Pļehanovs Georgijs Viktorovičs

Pļehanov. Jautājumā par personības, lomu vēsturē (1898)

G. V. PĻEHANOVS

JAUTĀJUMĀ PAR PERSONĪBAS LOMU VĒSTURĒ

I

Septiņdesmito gadu otrā pusē nelaiķis Kablics uzrakstīja rakstu «Prāts un jūtas kā progresa faktori»(1), kurā, atsaucoties uz Spenseru, mēģināja pierādīt, ka cilvēces progresa kustībā galvenā loma ir jūtām, bet prātami piekrīt blakus un turklāt pilnīgi pakļauta loma. Pret Kablicu cēla iebildumus kāds «cienījams sociologs»(2), izteicot ironisku izbrīnu par teoriju, kas prātam piešķir «pēdējo vietu». «Cienījamam sociologam», aizstāvot prātu, protams, bija taisnība. Tomēr viņam būtu bijis daudz vairāk taisnības, ja viņš, neskarot Kablica ierosinātā jautājuma būtību, būtu parādījis, cik neiespējama un nepieļaujama bijusi pati jautājuma nostādne. Tiešām, «faktoru» teorija jau ir nepamatota pati par sevi, jo tā patvaļīgi izceļ sabiedriskās dzīves dažādās puses un hipostazē tās, pārvēršot tās par īpata veida spēkiem, kas no dažādām pusēm un ar nevienādām sekmēm virza sabiedrisko cilvēku pa progresa ceļu. Bet vēl vairāk nepamatota ir šī teorija tai veidā, kādu tai devis Kablics, kas pārvērtis īpatajās socioloģiskajās hlpo- stazēs nevis tādas vai citādas sabiedriskā cilvēka darbības, bet dažādas idividualās apziņas sfēras. Tas jau tiešām ir abstrakcijas Herkula stabi; tālāk vairs nav kur iet, tāpēc ka tālāk sākas jau pilnīgi acīm redzamā absurda komiskā valstība. «Cienījamam sociologam» taisni tam arī bija jāpievērš Kablica un viņa lasītāju uzmanība. Atklājis, kādā abstrakcijas dumbrājā Kablicu ir novedusi tieksme atrast valdošo «faktoru» vēsturē, «cienījamais sociologs» varbūt nejauši būtu kaut ko veicis arī pašai faktoru teorijas kritikai. Tas mums visiem toreiz būtu ļoti noderējis. Bet viņš nebija sava aicinājuma augstumos. Viņš pats aizstāvēja tās pašas teorijas viedokli, atšķiroties no Kablica tikai ar tieksmi uz eklektismu, kādēļ viņam, visi «faktori» šķita vienādi svarīgi. Viņa prāta eklektiskās īpašības sevišķi spilgti izpaudās vēlāk viņa uzbrukumos dialektiskajam materiālismam, ko viņš uzskatīja par mācību, kas ekonomiskajam «faktoram» upurē visus citus un personības lomu vēsturē samazina līdz nullei. «Cienījamam sociologam» pat neienāca prātā, ka «faktoru» viedoklis dialektiskajam materiālismam ir svešs un ka tikai pilnīgas loģiskās domāšanas nespējas gadījumā tanī var atrast tā dēvēti kvietisma attaisnojumu. Turklāt jāpiebilst, ka šai «cienījamā sociologa» kļūdā nav nekā oriģinālā: to ir izdarījuši, dara un, jādomā, ilgi vēl darīs daudz un daudz citu ...

Materiālistiem sāka pārmest tieksmi uz «kvietismu» jau tad, kad tiem vēl nebija izveidojusies dabas un vēstures dialektiskā izpratne. Nenogrimstot «laiku dziļumos», atgādināsim pazīstamā angļu zinātnieka Pristlija strīdu ar Praisu. Iztirzājot Pristlija mācību, Praiss, starp citu, mēģināja pierādīt, ka materiālisms nav saskaņojams ar brīvības jēdzienu un ka tas noraida katru personības pašdarbību. Atbildot uz to, Pristlijs atsaucās uz dzīves pieredzi. «Es nerunāju par sevi pašu, lai gan, protams, arī mani nevar nosaukt par visnekustīgāko no, visiem dzīvniekiem (am not the mest torpid and lifeless of all animals); bet es jums vaicāju: kur jūs atradīsit vairāk domu enerģijas, vairāk aktivitātes, vairāk spēka un neatlaidības vissvarīgāko mērķu sasniegšanā kā nepieciešamības mācības piekritēju vidū?» Pristlijs to attiecināja uz reliģisku demokrātisku sēkti(3), kas toreiz tika dēvēta par christian necessarians*. Mēs nezinām, vai tiešām šī sekte bija tik darbīga, kā to iedomājāt. Pristlijs, kas piederēja pie tās. Bet tas arī nav svarīgi. Nekādi nav apšaubāms tas apstāklis, ka materiālistiskais uzskats par cilvēka gribu lieliski savienojams ar visenerģiskāko darbību praksē. Lansons(4) atzīmē, ka «visas doktrīnas, kas cilvēka gribai pieteica vislielākās prasības, principā apliecināja gribas bezspēcību; tās noliedza brīvību un pakļāva pasauli fatalismam»**. Lansons maldās, domādams, ka ikviens tā dēvētās gribas brīvības noliegums noved uz fatalismu; bet tas viņu nekavēja konstatēt ļoti interesantu vēsturisku faktu: tiešām vēsture rāda, ka pat fatalisms ne tikai vienmēr nekavē enerģisku darbību praksē, bet, gluži otrādi, zināmos laikmetos tas ir bijis šādas darbības nepieciešamais psicholoģiskais pamats. Par pierādījumu minēsim puritāņus, kas ar savu enerģiju XVII gadsimtā Anglijā pārspēja visas citas partijas, un Muhameda sekotājus, kas īsā laikā pakļāva savai varai milzīgu zemes joslu no Indijas līdz Spānijai. Ļoti maldās tie, kas domā, ka mums tikai jāpārliecinās par zināmas rindas notikumu nenovēršamu iestāšanos, lai mums zustu jebkāda psicholoģiska iespēja to veicināt vai tai pretoties***.

_________________

* XVIII gadsimta francūzi ļoti pārsteigtu šāda materiālisma savienošana ar reliģiozo dogmatiku. Anglijā tā nevienam nešķita dīvaina. Pristlijs pats bija ļoti reliģiozs cilvēks. Katrā zemē savi tikumi.

** Sk. viņa «Franču literatūras vēstures» krievu tulkojumu, I sēj., 511. Ipp.

*** Ir zināms, ka pēc Kalvina mācības visu cilvēku rīcību dievs ir noteicis iepriekš. Praedestinationem vocamus aeternum Dei decretum, quo apud se constitutum habuit, quod de uno quoque homine fieri valet. (Par predestinaciju mēs saucam dieva lēmumu, kas nosaka to, kam nenovēršami jānotiek attiecībā uz atsevišķu cilvēku. Red.) (Institutio, lib. III, cap. 5.) Pēc šīs pašas mācības, dievs izvēlas dažus no saviem kalpiem, lai atbrīvotu netaisnīgi apspiestās tautas. Tāds bijis Mozus, Izraeļa tautas atbrīvotājs. Viss liecina, ka par tādu pašu dieva ieroci sevi uzlūkojis ari Kromvels; viņš vienmēr un, domājams, pilnīgi neliekuļotas pārliecības dēļ savu rīcību dēvēja par dieva gribas rezultātu. Visa šī rīcība bija viņam jau iepriekš, nokrāsota nepieciešamības krāsā. Tas ne tikai nekavēja viņu tiekties no uzvaras uz uzvaru, bet piešķīra šai viņa tieksmei neapvaldāmu spēku.

Šeit viss atkarīgs no tā, vai mana personīgā darbība ir nenovēršamo notikumu ķēdes nepieciešamais posms. Ja ir, tad jo mazāk man šaubu un jo noteiktāk es rīkojos. Un tur nav nekā dīvaina: kad mēs sakām, ka zināma persona savu darbību uzlūko par nenovēršamo notikumu ķēdes nepieciešamo posmu, tas nozīmē, starp citu, ka gribas brīvības trūkums tai ir līdzvērtīgs pilnīgai nespējai būt bezdarbīgai un ka tas, šis gribas brīvības trūkums, atspoguļojas viņas apziņā kā nespēja rīkoties citādi, nekā tā rīkojas. Tas tieši ir tas psicholoģiskais noskaņojums, ko var izteikt ar slavenajiem Lutera vārdiem: «Hier stehe ich, ich kann nicht anders»*, un šā noskaņojuma dēļ cilvēki parāda visneapvaldāmāko enerģiju, izdara vispārsteidzošākos varoņdarbus. Šo noskaņojumu nepazina Hamlets: tādēļ viņš arī spēja tikai gausties un rezignēt. Un tāpēc Hamlets nekad nesamierinātos ar filozofiju, pēc kuгаs brīvība ir tikai nepieciešamība, kas pārgājusi apziņā. Fihte pareizi teicis: «kāds cilvēks, tāda arī viņa filozofija».

______________

* «Te es stāvu, es nevaru citādi". - Red.

II

Daži pie mums uzņēmuši nopietni Štamlera(5) piezīmi par it kā neatrisināmo pretrunu, kas it kā raksturojot vienu no Rietumeiropas sociāli politiskajām mācībām. Mēs runājam par zināmo mēness aptumšošanās piemēru. īstenībā tas ir visaplamākais piemērs. Cilvēka darbība nekādi neietelp un nevar ietilpt to nosacījumu skaitā, kuru sakopojums nepieciešams, lai notiktu mēness aptumšošanās, un šī iemesla dēļ vien partija mēness aptumšošanās sekmēšanai varētu rasties tikai trako namā. Bet, ja cilvēka darbība arī ietilptu minēto nosacījumu skaitā, tad mēness aptumšošanās partijā nebūtu nevienā no tiem, kas, ļoti vēlēdamies to redzēt, tai pašā laikā būtu pārliecināti, ka tā katrā ziņā notiks arī bez viņu atbalsta. Šai gadījumā viņu «kvietisms» būtu vienīgi atturēšanās no liekas, t. i., nelietderīgas, darbības un tam nebūtu nekā kopēja ar īsto kvietismu. Lai mēness aptumšošanās piemērs aplūkojamā gadījumā vairs nebūtu bezjēdzīgs, iepriekš minētai partijai vajadzētu to pilnīgi pārveidot. Vajadzētu iedomāties, ka mēnesim ir apziņa un ka tas viņa stāvoklis debess izplatījumā, kura dēļ notiek tā aptumšošanās, tam šķiet par savas gribas pašnoteikšanās rezultātu un ne vien sagādā tam lielu baudu, bet ir arī katrā ziņā vajadzīgs tā moralajam mieram, un tādēļ tas vienmēr dedzīgi tiecas ieņemt šo stāvokli*.

______________

* «C’est comme si l’aiguille aimantée prenait plaisir de se toumer vērs le nord car elle croirait tourner indépendamment de quelque autre cause, ne s’apercevant pas des mouveraents insensibles de la matiérc magnétique». Ļeibnitz, Théodicee, Lausanne, MDCCLX, p. 598. («Tāpat kā, ja magneta adata, nejuzdama magnētisma iedarbi un iedomādamās, ka tā griežas neatkarīgi no jebkāda cēloņa, būtu sajutusi prieku par to, ka tā pati pagriežas pret ziemeļiem». Leibnics, Teodieija. Red.)

Visu to iedomājoties, vajadzētu sev vaicāt: ko gan sajustu mēness, ja tas beidzot atklātu, ka īstenībā nevis viņa griba un «ideāli» noteic tā kustību debess izplatījumā, bet otrādi — viņa kustība noteic tā gribu un «ideālus». Pēc Štamlera iznāk, ka tāds atklājums katrā ziņā atņemtu tam kustības spēju, ja tikai tas neizkļūtu no nelaimes ar kaut kādas loģiskas pretrunas palīdzību. Bet tāds pieņēmums ir pilnīgi bez jebkāda pamata. Šis atklājums varētu būt par vienu no formālajiem pamatiem mēness sliktam garastāvoklim, tā moralai nesaskaņai pašam ar sevi, tā «ideālu» pretrunai ar meehanisko īstenību. Bet, tā kā mēs pieņemam, ka vispār ikvienu «mēness psihisko stāvokli» galu galā nosaka tā kustība, tad kustībā arī vajadzētu meklēt tā dvēseles nesaskaņas cēloņus. Jautājumā iedziļinoties, varbūt izrādītos, ka mēness, atrodoties apogejā, skumst par to, ka tā griba nav brīva, bet perigejā šis pats apstāklis kļūst tam par morālās svētlaimes un morālā mundruma jaunu formālu avotu. Varbūt iznāktu arī otrādi: varbūt izrādītos, ka nevis perigejā, bet apogejā tas atrod līdzekli, kā samierināt brīvību ar nepieciešamību. Bet, lai būtu ķā būdams, nav šaubu, ķa tāda samierināšana ir pilnīgi iespējama, ka nepieciešamības apziņa lieliski sader ar visenerģiskāko darbību praksē. Tā vismaz līdz šim ir bijis vēsturē. Cilvēki, kas nolieguši gribas brīvību, bieži pārspējuši visus savus laika biedrus ar savu gribas spēku un prasījuši no tās visvairāk. Tādu piemēru ir daudz. Tie ir vispār zināmi. Aizmirst tos, kā tos acīm redzot aizmirst Štamlers. var tikai, apzinīgi nevēloties redzēt vēstures īstenību tādu, kāda tā ir. Līdzīga nevēlēšanās ir ļoti stipra mūsu subjektivistiem un dažiem vācu filistriem. Bet filistri un subjektivisti nav cilvēki, bet vienkārši spoki, kā teiktu Belinskis.

Aplūkosim tomēr tuvāk gadījumu, kad cilvēka paša — agrākā, tagadējā vai nākamā — darbība viņam šķiet viscaur nokrāsota nepieciešamības krāsā. Mēs jau zinām, ka šai gadījumā cilvēks, uzlūkojot sevi par dieva sūtni, līdzīgi Muhamedam, par nenovēršamā likteņa izraudzīto, līdzīgi Napoleonam, vai arī par vēstures kustības nepārvaramā spēka izteicēju, līdzīgi dažiem XIX gadsimta sabiedriskajiem darbiniekiem, — parāda gandrīz sti- chisku gribas spēku, noslaukot kā kāršu namiņu visus šķēršļus, ko viņam liek ceļā dažādu apriņķu Hamleti un Hamletiņi*. Bet mūs šis gadījums tagad interesē no citas puses un, proti, lūk, no kādas puses. Kad savas gribas nebrīvības apziņu es iedomājos tikai kā pilnīgu subjektivu un objektivu nespēju rīkoties citādi, nekā es rīkojos, un kad zināma mana darbība tai pašā laikā ir man visvēlamākā no visām iespējamām darbībām, tad nepieciešamība manā apziņa identificējas ar brīvību, bet brīvība ar nepieciešamību, un tad es neesmu brīvs tikai tai nozīmē, ka es nevaru izjaukt šo brīvības un nepieciešamības identitāti; nevaru tās nostatīt vienu pret otru; nevaru sajust, ka nepieciešamība mani ierobežo. Bet tāds brīvības trūkums ir reizē ar to tās pilnīgākā izteiksme.

_____________________

* Minēsim vēl vienu piemēru, kas uzskatāmi rāda, cik spēcīgas ir šīs kategorijas cilvēku jūtas. Feraras hercogiene Renē (Ludviķa XII meita) raksta vēstulē savam skolotājam Kalvinam: «Nē, es neesmu aizmirsusi to. ko jūs man rakstījāt: ka Dāvids sajutis nāvīgu naidu pret dieva ienaidniekiem; arī es pati nekad nerīkošos citādi; jo, ja es zinātu, ka karalis, mans tēvs, un karaliene, mana māte, un mans nelaiķa vīra kungs (feu monsieur mon mari), un visi mani bērni ir dieva atstumti, es nīstu tos nāvīgā naidā un vēlētos, lai viņi nonāk ellē», utt. Kādu briesmīgu, visu sagraujošu enerģiju spēja parādīt ļaudis ar tādām jūtām! Un šie ļaudis taču nodedza gribas brīvību.

Zimels(6) saka, ka brīvība ir vienmēr brīvība no kaut ka un ka tur, kur brīvība nav domāta kā pretstats saistījumam, tai nav jēgas. Tas, protams, tā ir. Bet uz šīs mazās ābeces patiesības pamata nevar atspēkot tēzi, kas ir viena no visģeniālākajiem atklājumiem, ko jebkad izdarījusi filozofiskā doma, ka brīvība ir apzinata nepieciešamība. Zimela apzīmējums ir pārāk šaurs: tas attiecas tikai uz brīvību no ārējā ierobežojuma. Kamēr runa ir tikai par tādiem ierobežojumiem, brīvības un nepieciešamības identifikācijā būtu bezgala smieklīga: zaglis nav brīvs, izvelkot jums no kabatas jauno mutautu, ja viņu traucējat to darīt un kamēr viņš nav pārvarējis tā vai citādi jūsu pretestību. Bet bez šā elementārā un paviršā brīvības jēdziena ir otrs, nesalīdzināmi dziļāks. Šo jēdzienu nemaz nepazīst cilvēki, kas nav spējīgi filozofiski domāt, bet cilvēki, kam ir šādas domāšanas spējas, sasniedz to tikai tad, kad viņiem izdodas atbrīvoties no duālismā un saprast, ka starp subjektu, no vienas puses, un objektu — no otras, nemaz nepastāv tas bezdibenis, ko iedomājas dualisti.

Krievu subjektivists savus utopiskos ideālus stata pretī mūsu kapitālistiskajai īstenībai un neiet tālāk par tādu pretnostatījumu. Subjektivisti(7) iestiguši duālismā purvā. Tā dēvēto krievu «skolnieku»(8) ideāli daudz mazāk līdzīgi kapitālistiskajai īstenībai nekā subjektivistu ideāli. Bet ar visu to «skolnieki» prata atrast tiltu, kas savieno ideālus ar īstenību. «Skolnieki» pacēlās līdz monismam. Pēc viņu domām kapitālisms savas paša attīstības gaitā nonāks pie sevis paša negācijās un viņu — krievu, un ne tikai krievu, «skolnieku» — ideālu realizēšanas. Tā ir vēsturiska nepieciešamība. «Skolnieks» ir viens no šīs nepieciešamības ieročiem un nevar par tādu nebūt kā pēc sava sabiedriskā stāvokļa, tā arī pēc sava intelektuālā un morālā rakstura, ko radījis šis stāvoklis. Ari tā ir nepieciešamības viena puse. Bet, ja viņa sabiedriskais stāvoklis viņam izveidojis taisni tādu un ne citādu raksturu, viņš ne tikai ir un ne tikai nevar nebūt nepieciešamības ierocis, bet arī kaisli vēlas un nevar nevēlēties par tādu būt. Tā ir brīvības viena puse un turklāt brīvības, kas izaugusi no nepieciešamības, t. i., pareizāk sakot, — tā ir brīvība, kas identificējusies ar nepieciešamību, tā ir nepieciešamība, kas pārvērtusies par brīvību*. Tāda brīvība arī ir brīvība no zināma ierobežojuma; tā arī ir pretstats zināmam saistījumam: dziļie definējumi neatspēko paviršos, bet, tos papildinot, saglabā tos sevī. Bet par kādu ierobežojumu, par kādu saistījumu var būt runa šai gadījumā? Tas ir skaidrs: par to morālo ierobežojumu, kas liek šķēršļus to cilvēku enerģijai, kuri nav atbrīvojušies no duālismā; par to saistījumu, no kura cieš cilvēki, kuri nav pratuši pārsviest laipu pār bezdibeni, kas šķir ideālus no īstenības. Kamēr personība ar filozofiskās domas drosmīgu spēku nav iekarojuši šo brīvību, tikmēr tā vēl nepieder pilnīgi pati sev un ar savām personīgajām morālajām ciešanām maksā kauna pilnu nodevu tai pretstatā esošai ārējai nepieciešamībai. Bet. toties tā »pati personība piedzims jaunai, pilnīgai, tai līdz šim vēl nezināmai dzīvei, tiklīdz tā nokratīs no sevis šā mocošā un apkaunojošā ierobežojuma jūgu, un tās brīvā darbība kļūs par nepieciešamības apzinīgu un brīvu izteiksmi**. Tad tā top par lielu sabiedrisku spēku, un tad nekas to vairs nevar kavēt un nekas to vairs nekavēs

Pāri viltus netaisnībai

tā kā dieva dusmām grūt...

______________________

* «Die Notwendigkeit wird nicht dadurch zur Freiheit dass sie verschwindet, sondern dass nur ihre noch innere Identität manifestiert wird». Hegel, Wissenschalt der Logik. Nürnberg, 1816. Zweites Buch, S. 281. («Nepieciešamība kļūst par brīvību nevis tādēļ, ka tā zūd, bet vienīgi tādēļ, ka izpaužas tas pagaidam vēl iekšējā identitāte...» Red. — Hegels, Raksti, 5. sēj., 693. lpp soc. ek. izd., 1937.)

** Tas pats vecajs Hegels lieliski izteicies citā vietā: «Die Freiheit ist dies, Niehts zu wollen als sieh». Werke, B. 12., S. 98. (Philosophie der Religion). («Brīvība nav nekas cits kā sevis apliecināšana». Red.)

III

Vēlreiz: zināmas parādības nenoliedzamas nenovēršamības apziņa var tikai kāpināt cilvēka enerģiju, kurš šai parādībai simpatizē un uzlūko sevi par vienu no spēkiem, kas to rada. Ja tāds cilvēks saliktu rokas klēpī, apzinoties tās nepieciešamību, viņš ar to parādītu, ka slikti prot aritmētiku. Tiešām, pieņemsim, ka parādībai A nepieciešami jāiestājas, ja būs zināmu nosacījumu summa S. Jūs man pierādījāt, ka šī suma daļēji jau pastāv un daļēji iestāsies zināmā laikā T. Pārliecinājies par to, es.— kā cilvēks, kas simpatizē parādībai A, — izsaucos: «Cik tas labi!» un liekos gulēt līdz pat jūsu paredzētā notikuma priecīgajai dienai. Kas tad no tā iznāks? Lūk, kas. Jūsu aprēķinā sumā S, kas nepieciešama, lai iestātos parādība A, ietilpa ari mana darbība, kas līdzīga, teiksim, a. Tā kā es iegrimis miegā, tad momentā T nosacījumu suma, kas sekmē zināmās parādības iestāšanos, nebūs vairs S, bet S —a, kas groza lietas stāvokli. Varhūt manu vietu ieņems cits cilvēks, kas tāpat bijis tuvu bezdarbībai, bet kura glābiņu sekmēja manas apatijas piemērs, kas viņā modināja ārkārtīgu sašutumu. Tādā gadījumā spēka a vietā stāsies spēks b, un, ja a līdzinās b (a = b), tad nosacījumu suma, kuri sekmē А iestāšanos, paliks līdzīga S un parādība A tomēr notiks tai pašā momentā: T.

Bet, ja manu spēku nevar uzskatīt par līdzīgu nullei, ja es esmu izveicīgs un spējīgs darbinieks un ja manā vietā neviens nav stājies, tad mums jau vairs nebūs pilnas sumas S un parādība A notiks vēlāk, nekā mēs to sagaidām, vai ne tik pilnīgi, kā mēs to gaidījām, vai pat arī pavisam nenotiks. Tas ir skaidrs kā diena, un, ja es to nesaprotu, ja es domāju, ka S paliks S arī pēc manas nodevības, tad vienīgi tāpēc, ka neprotu skaitīt. Un vai tad tikai es viens neprotu skaitīt? Jūs, kas man pareģojāt, ka suma S katrā ziņā iestāsies momentā T, neparedzējāt, ka es likšos gulēt tūliņ pēc savas sarunas ar jums; jūs bijāt pārliecināts, ka es līdz galam palikšu krietns darbinieks; jūs uzlūkojāt nedrošāko spēku par drošāko. Tātad arī jūs slikti saskaitījāt. Bet pieņemsim, ka jūs nekur neesat kļūdījies, ka jūs visu esat ņēmis vērā. Tad jūsu aprēķins iegūs šādu veidu: jūs sakāt, ka momentā T iestāsies suma S. Šai nosacījumu sumā ietilps kā negativs lielums mana nodevība; še arī ietilps kā pozitīvs lielums tā uzmundrinošā darbība, ko garā stipriem cilvēkiem izraisa pārliecība, ka viņu tieksmes un ideāli ir objektivās nepieciešamības subjektīvā izteiksme. Tādā gadījumā suma S tiešām iestāsies jūsu noteiktajā laikā un parādība A notiks. Šķiet, ka tas ir skaidrs. Bet, ja tas ir skaidrs, tad kāpēc gan mani samulsināja doma par parādības A nenovēršamību? Kāpēc man šķita, ka tā mani notiesā uz bezdarbību? Kāpēc, spriežot par to, es aizmirsu elementārākos aritmētikas likumus? Droši vien tādēļ, ka manas audzināšanas apstākļu dēļ man jau bija visai stipra tieksme uz bezdarbību un mana saruna ar jums bija piliens, kas pārpildīja šīs slavējamās tieksmes kausu. Lūk, tas arī ir viss. Tikai šai nozīmē — manas morālās nevarības un nederīguma atklāšanas iegansta nozīmē — še figurēja nepieciešamības apziņa. Taču to nekādi nevar uzlūkot par šīs nevarības cēloni: cēlonis nav tur. bet manas audzināšanas apstākļos. Tātad ... tātad — aritmētika ir ārkārtīgi cienījama un derīga zinātne, kuras likumus nedrīkst aizmirst pat filozofu kungi — un pat sevišķi filozofu kungi.

Bet kā zināmas parādības nepieciešamības apziņa ietekmēs stipru cilvēku, kas tai nesimpatizē un rīkojas pret tās iestāšanos? Šeit lieta mazliet citāda. Ļoti iespējams, ka tā pamazinās viņa pretestības enerģiju. Bet kad zināmas parādības pretinieki pārliecinās par tās nenovēršamību? Kad tai labvēlīgo apstākļu rodas daudz un tie ir ļoti spēcīgi. Parādības pretinieku apziņa par tās iestāšanās nenovēršamību un viņu enerģijas izsikums ir tikai tai labvēlīgo nosacījumu spēka izpausme. Tādas izpausmes savukārt ietelp šo labvēlīgo apstākļu skaitā.

Bet pretestības enerģija nemazināsies visiem šis parādības pretiniekiem. Dažiem tā, apzinoties tās nenovēršamību, tikai pieaugs, pārvēršoties izmisuma enerģijā. Vēsturē vispār, un Krievijas vēsturē īpaši, ir daudz pamācošu piemēru par šāda veida enerģiju. Mēs ceram, ka lasītājs tos atcerēsies bez mūsu palīdzības.

Šeit mūs pārtrauc Karejeva(9) kungs, kas, lai gan, protams, nav vienis prātis ar mums par brīvību un nepieciešamību un turklāt neatzīst mūsu sevišķo tieksmi uz stipru cilvēku «galējībām», bet tomēr ar patiku sastop mūsu žurnālā rakstos to domu, ka personība var būt liels sabiedrisks spēks. Cienījamais profesors priecīgi izsaucas: «Es vienmēr to esmu teicis!». Un tas ir pareizi. Karejeva kungs un visi subjekti visti vienmēr personībai piešķīruši visai ievērojamu lomu vēsturē. Un bija laiks, kad tas modināja pret viņiem dziļas simpātijās progresivajā jaunatnē, kas tiecās pēc cildena darba vispārības labā un tāpēc, protams, mēdza augstu vērtēt personīgās ierosmes nozīmi. Bet patiesībā subjektivisti nekad nav pratuši ne vien atrisināt, bet pat pareizi nostatīt jautājumu par personības lomu vēsturē. «Kritiski domātāju personu» darbību viņi lika pretstatā sabiedriski vēsturiskās kustības likumu ietekmei un tādējādi radīja it kā jaunu faktoru teorijas paveidu: kritiski domātājas personas bija viens minētās kustības faktors, bet tās otrs faktors bija tās pašas likumi. Rezultātā radās ārkārtējs nesaskanīgums, ar kuru varēja apmierināties tikai tik ilgi, kamēr aktivo «personību» uzmanība koncentrējās ap aktuālajiem dienas jautājumiem un kamēr viņiem tādēļ nebija laika nodarboties ar filozofiskiem jautājumiem. Bet kopš tā laika, kad astoņdesmitajos gados, iestājoties klusumam, negribot radās vaļa filozofiskām pārdomām tiem, kas bija spējīgi domāt, — subjektivistu mācībai sāka sprakšķēt visas šuves un tā sāka pavisam sairt, līdzīgi Akakija Akakijeviča slavenajam mētelim. Nekādi ielāpi nekā nelīdzēja, un domātāji cilvēki viens pēc otra sāka atteikties no subjektīvisma kā no mācības, kas acīm redzami un pilnīgi nepamatota. Bet kā tas vienmēr tādos gadījumos mēdz būt, reakcija pret to noveda dažus tās pretiniekus pretējā galējībā. Ja daži subjektivisti, cenšoties piešķirt «personībai» iespējami lielāku lomu vēsturē, atteicās atzīt cilvēces vēstures kustību par likumsakarīgu procesu, tad daži no viņu jaunākiem pretiniekiem, cenzdamies iespējami labāk parādīt šīs kustības likumsakarīgo raksturu, acīm redzot bija ar mieru aizmirst, ka vēsturi darina cilvēki un ka tāpēc personību darbība tanī nevar būt bez nozīmes. Viņi atzina personību par quantitē nēgligeable*. Teorētiski tāda galējība ir tikpat nepieļaujama kā tā, kurā bija nonākuši viskarstākie subjektivisti. Upurēt tēzi antitezei ir tikpat nepamatoti kā aizmirst antitezi tezes dēļ. Pareizs viedoklis būs atrasts tikai tad, kad pratīsim apvienot sintezē tanīs esošos patiesības momentus**.

____________

* Kaut kas, kas nav ievērības vērts. Red.

** Tiecoties pēc sintēzēs, mums aizsteidzies priekšā tas pats Karejeva kungs. Bet, diemžēl, viņš nav ticis tālāk par tās patiesības atzīšanu, ka cilvēkam ir dvesele un miesa.

IV

Mūs jau sen interesē šis uzdevums, un mēs jau sen vēlējāmies uzaicināt lasītāju ķerties pie tā kopīgi ar mums. Bet mūs atturēja zināmas bažas: mēs domājām, ka mūsu lasītāji varbūt to jau sev ir atrisinājuši un ka mūsu ierosinājums būs novēlojis. Tagad mums šādu bažu vairs nav. Mūs no tām paglābuši vācu vēsturnieki. Mēs sakām to nopietni. Lieta tā, ka pēdējā laikā vācu vēsturnieki diezgan dedzīgi strīdējās par lielajiem cilvēkiem vēsturē. Vieni bija gatavi saskatīt tādu cilvēku politiskajā darbībā galveno un gandrīz vai vienīgo vēstures attīstības dzinuli, bet citi apgalvoja, ka tāds uzskats ir vienpusīgs un ka vēsturiskai zinātnei jāņem vērā ne tikai lielo cilvēku darbība un ne tikai politiskā vēsture, bet vispār viss vēsturiskās dzīves kopums (das Ganze des geschichtlichen Lebens). Kā viens šā pēdējā virziena pārstāvis uzstājās Kārlis Lamprehts(10), «Vācu tautas vēstures» autors, ko krieviski tulkojis P. Ņikolajeva kungs. Pretinieki apvainoja Lamprehtu «kolektivismā» un materiālismā, viņu — horribile dictu!* — pat nostatīja vienā plāksnē ar «sociāldemokrātiskajiem ateistiem», kā viņš pats izteicās strīda beigās. Kad mēs iepazināmies ar viņa uzskatiem, mēs redzējām, ka pret nabaga zinātnieku vērstie apvainojumi bija pilnīgi nepamatoti. Reizē ar to mēs pārliecinājāmies, ka tagadējie vācu vēsturnieki nav spējīgi atrisināt jautājumu par personības lomu vēsturē. Tad mēs domājām, ka mums ir tiesības pieņemt, ka tas līdz šim laikam paliek neatrisināts arī dažiem krievu lasītājiem un ka šai sakarā arī tagad vēl var teikt kaut ko, kas nebūtu pilnīgi bez teorētiskas un praktiskas intereses.

_________________________

* Bīstami teikt! Red.

Lamprehts savācis izcilu valsts vīru veselu uzskatu kolekciju (eine artige Sammlung, kā viņš saka) par viņu pašu darbības attieksmi pret vēsturisko vidi, kurā tā norisinājusies; bet savā polemikā viņš pagaidām norādījis vienīgi uz Bismarka dažām runām un domām. Viņš min šādus vārdus, ko dzelzs kanclers teicis Ziemeļvācijas reichstagā 1869. gada 16. aprilī: «Kungi, mēs nevaram ne ignorēt pagātnes vēsturi, ne arī radīt nākotni! Es vēlētos jūs pasargāt no tās maldīšanās, kuras dēļ cilvēki, iedomājoties, ka ar to viņi paātrina laika gaitu, pabīda savus pulksteņus uz priekšu. Parasti ļoti pārspīlē manu ietekmi uz notikumiem, uz kuriem es balstījos, un tomēr nevienam nenāks prātā prasīt no manis, lai es darinātu vēsturi. Tas man būtu neiespējams pat kopā ar jums, lai gan apvienojoties mēs varētu pretoties veselai pasaulei. Bet mēs nespējam darināt vēsturi; mums jāgaida, kamēr tā izveidosies. Mēs nepaātrināsim augļu nobriešanu, ja noliksim zem tiem spuldzi; bet, ja mēs tos plūksim nenobriedušus, tad tikai kavēsim to augšanu un tos sabojāsim». Pamatojoties uz Žolī liecinājumu. Lamprechts min arī domas, ko Bismarks ne reizi vien izteicis franču un prūšu kara laikā. To kopējā jēga atkal ir tā, ka «mēs nespējam radīt lielus vēstures notikumus, bet mums jāpielāgojas dabiskajai lietu gaitai un jāaprobežojas ar tā nodrošināšanu sev, kas jau nobriedis». Lamprehts te saredz dziļu un pilnīgu patiesību. Pēc viņa domām modernais vēsturnieks nevar domāt citādi, ja vien viņš prot dziļāk ieskatīties notikumos un neierobežot savu redzes apvārsni ar pārāk īsu laika sprīdi. Vai Bismarks varētu atjaunot Vācijā naturālo saimniecību? To viņš nebūtu spējis pat tai laikā, kad viņš bija savas varenības kalngalā. Vispārējie vēstures apstākļi ir stiprāki par visstiprākajām personībām. Lielam cilvēkam viņa laikmeta vispārējais raksturs ir «empīriski dotā nepieciešamība».

Tā spriež Lamprehts, nosaucot savu uzskatu par universālu. Nav grūti ieraudzīt «universālā» uzskata vājo pusi. Minētās Bismarka domas ir ļoti interesantas kā psihoioģisks dokuments. Var nesimpatizēt bijušā Vācijas kanclera darbībai, bet nevar teikt, ka tā bijusi niecīga, ka Bismarks izcēlies ar «kvietismu». Taču par viņu teicis Lasals: «reakcijas kalpi nav daiļrunātāji, bet lai dievs dod, ka progresam būtu vairāk tādu kalpu». Un, lūk, šis te vīrs, kas dažreiz tiešām parādīja dzelzs enerģiju, uzlūkoja sevi par pilnīgi bezspēcīgu dabiskās lietu norises priekšā, acīm redzot uzskatot sevi par vienkāršu vēstures attīstības ieroci; tas vēlreiz rāda, ka parādības var skatīt nepieciešamības gaismā un reizē ar to būt ļoti enerģisks darbinieks. Bet vienīgi šai ziņā arī ir interesantas Bismarka domas; bet tās nevar uzlūkot kā atbildi par personības lomu vēsturē. Pēc Bismarka vārdiem notikumi noris paši no sevis, un mēs varam, sev nodrošināt tikai to, ko tie sagatavo. Bet katrs «nodrošināšanas» akts arī ir vēsturisks notikums: ar ķo tad tādi notikumi atšķiras no tiem, kas norisinās paši no sevis? Īstenībā gandrīz ikviens vēstures notikums tai pašā laikā ir jau iepriekšējā attīstībā nobriedušo augļu «nodrošināšana» kādam un ir arī viens no tās notikumu ķēdes posmiem, kas sagatavo nākotnes augļus. Kā tad var «nodrošināšanas» aktus nostatīt pretī dabiskajai lietu norisei? Kā redzams, Bismarks gribējis pateikt, ka personas un personu grupas, kas darbojas vēsturē, nekad nav bijušas un nekad arī nebūs visspēcīgas. To, protams, nekādi nevar apšaubīt. Bet mēs tomēr vēlētos zināt, no kā ir atkarīgs viņu, protams, vēl ne tuvu visvarenais spēks, kādos apstākļos šis spēks aug un kādos — mazinās. Uz šiem jautājumiem neatbild ne Bismarks, ne arī «universālā» vēstures uzskata mācītais aizstāvis, kas citē viņa vārdus.

Tiesa, Lamprehta darbos sastopami arī pārliecinošāki citāti*. Viņš, piemēram, min šādus Mono vārdus, kurš ir viens no visredzamākajiem modernās vēstures zinātnes pārstāvjiem Francijā: «Vēsturnieki ir pārāk pieraduši pievērst ārkārtēju uzmanību spilgtām, skaļām un īslaicīgām cilvēka darbības izpausmēm, lieliem notikumiem un lieliem cilvēkiem, nepievēršot vajadzīgo uzmanību lielām un lēnām ekonomisko apstākļu un sociālo institūtu kustībām, kas tiešām ir cilvēces attīstības interesanta un nepārejoša daļa, tā daļa, kuru zināmā mērā var reducēt uz likumiem un kuru līdz zināmai pakāpei var precizi analizēt. Tiešām, svarīgi notikumi un personības ir svarīgas tieši kā minētās attīstības dažādu momentu zīmes un simboli. Bet vairums notikumu, ko sauc par vēsturiskiem, ir tādā attieksmē pret īsto vēsturi, kādā viļņi pret dziļo un pastāvīgo paisuma un bēguma kustību, viļņi, kas rodas uz jūras virsas, mirkli pamirdz ar spožas gaismas uguni, bet pēc tam sašķīst pret smilšaino krastu, neatstājot nekādu pēdu». Lamprehts paziņo, ka viņš ir ar mieru parakstīties zem katra no šiem Mono vārdiem. Ir zināms, ka vācu zinātnieki parasti nav vienis prātis ar franču zinātniekiem, bet franču ar vācu. Tādēļ beļģu vēsturnieks Pirens ar sevišķu patiku pasvītrojis «Revue historique» šo Mono vēstures uzskatu saskaņu ar Lamprechta uzskatiem. «Šī saskaņa ir visai daudznozīmīga, — viņš piezīmēja. — Tā, liekas, pierāda, ka nākotne pieder jauniem vēstures uzskatiem».

_____________________

* Neskarot citus Lamprehta filozofiski vēsturiskos rakstus, mēs še runājam un runāsim par viņa rakstu «Der Ausgang des geschichtswissenschaftlichen KampFes», «Die Zukunft», 1897., Nr. 44.

V

Mums nav tādu patīkamu cerību kā Pirenam. Nākotne nevar piederēt neskaidriem un nenoteiktiem uzskatiem, un taisni tādi ir Mono un sevišķi Lamprehta uzskati. Nevar, protams, neapsveikt to virzienu, kas par vēstures zinātnes galveno uzdevumu pasludina sabiedrisko institūtu un ekonomisko apstākļu pētīšanu. Šī zinātne tiks tālu uz priekšu, kad tanī galīgi nostiprināsies tāds virziens. Bet, vispirms, Pirens maldās, uzlūkodams šo virzienu kā jaunu. Tas radās vēstures zinātnē jau XIX gadsimta divdesmitajos gados: Gizo, Minjē, Ogistens Tjerī, bet vēlāk Tokvils un citi bija šā virziena izcili un konsekventi pārstāvji. Mono un Lamprehta uzskati ir tikai vecā, bet ļoti ievērojamā oriģinālā bāla kopija. Otrkārt, lai cik dziji savam laikam arī būtu Gizo, Minjē un citu franču vēsturnieku uzskati, tanīs daudz kas palicis nenoskaidrots. Tur nav noteiktas un pilnīgas atbildes uz jautājumu par personības lomu vēsturē. Bet vēstures zinātnei tas tiešām ir jāatrisina, ja tās pārstāvjiem ir lemts atbrīvoties no vienpusīgā uzskata par savu priekšmetu. Nākotne pieder tai skolai, kas, starp citu, arī vislabāk atrisinās šo jautājumu.

Gizo, Minjē un citu šā virziena vēsturnieku uzskati radās kā reakcija pret astoņpadsmitā gadsimta vēstures uzskatiem un ir to antiteze. Cilvēki, kas astoņpadsmitajā gadsimtā nodarbojās ar vēstures filozofiju, visu izskaidroja ar personību apzinīgu darbību. Tiesa, bija arī toreiz izņēmumi vispārējā likumā: tā Viko, Monteskjē un Herdera(11) filozofiski vēsturiskais redzes apvārsnis bija daudz plašāks. Bet mēs nerunājam par izņēmumiem; astoņpadsmitā gadsimta domātāju milzīgais vairums skatījās uz vēsturi taisni tā, kā mēs teicām. Šai ziņā ļoti interesanti tagad pārlasīt, piemēram, Mablī(12) vēsturiskos sacerējumus. Pēc Mablī iznāk, ka Minoss pilnīgi radījis kretiešu sociālpolitisko dzīvi un tikumus, bet Likurgs līdzīgu pakalpojumu izdarījis Spartai. Ja spartieši «nicināja» materiālo bagātību, tad tas bijis taisni Likurga nopelns, kas, «tā sakot, nolaidās savu tautiešu sirds dziļumos un iznīcināja tur bagātības tieksmes dīgļus» (descendit pour ainsi dire jusque dans le fond du coeur des citoyens etc.)*. Bet, ja spartieši vēlāk novirzījās no ceļa, ko tiem bija norādījis gudrais Likurgs, tad tur esot vainojams Lizandrs, kas pārliecinājis viņus par to, ka «jaunie laiki un jaunie apstākļi prasa no viņiem jaunus likumus un jaunu politiku»**. No tāda uzskata viedokļa uzrakstītajiem pētījumiem bija maz kas kopējs ar zinātni, un tos rakstīja kā sprediķus vienīgi to tikumisko «pamācību» dēļ, kas it kā no tiem secināmas. Pret tādiem uzskatiem tad arī sacēlās franču restaurācijas laika vēsturnieki(13).

_____________________

* Sk. Oeuvres complétes da l'abbé de Mably, Londres 1789., tome quatriéme, p. 3, 14—22, 34 et 192.

** Sk. Oeuvres complétes de l’abbé de Mably. Londres 1789., tome quatrtéme, p. 109.

Pēc satricinošiem notikumiem XVIII gadsimta beigās jau noteikti nebija iespējams domāt, ka vēsture ir vairāk vai mazāk izcilu un vairāk vai mazāk cēlu un izglītotu personību darbs, kuras pēc savas iegribas iedveš neizglītotajai, bet paklausīgajai masai tādas vai citādas jūtas un jēdzienus. Turklāt tāda vēstures filozofija aizkāra buržuāzijas teorētiķu plebejisko lepnumu. Šeit izpaudās tās pašas jūtas, kas jau XVIII gadsimtā atklājās buržuāziskās drāmās izcelšanās laikā. Tjerī cīņā pret vecajiem vēstures uzskatiem lietoja, starp citu, tos pašus argumentus, ko bija izvirzījis Bomaršē(14) un citi pret veco estētiku*. Beidzot, vētras, ko vēl tik nesen bija pārdzīvojusi Francija, ļoti skaidri parādīja, ka vēstures notikumu gaitu nebūt nenoteic vienīgi tikai cilvēku apzinīgā rīcība; jau šim apstāklim vien vajadzēja likt domāt, ka šie notikumi norisinās kaut kādas apslēptas nepieciešamības ietekmē, kas, līdzīgi stichiskiem dabas spēkiem, darbojas akli, bet saskaņā ar zināmiem negrozāmiem likumiem. Ārkārtīgi ievērojams, — lai gan līdz šim, cik mēs zinām, neviena neminēts, — ir tas fakts, ka jaunos uzskatus par vēsturi kā likumsakarīgu procesu sevišķi konsekventi izturēja restaurācijas laikmeta franču vēsturnieki taisni tais darbos, kas bija veltīti Francijas revolūcijai. Tādi, piemēram, bija Minjē un Tjera darbi. Šatobrians jauno vēstures skolu nosauca par fatalistisku. Formulējot uzdevumus, ko tā izvirzīja pētniekiem, viņš teica: «Šī sistēma prasa, lai vēsturnieks bez sašutuma stāstītu par vis- mežonīgākām zvērībām, runātu bez mīlestības par viscēlākajām labdarībām un ar savu ledaino skatu redzētu sabiedriskajā dzīvē vienīgi nenovēršamo likumu izpausmi, kuru dēļ katra parādība notiek taisni tā, kā tai neatvairāmi bija jānotiek»**.

______________

* Salīdzini pirmo vēstuli par «Francijas vēsturi» ar «Essai sur le genre dramatique sērieux» Bomaršē Oeuvres complétes pirmajā sējumā.

** Oeuvres complétes de Chateaubriand, Paris 1860., t. VII, p. 58. Ieteicam lasītāju uzmanībai arī nākamo lappusi: var domāt, ka to uzrakstījis Nik. Mihailovska kungs.

Tas, protams, nepareizi. Jaunā skola nebūt neprasīja, lai vēsturnieks būtu bezjūtīgs. Ogistens Tjerī pat atklāti pasacīja, ka politiskās kaislības, asinādamas pētnieka prātu, var noderēt par varenu līdzekli patiesības atklāšanai*. Un pietiek kaut nedaudz iepazīties ar Gizo, Tjera vai Minjē vēsturiskiem darbiem, lai redzētu, ka viņi karsti simpatizējuši buržuāzijai gan tās cīņā pret laicīgo un garīgo aristokrātiju, gan arī tās tieksmē apspiest augošā proletariāta prasības. Bet, lūk, kas nav apstrīdams: jaunā vēstures skola radās XIX gadsimta divdesmitajos gados, t. i., tai laikā, kad buržuāzijā jau bija uzvarējusi aristokrātiju, lai gan tā mēģināja vēl atjaunot šo to no savām vecajām privilēģijām. Viņu šķiras lepnā uzvaras apziņa izpaudās visos jaunās skolas vēsturnieku spriedumos. Un, tā kā buržuāzijā nekad nav varējusi lepoties ar bruņiniecisku smalkjūtību, tad tās mācīto pārstāvju spriedumos dažreiz bija dzirdama cietsirdīga izturēšanās pret uzvarētiem. «Le plus fort absorbe le plus faible, — saka Gizo kādā savā polemiskajā brošūrā, — ceļa est de droit». (Stiprākais aprij vājāko, un viņam ir uz to tiesības.) Ne mazāk cietsirdīga viņa izturēšanās pret strādnieku šķiru. Šī cietsirdība, kas palaikam ieguva mierīgas bezjū- tības formu, arī maldināja Šatobrianu. Turklāt toreiz vēl nebija pilnīgi skaidrs, kā jāsaprot vēstures kustības likumsakarība. Beidzot, jaunā skola varēja likties fatalistiska tieši tāpēc, ka, cenšoties droši ieņemt likumsakarības viedokli, tā maz nodarbojās ar lielajām vēstures personībām**. Ar to grūti bija samierināties ļaudīm, kas bija auguši XVIII gadsimta vēsturisko ideju garā. Uz jaunajiem vēsturniekiem bira iebildumi no visām pusēm, un tad iesākās strīds, kas, kā mēs redzējām, nav beidzies vēl arī tagad.

__________________

* Sk. Considérations sur l’histoire de France. kas pielikti «Récits des temps Mérovingiens», Paris 1840., p. 72..

** Rakstā, kas veltīts Minjē «Francijas revolūcijas vēstures» 3. izdevumam, Sen-Bevs raksturoja šā vēsturnieka attieksmi pret personībām tā: «A la vue des vastes et profondes emotions populaires qu'il avait a décrire, au spectacle de l’impuissance et du néant oú tombent Ies plus sumblimes génies, Ies vērtus Ies plus saintes, alors que Ies masses se soulévent, il s’est pris de pitié pour Ies individus, n’a vu en eux pris isolement que faiblesse et ne leur a reconnu d’action efficaee, que dans leur union avec la multitude». («Redzot, plašus un dziļus tautas nemierus, ko viņam vajadzēja aprakstīt, novērojot visaugstāko ģēniju, vissvētāko labdaru nespēju un bezspēku masu sacelšanās gadījumos, — viņu pārņēma žēlums pret personību, viņš neredzēja tanī, atsevišķi ņemta, nekā cita kā vājumu un neatzina tās spēju veikt reālās akcijas citādi kā vienībā ar masu». Red.)

1826. gada janvarī Sen-Bevs(15) rakstīja žurnālā «Globe» sakarā ar Tjera* «Francijas revolūcijas vēstures» piektā un sestā sējuma iznākšanu: «Katrā zināmā brīdī cilvēks var ar savas gribas pēkšņu lēmumu ievadīt notikumu gaitā jaunu negaidītu un mainīgu spēku, kas spēj tam piešķirt citu virzienu, bet ko pašu tomēr nevar izmērīt tā mainīguma dēļ».

______________

* Visos iepriekšējos izdevumos kļūdaini — Minjē. Pļebanova rokrakstā — Tjera. Red.

Nevajag domāt, ka Sen-Bevs ieskatīja, it kā cilvēka gribas «pēkšņie lēmumi» rodas bez jebkāda cēloņa. Nē, tas būtu pārāk naivi. Viņš tikai apgalvoja, ka tā cilvēka intelektuālās un morālās īpašības, kuram ir vairāk vai mazāk svarīga loma sabiedriskajā dzīvē, — viņa talanti, zināšanas, noteiktība vai nenoteiktība, drosme vai gļēvums utt., utt. nevar manāmi neietekmēt notikumu gaitu un iznākumu, turklāt šīs īpašības nav izskaidrojamas vienīgi ar vispārējiem tautas attīstības likumiem: tās vienmēr un ievērojamā mērā izveidojas tā ietekmē, ko varētu saukt par privātās dzīves nejaušībām. Minēsim dažus piemērus, lai paskaidrotu šo, šķiet, jau tā skaidro domu.

Karā Austrijas mantojuma dēļ(16) franču karaspēks guva dažas spīdošas uzvaras, un Francija, šķiet, varēja piespiest Austriju atdot tai diezgan plašu tagadējās Beļģijas teritoriju; bet Ludviķis XV neprasīja šādu atdošanu, jo viņš karoja, pēc viņa vārdiem, nevis kā tirgotājs, bet kā karalis, un Achenes miers nekā nedeva frančiem(17); bet, ja Ludviķim XV būtu bijis cits raksturs, tad, varbūt, būtu palielinājusies Francijas teritorija un tāpēc būtu notikušas dažas pārmaiņas tās ekonomiskās un politiskās attīstības gaitā.

Septiņgadu karā(18) Francija, kā zināms, jau cīnījās savienībā ar Austriju. Stāsta, ka šī savienība tikusi nodibināta ar dzīvu Pompaduras kundzes(19) atbalstu, kurai ārkārtīgi glaimojis tas, ka lepnā Marija Terezija Pompadurai adresētajā vēstulē nosaukusi viņu par savu māsīcu vai savu dārgo draudzeni (bien bonne amie). Tāpēc var teikt, ka, ja Ludviķim XV būtu stingrāki tikumi vai ja viņš mazāk pakļautos savu favorišu ietekmei, tad Pompaduras kundze nebūtu tā ietekmējusi notikumu gaitu un tie būtu izvērtušies citādi.

Tālāk. Septiņgadu karš bija nesekmīgs Francijai: tās ģenerāļi cieta vairākas kauna pilnas sakāves. Vispār viņi uzvedās vairāk nekā dīvaini. Rišeljē nodarbojās ar laupīšanu, bet Subizs un Broljī pastāvīgi traucēja viens otm. Tā, kad Broljī uzbruka ienaidniekam pie Filinhauzenes, Subizs dzirdēja lielgabalu šāvienus, bet negāja biedram palīgā, kā tas bija norunāts un kas viņam, bez šaubām, bija jādara, un Broljī bija spiests atkāpties*, Pavisam nespējīgajam Subizam bija labvēlīga tā pati Pompaduras kundze. Un atkal var teikt: ja Ludviķis XV nebūtu tik baudkārs vai ja viņa favorīte neiejauktos politikā, tad notikumi nebūtu norisinājušies Francijai tik nelabvēlīgi.

____________

* Citi turpretim saka, ka vainīgs bijis nevis Subizs, bet Broljī, kas neesot gaidījis sava biedra, nevēlēdamies dalīties ar viņu uzvaras slavā. Mums tam nav nekādas nozīmes, jo tas nekā negroza.

Franču vēsturnieki saka, ka Francijai nemaz neesot vajadzējis karot Eiropas cietzemē, bet visus savus spēkus vajadzējis sakopot uz jūras, lai aizstāvētu savas kolonijas pret Anglijas uzbrukumu. Ja tā tomēr rīkojusies citādi, tad tur atkal vainojama neatvairāmā Pompaduras kundze, kas vēlējusies izpatikt «savai dārgajai draudzenei» Marijai Terezijai. Septiņgadu karā Francija zaudēja savas labākās kolonijas, kas, bez šaubām, ievērojami ietekmēja tās ekonomisko attiecību attīstību. Sievietes godkārība mums še parādās ekonomiskās attīstības ietekmīga «faktora» lomā.

Vai vajadzīgi vēl citi piemēri? Minēsim vēl vienu, varbūt vispārsteidzošāko. Tā paša Septiņgadu kara laikā, 1761. g. augustā, austriešu karaspēks, savienojies Silezijā ar krieviem, ielenca Fridrihu pie Štrigavas. Viņš bija izmisuma stāvoklī, bet sabiedrotie kavējās ar uzbrukumu, un ģenerālis Buturļins, nostāvējis 20 dienu pretī ienaidniekam, pat pilnīgi aizgāja no Silezijas, atstādams tur tikai daļu savu spēku austriešu ģenerāļa Laudona pastiprināšanai. Laudons ieņēma Šveidnicu, pie kuras stāvēja Fridrihs, bet šis panākums bija mazsvarīgs. Bet ja Buturļinam būtu bijis noteiktāks raksturs? Ja sabiedrotie būtu uzbrukuši Fridriham. neļaujot tam nocietināties savā nometnē? Iespējams, ka. viņi to būtu pilnīgi sakāvuši un viņam būtu jāpieņem visas uzvarētāju prasības. Un tas notika tikko dažus mēnešus pirms tam, kad jauna nejaušība, ķeizarienes Elizabetes nāve, pēkšņi un stipri grozīja lietas stāvokli par labu Fridriham. Jājautā, kas būtu noticis, ja Buturļinam būtu bijis vairāk uzņēmības vai ja viņa vietā būtu cilvēks, līdzīgs Suvorovam?

Iztirzājot «fatālistu» vēsturnieku uzskatus, Sen-Bevs izteica vēl arī citas domas, kurām arī jāpievērš uzmanība. Jau mūsu citētajā rakstā par Minjē «Francijas revolūcijas vēsturi» viņš centās pierādīt, ka Francijas revolūcijas gaitu un iznākumu nenoteica tikai tie vispārējie cēloņi, kas to izraisīja, un ne tikai tās kaislības, kuras tā savukārt izraisīja, bet arī daudz sīku parādību, kas paslīd garām pētnieka uzmanībai un pat pavisam neietelp īpaši tā dēvēto sabiedrisko parādību skaitā. «Tai laikā, kad darbojās šie (vispārējie) cēloņi un šīs (to izraisītās) kaislības, — viņš rakstīja, — dabas fiziskie un fizioloģiskie spēki arī nebija bezdarbīgi: akmens joprojām pakļāvās smaguma spēkam; asinis nemitējās cirkulēt dzīslās. Vai tiešām notikumu gaita nemainītos, ja, pieņemsim, Mirabo nebūtu miris no drudža; ja nejauši nokritis ķieģelis vai trieka nogalinātu Robespjeru; ja Bonaparts būtu kritis no lodes? Un vai tiešām jums būs drosme apgalvot, ka to rezultāts būtu viens un tas pats? Ja būtu pietiekams daudzums nejaušību, kas līdzīgas tām, ko es biju iedomājies, rezultāts varēja būt pilnīgi pretējs tam, kāds pēc jūsu domām bija neizbēgams. Un man taču ir tiesības iedomāties tādas nejaušības, jo tās neizslēdz ne vispārējie revolūcijas cēloņi, ne kaislības, ko radījuši šie vispārējie cēloņi». Tālāk viņš min zināmo piezīmi par to, ka vēstures gaita būtu bijusi pavisam citāda, ja Kleopatras deguns būtu bijis nedaudz īsāks, un nobeigumā, atzīstot, ka Minjē uzskata aizstāvēšanai iespējams ļoti daudz ko teikt, viņš vēlreiz norāda, kur ir šī autora kļūda: Minjē piedēvē vienīgi vispārējo cēloņu iedarbībai tos rezultātus, kuru rašanos sekmējuši arī ļoti daudzi citi sīki, tumši un netverami cēloņi; viņa stingrais prāts it kā negrib atzīt tā pastāvēšanu, kur viņš neredz kārtības un likumības.

VI

Vai šie Sen-Bēva iebildumi ir pamatoti? Šķiet, ka tanīs ir zināma daļa patiesības. Bet cik daudz tad īsti? Lai to noteiktu, aplūkosim vispirms to domu, ka cilvēks spēj ar «savas gribas pēkšņiem lēmumiem» ievadīt lietu gaitā jaunu spēku, kas var ievērojami to grozīt. Mēs minējām dažus piemērus, kas, kā mums šķiet, to labi paskaidro. Iedziļināsimies šais piemēros.

Visiem ir zināms, ka Ludviķa XV valdīšanas laikā kara māksla Francijā arvien vairāk un vairāk pagrima. Pēc Anrī Martēna norādījuma Septiņgadu kara laikā franču karaspēks, kuram vienmēr līdzi vilkās daudz prostituēto, daudz tirgotāju un apkalpotāju un kuram bija trīs reizes vairāk vezumzirgu nekā jājamo, drīzāk atgādināja Darīja un Kserksa karapulkus nekā Tirena(20) un Gustava Ādolfa armijas*. Arhenholcs savā vēsturē par šo karu saka, ka sardzei norīkotie franču virsnieki bieži atstāja viņiem uzticētos posteņus, aizejot kaut kur tuvumā padejot, un izpildīja priekšniecības rīkojumus tikai tad, kad uzskatīja to par vajadzīgu un ērtu. Tādu kara mākslas nožēlojamu stāvokli radīja muižniecības pagrimšana, — kura tomēr joprojām ieņēma visus augstākos amatus armijā, — un visas «vecās iekārtas» vispārējā dezorganizacija, kas ātri tuvojās savam sabrukumam. Ar šiem vispārējiem cēloņiem vien pilnīgi pietika, lai Septiņgadu karš būtu Francijai nelabvēlīgs. Bet nav apšaubāms, ka Subizam līdzīgu ģenerāļu nespēja vēl vairāk pavairoja Francijas armijas neveiksmes izredzes, ko nosacīja vispārējie cēloņi. Un, tā kā Subizs turējās, pateicoties Pompaduras kundzei, tad jāatzīst, ka godkārīgā marķīze bija viens no «faktoriem», kas ievērojami pastiprināja Francijai nelabvēlīgo vispārējo cēloņu ietekmi uz lietu stāvokli Septiņgadu kara laikā.

________________

* «Histoire de France» 4-éme édition, t. XV, p. 520—521.

Marķize de Pompadūra bija stipra nevis ar savas pašas spēku, bet ar karaļa varu, kas bija pakļāvies viņas gribai. Vai var teikt, ka Ludviķa XV raksturs bija taisni tāds, kādam tam katrā ziņā vajadzēja būt pēc vispārējās sabiedrisko attiecību attīstības gaitas Francijā? Nē, šai pašā attīstības gaitā viņa vietā varēja būt karalis, kas citādi izturas pret sievietēm. Sen-Bevs teiktu, ka, lai tas notiktu, būtu pietiekama tumšo un netveramo fizioloģisko cēloņu iedarbība. Un viņam būtu taisnība. Bet, ja tā, tad iznāk, ka šie tumšie fizioloģiskie cēloņi, ietekmēdami Septiņgadu kara gaitu un rezultātu, reizē ar to ietekmēja arī turpmāko Francijas attīstību, kas norisinātos citādi, ja Septiņgadu karš tai neatņemtu lielāko daļu tās koloniju. Jāvaicā, vai šis secinājums nav pretrunā ar sabiedriskās attīstības likumsakarības jēdzienu?

Nē, nemaz. Lai personīgo īpatnību iedarbība minētajos gadījumos būtu cik neapšaubāma būdama, ne mazāk neapšaubāms ari tas, ka tā varēja norisināties tikai zināmajos sabiedriskajos apstākļos. Pēc kaujas pie Rosbahas fraņči bija šausmīgi sašutuši par Subiza labvēli. Viņa ik dienas saņēma daudz anonimu vēstuļu ar draudiem un apvainojumiem. Tas ļoti stipri uztrauca Pompaduras kundzi; viņa sāka ciest no bezmiega*. Bet viņa tomēr joprojām atbalstīja Subizu. 1762. gadā viņa, — aizrādījusi viņam vienā no savām vēstulēm, ka viņš nav attaisnojis uz viņu liktās cerības, — piemetināja: «Tomēr nebīstieties nemaz; es parūpēšos jūsu interesēs un centīšos samierināt jūs ar karali»**. Kā redzat, viņa nepiekāpās sabiedriskās domas priekšā. Kāpēc tad nepiekāpās? Domājams, tādēļ, ka toreizējai franču sabiedrībai nebija iespējams piespiest to piekāpties. Bet kāpēc tad toreizējā franču sabiedrība nevarēja to izdarīt? To kavēja tās organizācija, kas savukārt bija atkarīga no toreizējo sabiedrisko spēku samēra Francijā. Tātad šis spēku samērs galu galā arī izskaidro to apstākli, ka Ludviķa XV raksturs un viņa favorišu untumi varēja tik bēdīgi ietekmēt Francijas likteni. Jo, ja vājība uz sieviešu dzimumu piemistu nevis karalim, bet kaut kādam karaļa pavāram vai zirgu puisim, tad tai nebūtu nekādas vēsturiskas nozīmes. Skaidrs, ka te galvenais ir nevis vājība, bet tās personas sabiedriskais stāvoklis, kura no tās cieš. Lasītājs saprot, ka šos spriedumus var attiecināt arī uz visiem citiem iepriekš minētajiem piemēriem. Šais spriedumos tikai jāgroza tas,; kas ir grozāms, piemēram, Francijas vietā jāliek Krievija, Subiza — Buturļins utt. Tāpēc mēs tos neatkārtosim.

______________________

* Sk. «Mémoires de madame du Hausset», Paris 1824., p. 181.

** «Lettres de la marquise de Fompadour». Londres 1772., t. 1.

Iznāk, ka personības savu zināmu rakstura īpatnību dēļ spēj ietekmēt sabiedrības likteni. Dažreiz to ietekme ir pat ļoti ievērojama, bet kā pašas ietekmes iespēju, tā arī tās apjomu nosaka sabiedrības organizācija, tās spēku samērs. Personības raksturs ir sabiedriskās attīstības «faktors» tikai tur, tikai tad un tikai tiktāl, kur, kad un ciktāl tai to pieļauj sabiedriskās attiecības.

Mums var iebilst, ka personīgās ietekmes apjoms ir atkarīgs arī no personības talantiem. Mēs būsim vienis pratis ar to. Bet personība var parādīt savus talantus tikai tad, kad tā ieņems tam nolūkam nepieciešamo stāvokli sabiedrībā. Kādēļ Francij as liktenis varēja nokļūt cilvēka rokās, kuram nebija nekādu spēju un patikas kalpot sabiedrībai? Tāpēc, ka tāda bija tās sabiedriskā organizācija. Šī organizācija tad arī nosaka ikvienā zināmā laikā tās lomas, — un tātad arī to sabiedrisko nozīmi, — kādas varētu būt apdāvinātām vai neapdāvinātām personībām.

Bet, ja personību lomas nosaka sabiedrības organizācija, kā tad viņu sabiedriskā ietekme, ko šīs lomas nosaka, var būt pretrunā ar sabiedriskās attīstības likumsakarības jēdzienu? Tā ne tikai nerunā tam pretī, bet ir viena no visspilgtākajām tās ilustrācijām.

Bet te jāatzīmē, lūk, kas. Personību sabiedriskās ietekmes iespēja, ko noteic sabiedrības organizācija, atver durvis tā dēvēto nejaušību ietekmei tautu vēsturiskos likteņos. Ludviķa XV baudkāre bija viņa organisma stāvokļa nepieciešamās sekas. Bet attiecībā uz visu Francijas attīstības gaitu šis stāvoklis bija nejaušs. Tomēr tas nepalika, kā mēs jau teicām, bez ietekmes uz Francijas tālāko likteni un pats ietilpa to cēloņu skaitā, kas nosacīja šo likteni. Mirabo nāves iemesls, protams, bija pilnīgi likumsakarīgi patoloģiski procesi. Bet šo procesu nepieciešamība nebūt neizrietēja no vispārējās Francijas attīstības gaitas, bet no dažām atsevišķām slavenā oratora organisma īpatnībām un no tiem fiziskajiem apstākļiem, kuros tas inficējās. Attiecībā pret visu Francijas attīstības gaitu šīs īpatnības un šie apstākļi ir nejauši. Bet tomēr Mirabo nāve ietekmēja revolūcijas tālāko gaitu un ietilpa to cēloņu skaitā, kas to nosacīja.

Vēl vairāk pārsteidz nejaušo cēloņu iedarbība iepriekš minētajā piemērā par Fridrihu II, kas no ļoti smagā stāvokļa izkļuva vienīgi Buturļina nenoteiktības dēļ. Buturļina iecelšana pat attiecībā pret Krievijas attīstības vispārējo gaitu varēja būt nejauša mūsu noteiktajā šā vārda nozīmē, bet tai, protams, nebija nekāda sakara ar Prūsijas vispārējo attīstības gaitu. Bet tomēr nav neticams tas pieņēmums, ka Buturļina nenoteiktība izglāba Fridrihu no izmisuma stāvokļa. Ja Buturļina vietā būtu bijis Suvorovs, tad varbūt Prūsijas vēsture veidotos citādi. Iznāk, ka valstu liktenis dažreiz ir atkarīgs no nejaušībām, ko var saukt par otras pakāpes nejaušībām. «In aliem Endliehen ist ein Element des Zufälligen», teica Hegels (visā galīgajā ir nejaušības elements). Zinātnē mums ir darīšana tikai ar «galīgo»; tāpēc var teikt, ka visos procesos, ko tā pētī, ir nejaušības elements. Vai tas neizslēdz parādību zinātniskās izpratnes iespēju? Nē. Nejaušība ir kaut kas relatīvs. Tā rodas tikai nepieciešamo procesu intersekcijas punktā. Eiropiešu ierašanās Amerikā bija Meksikas un Peru iedzīvotājiem nejaušība tai nozīmē, ka tā nenotika šo zemju sabiedriskās attīstības rezultātā. Bet nebija nejaušība jūrniecības kaislība, kas bija pārņēmusi rietumeiropiešus viduslaiku beigās; nejaušība nebija tas apstāklis, ka eiropiešu spēks viegli pārvarēja iedzimto pretestību. Nejaušas nebija arī tās sekas, kas radās, eiropiešiem iekarojot Meksiku un Peru; šīs sekas galu galā nosacīja divu spēku rezultante: iekaroto zemju ekonomiskais stāvoklis, no vienas puses, un iekarotāju ekonomiskais stāvoklis — no otras. Bet šie spēki, tāpat kā to rezultante, pilnīgi var būt par stingri zinātniskas pētīšanas priekšmetu.

Septiņgadu kara nejaušības stipri ietekmēja Prūsijas turpmāko vēsturi. Bet to ietekme pavisam nebūtu bijusi tāda, ja tās sastaptu to citā attīstības stadijā. Arī še nejaušības sekas nosacīja divu spēku rezultante: sociālpolitiskais Prūsijas stāvoklis, no vienas puses, un to ietekmētāju Eiropas valstu sociālpolitiskais stāvoklis — no otras. Tātad arī šeit nejaušība nebūt netraucē parādību zinātnisku pētīšanu.

Tagad mēs zinām, ka personībām bieži ir liela ietekme uz sabiedrības likteni, bet ka šo ietekmi nosaka tās iekšējā iekārta un tās attiecības pret citām sabiedrībām. Bet ar to vēl nav izbeigts jautājums par personības lomu vēsturē. Mums tas jāaplūko vēl no citas puses.

Sen-Bevs domāja, ka, ja viņa minētā veida sīko un tumšo cēloņu skaits būtu pietiekami liels, tad Francijas revolūcijas rezultāts varētu būt pretējs tam, kāds mums zināms. Tā ir liela kļūda. Lai cik asprātīgās vītnēs savienotos sīkie psicholoģiskie un fizioloģiskie cēloņi, tie nekādā gadījumā nenovērstu lielās sabiedriskās vajadzības, kas izraisīja Francijas revolūciju; un, kamēr šīs vajadzības paliktu neapmierinātas, Francijā nemitētos revolucionārā kustība. Lai tās rezultāts varētu būt pretējs tam, kāds tas bija īstenībā, šo vajadzību vietā vajadzētu nākt citām, pretējām, bet to, protams, nekad nespētu panākt nekāds sīko cēloņu sakopojums.

Francijas revolūcijas cēloņi bija meklējami sabiedrisko attiecību īpašībās, bet Sen-Beva iedomātie sīkie cēloņi varēja būt tikai atsevišķu cilvēku individuālajās īpatnībās. Sabiedrisko attiecību pēdējais cēlonis ir ražošanas spēku stāvoklis. Tas ir atkarīgs no atsevišķu personu individuālajām īpatnībām tikai tiktāl, ciktāl šīs personas ir vairāk vai mazāk spējīgas uz techniskajiem uzlabojumiem, atklājumiem un izgudrojumiem. Sen-Bevs nerunāja par tādām īpatnībām. Bet visas citas iespējamās īpatnības nenodrošina atsevišķu personu tiešu ietekmi uz ražošanas spēku stāvokli un tātad arī uz tām sabiedriskām attiecībām, ko tas nosaka, t. i., uz ekonomiskām attiecībām. Lai zināmas personas īpatnības būtu kādas būdamas, tā nevar novērst zināmās ekonomiskās attiecības, ja tās atbilst attiecīgajam ražošanas spēku stāvoklim. Bet personības individuālās īpatnības to padara vairāk vai mazāk derīgu to sabiedrisko vajadzību apmierināšanai, kas izaug uz zināmo ekonomisko attiecību pamata, vai arī, lai pretotos tādai apmierināšanai. Francijas visaktuālākā sabiedriskā vajadzība XVIII gadsimta beigās bija likt novecojušo politisko institūtu vietā citus, kas vairāk atbilstu tās jaunajai ekonomiskajai iekārtai. Tā laika visredzamākie un derīgākie sabiedriskie darbinieki bija tieši tie, kas labāk nekā citi spēja, sekmēt šo visaktuālāko vajadzību apmierināšanu. Pieņemsim, ka tādi ļaudis bija Mirabo, Robespjers un Bonaparts. Kas notiktu, ja priekšlaicīgā nāve neaizsauktu Mirabo no politiskās skatuves? Konstitucionālās monarchijas partija ilgāk saglabātu lielo spēku; tās pretestība republikāņiem tāpēc būtu enerģiskāka. Bet tas arī viss. Nekāds Mirabo toreiz nevarēja novērst republikāņu uzvaru. Mirabo spēks pilnīgi balstījās uz tautas simpātijām un uzticību viņam, bet tauta tiecās pēc republikas, jo galms to kaitināja ar savu ietiepīgo vecās kārtības aizstāvēšanu. Ja Vien tauta pārliecinātos, ka Mirabo nesimpatizē tās republikāniskajām tieksmēm, tā pati vairs nesimpatizētu Mirabo, un tad lielais orators zaudētu gandrīz visu savu ietekmi un pēc tam, domājams, kristu par upuri tai pašai kustībai, ko viņš veltīgi censtos aizturēt. Apmēram to pašu var teikt ari par Robespjeru. Pieņemsim, ka viņš savā partijā bija pilnīgi neaizstājams spēks. Bet viņš katrā ziņā nebija tās vienīgais spēks. Ja viņu nogalinātu nejaušs ķieģeļa trieciens, piemēram, 1793. gada janvarī(21), tad viņa vietu, protams, ieņemtu kāds cits un, lai gan šis cits būtu visādi nevērtīgāks par viņu, notikumi tomēr norisinātos tai pašā virzienā, kādā tie norisinājās Robespjera laikā. Tā, piemēram, žirondisti katrā ziņā arī šai gadījumā tiktu sakauti; bet iespējams, ka Robespjera partija nedaudz agrāk zaudētu varu, tā ka mēs tagad runātu nevis par termidora(22), bet par floriala, preriala vai mesidora reakciju(23). Citi teiks, ka varbūt Robespjers ar savu nepielūdzamo teroru paātrināja un nevis palēnināja savas partijas krišanu. Mēs še neiztirzāsim šo pieņēmumu, bet atzīsim to, it kā tas būtu pilnīgi pamatots. Tādā gadījumā vajadzēs pieņemt, ka Robespjera partijas krišana notiktu nevis termidorā, bet fruktidorā, vandemjerā vai brimerā. īsi sakot, tā notiktu varbūt agrāk, varbūt arī vēlāk, bet tomēr katrā ziņā notiktu, jo tas tautas slānis, uz kura balstījās šī partija, nemaz nebija sagatavots ilgstošai valdīšanai. Par rezultātiem, «pretējiem» tiem, kas iestājās, Robespjeram enerģiski tos veicinot, katrā zini; nevarētu būt pat runas.

Tie nevarētu iestāties arī tai gadījumā, ja lode nogalinātu Bonapartu, teiksim, kaujā pie Arkolas To, ko viņš veica Itālijas un citos karagājienos, veiktu arī citi ģenerāli. Viņi, droši vien, neparādītu tādu talantu kā viņš un negūtu tādas spīdošas uzvaras. Bet Francijas republika tomēr būtu uzvarējusi visos savos toreizējos karos, tāpēc ka tās kareivji bija nesalīdzināmi pārāki par visiem Eiropas kareivjiem. Kas attiecas uz 18. brimeru(24) un tā ietekmi Francijas iekšējā dzīvē, tad arī te notikumu vispārējā gaita un iznākums būtībā, droši vien, būtu tāds pats kā Napoleonam valdot. 9. termidorā nāvīgi sakauta, republika mira lēnā nāvē. Direktorija(25) nespēja nodibināt kārtību, pēc kuras tagad visvairāk alka no augstāko kārtu kundzības atbrīvojusies buržuāzijā. Kārtības nodibināšanai bija vajadzīgs «labs zobens», kā izteicās Sijess. Sākumā domāja, ka labdarīgā zobena loma piekritīs ģenerālim Žuberam*, bet, kad viņš krita pie Novī, sāka runāt par Moro, Makdonaldu, Bernadotu**. Par Bonapartu sāka runāt tikai vēlāk; bet, ja viņš būtu1 kritis līdzīgi Žuberam, tad viņu nemaz neatcerētos, izvirzot priekšā kaut kādu citu «zobenu». Protams, ka cilvēkam, ko notikumi padarījuši par diktatoru, vajadzēja arī pašam nenogurstoši cīnīties varas dēļ, enerģiski atgrūžot un nežēlīgi saminot visus, kas viņam aizsprostoja ceļu.

__________________

* Agrākos izdevumos nepareizi runāja nevis par Žuberu, bet par ģenerāli Žurdanu. - Red.

** La vie en France sous le premier Empire par le vicomte de Broc, Paris 1895., pp. 35—36 un tālāk.

Bonapartam bija dzelzs enerģija, un viņš neko nesaudzēja, lai sasniegtu savus nolūkus. Bet arī bez viņa toreiz bija daudz enerģisku, spējīgu un godkārīgu egoistu. Vieta, ko viņam izdevās ieņemt, droši vien, nepaliktu neieņemta. Pieņemsim, ka cits ģenerālis, ticis šai vietā, būtu miermīlīgāks par Napoleonu, ka viņš nesaceltu pret sevi visu Eiropu un tālab nomirtu Tiljerijā(26), bet nevis svētās Helēnas salā. Tad Burboņi nemaz neatgrieztos Francijā; viņiem tāds rezultāts, protams, būtu «pretējs» tam, kāds īstenībā radās. Bet savā attieksmē pret. visu Francijas iekšējo dzīvi tas maz atšķirtos no īstā rezultātā. «Labais zobens», atjaunojis kārtību un nodrošinājis buržuāzijas kundzību, drīz tai apniktu ar saviem kazarmas ieradumiem un savu despotismu. Sāktos liberālā kustība, līdzīga tai, kāda notika restaurācijas laikā, cīņa pakāpeniski iekaistu, bet, tā kā «labie zobeni» nemēdz piekāpties, tad, varbūt, tikumīgais Luijs Filips sēstos savu mīļoto radinieku tronī ne 1830., bet 1820. vai 1825. gadā. Visas tādas pārmaiņas notikumu gaitā varētu daļēji ietekmēt Eiropas turpmāko politisko, bet ar tās palīdzību arī ekonomisko dzīvi. Bet revolucionārās kustības galīgais iznākums tomēr nekādā gadījumā nebūtu bijis «pretējs» īstajam iznākumam. Iespaidīgas personības ar sava prāta un rakstura īpašībām var grozīt notikumu individuālo seju un to dažas atsevišķas sekas, bet tās nevar grozīt to vispārējo virzienu, ko nosaka citi spēki.

VII

Turklāt jāatzīmē, lūk, vēl kas. Spriežot par lielu personību lomu vēsturē, mēs gandrīz vienmēr kļūstam par kaut kādas optiskas ilūzijas upuri, uz ko būs derīgi aizrādīt lasītājiem.

Uzstājoties «labā zobena» lomā, kas glābj sabiedrisko kārtību, Napoleons līdz ar to nobīdīja pie malas visus pārējos ģenerāļus, no kuriem daži varbūt to veiktu tāpat vai gandrīz tāpat kā viņš pats. Ja sabiedriskā prasība pēc enerģiska militārā valdnieka bija apmierināta, sabiedriskā organizācija visiem pārējiem militāriem talantiem aizsprostoja ceļu uz militārā valdnieka posteni. Tās spēks kļuva nelabvēlīgs citu šāda veida talantu izpausmei. Tādēļ arī notiek šī optiskā ilūzija, par ko mēs runājam. Napoleona personīgais spēks parādās mums ārkārtīgi pārspīlētā veidā, jo mēs tam piedēvējam visu to sabiedrisko spēku, kas viņu izvirzīja un atbalstīja. Tas šķiet kaut kas pilnīgi ārkārtīgs tāpēc, ka citi tamlīdzīgi spēki nepārvērtās no iespējamības īstenībā. Un, ja mums saka: kas būtu noticis, ja nebūtu Napoleona, tad mūsu iedoma apmulst un mums šķiet, ka bez viņa nemaz nevarētu notikt visa tā sabiedriskā kustība, uz kuras balstījās viņa spēks un ietekme.

Cilvēces intelektuālās attīstības vēsturē vienas pei-sonības sekmes nesalīdzināmi retāk kavē otras personības sekmes. Bet arī tur mēs neesam brīvi no minētās optiskās ilūzijas. Kad sabiedrības attiecīgais stāvoklis izvirza viņas garīgajiem izteicējiem zināmus uzdevumus, pēdējie vērš uz sevi izcilo prātu uzmanību tikmēr, kamēr viņiem izdodas tos atrisināt. Bet, ja tas viņiem izdodas, viņu uzmanība novirzās uz citu priekšmetu. Atrisinājis uzdevumu X, attiecīgais talants A reizē ar to virza talanta В uzmanību no šī jau atrisinātā uzdevuma uz citu uzdevumu Y. Un, ja mums vaicā, kas notiktu, ja A nomirtu, nepaguvis atrisināt uzdevumu X, mēs iedomājamies, ka sabiedrības intelektuālās attīstības pavediens pārtrūktu. Mēs aizmirstam, ka A nāves gadījumā pie uzdevuma atrisināšanas varētu ķerties В vai C un D un ka tādējādi intelektuālās attīstības pavediens paliktu neskarts, neraugoties uz A priekšlaicīgu bojā eju.

Lai cilvēks, kam ir attiecīgs talants, varētu ar to stipri ietekmēt notikumu gaitu, jāievēro divi nosacījumi, Pirmkārt, viņa talantam jāpadara viņš vairāk par citiem atbilstošs attiecīgā laikmeta sabiedriskajām vajadzībām: ja Napoleonam viņa militārā ģēnija vietā būtu Bēthovena muzikālās dāvanas, tad viņš, protams, nekļūtu par imperatoru. Otrkārt, pastāvošā sabiedriskā iekārta nedrīkst aizsprostot ceļu personībai ar doto īpatnību, kas taisni šai laikā ir vajadzīga un derīga. Tas pats Napoleons nomirtu kā maz pazīstams ģenerālis vai kā pulkvedis Buonaparte, ja vecais režims Francijā būtu pastāvējis vēl septiņdesmit piecus gadus*. 1789. gadā Davū, Dezē, Marmons un Makdonalds bija podporučiki; Bernadots — seržants-majors; Gošs, Marso, Lefevrs, Pišegrī, Neijs, Masena, Mi- rats, Sults — unteroficieri; Ožero — paukošanās skolotājs; Laris — krāsotājs; Guvijons Sen-Sirs — aktieris; Žurdans — iznēsātājs; Besjers — frizieris; Brins — burtlicis; Žubers un Žino — juridiskās fakultātes studenti; Klebers — arhitekts; Mortjē līdz pat revolūcijai neiestājās karadienestā**.

_______________

* Iespējams, ka tad Napoleons būtu aizbraucis uz Krieviju, kurp viņš gatavojās braukt tikko dažus gadus pirms revolūcijas. Te viņš, domājams, izceltos kaujās pret turkiem vai Kaukazijas kalniešiem, un neviens te neiedomātos, ka šis nabadzīgais, bet spējīgais virsnieks labvēlīgos apstākļos varētu kļūt par pasaules valdnieku.

** Sk. Histoire de France, par V. Duruy. Paris 1893.. t. II, pp. 524—525.

Ja vecais režims būtu pastāvējis līdz mūsu dienām, tad nevienam mums tagad pat neienāktu prātā, ka pagājušā gadsimta beigās Francijā daži aktieri, burtliči, frizieri, krāsotāji, juristi, iznēsātāji un paukošanās skolotāji bija iespējamībā militāri talanti*.

______________

* Ludviķa XV laikā tikai viens trešās kārtas pārstāvis, Severs, varēja dienestā iegūt ģenerālleitnanta pakāpi. Ludviķa XVI laikā šis kārtas ļaužu militārā karjera bija vēl vairāk apgrūtināta. Sk. Rambeaud. Histoire de la civilisation frangaise, sixiéme édition, t. II, p. 226.

Stendals piezīmē, ka cilvēks, kas dzimis vienā laikā ar Ticianu, t. i., 1477. gadā, būtu varējis nodzīvot 40 gadus ar Rafaelu un Leonardo-da-Vinči, no kuriem pirmais mira 1520., bet otrs 1519. gadā. ka viņš būtu varējis nodzīvot ilgus gadus ar Koredžio, kas mira 1534. gadā, un ar Mikel-Andželo, kas nodzīvoja līdz 1563. gadam, ka viņam būtu bijis ne vairāk par trīsdesmit četriem gadiem, kad mira Džiordžioni, ka viņš būtu bijis pazīstams ar Tintoreto, Basano, Veronezi, Juliju Romano un Andreju del-Sarto; ka, vienu vārdu sakot, viņš būtu bijis visu lielo gleznotāju laika biedrs, izņemot tos, kas pieder Boloņas skolai, kas radās veselu gadsimtu vēlāk*. Tieši tāpat arī var teikt, ka cilvēks, kas dzimis vienā gadā ar Vauermanu, varētu personīgi pazīt gandrīz visus Holandes lielos gleznotājus**, bet cilvēks, kas vienā vecumā ar Šekspiru, dzīvotu vienā laikā ar daudziem ievērojamiem dramaturgiem***.

___________________

* Histoire de la Peinture en Italie, Paris 1892., pp. 24—26.

** 1608. gada dzimuši Terburgs, Broers un Rembrants; 1610. — Adrians Van-Ostade, Bots un Ferdinands Вols; 1613. — Van-der-Helsts un Žerars Dous; 1615. — Metcu; 1620. — Vauermans; 1621, — Vernikss, Everdingens uņ Painakers; 1624. — Bergems; 1629. —Pauls Poters; 1626.— Jans Stens; 1630. — Buisdels; 1537. — Van-der-Heidens; 1638. — Hobema; 1639. — Adrians Van-de-Velde.

*** «Sekspirs, Bjumonts, Fletčers, Džonsons, Uebsters, Mesindžers, Fords, Midltons un Heivuds, kas radās vienā un tai pašā laikā vai viens pēc otra, reprezentē jaunu paaudzi, kas sava labvēlīgā stāvokļa dēļ krāšņi uzziedēja augsnē, ko bija sagatavojušas iepriekšējās paaudzes pūles». Tens, Histoire de la littérature anglaise, Paris 1863., t. I, p. 468.

Jau sen novērots, ka talanti rodas visur un vienmēr, kur un kad ir labvēlīgi apstākļi to attīstībai. Tas nozīmē, ka ikviens talants, kas izpaudies īstenībā, t. i., katrs talants, kas kļuvis par sabiedrisku spēku, ir sabiedrisko attiecību auglis. Bet, ja tas tā, tad ir saprotams, kādēļ cilvēki ar talantu var, kā mēs teicām, grozīt tikai notikumu individuālo seju, bet nevis to vispārējo virzienu; viņi paši pastāv tikai tādēļ, ka ir tāds virziens; ja šā virziena nebūtu, tad viņi nekad nepārkāptu slieksnim, kas šķir iespējamību no īstenības.

Protams, ka talanti atšķiras cits no cita. «Kad jauns solis civilizācijās attīstībā rada dzīvē jaunu mākslas veidu, — pareizi saka Tens, — rodas desmitiem talantu, kas izteic tikai pa pusei sabiedrisko domu, ap vienu vai diviem ģēnijiem, kuri to izteic pilnīgi»*. Ja kaut kādi mehaniski vai fizioloģiski cēloņi, kas nav saistīti ar Itālijas vispārējo sociālpolitiskās un garīgās attīstības gaitu, jau bērnībā būtu nogalinājuši Rafaelu, Mikel-Andželo un Leonardo-da-Vinči, tad Itālijas māksla nebūtu tik pilnīga, bet tās attīstības vispārējais virziens renesanses laikmetā paliktu tas pats. Rafaels, Leonardo-da-Vinči un Mikel-Andželo šo virzienu neradīja: viņi bija tikai tā labākie izteicēji. Tiesa, ap ģeniālu cilvēku rodas parasti vesela skola, turklāt viņa skolnieki cenšas piesavināties pat vissīkākos viņa paņēmienus; tāpēc robs, kas rastos Itālijas renesanses laikmeta mākslā sakarā ar Rafaela, Mikel-Andželo un Leonardo-da-Vinči agru nāvi, ievērojami ietekmētu daudzas otršķirīgas īpatnības tās tālākajā, vēsturē. Bet arī šī vēsture būtībā nemainītos, ja tikai nenotiktu kaut kādu vispārēju cēloņu dēļ kāda būtiska pārmaiņa Itālijas garīgās attīstības vispārējā gaitā.

________________________

* Tens, Histoire de la littérature anglaise, Paris 1863., t. II, p. 5.

Ir tomēr zināms, ka kvantitatīvās atšķirības beidzot pārvēršas par kvalitativām. Tas ir pareizi visur; tātad pareizi arī vēsturē. Zināms virziens mākslā var pilnīgi palikt bez kaut cik ievērojamas izteiksmes, ja nelabvēlīgu apstākļu sagadīšanās izraus vienu pēc otra vairākus apdāvinātus cilvēkus, kas varētu kļūt par tā izteicējiem. Bet tādu cilvēku priekšlaicīga bojā eja kavēs šā virziena māksliniecisko izpausmi tikai tai gadījumā, ja tas nav pietiekami dziļš, lai izvirzītu jaunus talantus. Bet, tā kā ikviena zināma literatūras un mākslas virziena dziļumu noteic viņa nozīme tai šķirai vai slānim, kuru gaumi tas izteic, un šīs šķiras vai slāņa sabiedriskā loma, tad arī še galu galā viss ir atkarīgs no sabiedriskās attīstības gaitas un sabiedrisko spēku samēra.

VIII

Tātad vadošo cilvēku personīgās īpatnības nosaka vēsturisko notikumu individuālo seju, un nejaušības elementam mūsu aprādītajā nozīmē vienmēr ir zināma loma šo notikumu gaitā, kuru virzienu gala iznākumā nosaka tā dēvētie vispārējie cēloņi, t. i., īstenībā ražošanas spēku attīstība un cilvēku savstarpējās attiecības sabiedriski ekonomiskajā ražošanas procesā. Nejaušas parādības un slavenu cilvēku personīgās īpatnības ir nesalīdzināmi redzamākas nekā dziļi apslēptie vispārējie cēloņi. Astoņpadsmitais gadsimts maz domāja par šiem vispārējiem cēloņiem, izskaidrojot vēsturi ar vēsturisku personu apzinīgu rīcību un «kaislībām». Tā gadsimta filozofi apgalvoja, ka vēsture, visniecīgāko cēloņu ietekmēta, varētu iet pilnīgi citus ceļus, piemēram, tādēļ, ka kaut kāda valdnieka galvā sāktu plosīties kaut kāds «atoms» (ieskats, kas ne reizi vien izteikts iekš Systéme de la Nature)(27).

Jaunā virziena aizstāvji vēstures zinātnē sāka pierādīt, ka vēsture nevarēja norisināties citādi, nekā tā īstenībā norisinājās, neraugoties ne uz kādiem «atomiem». Tiecoties iespējami vairāk izcelt vispārējo cēloņu darbību, viņi atstāja bez ievērības vēsturisko personu individuālo īpatnību nozīmi. Viņi ieskatīja, ka vēsturiskie notikumi ne par matu nemainītos, ja vienu personu vietā darbotos citas, vairāk vai mazāk spējīgas*. Bet, ja mēs pieļaujam tādu domu, tad mums nepieciešami jāatzīst, ka personīgajam elementam vēsturē nav it nekādas nozīmes un ka viss tanī reducējams uz vispārējo cēloņu darbību, uz vēsturiskās kustības vispārējiem likumiem. Tā bija galējība, kas vispār neatstāja vietas tai patiesības daļai, kas bija pretējam uzskatam. Bet tieši tāpēc pretējais uzskats joprojām saglabāja sev zināmas eksistences tiesības. Šo divu uzskatu sadursme ieguva antinomijas veidu, kuras pirmais loceklis bija vispārējie likumi, bet otrs — personību darbība. No antinomijas otra locekļa viedokļa vēsturi uzlūkoja par vienkāršu nejaušību sakopojumu; no tās pirmā locekļa viedokļa šķita, ka vispārējo cēloņu iedarbība nosacīja pat vēstures notikumu individuālās iezīmes. Bet, ja notikumu individuālās iezīmes nosaka vispārējo cēloņu ietekme un tās nav atkarīgas no vēstures personu individuālajām īpašībām, tad iznāk, ka šīs iezīmes nosaka vispārējie cēloņi un tās nevar grozīt, lai šie darbinieki mainītos kā mainīdamies. Tādējādi teorija kļūst fatalistiska.

____________

* T. i., tā viņi ieskatīja, kad tie sāka spriest par vēstures notikumu likumsakarību. Bet, kad daži no tiem vienkārši aprakstīja šīs parādības, tad viņi personīgajam elementam dažreiz piešķīra pat pārspīlētu nozīmi. Bet mūs tagad interesē nevis viņu stāsti, bet spriedumi.

Viņu pretiniekiem tas nepagāja garām nepamanīts. Sen-Bevs salīdzināja Minjē uzskatus par vēsturi ar Bosiē uzskatiem(28). Bosiē domāja, ka spēks, ar kura darbību norisinās vēsturiskie notikumi, nāk no augšienes, ka notikumi ir dievišķās gribas izteiksme. Minjē šo spēku meklēja cilvēku kaislībās, kas izpaužas vēstures notikumos ar dabas spēku nepielūdzamību un neno- vēršamību. Bet abi viņi uzlūkoja vēsturi kā tādu parādību ķēdi, kur parādības nekādā ziņā nevar būt citādas; abi viņi ir fatālisti; šai ziņā filozofs bija tuvs garīdzniekam (Ie philosophe se rapproche du prétre).

Tāds pārmetums bija pamatots tikmēr, kamēr mācība par sabiedrisko parādību likumsakarību pielīdzināja nullei izcilo vēsturisko personu individuālo īpatnību ietekmi uz notikumiem. Un jo stiprāks iespaids šim pārmetumam bija jāatstāj tādēļ, ka jaunās skolas vēsturnieki, līdzīgi astoņpadsmitā gadsimta vēsturniekiem un filozofiem, uzlūkoja cilvēka dabu par augstāko instanci, no kuras radās un kurai pakļāvās visi vēstures kustības vispārējie cēloņi. Tā kā Francijas revolūcija parādīja, ka vēstures notikumus nosaka ne vien cilvēku apzinīgā rīcība, tad Minjē, Gizo un citi tā paša virziena zinātnieki izvirzīja pirmajā vietā kaislību darbību, kuras bieži atmet jebkādu apziņas kontroli. Bet, ja kaislības ir vēsturisko notikumu pēdējais un pats vispārējākais cēlonis, tad kādēļ Sen-Bevam nav taisnība, apgalvojot, ka Francijas revolūcijas iznākums varēja būt pretējs tam, kāds mums zināms, ja būtu radušies darbinieki, kas spētu franču tautai iedvest kaislības, pretējas tām, kas to saviļņoja? Minjē teiktu: tāpēc, ka citas kaislības toreiz nevarēja saviļņot frančus pašu cilvēka dabas īpašību dēļ. Zināmā nozīmē tas būtu taisnība. Bet šai taisnībai būtu stipra fatalistiska nokrāsa, jo tā būtu līdzvērtīga tam stāvoklim, ka cilvēces vēsturi visos savos sīkumos iepriekš nosaka cilvēka dabas vispārējās īpašības. Fatalisms še rastos, individuālajam pazūdot vispārējā. Vispār, tas arī vienmēr ir tādas pazušanas iznākums. Mēdz teikt: «ja visas sabiedriskās parādības ir nepieciešamas, tad mūsu darbībai nevar būt nekādas nozīmes». Tas ir pareizas domas nepareizs formulējums. Jāsaka: ja viss notiek ar vispārējā palīdzību, tad atsevišķajam, — un tātad arī manām pūlēm, nav nekādas nozīmes. Tāds secinājums ir pareizs, tikai to nepareizi lieto. Tam nav nekādas jēgas, piemērojot to tagadējam materiālistiskajam uzskatam par vēsturi, kur ir vieta arī atsevišķajam. Bet tas bija pamatots, piemērojot, to restaurācijas laiku franču vēsturnieku uzskatiem.

Tagad vairs nevar uzlūkot cilvēka dabu par pēdējo un vispārīgāko vēsturiskās kustības cēloni: ja tā ir pastāvīga, tad ar to nevar izskaidrot ārkārtīgi mainīgo vēstures gaitu, bet, ja tā mainās, tad acīm redzams, ka pašas tās pārmaiņas nosaka vēsturiskā kustība. Tagad par pēdējo un vispārīgāko cilvēces vēsturiskās kustības cēloni jāatzīst ražošanas spēku attīstība, kas noteic secīgās pārmaiņas cilvēku sabiedriskajās attiecībās. Līdzās šim vispārējam cēlonim darbojas īpatie cēloņi, t. i., tie vēsturiskie apstākļi, kuros norisinās zināmas tautas ražošanas spēku attīstība un kurus pašus pēdējā instancē radījusi citu tautu ražošanas spēku attīstība, t. i., tas pats vispārējais cēlonis.

Beidzot īpato cēloņu ietekmi papildina atsevišķo cēloņu iedarbība, t. i., sabiedrisko darbinieku personīgo īpatnību un citu «nejaušību» iedarbība, kuru dēļ notikumi beidzot iegūst savu individuālo seju. Atsevišķie cēloņi nevar radīt radikalas pārmaiņas vispārējo un īpato cēloņu darbībā, kas turklāt nosaka atsevišķo cēloņu ietekmes virzienu un robežas. Tomēr neapšaubāmi, ka vēsturei būtu cita seja, ja tās ietekmētāju atsevišķo' cēloņu vietā darbotos citi tāda paša rakstura cēloņi.

Mono un Lamprehts vēl līdz šim aizstāv cilvēka dabas viedokli. Lamprehts kategoriski un ne vienu vien reizi apgalvojis, ka pēc viņa domām sociālā psichika ir vēsturisko parādību galvenais cēlonis. Tā ir liela kļūda, un šīs kļūdas dēļ pati par sevi visai teicamā vēlēšanās ņemt vērā «visu sabiedriskās dzīves kopumu» var novest tikai pie bezsatura, lai gan arī uztūkuša eklektisma vai viskonsekventākajiem — á la Kablics spriedumiem par prāta un jūtu relativo nozīmi.

Bet atgriezīsimies pie mūsu priekšmeta. Liels cilvēks ir liels ne tādēļ, ka viņa personīgās īpatnības piešķir lielajiem vēsturiskajiem notikumiem individuālu seju, bet tādēļ, ka viņam ir īpatnības, kas to padara par visspējīgāko kalpot sava laika lielajām sabiedriskajām vajadzībām, kuras radušās vispārējo un īpato cēloņu ietekmē. Karleils(29) savā pazīstamajā darbā par varoņiem nosauc lielos cilvēkus par iesācējiem (Beginners). Tas ir ļoti izdevies nosaukums. Liels cilvēks ir tieši iesācējs, tāpēc ka viņš redz tālāk par citiem un grib stiprāk pai citiem. Viņš atrisina zinātniskus uzdevumus, ko izvirzījusi sabiedrības iepriekšējā intelektuālā attīstības gaita; viņš norāda uz jaunām sabiedriskām vajadzībām, ko radījusi sabiedrisko attiecību iepriekšējā attīstība; viņš uzņemas ierosmi šo vajadzību apmierināšanai. Viņš ir varonis. Varonis ne tai nozīmē, ka viņš varētu apturēt vai grozīt lietu dabisko gaitu, bet tanī, ka viņa darbība ir šīs nepieciešamās un neapzinīgās gaitas apzinīga un brīva izteiksme. Te ir visa viņa nozīme, te — viss viņa spēks. Bet tā ir milzīga nozīme, briesmīgs spēks.

Bismarks teica, ka mēs nevaram darināt vēsturi, bet ka mums jāgaida, kamēr tā pati izveidojas. Bet kas tad vēsturi darina? To darina sabiedriskais cilvēks, kas ir tās vienīgais «faktors». Sabiedriskais cilvēks pats rada savas, t. i., sabiedriskās attiecības. Bet, ja viņš zināmā laikā rada tādas, bet ne citādas attiecības, tad tas, protams, nenotiek bez iemesla- to nosaka ražošanas spēku stāvoklis. Neviens liels cilvēks nevar uzspiest sabiedrībai tādas attiecības, kas vairs neatbilst vai vēl neatbilst šo spēku stāvoklim. Šai nozīmē viņš tiešām nevar darināt vēsturi. un šai gadījumā viņš veltīgi pagrieztu savu pulksteni: viņš nepaātrinātu laika gaitu un nepa- vērstu to atpakaļ. Šeit Lamprechtam pilnīga taisnība: pat atrodoties savas varenības kalngalā, Bismarks nevarētu atjaunot Vācijā naturālo saimniecību.

Sabiedriskajās attiecībās ir sava loģika: kamēr cilvēki atrodas zināmās savstarpējās attiecībās, viņi katrā ziņā jutīs, domās un rīkosies taisni tā, bet ne citādi. Pret šo loģiku veltīgi būtu cīnījies arī sabiedriskais darbinieks: dabiskā lietu gaita (t. i., tā pati sabiedrisko attiecību loģika) iznīcinātu visas viņa pūles. Bet, ja es zinu, kādā virzienā mainās sabiedriskās attiecības attiecīgo pārmaiņu dēļ ražošanas sabiedriski ekonomiskajā procesā, tad tāpat es zinu, kādā virzienā mainīsies arī sociālā psihika; tātad man ir iespēja to ietekmēt. Ietekmēt sociālo psihiku — nozīmē ietekmēt vēstures notikumus. Tātad zināmā nozīmē es tomēr varu darināt vēsturi, un man nav jāgaida, kamēr tā «izveidosies».

Mono domā, ka vēsturē tiešām ievērojami notikumi un personas ir svarīgas tikai kā institūtu un ekonomisko apstākļu zīmes un simboli. Tā ir pareiza, kaut gan arī ļoti neprecizi izteikta doiņa, bet taisni tāpēc, ka tā ir pareiza doma — nepamatota ir lielu cilvēku darbības nostatīšana pretstatā minēto apstākļu un institūtu «lēnajai kustībai». Straujāka vai lēnāka «ekonomisko apstākļu» pārmaiņa periodiski spiež sabiedrību ātrāk vai lēnāk pārveidot savus institūtus. Tāda pārveidošana nekad nenotiek «pati no sevis» — tā vienmēr prasa cilvēku iejaukšanos, kuriem tādējādi rodas lieli sabiedriski uzdevumi. Par lieliem darbiniec kiem tad arī sauc tos, kas vairāk nekā citi sekmē šo uzdevumu atrisināšanu. Bet atrisināt uzdevumu nenozīmē būt tikai par «simbolu» un «zīmi» tam. ka tas atrisināts.

Mums šķiet, ka Mono savu nostatīšanu pretstatā izdarījis galvenokārt tāpēc, ka aizrāvies ar patīkamo vārdiņu «lēni». Šo vārdiņu mīl ļoti daudzi modernie evolucionisti. Psiholoģiski tāda tieksme ir saprotama: tā nepieciešami rodas mērenības un akurātības labvēlīgajā vidē. Bet loģiski tā neiztur kritikas, kā to jau parādīja Hegels.

Un ne tikai «iesācējiem» vien, ne tikai lielajiem cilvēkiem vien ir pavērts plašs darba lauks. Tas ir pavērts visiem, kam ir acis, lai redzētu, ausis, lai dzirdētu, un sirds, lai mīlētu savus tuvākus. Jēdziens liels ir relativs jēdziens. Morālā nozīmē liels ir ikviens, kas pēc evaņģēlija izteiciena «atdod savu dvēseli par savu tuvāko».

PIEZĪMES

1. I. I. Каblics (1848.—1893.) — rakstnieks narodņiks, 70. gados bakunists, 80. un 90. gados — viens no reakcionāro narodņiku pārstāvjiem. Kablica raksts «Prāts un jūtas kā progresa faktori» vispirms bija publicēts literāri politiskajā laikrakstā «Nedēļa», 6. un 7. num., 1878. gadā. Taisni šai orgānā Kabilcs 70. gadu beigās izklāstīja savus narodņika uzskatus.

2. Runa ir par N. K. Mihailovski — krievu liberālo narodņiku, ideologu, kas tūlīt pēc Kablica raksta «Prāts un jūtas kā progresa faktori» publicēšanas atbildēja uz to savās 1878. g. «Literārajās piezīmēs».

3. Necesarieši — angļu reliģiska sekte, kas noliedza gribas brīvību un uzskatīja, ka cilvēks nerīkojas brīvi, bet pēc predestinacijas.

4. Gustavs Lansons (1857.—1934.) — franču vēsturiski kulturālās skolas literatūras zinātnieks, empirisma pārstāvis.

5. Rūdolfs Štamlers (dz. 1856.) — vācu filozofs, jurists, jaunkantietis, noliedza vēstures procesa likumsakarību, nikns marksisma ienaidnieks.

6. Georgs Zimels (1858.—1918.) — vācu ideālistiskā virziena filozofs un sociologs, Kanta sekotājs.

7. Krievu subjektivisti narodņiki — P. Lavrovs, N. K. Mihailovskis, N. Karejevs u. c.

8. «Krievu skolnieki» — Marksa krievu sekotāju, sociāldemokrātu pieņemts apzīmējums legālajā presē ar nolūku maldināt un apiet cenzuru.

9. Nikolajs Ivanovičs Karejevs (1850.—1931.) — krievu publicists, vēsturnieks ideālists, «subjektivās skolas» piekritējs socioloģijā. 90. gados cīnījās pret marksistiem. Vēlāk kadetu partijas CK loceklis.

10. Kārlis Lamprehts (1856.—1915.) — buržuāzisks vācu vēsturnieks, Vācijas daudzu sējumu vēstures autors. Lamprehta uzskatus par vēsturi neraksturo konsekvence: reizē ar sastopamiem materiālistiskajiem elementiem viņa darbi piesātināti ar subjektīvismu.

11. Viко — itāliešu XVIII gadsimta pirmās puses filozofs un vēsturnieks; Monteskjē — tā paša perioda, franču sociologs; Herders — XVIII gadsimta otras puses vācu filozofs un vēsturnieks. Savos darbos viņi mēģināja attēlot vēstures notikumu gaitu kā neatkarīgu no karaļu, valstsvīru un valdnieku gribas un nolūkiem. Viko šo likumsakarību redzeja valstu uzplaukuma un panīkuma mijā, kas sekoja viens otram mūžīgajā vēstures riņķojumā, ko it kā noteic dievišķīgā predestinacija. Monteskjē un Herders mēģināja pamatot vēstures likumsakarību ar dabas apstākļu, galvenokārt klimata un ģeogrāfiskās vides, ietekmi uz sabiedrību.

12. Gabriels Bono Mablī (1709.—1785.) — franču utopiskais komunists. Par vēstures pārmaiņu galveno cēloni uzlūkoja valdnieku un izcilo personu darbību.

13. Gizo, Minjē, Tjerī — franču restaurācijas laikmeta (1814.—1830.) buržuāziskie vēsturnieki. Aizstāvot, buržuāzisko iekārtu pret feodālo reakciju, kā arī pret proletariāta revolucionāro kustību, viņi attīstīja uzskatus par buržuazisko īpašuma attiecību negrozāmību, uzlūkoja buržuāzijas šķiru cīņu par jauno laiku sabiedriskās attīstības svarīgāko progresivo faktoru. Vēstures notikumu gaita pēc viņu uzskatiem ir nenovēršama, neatkarīga no valdnieku nolūkiem un gribas, tādēļ personības lomai vēsturē nevar būt kaut cik ievērojamas nozīmes. Tjers — reakcionārs franču valstsvīrs, publicists un vēsturnieks, kas organizējis Parīzes Komūnas nesaudzīgu apspiešanu.

14. Bomaršē kā dzimstošās un nostiprinošās trešās kārtas ideologs laikmetā pirms Francijas buržuāziskās revolūcijas, krasi uzstājās pret karaļu un galma augstmaņu attēlošanu par varoņiem. Viņš prasīja reālistisku literatūru, kas tēlo parastus, neizdomātus cilvēkus un atbilst buržuāzijas gaumei.

15. Ogistens Sen-Bevs (1804.—1869.) — franču dzejnieks un literatūras kritiķis, literatūras zinātnē izvirzīja vēsturiski biogrāfisko pētīšanas metodi. Personības darbību uzlūkoja ideālistiski, neatkarīgi no sabiedriskajiem apstākļiem.

Izklāstot Sen-Beva uzskatus, Pļehanovs runā par diviem Sen-Beva rakstiem, kas iespiesti žurnālā «Globe». Viens no tiem veltīts Tjera «Francijas revolūcijas vēstures» 5. un 6. sējumam un atzīmēts ar 1826. g. 19. janvari. Otrs raksts veltīts Minjē «Francijas revolūcijas vēstures» 3. izdevumam un atzīmēts ar 1826. g. 28. martu. Pēdējo Pļehanovs citē piezīmē 24. lpp., to pašu viņš min 28. lpp. un citē tulkojumā šī izdevuma 29. lpp.

16. Karš Austrijas mantojuma dēļ no 1740. līdz 1748. gadam notika starp Austriju, kuru atbalstīja Anglija un Holande, bet kara beigās ari Krievija, no vienas puses, un sabiedrotajiem — Prūsiju, Spāniju, Franciju un dažam vācu un itāliešu valstīm — no otras. Austrijas pretinieki apstrīdēja daļu tās īpašumu pēc ķeizara Kārļa VI nāves, kura mantiniece, trūkstot vīriešu kārtās pēcnācējiem, bija viņa meita Marija Terezija. Kara iznākumā Austrija zaudēja rūpnieciskās Silezijas lielāko daļu, ko pievienoja Prūsijai, un dažus īpašumus Itālijā.

17. Ludviķa XV karš Austrijas mantojuma dēļ, kas sākās labvēlīgos apstākļos, norisinājās ar mainīgām sekmēm. Saskaņā ar Ahenes mieru, ar ko beidzās šis karš 1748. gadā, Francija bija spiesta atdot ienaidniekam visus savus iekarojumus Nīderlandē (teritorija, ko tagad aizņem galvenokārt Beļģija un Holande).

18. Septiņgadu karš (1756.—1763.) — karš starp Prūsiju un Angliju, no vienas puses, un Franciju, Austriju, Krieviju, Saksiju un Zviedriju — no otras.

19. Žanna Antuanete Pompadūra (1721.—1764.) — Francijas karaļa Ludviķa XV favorite, kam bija ievērojama loma Francijas iekšējā un ārējā politikā.

20. Francijas maršals Tirens un Zviedrijas karalis Gustavs II Ādolfs — Trīsdesmit gadu kara varoņi (1618.—1648.)

21. 1793. gada 21. janvarī sodīja ar nāvi Francijas karali Ludviķi XVI.

22. Termidora reakcija — politiska un sociālā reakcija, kas sekoja kontrrevolucionarajam apvērsumam Francijā 9. termidorā (1794. gada 27. jūlijā), kurš darīja galu sīkburžuazijas diktatūrai un noveda uz ešafota tās vadoni Robespjeru.

23. Termidors, florials, prerials, mesidors, brimers utt. revolucionārā kalendara mēnešu nosaukumi, ko radīja Konvents 1793. gada rudenī, lai pasvītrotu noteiktu revolucljas sakaru pārtraukšanu ar kontrrevolucionaro katoļu baznīcu.

24. VIII republikas gada 18. brimers (1799. gada 9; novembris) — diena, kad ģenerālis Napoleons Bonaparts izdarīja valsts apvērsumu, kas panāca Direktorijas režima iznīcināšanu un Konsulātā, bet vēlāk ari Impērijas radīšanu.

25. Direktorija — valdība, kas nodibinājās Francijā pēc termidora un pastāvēja no 1795, gada oktobra līdz 1799. gada novembrim.

26. Tiljerija — pils Parizē, kur līdz buržuāziskai revolūcijai 1789. gadā allaž mitinājās karaļa nams. Napoleona I laikā Tiljerija bija imperatora rezidence.

27. «Dabas sistēma» — Holbaha galvenais darbs, 1770. g.

28. Žans Benins Bosiē (1627.—1704.) — franču filozofs un rakstnieks, bīskaps un sludinātājs, uzlūkoja cilvēku sabiedrības vēsturi no bībeles viedokļa.

29. Tomass Karleils (1795.—1881.) — angļu buržuāziskais vēsturnieks un rakstnieks, bija vācu ideālistiskās filozofijas stiprā ietekmē. Uzlūkoja varoņus par vēstures galvenajiem radītājiem.

***

LATVIJAS VALSTS IZDEVNIECĪBA RĪGĀ 1940

Redaktore A. Kuduma

Tehn. redaktors J. Zutis.

Izdevn. korektore R. Koka.

Metiens 5000 eks.

Maksā 80 kap.

***

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

darbabalss.eu

№ 99

Rīga, 2015

Content

Pļehanovs Georgijs Viktorovičs Pļehanov. Jautājumā par personības, lomu vēsturē (1898)

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

PIEZĪMES