkas Dricānu dzirnavām, kurās draudēja apstāties darbs kurināmā trūkuma dēļ. Tika arī izsniegts pa vienam birkavam siena tiem, kas pieveda kubikasi malkas skolai un dzirnavām. Sienu, protams, apsolījām un devām ne visiem, bet tikai tiem zemniekiem, kam tas bija sevišķi nepieciešams.

Dricānu partijas organizācija aktīvi piedalījās arī kaujinieciskajā frontes darbā.

1919. gada rudenī Dricānu partijas organizācija mobilizēja ap 20 procentu savu biedru un aizsūtīja uz fronti. Dricānos tika noorganizēta arī komunistiskā partizāņu nodaļa, kuras uzdevums bija atbalstīt XV armijas 11. Petrogradas divīzijas 99. strēlnieku pulku. Partizāņu nodaļas organizēšanu un tās kaujas operācijas vadīja D. Ēsta. Nodaļu organizēja 1919. gada oktobra beigās un novembra sākumā. Biedram Ēstam tolaik jau bija pieredze partizāņu kustības organizēšanā Latgalē. 1918. gadā D. Ēsta bija organizējis pirmo partizāņu nodaļu, kas darbojās vācu okupantu aizmugurē Rēzeknes un pa daļai Ludzas apriņķos, dodot smagus triecienus okupantiem. Pēc Sarkanās Armijas ienākšanas Latgalē uz šīs partizāņu nodaļas bāzes noorganizējās 1. Latgales padomju pulks, kura komisārs bija D. Ēsta. Kā tagad redzu savā priekšā garu, plecīgu, ļoti spēcīgu un enerģisku cilvēku pusmili-tārā formā, ar mauzeri pie sāniem un piecstūrainu zvaigzni pie cepures. Kaujā Ēsta bija drosmīgs un prasmīgs. Pēc 1919. gada man vēlreiz bija izdevība satikt šo lielisko cilvēku. Tas bija 1935. gadā, kad strādāju Maskavā, Komunistiskās Internacionāles Izpildu Komitejā. Biedrs Ēsta bija atbraucis uz Maskavu no Ļeņingradas kārtot pensijas lietu. Šoreiz redzēju ļoti slimu cilvēku, pilsoņu kara invalīdu. Ilgi mēs abi atcerējāmies 1919. gada slavenās dienas Latgalē.

1919. gada oktobra sākumā pēc partijas Rēzeknes apriņķa komitejas norādījuma visi komunisti apriņķī tika apbruņoti, jo situācija piefrontes joslā lika būt gataviem uz visu. Un notikumi drīz vien prasīja no mums aktīvu kaujiniecisku rīcību.

Frontes iecirknī Dricēnu rajonā atradās minētais 99. pulks. 1919. gada sākumā šis pulks bija 2. latviešu strēlnieku divīzijas

3. brigādes sastāvā, bet pēc Padomju Latvijas armijas reorganizācijas 1919. gada vasarā 99. pulks tika iekļauts 11. strēlnieku Petrogradas divīzijas 3. brigādes sastāvā.

99. pulks varonīgi cīnījās Latgales frontē. Piedalīdamies kauju operācijās atkāpšanās laikā no Vidzemes, pulks bija stipri cietis. Drīz tas saņēma papildinājumu, bet šis papildinājums nebija apmācīts, bez tam ārkārtīgi slikti apģērbts un apauts. No 800 pulka kareivjiem vairāk nekā 200 sarkanarmiešiem kājās bija vīzes. Bieži vien uz diviem cilvēkiem iznāca tikai viens šinelis. Sā iemesla dēļ ļoti daudz pulka sarkanarmiešu slimoja.

Oktobra beigās 99. pulka izlūkošanas nodaļas komandieris ziņoja 11. divīzijas 3. brigādes štāba priekšniekam, ka jau nedēļām ilgi pulks nevar dot nevienu cilvēku izlūkošanai, jo citādi ieņemamās kaujas pozicijas var palikt bez aizsardzības. Un, lūk, šai laikā 99. pulka vadība griezās pie partijas vietējās organizācijas ar lūgumu palīdzēt nostiprināt šo frontes iecirkni un pirmām kārtām palīdzēt organizēt kaujas izlūkošanu frontes līnijā un ienaidnieka aizmugurē. Partijas Dricēnu organizācija nolēma steidzīgi sniegt palīdzību 99. strēlnieku pulkam un izveidoja jau minēto partizāņu kaujas nodaļu apmēram 20 cilvēku sastāvā, kurā vispirms tika iekļauti visi kaujas spējīgie komunisti. Nodaļa tika steidzīgi apmācīta. Nodaļā sastāvēju arī es.

1919. gada novembrī un decembrī un 1920. gada janvārī mūsu nodaļa daudz reižu gāja izlūkošanā aiz frontes līnijas. Atceros izlūkošanas operāciju Meirānu — Strūžānu meža rajonā. Bija jau ziema. Pārgājuši frontes līniju, devāmies uz Meirāniem, Veipļiem un Svētēniem. Pa ceļam apdzīvotajās vietās savācām no vietējiem iedzīvotājiem ziņas par baltlatviešu karaspēka daļām, par to stāvokli un pārvietošanos. Netālu no Svētēnu sādžas iegriezāmies mežā un rūpīgi pārbaudījām to. Kad apmēram pēc 10 kilometriem mežs izbeidzās, mūsu priekšā bija neliela upe un tilts.

Pēc nodaļas komandiera D. Ēstas komandas noguļamies un, slēpdamies aiz kokiem, rūpīgi vērojām, kas notiek aiz tilta, kur atradās balto kaujas apsardzība. Vērojām arī ciemu pakalniņā pie upītes. Pēc izdarītajiem novērojumiem D. Ēsta deva komandu izlūkot pretinieku ar uguni, apšaudot kaujas posteņus tilta otrajā galā un ciemu. Pretinieka kaujas posteņus mēs ar savu uguni bijām noņēmuši. Bet, atbildot uz to, pretinieks sāka mūs stipri apšaudīt no ciema. Sākās kauja. Izpildījuši savu uzdevumu, aptuveni noteikuši ienaidnieka spēkus, devāmies atpakaļ, atkal norunātā vietā pārejot frontes līniju.

Līdzīgi notika izlūkošana arī Bikovas, Strūžānu, Rogovkas un citos rajonos. Šīm mūsu nodaļas kaujas organizācijām bija nozīme ne tikai izlūkošanas ziņā, bet arī tai ziņā, ka tās traucēja baltajiem izdarīt mobilizācijas un rekvizīcijas piefrontes joslā.

Vēlāk, ap 1920. gada janvāra vidu, kad Sarkanā Armija uzbrūkošā ienaidnieka pārspēka dēļ bija spiesta atkāpties no Dricānu rajona, atkāpās arī mūsu nodaļa. Mēs vedām arjergarda kaujas ar pretinieku Dricēnu pievārtē, kad Dricēni jau bija ieņemti.

Pēc atkāpšanās no Latgales nokļuvām Veļikije Lūkos. No šejienes 1920. gada februāra sākumā Dricēnu komunistiem nācās doties uz dažādām pusēm. Citi tika norīkoti partijas, citi padomju darbā, bet citi Sarkanajā Armijā.

Atceros pēdējo vakaru mūsu, dricēniešu, vagonā. Biedri dalījās cits ar citu savos nodomos un plānos, kā tālāk cīnīsies par proletāriskās revolūcijas uzvaru. Biedri A. Mangulis, E. Blanks, К- Jansona un citi aizgāja padomju darbā uz laukiem, J. Jurgens, partijas biedrs no 1904. gada, kā vēlāk uzzinājām, atgriezās Latvijā nelegālajā darbā, Veronikai Jaunzemei bija jādodas darbā uz Pleskavu. Es un mans draugs Eduards Eisulis bijām jauni un brīvprātīgi iestājāmies Sarkanajā Armijā. Biedri mūs izvadīja silti un sirsnīgi.

Tā beidzās viens posms mūsu cīņā par padomju Latgali. Bet cīņa vēl nebija pabeigta. Mūs gaidīja jaunas kaujas, jaunas grūtības un jaunas uzvaras.

.

J. Lazarevs LUDZAS APRIŅĶĪ

1917. gada novembri, tūlīt pēc Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaras Petrogradā, mani kā boļševiku partijas biedru izsauca uz Smoļniju biedrene Jelena Stasova un KSDS(b)P Centrālās Komitejas uzdevumā lika braukt uz savu dzimteni, toreizējo Vitebskas guberņas sastāvdaļu — Latgali, lai palīdzētu nodibināt un nostiprināt arī šajā toreiz atpalikušajā novadā strādnieku un zemnieku Padomju varu.

Es šo priekšlikumu pieņēmu ar lielāko prieku un atbildības sajūtu. Jau kopš 1911. gada novembra biju šķirts no savējiem, no jaunības draugiem un biedriem, jo gandrīz līdz Oktobra revolūcijas uzvaras mirklim atrados Baltijas kara flotes dienestā. Atmiņā atausa 1905. gada revolūcijas dienas Latgalē, kad es, būdams vēl sešpadsmit gadus vecs jauneklis, palīdzēju, cik spēju, savam tēvam un citiem Ludzas apriņķa Vecslobodas muižas kalpiem un apkārtējiem Istras pagasta zemniekiem cīnīties pret poļu muižnieku varu un cara patvaldību.

Saņēmis no biedrenes Stasovas komandējuma apliecību, devos uz Latgali, lai tur palīdzētu darbaļaudīm realizēt Viskrievijas II Padomju kongresa pieņemto dekrētu par Padomju varu. Kopā ar mani no Baltijas sarkanās kara flotes un Petrogradas uzņēmumiem tika sūtīti vai arī paši atgriezās uz saviem Latgales apriņķiem un pagastiem daudz revolūcijas ugunīs rūdītu boļševiku un viņu līdzjutēju.

Iebraucis Latgalē, palīdzēju vietējiem komunistiem organizēt un noturēt partijas pirmās legālās apriņķu konferences Daugavpilī, Rēzeknē un Ludzā. Konferencēs pirmām kārtām tika lemts par buržuāzijas un garīdznieku organizēto tā saucamo Latgales apgabala, apriņķu un pagastu pagaidu zemes padomju likvidēšanu un strādnieku, zemnieku un kareivju deputātu padomju organizēšanu; par muižnieku, baznīcu un klosteru zemju nekavējošu pārņemšanu trūcīgo zemnieku un kalpu revolucionāro komiteju rokās, negaidot Satversmes sapulces sasaukšanu. Tāda bija arī pašu bezzemnieku un sīkzemnieku nelokāmā griba. Jau Pagaidu valdības laikā 1917. gada vasarā Latgales lauku darbaļaudis paši stihiski uzsāka muižnieku pļavu, zemju un mežu atsavināšanu un sadalīšanu. Konferencēs arī tika izteikta vēlēšanās par Latgales pievienošanu Padomju Latvijai. Visos apriņķos un pagastos jau līdz 1917. gada decembra sākumam bija darbaļaužu ievēlēti Padomju varas orgāni.

Galvenokārt no Petrogradas sūtīto komunistu vadībā pa visu Latgali sāka dibināties vietējās partijas organizācijas, auga partijas biedru skaits.

1917. gada decembrī Rēzeknē sanāca pirmais Latgales darbaļaužu padomju kongress, kas izlēma par Latgales atdalīšanos no Vitebskas guberņas un apvienošanos ar pārējo Padomju Latviju. Sakarā ar to kongress sūtīja savus pārstāvjus uz otro Latvijas Strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku deputātu padomju kongresu Valmierā (Rīga, daļa Vidzemes un visa Kurzeme tad atradās vācu okupācijas varā).

Latgales darbaļaužu padomju kongress ievēlēja Latgales Izpildu komiteju kā augstāko likumīgo varas orgānu Latgalē. Ar to arī izbeidzās Latgales buržuāzijas un reakcionārās katoļu garīdzniecības Latgales Zemes padomes darbība. Kongress apstiprināja apriņķos un pagastos ievēlētās deputātu padomes par vienīgajiem likumīgajiem varas orgāniem.

Vācu imperiālistiskā karaspēka uzbrukums 1918. gada februārī pārtrauca jaunās Padomju varas uzsākto darbību Latgalē. Uzbrūkošais ienaidnieks, nesastapdams nopietnu vecās dezorganizētās cara armijas atlieku pretsparu, ieņēma visu Latgali un dažu dienu laikā aizgāja līdz Pleskavai. No paslēptuvēm izlīda un pacēla galvas vietējie kontrrevolucionāri un kopā ar svešzemju imperiālistiskajiem plēsoņām sāka izrēķināties ar komunistiem, padomju darbiniekiem un viņu ģimenēm.

Kārsavā vietējie baltgvardi mēģināja aizturēt un nodot vāciešu rokās komunistus Antonu Skučeru, Dominiku Kaupužu un citus partijas un padomju darbiniekus. Un tikai ar darbaļaužu palīdzību viņiem izdevās paglābties un aiziet uz Padomju Krieviju. Sā pagasta visus Lugu sādžas iedzīvotājus, tanī skarta arī bērnus, vācu komandantūras karavīri veselu dienu turēja zem klajām debesīm un draudēja tos nošaut, ja tie neizdošot šīs sādžas iedzīvotāju Eliasu Kaupužu, kas bija darbojies Ludzas apriņķa Izpildu komitejā par zemes nodaļas vadītāju. Taču nekā nepanākuši, vācu komandantūras vīri izlaupīja Kaupuža mājas, apcietināja un spīdzināja viņa sievu.

Ludzas apriņķa Borisovkas, Lempu un Kelesovkas sādžu zemnieki vācu okupantiem laupītājiem izrādīja bruņotu pretestību. Vācieši nošāva ap 20 un apcietināja 150 šo sādžu zemnieku, izlaupīja viņu iedzīvi un nodedzināja vairākas mājas. Tamlīdzīgu gadījumu Ludzas apriņķī bija ne mazums. Vācu komandantūrās tika nobendēti desmiti un simti padomju cilvēku, bet šī zvēriskā izrēķināšanās nespēja apslāpēt tautas pretestību svešzemju iebrucējiem.

1918. gada vasarā Istras pagastā Cucaru un citu sādžu zemnieki Pāvela Vorkuļa vadībā organizēja partizāņu nodaļu, kas aizsargāja zemnieku mājas no laupītājiem, iznīcināja vācu okupantus un vietējos nodevējus.

Mērdzenes pagastā Goliševas ciemata apkārtējo sādžu zemnieki izmantojot mežaino apvidu, Voiceha Lisovska vadībā organizēja plaša mēroga partizāņu darbību. Vācieši šajā apkārtnē mazās grupās nedrīkstēja sirot pa sādžām, laupīt un izrēķināties ar iedzīvotājiem. 1918. gada aprīlī šī partizāņu nodaļa ielenca un iznīcināja lielāku vāciešu grupu. No Kārsavas un Malnavas komandantūrām pret partizāņiem tika raidīta artilērija. Partizāņi meistariski ielenca divu lielgabalu apkalpes un piespieda vāciešus bēgt, atstājot lielgabalus drosmīgajiem meža brāļiem.

Ludzas apriņķī pretošanās kustību vācu okupantiem vadīja galvenokārt palikušie un no ienaidnieka paslēpušies komunisti un padomju darbinieki. Vietām darbojās arī komunistu pagrīdes šūnas. Tā, piemēram, Kārsavā pagrīdes darbu veica divi vietējās pilsētas skolas skolotāji Kasvands un Udris. Viņi arī skolā audzināja bērnus progresīvu ideju garā. Kad 1918. gada novembra beigās Kārsavā no Pleskavas puses iesoļoja Sarkanās Armijas daļas, šis skolas audzēkņi ar maziem izņēmumiem aktīvi atbalstīja Sarkano Armiju un visus Padomju varas pasākumus, bet vēlāk, 1919. gada rudenī, vairāki gados vecāki skolēni kopā ar saviem iemīļotajiem skolotājiem komunistiem Kasvandu un Ūdri brīvprātīgi iestājās Sarkanajā Armijā.

1918. gada novembra revolūcija Vācijā deva Padomju Krievijai iespeju anulēt Brestas miera līgumu un ar vācu okupēto rajonu plašo tautas masu atbalstu uzsākt Ukrainas un Baltijas atbrīvošanu no vācu imperiālistu karaspēka daļām. Un jau

1918. gada novembra beigās un decembra sākumā Latgalē, bet

1919. gada janvārī gandrīz visā Latvijā bija atjaunota Padomju vara. Brīvību atguvušās Latvijas darbaļaužu masas ar lielu sajūsmu iekļāvās cīņā par Padomju varas nostiprināšanu, par republikas saimniecības un kultūras atjaunošanu, par visu dzīves nozaru pārveidošanu uz sociālistiskiem pamatiem.

Nepieciešami bija pilnīgi pārvarēt krievu carisma urt poļu panu radīto neuzticības plaisu starp tā saucamo Baltiju un Latgali.

1919. gada janvārī vispirms tika noturētas Latgales apriņķu partijas organizāciju konferences, bet jau februārī notika darbaļaužu deputātu padomju kongresi apriņķos.

Sevišķi plašs bija Rēzeknes apriņķa darbaļaužu deputātu padomju kongress, kas notika 25. februārī Rēzeknē. Tajā piedalījās 152 delegāti, no tiem 115 bija boļševiku partijas biedri.

Jautājumā par Latgales pievienošanos Padomju Latvijai norisinājās ļoti asas debates. Daudzi delegāti, neizprazdami vēsturiskos apstākļus un konkrēto situāciju, bija pret Latgales apvienošanu ar Latviju, par tās palikšanu Vitebskas guberņas administratīvajās robežās. Tādu nostāju pauda galvenokārt nacionālo mazākumu — krievu, baltkrievu un citu tautību pārstāvji. Par Latgales apvienošanu ar Latviju izteicās 84 delegāti, par palikšanu Vitebskas guberņā — 46 delegāti.

Rēzeknes apriņķa Izpildu komitejā kongress ievēlēja Mitre-viču, Jureviču, Zarembu, Stabrovsku, Oborenku, Vanagu, Kiuku-lanu, Seikstu un par Izpildu komitejas locekļu kandidātiem — Zeimali, Opincānu, Silinieku un Brikuli.

Ludzas apriņķa darbaļaužu deputātu padomju kongresā, kurā kā Latvijas Padomju Valdības pārstāvis bija ieradies J. Lenc-manis, Latgales jautājuma atrisināšanā asas domstarpības neizpaudās. Gandrīz bez kādiem iebildumiem kongress lēma par Latgales pievienošanu Padomju Latvijai. Tādu pašu lēmumu pieņēma Daugavpils apriņķa padomju kongress.

Latgales apriņķu padomju kongresu lēmumus par Latgales pievienošanu Padomju Latvijai republikas Padomju Valdība akceptēja ar īpašu dekrētu.

Sājā periodā es darbojos Ludzā par boļševiku partijas apriņķa komitejas priekšsēdētāju. Tāpēc aprobežošos ar turpmāko notikumu raksturojumu vienīgi Ludzas apriņķa robežās.

Ludzas apriņķī 1919. gadā nebija neviena pagasta, kurā nebūtu boļševiku partijas pirmorganizācijas. Lai gan Latgale, atrazdamās piefrontes joslā astoņus mēnešus, nepārtraukti sūtīja komunistus uz fronti — 1919. g. novembrī vien 180 partijas Ludzas apriņķa organizācijas biedri iestājās Sarkanajā Armijā, — tomēr partijas biedru skaits apriņķī nesamazinājās, bet pieauga. Izsludinātajā partijas nedēļā 1919. gada novembrī partijas Ludzas apriņķa organizācijā iestājās 235 jauni partijas biedri. Ap 50 procentu no tiem, kas iestājās partijas rindās partijas nedēļas laikā, bija zemnieki. Tas liecināja par darba zemniecības apziņas augšanu un ciešu sakļautību ap boļševiku partiju un Padomju varu. Kopējais partijas biedru skaits apriņķī bija 472 cilvēki. Tanī laikā Rēzeknes apriņķī bija 1411 biedru, Daugavpils — 851, Viļānu — 392.

Pagastos partijas pirmorganizāciju kodolu izveidoja galvenokārt bijušie Petrogradas un citu Krievijas pilsētu strādnieki, Baltijas jūras kara flotes matroži un kareivji, kas bija aktīvi piedalījušies 1917. gada Februāra un Oktobra revolūcijā. Sis apstāklis arī noteica vietējo partijas organizāciju augsto politisko apzinību un kaujiniecisko garu.

Ludzas pilsētiņā bija 85 partijas biedri. So organizāciju vadīja cīņās rūdīts boļševiks Vladimirs Ļebedevs. Otra lielākā un spēcīgākā partijas organizācija Ludzas apriņķī bija Kārsavas miestā un pagastā. Sās organizācijas vadošo kodolu veidoja bijušie mazzemnieki, bezzemnieki, Oktobra revolūcijas dalībnieki Petrogradā un marksistiski izglītotie revolucionārās inteliģences pārstāvji — Antons Skučers, Jānis Veismanis, B. Neško, Kas-vands, Ūdris un citi.

Tūlīt pēc vācu imperiālistiskā karaspēka padzīšanas un Padomju varas atjaunošanas Latgalē paralēli pagastu padomēm sakarā ar budžu un dažādu Latgales buržuāzijas grupējumu sīkstu pretestību Padomju varas orgānu saimnieciskajiem un politiskajiem pasākumiem sādžās organizējās trūcīgo zemnieku komitejas (kombedi).

Kombedi bija drošākais Padomju varas atbalsts sādžās, tiem bija izšķiroša nozīme maizes un citu produktu samādē Sarkanās Armijas vajadzībām, kā arī stingras kontroles nodibināšanā pār budžu saimniecībām, kas slēpa un bēdzināja labību un lopus. Tā, piemēram, Eversmuižas pagastā, kur nebija tik spēcīgas partijas organizācijas kā citur, netika organizētas trūcīgo zemnieku komitejas. Budži, dēvēdami sevi par eseriem un zemnieku labdariem, organizēja pretestību Padomju varas pasākumiem un tikai ar apriņķa varas orgānu stingru rīcību izdevās šo pretestību salauzt.

Visās Ludzas apriņķa lielākajās muižās, kā Eversmuiža, Bro-daižā, Malnavā, Pasienē, Goliševā u. c., 1919. gada sākumā tika organizētas padomju saimniecības. Bijušie muižu kalpi, bezzemnieki (babuļnieki) un pa daļai apkārtējie trūcīgie zemnieki ar lielāko prieku uzņēma šo Latvijas Padomju Valdības lauksaimniecības sociālistiskās pārveidošanas pasākumu. Padomju saimniecību organizēšanā un to saimnieciskā nostiprināšanā partijas pirmorganizācijām un pagastu padomēm neatsveramu palīdzību sniedza kombedi. Kad Malnavas muižā ierosināja organizēt padomju saimniecību, ko iedzīvotāji sauca par komūnu, Lemeševas, Zastenku, Lielās Bondarevas un citu apkārtējo sādžu bezzemnieki un sīkzemnieki, kam nebija savu zirgu un lauksaimniecības inventāra, aktīvi iekļāvās šīs padomju saimniecības darbā, apsēja laukus, izaudzēja un ievāca bagātu ražu.

Protams, liela daļa no muižām attālāk dzīvojošo mazzemnieku gaidīja, lai Padomju vara sadalītu muižu, budžu un bijušās kroņa zemes. Tā bija mūsu kļūda, ka mēs neapmierinājām nabadzīgās zemniecības mūžsenās ilgas pēc zemes. So mūsu kļūdu veikli izmantoja Latgales buržuāzija un reakcionārā katoļu garīdzniecība. Ar viltus solījumiem apgādāt zemniekus ar zemi viņi ievilināja vienu otru neapmierinātu, atpalikušu trūcīgo zemnieku baltgvardu bandās.

1920. gada janvāri uzsāktais baltpolu un Latvijas baltgvardu uzbrukums Latgalei nedeva iespējas izlabot šo kļūdu.

.

K. Skranda LATGALES LAUKOS

Atkāpšanās no Rīgas un Vidzemes, kas ilga vairākas nedēļas, bija pabeigta. Aiz mums palika Vidzemes meži, pļavas un lauki. Tagad bijām Latgalē, kuras ekonomika un kultūra vēl krasi atšķīrās no pārējās Latvijas ekonomikas un kultūras.

Vienā no lielākajām Latgales pilsētām — Rēzeknē Padomju Latvijas valdība turpināja savu darbu. Te pulcējās padomju un partijas darbinieki, kas bija atkāpušies no Vidzemes. Arī mēs, LKP Rīgas organizācijas 2. rajona biedri, še noslēdzām savu darbības posmu. Atvadījos no biedriem, ar kuriem kopā bijām darbojušies vācu okupācijas laikā, kā arī Padomju varas uzvaras mēnešos Rīgā, ar kuriem kopā pārdzīvojām smago zaudējumu — Rīgas krišanu. Ar daudziem no šiem biedriem vairs nenācās ne tikties, ne kopā darboties. Daudzi no viņiem krita pilsoņu karā Ukrainas un Polijas frontēs.

Nodevis partijas Rīgas komitejas priekšsēdētājam biedram Somam 2. rajona komitejas arhīvu un citus dokumentus un materiālus, stājos jaunā darbā.

Mani nosūtīja Ludzas apriņķa Revolucionārās komitejas rīcībā. Aizbraucu uz Ludzu kopā ar biedriem Lūsi (Pēteri),

Ezergaili, Sproģi, M. Zvirbuli un, ja nemaldos, arl V. Rozīti. Ludza bija maza, dubļaina pilsētiņa. Dažas ielas bija gan bruģētas, bet dubļu ziņā tās maz atšķīrās no nebruģētajām ielām. Tā kā Ludzas apriņķa Revolucionārajai komitejai bija grūti no Ludzas vadīt visus pagastus un noorganizēt pagastu revolucionārās komitejas, tad tā nodibināja apriņķī divus rajonu birojus, vienu Rozenovas, otru Korsovkas miestiņā. Mani iecēla par Rozeno-vas rajona administratīvā biroja priekšsēdētāju, M. Zvirbuli par biroja sekretāri un J. Sproģi par biroja instruktoru. Rozenovas miestiņš (tagad Zilupe) atradās netālu no Sebežas. Biroja darbības rajonā ietilpa Istras, Janovalas, Rumbēnu, Landsrunas, Nēras un Pasienes pagasti. Pārējie seši pagasti bija pakļauti Korsovkas rajona birojam, kura priekšsēdētājs bija biedrs Pil-manis. Rajonu biroju uzdevums bija organizēt un nostiprināt pagastu revolucionārās komitejas, partijas šūniņas un vadīt viņu darbību.

Rozenovas miestiņš bija ļoti mazs, tajā bija pavisam kādas 30 mājeles. Te dubļi bija vēl dziļāki nekā Ludzā, pat miestiņa vienīgā iela nebija bruģēta. Ar Rozenovas milicijas priekšnieka Budēna palīdzību dabūjām birojam vienu mazu istabiņu, kurā arī dzīvojām paši, biroja darbinieki.

Sāku apbraukāt sava rajona pagastus, iepazinos ar dzīvi un stāvokli tajos. Ceļā bieži gadījās ezeri, gan prāvi, gan mazi, jo Ludzas apriņķis, tāpat kā pārējie Latgales apriņķi, ir bagāts ar ezeriem. Zemnieku mājas lielākoties bija vecas, sakritušas, ar salmu jumtiem. Daudzu mājeļu logos bija tikai reta vesela rūts, pārējās aizbāztas ar lupatām. Reti kur redzēju glītākas ēkas, tās — budžu mitekļi. Tām apkārt augstas sētas ar noslēgtiem vārtiem. Vispār Latgales sādžas bija ārkārtīgi nabadzīgas, nonīkušas, mājas cita citai cieši blakus.

Dzīve Latgales sādžās ritēja vienmuļīgi, klusi. Likās, ka revolūcijas viļņi tās nemaz nebūtu skāruši. Trūcīgie zemnieki aizvien vēl atradās budžu ietekmē. Budžu aizdotā labība, darba rīki un cita «palīdzība» turēja nabadzīgos budžu atkarībā. Par šo atkarību rūpējās arī katoļu ksendzi, kuru iespaids Latgales sādžās bija ļoti liels.

Laikrakstu un grāmatu pagastos gandrīz nemaz nebija. Ļaudis dzīvoja no dažādām tenkām un baumām, kuras ceļoja no sādžas uz sādžu, no mājas uz māju.

Arī zemi Latgales sādžās apstrādāja pa vecam, ļoti primitīvi. Visur vēl bija redzamas sīkās lauku strēmeles, kas nedeva iespēju celt lauksaimniecības ražīgumu. Nabadzīgajām saimniecībām trūka darba rīku. Pat daļu muižu nebija iespējams pārvērst par padomju saimniecībām, tādēļ ka trūka dzīvā un nedzīvā inventāra. Aiz tā paša iemesla arī muižas, kurās jau bija nodibinātas padomju saimniecības, nespēja kļūt par paraugu. Latvijas Padomju Valdība toreizējos apstākļos nespēja sniegt nepieciešamo materiālo palīdzību trūcīgo zemnieku saimniecībām. Pagastu revolucionāro komiteju priekšsēdētāji un viņu locekļi, kas gandrīz visi bija vietējie vidējie zemnieki, uzskatīja par savu uzdevumu izšķirt tikai dažādus sīkus, niecīgus strīdu jautājumus starp zemniekiem, bet ne organizēt masas saimnieciskās dzīves pārveidošanai. Viņu darbība bija gausa, bez kāda plāna un perspektīvas.

Tāds stāvoklis bija visās pagastu revolucionārajās komitejās, kuras es apmeklēju, izņemot vienu, kur jau dažas nedēļas par priekšsēdētāju darbojās kāds no Vidzemes atsūtīts biedrs.

Tāds pats stāvoklis, ja ne vēl sliktāks, bija partijas šūniņās pagastos. Daudzos pagastos tās pastāvēja tikai uz papīra, vārda pēc. Sapratu, ka, lai kaut cik saviļņotu Latgales pagastu «stāvošos ūdeņus», būs daudz darba.

Man par palīgu apriņķa Revolucionārā komiteja atsūtīja Andreju Kažoku, bijušo Lubānas pagasta Izpildu komitejas priekšsēdētāju. Vairāki rajona biroja darbinieki prata tikai latviešu valodu, tas apgrūtināja darbu. Latgales pagastos iedzīvotāji runāja vai nu latgaliski, vai krieviski.

Uz pagastiem aizsūtījām vairākus biedrus, dažus par pagastu revolucionāro komiteju priekšsēdētājiem un locekļiem. Galveno vērību veltījām vietējo kadru izvirzīšanai, sevišķi attīstot revolucionāru darbu jaunatnes vidū. Pagastos nodibinājās jaunatnes pulciņi, noorganizējās klubi, attīstījās pašdarbība. Sāka pieprasīt laikrakstus un literatūru. Nostiprinājās arī partijas biedru šūniņas pagastos. Rozenovas rajona biroja darbība izpaudās arī cīņā pret Padomju varas ienaidniekiem — kontrrevolucionāra-jiem budžiem un viņu rokaspuišiem, pret dezertieriem un viņu slēpējiem. Dezertieru pagastos bija daudz. Tie apdraudēja partijas šūniņu un revolucionāro komiteju darbību. Apriņķa Revolucionārā komiteja atsūtīja mums palīgā bruņotu spēku. Mobilizējām arī vietējos miličus. Arestētos dezertierus nosūtījām uz apriņķa centru.

Pēc dažiem mēnešiem apriņķa Revolucionārā komiteja uzskatīja mūsu uzdevumu par pabeigtu un abus rajona birojus likvidēja.

Ludzā un apriņķī rūpniecības uzņēmumu bija maz un tie paši sīki. Pašā Ludzā darbojās mehāniskā fabrika un drēbnieku darbnīca, dzelzceļa remonta darbnīca un dzirnavas, bet apriņķī vairāki ķieģeļu cepļi. Rūpniecības uzņēmumu strādnieku sastāvs bija ļoti raibs un nepastāvīgs. Lielākā daļa strādnieku ieplūda darbnīcās pēc pabeigtiem lauku darbiem, lai pavasarī atkal aizietu uz laukiem. Nedaudzajos Padomju varas pastāvēšanas mēnešos Ludzas rūpniecības uzņēmumi jūtami paplašinājās un nostiprinājās.

No Ludzas apriņķa partijas un padomju iestāžu darbiniekiem atceros K. Minkeviču (Revolucionārās komitejas priekšsēdētāju), Ļebedevu (priekšsēdētāja biedru), Plukšu (sekretāru), Pavloviču, M. Jurcenu, Saldi, A. Mucelānu, A. Rūmani,

K. Sēbeseri, Riekšānu, Zvirgzdu, Seļeznovu, Urbacānu, brāļus Pilmaņus un Lazarevu.

Arī apriņķa centrā Ludzā kultūras darbs bija diezgan vājš. Pastāvēja gan strādnieku klubs ar diezgan plašu bibliotēku, noorganizējās pat strādnieku universitāte, bet darbība kā klubā, tā universitātē neveicās, jo trūka pienācīgi sagatavotu lektoru un citu darbinieku. Arī telpu mītiņiem un sapulcēm Ludzā nebija, tāpēc izmantojām luterāņu baznīcu, kur no kanceles runājām par pašreizējo momentu, revolūcijas uzdevumiem un citiem jautājumiem. Baznīcas telpas bija tik mazas, ka mītiņu laikā daudziem bija jāpaliek ārpusē.

Lai ciešāk saistītos ar strādnieku un zemnieku masām, Latgalē tika sasauktas bezpartejisko konferences. Arī Ludzā 1919. gadā no 11. līdz 16. novembrim notika šāda apriņķa konference, kurā piedalījās 88 delegāti no daudzām Ludzas apriņķa sādžām. Konference notika luterāņu baznīcā. Sākumā konferences delegāti it kā neuzticējās partijas apriņķa komitejai un Revolucionārajai komitejai. Pat konferences prezidijā neievēlēja ne partijas Centrālās Komitejas locekli D. Beiku, kas bija ieradies konferencē, ne Ludzas apriņķa Revolucionārās komitejas priekšsēdētāju K. Minkeviču. Par konferences vadītāju ievēlēja kādu zemnieku Kudrjavcevu. Par politisko stāvokli referēja biedrs Beika un iesniedza arī rezolūciju (ļoti garu un stieptu). Otru, dažas rindiņas garu rezolūciju iesniedza Kudrjavcevs, un to arī pieņēma. Vēlāk privātās sarunās konferences dalībnieki zemnieki izteicās, ka viņi nebalsojuši par D. Beikas iesniegto rezolūciju tāpēc, ka tā bijusi pārāk gara un daudzās vietās viņiem nesaprotama.

Turpretim agrārajā jautājumā konference pieņēma referenta R. Eglīša rezolūciju, bet Kudrjavceva iesniegto rezolūciju noraidīja.

No konferences gaitas partijas organizācija pareizi secināja, ka bezpartejisko strādnieku un zemnieku masas atbalsta Padomju Valdību.

Frontes tuvums ietekmeja visu Ludzas apriņķa partijas un padomju iestāžu darbību. Rozenovas rajons atradās no frontes attālāk, bet Korsovkas rajons tieši frontes līnijā. Visām apriņķa iestādēm bija jārūpējas arī par karaspēka daļām, par to apgādāšanu ar pārtiku utt. Bieži vien rajona propagandistiem bija jābrauc arī uz karaspēka daļām.

Partijas organizācija Ludzas apriņķī nebija visai liela. 1919. gada augustā tās biedru skaits sniedzās līdz diviem simtiem. Tas, ievērojot diezgan plašo apriņķa teritoriju, bija maz. Rudenī Ludzā ieradās partijas CK pārstāvis biedrs E. Karpovics, lai izdarītu partijas apriņķa organizācijas biedru pārreģistrēšanu. Pēc pārreģistrēšanas biedru skaits vēl samazinājās. «Partijas nedēļā» biedru skaits, sevišķi Ludzā, stipri pieauga. Sliktāki rezultāti partijas nedēļai bija uz laukiem, kur zemnieki vēl nebija pilnīgi skaidrībā par Komunistiskās partijas mērķiem un uzdevumiem. Tomēr arī lauku šūniņās biedru skaits pieauga. Karaspēka daļās, kas atradās Ludzas apriņķī, partijas nedēļas laikā biedru skaits pieauga divkārši.

Pēc partijas nedēļas 21. decembrī sanāca partijas Ludzas apriņķa trešā konference, kurā piedalījās 43 delegāti. Konferences prezidijā ievēlēja D. Bciku, K. Minkeviču, E. Karpovicu, K- Skrandu un J. Urbacānu. Apriņķa komiteja ziņoja, ka apriņķa organizācijā pašlaik ir 560 biedru. Organizācija sa-dalīta II rajonos. Pastāv 50 šūniņas, no tām 20 pilsētā un 30 uz laukiem. Karaspēka daļās, kas atrodas Ludzas apriņķī un ietilpst partijas apriņķa organizācijā, ir 600 biedru. Komjaunatnes apriņķa komitejas pārstāvis Vorgaslins ziņoja, ka jaunatnes organizācijā biedru skaits stipri palielinājies un pašlaik esot ap 250 biedru.

Partijas apriņķa komitejā konference ievēlēja Minkeviču — par priekšsēdētāju, K. Skrandu — par sekretāru, M. Jurcānu, Zeņevski, Pupko-Firinu, Simanovu, Ļebedevu, LTbracānu un Pav-loviču — par komitejas locekļiem.

Stāvoklis frontē kļuva arvien saspīlētāks. Partijas un ražotāju biedrību biedrus sāka apmācīt rīkoties ar ieročiem. Partijas komitejā un padomju iestādēs noteica nakts dežūras. Sākās partijas, komjaunatnes un ražotāju biedrību biedru mobilizācija armijā.

1920. gada janvāra vidū saskaņā ar norādījumiem no Rēzeknes sākām gatavoties evakuācijai. Dažas dienas pirms evakuē-šanās sasaucām partijas un komjaunatnes apriņķa aktīvu savā parastajā «sēžu zālē» — luterāņu baznīcā. Daudzi partijas un komjaunatnes biedri palika Ludzā, lai nelegāli turpinātu revolucionāru darbību. Runājām par nākamajām cīņām baltajā Latvijā, atgādinājām biedriem, ka pagrīdes darbā jāievēro visstingrākā konspirācija utt.

Nākamajā dienā caur Ludzu plūda vezumu rindas no pagastiem un Rēzeknes. 1920. gada 20. janvārī Rēzekni ieņēma baltās Latvijas karaspēks.

Atkāpāmies pa zemes ceļu caur Rozenovas staciju un Se-bežas pilsētu līdz Veļikije Luku pilsētai. Rozenovas miestiņā iebraucām rīta gaismā. Te ielas un sētas bija pilnas ar vezumiem un cilvēkiem. Ilgi nekavējāmies, devāmies tālāk. Rozenovā mūsu grupai pievienojās daži biedri no Rēzeknes ar saviem vezumiem. Uz kāda vezuma sēdēja E. Eferts-Klusais. Viss lielceļš bija pilns ar vezumiem, un, ja kādam notika liksta, apstājās visa rinda.

Atbraukuši Veļikije Lūkos, mēs ar Minkeviču nodevām LKP Centrālās Komitejas pārstāvim K. Kauliņam partijas Ludzas apriņķa komitejas mantas un arhīvus. Sākām jaunas gaitas Padomju Krievijā.

Padomju Latvija krita, starptautiskā imperiālisma pārspēka nomākta. Bet veiktais darbs kļuva par ceļa rādītāju Latvijas darbaļaudīm turpmākajās cīņās.

25 — 461

H. Miezis LATVIEŠU STRĒLNIEKU RINDĀS

Tautas Komisāru Padomes sardzes nodaļa, ko latviešu strēlnieku pulki

1917. gadā atsūtīja uz Smoļnijas institūtu, 1918. gadā tika pārformēta par 9. latviešu strēlnieku pulku. Tā paša gada 5. oktobrī pulks saņēma kaujas uzdevumu — doties uz Dienvidu fronti, kur godam izturēja pirmās lielās kaujas «kristības» pilsoņu kara frontē.

1918. gada decembra vidū pulks saņēma pavēli doties no Dienvidu frontes uz Latviju, lai palīdzētu atbrīvot to no vācu okupācijas karaspēka.

Jaungadu sagaidījām Maskavā, ešelonos, kur mūs apmeklēja biedri, kas strādāja dažādās iestādēs, kā arī strēlnieku iemīļotais Tautas Komisāru Padomes lietu pārvaldnieks V. Bončs-Bru-jevičs. Informēti par iekšējo un starptautisko stāvokli, saņēmuši sirsnīgus laimes novēlējumus kara gaitās jaunajā, 1919. gadā, atstājām iemīļoto Maskavu. Mūs iepriecināja cerība, ka nu vienreiz latviešu divīzija būs vienkopus. Līdz šim ne tikai pulki, bet pat atsevišķi bataljoni bija izsvaidīti pa dažādiem frontes sektoriem un pakļauti dažādiem štābiem.

1919. gada 2. janvārī 9. latviešu strēlnieku pulks no Donas frontes iebrauca Latvijā — Daugavpilī, kur nostāvējām līdz 16. janvārim. Sai īsajā laikā liela vērība tika veltīta pulka kaujas spēju pacelšanai, papildinot to ar strēlniekiem un komandējošo sastāvu, kā arī ar bruņojumu, transportu utt. It sevišķi tika izvērsta politiskā audzināšana, noskaidrojot strēlnieku masām kā iekšējo, tā starptautisko stāvokli. Jāpiezīmē, ka, atrodoties Dienvidu frontē, mēs reti saņēmām laikrakstus un citus informatīvus materiālus. Ik pārvakarus sasaucām gan pulka, gan rotu, gan komandu sapulces. Pulkā bija 400 partijas biedru, spēcīgas komunistu šūniņas. Bez tam Daugavpilī atradās 15. armijas propagandas un aģitācijas nodaļa, kas dažādos jautājumos sniedza mums paskaidrojumus. Piemēram, mēs bijām neziņā par to, kā tiek izšķirts agrārais jautājums Latvijā un kādas ir strādnieku, bezzemnieku un zemnieku—zemes īpašnieku attieksmes pret to. Puika biedru vidū valdīja divi ieskati. Viens — ka visa muižu zeme un to inventārs, tāpat sekla jasadala bezzemniekiem; citi bija pret tādu sadalīšanu un sauca to par «mužicizāciju», minēja daudz negatīvu piemēru no sādžu dzīves Krievijā, kur paši bija redzējuši, ka, piemēram, kuļmašīna stāv uz lauka demontēta, no tās paņemts viss iespējamais, bet kuļmašīnas «dalītāji» — paši zemnieki kūla labību ar visprimitīvākajiem līdzekļiem. Tāpat tika iznīcināti muižu lopi, pa lielākai daļai tos apkaujot. No muižu iekšējās iekārtas un ēkām, kurās varētu ierīkot klubus un citas kultūras iestādes, bieži vien bija palikuši pāri tikai mūri. Uzvarēja virziens, kas bija par kopsaimniecību organizēšanu lauksaimniecībā.

16. janvārī izbraucām uz Valkas sektoru. Ar tik lielu partijas aktīvu bija viegli vadīt bezpartejiskās strēlnieku masas. Arī komunistu politiskās apziņas celšanai tika pievērsta liela uzmanība. Vēlāk, kad nostabilizējās fronte un pulks ieņēma pozi-cijas, sākot no Rūjienas līdz Sedas upei, pulka spējīgākos komunistus sūtīja palīdzēt nostabilizēt Padomju varu apkārtējos pagastos un miestos. Oleru miestā, Rencēnu, Burtnieku, Valles, Kārķu un citos pagastos tika sasauktas iedzīvotāju sapulces un noskaidroti tiem gan vispārpolitiskie, gan vietējie jautājumi. Pie mums griezās pēc padoma gan strādnieki, bezzemnieki, trūcīgie zemnieki, gan padomju darbinieki. Palīdzējām arī vietējām padomēm veikt pavasara sēju. Pulka aizmugures daļas daudzreiz

Padomju Latvijas armijas l. viegla artilērijas diviziona strēlnieki 1919. gadapie Iecavas muižas

palīdzēja apstrādāt un apsēt 1905. gadā kritušo revolucionāru, pasaules karā kritušo kareivju, vācu koncentrācijas nometnēs nomocīto, kā arī sarkanarmiešu ģimeņu zemi. Ar vietējiem iedzīvotājiem strēlniekiem bija visdraudzīgākās attiecības. Lai gan Zemnieku savienības aprindu vīri mūs aizmuguriski lādēja, tomēr viņi nevarēja noliegt strēlnieku veikto organizatorisko darbu, strēlnieku cilvēciskumu un autoritāti darba zemnieku masās.

No Valkas uzsākām kauju ar baltigauņiem Tervas virzienā. It sevišķi niknas cīņas izraisījās pie Ropengofa muižas, kur pretinieks bija savilcis lielus spēkus. Tur piedalījās arī baltlatviešu ziemeļu grupējums. Šajā kaujā ievainoja 9. pulka komandieri Rundālu. Fronte nostabilizējās līnijā Burtnieki — Oleri — Kārķi, vairāk nekā 10 km garumā. Pulkā bija ne vairāk par 600 durkļu. Tik izretināta frontes līnija atbilst robežsargu kordonam. Mūsu uzdevums bija par katru cenu noturēt minēto frontes līniju, ko arī godam veicām gan uzbrūkot, gan atvairot uzbrukumus. Rezervju mums nebija, jo tās prasīja Kurzemes fronte, kur norisinājās vissmagākās kaujas.

Arī 9. pulka divas rotas tika pārsviestas uz Kurzemi, Iecavas

purvos, pretim Titelmindes muižai. Šeit bez kārtīgas apgādes strēlnieki cieta neiedomājamu pārtikas trūkumu. Vietējie iedzīvotāji, kas bija atgriezušies no bēgļu gaitām, paši badojās un nevarēja armijai palīdzēt.

Sai sakarībā varētu pastāstīt šādu kara epizodi.

Otrpus Iecavas upes, mums pretim, bija nocietinājušies vācieši, ieņēmuši daudz labākas pozicijas, labi apbruņoti un paēduši. It sevišķi bija nocietināts tilts, kuru vācieši aiz stratēģiskiem nolūkiem nebija uzspridzinājuši. Nolēmām straujā triecienā ieņemt tilta nocietinājuma pozicijas un Titelmindes muižā atrodošās vācu noliktavas. Iepriekš izpētījām pretinieka vājās puses. Noskaidrojām, ka, pirmkārt, vācieši ļoti paļaujas uz savu pārspēku, jo mūsu divām rotām pretim stāvēja viņu bataljons ar mīnmetējiem un lielgabaliem; otrkārt, naktis uz rīta pusi vācieši bija ne visai modri. Nolēmām kādu ritu, gaismiņai svīstot, pilnīgi klusu pārlīst pār tiltu, noņemt vāciešu tilta sardzi, tad straujā triecienā ieņemt Titelmindes muižu, paņemt pārtiku, munīciju un straujā gaitā atgriezties atpakaļ.

Kādā miglainā aprīļa rītā šis mūsu trieciens izdevās spīdoši. Posteni noņēmām bez šāvieniem, tad devāmies skriešus uz muižu. Mums pa priekšu skrēja viens vācietis, muižā ieradāmies reizē ar viņu. Tur tad ari notika pavisam kas negaidīts: visa sardze, kas bija muižā, metās bēgt no mums puskaila, bez ieročiem, mūsu uguns pavadīta. Pakaļdzīšanās nebija paredzēta — laika bija maz, jo zinājām, ka vācieši attapušies darīs visu, lai mūs satriektu. Divi vadi, tas ir, 50 strēlnieki, kas piedalījāmies šajā operācijā, pārvērtāmies kavalēristos, jo paņēmām 40 jājamos zirgus, aizvedām arī 4 vezumus ar munīciju, 8 ložmetējus, biskvītus un citu ēdamo. Sabojājuši divus lielgabalus, pielaidām noliktavām uguni un pilnos auļos laidāmies atpakaļ pie savējiem. Te gandrīz iznāca pārpratums, jo mūsu sardze nevarēja iedomāties, ka mēs atgriezīsimies zirgos, un bija noturējusi mūs par pretinieka kavalēriju. Izglāba mūs tikai mūsu saucieni saviem strēlniekiem latviešu valodā.

Atgriezušies uzspridzinājām aiz sevis tiltu. Atvirzījāmies mazliet tālāk no agrākajām pozicijām. Gaidījām vāciešu uguni, kas arī pēc pusstundas sākās no visu veidu šaujamiem ieročiem. Ēdām vāciešu biskvītus, nokāvām vienu zirgu gaļai. Mums bija divi ievainoti, bet «fricim» — ap 20 kritušo, jo postenī vien tika likvidēti 7. Ar zirgiem apdāvinājām vienu otru atgriezušos bēgli, kas dzīvoja savu bijušo māju krāsmatās.

Atkāpjoties no Latvijas pēc Rīgas krišanas, 9. pulks uz īsu brīdi ieņēma pozicijas gar Krustpils—Rēzeknes dzelzceļu, pēc tam tika pārsviests uz Minskas sektoru pret baltpoļiem 16. poļu sarkanās divīzijas rīcībā. Pēc divīzijas komandiera Longvas izteicieniem mēs esot jau tikai ar savu latviešu strēlnieku nosaukumu vien pacēluši divīzijas kaujas spējas un pretiniekam iedzinuši bailes. Jāsaka, ka tas arī atbilda patiesībai. Baltpoļi izvairījās no sadursmes ar mūsu pulku, kaujās centās uzbrukt flangos esošām daļām, apejot mūs. Vienā kaujā tika ievainots 9. pulka 1. rotas komandieris R. Ķīsis.

1919. gada septembra pēdējās dienās, kad atradāmies pozici-jās pie Berezinas upes, saņēmām armijas komandiera stingru pavēli 24 stundu laikā atstāt pozicijas, sakāpt ešelonos un par pavēles izpildi ziņot personīgi armijas komandierim. Kad nogājām līdz norādītajai stacijai Prominai, tur jau mūs gaidīja ešeloni, tāpat šifrēta telegrama, kurā bija norādīts mūsu brauciena gala punkts. Par katru ceļā nokavētu pusstundu bija jāraksta raports un jāuzrāda iemesls. Jau iepriekš bija norādītas stacijas, kur saņemt pārtiku un paēdināt kareivjus. Nesaprotamos steigas iemeslus uzzinājām tikai vēlāk: pats biedrs Ļeņins bija sekojis latviešu divīzijas daļu pārvietošanai un viņu nokļūšanai gala punktā. Tā mēs ekspreša ātrumā iebraucām Kara-čevā. Priekšā jau bija pārējie latviešu divīzijas pulki, kas kopā ar ukraiņu sarkano kazaku brigādi izveidoja trieciena grupu. Ar šo kazaku brigādi latviešu strēlnieku divīzijai izveidojās visciešākās saites. Mūsu kopējais kaujas ceļš bija ilgstošs — kamēr beidzās Krimas kampaņa. Tas saistīts ar visgaišākām atmiņām par divu karaspēka vienību ciešu draudzību. Mūsu savstarpējā palīdzība bija pašaizliedzības un varonības apdvesta.

.

J. Adamsons. LATVIEŠU STRĒLNIEKU CĪŅAS KURZEMĒ

Latviešu strēlnieku atsevišķais —

Saratovas pulks (vēlāk Padomju Latvijas 10. strēlnieku pulks) noorganizējās

1918. gada pavasarī Saratovā, kur arī uzsāka savas kaujas gaitas. Vēlāk pulks cīnījās Dienvidu frontē.

Pēc kaujām Povorinas un Aļensiko-vas rajonā pulku pārcēla uz Padomju Latviju. 1919. gada 7. janvārī mūsu ešelons pienāca Skrīveru stacijā.

Tālākais pulka maršruts bija — Bauska, Eleja, Zagare, Vec-auce, Ezere, Nīgrande un Liepāja. Biju 1. rotas komandieris, bet pirmajās janvāra dienās mani iecēla par 1. bataljona komandieri.

8. janvārī pārgājām pāri Daugavai un devāmies uz Jaunjelgavu. 16. janvāra rītā bijām jau tuvu Vecaucei. Pie Vecauces arī notika mūsu pirmā nopietnā kauja ar ienaidnieku. Avangardā gāja 1. rota. Jāju kopā ar pieciem izlūkiem. Par ienaidnieku Vecaucē noteiktu ziņu mums nebija. Pēc vietējo iedzīvotāju nostāstiem tur vajadzēja būt ap 200 kareivju, ložmetējiem un lielgabaliem. Izdevās noskaidrot, ka Vecaucē atrodas ienaidnieka pastiprināts bataljons, vairāki ložmetēji uo 2 lielgabali.

Kad piejājām skolai, kas atradās no Vecauces uz rītiem, iedzīvotāji stāstīja, ka te nesen bijuši balto izlūki. Jājām tālāk. Varēja jau redzēt Vecauci. No turienes gar meža malu uz mūsu pusi izbrauca trīs pajūgi ar kareivjiem. Ieraudzījuši mūs, braucēji pagriezās pa labi. Izlikdamies, ka bēg mežā, tie ceļmalas grāvī uzstādīja ložmetēju un sāka mūs apšaudīt.

Smagi ievainoja skaisto kavalērijas zirgu, ko man Bauskā tikko bija iedevis pulka komandieris Matisons un kas pārgājienā visu laiku bija gājis dancodams. Nokritām abi ar zirgu. Uzcēlies redzēju, ka zirga ievainojums liels — vairākas lodes gājušas cauri kaklam. Asinis no brūces plūda ar straumi, tās mani visu noslacīja. Netālu bija šķūnis, aizvedu zirgu tur un gribēju pārsiet viņa brūces ar savu individuālo pārsienamo, bet tā bija par maz, asinis tecēja neapturami. Pēc jātnieku likuma, noņēmu seglus, iemauktus un palaidu zirdziņu; tas gāja uz aizmugures pusi.

Pienāca mana rota. Pavēlēju tai ieņemt izejas pozicijas pa labi no ceļa. Piejāja arī pulka komandieris Matisons, kuram ziņoju par apstākļiem un ka Vecauces baznīcas tornī acīm redzot ir ienaidnieka novērošanas punkts. Pulka komandieris pavēlēja iet uzbrukumā un ieņemt Vecauci.

Vēl vajadzēja noskaidrot apstākļus kreisajā spārnā un tad apsvērt, kā labāk tuvoties pretiniekam. No jātnieku izlūku komandas man ievainotā zirga vietā iedeva kādu stīvu «krampi». Kopā ar 3 izlūkiem jājām pa ceļu uz priekšu. Ceļa abās pusēs bija dziļi grāvji un pie tam vēl dzeloņstieples. Runājām savā starpā, ka vajadzētu no ceļa nogriezties, jo, kad sāks apšaudīt, tad nepaspēsim. Par laimi gadījās tiltiņš, — nogriezāmies no ceļa. Novērojām pretinieka pusē rosīgu kustību.

Kad atgriezāmies atpakaļ, bija jau pienākuši mūsu galvenie spēki — 2. un 3. rota no pulka komandas. Savu zirgu nodevu atpakaļ jātnieku komandai, jo tas kaujā nederēja. Devu rīkojumu pāriet uzbrukumā: 1. rotai labajā spārnā, 2. — centrā, jātnieku izlūkiem ar vieglo ložmetēju «Luiss» un 3. rotai iet gar meža malu pa kreisi un atgriezt baltajiem ceļu uz Jaunauci. Gāju uzbrukumā kopā ar rotām.

Pulkam palīgā nāca artilērijas baterija, kuru komandēja Sakenfelds. Baterija _ieņēma pozicijas. Artilērijas vads, ko komandēja komunists Ābolkalns ķ šāva teicami, ar pirmo lādiņu trāpīja baznīcas tornī un notrieca balto novērotāju. [24]

Jātnieku izlūku komandas uzdevums bija, kā jau minēju, atgriezt atkāpšanās ceļu baltajiem. Jāsaka, ka kavalēristi ļoti mīl savu tiešo ieroci — zobenu. Arī šoreiz mūsu jātnieku izlūku priekšnieks Jūlijs Vindelis vēlējās izmēģināt roku. Izjājis ar izlūkiem atklātā vietā un ieraudzījis tur pretiniekus, viņš ar saviem nedaudzajiem izlūkiem drāzās tiem virsū. Vienu viņš paspēja ar zobenu notriekt šaipus dzelzceļa. Pārējie no ienaidnieka grupas atradās dzelzceļa otrajā pusē. Vindeļa zirgs, labi apmācīts, pirmais pārlēca pāri dziļajiem dzelzceļa grāvjiem, pārējie mūsu jātnieki aizkavējās. Komandieri Jūliju Vindeli baltie ielenca, un viņš krita, lodes trāpīts galvā. Jūlijs Vindelis bija dzimis un audzis Vecaucē, viņš krita pie savas dzimtās pilsētas vārtiem, neiegājis tajā.

Mūsu rotas ar vēl niknāku sparu devās uzbrukumā, lai atriebtu kritušo biedru, un 16. janvārī ieņēma Vecauci. Baltie steidzīgi atkāpās, pamezdami kritušos un ievainotos.

Balto pusē kaujā piedalījās barona Radera komandētā rota, barona Hāna eskadrons un barona Siversa baterija. So baronu dzimtas gadsimtus bija sūkušas latviešu tautas sviedrus un asinis.

Uzkavējāmies Vecaucē vairākas dienas, gatavodamies turpmākam pārgājienam un kaujām.

Tad devāmies uz Saldu. Pa labi no mums gāja 2. latviešu strēlnieku pulks, pa kreisi, pa Lietuvas teritoriju — 39. internacionālais pulks.

Sarkanās Armijas spēki Kurzemē bija gaužām mazi: galvenie spēki bija trīs latviešu strēlnieku pulki — 2., 3. un 10., pie tam tie nebija pilnīgi nokomplektēti. Piemēram, 10. pulks bija stipri cietis lielajās kaujās Dienvidu frontē. Vienīgais pulka papildinājums Latvijā bija brīvprātīgie jaunieši, kas sāka pieteikties jau mūsu pārgājiena sākumā, tas ir, sākot no Skrīveriem. Pavisam janvārī un februāra pirmajā pusē pulkā iestājās 532 brīvprātīgie. To lielākā daļa bija no Vecauces un tās apkārtnes. Daži lūdza, lai viņus iedalot tajā rotā, kas tuvāk orķestrim, viņi laikam domāja, ka ienaidnieku var ātrāk uzvarēt, soļojot ar mūzikas skaņām. Jaunākus par 17 gadiem pulkā nepieņēmām. Apmācīt brīvprātīgos, kā nākas, nepaspējām. Ar apģērbu sarkanarmieši bija slikti apgādāti, bet sals to ziemu pieturējās stiprs.

Kara darbība Kurzemē bija diezgan sarežģīta. Lai uzturētu sakarus ar savām kaimiņu dalām, dažreiz nācās «iztaustīt» lielus attālumus, jo tie starp karaspēka daļām bija ap 15—20 km. Labi tika nokārtoti sakari ar partijas Liepājas organizāciju. Divas reizes pie mums ieradās sakarnieki no Liepājas ar svarīgām ziņām par Liepājas strādnieku bruņotajiem spēkiem, kā ari par vācu dzelzs divīzijas dalām, kas no Liepājas virzījās mums pretim.

Naktī no 23. uz 24. janvāri pulks devās ceļā, lai ieņemtu Ezeres muižu. Arī šoreiz, kā vienmēr, 1. rota gāja avangardā. Jāju kopā ar 5 izlūkiem. Ceļš veda caur mežiem, krietni sala. Uz rīta pusi, atstājuši uz ceļa novērotāju, iegājām apsildīties kādā viensētā soļus 100 no lielceļa. Zirgus piesējām sētā. Pēc kāda laiciņa kāda tās pašas mājas sieviete uztraukti mums ziņoja, ka no Ezeres uz Vecauces pusi nupat pabraukušas garām 3 kamanas ar vāciešiem.

Paziņot rotai par braucējiem nebija laika. Liku izlūkiem ieņemt pozicijas gar ceļa malām. Tas bija pareizi darīts. Vācieši, ieraudzījuši mūsu strēlnieku kolonu sev priekšā uz ceļa, steigšus bija griezušies atpakaļ. Kad viņi tuvojās mums, «sakūrām» tiem uguni. Ieguvām vienas divzirgu kamanas, vienu «Maksima» sitēmas ložmetēju, daudz patronu un citus sīkumus.

Ezeri ieņēmām 24. janvārī, iztriecot no tās nelielu ienaidnieka grupu. 26. janvārī pulks pārgāja Ventas upi pie Nīgrandes. Man te viss bija labi pazīstams, jo biju izaudzis Nīgrandes pagastā. Labi pazinu arī Nīgrandes muižu, jo agrāk te biju strādājis. Mūsu karaspēkam ieejot muižā, neviens no iedzīvotājiem nerādījās. Dažus, kas te bija dzīvojuši agrāk, sāku skaļi saukt. Viens otrs iznāca. Uz jautājumu, kāpēc neviens nerādās, strādnieki atbildēja, ka viņi vispār no Sarkanās Armijas nebaidoties, bet tomēr no tās pirmajām daļām esot tā kā mazliet bailes. Pastāstīju īsumā par Sarkanās Armijas uzdevumiem un ka mēs šajā apkaimē esam tās pirmās daļas.

Tālāk ieņēmām Alšu, Dziras un Jurģenes muižas. 3. rota, ko komandēja biedrs Glužga, ieņēma dzelzceļa staciju Mažeiķus. Tādējādi pulks ar savām trijām rotām tagad ieņēma frontes līniju Ezere — Mažeiķi. Līdz Liepājai atlika tikai ap 70 kilometru.

Viens mūsu vads, kas bija norīkots kaujas sardzē Alšu muižā, ziņoja, ka mežā un tuvējās mājās manīts ienaidnieks. Aizjāju turp pārbaudīt stāvokli. Vads bija apmeties Alšu muižā mana tēva, muižas zirgkopja, puspagraba dzīvoklī. īsu brītiņu satikos ar saviem vecākiem. Māte gribēja man kaut ko iedot, bet es teicu, ka rit, 27. janvāri, iesim te garām, tad vēlreiz ienākšu. Tomēr māmiņa ielika man somā siltas, pašas adītas zeķes un revolucionāro dziesmu grāmatiņu, kas bija saglabāta no 1905. gada.

27. janvāri, vācu dzelzs divīzijas spiesta, mūsu kaujas sardze no Alšu, Dziras un Jurģenes muižām atkāpās uz Nīgrandi. Drīz bijām spiesti atstāt arī Nīgrandes muižu un pāriet atpakaļ uz Ventas labo krastu. Ienaidnieks mūs stipri apšaudīja ar artilēriju. Starp citu, tika sašauts vezums, kurā bija mana soma ar mātes iedotajām zeķēm un revolucionāro dziesmu grāmatiņu. Atkāpāmies uz Ezeri. Kaujas iecirknī Ezere — Mažeiķi stingri noturējāmies, atsizdami visus straujos vācu dzelzs divīzijas uzbrukumus un nodarot ienaidniekam lielus zaudējumus. Kaujās pie Ezeres, Nīgrandes, Griezes un Mažeiķiem mūsu pulks no sava nelielā sastāva zaudēja 19 cīnītājus.

1919. gada februāra pirmajā pusē šai frontes rajonā 10. pulku nomainīja 3. latviešu strēlnieku pulks. Mūsu pulku nosūtīja uz Grauzdupes un Kuldīgas rajonu.

Kad pārvietojāmies, saņēmu pavēli ar divām rotām pāriet uz ziemeļiem no Kuldīgas Ventas kreisajā krastā un ieņemt Kuldīgu. Baterijas komandieris Sakenfelds apsolīja mūs atbalstīt un solījās šaut tikpat teicami, kā ieņemot Vecauci. Biedrs Kin-slers ar vienu rotu gāja uzbrukumā gar Ventas labo krastu. Solīto mūsu artilērijas uguni nesagaidījām. Pretiniekam gan bija artilērija; tas netraucēti mūs apšaudīja.

Vairākus mūsu uzbrukumus ienaidnieks atsita. Kad ienaidniekam Kuldīgā pienāca palīgspēki — rota ukraiņu nacionālistu, tā sauktie gaidamaki, saņēmu pulka komandiera pavēli atgriezties Ventas labajā krastā. Tur Grauzdupes muižas tuvumā fronti noturējām ilgāku laiku. Veicām intensīvu izlūkošanu.

Vācu armijai ejot uz priekšu, muižnieki palika nekaunīgāki un vācu kareivju pavadībā brauca apskatīt savas muižas kauju rajonos. Kādā muižā vietējie kalpi uzrādīja mūsu izlūkiem kādu atgriezušos muižnieku. Izlūki to nošāva.

Pulka komandieri Matisonu pārcēla uz citu karaspēka daļu un viņu nomainīja tā palīgs Sprostiņš. Pulka komisārs bija

K. Ozoliņš.

Pulkā bija smagā tālšāvēja baterija, ko komandēja Kron-bergs. Gluži pareizi brigādes komandieris bija nolēmis bateriju aizsūtīt dziļāk aizmugurē, jo Saldus pilsētu jau bija ieņēmuši vācieši. Šifrēto pavēli par baterijas pārvietošanu Sprostiņš bija «saputrojis» un pavēlēja atiet visam pulkam uz Sabili. Kad noskaidrojās pulka komandiera kļūda, brigādes pavēlniecība deva rīkojumu pulkam ieņemt vecās pozicijas pie Grauzdupes. Bez atpūtas devāmies atpakaļ. Ieņemt vecās pozicijas neizdevās. Vācieši sagaidīja mūs ar niknu uguni, kad vēl bijām tālu no Grauzdupes, un mūsu vairākkārtējos uzbrukumus atsita.

Pēc vairāku stundu cīņām, ienaidnieka spiesti, sākām atkāpties uz Vāni. Ienaidnieks turpināja vajāt mūs ar artilērijas un ložmetēju uguni.

Sevišķi kļūmīgā stāvoklī nokļuvām pie Zemītes muižas, kur vācieši mēģināja ielenkt mūs agrā rīta stundā, uzbrūkot no trim pusēm. Niknā cīņā, pārejot straujā uzbrukumā, ar granātu un durkļu palīdzību izlauzāmies no ielenkuma, izvedot arī mūsu vezumniekus ar vairākiem desmitiem smagi ievainoto strēlnieku.

Pēc šīs kaujas mūs turpināja vajāt vairs tikai ienaidnieka jātnieku izlūki.

Kā Tukums, tā Jelgava bija jau vāciešu rokās. Gājām uz Kalnciemu. Pulka komandieri Sprostiņu par nemākulīgu pulka vadību nomainīja bijušais bruņotā vilciena priekšnieks Simjo-novs, kas komandēja 10. pulku līdz Padomju Latvijas armijas likvidēšanai.

Periodā no 1919. gada februāra beigām līdz 22. maijam, t. i., līdz Rīgas krišanas dienai pulkam nācās cīnīties vairākos kaujas rajonos: pie Kalnciema, Ložmetēju kalna un Holendera kroga, mežos un purvos uz dienvidiem no Olaines stacijas. Šie meži un purvi man un daudziem vecajiem strēlniekiem bija labi pazīstami vēl no pirmā pasaules kara.

Pēc sekmīgām kaujām maija sākumā mani paaugstināja par 10. pulka komandiera vietnieku.

1919. gada 22. maijā ienaidnieks ar artilērijas viesuļuguni un dzīvā spēka lielu pārākumu izsita mūs no pozicijām. Nācās atkāpties. Visi Padomju Latvijas armijas pulki, kas cīnījās Kurzemē, bija atgriezti. No armijas štāba nekādus rīkojumus vairs nesaņēmām.

10. pulks pārgāja Daugavas labajā krastā pie Ogres stacijas.

Kad atkāpāmies pa Vidzemi, stipri izjutām «pelēko baronu» kontrrevolucionāro darbību. Bija vairāki gadījumi, kad «zaļie» apšaudīja mazākas sarkanarmiešu grupas. Uz tiltiem un citās vietās parādījās uzraksti: «Sitiet komunistus un glābiet savas mājas!» Padomju Latvijas naudu, ar ko mums izmaksāja algu, saimnieces par produktiem neņēma pretī. Kāda saimniece uzlika šādu naudas zīmi sev uz rokas un demonstratīvi nopūta to zemē. Budži prasīja, lai dodot naudu ar «putnu», tas ir, keren-kas. Vairums iedzīvotāju turpretim izturējās pret Sarkano Armiju labvēlīgi. Bieži vien darba cilvēki jautāja, kādēļ mēs viņus atstājot un piebilda: «Mēs jūs gaidīsim ...»

Turpmākās kaujas notika Latgalē Vilcānu — Rudzātu un Līvānu rajonā. Frontes joslu mūsu augstākā pavēlniecība bija izraudzījusies ļoti apdomīgi — pie Teicu, Lielā, Medņu, Steparu un Skrebeļu purviem, kuru šaurās cietzemes strēmeles varēja nosargāt ar nelieliem spēkiem, neļaujot ienaidniekam virzīties tālāk uz austrumiem. 10. pulka kaujas iecirkņa centrs bija Rudzātu muiža.

Pēc Padomju Latvijas armijas pārformēšanas 10. pulks tika pievienots 3. latviešu strēlnieku pulkam un iekļāvās tā sastāvā kā 2. bataljons. Pulka komandieris bija J. Elsis, es •— viņa vietnieks. Pulka partijas organizācijas sekretārs — Zelma Pī-gene. Partijas organizācijai bija daudz darba, saliedējot pulka jaunā sastāva komunistu kolektīvu.

īsu laiku latviešu strēlnieku divīzija cīnījās Polijas frontē pret baltpoļu leģioniem. No turienes pēc V. I. Ļeņina personīgā priekšlikuma un partijas Centrālās Komitejas lēmuma divīziju pārcēla uz Dienvidu fronti, kur sadarbībā ar citām Sarkanās Armijas daļām latviešu strēlnieki godam attaisnoja viņiem dāvāto V. I. Ļeņina uzticību.

.

V. Druva. 7. LATVIEŠU STRĒLNIEKU PULKĀ

1919. gada janvāri, dažas dienas pēc bruņotās sacelšanās uzvaras, Rīgas ielās parādījās aicinājumi strādniekiem iestāties Sarkanajā Armijā. Nikolaja (tagad M. Gorkija) - ielā strādāja pieņemšanas komisija. Pie komisijas mājas caurām dienām drūzmējās simtiem cilvēku. Tur nāca bijušie kara gūstekņi, bezdarbnieki, veci, jauni un pat invalīdi. Pēdējie gan gāja projām, žēlodamies par to, ka komisija pieņem tikai veselus cilvēkus. Komisijā ierādās tevi ar dēliem un deva parakstus brīvprātīgi kalpot Sarkanajā Armijā. Bija arī gadījumi, kad jaunieši, vecākiem nezinot, ieradās komisijā un lūdza pieņemt viņus Sarkanajā Armijā. Tad pieņemšanas komisijas priekšsēdētājs biedrs Riekstiņš jokodams paglaudīja zēna galvu:

«Ej vien mājās, tev vēl krietni jāpaaug, lai varētu šauteni panest.»

Vai atkal:

«Bez tēva vai mātes atļaujas pieņemt nevaram. Ja vecāki atļauj, tad jā.»

Katru stundu pie komisijas mājas uz ielas nostādīja ierindā simts cilvēku lielu grupu un nosūtīja uz štābu. Mani iedalīja 7. latviešu strēlnieku pulka otrajā rotā. Pēc dažām dienām jaunpieņemtos strēlniekus nosūtīja uz Valmieru apmācīšanai.

Valmierā, ejot no stacijas uz pilsētu, centāmies ieturēt soli taktī. Gribējās parādīt, ka esam jau apmācīti un disciplinēti sarkanarmieši.

Mūsu kazarmas bija ierīkotas pilsētā kādā tukšā skolā. Otrā dienā iesākās apmācības. Vada komandieris Abramovs, bijušais praporščiks, prata saprotami paskaidrot sarkanarmieša pienākumus kaujās, apsardzības dienestā utt. Viegli un ātri mēs apguvām vajadzīgo.

Pēc dažām dienām mūsu rotai paziņoja, ka mums bus jāapsargā kādi pieci arestēti kontrrevolucionāri. Arestētos novietoja blakus mūsu kazarmai nelielā koka mājiņā. Kad arestētie jau bija nodoti mūsu apsardzībā, izrādījās, ka visā rotā ir pavisam tikai divas kaujas patronas, visas pārējās bija mācību patronas ar koka lodēm. Vada komandieris Abramovs par to daudz neuztraucās, bet aukstasinīgi pavēlēja sargiem piebāzt patron-somas ar mācību patronām. Viņš lika šautenē ielādēt trīs mācību patronas ar koka lodēm, bet ceturto virsū ielādēt kaujas patronu.

Baidījāmies, ka arestētie nedabū zināt par mūsu apbruņojumu un neorganizē bēgšanu. Bija skaidrs, ka ar divām kaujas patronām bēgošos aizturēt nespēsim.

Uztraukums pārgāja, kad trešajā dienā savā rīcībā dabūjām veselu kasti kaujas patronu. Tagad bijām lepni un, ejot uz taktiskajām apmācībām, braši dziedājām: «. .. Все пушки,

пушки грохотали. Трещал наш пу-у-ле-мет».

Pēc nedēļām trijām mēs jau bijām sagatavoti sarkanarmieši. Kādu dienu uz lauka pēc mācībām rotas komandieris Egle paziņoja:

«Biedri! Ar šo dienu jūsu apmācības laiks izbeidzies, rīt jūs dosieties ceļā uz pozicijām, palīgā savam pulkam.»

Viņš izņēma un nolasīja pulka komandiera pavēli nekavējoties sūtīt apmācības rotu uz pozicijām.

Pēdējā naktī kazarmā gandrīz neviens negulēja. Visi sprieda par turpmāko dzīvi frontē. Bija tādi, kas jau pazina kareivju dzīvi no imperiālistiskā kara laika, bet bija arī tādi, kas par fronti bija tikai dzirdējuši. Daži uz nārām sēdēdami, steidzās rakstīt piederīgajiem vēstules, kurās, ja arī ne atklāti, tomēr lika saprast, ka varbūt raksta tiem pēdējo reizi. Atklāti savas bailes vai šaubas neviens negribēja parādīt, bet katrā šis uztraukums un nemiers atspoguļojās īpatnēji. Citi gribēja parādīt savu bezbēdību ar jokiem, bet tie neveicās tā kā agrāk. Daži pat lielījās, ka nebēdājot, kaut ari pirmā ienaidnieka lode tos ķertu, un ka kaujā iešot smiedamies. Citi tiem pārmeta pārdrošību. Bet galvenais katram bija skaidrs: neviens mūs nebija dzinis, mēs paši brīvprātīgi iestājāmies Sarkanajā Armijā un brīvprātīgi ejam uz fronti, kaut arī dzīvības ļoti žēl. Nedrīkstam izrādīt šaubas vai gļēvulību. Padomju Valdība — mūsu pašu valdība.

Tādas bija sarunas un slēdzieni pēdējā vakarā.

Kad otrā rītā sarindojāmies uz ielas, rotas komandieris Egle teica runu, novēlot uzvaru. No mūsu puses atskanēja kolektīvs «ur-ra-a-a!» Orķestris spēlēja «Internacionāli», un mēs soļojām pa Rīgas ielu uz staciju.

Pēc vairāku stundu brauciena pa šaursliežu dzelzceļu uz Ainažu pusi Dikļu stacijā mums pavēlēja izkāpt un iet kājām uz Dikļu muižu.

Muižā palikām pa nakti. Lielajā zālē uz parketa sanesām daudz salmu un ierīkojāmies gulēšanai. Iekurinājām kamīnu, ap kuru izlaidāmies garšļaukus, pelnos un kvēlojošajās oglēs rušinājām kartupeļus, stāstījām pasakas un anekdotes. Visi bijām jautri.

Otrā rītā gājām tālāk uz Matīšu miestiņu, kur mūs gaidīja zemnieki ar ragavās iejūgtiem zirgiem. Drīz vezumnieku rinda klusi slīdēja pa līkumaino, bet gludo ceļu — uz pozicijām. Ceļmalā šur tur mētājās tukšas patronas. Pāri laukiem un pļavām bija redzamas sniegā iebradātas cilvēku pēdas. Viss tas rādīja, ka šeit notikušas kaujas. Braucām klusi. Komandieris noliedza skaļi sarunāties, jo ienaidnieks esot tuvu. Braucot caur mežu, vietu vietām sniegā redzējām brūnus asins plankumus. Radās baiga sajūta. Domas maldījās ap vienu: varbūt baltie tepat, aiz krūmiem noslēpušies, mūs gaida. Dikļos stāstīja, ka nesen tā esot noticis. Mūsējie braukuši neuzmanīgi, dziedādami, piepeši no krūmiem izskrējuši baltigauņi, aplenkuši vezumu, atņēmuši ieročus un sagūstījuši strēlniekus. Kas zina, varbūt mūsu biedri jau sen nošauti.

Uzbraucām uz kāda taisna ceļa, kuram abās pusēs rindās auga kuplas egles. Netālu atradās liela, balta mūra ēka — muižas pils. Apturējām zirgus, iegājām pilī, bet tur nebija neviena cilvēka. Durvis visur vaļā, uz grīdas gulēja apgāzti un atlauzti grāmatu skapji, pa kājām mētājās grāmatas, sadauzītas bildes un samītas istabas puķes. Uzzinājām, ka pagājušajā naktī te bijuši baltigauņi. Šorīt tie atkāpdamies izdemolējuši pili. Mūsējie tos aizdzinuši.

Vakarā mēs jau nonācām pozicijās. Te tikām sadalīti pa vadiem. Mani iedalīja 7. pulka otrās rotas trešajā vadā, kur par komandieri bija Iļjins.

*

Silta februāra nakts. Apkārt viss klusu. Negribas ticēt, ka esam frontē. Bijām pieraduši domāt, ka frontē nekad nav klusu un mierīgi. Bet tagad . . . Vairāku kilometru tālumā dzirdama suņu riešana. Istabā uz grīdas guļ aizmiguši strēlnieki. Tikai ārpusē noliktie sargi stāv un klusi vēro apkārtni. Viņiem uz divām stundām uzticēts vada liktenis.

Istabas dibenā uz četrkantīgā galdiņa deg maza petrolejas lampiņa. Pie galdiņa sēž vada komandieris Iļjins un kaut ko raksta savā piezīmju grāmatiņā. Reizēm viņš gari nožāvājas. Viņš nedrīkst gulēt, jo sargus vajag mainīt.

Aiz loga dzirdami soļi. Atveras durvis, un istabā ienāk kāds strēlnieks, kam cepure stipri nošķiebusies uz vienu pusi. Viņa saplēstie un piemirkušie zābaki stipri šļakst. Piegājis pie Iļjina, viņš paklusi saka:

«Pēc divām stundām iesim. Esiet gatavi!»

Izteicis šos vārdus, viņš lēni izvelk no šineļa kabatas mahorkas paciņu, noplēš avīzes stūri un uztin papirosu. Tad pieiet tuvāk pie galdiņa, noliecas pie lampiņas un aizsmēķē. Izpūtis kuplu dūmu mākoni, viņš jautā:

«Vai rotas komandierim ir kas ziņojams?»

«Nē. Nav nekas.»

Nograb atkal durvju krampis, un strēlnieks iziet.

Iļjins sāk modināt guļošos strēlniekus. Dažas minūtes vēlāk viņš ienes patronu kasti, noliek uz grīdas un pavēl mums piepildīt patronsomas.

«Šodien iesim uz Mazsalacu,» viņš saka. «Saņemiet visi patronas.»

Atnāca rotas komandieris un pavēlēja nekavējoties doties ceļā.

Ausa pelēka rīta gaisma. Gājām rindā cits aiz cita pāri laukiem uz tumšo egļu mežu. Sniegs patīkami gurkstēja zem kājām. Egles reizēm smagi iešalcās. Drīz nonācām pie Salacas upes. Ledus pie krastiem dažās vietās bija atkusis, un tur čurkstēdams virpuļoja ūdens. Mums vajadzēja pāriet pār upi. Pie krasta jau stāvēja pajūgs ar dēļu vezumu un gaidīja mūs. Ņēmām dēļus un klājām uz ledus. Tā pēc dažām minūtēm radās divu dēļu platuma celiņš pāri upei. Pārgājuši bridām prom pa dziļo sniegu. Kad nonācām līdz stigai, apstājāmies un gaidījām komandiera tālāku pavēli.

Saņēmuši pavēli, izklīdām ķēdē un lēniem soļiem, lienot cauri bieziem krūmiem, virzījāmies uz priekšu. Iznākuši no meža, atradāmies pie Valtenberģu muižas parka. Kalnā, muižas pagalmā bija redzami vairāki cilvēki. Pamanījuši mūs, viņi sāka vēdināt cepurēm un lakatiņiem, tādā veidā ziņodami, lai ejam drošāk uz priekšu. Daži no viņiem jau pa gabalu sauca:

«Lai dzīvo Sarkanā Armija!»

Kad iegājām muižas pagalmā, iedzīvotāji mūs sagaidīja ar ovācijām. Sievietes iznesa bļodas ar ceptu gaļu, sniedza siltus miežu plāceņus un dzirdīja ar svaigu pienu. Vīrieši steidzās uzcienāt ar papirosiem vai tabaku. Katrs gribēja mums kaut kā parādīt savu labvēlību.

Pagalmā ilgi palikt nevarējām, jo mūsu ķēdei bija jāvirzās tālāk uz Mazsalacas miestiņu. Ejot caur muižas pagalmu, strēlnieki izskrēja no ķēdes, nolauza plāceņa gabalu, izdzēra glāzi piena un steidzās pakaļ pārējiem. Pagalmā stāvošie cilvēki sauca mums nopakaļus:

«Trieciet, trieciet, zēni, tos baltgvardus projām!»

Kad izgājām no muižas pagalma uz lauka, no Mazsalacas miestiņa sāka stipri uz mums šaut. Rotas komandieris deva komandu: «Uz priekšu! Ur-r-r-a-a-a!» Skrējām taisni uz miestiņu. Lodes griezīgi svilpa gar ausīm, bet mēs turpinājām skriet. Pretinieka šāvieni drīz apklusa. Arī miestiņa iedzīvotāji sagaidīja mūs ar ovācijām. Izgājām cauri miestiņam, bet balto nekur nebija. Tikai sniegā bija redzamas aizbēgušo pēdas. Netālu no baznīcas ceļmalā gulēja daži salauzti kareivju rati ar mantām.. Pamestajos vezumos bija dzelžiem apkalti šņorzābaki, zaļas vadmalas bikses un viena kaste pirmā labuma Krimas tabakas.

Kāds strēlnieks iesita pa kastes sāniem ar šautenes laidi". Plānais dēlis■ nobrikšķēja un ieliecās. Ap tabakas kasti saklupa bars strēlnieku.

Kad tabaka bija sadalīta, pienāca rotas komandiera palīgs Pavlovskis, pavēlēja atstāt vezumus un iet uz norādītām mītnēm.

Naktī uz pirmo maiju mūsu rota ieņēma dažas verstis garu fronti dienvidos no Rūjienas.

Poziciju šeit nebija, tāpēc uzbrukuma laikā nebija kur paslēpties. Gaismai austot, strēlnieki ar lāpstām devās uz kalnu, kas atradās līdzās ceļam, lai tur izraktu bedres — slēptuves.

Kad darbs bija pabeigts un tikai reti kāds vēl palika kalnā, lai izraktu dziļāku bedri, krūmos aiz tuvējā kroga norībēja šāviens, otrs, trešs ... Šāvieni netika raidīti uz mums, bet uz pirmo vadu, kas atradās kādās mājās soļus 400 pa kreisi no kroga. Mūsu vada komandieris vēl nepaspēja nodot pavēli, kad strēlnieki paķēra šautenes un steidzās uz izraktajām bedrēm. Pēc brīža no krūmiem atskanēja ložmetēja šāvieni, tas šāva uz mūsu ierakumiem.

Kauja ilga jau labu laiku, kad no pirmā vada atskrēja strēlnieks ar ziņojumu, ka daļai no mums jāejot viņiem palīgā. Viņi nespējot ilgāk turēties.

Mūsu vadu sadalīja divās daļās. Viena daļa palika savās po-zicijās, bet otra aizsteidzās palīgā pirmajam vadam. Pēc dažām minūtēm pamanījām mūsu aizmugurē kādu ķēdi, kas iznāca no meža un lēni tuvojās. Mežmalā, no kurienes parādījās ķēde, agrāk bija pozicijas ieņēmis Valmieras brīvprātīgo bataljons. Tāpēc nācējus noturējām par savējiem, jo daļai no tiem mugurā bija pelēki krievu šineļi. Tomēr radās aizdomas. Vai tiešām atkāpjoties mūsējie ietu ķēdē? Tādos brīžos tas gandrīz nekad nenotiek.

Vada komandieris, novērojis ķēdi ar tālskatu, paziņoja, ka tie ir baltie, un deva pavēli atkāpties. Baltie bija pārnākuši pār pļavu un ieņēma jau lielceļu, vienīgi pa kuru mums bija iespējams atkāpties. Baltie sāka šaut. Mēs bijām nokļuvuši krustugunīs.

Neatlika nekas cits kā doties atpakaļ uz kroga pusi. Tur vēl bija brīva neliela starpa, pa kuru varējām atkāpties, kaut gan priekšā bija dziļa pārplūdusi upe.

Izrādījās, ka arī krogā jau saimniekoja baltigauņi. Pamanījuši mūs tuvojamies, tie iesāka šaut. Strēlniekos radās sajukums. Lejā atradās kādas ūdens dzirnavas un pie tām tilts pār upi., Vajadzēja steigties uz to, bet arī baltie tuvojās dzirnavām no otras puses.

Pēc dažām minūtēm sasniedzām dzirnavas. Uz tilta pirmie nokļuvām mēs. Tagad varēja uzelpot vieglāk, jo bijām izrāvušies no balto ielenkuma. Atlika vēl nokļūt mežā, caur kuru veda ceļš

7. latviešu pulka 7. rotas vads. Uzņemts 1919. gadā Mazsalacā

uz Rencēniem. Gar ausim griezīgi svilpa lodes, bet mēs ar katru acumirkli tuvojāmies mežam, kuru tagad uzskatījām par vienīgo glābiņu.

Bijām jau uz ceļa. Te mūsu priekšā izbrauca balto bruņu mašīna, un aiz tās lielceļa grāvī sakustējās vairāku cilvēku galvas. Norībēja nekārtīga zalve. Mūsu vidū daži ievaidējās. Viens pakrita. Pasitāmies sāņus, nokļuvām uz pārplūdušas pļavas un devāmies pa to tālāk. Kājas stiga arvien dziļāk dūņās.

Par laimi, mūsu vidū atradās kāds strēlnieks, dzimis un uzaudzis šinī apkārtnē. Soli pa solim sekojām viņam. Un, tikai pateicoties šim strēlniekam, pēc dažām stundām sasniedzām purva otro malu.

*

Atradāmies pozicijās netālu no Mazsalacas, pie Mazsalacas — Jaunates lielceļa.

Nakts gāja uz beigām. Pie apvāršņa jau bija redzama brūna rīta blāzma. Istabā uz salmiem krāca aizmiguši strēlnieki.

Apkārtnē klusums. Postenis gatves galā, aiz neliela kadiķu krūma pie zemes pieplacis, vēroja apkārtni. Gaiss pilns plaukstošo lapu smaržas. Jūtams pavasaris.

Drīz vajadzēja mainīties posteņiem. Pāris simts solu no posteņa atradās neliels meža stūris. Tur reizi pa reizei it kā nobrīkšķēja sausie zari. Sargi pacēlās uz ceļiem, pielika rokas pie ausīm un, elpu aizturējuši, klausījās. Nekā nesaklausījuši, nogūlās atkal aiz kadiķu krūma. Pēc brīža pa kreisi norībēja šāviens, un lode spiedzīgi nosvilpa pāri māju jumtiem.

Pa mājas durvīm bija iznācis vada komandieris ar jaunu maiņu, bet, izdzirdis šāvienu, apstājās. Sargi arī piecēlās un devās uz māju. Vada komandieris pamāja sargiem ar roku, lai steidzas drīzāk, bet pats tūlīt ieskrēja istabā modināt pārējos strēlniekus.

Lodes jau urbās mājas sienās, kad pēdējie strēlnieki izskrēja pa durvīm un ielēca izraktajā grāvī. Iesākās kauja.

Viena baltigauņu daļa bija apmetusies uz lauka un ieņēmusi lielceļu, kas gāja no Jaunates muižas uz Mazsalacu, bet otra daļa ieņēmusi meža stūri un apšaudīja mūs no sāniem.

Kā par nelaimi, mums samaitājās ložmetējs taisni brīdī, kad baltie pa lielceļa grāvi virzījās klāt. Mums bija vēl otrs ložmetējs «Maksims», kas darbojās kārtīgi. To vajadzēja tikai nolikt tā, lai varētu trāpīt tiem, kas tuvojās pa grāvi. Tā arī izdarījām. «Maksis» rija lentu pēc lentas un piespieda baltos atiet atpakaļ.

Pēc dažām minūtēm pie Mazsalacas norībēja pirmie lielgabalu šāvieni. Lādiņi sākumā lidoja mums pāri, bet vēlāk krita arvien tuvāk un tuvāk. Pa starpām sprāga arī šrapneļi. Tie nenodarīja mums nekādus zaudējumus, tikai viegli ievainoja plecā vienu strēlnieku. Toties šrapneļi ķēra māju, kas aizdegās un nodega līdz pamatiem.

Baltigauņi vairākas reizes mēģināja mums tuvoties, bet katru reizi tika atsisti. Lielceļa ieņemšana bija galvenais balto mērķis.

Ap pusdienas laiku mums pienāca papildu spēki no vietējās. padomes — apmēram 20—25 sievietes, kas tikpat aukstasinīgi ieņēma pozicijas kā paši strēlnieki un apšaudīja uzbāzīgo ienaidnieku. Grāvī pie strēlnieku kājām auga izšauto patronu kaudze, bet kauja vēl arvien turpinājās.

Priekšā uz lielceļa parādījās balto bruņu automobilis, kuru vajadzēja kaut kā aizturēt. Izrakt grāvi vairs nepaspētu, tāpēc

sākām zāģēt ceļmalas vītolus un sagāzām šķērsām pār ceļu, lai automobilis nevarētu iebraukt mums aizmugurē.

Bruņumašīna tālāk nenāca, bet apstājās līdzās savai ķēdei un no ložmetēja apšaudīja mūsu pozicijas. Pieskrēja ziņnesis no ceturtās rotas ar vēsti, ka rota atstājusi savas pozicijas, jo nespējusi izturēt balto spiedienu. Strēlnieki, to izdzirduši, izlēca no grāvja un gribēja doties projām, bet rotas komandieris Kan-gars tos aizturēja un pavēlēja visiem saņemt patronas, kas tikko bija atvestas divos vezumos. Nodzītie zirgi nespēja vairs tālāk vilkt. Kad visas patronas bija paņemtas, saņēmām pavēli doties cauri krūmiem uz Jaunates muižas pusi. Mūsu pamestajām pozicijām tuvojās balto ķēde.

Tā bija mūsu — 7. latviešu strēlnieku pulka otrās rotas pēdējā kauja Latvijā. Drīz rotu pārvietoja uz baltpoļu fronti, kur par teicamām kaujas operācijām pie Berezinas rotas komandieri Kangaru apbalvoja ar Sarkanā Karoga ordeni.

Dienvidu frontē pie Orlas Kangaru iecēla par bataljona komandieri. Viņš krita 1920. gada aprīļa kaujās pie Perekopa. Mūsu vada komandieris krita kaujā netālu no Kromiem.

.

V. šmidts ARTILĒRJSTA ATMIŅAS

Pēc pirmo Maskavas sarkano komandieru kursu artilērijas nodaļas pabeigšanas mani kā bijušo latviešu strēlnieku kopā ar dažiem citiem biedriem nosūtīja Padomju Latvijas armijas rīcībā. Padomju Latvijas armijas I. vieglā artilērijas diviziona virspavēlniecība tanī laikā atradās Daugavpilī. Tas bija 1919. gada martā.

Diviziona komandieris E. Bērziņš pieņēma mūs ļoti laipni, aptaujājās par mūsu garastāvokli, par kursos iegūtajām zināšanām artilērijā, pastāstīja par pašreizējo diezgan nopietno stāvokli frontē un ieteica mums braukt uz Rīgas fronti, ko mēs uzņēmām ar lielāko prieku.

Nākamajā dienā, 24. martā, saņēmuši komandējuma dokumentus, devāmies ceļā.

Lai gan fronte atradās netālu, dzīve ritēja diezgan normāli. Ielās bija novērojama rosīga kustība, iznāca laikraksti «Cīņa» un «Sarkanais Strēlnieks», darbojās veikali. Komunālie uzņēmumi — tramvajs, viesnīcas, pirtis, frizētavas un citi — darbojās pietiekoši labi. Iedzīvotāji, cik varēja spriest, bija pilnīgi apmierināti ar jauno iekārtu.

Aprīļa vidū mani nosūtīja uz 3. vieglo bateriju, kas tai laikā

Padomju Latvijas armijas 1. viegla artilērijas diviziona 1. baterijas ložmetēju komanda un virsnieki

ieņēma pozicijas pa labi no Rīgas—Jelgavas šosejas, Misas upītes labajā krastā, vienpadsmit kilometru no Jelgavas. Šajā frontes joslā notika nelielas priekšpulku un izlūku sadursmes, kā arī diezgan intensīva artilērijas apšaudīšanās no abām pusēm, pa lielākai daļai, lai piešautu pastāvīgus mērķus, kā arī lai atbalstītu priekšpulku un izlūku sadursmes.

3. vieglā baterija tai laikā sastāvēja no 4 lielgabaliem, ko apkalpoja pilns numuru sastāvs ar sakaru, izlūku un saimniecības daļu komandām. Skaitliski tā bija diezgan prāva kaujas vienība.

Baterijā ierados kādas dienas pievakarē. Baterijas komandējošais sastāvs ieņēma Zoslēnu dzīvojamās mājas otro stāvu. Pirmo stāvu apdzīvoja paši saimnieki un divu tuvumā atrodošos lielgabalu apkalpe, baterijas sakaru un izlūku komandas. Zoslēnu māja atradās liela meža stūrī, apaugusi kokiem, labi noslēpta ienaidnieka acīm.

Uzkāpis pa koka kāpnēm otrajā stāvā un atvēris durvis, es pārsteigts apstājos: pie gara galda sēdēja vairāki kareivji un harmonikas pavadībā skaļi, lielā sajūsmā dziedāja kādu populāru strēlnieku dziesmiņu. Daži no viņiem smēķēja pīpes, daži papirosus. Ieraudzījuši mani, svešu cilvēku, viņi pēkšņi apklusa. Acīm meklēju baterijas komandieri un nevarēju uzminēt, pie kā griezties. Uz manu jautājumu pēc baterijas komandiera Frei-berga no sola piecēlās neliela auguma, plecīgs, gadus 30 vecs kareivis ar pīpi zobos un paņēma manis pasniegto komandējuma apliecību. Pēc komandējuma apliecības izlasīšanas viņš sāka mani iepazīstināt ar klātesošajiem biedriem, nosaucot katra uzvārdu un dienesta pakāpi.

Pēc nelielas aptaujas, kā es nokļuvis baterijā — kājām vai braukšus, kā jūtoties, vai neesot noguris, Freibergs uzaicināja mani iet apskatīt pozicijas. Apstaigājot pozicijas, viņš iepazīstināja mani sīkumos ar poziciju raksturu, izdevīgumu, piešautajiem mērķiem, pastāstīja, ka pirms dažām dienām mūsu pozicijas apšaudītas ar indīgās gāzes lādiņiem, norādīja, kādā blin-dāžā izdevīgāk paslēpties apšaudes laikā utt.

Baterijas komandieris Fricis Freibergs, komisārs Cače, komandiera palīgs Rūdolfs Bālāms, sakaru un izlūku komandu priekšnieki Paulsons un Būmanis izrādījās ļoti labi biedri. Viņi bija drošsirdīgi, ar bagātu kaujas pieredzi, prata saliedēt baterijas apkalpes sastāvu un uzturēt tajā apzinīgu disciplīnu. Ar prieku iekļāvos baterijas kolektīva dzīvē un darbā.

Grūtību baterijas dzīvē bija ļoti daudz. Dienu un nakti vajadzēja būt kaujas gatavībā. Bieži vien pēc trauksmainas bezmiega nakts pozicijās, kad tikko kā bijām nolikušies atpūsties, atkal nācās celties, skriet no jauna pie lielgabaliem un raidīt uz pretinieku lādiņus, lai atsistu uzbrukumu.

Jelgavas frontē un tāpat arī vēlāk frontē pie Līvāniem apgāde ar pārtiku un drēbēm bija slikta. Lai būtu ko likt katlā, bieži vien nācās no intendanta maizes un gaļas vietā saņemto sāli, tabaku vai citus tamlīdzīgus «produktus» apmainīt pie zemniekiem pret kartupeļiem un pienu, bet daudzreiz, kad tas neizdevās, sūtīt «snaiperus» brāļus Bušus mežā uz zaķu un stirnu medībām.

Reiz Jelgavas frontē baterija veselu nedēļu pārtika no govs gaļas, kuru kāds zemnieks mums pārdeva. Gotiņu kūtī bija trāpījis balto lielgabalu lādiņš un diezgan stipri to saplosījis. Citreiz vairāk nekā nedēļu pārtikām vienīgi no stirnām un zaķiem, kurus mums apgādāja brāļi Buši. Drēbes un apavus lāpījām vaļas brīžos.

Padomju Latvijas armijas 1. vieglā artilērijas diviziona 1. baterijas artilēristi un vezumnieki 1919. gadā pēc atkāpšanās no Kurzemes

Ne no viena baterijas kareivja nedzirdējām kurnēšanu par šiem sliktajiem apstākļiem — tik apzinīga un saliedēta bija baterijas apkalpe.

Vairākas reizes mūsu baterijai nācās vienai, bez kājnieku atbalsta cīnīties ar balto bruņumašīnām un kājnieku ķēdēm. Tā tas bija arī traģiskajās maija dienās uz Rīgas—Jelgavas šosejas, pie Olaines un pie Rīgas, vēlāk pie Juglas un Siguldas. Uz Pleskavas šosejas, pie Juglas, pēc Rīgas krišanas mēs kopā ar Rīgas komunistiem noturējām pozicijas vairāk nekā diennakti. Pēc tam pie Siguldas baterija kopā ar nelielu strēlnieku pulciņu aizturēja pretinieku gandrīz veselu nedēļu.

Tās bija smagas dienas, daža laba strēlnieku vienība, spiesta atkāpties un zaudējusi sakarus ar citām daļām, sadalījās un sadrumstalojās. Atkāpšanās laikā 3. baterijā bija tikai viens dezertēšanas gadījums — kāds no komandieriem, pēc uzvārda Miķelsons, pa ceļam uz Stāmerienes staciju no baterijas dezertēja'. Baterijas vadības prasmīgās rīcības dēļ arī šajos ārkārtīgi grūtajos apstākļos 3. vieglā baterija ne uz mirkli nezaudēja savas kaujas spējas, saglabāja savus cilvēkus un materiālo daļu — lielgabalus, zirgus. Pēc nelielas atpūtas un neliela papildinājuma baterija no jauna ieņēma pozicijas pie Līvāniem Dubnas un Osas upju krastos.

Kaujās Līvānu rajonā baltlatviešu daļas, kas sastāvēja lielākoties no tā saucamajiem Baloža pulkiem, centās ne vienreiz vien pāriet uzbrukumā, bet vienmēr tika sekmīgi atsistas.

Atceros augusta mēneša nakts kauju pie Rudzātiem, kad kāds balto pulks, pārgājis purvu, par katru cenu centās ieņemt pozicijas Osas upītes labajā krastā, lai no turienes, forsējot nelielo upīti, pārietu uzbrukumā un izsistu mūs no kreisā krasta pozicijām. Augusta nakts tumsā «baložiem» izdevās ieņemt dažas Rudzētu ciema lopu kūtis un šķūņus upītes labajā krastā. Pēc mūsu artilērijas spēcīgas uguns un kājnieku pāriešanas pār upīti pretuzbrukumā «baloži» neizturēja un metās bēgt.

Sajās pozicijās nostāvējām līdz septembra vidum. Pa šo laiku baltie ne vienreiz vien gāja uzbrukumā un mēģināja mūs izsist no šīm pozicijām, bet velti. Katru reizi viņi uzdūrās uz sīvu pretošanos, baterijas nāvējošu uguni un ar lieliem zaudējumiem atkāpās.

Septembra beigās un oktobra mēneša sākumā izveidojās ļoti draudošs stāvoklis Dienvidu frontē, kur balto armijas, pāriedamas plašā uzbrukumā, lauzās uz priekšu, apdraudot Brjanskas, Orlas un Tulas pilsētas. Izveidojās ugunsloks ap revolūcijas sirdi — Maskavu, kur atradās Padomju Valdība ar biedru Ļeņinu priekšgalā.

Latviešu strēlnieki, būdami aktīvi un pašaizliedzīgi Lielās Oktobra revolūcijas dalībnieki, nevarēja palikt otrajās rindās, kad pār revolūcijas galvu no jauna sakrājās tumši negaisa mākoņi. Latviešu divīziju kopā ar dažām citām Sarkanās Armijas vienībām oktobra sākumā pārsvieda uz Dienvidu fronti Orlas, Brjanskas un Kurskas rajonā ar uzdevumu apturēt un sagraut balto ģenerāļa Deņikina oficieru pulkus. So partijas un revolūcijas uzdevumu godam izpildīja Sarkanās Armijas trie-ciengrupa, kuras sastāvā bija arī mūsu baterija.

.

A. Karnītis STRĒLNIEKA GAITĀS

1918. gada vasarā mēs, grupa Valmieras strādnieku jauniešu, bezdarba un vācu okupantu varmācību spiesti, nelegāli pārgājām demarkācijas līniju pie Karamiševas stacijas Pleskavas apvidū un 28. augustā brīvprātīgi iestājāmies atsevišķajā latviešu strēlnieku bataljonā, kas formējās Dno stacijā. Bataljona komandieris bija Ernests Vācietis, toreizējā Sarkanās Armijas virspavēlnieka Joakima Vācieša brāļadēls. Daži no mums jau tuvākajās dienās piedalījās apkārtējo kulaku sacelšanās likvidēšanā.

Novembra sākumā mūsu bataljonu nosūtīja uz Serpuhovu. Šeit atradās 5. Zemgales latviešu strēlnieku pulks, kas pēc sīvajām kaujām pie Kazaņas pret čehoslovākiem bija pārcelts uz Serpuhovu. Par pašaizliedzīgo un varonīgo Kazaņas aizstāvēšanu Viskrievijas Centrālā Izpildu Komiteja 1918. gada augustā apbalvoja 5. Zemgales latviešu strēlnieku pulku ar Sarkano goda karogu. Tas bija pirmais apbalvojums Sarkanajā Armijā.

Pulks kaujās pie Kazaņas bija tā izretināts, ka visus vecos zemgaliešus apvienoja vienā — pulka pirmajā bataljonā. Mūs, atsevišķo bataljonu, ieskaitīja pulkā par otro bataljonu.

Pēc novembra revolūcijas Vācijā, kad sākās Latvijas atbrīvošanas cīņas, arī mēs vēlējāmies jo drīzāk piedalīties tajās. Taču sapratām, ka mums jābūt tur, kur pavēlēts.

Pienāca 1919. gads. Strēlnieki vērīgi sekoja notikumiem Rietumu frontē. Latviešu strēlnieku pulki jau tuvojās Rīgai. Ar nepacietību gaidījām, kad virs Rīgas torņiem pacelsies sarkanie karogi.

3. janvārī mūsu rotas strēlniekus norīkoja sardzē pie Galvenā štāba. Sardzes priekšnieks, nostādot mani pie virspavēlnieka kabineta durvīm, brīdināja, ka gaidāma virspavēlnieka ierašanās. Vēlu vakarā gaitenī ģenerālštāba darbinieku pavadībā parādījās virspavēlnieks Vācietis. Viņš bija neliela auguma, drukns, bet ļoti veiklām kustībām un kareivisku stāju. Virspavēlnieks steigšus devās uz savu kabinetu, pie kura durvīm sastingušā pozā, ar šauteni pie kājas, es stāvēju sardzē. Atbildot uz manu sveicinājumu, Vācietis negaidīti sniedza man roku. Ātri pārliku šauteni kreisajā rokā, lai atbrīvotu labo. Biju pārsteigts'^ jo tas viss bija pret reglamentu. Pēc īsa laiciņa virspavēlnieks iznāca no sava kabineta gaitenī.

«Biedri zemgalieti, Rīga ir mūsu! Apsveicu!» viņš priecīgā balsī pavēstīja un pasniedza man skaistu kastīti ar cigāriem. Redzot manu pārsteigumu un apmulsumu, virspavēlnieks piebilda: «Ņemiet, ņemiet, tādā dienā kā šodien to var.»

Kad pēc maiņas atgriezos sardzes telpās un paziņoju priecīgo vēsti strēlniekiem, viņi no prieka līksmoja un lēkāja kā bērni. Visi uzvilkām «uzvaras dūmu» no dāvātajiem cigāriem. Drīz, vēl janvāra sākumā, no visām 5. pulka rotām tika atlasīti vairāki strēlnieki Galvenā štāba komisāra Jūlija Daniševska vilciena apsardzei. Vilciens devās uz Rīgu. Lieki teikt, ka visi palicēji apskauda laimīgos. No mūsu rotas aizbraucēju vidū bija arī mans draugs Kārlis Voldiņš.

Pēc dažām nedēļām vilciens atgriezās Serpuhovā. Tie bija īsti svētki. Stāstiem un jautājumiem par Rīgu nebija gala. Pulka partijas organizācijas sapulcē biedrs Daniševskis informēja mūs par stāvokli Rietumu frontē. Atceros, viņš stāstīja, ka Igaunijas buržuāzijai ar zviedru palīdzību izdevies noorganizēt labi apbruņotas baltgvardu daļas, ka mūsu armijai esot neveiksmes Ziemeļvidzemē. Arī Kurzemes frontē esot lielas grūtības. Daniševskis pasvītroja, ka latviešu strēlnieki cīnoties gandrīz aplenkuma stāvoklī.

Drīz nāca pavēle izdalīt no 5. Zemgales strēlnieku pulka grupu, kurai jābrauc uz Rīgu formēt pulka trešo bataljonu. Sājā grupā iedalīja visu Galvenā štāba komisāra Daniševska vilciena sardzi un vēl no katras rotas vairākus strēlniekus. Šoreiz laimīgo vidū biju arī es un valmierietis Jānis Liepa. Pavisam grupā bija ap sešdesmit — septiņdesmit strēlnieku. Par jaunorganizē-jamā trešā bataljona komandieri iecēla Stangutu, vecās armijas virsnieku, par politisko vadītāju — Jāni Pārupieti. Mūsu vada komandieris bija Matīss Sēniņš, ventspilnieks. Grupā bija arī daži komandieri rezervei. Visi viņi bija pieredzējuši, kaujās rūdīti «zemgalieši». Mūsu grupu noformēja kā 5. Zemgales latviešu strēlnieku pulka trešā bataljona septīto rotu.

Janvāra beigās atvadījāmies no saviem pulka draugiem Ser-puhovā un iekāpām mājīgi iekārtotajos Galvenā štāba vilciena mīkstajos vagonos. Kā jau teicu, mēs braucām uz Rīgu ar uzdevumu formēt pulka trešo bataljonu, un nevienam no mums tolaik neienāca prātā, ka šķiramies no 5. Zemgales latviešu strēlnieku pulka uz visiem laikiem.

Sardzē pie Bruņinieku nama

1919. gada 2. februāra rītā mūsu speciālais vilciens pienāca Rīgas stacijā. No pelēkajiem padebešiem krita mitras sniega pārslas. Nebija ne svinīgas sagaidīšanas, ne mūzikas, ne apsveikuma runu, un tomēr mēs visi bijām tik pacilāti un sajūsmināti, ka viss apkārt šķita pavasarīgi smaidošs. Mēs taču bijām mūsu Rīgā, Padomju Latvijas galvaspilsētā!

Soļojot slēgtās rindās pa mitro ielu bruģi, nesot plecos šautenes ar stobriem uz leju, mēs skaļi dziedājām veco strēlnieku iemīļoto dziesmu:

... Pa vecajiem pilsētas vārtiem Ienāk latviešu strēlnieku pulks.

No ietvēm rīdzinieki sveica strēlniekus roku mājieniem un lakatiņiem.

Bataljona štābu un lielāko daļu strēlnieku novietoja daudzstāvu namā Jēkaba (tagad Komjaunatnes) ielā 12. Mūsu nodaļu ar komandieri Liepu novietoja vienstāva mājiņā klusajā Klostera ielā 3 kāda aizbēguša katoļu garīdznieka dzīvoklī. Tā mēs, pārliecināti ateisti, nokļuvām «svētā» pajumtē.

Saņēmām dienesta uzdevumu — apsargāt Latvijas Padomju Valdību, kas atradās Bruņinieku namā (tagad LPSR Augstākās

Padomes nams). Vienā sardzes maiņā norīkoja trīs strēlniekus: vienu Jēkaba ielā pie vārtiem, divus vestibilā pie kāpnēm. Sardzes uzdevums bija pārbaudīt caurlaides un apliecības visiem ienācējiem. Protams, mēs stingri ievērojām šos noteikumus. Neapturējām tikai tos valdības locekļus, kurus labi pazinām pēc sejas, kā P. Stučku, J. Daniševski, J. Lencmani, K. Pētersonu un vēl dažus.

Valdības galva Pēteris Stučka, neraugoties uz mūsu militāro dienesta stāvokli, sveicinoties ar mums, parasti sniedza roku, dažreiz arī apjautājās par dzīves apstākļiem, garastāvokli, sakariem ar mājiniekiem utt. Tāda sirsnīga attieksme vienmēr modināja siltas jūtas strēlnieku sirdīs. Daudzus vakarus mēs redzējām šo lielo revolūcijas cīnītāju, jau krietni nosirmojušu un mazliet sakumpušu, vientuļi, bez pavadoņiem soļojam pa klusajām Vecrīgas ielām. Acīm redzot tādās pastaigās Padomju Latvijas valdības galva pavadīja savus īsos atpūtās brīžus.

Pārtikas stāvoklis tolaik Rīgā bija ļoti smags. Lai likvidētu spekulantu perēkļus, strēlniekiem uzdeva izkratīt vairākus aizdomīgu elementu dzīvokļus. Rekvizētie produktu krājumi tika nodoti bērnu iestādēm un slimnīcām. Sarkanās Armijas pirmajā gadadienā 1919. gada 23. februārī Bruņinieku nama komandants izsniedza mums no valdības krājumiem dažus papildu produktus, galvenokārt gaļu. Strēlnieku maizes rika nebija bieza, tomēr puiši vienprātīgi nolēma saņemto svētku dāvanu — papildus produktus atdot mazajiem rīdziniekiem.

Mūsu karaspēka daļā nāca klāt arvien jauni brīvprātīgie. Daži no viņiem jau bija rūdīti kaujās, bet bija arī tādi, kas šauteni ņēma rokās pirmo reizi. Marta pirmajās dienās ieradās papildinājums — ap trīsdesmit latviešu strēlnieku no Čeļabin-skas. Tiem aiz muguras bija bargu cīņu skola pie Ložmetējkalna un pilsoņu kara frontē Urālos. Urāliešus iedalīja atsevišķā vadā un novietoja kādā namā mazajā Pils ielā, tuvu mums. Tagad mūsu, trešajā bataljonā jau bija pāri par simts strēlnieku.

Bataljona komandieris Stanguts piešķīra man un Jānim Liepām divas dienas atvaļinājuma ar tiesībām izbraukt uz Valmieru. Valmierā spraigi ritēja politiskā, saimnieciskā un sabiedriskā dzīve, bet visam cauri bija jūtams frontes tuvums. No ziemeļiem Padomju Latvijai uzmācās igauņu un latviešu baltgvardu daļas. Stāvoklis bija draudošs. Valmieras kara komandants, pie kā reģistrējāmies, ieteica mums neuzkavēties mājās nevienu lieku stundu. Pie vecākiem iznāca viesoties tikai dien-8. rotas komandiera palīgu, komandieris bija Andrejs Pārupietis, viņa brālis. Matīss Sēniņš atkal bija mūsu vada komandieris. Gaidījām tālākās pavēles. Pa kreisi no mums kaujas pozicijās vēl bija 8. pulks.

Drīz ienaidnieks ar lielu sparu un niknumu nāca uzbrukumā. Vācu aizmugurē Ceraukstes muižas virzienā augstu gaisā pacēlās aerostats, no kura koriģēja artilērijas uguni. Uz mūsu pozi-cijām gāza tērauda un svina lietu.

Mūsu ložmetējnieku komandas priekšnieks Blūms uzkāpa uz kūts jumta, tieši aiz mūsu ķēdes uzkalniņā un, redzēdams ienaidnieka kaujas kārtību, norādīja ložmetējniekiem mērķi un atstatumu. Ložmetējnieks Puķe tik labi tēmēja, ka drīz apklusa divi vācu ložmetēji. Tad arī Blūmam bija jāatstāj novērošanas punkts. Iepriekšējā dienā Blūms bija viegli ievainots galvā, viņa pārsietā baltā galva bija pamanīta. Kūti sāka apšaudīt ar artilēriju. Iedunējās lielgabalu šāvieni arī mūsu aizmugurē pie Grenctāles — tur atbildēja ienaidniekam mūsu trīscollīgie. Vācu ķēdes tuvojās. Atstatums starp pretējām pusēm bija vairs ap 300—200 metru. Apklusa artilērija, uz brīdi arī ložmetēju un šauteņu troksnis. Acīm redzot pretinieks gatavojās durkļu cīņai. Noskanēja arī mūsu rotas komandiera pavēle:

«Uzlikt durkļus!»

Klusuma brīdī no pretinieka puses atskanēja skaidrā latviešu valodā labi sadzirdams sauciens:

«Comiņi, Rīga ieņemta, jūs esat maisā!»

«Nemels niekus! Ja neesi «friču» roklaiža, nāc pāri pie mums,» kāds atbildēja no mūsu ķēdes.

Pēkšņi sākās pērkona negaiss. Vēja brāzma norāva vācu aero-statu. «Desa» pazuda tumšajos mākoņos, mūsu gaviļu saucienu pavadīta.

«Uz priekšu!» atskanēja komanda, un nākamajā mirklī skaļš «urā!» pāršalca lauku. Ienaidnieks neizturēja, metās bēgt. Tā beidzās mūsu kauja 23. maijā.

Pēc kaujas mums komisārs pateica, ka zvanīts no brigāde? štāba, ka Rīga kritusi jau vakar, 22. maijā. Nav aprakstāms, ■cik nospiedoša bija šī ziņa strēlniekiem.

Sākās mūsu atkāpšanās. Ar lielām grūtībām savācām dažus šķūtniekus. Pajūgu pietika tikai ievainotajiem un munīcijai. Gājām divas diennaktis. No negulēšanas un noguruma acis lipa ciet. Gulēju iedams, turoties ar roku pie vezuma. Kad vezums pēkšņi apstājās, dabūju belzienu pierē un krūtīs. Nonākuši pie

6. latviešu strēlnieku pulka 5. rotas izlūki 1919. gada jūlijā

Valles muižas, pamanījām vācu izlūkus. Gūstot «mēli», zaudējām 9. rotas komandieri Grickēviču. Viņa nāvi atriebām, «noguldot» divus vāciešus. Biedra Grickēvica līķi aizvedām un apglabājām Jaunjelgavā. No Jaunjelgavas baialjbiļmu nosūtīja uz Taurkalni, kur kādu nedēļu noturējām fronti, atkāpāmies uz Jēkabpili, pārcēlāmies pār Daugavu un virzījāmies uz Latgali.

«Padomju Latvijas armija atkāpjas,» ceļu mijās rūgti rezumēja bataljona komandiera palīgs Ansis Šēniņš.

Pretī jaunām kaujām

Latgalē strēlnieki nonāca, izcietuši vēl vienu grūtu pārbaudi. Svārstīgie un nedrošie atkāpšanās dienās pazuda. Mūsu bataljonā gan tādu bija maz. Latgalē saradās kopā latviešu strēlnieku divīzijas daļas, kas līdz šim bija cīnījušās Vidzemē un Kurzemē. Mūsu bataljons ieņēma pozicijas netālu no Līvāniem, gar Daugavas labo krastu, no Dubnas grīvas dienvidu virzienā. Nedēļas bijām tālu paskrējuši, kad mūs sāka apbērt no ložmetējiem. Skrējām pa posmiem, pa vienam. Traucēja stiepļu žogi gar sakņu dārzu grāvmalām. Iemetušies grāvjos, savukārt atbildējām ienaidniekam ar intensīvu ložmetēju un šauteņu uguni.

Mūsu kreisajam flangam izdevās nokļūt līdz dzelzceļa tiltam un Lielupes krastam. Ledus upē bija saspridzināts, nekādu līdzekļu upes forsēšanai nebija. Starp mūsu atsevišķo daļu komandieriem nebija saskaņotas darbības, katrs rīkojās pēc saviem ieskatiem. Mīnmetēju apšaudīti, «Lāčplēsis» un «Atriebējs» atgāja atpakaļ. Izlaidis vairāk desmitu granātu uz pilsētu, atkāpās uz aizmuguri arī mūsu bruņuvilciens. Vācieši šāva ar dumdum lodēm. Lodes sprāga mūsu aizmugurē un radīja nepatīkamu sajūtu, it kā šautu arī no aizmugures. Bija skaidrs, ka mūsu uzbrukums nav vainagojies ar uzvaru.

Gandrīz visā augumā iedams gar ķēdi, vada komandieris Matīss Sēniņš deva norādījumus, kādā virzienā un kārtībā, iestājoties tumsai, aiziet no kaujas lauka. Nogūlies man blakus, viņš draudzīgi uzsita uz pleca:

«Nu, Arnold, kā klājas? Velna milti! Visnepatīkamākais karā ir atkāpšanās. «Friči» taisa lielu troksni, bet šauj uz zaķa. Bataljonā pagaidām nav neviena upura. Trokšņo viņi aiz bailēm. Ja nebūtu priekšā upe, vakariņas mēs ēstu Jelgavas pilī.»

Sēniņš paskaidroja, ka mūsu vadam uzdots segt pārējo daļu atkāpšanos, un norādīja uz lielu siena kaudzi aizmugurē, no kurienes novērošot ienaidnieku.

Beidzot tumsā ari mūsu vads atgāja gar dzelzceļa līniju. Kad bijām jau tālu mežā, no Jelgavas puses vēl vienmēr sprakstēja ložmetēji un šautenes. Ielīdām kādā nokvēpušā būdiņā, kilometrus četrus piecus šaipus Jelgavas. No tumša kakta man priecīgi uzsauca Kārlis Voldiņš un aicināja vakariņās. Sasalusī maize un tādi paši gaļas konservi likās visai garšīgi.

Gaismai svīstot, sākās otrs mēģinājums padzīt ienaidnieku no Jelgavas. Šoreiz mūsu bataljons gāja uzbrukumā labajā flangā gar šoseju. Nebijām vēl izgājuši priekšpilsētas līdzenumā, kad ienaidnieka artilērija raidīja šrapneļus uz mūsu ķēdēm, šāva arī ložmetēji. Bet tas neapturēja mūsu uzbrukuma trauksmi. Lūk, viņa — Jelgava! Kā uz delnas!

Visu dienu ilga artilērijas un abpusēja apšaudīšanās no ložmetējiem un šautenēm. Radās pirmie upuri — bija kritis kāds urālietis, vairākus strēlniekus ievainoja. Mūsu labais flangs bija atklāts, pretinieks centās mūs apiet. Dažus mūsu kareivjus

4. latviešu strēlnieku pulka strēlnieki ierakumos. 1919. gads

aizsūtīja uz attālāku savrup stāvošu mājiņu novērošanai. Pēc tam mūsu ložmetējnieki ātri likvidēja vācu flangu manevru. Saniknotie vācieši sāka apšaudīt mājiņu ar artilēriju un aizde-dedzināja to. Iedzīvotāji aizbēga mežā.

Lai sekmīgi attīstītu uzbrukumu, bija nepieciešami papildu spēki, bet rezervju mums nebija. Trūka arī kaujas tehnikas. Tagad galīgi noskaidrojās, ka frontāli ieņemt Jelgavu nav izredzes, bet aplenkšanai bija par maz spēku.

Vakara krēslā aprima otrās dienas kaujas troksnis. 22. martā pretuzbrukumā nāca dzelzs divīzijas daļas, landesvēristi un baltgvardu bataljons. Mēs ieņēmām pozicijas vecajos pasaules kara ierakumos. Uzbrucēji uz mums raidīja šāvienu pēc šāviena. Vairākas reizes tie nāca uzbrukumā, bet katru reizi saņēma pienācīgu pretsitienu. Vācu bruņuvilciens ielauzās mūsu aizmugurē, bet arī tas nelīdzēja. Uzbrukums tika paralizēts un pievakarē galīgi likvidēts.

Fronte nostabilizējās. Ceļš uz Rīgu pretiniekam bija slēgts. Neraugoties uz ienaidnieka tuvumu, Padomju Latvijas galvaspilsēta atviegloti uzelpoja.

Pie Garozes stacijas

Jelgavas frontē mūs nomainīja jaunorganizētais Rīgas komunistiskais bataljons, kurā par komisāru bija iecelts Rīgas Strādnieku padomes Izpildu komitejas priekšsēdētājs Sīmanis Berģis. Mēs saņēmām pavēli pārvietoties uz Garozes staciju, netālu no Jelgavas, uz Krustpils—Jelgavas dzelzceļa. Garozes stacijā rezervē stāvēja 9. Tveras strēlnieku pulks. Mēs ieņēmām priekšējo līniju, izvietojot posteņus gar Sesavas upes krastu. Novietojāmies Garozes skolas tukšajās telpās. Kādu puskilometru uz priekšu izsūtītos posteņus vakaros atvilka atpakaļ pie pašas skolas ēkas. Retumis notika nelielas sadursmes. Frontes līnijas kā tādas nebija. Ne pa labi, ne pa kreisi mums tuvumā nebija nevienas mūsu karaspēka vienības, izņemot tveriešus aizmugurē..

Jau pasaules kara laikā šajā joslā daudzas mājas bija nopostītas, iedzīvotāji aizklīduši. Pārtikas piegāde sakarā ar pavasara šķīdoni kļuva arvien sliktāka. Netālu no mūsu dienas posteņa upmalā atradās vientuļa, nabadzīga mājiņa. Tās iemītnieki — zemnieku ģimene zvejoja zivis. Ēstgribas dzīti, dažreiz rīta agrumā riskējām iet uz šo mājiņu pēc zivīm. Vieta bija atklāta, bet tas mūs neatturēja. Kādu ritu nodaļas komandieris Volfs, kāds strēlnieks un es, slēpdamies, cik varēdami, aizgājām uz mājiņu. Saimniece, kas mani jau pazina, šoreiz uztraukti iesaucās:

«Ai puisīši, nupat kā bija divi vācieši, paņēma visas zivis, pašiem nekas nepalika.»

«Vai jūs viņiem arī pārdodat?» jautāju.

«Ko nu pārdosi, dēliņ, viņi jau nepērk, bet ņem.»

Steidzāmies prom, kas zina, vai vācieši nav mūs pamanījuši.

Iznākuši no mājiņas, pamanījām zem netālā tiltiņa pazibam zilpelēkus mundierus. Nodaļas komandieris Volfs, vecs strēlnieks, nebija ar mieru palaist tādu «lomu». Notupies uz ceļgala un pielicis šauteni pie pleca, viņš skaļi iesaucās:

«Fritz, komm mal zurūck!»

No tiltiņa apakšas parādījās divas kaskotas galvas un pavērsās ar sejām uz mūsu pusi. Norībēja trīs šāvieni, un zivju kārumnieki vairs necēlās. Izdzirdis šāvienus, pretinieks atklāja lielgabalu uguni uz mežmalu, kur atradās mūsu postenis. Sāka darboties arī ložmetēji. Mūsējie neatbildēja. Bataljona komandierim neteicām, kāpēc «friči» nervozē.

Ap pusdienu gaisā parādījās vācu lidmašīna. Tā lidoja ļoti zemu, acīm redzot izlūkoja apkārtni. Mūsu bataljons nebija redzams. Virs Garozes stacijas lidmašīna apmeta vairākus lokus un apšaudīja tveriešus ar ložmetēju. Pa to laiku mūsu ložmetējnieki ātri norīkoja koltu lidmašīnas apšaudei. Kolta un šauteņu ložu apbērta, ienaidnieka lidmašīna atceļā iegāzās krūmos tuvu pie vācu pozicijām. Jā, ienaidniekam bija lidmašīnas, artilērija, mūsu rīcībā bija tikai ložmetēji, šautenes un rokasgranātas.

Aprīļa vidū pienāca pavēle pāriet uzbrukumā no Garozes stacijas gar dzelzceļu Jelgavas virzienā. Uzbruka mūsu bataljons un vēl dažas atsevišķas karaspēka daļas. Vācu nocietinājumi stiepās līkloču līnijā kilometrus piecus sešus no mūsu izejas punkta — Garozes stacijas. Pēkšņais un straujais uzbrukums noritēja labi; pusstundas laikā ienaidnieks bija izsists no pirmās līnijas. Zaudējuši daudz kritušo, pamezdami ievainotos, vācieši atkāpās Jelgavas virzienā. Vajadzēja sekot ienaidniekam pa pēdām un neļaut nocietināties. To atkal bija grūti izdarīt nepietiekamu spēku dēļ. Tveras strēlnieku pulks stāvēja Garozes stacijā bez sevišķa uzdevuma, bet kaujas iecirkņa komandierim nebija tiesību to izmantot. Armijas rezerve! ... Vai tas bija nejēdzīgs saskaņotības trūkums vai tieša nodevība, par to ierindas strēlniekiem bija grūti spriest.

Mūsu straujais un labi iesāktais uzbrukums apsīka. Vāciešiem pienāca papildspēki, un viņi uzsāka pretuzbrukumu. No Jelgavas pienākušais bruņuvilciens ielauzās mūsu aizmugurē un apšaudīja flangus. Mums nebija nekādu instrumentu, ne sprāgstvielu, ar ko izjaukt sliedes. Ienaidnieka pretuzbrukumu tomēr izdevās atsist ar nemitīgu ložmetēju un šauteņu uguni. Bet tad mums neatlika nekas cits kā savākt trofejas un atgriezties savās pozicijās. Bijām ieguvuši pāris ložmetēju, šautenes, patronas, vairākus pajūgus ar zirgiem, kokmiltu maizi, marmelādi un treknu ievainotu zirgu, ko tūlīt nodevām pavāram. Ievainotajiem gūstekņiem sniedzām pirmo palīdzību un kopā ar veselajiem nosūtījām uz Rīgu.

Pie Garozes stacijas turējām fronti līdz aprīļa beigām. Strēlnieki bija ļoti noguruši. Nebijām ilgāku laiku izģērbušies. Miesa niezēja no netīrumiem un parazītiem. Tad mūs nomainīja kāda jaunorganizēta karaspēka daļa, un 30. aprīļa pēcpusdienā, neraugoties uz nogurumu, braši maršējot, ienācām Rīgā.

Karogiem un vainagiem pušķotās ielas radīja pirmssvētku noskaņu. Pēc karstas pirts un frizētavas apvilkuši tīras drēbes, atkal sajutām spēka un jautrības pārpilnību.

Pārgrupēšanās

Lielā pacilātībā Rīgā nosvinējām Pirmo Maiju. Demonstrantu kolonās plīvoja sarkanie karogi, līgojās transparenti, skanēja dziesmas. Mītiņā runāja Pēteris Stučka. Nekas neatgādināja frontes tuvumu. Tikai vakara klusumā bija dzirdama artilērijas rūkoņa. Otrā dienā virs Pārdaugavas parādījās ienaidnieka izlūku lidmašīnas.

Domājām, ka mūsu bataljonu sūtīs uz Serpuhovu, kur joprojām atradās mūsu 5. Zemgales pulks. Bet jau 3. maijā atkal soļojām pa Jelgavas šoseju, šoreiz uz Olaini. Līdz maija vidum atradāmies rezervē rajonā starp Jelgavas—Rīgas un Jelga-gavas—Krustpils dzelzceļu. Pēc tam saņēmām pavēli atgriezties Rīgā. Vai tiešām uz Serpuhovu?

Pēc dažām dienām mums paziņoja, ka tiekam apvienoti ar komunistisko bataljonu un ka mums nekavējoties jādodas uz Bauskas fronti. Kaut kur augstākajos štābos bija izstrādāts jauns Jelgavas atbrīvošanas plāns. Pēc šī plāna bija paredzēts savilkt pēc iespējas stipru trieciena dūri pie Lietuvas robežas starp Mēmeles un Mūsas upēm, straujā uzbrukumā izsist vāciešus no Bauskas, atgriezt Jelgavu un noslēgt «maisā» ienaidnieka daļas Rīgas frontē. So operāciju veikt bija uzdots Kurzemes grupai jau aprīļa beigās. Bet Bauska vēl arvien nebija ieņemta.

Pret apvienošanos ar komunistisko bataljonu mūsu bataljona strēlnieki iebildumus necēla. Līdz šim mūsu bataljonā faktiski bija tikai viena — septītā rota. Strēlnieki izteica tikai bažas par jaunā papildinājuma kaujas spējām, jo nebijām pietiekami informēti par komunistiskā bataljona varonīgajām cīņām pie Jelgavas. Pret to, ka jāiet triekt vāciešus ārā no Bauskas, arī neviens atklāti nestrīdējās, kaut gan daudzi šaubījās par šī uzdevuma sekmīgu realizēšanu.

Bet strēlnieki smagi uzņēma vēsti, ka viņu iecienītos komandierus Stangutu, Pārupieti un Sēniņu pārceļ uz 98. pulku. Ar šiem komandieriem strēlnieki katrā laikā bija gatavi iet caur uguni un ūdeni. Komandieru maiņu vecie zemgalieši uzņēma kā lielu netaisnību un apvainojumu. Sarūgtinātie strēlnieki jautāja, kāpēc bataljonā paliek «viņu», bet ne «mūsu» komandieri? Paskaidrojumus nesaņēmām.

Tad pie mums ieradās kaut kāda priekšniecība — trīs četri cilvēki frenčos, spārnotās galifē, ar portupejām pār pleciem un piešiem pie papēžiem. Viņi rupji uzbruka strēlniekiem par

|

neapmierinātību, draudēja ar tribunālu un citiem soda līdzekļiem. Strēlnieki šos draudus uzņēma ar parasto jautrību un griezīgām piezīmēm, nosaucot ieradušos frantus par «siksnu varoņiem», «mākoņu bīdītājiem» un tamlīdzīgi. Tagad noteikti atskanēja strēlnieku prasība: atstājiet mūsu komandierus vai sūtiet mūs uz Serpuhovu. Mēs ieguvām «dumpinieku» slavu.

Par apvienotā bataljona komandieri bija iecelts Kazakevičs. Daži no mums viņu mazliet pazina, jo kādu laiciņu viņš bija ieskaitīts mūsu rotā vēl Serpuhovā. Arī viņš bija sikšņots, un par tādiem strēlnieki ironizēja, jo mūsu vecā pulka un bataljona komandieri portupejus nenēsāja. Tādēļ arī Kazakevičam neizdevās nomierināt sapīkušos strēlniekus.

Strēlnieku uzbudinājums vēl nebija norimis, kad pie mums ieradās plecīgs, straujš un enerģisks vīrs ar drošu skatienu. Viņš stādījās priekšā: komunistiskā bataljona komisārs Berģis. Strēlnieki apklusa. Rīgas Strādnieku padomes Izpildu komitejas priekšsēdētāja vārdu katrs bija dzirdējis. Berģis mierīgi un īsi paskaidroja par stāvokli frontē un uzdevumu nopietnību, norādīja, ka pavēlēts rīt pāriet uzbrukumā, bet līdz kaujas līnijai ir ne mazāk par deviņdesmit kilometru. Komunistiskais bataljons jau esot izgājis. Vajagot pasteigties, lai nokļūtu Iecavā vienā laikā, jo tur atrodoties brigādes štābs.

«Esmu pārliecināts, zēni, ka jūs arī turpmāk, tāpat kā līdz šim, augstu nesīsiet varonīgā 5. latviešu strēlnieku pulka karogu,» viņš nobeidza.

«Par to varat būt droši, biedri komisār!» cits pēc cita atbildēja strēlnieki, jo noskaņojumā bija noticis lūzums.

Jānis Pārupietis pirms atvadīšanās sasauca nedaudzos trešā bataljona komunistus uz apspriedi un paskaidroja mūsu komandieru pārcelšanas iemeslus. 98. pulks pašlaik esot stipri dezorganizēts, tāpēc ka tur neesot pietiekami norūdītu un uzticamu komandieru. Apvienotais 3. bataljons esot nodrošināts ar komandieriem. 98. pulks cīnīšoties plecu pie pleca ar mūsu bataljonu. Pārupietis norādīja, ka komunistu uzdevums ir pārliecināt strēlniekus nekavējoties sekot komunistiskajam bataljonam uz Iecavu.

Nebija vajadzības aģitēt strēlniekus pēc tam, kad viņi bija par visu pietiekami informēti. Bijām gatavi iet, kur pavēlēts. Bet mēs bijām palikuši bez vadības, jo komunistiskais bataljons un visa apvienotā bataljona vadība jau bija aizgājusi. Pēc komunistu ieteikuma strēlnieki par mūsu komandieri ievēlēja strēlnieku Andreju Pārupieti, bijušo apakšvirsnieku, Jāņa Pārupieša vecāko brāli. Bet neviens nebija parūpējies par patronām un transportu, tādēļ iznāca aizkavēties veselu diennakti. Apsolītās smagās mašīnas nesagaidījām. Dabūjām tikai zirgu pajūgus ložmetēju, munīcijas un produktu pārvešanai. Otrās dienas pievakarē devāmies ceļā uz Iecavu.

Bauskas lokā

Drūmu iespaidu atstāja nopostītā Ķekava, izrobotā un izvandītā zeme, visur izsvaidītie, rūsas saēstie dzeloņstiepļu čemuri. Tās bija imperiālistiskā kara pēdas. Bet nebija laika nodoties skumjām pārdomām. Uzvilkām dziesmas un soļojām tālāk. Iecavā mums atļāva pārgulēt. Gaismai austot, bijām atkal ceļā. Pār Mūsas upi pārcēlāmies kāda Lietuvas ciema tuvumā. Straujā maršā kādā vēlā pēcpusdienā sasniedzām Grenctāli, kur atradās apvienotā bataljona štābs. Grūti atcerēties, cik ilgi bijām soļojuši. Netālu, pie Ceraukstes muižas, dārdēja kaujas troksnis. Mūsu nodaļa saņēma pavēli nogādāt patronas uz Cerauksti. Zem ziedošām ābelēm strēlnieki enerģiski pildīja ložmetēju lentas. Tas deva iespēju pēc garā pārgājiena uz brīdi atvilkt elpu.

No sākuma gājām ar smago nastu pa lielceļu, bet Ceraukstes tuvumā bija jālien pa grāvi, jo no Mūsas upes kreisā krasta mūs sāka apšaudīt. Nojautām, ka tēmē tieši uz mums. Kad grāvis izbeidzās, līdām rāpus, velkot aiz sevis smagās kārbas ar ložmetēja lentām.

Tikko ieņemtā Ceraukstes muiža neizdevīgo pozīciju dēļ bija jāatstāj. Bataljona komandieris bija devis pavēli savam vietniekam Ansim Šēniņam, kas tieši vadīja Ceraukstes ieņemšanas operāciju, vakarā atiet atpakaļ līdz Ceraukstes upītei. Sastapāmies ar kareivjiem, kad tie atgriezās norādītajās pozicijās. Viņi nesa bagātas trofejas, arī vācu ložmetēju. Ievainoto bija ne mazums. Bataljona atiešana pa Mūsas upes labo krastu nebija viegla, — no upes otrā krasta ienaidnieks stipri apšaudīja. Palīdzēja iestājusies tumsa un biezie alkšņu un ievu krūmāji gar krasta nogāzi. Zaru un lapu biezoknī sprāgstošo dum-dum ložu švirkstoņa radīja nepatīkamu sajūtu, it kā visapkārt šautu.

Kad mūsu nodaļa kopā ar komunistisko bataljonu iznāca no apšaudes joslas, abi bataljoni satikās uz klaja lauka un tikai tagad faktiski notika apvienošanās. Mūsu bataljona septītā rota kļuva par astoto, komunistiskais bataljons izveidoja septīto un devīto rotu.

Tagad mēs kā 5. pulka trešais bataljons ieņēmām pozicijas un palikām kaujas gatavībā, jo nebija izslēgta varbūtība, ka naktī ienaidnieks nenāk pretuzbrukumā. Naktī bataljona komisārs Sīmanis Berģis, kas ar šauteni rokā plecu pie pleca kopā ar strēlniekiem bija sturmējis Cerauksti, sasauca bataljona partijas biedru apspriedi turpat uz lauka zem zvaigžņotajām debesīm. Notika savstarpēja iepazīšanās un draudzīgas pārrunas. Mūsu bataljona agrākajā sastāvā bija ap desmit komunistu, bet jauno kaujas biedru vidū to bija prāvs skaits, starp tiem tādi izcili politiski darbinieki kā komisārs Sīmanis Berģis un M. Cinis, vēlākais 5. pulka komisārs.

Pārrunājām strēlnieku — veco zemgaliešu neseno incidentu. Izteicām pilnīgu uzticību bataljona vadībai un gatavību izpildīt katru kaujas uzdevumu. Berģis informēja par ārkārtīgi grūtajiem cīņas apstākjiem Bauskas virzienā, par patronu trūkumu, par nedrošību Rīgas frontē un sakarā ar to par varbūtēju nodevību kaut kur štābos.1

Jau bija pāri pusnaktij, kad norīkoja pastiprinātus sargu posteņus, bet pārējiem strēlniekiem atļāva ierīkoties uz nakts guļu tuvākajos šķūņos un mājās. Tas bija 1919. gada 22. maijā.

Mani norīkoja sardzes postenī. Valdīja baigs klusums. Ceraukstes virzienā bija klajs lauks, pa labi — tumšs mežs. No labā flanga ienaidnieks bija aizdzinis mūsu 98. pulku pāri Mēmelei, kur tas, kā vēlāk izrādījās, bija galīgi izklīdis. Bija neziņas un nedrošības pilna nakts. Uz rīta pusi kļuva dzestri, migla aizplīvuroja apvārsni. Mocīja gandrīz nepārvarams nogurums, uzmācās snaudulība. Tikai dziļa pienākuma apziņa, ka tev uzticēta kaujas biedru dzīvība, asināja redzes un dzirdes uztveri.

No rīta strēlnieki brokastoja pie piena spaiņiem un sviestmaizēm. Piena produktu šajā novadā vēl bija papilnam, un meitas labprāt cienāja strēlniekus. Krietni pabrokastoju ari es, bet tad tūlīt uz vietas iekritu dziļā miegā.

Mani drīz atmodināja gaviļu saucieni — bataljonā bija atgriezies no 98. pulka Jānis Pārupietis un Matīss Sēniņš. Stanguts bija paturēts brigādes štābā. Jāni Pārupieti iecēla par mūsu [25] 8. rotas komandiera palīgu, komandieris bija Andrejs Pārupietis, viņa brālis. Matīss Sēniņš atkal bija mūsu vada komandieris. Gaidījām tālākās pavēles. Pa kreisi no mums kaujas pozicijās vēl bija 8. pulks.

Drīz ienaidnieks ar lielu sparu un niknumu nāca uzbrukumā. Vācu aizmugurē Ceraukstes muižas virzienā augstu gaisā pacēlās aerostats, no kura koriģēja artilērijas uguni. Uz mūsu pozi-cijām gāza tērauda un svina lietu.

Mūsu ložmetējnieku komandas priekšnieks Blūms uzkāpa uz kūts jumta, tieši aiz mūsu ķēdes uzkalniņā un, redzēdams ienaidnieka kaujas kārtību, norādīja ložmetējniekiem mērķi un atstatumu. Ložmetējnieks Puķe tik labi tēmēja, ka drīz apklusa divi vācu ložmetēji. Tad arī Blūmam bija jāatstāj novērošanas punkts. Iepriekšējā dienā Blūms bija viegli ievainots galvā, viņa pārsietā baltā galva bija pamanīta. Kūti sāka apšaudīt ar artilēriju. Iedunējās lielgabalu šāvieni arī mūsu aizmugurē pie Grenctāles — tur atbildēja ienaidniekam mūsu trīscollīgie. Vācu ķēdes tuvojās. Atstatums starp pretējām pusēm bija vairs ap 300—200 metru. Apklusa artilērija, uz brīdi arī ložmetēju un šauteņu troksnis. Acīm redzot pretinieks gatavojās durkļu cīņai. Noskanēja arī mūsu rotas komandiera pavēle:

«Uzlikt durkļus!»

Klusuma brīdī no pretinieka puses atskanēja skaidrā latviešu valodā labi sadzirdams sauciens:

«Comiņi, Rīga ieņemta, jūs esat maisā!»

«Nemels niekus! Ja neesi «friču» roklaiža, nāc pāri pie mums,» kāds atbildēja no mūsu ķēdes.

Pēkšņi sākās pērkona negaiss. Vēja brāzma norāva vācu aero-statu. «Desa» pazuda tumšajos mākoņos, mūsu gaviļu saucienu pavadīta.

«Uz priekšu!» atskanēja komanda, un nākamajā mirklī skaļš «urā!» pāršalca lauku. Ienaidnieks neizturēja, metās bēgt. Tā beidzās mūsu kauja 23. maijā.

Pēc kaujas mums komisārs pateica, ka zvanīts no brigādes štāba, ka Rīga kritusi jau vakar, 22. maijā. Nav aprakstāms, cik nospiedoša bija šī ziņa strēlnieķiem.

Sākās mūsu atkāpšanās. Ar lielām grūtībām savācām dažus šķūtniekus. Pajūgu pietika tikai ievainotajiem un munīcijai. Gājām divas diennaktis. No negulēšanas un noguruma acis lipa ciet. Gulēju iedams, turoties ar roku pie vezuma. Kad vezums pēkšņi apstājās, dabūju belzienu pierē un krūtīs. Nonākuši pie

6. latviešu strēlnieku pulka 5. rotas izlūki 1919. gada jūlijā

Valles muižas, pamanījām vācu izlūkus. Gūstot «mēli», zaudējām 9. rotas komandieri Grickēviču. Viņa nāvi atriebām, «noguldot» divus vāciešus. Biedra Grickēvica līķi aizvedām un apglabājām Jaunjelgavā. No Jaunjelgavas baialjoLnu nosūtīja uz Taurkalni, kur kādu nedēļu noturējām fronti, Va atkāpāmies uz Jēkabpili, pārcēlāmies pār Daugavu un virzījāmies uz Latgali.

«Padomju Latvijas armija atkāpjas,» ceļu mijās rūgti rezumēja bataljona komandiera palīgs Ansis Sēniņš.

Pretī jaunām kaujam

Latgalē strēlnieki nonāca, izcietuši vēl vienu grūtu pārbaudi. Svārstīgie un nedrošie atkāpšanās dienās pazuda. Mūsu bataljonā gan tādu bija maz. Latgalē saradās kopā latviešu strēlnieku divīzijas daļas, kas līdz šim bija cīnījušās Vidzemē un Kurzemē. Mūsu bataljons ieņēma pozīcijas netālu no Līvāniem, gar Daugavas labo krastu, no Dubnas grīvas dienvidu virzienā. Nedēļas laikā, kamēr šeit atradāmies, ienaidnieks Daugavas pretējā krastā neparādījās. Nocietinājāmies gar Dubnas kreiso krastu. Sākās «mierīga» frontes dzīve.

Apstākļi tagad ļāva aktivizēt partijas un kultūras masu darbu. Pirmā partijas sapulce notika zem klajas debess. Divīzijas politiskās nodaļas pārstāvis paziņoja, ka visā divīzijā notikšot partijas biedru pārreģistrācija. Rotās atgriezāmies no sapulces ar svaigām avīzēm, ko bija piegādājusi politiskā nodaļa. Tika organizēta avīžu kolektīva lasīšana un pārrunas.

Pie strēlniekiem bieži ieradās komisārs Sīmanis Berģis. Viņš stāstīja par starptautiskajiem notikumiem, par stāvokli citās pilsoņu kara frontēs, par Latgales nabadzīgās zemniecības dzīvi līdz šim, par padomju darbu. Latgale tagad bija Padomju Latvijas vienīgā teritorija, tās aizstāvēšana bija uzticēta latviešu strēlniekiem. Un strēlnieki dienu un nakti modri stāvēja savos sargposteņos.

Spilgti atmiņā palicis kāds mītiņš, kad mūsu bataljons jau stāvēja brigādes rezervē. Mītiņā runāja S. Berģis, sākumā mierīgi, gandrīz monotoni, tad sāka iekaist, pats līdzi pārdzīvodams teikto. Viņa runa pakāpeniski kļuva aizvien aizrautīgāka, temperamentīgāka, klausītāji tai dzīvoja līdzi un izrādīja vētrainu piekrišanu. Likās, ka nebija neviena, ko nebūtu pārliecinājuši Berģa dedzīgie vārdi: «Visas iekšējās kontrrevolūcijas bandas un interventu salašņas Sarkanā Armija sasitīs lupatu lēveros!»

Sākumā sadursmes notika tikai ar «zaļajiem», kas parasti atklātās kaujās neielaidās, bet, kaut kur paslēpušies, apšaudīja mūsu izlūkus nv'<nsti no aizmugures. Vajadzēja noskaidrot frontes stāvokli —• . «naidnieka atrašanās vietu, izlūkot viņa pozi-cijas. Mēs pat nezinājām, kas tagad ir mūsu pretinieki — dzelzs divīzija, landesvēristi vai ulmanieši. Mazās izlūku nodaļas, kas tika izsūtītas, nevarēja stāvokli noskaidrot. Tad bataljona štābā ienāca ziņas, ka ienaidnieks atrodoties Turku ciemā, ap 12 kilometru no mūsu pozicijām. «Apciemot» to uzdeva mūsu rotai. Izlūkojot ar kauju, vajadzēja ievākt tuvākas ziņas. Pirmā mūsu «vizīte» nedeva vajadzīgos rezultātus. Noskaidrojām tikai ienaidnieka aizsardzības līniju. Bija redzams, ka sevišķi ir nocietināta kapsēta pie Turku ciema.

Pēc dažām dienām izlūkošanu atkārtojām divu — septītās un astotās — rotu sastāvā. Operāciju vadīja bataljona komandiera palīgs Ansis Sēniņš, piedalījās arī komisārs Sīmanis Berģis. Izgājām pirms pusnakts. Astotā rota uzbruka frontāli, lai saistītu pretinieka uzmanību, bet septītā rota — no meža puses, pretinieka kreisajā flangā. Straujā uzbrukumā ciemu ieņēmām, sagūstījām ari visu kapsētas «garnizonu». Ienaidnieks zaudēja daudz kaujas tehnikas, kritušo vidū bija viņa ložmetēju komandas priekšnieks. Gūstekņu bija pavisam trīsdesmit. Izrādījās, ka tagad mūsu pretinieks vairs nav vācieši, bet latviešu baltgvardi. Tā notika mūsu pirmā nopietnā «iepazīšanās» ar «pašu māju» kontrrevolūcijas bruņotajiem spēkiem.

Vēlāk stāvējām Lubānas ezera rajonā un mūsu rota kādu laiku pie paša ezera — Idenus ciemā. Bataljonam pa kreisi pie Varakļāniem frontes līniju ieņēma 4. latviešu strēlnieku pulks, labajā flangā, tālāk uz austrumiem, — 6. latviešu strēlnieku pulks.

Mūsu, 5. pulka trešajam bataljonam, kas darbojās atsevišķi no sava pulka latviešu divīzijas sastāvā, bija piešķirtas pulka tiesības. Uz rudens pusi paklīda runas, it kā mūsu bataljonu pārveidošot par pulku. Citi atkal runāja, it kā 5. pulks, kas no Serpuhovas bija pārcelts uz Maskavu, ieradīšoties latviešu divīzijā, un strēlnieku klusās cerības — tikt atpakaļ savā pulkā — piepildīšoties. Bet neviens neko noteiktu nezināja.

Vasara Latgalē pagāja bez sevišķiem notikumiem frontē. Kaujas, kas šur tur uzliesmoja, bija vietēja rakstura. Izlūku darbība un sadursmes ar «zaļajiem» ievijās vienmuļo dienu virknē ...

Gribētos minēt dažus vārdus par sievietēm — kaujīniecēm un sanitārēm, kas plecu pie pleca ar strēlniekiem izcieta visas frontes dzīves grūtības. Viņas ieradās pie mums kopā ar komunistisko bataljonu. Vairākumā tās bija partijas biedrenes. Strēlnieki, kas senāk mēdza pazoboties par «plintniecēm», tagad ar lielu cieņu izturējās pret šīm cīņu biedrenēm. Mūsu rotas ložmetējniece (diemžēl, viņas vārdu neatceros) un sanitāre Milda Brediha, likās, baiļu nepazina. Sanitāre Milda Brediha kaujas laikā vienmēr paguva pārsiet ievainotos un aizgādāt tos drošā vietā, kā arī ar šauteni rokās aktīvi piedalīties kaujās. Šīs divas varonīgās meičas kopā ar dažām citām sievietēm aizgāja līdz ar strēlniekiem jaunās kaujās uz Dienvidu fronti.

Augusta beigās Sīmani Berģi aizsauca uz Rēzekni, kur tolaik atradās Padomju Latvijas valdība. Strēlniekiem bija žēl_šķirties no šī enerģiskā, kvēlā revolucionāra, sirsnīgā un vienkāršā cilvēka. Par mūsu bataljona komisāru Berģa vietā iecēla M. Cini.

Vasarā mūsu bataljonā iestājās ne mazums brīvprātīgo, galvenokārt jaunieši no Latgales ciemiem. Rudenī pienāca lielāki papildinājumi — atsevišķas strēlnieku grupas, kas līdz tam bija darbojušās patstāvīgi. Septembra sākumā atstājām Latgali. Galīgi pulks izveidojās, būdams jau ešelonā ceļā uz baltpoļu fronti. Gomeļā no Gžatskas ieradās liela latviešu strēlnieku grupa ar komandieri Tupi priekšgalā. Tupi iecēla par jaunizveidotā 5. latviešu strēlnieku pulka komandieri, par komisāru palika Cinis. Vecais 5. Zemgales latviešu strēlnieku pulks, kas joprojām atradās Maskavā, lai to atšķirtu no 5. līnijpulka, tagad tika dēvēts par 5. atsevišķo latviešu strēlnieku pulku. Tā radās divi vienādas numerācijas latviešu strēlnieku pulki.

Latviešu strēlnieku divīzijas pulku cīņas baltpoļu frontē bija īslaicīgas. Pēc V. I. Ļeņina ierosinājuma 1919. gada septembrī Latviešu divīziju steidzīgi pārcēla uz Dienvidu fronti cīņā pret Deņikinu.

Es savas gaitas 5. latviešu strēlnieku pulkā izbeidzu

1920. gadā pie Jekaterinoslavas, kad mani nosūtīja uz Sarkanās Armijas Dienvidu frontes komandieru kursiem, kas darbojās sākumā Serpuhovā, pēc tam Harkovā.

Cik man zināms, 5. Zemgales, vēlāk 5. atsevišķo latviešu strēlnieku pulku 1919. gadā no Maskavas pārcēla uz Tulu, bet vēlāk nosūtīja cīņā pret Judeņiču. Par uzvarām pie Pavlovskas tas ieguva otru augstāko apbalvojumu.

.

SATURS

Priekšvārds.................

К. Kauliņš. Partijas darbā 1918. un 1919. gadā.....

P. Allens. Vēsturiskajās 1919. gada dienās.......

J. Freimanis. Iekšlietu komisariātā..........

J. Ģirupnieks. Cīņā par sociālistisko darba skolu.....

E. Kraukle. Rīgas kaujinieces gaitās.........

A. Bedritis. Revolucionārās cīņas Inčukalnā......

J. Mergins. Partijas un padomju darbs Cēsu apriņķī . . .

ь J. Skrastiņš. Padomju vara Smiltenes rajonā......

P. Kaģe. Partijas un padomju darbā Rencēnos.....

J Saliņš. Burtniekos...............

T. Bērziņš. Cīņas par Padomju varu Mazsalacā.....

Ķ. Cire. Piefrontes pagastā.............

К Mende. Vidzemes nomalē — Limbažos........

/. Kalniņš. 1918. gads Vecgulbenē..........

J. Simsons-Zemītis. Skarbo cīņu dienās........

J. Stoķis. Madonas apkaimē............

E. Pele is. Ilzenē.................

O. Kalniņš. Vidzemes Malienā............

A. Skraba. Lubejas pagastā.............

J. Kummermane. Vācu okupētajā Liepājā........

E. Jaunzeme. Par pagājušajām cīņu dienām Liepājā ....

J. Dupats. Meklējumu un cīņu gadi..........

A. Bālmane. Padomju vara Dundagā.........

J. Zernevics. Cīņa par Padomju varu Kuldīgā......

A Lamme. LSD organizācija «Vētra».........

K. Plattacis. Saldus apkārtnē............

F. Bergs. Cīņa par Padomju varu Tukuma apkārtnē . . .

F. Krustkalns. Irlavas pagastā............

K. Fimbers. Naudītes bezzemnieki cīņā par Padomju varu . Ķ. Radiņš. LSD Dzintara organizācijas biedru rindās . . .

L. Tauriņa. Darbs un cīņas piefrontē * .

J Palameika. Par to, kas bija......

A. Jurevičs. Rēzeknes apriņķī........

A. Skroderis. Tautas izglītības darbā Rēzeknē . . A. Grinbergs. LKP Dricēnu rajona organizācija .

J. Lazarevs. Ludzas apriņķī.........

K. Skranda. Latgales laukos........

H. Miezis. Latviešu strēlnieku rindās.....

J. Adamsons. Latviešu strēlnieku cīņas Kurzemē .

V. Druva. 7. latviešu strēlnieku pulkā.....

V. Smidts. Artilērista atmiņas........

.4. Ķarnitis. Strēlnieka gaitās........

PAR PADOMJU LATVIJU

Mākslinieks M. Vitoliņš.

Redaktore Z. Valle. Māksi, redaktors И. Purviņš. Tehn, redaktore L. Vasilevska. Korektore Z. Siņicka.

Nodota salikšanai 1959. g. 25. martā. Parakstīta iespiešanai 1959. g. 11. jūnijā. Papīra formāts 6lX86he. 27 fiz. iespiedi.; 27 uzsk. iespiedi.; 25,07 izdevn. 1. Metiens 5000 eks. JT 22182. Maksā 7 rbļ. 25 кар.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. И859-Р485. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 461.

9(L) -r3KP(L)

1

LĶP VI kongresa protokoli. LKP grāmatu apgadnieciba «Spartaks», 1920. g., 36. Ipp.

2

P. Stučka, Par Padomju varu Latvija. Rakstu izlase, 1958., 95. Ipp.

3

Partijas nedēļu sarīkoja sakarā ar KK(b)P VIII kongresa lēmumu par partijas skaitliskā sastāva paplašināšanu ar strādniekiem un strādnieku un zemnieku jaunatni. Pirmoreiz partijas nedēļu sarīkoja Petrogradas organizācija 1919: gada augustā. Partijas Centrālās Komitejas plēnums 1919. gada 26. septembrī pieņēma lēmumu par partijas nedēļas sarīkošanu arī uz laukiem un armijā. Partijā tika uzņemti vairāk nekā 200 tūkstoši jaunu biedru.

4

«Krāsnij arhiv», 6. nr., 1940. g., 50. Ipp.

5

«Ciņa», 11. nr., 1919. g. 21. janvari.

6

«Latvijas Sociālistiskās Padomju Valdības Ziņotājs», 59. nr., 1919. g. 2. maijā.

7

Vilis Jansons (1887.—1918.) bija LSD biedrs, pārliecināts boļševiks. Studēdams Rīgas Politehniskajā institūtā, V. Jansons aktīvi piedalījās nelegālā studentu revolucionāru pulciņā. Kā studiju laikā, tā arī vēlāk, strādādams par inženieri, V. Jansons brīvos brīžus ziedoja jaunatnes audzināšanas darbam. 1917.—1918. g. V. Jansons bija Iskolata rūpniecības un tirdzniecības nodaļas vadītājs.

8

«Skola un Māja», 1914. g., 40. lpp.

9

«Dzimtenes Ziņas», 189. nr., 1918. g. 23. decembrī.

10

Organizējot šo darbu, kam daudz kopīga ar mūsdienās plaši izplatīto novadpētniecību, bijām paredzējuši pieradināt skolēnus ekskursijās vērot visu nepazīstamo (augus, minerālus, dzīvniekus u. c.), kā arī sastādīt kolekcijas.

11

«Izglītība», 3. nr., 1919. g. 5. maijā, 16. lpp.

12

Ļeņina iela 34. Red.

13

«Cīņa», 22. nr., 1919. gada 4. febrnan.

14

Petrogradas. Red.

15

Deputātu padomes. Red.

16

Tagadējais Kirova parks. Red.

17

* Tagadējais Komūnām laukums. Red.

18

Vēlāk izrādījās, ka Caune un Celms bija cieši saistīti ar kontrrevo-lucionāriem un centās iekļūt Strādnieku un bezzemnieku padomē spiegošanas nolūkā. Jau nākamā Padomes sēde nolēma tos abus arestēt un nosūtit uz Jelgavu Revolucionārā tribunāla rīcībā.

19

Bijušais Vecmuižas (Vecumnieku) un Lambartes (daļa no vēlākā Misas pag.) pagasts atradās tagadējā Baldones rajonā, Mežotnes pagasts — Bauskas rajonā un Emburgas (Salgales) pagasts — Jelgavas rajonā. Red.

20

«Sarkanais Karogs» — Valkas apriņķa Strādnieku deputātu padomes avīze, kas iznāca no 1918. g. 22. novembra līdz 1919. g. 20. maijam. Red.

21

Spartaka savienība kļuva par 1918. g. decembrī dibinātās Vācijas Komunistiskās partijas pamatkodolu; vēlāk Vācijas Komunistiskajā partijā iestājās arī Vācijas Neatkarīgās sociāldemokrātiskās partijas biedru vairākums. Red.

22

Bijušais Bērsteles pagasts, kas atrodas tagadējā Bauskas rajonā, ietilpa Dzintara organizācijas Leišmales rajonā. Red.

23

Iskolats — Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomes Izpildu komiteja. Red.

24

Ābolkalns piedalījās ari Lielajā Tēvijas karā. Miris 1956. gadā, apglabāts Rīgā, Raiņa kapos.

25

Komunistiskā bataljona iziešanu no Rīgas, Grenctāles un Ceraukstes muižas ieņemšanu, kā ari vispārējo stāvokli Bauskas frontē pēdējās dienās pirms Sarkanās Armijas atkāpšanās S. Berģis labi aprakstījis atmiņu stāstā «Nāciet drīz atpakaļ» (1934. gadā). Stāstā tēlotais Krievs ir bataljona komandieris Kazakevičs, komisārs Andrejs Ošlejs — pats autors, bataljona komandiera palīgs Sēniņš — Ansis Sēniņš.

Content

Par Padomju Latviju. Cīnītāju atmiņas. 1918-1919. II daļa

PRIEKŠVĀRDS

К. Kauliņš. PARTIJAS DARBĀ 1918. UN 1919. GADĀ

P. Allens. VĒSTURISKAJĀS 1919. GADA DIENĀS

J. Freimanis IEKŠLIETU KOMISARIĀTĀ

J. Ģirupnieks. CĪŅĀ PAR SOCIĀLISTISKO DARBA SKOLU

Latvijas skola okupācijas žņaugos

Pirmie soļi padomju skolas organizēšanā Dobelē

Pirmā pieredze paraugskolā

Е. Kraukle. RĪGAS KAUJINIECES GAITĀS

А. Веdrītis. REVOLUCIONĀRĀS CĪŅAS INČUKALNĀ

J. Mergins, PARTIJAS UN PADOMJU DARBS CĒSU APRIŅĶI

J. Skrastiņš. PADOMJU VARA SMILTENES RAJONĀ

Р. К а ģ е. PARTIJAS UN PADOMJU DARBA RENCĒNOS

J. Saliņš BURTNIEKOS

T. Bērziņš. CĪŅAS PAR PADOMJU VARU MAZSALACĀ

К. С i r е. PIEFR0NTES PAGASTĀ

J. M e n d e. VIDZEMES NOMALĒ — LIMBAŽOS

J. Kalniņš. 1918. GADS VECGULBENĒ

J. Simsons-Zemītis SKARBO CĪŅU DIENAS

J. S t о ķ i s. MADONAS APKAIMĒ

Е. Рelсis ILZENĒ

A. S kr a b а LUBEJAS PAGASTĀ

J. Kummermane VĀCU OKUPĒTAJĀ LIEPĀJĀ

E. Jaunzeme. PAR PAGĀJUŠAJĀM CIŅU DIENĀM LIEPĀJĀ

J. Dupats MEKLĒJUMU UN CĪŅU GADI

А. Вaltanе. PADOMJU VARA DUNDAGĀ

J. Zernevics. CĪŅA PAR PADOMJU VARU KULDĪGĀ

A. Lammе LSD ORGANIZĀCIJA «VĒTRA»

K. P I at t a c i s SALDUS APKĀRTNĒ

F. Bergs CīŅA PAR PADOMJU VARU TUKUMA APKĀRTNĒ Atpakaļ uz Kurzemi

Cīņā pret «melnajiem» un «pelēkajiem» baroniem

F. Krustkalns. IRLAVAS PAGASTĀ

K. F i mb e r s NAUDĪTES BEZZEMNIEKI CĪŅĀ PAR PADOMJU VARU

K. Radiņš. LSD DZINTARA ORGANIZĀCIJAS BIEDRU RINDĀS

L. Tauriņa. DARBS UN CĪŅAS PIEFRONTĒ Baldonē

Bauskā

I. Palameika PAR TO, KAS BIJA

A. Jurеvičs RĒZEKNES APRIŅĶĪ

A. Skroderis. TAUTAS IZGLĪTĪBAS DARBĀ RĒZEKNĒ

Pēc Lielas Oktobra sociālistiskās revolūcijas

Padomju vara Rēzeknē 1919. gadā

Tautas izglītības darbs Rēzekne

A. Grinbergs. LKP DRICĒNU RAJONA ORGANIZĀCIJA

J. Lazarevs LUDZAS APRIŅĶĪ

K. Skranda LATGALES LAUKOS

H. Miezis LATVIEŠU STRĒLNIEKU RINDĀS

J. Adamsons. LATVIEŠU STRĒLNIEKU CĪŅAS KURZEMĒ

V. Druva. 7. LATVIEŠU STRĒLNIEKU PULKĀ

V. šmidts ARTILĒRJSTA ATMIŅAS

A. Karnītis STRĒLNIEKA GAITĀS

Sardzē pie Bruņinieku nama

Pretī jaunām kaujām

Pie Garozes stacijas

Bauskas lokā

Pretī jaunām kaujam

SATURS

1