Ponomarjovs B. N.

Padomju Savienības Komunistiskās Partijas vēsture

Padomju Savienības Komunistiskās Partijas Vēsture

PRIEKŠVĀRDS

Padomju Savienības Komunistiskā partija, ko nodibinājis un izaudzinājis dižais Ļeņins, nostaigājusi tādu vēsturisku ceļu, kuram līdzīga nezina neviena cita politiska partija pasaulē. Tas ir vairāk nekā pusgadsimtu ilgs strādnieku šķiras varonīgas cīņas, grūtu pārbaudījumu un pasaulvēsturisku uzvaru, sociālisma uzvaru ceļš.

XIX gadsimta beigās un XX gadsimta sākuma partija uznāca vēstures arēnā un drosmīgi veda strādnieku šķiru un zemniecību kaujā pret cara patvaldību un Krievijas kapitālismu. Cīņa pret carismu un kapitālismu Krievijā bija cīņa arī pret pasaules imperiālismu. Krievija kļuva par pasaules revolucionārās kustības centru. Apbruņojusi Krievijas strādnieku šķiru un darba zemniecības pamatmasas ar marksisma-ļeņinisma idejām, partija nodrošināja tautas uzvaru pār cara patvaldību un buržuāziju.

Sākdama ar nelieliem marksistiskiem pulciņiem, kas darbojās Krievijas strādnieku kustībā XIX gadsimta beigās, partija kļuvusi par lielu spēku, kurš vada varenu sociālistisku valsti.

Komunistiskā partija ir vadījusi Krievijas tautas trijās revolūcijās: 1905.—1907. gada buržuāziski demokrātiskajā revolūcijā, 1917. gada Februāra buržuāziski demokrātiskajā revolūcijā un Lielajā Oktobra sociālistiskajā revolūcijā un novedusi padomju tautu pie sociālisma pasaulvēsturiskās uzvaras. Komunistiskā partija ir izturējusi divu imperiālistisku karu (1904.—1905. gada krievu-japāņu kara un 1914.—1918. gada pirmā pasaules kara) pārbaudījumus. Komunistiskā partija vadīja padomju tautas varonīgo cīņu divos tēvijas karos (1918.—1920. gada pilsoņu karā un 1941.—1945. gada Lielajā

Tēvijas karā) un nosargāja sociālistisko Dzimteni no vesela ienaidnieku pūļa tīkojumiem.

Visos savas attīstības posmos partija ir izstrādājusi un realizējusi uz marksisma-ļeņinisma mācības pamatotu politisku līniju, kas atbilst strādnieku šķiras, darba zemniecības un visu mūsu zemes nāciju interesēm, Dzimtenes interesēm, komunisma uzvaras interesēm Padomju Savienībā un starptautiskā sociālisma interesēm.

Komunistiskā partija ir uzkrājusi lielu un daudzveidīgu pieredzi cīņā par proletariāta diktatūras uzvaru. Pirmsoktobra posmā grūtos pagrīdes darbības apstākļos boļševiki teorētiski izstrādāja sarežģītus ideoloģiskus, politiskus un organizatoriskus jautājumus un uz šā pamata izcīnīja uzvaru buržuāziski demokrātiskajā un sociālistiskajā revolūcijā. Tika izstrādāta mācība par revolucionāru marksistisku partiju — jauna tipa partiju un izkaldināta šāda partija; izstrādāta jauna, imperiālisma laikmetam piemērota revolūcijas teorija; izstrādāta stratēģija un taktika buržuāziski demokrātiskā revolūcijā un sociālistiskā revolūcijā; tika izcīnīta cīņa par proletariāta hegemonijas iekarošanu, lai uzvarētu carismu un kapitālismu, cīņa par strādnieku kustības vienību, par strādnieku šķiras un zemniecības savienības nodibināšanu, par apspiesto nāciju pārvilkšanu proletariāta pusē; tika izcīnīta cīņa ar marksisma ienaidniekiem revolucionārajā un strādnieku kustībā Krievijā un starptautiskajā arēnā utt. Ar savu darbību partija rādījusi paraugu, kā savienot nelegālas un legālas, parlamenta un ārpusparlamenta cīņas un darba formas.

Vēl bagātāka un daudzveidīgāka ir Komunistiskās partijas pieredze proletariāta diktatūras apstākļos. Sociālismu cēla pirmoreiz cilvēces vēsturē, to cēla milzīgā, ekonomiski samērā vāji attīstītā zemē, kurā pārsvarā bija zemniecība un kuru apdzīvoja daudzas un dažādas nācijas un tautību grupas. Partijai vajadzēja teorētiski izstrādāt un tā izstrādāja ļoti sarežģītus sociālisma celtniecības jautājumus. PSKP vēsturiskā pieredze aptver ļoti daudz jautājumu par pareju no kapitālisma uz sociālismu un par sociālistiskās sabiedrības attīstību ceļā uz komunismu.

Galvenie no tiem ir

proletariāta diktatūras un sociālistiskā demokrātismā realizēšana dažādos padomju sabiedrības attīstības posmos; strādnieku šķiras un zemniecības savienības realizēšana strādnieku šķiras vadībā visā pārejas posmā no kapitālisma uz sociālismu; nacionālā jautājuma atrisināšana un sociālistisko nāciju sadraudzības izveidošana Padomju valstī; to galveno problēmu izstrādāšana, kādas rodas, pārejot no sociā-jiisma uz komunismu;

sociālistisku saimniecības formu izveidošana; zemes industrializācija un sociālisma materiāli tehniskās bāzes radīšana;

lauksaimniecības kolektivizācija un mašinizētas sociālistiskas lielražošanas radīšana lauksaimniecībā; ekspluatatoru šķiru likvidēšana un cilvēku ekspluatācijas iznīcināšana; agrāk atpalikušo tautu pāreja uz sociālismu tieši, bez kapitālistiskās attīstības stadijas;

valstu savstarpējās attiecībās jaunu principu izstrādāšana, kuri atbilstu padomju tautas un visas pasaules darbaļaužu interesēm; konsekventa miermīlīgas ārpolitikas ieturēšana — dažādas sociālās iekārtas zemju miermīlīgas līdzās pastāvēšanas politikas ieturēšana; sociālistiskās valsts aizsardzības spēju nostiprināšana un palielināšana; pasaules sociālistiskās sistēmas valstu sadarbības nostiprināšana un paplašināšana;

sociālistiskās ideoloģijas nostiprināšanās un zinātniskā, marksistiski ļeņiniskā pasaules uzskata uzvara; kultūras revolūcija; sociālistiskās zinātnes uzplaukums un plašu jaunās, tautas inteliģences kadru sagatavošana; jaunā cilvēka audzināšana komunistiskā garā;

Komunistiskās partijas pārvēršana no spēka, kas gāž ekspluatatoru iekārtu, par spēku, kas ceļ jaunu, komunistisku sabiedrību; partijas vadošās lomas realizēšana proletariāta diktatūras sistēmā; partijas vienības nostiprināšana uz mark-sisma-ļeņinisma pamata; partijas iekšējās demokrātijās attīstīšana; kadru un visu partijas biedru audzināšana un idejiska norādīšana; sakaru nostiprināšana ar brālīgajām komunistiskajām un strādnieku partijām uz marksisma-ļeņinisma principu pamatiem.

Visus šos jautājumus, kas vispusīgi izstrādāti teorētiski • un pārbaudīti praksē, tagad cīņā par sociālismu var izmantot dažādu zemju tautas, kuras atrodas dažādās sabiedrības attīstības pakāpēs, ievērojot, protams, katras zemes nacionālās īpatnības.

Tādējādi Padomju Savienības Komunistiskā partija, kas vada strādnieku šķiru un tautas masas un balstās uz sabiedrības attīstības objektīvajām likumībām, ar savu teorētisko darbību un praktisko cīņu ir devusi cilvēcei vēsturē pirmo sociālistisko sabiedrību un reizē ar to arī pieredzē pārbaudītu zinātni par sociālisma uzcelšanu.

PSKP vadībā padomju tauta un tās Bruņotie Spēki nosargājuši sociālistiskās Dzimtenes brīvību un neatkarību.

Reizē ar to Padomju Savienības Komunistiskā partija, būdama uzticīga proletāriskā internacionālisma principam, ir konsekventi pildījusi savus pienākumus pret citu zemju strādnieku šķiru un tautu atbrīvošanās kustību un darījusi visu iespējamo, lai triumfētu sociālisma idejas. Otrā pasaules kara gaitā Padomju Savienībai bija izšķiroša nozīme antihitleriskās koalīcijas uzvarēšanā un tautu atbrīvošanā no fašistiskā jūga. Partijas vadībā padomju tauta palīdzēja Dienvidaustrumu un Centrālās Eiropas, tāpat arī Ķīnas, Korejas un Vjetnamas

tautām viņu cīņā pret vācu un japāņu okupāciju, bet vēlāk sniedza palīdzību cīņā par tautas demokrātijās iekārtas nodibināšanu un nostiprināšanu viņu zemēs.

Pēc tam kad strādnieku šķira bija uzvarējusi ekspluatatoru šķiras, valstīm, kas stājušās uz sociālisma ceļa, apvienojot savas pūles un brālīgi sadarbojoties, izveidojās pasaules sociālistiskā sistēma, kura aptver trešo daļu cilvēces. Komunistiskā partija, vadīdama Padomju Savienību, kas ir sociālistiskās sistēmas kodols, netaupa spēkus, lai atrisinātu lielo vēsturisko uzdevumu — tālāk nostiprināt pasaules sociālisma sistēmu un veicināt tās uzplaukumu. Komunistiskā partija ir miera un visu zemju tautu draudzības karognesēja.

Padomju Savienības Komunistiskā partija vienmēr ir pamatojusies un pamatojas uz marksisma-ļeņinisma revolucionāro teoriju. Partija ir nosargājusi marksistisko teoriju no atklāto un slepeno ienaidnieku uzbrukumiem, no visādu sugu oportū-nistiem un attīstījusi šo teoriju tālāk. Komunistiskās partijas pamatlicējs Vladimirs Iļjičs Ļeņins vispusīgi attīstījis Marksa un Engelsa mācību un pacēlis to jaunā, augstākā pakāpē. Ļeņinisms ir marksisma turpinājums un attīstība, imperiālisma un proletārisko revolūciju laikmeta, PSR Savienībā notiekošās sociālisma un komunisma celtniecības laikmeta, pasaules sociālistiskās sistēmas rašanās un attīstības laikmeta marksisms, tā laikmeta marksisms, kad cilvēku sabiedrība pāriet no kapitālisma uz komunismu.

Zem marksisma-ļeņinisma karoga notika Lielā Oktobra revolūcija, ir uzcelta sociālistiskā sabiedrība un nodibināta pasaules sociālisma sistēma. Zem marksisma-ļeņinisma karoga cīnās miljoniem lielas strādnieku un darbaļaužu masas visās zemēs pasaulē.

Marksa, Engelsa un Ļeņina uzticīgie skolnieki un sekotāji ir nosargājuši un sargā viņu diženo mācību, ir attīstījuši un joprojām attīsta to tālāk, piemērojot jauniem, mūsdienu apstākļiem, kādos notiek cīņa par sociālisma un komunisma uzcelšanu, par starptautiskā proletariāta un tautu nacionālās atbrīvošanās interesēm.

Krievijas revolūcijas sagatavošanas un tās norises laikā Komunistiskā partija neatlaidīgi un nesamierināmi cīnījās pret naidīgām politiskām partijām un grupām, kas darbojās Krievijā, — pret «ekonomistiem», meņševikiem, šo galveno opor-tūnisma paveidu Krievijas strādnieku kustībā, pret eseriem, anarhistiem, tāpat arī pret monarhistiem, kadetiem un buržuāziski nacionālistiskām partijām. Strādnieku šķira, tautas masas, praktiskā pieredzē pārbaudījušas visas politiskās partijas, galīgi pārliecinājās, ka viņu interešu īstā paudēja, viņu vadone ir Komunistiskā partija.

Pašā partijā tika izcīnīta ilga un nikna cīņa pret dažādiem antiļeņiniskiem grupējumiem — pret troekistiem, «strādnieku

opozīciju», «demokrātiskā centrālisma» grupu, trockistu un zinovjeviešu bloku, labējiem oportūnistiem, pret nacionālistiskiem un citiem grupējumiem.

Politiskā uzvara pār visām naidīgajām partijām un anti-jeņiniskajiem grupējumiem un to idejiskā sagrāve bija nepieciešams nosacījums sociālistiskās revolūcijas uzvarai un sociālisma uzcelšanai PSR Savienībā.

Padomju Savienības Komunistiskās partijas vēsture dalās divos galvenajos posmos. Pirmais posms aptver partijas cīņu par cara patvaldības un kapitālistiskās iekārtas gāšanu, par proletariāta diktatūras nodibināšanu. Otrs posms — partija pie varas, partija cīņā par sociālisma un komunisma uzcelšanu Padomju Savienībā. Atbilstoši šiem posmiem ir mainījušies partijas uzdevumi, tās stratēģija un taktika, tās darbības organizatoriskās formas.

Studēdami PSKP vēsturi, partijas noieto, uzvarām vainagoto ceļu un marksisma-ļeņinisma teoriju, darbaļaudis gūst zināšanas par sabiedrības attīstības likumiem, šķiru cīņas un revolūcijas virzošo spēku likumiem, par sociālistiskās sabiedrības un komunisma uzcelšanas likumiem.

Partijas vēstures studēšana rada komunistos un visos padomju cilvēkos pamatotu lepnumu par savu diženo partiju, par tās pasaulvēsturiskajām uzvarām un mudina vienmēr un visur būt savas partijas, savas Dzimtenes cienīgiem, palīdz izmantot partijas bagātīgo pieredzi, lai atrisinātu jaunus uzdevumus, un dod radošu enerģiju komunisma uzcelšanai.

Padomju Savienības Komunistiskā partija ir panākusi pa- • saulvēsturiskas sociālisma uzvaras pār kapitālismu, iedragājusi pasaules imperiālistiskās sistēmas pamatus un nodrošinājusi marksisma-ļeņinisma triumfu, un tās vēsture rada aizrobežas valstu komunistos pamatotu lepnumu par savu brālīgo, uzvarām bagāto partiju un stiprina visas pasaules darbaļaužu ticību sociālisma uzvarai. Partijas vēstures studēšana palīdz apgūt, marksismu-ļeņinismu un pieredzi, kas uzkrāta cīņā par ekspluatatoru jūga gāšanu un komunisma uzcelšanu.

Šajā grāmatā dots īss Padomju Savienības Komunistiskās partijas vēstures iztirzājums.

I NODAĻA STRĀDNIEKU KUSTĪBAS SĀKUMS UN MARKSISMA IZPLATĪŠANĀS KRIEVIJĀ (1883. —1894. g.)

1. Kapitālisma attīstība un tautas masu stāvoklis Krievijā XIX gadsimta otrajā pusē

Cariskā Krievija bija viena no stipri atpalikušajām valstīm Eiropā. Kapitālisms tajā sāka attīstīties samērā vēlu. Vēl XIX gadsimta vidū Krievijā pastāvēja dzimtbūtnieciska kārtība, kurā. zemniekus varēja pirkt un pārdot tāpat kā lopus, kā lietas. Nebrīvais dzimtbūtnieciskais darbs bija mazražīgs, bet uz šāda darba pamatotā lauksaimniecība ļoti atpalikusi. Nevarēja pienācīgi attīstīties arī rūpniecība, kam bija vajadzīgs brīvs darbaspēks un iekšējais tirgus. Kapitālistisko preču ražošanas attiecību attīstība mudināja iznīcināt dzimtbūšanu, taču dzimtkungi muižnieki sīvi tam pretojās.

Aizvien vairāk kļuva jūtams, ka dzimtbūšanas iekārta ir satrunējusi un kaitē Krievijai. Sevišķi uzskatāmi to parādīja Krimas karš (no 1853. līdz 1856. gadam). 1861. gadā cara valdībai, ko spieda ekonomiskā nepieciešamība un apdraudēja aizvien plašākie zemnieku nemieri, nācās dzimtbūšanu atcelt.

Pēc dzimtbūšanas krišanas Krievijā diezgan strauji sāka attīstīties kapitālisms, vispirms rūpniecībā. Fabriku'un rūpnīcu skaits no 1866. līdz 1890. gadam palielinājās vairāk nekā divkārt, no 2,5—3 tūkstošiem līdz 6 tūkstošiem. Mašīnas pakāpeniski izstūma roku darbu. Izauga tam laikam milzīgas fabrikas un rūpnīcas ar mašinizētu tehniku un tūkstošiem strādnieku. Lielo uzņēmumu ar vairāk nekā 100 strādniekiem 1890. gadā bija nepilni 7 procenti no visiem uzņēmumiem, bet tie deva vairāk nekā pusi visas rūpniecības produkcijas. Dzelzceļu tīkls paplašinājās vairāk nekā septiņas reizes — no 4 tūkstošiem līdz 29 tūkstošiem kilometru. Strauji auga lielas pilsētas — ekonomiskās, politiskās un kultūras dzīves centri. Radās jauni rūpniecības rajoni — Doņecas baseins un Baku naftas rajons.

Visas šis pārmaiņas norisinājās ceturtdaļgadsimta laikā, vienas paaudzes acu priekša.

..Kapitālisma attīstība izraisīja radikālas pārmaiņas iedzīvotāju šķiriskajā sastāva. Dzimtbūtniecisķajā Krievijā bija divas galvenās šķiras muižnieki un zemnieki. Kapitālismam attīstoties, sabiedrības dzīves arēnā parādījās buržuāzija un pro-letaiiats. Buržuāzija, kas bija sākusi veidoties jau dzimtbūšanas iekārtā, strauji auga, kļuva bagāta un ieguva lielu ekonomisku spēku.

Rodoties un attīstoties kapitālistiskai lielražošanai rūpniecībā, radās unauga modernais rūpniecības proletariāts. Lielās labiikas un rūpnīcās, kalnrūpniecībā un uz dzelzceļiem vien 1890. gadā bija nodarbināti 1 miljons 432 tūkstoši cilvēku — divieiz vairak nekā 1865. gadā. Apmēram puse rūpniecības strādnieku (48 procenti) bija koncentrēti lielajos uzņēmumos ar vairak nekā 500 strādniekiem. Fabriku un rūpnīcu strādnieki bija milzīgās algota darba armijas galvenais kodols Pēc V. I. Ļeņina aprēķiniem, XIX gadsimta beigās Krievijā bija pavisam ap 10 miljoni algotu strādnieku rūpniecībā, uz dzelzceļiem, lauksaimniecība, celtniecībā, mežrūpniecībā, zemes darbos utt.

Mašinizētās lielinclustrijas un rūpniecības proletariāta rašanās bija progresīva paradība. Taču Krievijas pārvēršanās par kapitālistisku valsti, tāpat kā visur, notika, pastiprinot darbaļaužu ekspluatāciju. Aiz skaitļiem par fabriku un rūpnīcu augšanu^ par dzelzceļu būves un strādnieku skaita palielināšanos slēpās tautas posts, tautas asaras un asinis. Masu stāvoklis bija jo neciešamāks tāpēc, ka kapitālistiskā ekspluatācija savijās ar dzimtbūtniecisko spaidu paliekām.

Dzimtbūšana tika atcelta, lai dzimtkungi muižnieki saglabātu savas privilēģijas un savu varu. «Atbrīvojot» zemniekus aplaupīja visnekaunīgākā veidā. Vairāk nekā niekto daļu labākas zemes, ko zemnieki agrāk bija apstrādājuši, muižnieki nogrieza un paturēja sev. Atņemto zemi zemnieki dēvēja par «nogriezumiem». Zemniekus cara varas orgāni piespieda pārējo zemi izpirkt par trīskārt dārgāku maksu. Nav brīnums, ka zemnieki uz «atbrīvošanu» atbildēja ar masu cīņām, kuras cara varas orgāni neželigi apspieda. Gandrīz pusgadsimtu pēc «atbrīvošanas» zemnieki maksāja muižniekiem par savu svied-riem un asinīm slacīto zemi. iikai Li07. gadā, revolūcijas spiesta,^ cara valdība atcēla izpirkšanas maksājumus.

Muižnieki saglabāja milzīgas zemes bagātības un varu. Pir-mais un vislielākais muižnieks bija cars. Cara ģimenei vien piederēja Liropas Krievijā 7 miljoni desetīnu zemes, tas ir, vairāk nekā pusmiljonam zemnieku ģimeņu kopā. 70. gadu beigas no kopējā privātīpašnieku zemes daudzuma — 91,5 miljoniem desetīnu dzimtkungiem muižniekiem piederēja vairāk nekā 73 miljoni desetīnu. Lielie muižnieku zemesīpašumi bija

pusdzimtbūtnieciskās ekspluatācijas pamats. Zemnieki bija spiesti nomāt zemi no muižniekiem ar verdzinošiem noteikumiem: apstrādāt muižnieku zemi ar saviem darba rīkiem un zirgiem, atdot muižniekam pusi ražas. «Atstrādāšana»,_ strādāšana «uz pusgrauda» un izpirkšanas maksājumi nozīmēja, ka laukos bija saglabājušās stipras dzimtbūšanas paliekas.

Kapitālisms attīstījās ne tikai pilsētās, bet arī uz laukiem. Zemnieku saimniecība no naturālas aizvien vairak pārvērtās par preču saimniecību un aizvien vairak pakļavas tirgum. Attīstījās konkurence, aizvien plašākos apmēros tika nomāta un pirkta zeme, lauksaimnieciskā ražošana aizvien vairak koncentrējās turīgāko saimnieku rokas. Kapitālisma ietekme zemniecība diferencējās: izdalījās kulaki (lauku buržuāzijā) un trūcīgie zemnieki (lauku proletārieši un pusproletāiieši, kā viņus nosauca V. I. Ļeņins). XIX gadsimta beigas no 10 miljoniem zemnieku saimniecību apmēram 6,5 miljoni bija trūcīgo zemnieku, 2 miljoni vidējo zemnieku un 1,5 miljoni kulaku

saimniecību. _ ,

Muižnieki un kulaki iedzina zemniekus paradjuga un nabadzībā lemdami tiem izmiršanu. Neražas un bads laukos bija bieža parādība. 1891. gadā briesmīgu badu cieta līdz 40 miljonu zemnieku. Trukums dzina zemniekus prom no dzimtajam sādžām meklēt peļņas darbu. 90. gadu beigās šādu zemnieku bija milzum daudz: sādžu ik gadus pameta 5—6 miljoni cilvēku No tiem liela daļa uz visiem laikiem apmetas pilsētas, iestājās darbā fabrikās un rūpnīcās un kļuva_ par strādniekiem.

Sūrs bija zemnieka liktenis. Neticami grūtos apstākļos dzīvoja arī strādnieki, kas pilnīgi atradās kapitālista un caia administrācijas varā. Darba diena ilga 12—13 stundas, bet tekstilfabrikās pat 15—16 stundas. Nebija nekādas darba aizsardzības. Darba līguma noteikumi bija ārkārtīgi smagi. Darba alga bija nožēlojami maza, tās tik tikko pietika trūcīgam uzturam Bet arī šo niecīgo algu dažadi apcirpa. Strādniekus krapa, algu tiem-maksāja neregulāri, pēc uzņēmēja ieskata. Strādnieks bija spiests ņemt produktus uz parāda fabrikas veikala un trīskārt pārmaksāt par mazvērtīgām precēm. It sevisķi strādniekus nomocīja naudas sodi. Soda nauda bieži sasniedza vienu trešdaļu un pat 40 procentus darba algas un tika iekasēta par visu ko. Plaši izmantoja sieviešu un bērnu darbu. Viņi strādāja tikpat daudz, cik vīrieši, bet saņēma daudz mazak.

Lielākā daļa strādnieku dzīvoja fabriku kazarmas, kopējas «guļamistabās» ar lāvām divos vai trijos stāvos. Ncljelas istabiņās pa kaktiem mitinājās 3—4 ģimenes. Ogļraci parasti dzīvoja būdās vai zemnīcās. Katorgas da_rbs_ un nabadzīga dzīve izraisīja masveidīgu slimošanu; strādnieku spēki atr izsīka, un viņi gāja bojā; liela bija bērnu mirstība.

Dzimtbūšanas paliekas sevišķi ietekmeja valsts sabiedrisko un politisko dzīvi. Pēc savas politiskās iekārtas Krievija bija

neierobežota monarhija, t. i„ visa vara pilnīgi un nedalīti piederēja caram, kas pēc saviem ieskatiem izdeva likumus un iecela ministrus un ierēdņus, bez jebkādas kontroles ievāca un izlietoja tautas naudu. Būtībā cara monarhija bija dzimtkungu muižnieku diktatūra. Dzimtkungiem bija visas politiskās tiesības, visas privilēģijas, viņi ieņēma visus galvenos amatus valstī un saņēma no tautas naudas milzīgus pabalstus. Cara valdība atbalstīja lielos fabrikantus un rūpnīcu īpašniekus, finansu un rūpniecības dūžus. Tautai Krievijā nebija nekādu politisku tiesību. Nedrīkstēja brīvi sapulcēties, izteikt savas domas un izvirzīt prasības, brīvi apvienoties biedrībās un organizācijas, brīvi izdot avīzes, žurnālus un grāmatas. Caru, muižniekus un kapitālistus no tautas sargāja milzīga žandarmu, slepenpolicistu, cietumsargu, gorodovoju, stražņiku, uradņiku, ispravņiku un zemes priekšnieku armija.

Cara valdība baidījās, ka zināšanas padarīs tautu nepadevīgu. Tāpēc ta turēja tautu tumsībā un ne|āva tai iegūt izglītību. Tautas izglītības ministrija īstenībā bija tautas apziņas aptumšošanas iestāde. Skolām piešķīra grašus: gadā uz vienu cilvēku izlietoja tikai 80 kapeikas. «Ķēkšu bērniem», kā nicīgi dēvēja strādnieku un zemnieku jauniešus, vidusskolās un augstskolās nejāva mācīties. Gandrīz četras piektdaļas Krievijas iedzīvotāju bija analfabēti. Carisma laikā tautai bija lemta ne tikai materiāla, bet arī garīga nabadzība.

Cariskā Krievija bija tautu cietums. Nacionālos spaidus Krievijā radīja ekspluatatoru šķiras un carisms ar visu savu valsts aparātu. Nekrievu tautām, kas bija iedzīvotāju lielākā da|a — 57 procenti, nebija galīgi nekādu tiesību, tās cieta neskaitāmus pazemojumus un apvainojumus. Cara ierēdņi ar tām rīkojās un izrēķinājās, kā vien gribēja. Nekrievu tautu nacionālo kultūru nežēlīgi vajāja. Daudzām tautām aizliedza izdot avīzes un grāmatas, mācīt bērnus dzimtajā valodā. Austrumos visi iedzīvotāji bija pilnīgi lasīt un rakstīt nepratēji. Cara valdība ar nolūku kurināja nacionālo naidu, oficiāli sauca nekrievu tautas par «sveštautiešiem», centās iepotēt krieviem nicināšanu pret tam kā pret zemāku rasi. Cara varas iestādes kūdīja vienu tautu pret otru, organizēja ebreju grautiņus, armēņu un azerbaidžāņu savstarpēju apkaušanu. Carisms bija nekrievu tautu mocītājs un bende.

Dzimtbūšanas paliekas kavēja Krievijas attīstību. XIX gadsimta beigās lauksaimniecībā bija nodarbinātas apmēram piecas sestdaļas iedzīvotāju. Valstī pārsvarā bija mazražīgas, sīkas zemnieku saimniecības. Ar visu kapitālisma augšanu Krievija tomēr palika ekonomiski atpalikusi lauksaimniecības zeme.

1897. gada tautas skaitīšanas dati dod aptuvenu priekšstatu par šķirām toreizējā Krievijā. Pavisam Krievijā bija 125,6 miljoni cilvēku. Galvenā iedzīvotāju masa bija zemnieki, no tiem divas trešdaļas bija trūcīgie zemnieki. Gandrīz viena

piektdaļa iedzīvotāju bija strādnieki ar savām ģimenēm. Aptuveni tikpat daudz bija turīgo slāņu — kulaku, sīku uzņēmumu īpašnieku, buržuāziskās inteliģences, ieredņu u. tml. Apmēram divi procenti bija lielburžuāzijas, muižnieku un augstāko ierēdņu.

Darbaļaužu masas — strādnieki, trūcīgie lauku ļaudis, vidējie zemnieki, amatnieki — bija gandrīz četras piektdaļas iedzīvotāju. Un šo milzīgo tautas vairākumu apspieda un verdzināja saujiņa muižnieku un kapitālistu, kuru uzticīgais sargs bija cara valdība. Pilsētas un lauku nemantīgo un verdzināto darba cilvēku miljoni bija milzīgs revolucionārs spēks. Bet šo spēku vajadzēja organizēt un politiski izglītot, palīdzēt tam skaidri izprast savas intereses un cīņas ceļus, kā atbrīvoties no jūga, vajadzēja to saliedēt ap strādnieku šķiru.

Dzimtbūšanas atcelšana, nenovērsdama pretrunas starp zemniekiem un muižniekiem, pievienoja tām jaunas šķiru pretrunas — starp strādniekiem un kapitālistiem. Kapitālisma attīstība Krievijā saasināja visas šķiru pretrunas valstī. Darbaļaužu masas cieta tiklab no kapitālistiskās ekspluatācijas, kā arī no dzimtbūšanas spaidu paliekām. Tautas un visas sabiedriskās attīstības interesēs vajadzēja vispirms iznīcināt dzimtbūšanas paliekas un gāzt cara patvaldību.

XIX gadsimta beigās Krievija jau vairs nebija tāda, kada tā bija līdz 1861. gadam. Procesus, kas tajā laikā norisinājās, Ļeņins raksturoja šādi:

«Kā maiņa dzimtbūtnieciskajai Krievijai nāca kapitālistiskā Krievija. Kā maiņa pie dzīves vietas piesaistītajam, nomāktajam, ar savu sādžu saaugušajam dzimtzemniekam, kurš ticēja popiem un baidījās no «priekšniecības», auga jaunā zemnieku paaudze, kas bijusi peļņā ārpus mājas, pilsētās, kas šo to iemācījusies no rūgtās pieredzes klaidoņa dzīvē un algotā darbā. Lielajās pilsētās, fabrikas un rūpnīcās arvien vairojās strādnieku skaits. Pamazam saka veidoties strādnieku savienības kopīgai cīņai pret kapitālistiem un-pret valdību. Izcīnot šo cīņu, Krievijas strādnieku šķira palīdzēja miljoniem zemnieku pacelties, izslieti.es taisni, nokratīt no sevis dzimtbūšanas vergu paražas» (Raksti, 17. sēj., 63. un 64. lpp.).

Sie procesi pastiprināja revolucionāro kustību Krievijā.

2. Revolucionārie demokrāti un narodņiki.

Pirmās strādnieku organizācijas

Revolucionārajai kustībai Krievijā ir varoņdarbiem bagāta vēsture. Dzimtbūtnieciskie spaidi, kas bija tautas katorgas darba un nabadzības cēlonis, stindzināja visu dzīvo Krievijā, radīja masās neapmierinātības un protesta noskaņojumu, Šis

noskaņojums izlauzās dumpjos un nemieros. Revolucionārā doma Krievijā sakņojās zemnieku masu cīņā pret dzimtbūšanu. Bagātīgajā šķiru cīņas augsnē jau dzimtbūšanas laikā, XIX gadsimta 40.—50. gados, izauga tādi izcili revolucionārie demokrāti kā V. G. Beļinskis, A. I. Hercens, N. A. Dobroļubovs un N. G. Cerniševskis. Viņu darbību caurstrāvoja dziļš naids pret visām dzimtbūšanas izpausmēm Krievijas sabiedriskajā dzīvē, un viņi kvēli aizstāvēja Krievijas progresīvu attīstību. Revolucionārie demokrāti pašaizliedzīgi cīnījās par tautas interesēm, un tiem bija izcila loma Krievijas tautu atbrīvošanās kustībā. XIX gadsimta otrās puses progresīvos krievu cilvēkus sevišķi spēcīgi ietekmēja N. G. Cerniševskis — Krievijas revolucionāro demokrātu vadonis, visizcilākais revolucionārais domātājs laika posmā pirms Marksa.

Revolucionārie demokrāti neatlaidīgi un vērīgi meklēja pareizu teoriju kā ieroci tautas atbrīvošanai no patvaldības, no ekspluatācijas. Viņi pareizi uzskatīja tautu par sabiedrības attīstības galveno virzošo spēku. Bet viņi nesaskatīja un arī vēl nevarēja saskatīt vēsturisko lomu, kāda bija strādnieku šķirai, kas spēj pārveidot sabiedrību.

Revolucionārie demokrāti bija zemnieku revolūcijas ideologi. Viņu uzskatos kaujinieciskais demokrātisms un utopiskais sociālisms saplūda vienā veselā, nedalāmā vienībā. Protests pret sociālajiem spaidiem visur Eiropā radīja vispirms utopiskas sociālistiskas mācības. Utopiskie sociālisti nosodīja kapitālismu un sapņoja par labāku sabiedrisku iekārtu, bet nespēja parādīt īsto izeju, jo neredzēja to sabiedrisko spēku, kas spēj radīt jaunu sabiedrību, kur cilvēks vairs neekspluatētu cilvēku. Utopiskie sociālisti Krievijā atšķirībā no Rietumeiropas utopistiem, aizstāvēdami domu, ka valsts pārveidošana jāpanāk ar zemnieku revolūciju, sapņoja par pāreju uz sociālismu no zemnieku obščinas. Lauku obščinu, kas Krievijā pastāvēja pirms revolūcijas, raksturoja kopējs zemesīpašums. Atsevišķi zemnieki — māju saimnieki ieguva zemi lietošanā uz laiku; periodiski notika nolīdzinoša zemes pārdalīšana. So lauku obščinu tad nu utopiskie sociālisti maldīgi uzskatīja par sociālisma iedīgli.

Pēc dzimtbūšanas krišanas revolucionārā kustība Krievijā pastiprinājās. 70. gados Krievijas revolucionārajā kustībā valdīja narodņiki. Nosaukums «narodņiki» saistīts ar to, ka progresīvi, revolucionāri noskaņoti inteliģenti, it īpaši skolu jaunatne, «gāja tautā», uz laukiem, cerēdami zemniekus sacelt uz revolūciju pret cara patvaldību. Revolucionārais narodņi-cisms bija plaša sabiedriska kustība ar dažādiem virzieniem un strāvojumiem. Galvenos virzienus tajā pārstāvēja M. A. Ba-kuņins, P. L. Lavrovs un P. N. Tkačovs. Taču visiem narod-ņikiem bija vienādi uzskati par Krievijas attīstību. Viņi bija zemnieku demokrātijās ideologi, ticēja Krievijas dzīves īpašai

kārtībai, uzskatīja, ka obščina būs valsts sociālistiskās attīstības pamats. Tāpēc viņi ticēja, ka Krievijā ir iespējama zemnieku sociālistiskā revolūcija. Un tas viņus iedvesmoja, cēla uz varonīgu un pašaizliedzīgu cīņu pret cara patvaldību un muižnieku spaidiem. Narodņiku vidū bija tādi izcili revolucionāri kā A. 1. Zeļabovs, I. N. Miškins un S. L. Perovska. Cara algotie bendes nesaudzīgi izrēķinājās ar revolucionārajiem narodņikiem — kāra un pūdēja tos cietuma mūros, nomocīja katorgā. Daži revolucionārie narodņiki pirmoreiz Krievijas atbrīvošanās kustības vēsturē sāka darboties fabriku un rūpnīcu strādnieku vidū, kaut gan viņi neizprata proletariāta vēsturisko lomu. Ļeņins, parādījis narodņicisma sarežģīto, pretrunīgo raksturu, augstu novērtēja tā revolucionāro, zemnieku demokrātismu, tā aicinājumu uz revolūciju.

70. gadu narodņicismam bija svarīga- nozīme revolucionārās kustības attīstībā Krievijā, taču narodņiku izraudzītais cīņas ceļš un it sevišķi teorija, uz kuras viņi balstījās, bija dziļi kļūdaini. Lai gan narodņiki atradās revolucionāro demokrātu ietekmē, viņu uzskati daudzos jautājumos bija solis atpakaļ. Na-rodņiku uzskati nebija materiālistiski, viņi idealizēja zemnieku, nepareizi izprata tautas masu lomu vēsturē. Aplamie uzskati par zemnieku obščinu kā par Krievijas sociālistiskās attīstības avotu kļuva sevišķi kaitīgi jaunajos vēsturiskajos apstākļos» kad Krievijā sāka attīstīties kapitālisms un radās rūpniecības proletariāts. Taču narodņiki nesaprata jaunos vēsturiskos apstākļus. Viņi apgalvoja, ka kapitālisms Krievijā esot «nejauša parādība», un tādēļ noliedza strādnieku šķiras progresīvo, revolucionāro lomu sabiedrības attīstībā.

Dzīve parādīja, ka narodņiku naivie priekšstati par zemnieka «komunistiskajiem instinktiem» ir galīgi nepamatoti.^ Zemnieki ar neuzticību izturējās pret narodņiku sludināto mācību, kas bija tāla viņu interesēm. Cara valdība apcietināja simtiem revolucionāru. Tomēr «tautā iešanas» neveiksme narodņiku ilūzijas nesagrāva uzreiz. 1876. gada beigās radās narodņiku organizācija «Zemļa i voļa» («Zeme un brīvība»), kas saviem piekritējiem dibināja pastāvīgas apmetnes uz laukiem, cerēdama iegūt zemniecības uzticību un sacelt to uz revolūciju. Bet arī ar to narodņiki neguva sekmes. Strīdi par turpmākajiem cīņas ceļiem nemitīgi saasinājās. 1879. gadā «Zemļa i voļa» sašķēlās. Narodņiku mazākā daļa palika vecajās pozi-cijās — noliedza cīņu par politisko brīvību, atzīdami, ka šāda cīņa esot izdevīga tikai buržuāzijai. Viņi sludināja visas zemes, tai skaitā arī muižnieku zemes pārdalīšanu zemnieku starpā un nodibināja organizāciju «Cornij peredjel» («Zemes vispārējā pārdalīšana»).

Lielākā daļa narodņiku apvienojās organizācijā «Narodnaja voļa» («Tautas brīvība»). «Narodnaja voļa» spēra soli uz priekšu, uzsākot politisku cīņu pret cara patvaldību. Taču

narodovolieši politisko cīņu saprata nevis kā masu cīņu, bet gan kā sazvērestību, kuras mērķis ir gāzt cara patvaldību un saņemt varu nelielas revolucionāru organizācijas rokās. Par cīņas līdzekli viņi izvēlējās individuālo teroru, t. i., atsevišķu cara varas pārstāvju un paša cara nogalināšanu, cerēdami ar valdības iebiedēšanu un dezorganizēšanu sagrābt varu» Turklāt narodovolieši balstījās uz aplamo teoriju par aktīviem «varoņiem» un pasīvu «pūli». Pēc šās teorijas, vēsturi darinot atsevišķas izcilas personības, kurām paklausīgi seko masa, tauta, «pūlis». Narodovoliešu taktika neļāva izraisīties masu aktivitātei un tādējādi nodarīja revolucionārajai kustībai ļaunumu, kas, attīstoties masu cīņai, kļuva aizvien manāmāks.

Sekojot narodņicismam, revolucionārajai kustībai bija lemta sakāve. Aplamā teorija novirzīja narodņikus uz nepareiza ceļa. Viņi nesaskatīja vēsturisko spēku, kam bija jākļūst par vadītāju tautas masu cīņā pret muižniekiem un buržuāziju un jano-ved tā līdz galam. Šis spēks bija strādnieku šķira.

Plēsonīgā ekspluatācija un pilnīgais politiskais beztiesī-gums izraisīja strādnieku protestu. Jau 60. gados notika nemieri un streiki. Vēl vairāk to bija 70. gados. Desmit gadu laikā (no 1870. līdz 1879. gadam), pēc nepilnīgiem datiem, notika 326 strādnieku streiki un nemieri. Tā pagaidām bija tikai tādu izmisumā iedzītu cilvēku stihiska cīņa, kuri mēģināja izkļūt no nepanesamā stāvokļa, vēl nezinādami, kāpēc viņi cieš trūkumu un pēc kā viņiem jātiecas.

Strādnieku stihiskā cīņa bija viņu apziņas atmodas pirmā izpausme: strādnieki vairs neticēja, ka kārtība, kas viņus apspiež, ir nesatricināma, negribēja vairs visu paciest ar verdzisku padevību, sāka izjust nepieciešamību dot saviem apspiedējiem kolektīvu pretsparu. Cīņas procesā no strādnieku masas sāka izdalīties progresīvākie un apzinīgākie strādnieki. Viņi kļuva par revolucionāriem.

Revolucionārajā kustībā tolaik nedalīti valdīja narodņiki, un revolucionārie strādnieki nokļuva viņu ietekme, pieslējās viņiem. Taču apzinīgākie strādnieki ar lielu kari mācījās. Viņi dedzīgi meklēja strādnieku posta cēloņus un strādnieku atbrīvošanas ceļus. Viņiem jau bija zināms priekšstats par I Internacionāli un Eiropas strādnieku partiju darbību. Strādnieku rokās sāka nonākt pirmie krievu valodā tulkotie Marksa un Engelsa darbi. Viņi bija Parīzes Komūnas laikabiedri. Revolucionārais strādnieks daudz domāja par krievu proletāriešu masu cīņas pieredzi. Tādu strādnieku vairs nevarēja apmierināt narodņiku mācība, kas strādniekiem revolūcija piešķīra palīga lomu. Apzinīgākie strādnieki centās atrast savus cīņas ceļus, nodibināt patstāvīgu organizāciju.

Pirmā šāda organizācija bija «Dienvidkrievijas strādnieku savienība», kas izveidojās Odesā 1875. gadā. Tās organizētājs bija revolucionārais inteliģents J. O. Zaslavskis. «Savienība»

bija ap 200 strādnieku. Tai bija piekritēji Rostovā pie Donas, Harkovā, Orlā, Taganrogā. «Savienība» pastāvēja apmēram gadu, un to sagrāva cara policija. «Dicnvidkrievijas strādnieku savienība» sprauda sev mērķi «propagandēt ideju par strādnieku atbrīvošanos no kapitāla un privileģēto šķiru jūga», apvienot strādniekus «gaidāmajai cīņai ar izveidojušos ekonomisko un politisko kārtību». Tajā vēl izpaudās narodņicisma ietekme, piemēram, lēmumā organizēt apmešanos uz laukiem, lai strādātu zemnieku vidū. «Savienības» vēsturiskais nopelns ir tas, ka lā izplatīja strādnieku kustībā politiskās cīņas idejas un radīja patstāvīgu proletariāta organizāciju.

70_. gadu vidū arī apzinīgākie strādnieki Pēterburgā sāka dibināt savu organizāciju, kura galīgi izveidojās 1878. gadā ar nosaukumu «Krievu strādnieku ziemeļu savienība». Tās organizētāji bija izcilie revolucionāri strādnieki Viktors Obnorskis un Stepans Halturins. Sās «Savienības» rašanās nozīmēja jaunu lielu soli uz priekšu strādnieku kustības attīstībā. Tās programā bija pasludināta proletariāta starptautiskās šķiriskās solidaritātes ideja un norādīts, ka tā «pēc saviem uzdevumiem cieši piekļaujas Rietumu sociāldemokrātiskajai partijai». «Savienības» mērķis — «pastāvošās valsts politiskās un ekonomiskās iekārtās kā galīgi netaisnīgas iekārtas gāšana». Tuvākais uzdevums — iekarot politisko brīvību. «Savienības» programā vēl izpaudās narodņiku ietekme: «Savienība» uzskatīja zemnieku obščinu par sociālisma faktoru.

«Ziemeļu savienība» apvienoja ap 200 strādnieku. Tā piedalījās vairākos streikos, izdeva uzsaukumus, padarīja cīņu organizētu. «Savienībai» bija autoritāte strādnieku vidū. «Ziemeļu savienību» žandarmi sagrāva 1879.—1880. gadā, taču tās darbs nebija velts. «Tātad jums, strādnieki, pieder pēdējais vārds, no jums atkarīgs lielās Savienības liktenis un sociālās revolūcijas panākumi Krievijā» — šis «Savienības» programas kvēlais aicinājums nonāca līdz apzinīgāko strādnieku apziņai.

Krievu strādnieku šķira sāka pakāpeniski izvirzīt plašus politiskus uzdevumus. Cīņā veidojās viņas lieliskās kaujinieciskās un revolucionārās īpašības. Strādnieku vidū radās izcili revolucionāri darbinieki. Nozīmīgi izskanēja tiesā 1877. gadā Maskavas audēja Pētera Aleksejeva lielais pareģojums par krievu strādnieku šķiras vēsturisko lomu: «Pacelsies miljonu darba cilvēku muskuļotā roka, un despotisma jūgs, ko sargā zaldātu durkļi, izputēs kā pelni!» Radās pirmās proletariāta šķiras organizācijas. Bet tie bija tikai pirmie strādnieku kustības soļi pa patstāvīgu ceļu. No narodņicisma ideju nastas apzinīgākie strādnieki atbrīvojas ar lielām grūtībām. Spilgts piemērs tam ir S. Halturins, kas pēc «Ziemeļu savienības» sagrāves atteicās no sistemātiskā darba masās un cīņā pret patvaldību izvēlējās aplamu ceļu — individuālo teroru. No narodņicisma vispārējās straumes proletāriskā strāva vēl nespēja atdalīties.

Lai nodalītos no vispārdemokratiskās kustības, strādnieku šķirai vajadzēja stingri nostāties pretī citām šķirām, idejiski un politiski sevi apzināties kā šķiru. Tādēļ strādnieku kustībai vajadzēja pārvarēt narodņicisma sīkburžuāzisko ideoloģiju un nostāties uz marksisma — proletariāta īstās ideoloģijas pamata.

Markss un Engelss, lielie proletariāta skolotāji, XIX gadsimta vidū izdarīja vislielāko revolucionāro apvērsumu zinātnē. Markss un Engelss pārvērta sociālismu no utopijas par zinātni. Viņi izpētīja kapitālismu, atklāja tā attīstības likumus un zinātniski pierādīja, ka kapitālisms ir vēsturiski pārejoša parādība, tāpat kā dzimtbūtnieciskā iekārta pirms kapitālisma, ka tas pats rada savas bojā ejas nosacījumus. Kapitālismam attīstoties, notiek ražošanas līdzekļu koncentrācija: lielie uzņēmumi nepārtraukti izstumj un aprij sīkos un vidējos uzņēmumus. Darbs un ražošana pēc sava rakstura kļūst arvien vairāk sabiedriski, bet kopējā darba produktu piesavinās saujiņa kapitālistu, jo tiem pieder ražošanas līdzekļi. Tādējādi pats kapitālisms rada materiālo priekšnoteikumu sociālisma realizēšanai — lielražošanu. Lai nomainītu kapitālistisko ražošanas veidu ar sociālistisko, ražošanas līdzekļiem no kapitālistu šķiras privātīpašuma jākļūst par visas sabiedrības īpašumu.

Taču valdošās ekspluatatoru šķiras no sava īpašuma, privilēģijām un varas labprātīgi neatteiksies. Vajadzīgs sabiedrisks spēks, kas spēj aizmēzt veco, ekspluatatorisko sabiedrību un radīt jaunu sabiedrību bez ekspluatācijas. Šāds sabiedrisks spēks ir proletariāts — mūsdienu strādnieku šķira. Markss un Engelss pamatoja strādnieku šķiras kā kapitālisma kaprača un jaunās, komunistiskās sabiedrības radītāja pasaulvēsturisko lomu. Kapitālisms pats rada proletāriešus — cilvēkus, kas zaudējuši ražošanas līdzekļus un, lai eksistētu, spiesti pārdot savu darbaspēku. Proletariāts aug un attīstās līdz ar kapitāla augšanu. Salīdzinot ar pārējo darbaļaužu masu, tas ieņem īpašu stāvokli kapitālistiskajā sabiedrībā. Strādnieku šķirai nav ražošanas līdzekļu privātīpašuma, tā nekādi nav ieinteresēta saglabāt sabiedrību, kura balstās uz ekspluatāciju; tai revolūcijā nav nekā cita ko zaudēt kā vienīgi savas važas. Kopējais darbs lielās fabrikās un rūpnīcās lielās pilsētās apvieno strādnieku masas, disciplinē un saliedē tās, māca kopīgi rīkoties. Uz katra soļa strādnieki saduras ar savu galveno ienaidnieku — kapitālistu šķiru. Cīņa starp strādniekiem un kapitālistiem kļūst arvien asāka. Proletariāts kā kapitālistiskās sabiedrības visvairāk apspiestā šķira ir ieinteresēts radikāli pārveidot visu sabiedrību, pilnīgi iznīcināt privātīpašumu, nabadzību un spaidus. Proletariāts nevar atbrīvot sevi, neatbrīvojot arī visu pārējo darbaļaužu masu no jebkuras ekspluatācijas. Tāpēc proletariāts ir visrevolucionārākā un visprogresīvākā šķira.

Markss un Engelss zinātniski pierādīja, ka kapitālistiskās sabiedrības attīstība un šķiru cīņa tajā nenovēršami beigsies ar kapitālisma bojā eju un proletariāta uzvaru. Sī uzvara tiks izcīnīta enerģiskā un nesamierināmā cīņā pret kapitālismu. Lai kapitālistisko īpašumu pārvērstu par sabiedrisku īpašumu un kapitālistiskās ražošanas attiecības nomainītu ar sociālistiskām, strādnieku šķirai, ejot visu apspiesto priekšgalā, jāizdara sociālistiskā revolūcija un jānodibina sava politiskā kundzība — proletariāta diktatūra ekspluatatoru pretošanās apspiešanai un jaunas, komunistiskas bezšķiru sabiedrības izveidošanai.

Markss un Engelss mācīja, ka strādnieku šķiras spēks ir tās organizētībā un apzinīgumā, savu mērķu un uzdevumu, cīņas ceļu un līdzekļu skaidrā izpratnē. Lai uzvarētu, strādnieku kustībai jābūt apbruņotai ar zinātniskā sociālisma teoriju. Tādējādi Markss un Engelss pierādīja, ka nepieciešams savienot sociālismu ar strādnieku kustību, jo tikai tad strādnieku šķiras cīņa pārvēršas proletariāta apzinīgā cīņā par savu atbrīvošanos no kapitālistiskās ekspluatācijas. Sociālismu ar strādnieku kustību savieno strādnieku šķiras partija, kas pārstāv nevis atsevišķu strādnieku grupu intereses pēc profesijām vai tautībām, bet gan visa proletariāta kopīgās intereses. Partijas uzdevums ir norādīt strādnieku kustībai tās politiskos uzdevumus un galamērķi. Tātad, lai gāztu kapitālismu un uzceltu komunismu, proletariātam vajadzīga pašam sava patstāvīga partija — komunistiskā partija. *

Marksisms bija iedarbīgs spēks Rietumeiropas strādnieku • kustībā 70. gados. Tas zināmā mērā ietekmēja revolucionāro kustību Krievijā. Paši zinātniskā komunisma radītāji Markss un Engelss uzturēja sakarus ar daudziem krievu revolucionāriem. Viņi ar neatslābstošu interesi vēroja Krieviju, bija dziļi pārliecināti par gaidāmās Krievijas revolūcijas nozīmi pasaules mērogā, mācījās krievu valodu, lai labāk iepazītu šo zemi un tautu. Markss un Engelss deva pirmos triecienus narodņiku mācībai. Engelss savā darbā «Sociālās attiecības Krievijā», kuru. viņš uzrakstījis ar ciešu Marksa līdzdalību, kritizēja narodņi-cisma galvenos «balstus» — priekšstatu par īpašiem Krievijas attīstības ceļiem, kapitālisma attīstības noliegšanu Krievijā, zemnieku obščinas idealizēšanu, gaidāmās Krievijas revolūcijas buržuāziskā rakstura neizprašanu.

Ar atsevišķiem Marksa un Engelsa darbiem progresīvākie krievu ļaudis sāka iepazīties jau 1840.—1850. gados. Taču marksisma pamatlicēju darbi Krievijas revolucionāru aprindās sāka izplatīties vēlāk — 70. gados. Sevišķa nozīme bija tam» ka 1872. gadā krievu valodā legāli tika izdots «Kapitāla» pirmais sējums, kas vispār bija pasaulē pirmais šā K. Marksa galvenā darba tulkojums.

«. .. Krievijas sociālistiem gandrīz tūlīt pēc «Kapitāla» parādīšanās,» rakstīja V. I. Ļeņins, «par galveno teorētisko jautājumu kļuva jautājums par «kapitālisma likteni Krievijā»; ap šo jautājumu koncentrējās viskarstākās debates, atkarība no ta izlēma vissvarīgākos programas principus» (Raksti, 1. sēj., 236. Ipp.).

Tā jau laikā, kad revolucionārajā kustībā pilnīgi valdīja na-rodņicisms, visa revolucionārās domas un strādnieku kustības attīstības gaita sagatavoja pamatu, lai Krievijā parādītos marksisms. Lai marksisms izplatītos un, galvenais, uzvarētu Krievijas revolucionārajā kustībā, vajadzēja pārvarēt narodņiku uzskatus, tos idejiski sagraut.

3. Pļehanovs un «Darba atbrīvošanas» grupa.

Marksistiskie pulciņi Krievijā. V. I. Ļeņina revolucionārās darbības sākums

1879. un 1880. gadā Krievijā izveidojās revolucionāra situācija. Tautas masu stāvoklis pēc 1861. gada reformas bija pasliktinājies. Pastiprinājās tautas masu nemiers ar nežēlīgajiem spaidiem un pilnīgo beztiesīgumu. Pēc ļoti nepilnīgām ziņām, 1877. gadā zemnieku nemieri notika 11 guberņās un 1880. gadā jau 34 guberņās Eiropas Krievijā. Auga arī strādnieku kustība. 70. gadu beigās notika lieli streiki Pēterburgā. Revolucionāru cīņa pret carismu kļuva aktīvāka. Valdošajā muižnieku šķirā auga bailes no revolūcijas. Valdošie augstākie slāņi apjuka: gan pastiprināja policijas teroru, gan solīja konstitūciju.

Taču strādnieki un zemnieki vēl nebija tik nobrieduši, lai ar drosmīgu un enerģisku masveidīgu rīcību gāztu cara patvaldību. Zemniecība cēlās tikai uz savrupiem, stihiskiem dumpjiem, proletariāts savā revolucionārajā cīņā spēra tikai pirmos soļus. Buržuāzija izturējās gļēvi, pazemīgi lūdza no cara valdības sīkas reformas un faktiski palīdzēja patvaldībai nostiprināties. Nebija ar masām saistītas un ar pareizu revolucionāru teoriju bruņotas revolucionāras partijas, kas prastu pareizi novērtēt stāvokli un izvirzīt zinātniski pamatotus cīņas lozungus. Na-rodovolieši bija izvēlējušies dziļi aplamo individuālā terora ceļu. 1881. gada 1. martā viņiem izdevās nogalināt caru Aleksandru II. Bet viņa vietā par caru kļuva Aleksandrs III. Vienam caram nomainot otru, nekas nemainījās, bet patvaldība sāka vēl vairāk apspiest masas. Cara valdība pārgaja uzbrukumā. Narodovolieši tika sagrauti, jo viņi bija atrauti no tautas. Revolucionāro uzplūdu vilnis saplaka.

Sagrāves ietekmē sākās narodņicisma dziļa idejiska krize. Daži narodņiki nesekmīgi centās atjaunot narodovoliešu organizāciju. Taču vairums no viņiem pilnīgi atteicas no revolu-

cionāras cīņas. Tiem revolucionāriem, kas negribēja atteikties no cīņas, izvirzījās jautājumi: kāpēc Krievijā pēc cara nogalināšanas nenotika revolūcija; kādas ir revolucionārās kustības turpmākās perspektīvas; kur ir tas reālais spēks, kas varēs realizēt sociālismu; kādiem jābūt revolucionārās cīņas ceļiem un metodēm? Dabiski, ka revolucionāru vidū pastiprinājās meklējumi pēc jaunas revolucionāras teorijas. Uz to skubināja vispirms vilšanās narodņicismā. Revolucionāro domu stipri ietekmēja strādnieku kustības attīstība Krievijā un Rietumeiropas proletariāta panākumi.

Neliela grupa revolucionāro narodņiku, organizācijas «Cor-nij peredjel» locekļi, kas bija spiesti emigrēt, sāka cītīgi studēt marksismu un vērīgi iepazīties ar Rietumeiropas strādnieku kustību. Viņi nopietni pārdomāja strādnieku streiku nozīmi Krievijā, it īpaši sava paša apzinīgo krievu proletāriešu vidū veiktā darba pieredzi. 1883. gada 25. septembrī šī grupa nāca klajā ar programatisku paziņojumu, ka tā galīgi sarauj sakarus ar narodņicismu un ka nepieciešams organizēt īpašu Krievijas strādnieku šķiras partiju. Par saviem galvenajiem uzdevumiem grupa pasludināja marksisma izplatīšanu, revolucionārajā vidē valdošā narodņicisma kritiku, Krievijas sabiedrības dzīves svarīgāko jautājumu izstrādāšanu no marksisma un Krievijas darbaļaužu interešu viedokļa. Tā radās pirmā krievu marksistiskā organizācija — «Darba atbrīvošanas» grupa. Tajā bija G. V. Pļehanovs, P. B. Akselrods, L. G. Deičs, V. I. Zasuļiča un V. N. Ignatovs. Grupas dibinātājs un vadītājs bija G. V. Pļehanovs, apdāvināts marksisma teorētiķis un propagandists.

«Darba atbrīvošanas» grupa tad arī sāka nodarboties ar marksisma propagandēšanu. Šai nolūkā grupa pārtulkoja krievu valodā, izdeva un slepeni izplatīja Krievijā vairākus Marksa un Engelsa darbus: «Komunistiskās partijas manifests», «Algots darbs un kapitāls», «Filozofijas nabadzība», «Ludvigs Feierbahs», «Zinātniskā sociālisma attīstība», «Runa par tirdzniecības brīvību» un «Fridrihs Engelss par Krieviju». Dažiem savu darbu izdevumiem krievu valodā Markss un Engelss uzrakstīja īpašus priekšvārdus. Pļehanovs sarakstīja daudzas grāmatas un rakstus, kuros meistarīgi propagandēja un aizstāvēja marksismu. Pļehanova darbos krievu revolucionāri atrada atbildi uz daudziem jautājumiem, kas viņus satrauca. Viņa tā laika darbiem bija liela nozīme Krievijas pirmās marksistu paaudzes audzināšanā.

Pirmais krievu marksistu darbs bija Pļehanova brošūra «Sociālisms un politiskā cīņa», kas iznāca 1883. gada rudenī. Analizēdams krievu revolucionāro kustību, Pļehanovs parādīja, ka mūžam dzīva ir Marksa teze par to, ka jebkura šķiru cīņa ir politiska cīņa. Sociālisms un politiskā cīņa ne tikai nav viens ar otru pretrunā, bet tie ir nešķirami, tiem jābūt cieši saistītiem, saliedētiem. Pie sociālisma var nonākt ar strādnieku šķiras

-politisko cīņu, proletariātam iekarojot politisko varu. Revolucionārā kustība Krievijā novedīs pie sociālisma saplūšanas ar strādnieku kustību, un tad tā kļūs neuzvarama.

Lai pierādītu narodņicisma uzskatu maldīgumu, bija nepieciešams izstudēt Krievijā notiekošos ekonomiskos procesus, kas tolaik vēl bija maz izpētīti. Pļehanova grāmata «Mūsu domstarpības», ko izdeva 1885. gadā, bija pirmais mēģinājums marksistiski analizēt Krievijas ekonomiku.

Pļehanovs apgāza narodņiku uzskatus. Narodņiki apgalvoja, ka kapitālisms Krievijā esot «nejauša parādība» un tā attīstībai neesot vajadzīgo apstākļu, un vispār kapitālismu Krievijā uzskatīja par pagrimumu, regresu. Fakti par iekšējā tirgus attīstību, par strādnieku skaitu, par mājrūpnieku stāvokli un fabriku skaitu liecināja, ka Krievija jau nostājusies uz kapitālisma ceļa. Nepareizi šai sakarā gausties un runāt par «proletariāta sērgu», kā to darīja narodņiki. Revolucionāru uzdevums, teica Pļeha-novs, ir izmantot kapitālisma attīstību revolūcijas un darbaļaužu intereses. Bet tāpēc nepieciešams, lai revolucionāri izprastu, ka kapitālisms rada varenu revolucionāru spēku — proletariātu, un lai viņi balstītos uz šo spēku cīņā pret patvaldību un kapitālismu.

Narodņiku uzskati par zemnieku obščinu kā balstu pret kapitālismu un kā tiltu pārejai uz sociālismu bija pavisam nepamatoti. Zemnieku kopiena (obščina) agrāk bijusi daudzās zemes, bet sairusi zem kapitālisma triecieniem. Arī Krievijā bija vērojamas neapšaubāmas obščinas sairuma pazīmes. Pašā obščina izdalījās trūcīgie zemnieki un kulaki. Trūcīgie zemnieki, kuriem nebija līdzekļu savas zemes apstrādāšanai, atdeva to kulakiem, bet paši līga pie viņiem par kalpiem vai arī gāja meklēt peļņas darbus citā vietā. Trūcīgā zemniecība jau bija atkarīga no kulaka un augļotāja, obščina tai kļuva par nastu. Taču cara valdībai obščina bija izdevīga kā līdzeklis nodokļu izspiešanai uz kopatbildibas pamata. Šāda obščina nebija un nevarēja būt sociālisma iedīglis vai bāze.

Pļehanovs parādīja, cik dziļi maldās narodņiki, noliegdami strādnieku šķiras progresīvo, revolucionāro nozīmi sabiedrības pārveidošana. Nevis zemniekiem, bet gan strādniekiem pieder avangarda, revolucionāra loma. Zemnieki saimnieko sīkās saimniecībās un ir izkliedēti. Viņi mazāk spēj atraisīt apzinīgu politisku iniciatīvu un ir mazāk uzņēmīgi pret sociālisma mācību, viņus grūtāk organizēt. Citāds stāvoklis ir ar proletariātu, kas saistīts ar lielražošanu fabrikās un rūpnīcās. Tā skaits pastāvīgi pieaug, tas ir uzņēmīgs pret sociālisma idejām un spējīgs organizēties. Revolucionāru uzdevums ir attīstīt strādnieku apzinīgumu, pašdarbību un organizāciju. Vajag pielikt visas pulēs, lai nodibinātu sociālistisku strādnieku partiju. Revolucionāru galvenais darbs patlaban ir sociālisma propagandēšana strādnieku vidū.

Pļehanovs kritizēja narodņiku aplamos uzskatus par sabiedrību. Ar saviem darbiem viņš padarīja bagātāku marksistisko materiālismu. Sevišķi svarīga nozīme te bijaviņa grāmatai «Kā attīstījies monistiskais uzskats par vēsturi», ko izdeva 1895. gadā. Narodņiki noliedza objektīvu sabiedrības attīstības likumu pastāvēšanu un uzskatīja, ka vēsturi darinot atsevišķas izcilas personības, varoņi, ka idejas valdot pasauli. Viņi paziņoja, ka inteliģencei esot izšķirošā ietekme uz sabiedrību un no tās gribas esot atkarīga vēstures rata pagriešana uz vienu vai otru pusi. Taču sabiedrības dzīvi, tas attīstību nosaka nevis izcilu personu vēlēšanas un idejas, bet gan materiālie apstākļi, pārmaiņas sabiedriskās ražošanas veidos. Tauta — tā ir īstā vēstures darinātāja. Idejas tikai tad kļūst par materiālu spēku, kad tās iekaro masas. Izcilam personībām ir liela loma tikai tad, ja tās pareizi pauž sabiedrības attīstības nobriedušās vajadzības. Visizcilakām personībām lemta sakāve, ja tās nesaprot vēsturiskos apstākļus un rīkojas pretēji sabiedrības vajadzībām. Vienīgi marksisms palīdz pareizi izzināt vēsturiskās attīstības likumus, lai pārveidotu sabiedrību. Pļeha-nova grāmatai «Kā attīstījies monistiskais uzskats par vēsturi» bija liela nozīme zinātniskā, materiālistiskā pasaules uzskata propagandēšanā. Sī grāmata, noradīja V. I. Ļeņins, «uzaudzinājusi veselu krievu marksistu paaudzi» (Raksti, 16. sēj., 238. 1 pp.). _ ......

Liela nozīme marksistiskajā strādnieku kustība Krievijā bija «Darba atbrīvošanas» grupas programai. Pamatos tā savam laikam pareizi noteica Krievijas marksistu cīņas ceļu un uz- ■ devumus. Tajā bija uzsvērts, ka vienīgi strādnieku šķira ir tā, kas patstāvīgi cīnās par sociālismu. Proletariāta galamērķis ir aizstāt kapitālismu ar jaunu sabiedrisku iekārtu — komunismu. Lai šo mērķi sasniegtu, strādnieku šķirai ir jāiekaro politiskā vara. Proģramā bija pasludināta nepieciešamība nodibināt revolucionāru strādnieku partiju, kuras pirmais politiskais uzdevums ir gāzt patvaldību.

«Darba atbrīvošanas» grupa sagrāva narodņiku ilūzijas par iespēju Krievijai tai laikā pāriet tieši uz sociālismu. Šāds priekšstats bija gan teorētiski, gan vēsturiski aplams. Pats neatliekamākais revolucionārās cīņas jautājums bija dzimtbūšanas palieku likvidēšana un patvaldības gašana; tātad Krievija bija nonākusi tieši pie buržuāziskas un nevis sociālistiskas revolūcijas. Sis pirmās krievu marksistu grupas norādījums ir tās neapšaubāms nopelns.

Tomēr grupai nebija skaidra priekšstata par šķiru izvietojumu gaidāmajā buržuāziskajā revolūcijā, un ta nespēja pareizi novērtēt zemniecības vietu un lomu revolūcija; šai jautājumā tai bija nekonsekventa un pretrunīga pozicija. Dažos darbos Pļehanovs nepareizi apgalvoja, ka proletariātam savā politikā esot jāorientējas uz buržuāziju, bet zemniecības

revolucionāro lomu viņš ignorēja. Tika izteikta ari doma, ka pagaidam nevajagot biedēt liberālo buržuāziju ar sociālisma «sarkano rēgu» un ka tāpēc vajadzīga tāda programa, ko parakstītu arī liberāļi. Nākotnes strādnieku partiju Krievijā viņš iedomājās līdzīgu tam sociāldemokrātiskajām partijām, kādas tolaik bija Rietumeiropa. Visi šie aplamie uzskati vēlāk veicināja grupas darbinieku novēršanos no marksisma un noveda viņus oportū-nisma nometnē.

Engelss apsveica pirmās marksistiskās organizācijas nodibināšanos Krievijā. Pļehanovs piedalījās II Internacionāles dibināšana un tās pirmaja kongresā 1889. gadā teica runu.

«Darba atbrīvošanas» grupai bija ievērojama nozīme Krievijas vēsturē. Pļelianova teorētiskie darbi padarīja bagātāku krievu kulturu. Marksisms kļuva par Krievijas sabiedriskās un revolucionārās domas virzienu. Krievijas revolucionārajā kustībā narodņicisma nedalītās valdīšanas laika posms izbeidzās. Zem marksistiskās kritikas trāpīgajiem triecieniem sagruva tā laika revolucionārās ideoloģijas tradicionālie narodņicisma balsti.

Tomēr narodņicisma idejiskā sagrāve nebūt vēl nebija pabeigta. Tam vēl joprojām bija liela ietekme revolucionārās inteliģences un apzinīgāko strādnieku vidū, un tas bija galvenais idejiskais šķērslis marksisma ceļā. Marksisms izlauza sev ceļu ar kaujam, arvien dziļāk iespiežoties revolucionārajā kustībā, arvien spēcīgāk ietekmējot arī daudzus narodņikus. To liecina ari Aleksandra Iļjiča Uļjanova (V. I. Ļeņina vecākā brāļa) grupas darbība. Šās grupas programā redzama marksisma ietekme: sociālismu tā uzskatīja par nenovēršamu kapitālisma rezultātu un lielu nozīmi piešķīra strādniekiem kā sociālistiskās partijas kodolam. Taču politisko cīņu tā vēl izprata kā sazvērestību, teroru. Pati grupa sevi nosauca par «Partijas «Narodnaja voļa» teroristu frakciju». Grupas mēģinājums organizēt 1887. gada 1. martā atentātu pret caru cieta neveiksmi. Grupas vadītājus, tai skaitā arī A. I. Uļjanovu, sodīja ar nāvi.

Krievijā marksisms varēja izaugt un nostiprināties vienīgi cīņā pret narodņicismu.

«Darba_ atbrīvošanas» grupas darbība izcirta ceļu marksistiskas strādnieku partijas dibināšanai Krievijā. Taču grupa nebija praktiski saistīta ar strādnieku masu kustību. Ļeņins ir precīzi formulējis, kāda vieta šai pirmajai marksistu ’ organizācijai ierādāmā Krievijas strādnieku kustības un proletariāta partijas vēsturē:

««Darba atbrīvošanas» grupa tikai teorētiski nodibināja

sociāldemokrātiju un spēra pirmo soli pretim strādnieku

kustībai» (Raksti, 20. sēj., 250. Ipp.).

Narodņicisma teorijas un prakses kritiska pārvērtēšana notika arī Krievija. Revolucionāri noskaņotās jaunatnes slepena-

jās sanāksmēs risinājās dedzīgi strīdi, turpinājās neatlaidīgi jaunu ceļu meklējumi. Revolucionāras aprindas stipri ietekmēja «Darba atbrīvošanas» grupa, kas ar savu darbību nopietni satricināja narodņicisma ietekmi. Revolucionārā doma attīstījās, balstoties uz strādnieku kustību, kas joprojām pieņemas spēkā, lai gan Krievijā bija sākusies nežēlīga politiskā reakcija. 80. gados notika 446 streiki un nemieri, 90. gadu pirmajā pusē — 232 streiki, kuros piedalījās 157 tūkstoši strādnieku.

Sevišķi labi organizēts bija streiks Morozova fabrika Ore-hovozujevā 1885. gada janvārī. Streika priekšgalā atradās apdāvināti vadītāji Pēteris Moisejenko un Vasilijs Volkovs. Moi-sejenko agrāk bija bijis «Ziemeļu sayienības» biedrs, izcietis cietuma sodu un trimdu. Slepenā aktīvāko strādnieku sanāksmē lika izstrādātas prasības fabrikantam: atjaunot iepriekšējās algu likmes un samazināt soda naudu. Strādnieku neatlaidība un bezbailība pārsteidza plašas sabiedrības aprindas un nobiedēja cara valdību. Streiku apspieda ar bruņotu spēku. Ap 600 strādnieku izsūtīja, 33 nosēdināja uz apsūdzēto sola. Taču tiesā atklājās tik satricinoša aina par to, kā ņirgājas par strādniekiem, ka pat cara tiesas zvērinātie uz visiem apsūdzības punktiem, kuru bija 101, atbildēja: «Nē, nav vainīgs.» Reakcionārā avīze «Moskovskije Vedomosti» ar niknumu rakstīja par «simt un vienu salūta šāvienu par godu strādnieku jautājumam, kas uzradies Krievzemē». Lai gan streika vadoņus Moisejenko un Volkovu tiesā attaisnoja, žandarmi neizlaida viņus no savām ķetnām. Viņus izsūtīja. Volkovs drīz vien nomira. Moisejenko vēlāk kļuva par boļševiku.

Morozova fabrikas streiks liecināja, ka modusies strādnieku šķiras solidaritāte un apzinīgums. Strādnieki sāka sajust vadības un organizācijas nozīmi. Kad Volkovu un Moisejenko ieveda tiesas zālē, visi tur sanākušie strādnieki piecēlās un viņiem zemu paklanījās.

' Cara valdība bija spiesta drīz vien izdot likumu par naudassodiem, un tas nedaudz ierobežoja kapitālistu patvaļu.

Morozova fabrikas streiks bija nozīmīgs notikums Krievijas-strādnieku kustībā. Ļeņins to raksturoja kā masu streiku, kura piedalījušies atsevišķi sociālisti. Sis streiks izteiksmīgi parādīja, par kādu draudošu spēku var kļūt strādnieku šķira, ja to-vada stipra organizācija.

Proletariāta cīņa ietekmēja revolucionāro domu, virzot to uz marksismu. Līdzās ārzemju «Darba atbrīvošanas» grupai radās marksisti arī pašā Krievijā, vispirms Pēterburga. Te 1883./84. gada ziemā radās marksistiska organizācija ar nosaukumu «Krievijas sociāldemokrātu partija», kas vēsturē pazīstama kā Blagojeva grupa. Tās organizētājs_ bija Pēterburgas universitātes students bulgārs D. Blagojevs, vēlākais Bulgārijas Sociāldemokrātiskās partijas, bet pēc tam arī Komunistiskas partijas dibinātājs.

Starp Blagojeva grupu un «Darba atbrīvošanas» grupu drīz vien nodibinājās sakari. Blagojeva grupa uzsāka marksisma propagandu Pēterburgas strādnieku un studentu vidū. Tā noorganizēja ap 15 strādnieku pulciņu. 1885. gadā grupa slepeni izdeva divus avīzes «Rabočij» («Strādnieks») numurus. Tā bija pirmā sociāldemokrātiskā strādnieku avīze Krievijā.

Cara policija nokļuva grupai uz pēdām un 1887. gada sākuma to sagrāva. Taču Blagojeva grupas trīs gadus ilgā darbība nebija bijusi veltīga. Tās sētā sēkla dzina asnus. Grupa bija likusi pamatus sistemātiskai marksisma propagandai strādnieku vidū Krievijas politiskajā centrā — Pēterburgā.

1885. gada rudeni Pēterburgā radās vēl viena marksistiska organizācija, kas vēlāk saucās par «S.-Pēterburgas strādnieku biedrību». Tas organizētājs bija P. V. Točiskis. Blagojeva grupa un Točiska grupa vēl darbojās katra par sevi, tās nebija saistītas sava starpā. «Biedrības» nopelns ir tas, ka tā nodibināja ciešus organizatoriskus sakarus ar apzinīgākajiem strādniekiem. Tās pulciņos tika audzināti tādi ievērojami revolucionāri strādnieki kā J. A. Afanasjevs (Kļimanovs) un V. A. Selgunovs. Točiskis, Šelgunovs un Kļimanovs vēlāk kļuva par boļševiku partijas biedriem.

1888. gadā policija «Biedrību» sagrāva. Strādnieki, kam bija izdevies izvairīties no aresta, gādāja, lai viņu tradīcijas pārņemtu jaunā organizācija, kas nodibinājās 1888,—1889. gadā. Ta tika nosaukta sava organizētāja vārdā un ir pazīstama kā M. I. Brusņeva grupa. Brusņeva grupa pamazām izveidojās par stingru organizāciju. Gandrīz visos Pēterburgas rajonos bija pulciņi, kas piederēja pie šās grupas. Pavisam bija ap 20 pulciņu ar 6—7 strādniekiem katrā. Tika nodibināts pirmais marksistiskais strādnieču pulciņš.

Brusņevieši centās saistīties ar strādniekiem. Sakarā ar dažiem streikiem viņi laida klajā uzsaukumus. 1891. gadā apzinīgākie strādnieki piedalījās rakstnieka demokrātā N. V. Sel-gunova bērēs. Uz vainaga, ko viņi nesa, bija uzrakstīts: «N. V. Selgunovam, ceļa rādītājam uz brīvību un brālību, no Pēterburgas strādniekiem.» Tai pašā gadā brusņevieši pirmo reizi Krievijā organizēja 1. Maija svinēšanu. Slepenā sanāksmē ārpus pilsētas sapulcējās 70—80 strādnieku. Paši strādnieki teica runas, kuras vēlāk slepeni iespieda un plaši izplatīja. Tas bija apzinīgāko strādnieku pirmās sociāldemokrātiskās demonstrācijas, bet masu kustības vēl nebija.

Daudzi grupas locekļi kļuva par aktīviem sociāldemokrātiskās kustības dalībniekiem. Ievērojams partijas darbinieks vēlāk bija strādnieks F. A. Afanasjevs.

1892. gadā žandarmi sagrāva Brusņeva grupu. Paglābās tikai neliels kodols, kas saglabāja sakarus ar dažiem strādnieku pulciņiem.

80. gadu beigās marksisms izplatījās vairākos Krievijas rajonos. Radās marksistiski pulciņi Maskavā. Par vienu no marksisma propagandas rajoniem kļuva Pievolga — Kazaņa, Samara (Kuibiševa) un Ņižņijnovgoroda (Gorkija). Te revolucionāru pievēršanos marksismam lielā mērā ietekmēja N.J. Fe-dosejevs, apdāvināts un pašaizliedzīgs revolucionārs. Vēlāk viņš gāja bojā Sibīrijas trimdā. Radās marksistu pulciņi arī Ukrainā — Kijevā, Harkovā, Odesā un Jekaterinoslava (Dņe-propetrovskā). Pirmos marksistu pulciņus Ukraina organizēja ievērojamais revolucionārs J. D. Meļņikovs.

Viens no pirmajiem krievu marksistiem bija Vladimirs Iļjičs Ļeņins (Uļjanovs), boļševiku partiļas, komunistu partijas dibinātājs un vadonis. 1887. gadā, būdams septiņpadsmit gadus vecs jauneklis, viņš piedalījās Kazaņas studentu revolucionārajā cīņā, tika arestēts un izsūtīts. Tā Ļeņins uzsāka revolucionārās cīņas ceļu. Liels naids pret jebkuru patvaļu un apspiešanu un dedzīga mīlestība pret vienkāršo darba cilvēku padarīja Ļeņinu par revolucionāru. Viņš visu savu dzīvi veltīja cīņai par darbaļaužu atbrīvošanu no apspiestības un ekspluatācijas, cīņai par laimīgu cilvēces nākotni. Ļeņins pārņēma krievu revolucionāru — savu priekšgājēju cildenās varonības un pašaizliedzīgās uzupurēšanās tradīcijas, bet gāja citu ceļu, revolucionārā marksisma ceļu, kas bija brīvs no viņu kļūdām.

Izstudējis Marksa un Engelsa darbus, V. I. Ļeņins kļuva par pārliecinātu marksistu. 1888. gada beigās viņš piedalījās vienā no Kazaņas marksistu pulciņiem. 1889. gadā V. I. Ļeņins pārcēlās uz Samaru, noorganizēja tur marksistu pulciņu un nodibināja sakarus ar Ņižņijnovgorodas, Vladimiros un Pēterburgas marksistiem. Ļeņinam jau tad bija ievērojama loma marksisma izplatīšanā Krievijā. Marksismā Ļeņins saskatīja varenu ieroci revolucionārai pasaules pārveidošanai, darbaļaužu atbrīvošanai no ekonomiskās, politiskās un garīgās verdzības.

V. I. Ļeņinam bija sveša sholastiska un abstrakta marksistiskās teorijas uztvere. Viņam marksisms vienmēr bija dzīvs vadonis revolucionārai darbībai, nevis nedzīva dogma. Jau savas revolucionārās darbības sākumā Ļeņins, zinādams marksismu, sāka risināt Krievijas marksistu svarīgāko teorētisko uzdevumu — vispusīgi izpētīt toreizējās Krievijas sabiedriski ekonomisko iekārtu, tās ekonomisko attīstību un šķiru savstarpējās attiecības. Bez šāda darba nevarēja līdz galam sagraut narodņicismu un zinātniski izstrādāt strādnieku partijas pro-gramu un taktiku Krievijā.

1893. gada pavasarī V. I. Ļeņins raksta «Jaunas saimnieciskas kustības zemnieku dzīvē» — tas ir pirmais no tiem viņa literārajiem darbiem, kas saglabājušies, — izteica vairakas svarīgas domas. Viņš pierādīja, ka zemniecības dzīlēs nobriedušas dziļas ekonomiskas nesaskaņas un šķiru pretrunas, ka

zemniecība sadalās trijās galvenajās grupās — trūcīgajos, vidējos un turīgajos zemniekos, ka kapitālisms Krievijā attīstās ar neapturamu spēku. Sis raksts rāda, ar kādu meistarību jaunais Ļeņins lietoja marksisma metodi ļoti sarežģītu Krievijas dzīves jautājumu analizēšanā.

Laikā no 1883. līdz 1894. gadam sociāldemokrātiskā kustība Krievijā auga lēni un ar grūtībām. Jaunās, marksistiskās mācības piekritēju bija ļoti maz. Visā milzīgajā Krievijā bija nedaudz vairāk par desmit nelielu marksistisku grupu un pulciņu lielajās pilsētās. Sie pulciņi nodarbojās ar propagandu tikai apzinīgāko strādnieku vidū, politisko darbu masās viņi neveica. Sociāldemokrātijā tolaik pārdzīvoja, kā rakstīja Ļeņins, embrionālās attīstības procesu.

Pirmie krievu marksisti rūdījās idejiskās cīņās ar narod-ņikiem. Zinātniskā sociālisma mācība kā spilgta gaisma apstaroja viņiem turpmākās cīņas ceļu, savas zināšanas viņi izplatīja strādnieku vidū. Revolucionārajos pulciņos risinājās asa cīņa starp marksistiem un narodņikiem. Arvien vairāk apzinīgāko strādnieku un revolucionāro inteliģentu kļuva par pārliecinātiem marksistiem. No 80. gadu beigu un 90. gadu sākuma marksistu paaudzes nākuši ievērojami boļševiku partijas darbinieki: M. F. Vladimirskis, V. V. Vorovskis, L. B. Krasins, G. M. Kržižanovskis, V. K. Kurnatovskis, A. V. Lunačarskis, M. N. Ļadovs, N. A. Semaško, P. J. Stučka, M. G. Chakaja, A. D. Cjurupa, V. L. Šancers (Marats), A. G. Slihters un daudzi citi. Marksisma ideju ietekmē šajos gados veidojās nākamie proletariāta rakstnieki A. M. Gorkijs un A. S. Serafimovičs. Krievijas garīgajā un politiskajā dzīvē marksisms kļuva par ievērojamu spēku. Narodņicisma ietekme bija stipri satricināta.

ISI SECINĀJUMI

Sakarā ar kapitālisma attīstību un rūpniecības proletariāta rašanos cariskajā Krievijā XIX gadsimta otrajā pusē aizvien spēcīgāk iedegās revolucionārā cīņa. Tā izpaudās strādnieku kustībā, zemnieku nemieros un revolucionāro organizāciju darbībā.

Sākumā sociālisma mācība un strādnieku kustība Krievijā nebija savstarpēji saistītas, tāpat kā savā laikā visās zemēs, kurās sākās revolucionārā cīņa. Uz Krievijas strādnieku kustības pamata, sabrūkot narodņicismam, un Rietumeiropas proletariāta panākumu ietekmē pamazām radās pirmās marksistiskās organizācijas Krievijā. Pļehanova 1883. gadā noorganizētā «Darba atbrīvošanas» grupa deva spēcīgu idejisku triecienu narodņicismam un spēra pirmo soli pretī strādnieku kustībai.

Marksisms Krievijā attīstījās un kļuva spēcīgāks cīņā ar narodņicismu. Bet vecie, savu laiku nodzīvojušie uzskati nekad

neatdod savu vietu bez sīvas un niknas pretošanās. Bija vajadzīga vairākus gadus ilga nesaudzīga idejiska ciņa ar na-rodņicismu, līdz marksisms Krievijā uzvarēja un kļuva par strādnieku kustības teorētisko pamatu.

Pirmās marksistiskas grupas un pulciņi vel nebija saistīti ar strādnieku kustību. Līdz 90. gadu vidum marksisms Krievijā palika idejiska strāva, kas nebija saistīta ar strādnieku kustību Proletariāta cīnās attīstība un marksistisko organizāciju darbība sagatavoja apstākļus zinātniska sociālismā savienošanai ar strādnieku masu kustību un marksistiskas partijas izveidošanai Krievijā. Uzdevumu — nodibināt marksistisku partiju — atrisināja Ļeņins.

Krievijas strādnieku šķiras un revolucionārās kustības vēsturē sākās jauns laikmets.

II NODAĻA CIŅA PAR MARKSISTISKAS PARTIJAS NODIBINĀŠANU KRIEVIJĀ. KSDSP IZVEIDOŠANA. BOĻŠEVISMA IZCELŠANĀS (1894. —1904. g.)

L Ļeņiniskā posma sākums marksisma attīstībā. V. I. Ļeņina cīņa pret narodņicismu un «legālo marksismu». Pēterburgas «Cīņas savienība strādnieku šķiras atbrīvošanai». KSDSP

I kongress

XIX gadsimta 90. gados kapitālisms Krievijā guva jaunus panākumus. Tas bija rūpniecības uzplaukuma laiks. Sevišķi strauji attīstījās dzelzceļu būvniecība. No 1890. līdz 1900. gadam uzbuveja vairāk nekā 21 tūkstoti verstu dzelzceļu. Sakarā ar to strauji auga metalurģija un kurināmā rūpniecība. Sākās pastiprināts ārzemju buržuāzijas kapitālu pieplūdums lielās peļ-ņas_ deļ. Desmit gadu laika ražošanas apjoms un kopējais strādnieku skaits divkāršojās. Tikai rūpniecībā vien ieplūda apmēram miljons jaunu strādnieku. Puse no rūpniecības strādniekiem bija dzimuši proletārieši, kuru tēvi jau bija strādājuši fabrikās.

JO.—80. gadu stihiskie streiki sagatavoja strādnieku masu mošanos apzinātai cīņai. Strādnieku kustības uzplūdu priekšvakara, 1893. gada rudenī, no Samaras Pēterburgā ieradās V. I. Ļeņins, lai piedalītos revolucionārajā darbā. Jau pirmās V. I. Ļeņina_ uzstāšanās Pēterburgas pulciņos liecināja, ka revolucionārajā kustībā parādījies izcils darbinieks, dziļš teorētiķis un lielisks organizators, nelokāms revolucionārs ar neizsīkstošu enerģiju un dzelzs gribu, kurš dedzīgi tic strādnieku lietas uzvarai un aizrauj ar šo ticību citus. Drīz V. I. Ļeņins kļuva par Pēterburgas marksistu vispār atzītu vadītāju.

V. I. Ļeņins marksistiem izvirzīja uzdevumu nodibināt patstāvīgu marksistisku strādnieku partiju. Partiju nācās veidot grūtos pagrīdes apstākļos, kad revolucionārus nemitīgi vajāja policija. Krievijas marksisti dibināja savu partiju asā cīņā ne tikai pret narodņicismu, bet arī pret citiem politiskajiem virzieniem un pret_ oportūnistiem strādnieku kustībā, jo oportūnisti upurē proletariāta pamatintereses īslaicīgu labumu dēļ. Agrāk

galvenā loma cīņā par marksismu bija «Darba atbrīvošanas» grupai. Tagad izšķirošo nozīmi šajā cīņā ieguva Krievija izaugušie nopietnie marksistu kadri.

Galvenais idejiskais šķērslis marksisma nostiprināšanai palika narodņicisms. Vajadzēja sagraut to līdz pašiem pamatiem, lai nodrošinātu marksisma uzvaru un radītu proletārisku partiju. Cenzdamies aizkavēt marksisma ietekmes straujo augšanu revolucionāru aprindās, narodņiki sāka karagājienu pret marksismu. Kā atbilde uz to parādījās daudzas krievu marksistu protesta vēstules, no kurām sevišķi ievērojamas bija N. J. Fedo-sejeva vēstules. Sīs nelegālās vēstules gāja no rokas rokā, un pagrīdes revolucionārajos pulciņos tās kāri lasīja.

Izcila loma idejiskajā karā pret narodņicismu bija V. I. Ļeņina grāmatai «Kas tie tādi «tautas draugi» un kā viņi karo pret sociāldemokrātiem?», kuru slepeni iespieda 1894. gada vasara. Tajā Ļeņins kritizēja narodņicisma pasaules uzskatu, ekonomisko teoriju, politisko platformu un taktiku.

Narodņiku ideālistiskajiem uzskatiem par vēsturi V. I. Ļeņins stādīja pretim marksistisko, materiālistisko sabiedriskās dzīves izpratni. Vēstures gaitu nosaka nevis atsevišķu personību subjektīvās vēlēšanās, bet gan sabiedrības attīstības objektīvie likumi. Marksistiskā zinātne atsedz visas kapitālisma pretrunu formas un rāda proletariātam ceļu, kā atbrīvoties no kapitālistiskās ekspluatācijas. Krievijas sociālistu^ uzdevums jr izstrādāt marksistisko teoriju, izplatīt to strādnieku masas un organizēt strādnieku šķiru. Marksistu teorētiskajam darbam un praktiskajai darbībai jābūt cieši saistītiem: teorijai jākalpo praksei, jāatbild uz jautājumiem, kurus izvirza_ dzīve, turklāt teorija jāpārbauda ar prakses datiem. Tikai tādā gadījuma marksisti kļūs par īstiem proletariāta idejiskiem vadītājiem, kas brīvi no dogmatisma un sektantisma.

V. I. Ļeņins parādīja, ka narodņicisms ir pārdzīvojis dziļas izmaiņas, pārvērties no revolucionāra par liberālu virzienu, un līdz galam atmaskoja 90. gadu narodņikus. Narodņiki (Mihai-lovskis, Voroncovs un citi) sāka apgalvot, ka kapitālisms varot «ieiet tautas dzīvē», neizputinot zemniekus un neekspluatejot darbaļaudis. Viņi slavināja centīgo «saimniecisko zemnieku», t. i., būtībā slavināja kulaku saimniecību attīstīšanos. Narodņiki notušēja šķiru pretrunas laukos un to, ka kulaki dzina nabadzīgos zemniekus parādu jūgā, un iztēloja to visu kā vienkāršus «defektus», ko «tautu mīlošā» administrācija varot viegli novērst. Viņi ieteica sīkumainu programu ar nelielam reformām, kas, neskarot ekspluatācijas pamatus laukos, novirzītu zemniekus no revolucionārās cīņas un varētu atnest labumu tikai bagātajām kulaku saimniecībām. Narodņiki bija atteikušies no cīņas pret carismu. Viņi tagad lika visas cerības uz cara valdību, kas it kā paceļoties pāri šķirām un tāpēc esot spējīga palīdzēt darbaļaudīm.

Liberālais narodņicisms pašos pamatos atšķīrās no revolucionārā narodņicisma. Narodņicisma deģenerēšanās bija saistīta ar dziļiem sociāli ekonomiskiem procesiem, kas notika uz_ laukiem. 70. gadu revolucionārie narodņiki darbojās apstākļos, kad lauki vēl maz bija noslāņojušies, un viņi atspoguļoja plašu zemnieku masu noskaņojumu. 90. gadu liberālie narodņiki darbojās apstākļos, kad kapitālisma attīstības ietekmē zemniecība diferencējās, un viņi patiesībā bija kulaku interešu paudēji. Tātad narodņiki ir viltus tautas draugi. īstie tautas pārstāvji ir marksisti, kas aicina gāzt carismu, iznīcināt muižnieku jūgu un kapitālistisko ekspluatāciju.

Grāmatā «Kas tie tādi «tautas draugi» un kā viņi karo pret •sociāldemokrātiem?» V. I. Ļeņins nosprauda Krievijas strādnieku šķiras kā tautas politiskā vadoņa vēsturisko ceļu, izvirzīja ideju par proletariāta hegemoniju (vadošo lomu) un izvirzīja jautājumu par proletariāta sabiedrotajiem revolucionārajā cīņā. Strādnieku šķiras sabiedrotais cīņā pret cara patvaldību ir zemniecība, plašās tautas masas. Strādnieku šķira uzstājas pret kapitālismu nevis kā savrups cīnītājs, bet kopā ar citiem Krievijas darbaļaužu un ekspluatēto masu slāņiem.

Lai atrisinātu savus vēsturiskos uzdevumus, proletariātam vajadzīga marksistiska partija, kas ienesīs strādnieku kustībā apzinīgumu un organizētību. Tāpēc pats svarīgākais krievu marksistu uzdevums ir organizēt no atsevišķiem marksistiskiem pulciņiem vienotu sociālistisku strādnieku partiju. Kad marksisti nodibinās stingru organizāciju, partiju, kas pārvērtīs atsevišķos strādnieku dumpjus un streikus par apzinātu proletariāta šķiras cīņu, «tad,» rakstīja V. I. Ļeņins, «Krievijas STRĀDNIEKS visu demokrātisko elementu priekšgalā nogāzīs absolūtismu un vedīs KRIEVIJAS PROLETARIĀTU (līdzās VISU ZEMJU proletariātam) pa taisno atklātās politiskās cinas ceļu uz UZVAROŠU KOMUNISTISKU REVOLŪCIJU» (Raksti, 1. sēj., 267. lpp.).

V. I. Ļeņins pirmais no Krievijas marksistiem izvirzīja tēzi ypar proletariāta hegemoniju un ideju par strādnieku šķiras un zemniecības revolucionāro savienību kā galveno līdzekli carisma, muižnieku un buržuāzijas gāšanai.

Šīs Ļeņina idejas bija vērtīgs ieguldījums marksisma teorijā. V. I. Ļeņins audzināja marksistus un progresīvos strādniekus tā, lai viņi izprastu proletariāta kā visu apspiesto vadoņa vēsturisko lomu, lai viņi izprastu milzīgās revolucionārās iespējas, 'kas slēpjas tautas masās un vispirms zemniecībā.

90. gados revolucionārajiem marksistiem Krievijā bija arī otrs pretinieks — tā saucamie «legālie marksisti». Tie bija buržuāziskie inteliģenti, kas legālās, t. i., cara valdības atļautās avīzēs un žurnālos zem marksisma izkārtnes pauda savus uzskatus. Aizstāvēdami Krievijas kapitālistiskās attīstības intereses, «le-.gālie marksisti» pēc sava prāta kritizēja narodņikus kā sīk-

ražošanas aizstāvjus. Šādas kritikas prasībām viņi arī mēģināja pielāgot marksismu, taču atmetot jebkādu revolucionā-rismu. «Legālo marksistu» vadonis P. B. Strūve slavināja kapitālismu un aicināja nevis uz revolucionāru cīņu pret buržuāzisko iekārtu, bet gan «atzīt mūsu nekulturālumu un iet mācīties pie kapitālisma». Tādējādi «legālie marksisti» bija buržuāziskās ideoloģijas paudēji. Viņi centās marksismu un strādnieku kustību pielāgot buržuāzijas interesēm.

Cīņā pret narodņicismu revolucionārie marksisti uz laiku vienojās ar «legālajiem marksistiem» un sāka ievietot viņu rediģētajos žurnālos savus darbus. Tai pašā laikā V. I. Ļeņins darbā «Narodņicisma ekonomiskais saturs un tā kritika Strū-ves kga grāmatā» (1895. gadā) nesaudzīgi kritizēja «legālo marksismu» par to, ka tas revidē marksisma pamatus — mācību par sociālistisko revolūciju un proletariāta diktatūru. Raksturojot «legālo marksismu» kā marksisma atspoguļojumu buržuāziskajā literatūrā, V. I. Ļeņins atmaskoja «legālos marksistus» kā liberālās buržuāzijas ideologus. Vēlāk izrādījās, ka Ļeņina dotais «legālo marksistu» raksturojums ir pilnīgi pareizs: viņi kļuva par pazīstamiem kadetiem (tā sauca Krievijas liberālās buržuāzijas galveno partiju), bet pēc tam par nikniem baltgvardiem.

Narodņiki bija atklāti marksisma ienaidnieki. «Legālo marksistu» personā Krievijas marksisti pirmoreiz sastapās ar maskētiem ienaidniekiem, kas sevi sauca par Marksa mācības piekritējiem, bet patiesībā atņēma marksismam tā revolucionāro saturu. Līdzīgi marksisma izkropļošanas mēģinājumi bija izplatīti arī Rietumeiropā. V. I. Ļeņina cīņai pret «legālo marksismu» bija starptautiska nozīme, tā bija paraugs idejiskai nesamierināmībai ar marksisma teorijas sagrozījumiem.

Izcila nozīme marksisma attīstībā un marksistisko kadru idejiski teorētiskajā audzināšanā bija V. 1. Ļeņina grāmatai «Kapitālisma attīstība Krievijā», kas izdota 1899. gadā. Sī grāmata pabeidza narodņicisma idejisko sagrāvi.

V. I. Ļeņins, izpētījis bagātīgu faktu materiālu, izdarīja ļoti svarīgus secinājumus. Krievija ir kļuvusi par kapitālistisku zemi; arvien vairāk saasinās pretrunas starp kapitālismu un dzimtbūšanas paliekām; kapitālisma attīstība grauj patvaldnie-ciskās iekārtas pamatus; Krievijā briest objektīvi apstākļi šās Iekārtas likvidēšanai; sabiedrībā veidojas revolucionārie spēki — izšķirošā loma pieder strādnieku šķirai, proletariāta spēks vēsturiskajā kustībā ir neizmērojami lielāks nekā tā daļa iedzīvotāju kopējā masā; strādnieku šķiras sabiedrotais ir zemniecība, kuras revolucionārismam ir dziļas ekonomiskas saknes. Pamatojoties uz Krievijas ekonomiskās attīstības un šķiru savstarpējo attiecību analizi, ko bija devis V. I. Ļeņins, tika izstrādāta marksistiskās partijas programa un taktika.

Krievijas marksisti ienesa ļeņiniskās idejas strādnieku kus-

tības praksē. V. I. Ļeņins izvirzīja Pēterburgas marksistiem uzdevumu pāriet uz politisko aģitāciju strādnieku masās. 1894. gada decembri sakarā ar Semjaņikova rūpnīcas (tagad V. I. Ļeņina rūpnīca) strādnieku nemieriem V. I. Ļeņins kopā ar šās rūpnīcas strādnieku I. V. Babuškinu uzrakstīja strādniekiem uzsaukumu, kuru vairākos eksemplāros izplatīja rūpnīcā. Sociāldemokrāti piedalījās ari streikos Jaunajā ostā, Torntona (tagad E. Telmaņa) fabrikā, Putilova (tagad Kirova) rūpnīcā un daudzos citos uzņēmumos. Skrejlapas, kurās ekonomiskās prasības bija savienotas ar politiskajām, radīja strādniekos nepieredzētu sajūsmu un palielināja viņu revolucionāro apzinīgumu. Marksistu darbība strādnieku masu politiskajā audzināšanā un organizēšanā kļuva pastāvīga un sistemātiska. Tā Ļeņina vadībā notika pagrieziens no propagandas nelielos attīstītāko strādnieku pulciņos uz aģitāciju strādnieku šķiras plašās masās.

Lai paplašinātu darbu masās, Pēterburgas marksistiskie pulciņi pēc V. I. Ļeņina iniciatīvas apvienojās vienotā nelegālā sociāldemokrātiskā organizācijā, kas 1895. gada beigās pieņēma nosaukumu «Cīņas savienība strādnieku šķiras atbrīvošanai». «Savienība» pamatojās uz centrālisma principu, stingru disciplīnu un ciešiem sakariem ar masām. Organizācijas kodols bija 15—17 cilvēku, kas bija sadalīti pa trim rajoniem. Pamatā bija strādnieku pulciņi rūpnīcās un fabrikās. «Savienību» vadīja centrālā grupa ar V. I. Ļeņinu priekšgalā, kurš vienlaicīgi bija visu «Savienības» izdevumu redaktors. «Cīņas savienības» biedri bija N. K. Krupskaja, G. M. Kržižanovskis, J. O. Martovs, A. N. Potresovs, S. I. Radčenko, V. V. Starkovs, A. A. Vaņejevs, P. I<. Zaporožecs un citi.

«Cīņas savienības» darbības satraukta, cara valdība deva tai nežēlīgu triecienu. 1895. gadā naktī uz 9. decembri tika arestēta «Savienības» vadība ar V. I. Ļeņinu priekšgalā un apmēram četrdesmit aktīvu darbinieku. 1896. gadā policija izdarīja vēl citus arestus un izrāva no «Savienības» rindām arvien jaunus un jaunus cīnītājus. Vairāk nekā gadu V. I. Ļeņins pavadīja cietumā. Tomēr arī šeit viņš nepārtrauca savu revolucionāro darbību un turpināja palīdzēt «Cīņas savienībai»: rakstīja skrejlapas un sastādīja partijas programas projektu. 1897. gadā V. I. Ļeņinu izsūtīja trimdā uz tālo Sibīriju. Daudzi aktīvi «Savienības» darbinieki tāpat tika izsūtīti. Tomēr, kaut arī zaudējumi bija smagi, «Savienība» noturējās pret cara opričņiku triecieniem: tik dziļas bija tās saknes strādnieku kustībā.

1896. gads atnesa «Cīņas savienībai» lielu uzvaru. Vasarā sāka streikot vairāk nekā 30 tūkstoši Pēterburgas strādnieku. Jekaterinhofas manufaktūras (fabrika «Ravenstvo») strādnieku streiks pārauga vispārējā galvaspilsētas tekstilnieku streikā. Lai gan «Savienības» pamatkodols bija arestēts, tā vadīja streiku. Mēneša laikā tika izdotas 13 skrejlapas. Cara valdība,

melojusi vairāk nekā tūkstoš strādnieku, mēģināja ne tikai ■ dauzi streiku ar nežēlīgām represijām, bet arī idejiski demo-i ilizei kustību, melīgi apgalvojot, ka valdībai esot «vienādi ■'argas kā fabrikantu, tā arī strādnieku intereses». So manevru

i kavējoties atmaskoja «Savienības» skrejlapa. Vēsts par streiku i/platijās pa visu Krieviju un tālu aiz tās robežām. Nobijusies

ii streiku cīņas plašā vēriena, cara valdība bija spiesta t«S97. gadā ar likumu ierobežot darba dienu līdz vienpadsmit ar ļ usi stundām.

Pēterburgas 1895. un 1896. gada streiki, it īpaši 1896. gada dreiks, pavēra jaunu lappusi Krievijas vēsturē — tautas revolūcijas sagatavošanas lappusi. Pirmo reizi strādnieku masas bija cēlušās uz cīņu sociāldemokrātiskās organizācijas vadībā.

Proletariāta uzstāšanās radīja jaunu revolucionārās cīņas situāciju. Krievijas revolucionārajā kustībā XIX gadsimtā, kā atzīmēja V. I. Ļeņins, skaidri nodalās trīs periodi atbilstoši tam, kura sabiedrības šķira uzspiedusi kustībai savu zīmogu. Dzimtbūšanas laikmetā, no dekabristu sacelšanās līdz dzimtbūšanas krišanai, revolucionārajā kustībā dominēja revolucionārie muižnieki. No 1861. gada līdz 90. gadu vidum šai kustībā darbojās galvenokārt demokrātiskā raznočincu inteliģence. Kapitālisma attīstība, strādnieku kustības pieaugšana un marksistu darbība sagatavoja lūzumu. Apmēram ar 1895. gadu sākas revolucionārās kustības trešais periods -- proletāriskais periods. Strādnieku šķira uzstājās kā nopietns politisks spēks, kā varens revolucionārs faktors. Līdz ar masveidīgas sociāldemokrātiskās strādnieku kustības rašanos par Krievijas politiskās dzīves svarīgāko jautājumu kļuva jautājums: kas vedīs sev līdzi zemniecību — strādnieku šķira vai liberālā buržuāzija?

«Cīņas savienība» izaudzināja grupu apzinīgu proletāriešu,, partijas celtnieku, kas nenogurdami darbojās masās. Aktīvi «Savienības» darbinieki bija lielo rūpnīcu strādnieki: Obuliova rūpnīcas (tagad «Boļševik») strādnieks V. A. Selgunovs, Sem-jaņikova rūpnīcas — I. V. Babuškins, Putilova rūpnīcas — N. G. Poļetajevs (vēlāk III Valsts domes deputāts), M. I. Kaļi-ņins un citi.

V. I. Ļeņina vadībā Pēterburgas «Cīņas savienība, strādnieku šķiras atbrīvošanai» pirmā Krievijā sāka realizēt sociālisma savienošanu ar strādnieku kustību, saistot strādnieku cīņu par ekonomiskām prasībām ar politisko cīņu pret carismu un kapitālistisko ekspluatāciju. Tas bija, kā rakstīja V. I. Ļeņins, pirmais nopietnais dīglis revolucionārai partijai, kas balstās uz strādnieku kustību un vada proletariāta šķiras cīņu.

Pēterburgas «Cīņas savienība» ārkārtīgi spēcīgi ietekmēja sociāldemokrātiskās kustības attīstību Krievijā. Pēc tās parauga sāka dibināties savienības arī citās pilsētās. Maskavā noorganizējās «Strādnieku savienība». Tika nodibinātas sociāldemokrātiskās grupas Tulā, Ivanovovozņesenskā (Ivanovā), Jaroslavļā, Kos-

tromā, Vladimirā, Rostovā pie Donas un citās pilsētās. Radās sociāldemokrātiskās organizācijas Ukrainā un Aizkaukāzā. Daudzas no tām pieņēma nosaukumu «Cīņas savienība». Par vienu no galvenajiem uzdevumiem savienībām kļuva streiku cīņas organizēšana. Tās centās katru streiku pārvērst par proletariāta šķiras cīņas skolu. Tā izveidojās sociāldemokrātisko organizāciju tradīcija aktīvi piedalīties streikos. Sociāldemokrāti sāka savu dzīvi saistīt ar strādniekiem.

Sociāldemokrātiskā kustība attīstījās arī Rietumu nacionālajos rajonos. 1893. gadā tika nodibināta Polijas Sociāldemokrātijā. 1897. gadā noorganizējās «Vispārējā ebreju strādnieku savienība Krievijā un Polijā» (Bunds). 90. gadu otrajā pusē parādījās pirmās sociāldemokrātiskās organizācijas Latvijā.

Pāreja no propagandas pulciņos uz aģitāciju strādnieku masās nenotika bez cīņas pašās organizācijās. Vieni stūrgalvīgi aizstāvēja novecojušās propagandas un organizācijas formas — pulciņus. Citi bija par pāreju uz aģitāciju, bet aizmirsa proletariāta politiskos uzdevumus un ieteica aprobežoties ar ekonomisko aģitāciju, dibināt kases un tamlīdzīgas organizācijas strādnieku ekonomisko vajadzību apmierināšanai, turpretī politisko cīņu atstāt liberāļiem.

Tādējādi jau pašā sociāldemokrātiskās kustības rītausmā Krievijā radās bīstama tendence: veidot šauri profesionālu un nevis politisku proletariāta organizāciju un piešķirt strādnieku kustībai tikai ekonomisku raksturu. Šādu uzskatu piekritējus nosauca par «ekonomistiem». Viņi balstījās uz Krievijas «legālo marksistu» un Rietumu reformistu idejām un praksē pakļāva ■strādnieku kustību liberālajai buržuāzijai.

V. I. Ļeņins un viņa piekritēji sāka enerģisku cīņu pret šīm pirmajām oportūnisma izpausmēm Krievijas strādnieku kustībā. Marksa secinājumu par patstāvīgas proletariāta partijas nepieciešamību Ļeņins uzskatīja par starptautiskās strādnieku kustības neatņemamu ieguvumu. Viņš sāka Krievijā veidot tādu partiju, nesamierināmi cīnīdamies pret mazāko mēģinājumu noliegt partijas patstāvību. Šai cīņai bija liela nozīme nākošās boļševiku partijas kadru formēšanā, boļševisrna izaugšanā. Tieši tā arī V. I. Ļeņins novērtēja šās cīņas vēsturisko jēgu, vēlāk rakstīdams: «Boļševiki nav «neparasts gadījums», viņi izauga cīņā pret oportūnismu 1894.—1914. g.l!» (Ļeņina Rakstu un m a t e r i ā 1 u krāj u ms, XIV, 317. Ipp.)

V. I. Ļeņina darbība 90. gados, viņa izvirzītās idejas, nesamierināmā cīņa pret marksisma teorijas izkropļojumiem, partijas kadru un strādnieku masu audzināšana revolucionārā garā — tas viss bija sākums jaunam, ļeņiniskam marksisma attīstības posmam.

Sociāldemokrātiskajai kustībai bija manāmi panākumi. Revolucionārajiem marksistiem izvirzījās uzdevums apvienot sociāldemokrātiskās organizācijas partijā. Šādu apvienošanu ide-

jiski bija sagatavojusi ļeņiniskā «Cīņas savienība». Tika veikti ari praktiski pasākumi kongresa sasaukšanai. 1896. gada vasarā «Savienības» biedre N. K. Krupskaja šajā nolūkā uzsāka sarunas ar citu pilsētu sociāldemokrātiem. V. I. Ļeņins, atrazdamies trimdā, uzrakstīja brošūru «Krievijas sociāldemokrātu uzdevumi», kurā, izmantojot Pēterburgas «Cīņas savienības» pieredzi, pamatoja strādnieku partijas marksistisko platformu.

Vietējo sociāldemokrātisko organizāciju I kongress notika slepeni Minskā 1898. gadā no 1. līdz 3. martam. Tajā piedalījās pavisam 9 biedri, kas pārstāvēja Pēterburgas, Maskavas, Kijevas un Jekaterinoslavas «Cīņas savienības», Bundu un Kijevas avīzes «Rabočaja Gazeta» grupu. Kongress pieņēma lēmumu par Krievijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas (KSDSP) izveidošanu un ievēlēja Centrālo Komiteju trīs cilvēku sastāvā. Ar nosaukumu «Krievijas» partija jau pašā sākuma uzsvēra, ka tā apvieno visu Krievijas tautu apzinīgos strādniekus. Kongresa vārdā tika izdots manifests, kuram bija pozitīva nozīme kā atklātam paziņojumam par partijas mērķiem. Partijas vārdā manifests pasludināja:

«Krievijas proletariāts nometīs no sevis patvaldības jūgu, lai ar jo lielāku enerģiju turpinātu cīņu pret kapitālismu un buržuāziju līdz pilnīgai sociālisma uzvarai» («P S K P kongresu, konferenču un CI< plēnumu rezolūcijās un lēmumos», I d., LVI, 1954., 13. 1 pp.).

Tomēr manifestā nebija pietiekami skaidri izteiktas galvenās idejas, kuras V. I. Ļeņins bija formulējis, — par to, ka proletariātam jāiekaro politiskā vara, par strādnieku šķiras vadošo lomu un par tās sabiedrotajiem cīņā pret carismu un kapitālismu.

Kongress pasludināja partijas nodibināšanu. Tam bija liela politiska un revolucionāri propagandistiska nozīme. Paziņojumu par partijas izveidošanu sociāldemokrāti visur uzņēma ar milzīgu prieku. Vēsts par notikušo kongresu uzmundrināja un atbalstīja partijas kadrus revolucionārā darba grūtajos pagrīdes apstākļos un pavēra tiem plašas perspektīvas. Vietējās sociāldemokrātiskās organizācijas sāka saukties par KSDSP komitejām. Krievijas Sociāldemokrātiskā strādnieku partija kļuva arvien pazīstamāka un populārāka strādnieku masās.

Tomēr faktiski partija nebija nodibināta. Sociāldemokrātiskajām organizācijām nebija vienotas programas, statūtu un taktikas, nebija vadības no viena centra, nebija idejiskas un organizatoriskas vienības. Drīz pēc I kongresa cara policija arestēja divus CK locekļus un daudzus ievērojamus sociāldemokrātus. Pastiprinājās idejiskās svārstības, palielinājās oportū-nistisko elementu ietekme. Bija manāms, ka trūkst trimdā esošo revolucionāro marksistu stingrā kodola un V. I. Ļeņina. Marksistiskā partija Krievijā radās grūtos apstākļos.

2. Ļeņina izstrādātais marksistiskas partijas celšanas plāns.

Ļeniniskās «Iskras» cīņa par partijas dibināšanu

Nepieciešamība dibināt strādnieku partiju kļuva arvien lielākā. Ap XX gadsimta sākumu cariskajā Krievijā bija uzkrājies pietiekami daudz viegli uzliesmojoša materiāla revolucionārai eksplozijai.

No 1900. līdz 1903. gadam plosījās pasaules ekonomiskā krize. Krievijā tā izpaudās sevišķi asi un sāpīgi. No tās triecieniem gāja bojā sīkie un vidējie uzņēmumi. Tika slēgts apmēram trīs tūkstoši fabriku un rūpnīcu. Pastiprinājās rūpniecības koncentrācija, ātri auga kapitālistu monopolistiskās apvienības, kas bija nodibinājušas savu kundzību kalnrūpniecībā, metalurģijā, mašīnbūvniecībā un citās svarīgās rūpniecības nozarēs. Kapitālisms Krievijā kļuva imperiālistisks.

Krize vēl vairāk sabiezināja atmosfēru Krievijā. Pieauga bezdarbs. Bezdarbnieki tūkstošiem atgriezās «mājās» — laukos, kur valdīja neraža un bads. Strādnieki sāka pāriet uz jaunām cīņas formām — no ekonomiskiem streikiem uz politiskiem streikiem un demonstrācijām. 1901. gada februārī un martā Pēterburgas, Maskavas, Harkovas, Kijevas un citu lielu pilsētu ielās pēc KSDSP komiteju aicinājuma izgāja tūkstošiem demonstrantu ar lozungu «Nost patvaldību!». Daudzās pilsētās notika Pirmā Maija demonstrācijas un streiki. Obuhova rūpnīcas strādnieku streiks pārauga sadursmē ar policiju un karaspēku. Strādnieki neatlaidīgi pretojās, bet spēki bija pārāk nevienlīdzīgi, un cara varas orgāni nežēlīgi izrēķinājās ar obu-hoviešiem. Varonīgā «Obuhovas aizsardzība» pastiprināja proletariāta cīņas garu.

1902. gads bija strādnieku kustības vēl lielāku uzplūdu gads. Streiki un demonstrācijas notika Pēterburgā, Maskavā, Kijevā, Baku, Batumā, Ņižņijnovgorodā, Sormovā, Odesā, Saratovā, Tiflisa (Tbilisi) un citās pilsētās. Sevišķa nozīme bija lielajam streikam-demonstrācijai_ Rostovā pie Donas. Streiku vadīja KSDSP komiteja. Vairākas dienas notika mītiņi, kuros piedalījās daudzi tūkstoši strādnieku, kas kāri klausījās sociāldemokrātu runas. Izrādījās, • ka policijai nav pa spēkam aizliegt sapulces un mītiņus ielās, un tikai ar karaspēka palīdzību tā tika galā ar strādniekiem.

1903. gadā strādnieku kustības vilnis bija vēl augstāks. Daudzās pilsētās notika Pirmā Maija streiki un demonstrācijas. 1903. gada vasarā KSDSP komiteju vadībā notika vispārēji politiski streiki Krievijas dienvidos — Aizkaukāzā (Baku, Tiflisa, Batumā, Ciaturi, uz Aizkaukāza dzelzceļa) un Ukrainā (Odesa, Kijevā, Jekaterinoslavā, Nikolajevā un Jeļisavetgradā). Šais streikos piedalījās_ vairāk nekā 200 tūkstoši strādnieku. Krievijas proletariāts cēlās uz revolucionāru cīņu pret cara varu.

Strādnieku kustības augšanas iebiedets, carisms_ centās to ipturēt visiem iespējamiem līdzekļiem. Uz proletariāta revolu-ionāro cīņu cara valdība arvien biežāk sāka_ atbildēt ar lodi 11n pletni, ar cietumu un trimdu. Sevišķi nežēlīgi tika apšauti Zlaloustas strādnieki 1903. gada martā.^ Vienlaikus carisms centās novirzīt strādniekus no revolucionāras cīņas. Cara oh-ranka ar savu aģentu palīdzību nodibināja dažās pilsētās organizācijas, kuras centās strādniekiem iestāstīt, ka cara valdība pati esot gatava palīdzēt apmierināt viņu_ ekonomiskās prasības, lai tikai strādnieki neiejauktos politikā. Sl strādnieku mānīšanas taktika tika nosaukta par «policejisko sociālismu» jeb zubatovismu — pēc tās iniciatora žandarmu pulkveža Zubatova uzvārda. Bet strādnieku šķiras augošā revolucionāra kustība noslaucīja no sava ceļa šīs policejiskās organizācijas.

Proletariāta revolucionārās cīņas ietekmē saviļņojas ari citas šķiras un sociālie slāņi. Uz cīņu cēlās zemniecība, ko bezizejas trūkums bija novedis līdz izmisumam. Ar lielu speķu šī cīņa izpaudās 1902. gadā Poltavas, Harkovas un Saratovas guberņa, kur zemnieki sāka dedzināt muižas, sagrābt muižnieku zemi un pretoties policijai un karaspēkam. Attīstījās studentu kustība. Atbildot uz policijas nežēlīgo izrēķināšanos, studenti 1901 ./02. gada ziemā organizēja streikus vairākās pilsētās.

Rosīga kļuva arī liberālā buržuāzija. Bet, būdama ekonomiski saistīta ar carismu un baidīdamās no masu kustības, buržuāzija nebija spējīga rīkoties kaut cik enerģiski. Liberāļi ierobežojās ar to, ka sūtīja caram lūgumus izdarīt nenozīmīgas reformas.

Visur bija jūtama revolūcijas tuvošanās. «Lai spēcīgāk brāžas vētra!» — šis Gorkija «Dziesmas par Vētrasputnu» dedzīgais aicinājums lieliski izteica toreizējo revolucionāro noskaņojumu. Proletariātam vajadzēja revolūciju sagaidīt pilnīgi apbruņotam, viņam vajadzēja kaujiniecisku marksistisku partiju, kas’būtu spējīga stāties darbaļaužu cīņas priekšgala.

Sociāldemokrātiskā kustība XIX gadsimta beigās bija ievērojami attīstījusies. Komitejas un grupas bija Pēterburga, Maskavā, Tulā, Tverā (Kaļiņinā), Ivanovovozņesenskā, Jaroslavļā, Kostromā, Ņižņijnovgorodā, Saratovā, Kijeva, Jekaterinoslavā, Odesā, Harkovā, Nikolajevā, Baku, Tiflisā, Batumā, Gomeļā, Vitebskā, Ufā un citās pilsētās, Donbasā un Sibīrijā.

Bet visas šīs organizācijas nebija saistītas sava starpa. Komitejām nebija pārdomāta darbības plāna, tās ierobežojas tikai ar šauri praktisku vietējo darbu, neizvirzot sev plašus politiskus uzdevumus visas Krievijas mērogā. Savrocibas un vaļas konspirācijas dēļ policija bieži sagrāva sociāldemokrātiskās organizācijas. Tāpēc darbā nebija pēctecības. Organizatorisko sadrumstalotību pastiprināja idejiskais sajukums sociāldemokrātu vidū: nebija vienotu uzskatu par strādnieku kustības uzdevumiem un šo uzdevumu atrisināšanas ceļiem un līdzekļiem. Sociāl-

demokrātiskās organizācijas acīm redzami atpalika no masu stihiskās kustības. Krievijas sociāldemokrātijā pārdzīvoja sajukuma un svārstību periodu. Organizatoriskā nošķirtība un idejiskās nesaskaņas bija tik lielas, ka radīt vienotu centralizētu partiju bija ārkārtīgi grūti.

Sevišķi bīstami bija «ekonomisti». Viņiem bija savi preses orgāni: avīze «Rabočaja Mis]» («Strādnieku Doma») Krievijā un žurnāls «Rabočeje Djelo» («Strādnieku Lieta») ārzemēs. Viņi aicināja strādniekus aprobežoties vienīgi ar ekonomiskām prasībām: palielināt darba algu, saīsināt darba dienu u. tml. «Ekonomisti» paziņoja: «Cīņa par ekonomisko stāvokli, cīņa pret kapitālu ikdienas vitālo interešu laukā un streiki kā šās cīņas līdzeklis — tāda ir strādnieku kustības devīze.» Daži «ekonomisti» aizstāvēja šo oportūnistisko ideju vairāk slēptā formā, sludinot «stadiju teoriju». Saskaņā ar šo «teoriju» strādnieku šķira savā ekonomiskajā cīņā vispirms izvirza prasību pēc streiku brīvības, pēc tam pāriet uz prasību pēc biedrošanās brīvības un beidzot piesardzīgi nonāk pie domas par politisko brīvību visumā.

«Ekonomistu» uzskati visspilgtāk bija izteikti dokumentā, ko nosauca par «Kredo» (ticības apliecinājums). «Krēdo» autori bija Kuskova un Prokopovičs, kuri vēlāk kļuva par kadetiem, bet padomju laikā — par baltemigrantiem. «Strādniekiem — ekonomisko, bet liberāļiem — politisko cīņu,» paziņoja viņi. «Ekonomisti» noliedza proletariāta patstāvīgo politisko lomu, noliedza strādnieku šķiras patstāvīgas politiskas partijas nepieciešamību. So oportūnistisko ideju izplatīšana draudēja pārvērst proletariātu par buržuāzijas politisko piedēkli.

XIX gadsimta beigās «ekonomisti» bija pārsvarā sociāldemokrātiskajās komitejās. «Ekonomisma» izcelšanos Krievijā noteica tie paši cēloņi, kas nosaka oportūnisma parādīšanos jebkurā kapitālistiskā zemē: buržuāzijas ietekmes ieviešanās strādnieku kustībā un proletariāta nevienādais sastāvs. Oportūnisma izplatīšanos Krievijā ietekmēja arī sīkburžuāzijas pārsvars iedzīvotāju vidū. Bez tam «ekonomisma» pastiprināšanos veicināja arī tas, ka ievērojama daļa marksistu kadru bija cietumos un trimdā, bet jauniešiem no inteliģences aprindām, kuri pēc marksisma uzvaras pār narodņicismu bija ieplūduši sociāldemokrātiskajās organizācijās, nebija pietiekami marksistiska rūdījuma un politiskas pieredzes.

«Ekonomisms» bija starptautiskā oportūnisma krieviskais paveids. 90. gados marksisms jau bija vadošais spēks Rietumeiropas strādnieku kustībā, un marksisma ienaidnieki sāka pārkrāsoties. Viņi uzstājās ar lozungu — «brīvība kritizēt» Marksu un prasīja par jaunu skatīt cauri (revidēt) Marksa mācību. Revizionisti noliedza iespēju zinātniski pamatot sociālisma nepieciešamību un neizbēgamību un pasludināja par nepamatotu pašu jēdzienu — strādnieku kustības «galamērķis», t. i., komu-

iiisrns. Viņi noliedza masu pieaugošo nabadzību un kapitālistisko pretrunu saasināšanos. Viņi prasīja atteikties no marksisma pamattēzēm — no šķiru cīņas teorijas, no sociālistiskās revolūcijas, no proletariāta diktatūras. Revizionisma vadonis vācu sociāldemokrāts Bernšteins paziņoja: «Galamērķis nav nekas, kustība ir viss,» — t. i., oportūnistiem galvenais bija panākt no valdošajām ekspluatatoru šķirām reformas, nenozīmīgus uzlabojumus strādniekiem, neskarot kapitālisma pamatus. Oportūnisti centās pārvērst sociāldemokrātiju no sociālās revolūcijas partijas par sociālo reformu partiju. Tādi paši reformisti, kas nodeva proletariāta pamatintereses, bija «ekonomisti».

Pret «ekonomistiem» enerģiski uzstājās V. I. Ļeņins.

Atbildot uz «Krēdo», viņš 1899. gadā uzrakstīja «Krievijas sociāldemokrātu protestu», ko apstiprināja septiņpadsmit Sibīrijas trimdā esošo marksistu sapulce. Savā programatiskajā paziņojumā revolucionārie marksisti aicināja pieteikt nesamierināmu karu visām «ekonomisma» idejām. «Protestu» plaši izplatīja sociāldemokrātiskajās organizācijās, un tam bija milzīga loma marksistiskās partijas izveidošanā Krievijā. Sākās cīņa pret «ekonomistiem» daudzās vietējās sociāldemokrātiskajās organizācijās. Ārzemēs pret «ekonomistiem» uzstājās Pļehanovs.

Bija nepieciešams apvienot visus revolucionāros sociāldemokrātiskos spēkus cīņai pret tādu jaunumu kā savrocība, idejiskās svārstības un «ekonomisms». Vēl trimdā būdams, V. I. Ļeņins secināja, ka izšķirošā loma marksistiskas partijas izveidošanā būs Viskrievijas politiskajai avīzei. V. I Ļeņins 1900. gadā, tikko beidzās viņa trimdas laiks, enerģiski ķērās pie avīzes organizēšanas. Viņš apbraukāja daudzas pilsētas, veda sarunas ar daudziem sociāldemokrātiem, piesaistot un saliedējot nākošās avīzes piekritējus. Sagatavojis augsni Krievijā, V. I. Ļeņins devās uz ārzemēm, lai tur organizētu avīzes izdošanu. Sī avīze bija «Iskra» («Dzirkstele») — pirmā revolucionāro marksistu Viskrievijas politiskā avīze. Tās redakcijā bija Krievijas sociāldemokrātisko organizāciju pārstāvji Ļeņins, Martovs, Potre-sovs un «Darba atbrīvošanas» grupas locekļi Pļehanovs, Aksel-rods un Zasuļiča. «Iskras» īstais iedvesmotājs, organizētājs un vadītājs bija V. I. Ļeņins.

1900. gada 11. decembrī ārzemēs iznāca pirmais «Iskras» numurs. Par epigrafu tam bija ņemti vārdi no dekabristu atbildes Puškinam: «No dzirksteles iedegsies liesma!». Krievijas marksisti stingri pamatojās uz Marksa pasludinātā dižā lozunga «Visu zemju proletārieši, savienojieties!» un uzskatīja sevi par vienu no starptautiskās strādnieku kustības pulkiem. Reizē ar to viņi tieši paziņoja, ka Krievijas strādnieku šķira ir iepriekšējo revolucionāro paaudžu darba turpinātāja, un izteica dziļu pārliecību, ka tieši proletariāts atrisinās uzdevumu, ko izvirzījusi revolucionārās cīņas vēsture Krievijā.

«Iskras» pirmā numura ievadrakstā «Mūsu kustības neatliekamie uzdevumi», ko bija uzrakstījis V. I. Ļeņins, bija teikts, ka šās avīzes galvenais uzdevums ir marksistiskas partijas nodibināšana Krievijā. Bez šādas partijas, norādīja V. I. Ļeņins, proletariāts nav spējīgs pacelties līdz apzinātai šķiru cīņai, strādnieku kustībai ir lemts būt bezspēcīgai un strādnieku šķirai nekad neizdosies izpildīt savu lielo vēsturisko misiju — atbrīvot sevi un visus Krievijas darbaļaudis no politiskas un ekonomiskas verdzības.

«Mūsu priekšā,» rakstīja V. I. Ļeņins, «visā savā spēkā paceļas ienaidnieka cietoksnis, no kura mūs apber ar lādiņu un ložu krusu, kas iznīcina labākos cīnītājus. Mums šis cietoksnis jāieņem, un mēs to ieņemsim, ja vien mēs visus mostošā proletariāta spēkus savienosim ar visiem Krievijas revolucionāru spēkiem vienā partijā, pēc kuras tieksies visi, kam vien Krievijā ir dzīva un godīga sirds» (Raksti,

4. sēj., 335. lpp.).

«Iskra» tad arī veltīja savus spēkus partijas dibināšanai. Kā tad bija iespējams tā laika apstākļos nodibināt partiju? Uz šo jautājumu V. I. Ļeņins atbildēja rakstā «Ar ko sākt?», kas publicēts «Iskrā» 1901. gada maijā. Sājā rakstā V. I. Ļeņins izvirzīja savu ievērojamo marksistiskās partijas celšanas plānu. Galvenais ir tas, rakstīja V. I. Ļeņins, ka plašas masas traucas cīņā, bet revolucionāriem nav vadītāju un organizatoru štāba. Un uz jautājumu «ar ko sākt?» viņš atbildēja: ar Viskrievijas politiskas avīzes organizēšanu. Šāda avīze nodrošinās ienaidnieku idejisko sagrāvi pašā strādnieku kustībā un nosargās revolucionārās teorijas tīrību. Tā palīdzēs izveidot vienotu izpratni par partijas prograinatiskajiem mērķiem, taktikas uzdevumiem un praktiskās darbības paņēmieniem. Avīze būs arī varens ierocis vietējo komiteju un grupu organizatoriskai apvienošanai vienotā partijā. Ap avīzi kā visas partijas kopēju pasākumu izveidosies aģentu tīkls, kas to apgādās ar materiāliem, izplatīs un saistīs ar strādniekiem. Avīzes piekritēju organizācija kļūs par nākamās partijas kodolu.

«Iskra» sāka savu darbību apstākļos, kad sašutums par patvaldību bija pārņēmis plašas sabiedrības aprindas. Sociāldemokrātiskajā kustībā bija daudz dažādu grupu, un katra no tām sludināja, ka viņas ieteiktais ceļš esot vienīgais pareizais. Sājā kustībā piedalījās arī sīkburžuāziskie inteliģenti, kuriem patiesībā bija svešas proletariāta sociālistiskās idejas, bet līdz zināmam laikam viņi bija strādnieku šķiras līdzskrējēji, ciktāl runa bija par cīņu pret carismu. Bija jāsaliedē visi revolucionārie marksistiskie spēki, bet, lai to varētu izdarīt, vajadzēja norobežoties no visāda veida līdzskrējējiem un oportūnistiskiem elementiem un skaidri noteikt savu poziciju. Un «Iskra» paziņoja:

«lekārn apvienojamies un lai apvienotos, mums vispirms kategoriski un noteikti jānorobežojas» (V. I. Ļ e ņ i n s, R a k -s t i, 4. sēj., 318. Ipp.).

Vispirms vajadzēja norobežoties no «ekonomistiem» kā no galvenā šķēršļa ceļā uz marksistiskas partijas dibināšanu. «Iskra» uzsāka pret viņiem enerģisku uzbrukumu.

Cīņā par revolucionāru marksistisku partiju izcila loma bija V. I. Ļeņina grāmatai «Ko darīt?», kas iznāca 1902. gada martā.

Pamattēzē, kas strāvo cauri visai šai V. I. Ļeņina grāmatai, ir ideja par partiju kā revolucionizējošu, vadošu un organizējošu strādnieku kustības spēku.

V. I. Ļeņins parādīja, ka «ekonomisms» ir marksisma ļaunākā karikatūra. «Ekonomisti» apgalvoja: ja jau viss vēsturē notiek pēc negrozāmiem likumiem, tad apzinīgo elementu loma sabiedrības attīstībā ir niecīga. Vēl vairāk, jebkura apzināta, plānveidīga darbība ir lieka, pat kaitīga, jo tā ir it kā varmācība pret vēstures objektīvo gaitu. Tāpēc, paziņoja «ekonomisti», partijai nevajag apzināti virzīt strādnieku stihisko kustību, bet tai pasīvi jāgaida, kamēr proletariāts pats pakāpeniski nonāks pie sociālisma.

Taču marksismam nav nekā kopīga ar oportūnistisko sti-biskuma filozofiju, kas teoriju un apzinīgumu padara strādnieku acīs bezvērtīgu. Marksisms ne tikai nenoliedz, bet, gluži otrādi, piešķir milzīgu nozīmi progresīvo tautas darbinieku apzinīgumam, enerģijai un apņēmībai. Pareiza teorija ir varens ierocis, tā palīdz izzināt tagadni un paredzēt nākotni, tā atvieglina un paātrina proletariāta mērķu sasniegšanu. Ļeņins rakstīja:

«... avangarda cīnītāja lomu var izpildīt vienīgi partija, ko vada progresīva teorija» (Raksti, 5. sēj., 333. Ipp.).

Šāda progresīva, revolucionāra teorija, drošs vadonis revolucionārai darbībai ir marksisms.

Proletariāts cīnās ar buržuāziju ne tikai politikas un ekonomikas sfērā, bet arī teorijas un ideoloģijas sfērā. Ideoloģiskā cīņa strādnieku šķirai ir ārkārtīgi nozīmīga, vitāli svarīga. Kapitālistiskajā sabiedrībā pastāv divas ideoloģijas — buržuāziskā un sociālistiskā. Strādnieku šķiras sabiedriskais stāvoklis virza to uz sociālismu. Bet buržuāzija kā valdošā šķira visiem spēkiem cenšas ieaudzināt proletariātam savu ideoloģiju. «Ekonomisti» palīdz buržuāzijai to darīt, noliedzot nepieciešamību ienest strādnieku šķirā sociālistisko apzinīgumu, paziņojot, ka sociālistiskā ideoloģija pati no sevis rodoties stihiskajā strādnieku kustībā. Taču sociālistiskā ideoloģija, t. i., marksisms, rodas zinātnes attīstības procesā, un strādnieku kustībā to ienes proletariāta politiskā partija.

«... katra strādnieku kustības stihiskuma dievināšana,» rakstīja V. I. Ļeņins, «katra «apzinīgā elementa» lomas,

sociāldemokrātijas lomas noniecināšana līdz ar to nozīme buržuāziskās ideoloģijas ietekmes pastiprināšanu strādniekos — pilnīgi neatkarīgi no tā, vai noniecinātājs to grib vai ne» (Raksti, 5. sēj., 345. lpp.).

Starp sociālistisko un buržuāzisko ideoloģiju notiek nesamierināma cīņa. V. I. Ļeņins norādīja:

«. . .-jautājums ir tikai tāds: buržuāziska vai sociālistiska ideoloģija. Vidusceļa te nav. . . Tāpēc katra sociālistiskās ideoloģijas noniecināšana, katra novēršanās no tās līdz ar to nozīmē buržuāziskās ideoloģijas stiprināšanu» (Raksti,

5. sēj., 346. lpp ).

Tātad katrā ziņā nepieciešama nepārtraukta un enerģiska ciņa pret buržuāziskajām idejām, kas iekļūst proletariāta. So ciņu veic marksistiskā partija, kuras svarīgākais^ uzdevums ir nosargāt proletariāta idejisko patstāvību un izplatīt sociālistisko ideoloģiju strādnieku šķirā. Partija ir proletariāta apzinīga daļa, kas ienes sociālistisko apziņu stihiskajā strādnieku kustība.

V. I. Ļeņins izskaidroja, ka stihiskuma dievināšana pārvērš strādnieku šķiras partiju par pasīvu spēku. Tāda_ partija velkas strādnieku kustībai astē un nemaz neatgādina šās kustības vadošo štābu. Faktiski proletariāts paliek bez partijas un līdz ar to tiek atbruņots šķiras ienaidnieku priekšā.

«Ekonomisti» sludināja dziļi aplamus un kaitīgus uzskatus par proletariāta politisko cīņu vispār un par strādnieku šķiras politiskajiem uzdevumiem Krievijā it īpaši. Viņi ieteica sociāldemokrātijai organizēt vienīgi «strādnieku ekonomisko cīņu pret uzņēmējiem un valdību» un tā «piešķirt pašai ekonomiskajai cīņai politisku raksturu». Bet ekonomiskā cīņa pret uzņēmējiem un valdību ierobežo strādnieku kustību tikai ar jautājumiem par izdevīgiem darbaspēka pārdošanas noteikumiem, turpretī proletariāts ir ieinteresēts ekspluatatoriskās iekārtas pilnīga iznīcināšanā un tās nomainīšanā ar sociālismu.

Lai sekmīgi cīnītos par sociālismu, proletariātam nepieciešama augsti attīstīta politiska šķiras apziņa. Šādu apziņu proletariātā audzina marksistiskā partija, kas māca tam verot un pareizi novērtēt visas šķiras visās to dzīves izpausmes un atsaukties no sava viedokļa uz visiem patvaļas un apspiešanas gadījumiem, vienalga, kuru šķiru tie skartu.

Krievijas strādnieku šķirai, rakstīja V. I. Ļeņins, jārīkojas kā progresīvai cīnītājai par demokrātiju, tai jāorganizē un jāvada visas tautas cīņa pret carismu. Sai nolūkā proletariātam vajadzīga partija, kas būtu īsts savas šķiras avangards. Lai partija patiešām kļūtu par avangardu, tās pienākums ir organizēt vispusīgu politisku patvaldības atmaskošanu un izmantot visāda veida protestus pret šo ļaunāko tautas ienaidnieku; partijai jābūt visu priekšgalā cīņā par jebkura vispārdemokratiska jautājuma atrisināšanu un nelokāmi jāaizstāv proletariāta in-

tcreses un tā sociālistiskie mērķi. Tas ir viens no svarīgākajiem marksistiskās partijas kā strādnieku šķiras politiskas vadītājas uzdevumiem tās atbrīvošanās cīņā.

«... par sociāldemokrātā ideālu,» norādīja V. I. Ļeņins, «jābūt nevis tredjūnijas sekretāram, bet tautas tribūnam, kas prot atsaukties uz visiem un visādiem patvaļas un spaidu izpaudumiem, lai kur tie notiktu, lai kādu slāni vai šķiru tie skartu, kas prot vispārināt visus šos izpaudumus vienā policijas vardarbības un kapitālistiskās ekspluatācijas ainā, kas prot izmantot katru sīkumu, lai apgaismotu visiem savu sociālistisko pārliecību un savas demokrātiskās prasības, lai visiem un katram noskaidrotu proletariāta atbrīvošanās cīņas vispasaules vēsturisko nozīmi» (Raksti, 5. sēj., 382. lpp.).

Uz šo ievērojamo Ļeņina doto īsta revolucionāra kā tautas tribūna definīciju pamatojās partija, audzinot savus biedrus un prasot no tiem, lai viņi kļūtu par politiskiem darbiniekiem. Partijas organizācijas mācījās organizēt masas, izskaidrojot tām strādnieku šķiras sociālistisko pārliecību un demokrātiskās prasības.

«Ekonomistu» verdziskā zemošanās stihiskuma priekšā nodarīja ne mazāku ļaunumu arī proletariāta organizatoriskajiem uzdevumiem. «Ekonomisti» attaisnoja savrocību un centās dibināt šauri profesionāla tipa organizācijas. Ļeņins ar rūgtumu rakstīja, ka toreizējo sociāldemokrātisko organizāciju darbība atgādina ar rungām apbruņotu zemnieku karagājienu pret modernu karaspēku. Lai uzvarētu karā pret carismu un kapitālismu, strādnieku šķirai bija vajadzīga spēcīga savu spēku-organizācija.

«... dodiet mums revolucionāru cīnītāju organizāciju — un mēs apgriezīsim apkārt Krieviju!» paziņoja V. I. Ļeņins (Raksti, 5. sēj., 422. lpp.).

Krievijas strādnieku šķira, norādīja V. I. Ļeņins, varēs izpildīt savus vēsturiskos uzdevumus tikai tad, ja tai būs kaujinieciska, centralizēta, revolucionāra marksistiska partija, kas nesaraujami saistīta ar masām. Tāda partija nodrošinās revolucionārās strādnieku kustības stingrību un stabilitāti. Tā kā tā bus pašaizliedzīgi uzticīga revolūcijai, tai tikpat pašaizliedzīgi uzticēsies visplašākās strādnieku masas. Lai izveidotu šādu partiju, vajadzīgi profesionālu revolucionāru kadri, kuri pilnīgi nodotos revolucionārajam darbam un neatlaidīgi un sistemātiski izveidotu sevī šim darbam vajadzīgās īpašības. Tā izveidosies cieši saliedēts pārbaudītu un ilgstošā politiskā skolā apmācītu vadoņu kolektīvs, bez kuriem «tagadējā sabiedrībā neviena šķira nav spējīga neatslābstoši cīnīties» (Raksti, 5. sēj., 417. lpp.).

Marksistiskā partija, rakstīja V. I. Ļeņins, ir «sociālistiskās strādnieku kustības augstākā forma». Strādnieku kustības īpatnība Krievijā bija tā, ka tanī vispirms radās strādnieku šķiras politiskā organizācija, ka toreiz proletariātam nebija citu orga-

nizāciju, izņemot sociāldemokrātiju. Bet V. I. Ļeņins paredzēja, ka strādnieku kustībā radīsies dažādas organizācijas. Viņš norādīja, ka ap strādnieku šķiras partijas organizāciju jābūt’citām šās_ šķiras organizācijām — arodbiedrībām, kultūrizglītības biedrībām u. tml. Partija kā šķiras organizācijas augstākā forma ir aicinata vadīt visas pārējās proletariāta organizācijas.

V. I. Ļeņins parādīja, ka Krievijas strādnieku šķiras revolucionārās marksistiskās partijas priekšā stāv ārkārtīgi lieli vēsturiski uzdevumi. Viņš pravietiski rakstīja:

«Vēsture nu izvirzījusi mums tuvāko uzdevumu, kas ir visrevolucionārākais no visiem jebkuras citas zemes proletariāta tuvākajiem uzdevumiem. Sā uzdevuma veikšana, ne vien Eiropas, bet arī (varam tagad teikt) Āzijas reakcijas visvarenāka balsta sagraušana,' padarītu Krievijas proletariātu par starptautiskā revolucionārā proletariāta avangardu» (R a k s t i, 5. sēj., 336. Ipp.).

V. I. Ļeņina grāmatai «Ko darīt?» bija |oti liela nozīme «ekonomisma» idejiskajā sagrāvē, partijas kadru saliedēšanā uz marksisma pamatiem, KSDSP II kongresa sagatavošanā un revolucionārās marksistiskās partijas nodibināšanā Krievijā. Saja gramatā V. I. Ļeņins deva spēcīgu triecienu revizionistiem Rietumeiropas sociāldemokrātiskajās partijās Bernšteina un viņa piekritēju persona, atmaskoja viņu oportūnismu un strādnieku šķiras interešu nodevību.

Jaunajā vēsturiskajā laikmetā, kad tuvojās proletariāta revolucionārās kaujas ar buržuāziju, V. 1. Ļeņins jaunā veidā izvirzīja jautājumu par strādnieku šķiras partiju. Rietumeiropas sociālistiskās partijas nevadīja visas proletariāta šķiras cīņas izpausmes. Tas ierobežojas ar parlamentāro darbību. Tajās, arvien spēcīgāk izpaudās oportūnisms, un tās negatavoja partijas kadrus un strādnieku masas revolūcijai.

V. I. Ļeņins pirmais no marksistiem redzēja, ka strādnieku šķirai vajadzīga jauna lipa partija. Savus uzskatus par jauna tipa partiju, par tas raksturu un lomu strādnieku kustībā, par tas darbības pamatprincipiem V. I. Ļeņins izklāstīja grāmatā «Ko darīt?».

Grāmatas «Ko darīt?» vēsturiskā nozīme ir tā, ka tajā V. I._ Ļeņins, attīstot Marksa un Engelsa idejas par proletārisko partiju, izstrādāja pamatus mācībai par revolucionāru marksistisku partiju — jauna tipa partiju:

pamatoja marksisma pamattēzi, ka marksistiskā partija ir strādnieku kustības savienošana ar sociālismu;

atsedza zinātniskā sociālisma teorijas milzīgo nozīmi stihiskajā strādnieku kustībā un visā partijas darbībā;

izstrādāja jautājumu par partiju kā par proletariāta politisko vadoni, ka par strādnieku kustības vadošo spēku, kas apvieno un virza proletariāta šķiras cīņu;

pierādīja, ka nepieciešams pārkārtot visu partijas darbu ta, lai masas audzinātu un sagatavotu revolūcijai;

parādīja, ka oportūnisma idejiskie avoti ir vispirms klanīšanās strādnieku kustības stihiskuma priekšā un sociālistiskās apziņas lomas noniecināšana strādnieku kustība.

Ļeņiniskā «Iskra» ar augstu paceltu karogu devās cīņā par marksisma revolucionāro teoriju. Starptautiskajā revolucionāru kaujā pret oportūnistiem Krievijas marksisti bija pirmajās rindās. Cīnoties pret marksisma sagandēšanu, V. I. Ļeņins jo sevišķi uzsvēra, ka nepieciešams tālāk izstrādāt teoriju un darīt to bagātāku ar praktiskās kustības pieredzi. Jau «Iskras» organizēšanas laikā V. I. Ļeņins rakstīja:

«Mēs nepavisam neuzskatām Marksa teoriju par kaut ko pabeigtu un neaizskaramu; gluži otrādi, mēs esam pārliecināti, ka tā ir likusi tikai stūrakmeņus tai zinātnei, ko sociālistiem vajag virzīt tālāk visos virzienos, ja viņi negrib atpalikt no dzīves» (Raksti, 4. sēj., 185. lpp.).

V. I. Ļeņins paskaidroja, ka marksisma vispārīgie principi katrā zemē jāpielieto, ievērojot tās īpatnības, un Krievijas sociālistiem patstāvīgi jāizstrādā marksisma teorija. Paša V. I. Ļeņina darbība bija paraugs, kā radoši pieiet marksismam.

Lielas briesmas revolucionāras marksistiskas partijas izveidošanai radīja narodņicisms, kas bija par jaunu^ atdzīvojies revolūcijas uzplūdu ietekmē. 1901. gada beigās dažādu narod-ņicisku grupu atliekas apvienojās, nosaucot sevi skanīgā vārdā par sociālistu revolucionāru (eseru) partiju. 1901. un 1902. gadā ' eseri izdarīja vairākus teroristiskus aktus, starp citu, nogalināja divus cara ministrus. Narodovoliešu sazvērnieciski teroristiskas tradīcijas un zināmais tīri ārišķīgais eseru revolucionarisms ietekmēja revolucionāro inteliģenci, daļu strādnieku un pat nepieliekami izturētos sociāldemokrātus.

«Iskra» ļoti asi kritizēja eserus. Noliedzot šķiriskās atšķirības starp proletariātu, zemniecību un inteliģenci, eseri traucējā strādnieku šķirai noskaidrot savu vadošo lomu revolucionārajā cīņā. Sludinādami, ka inteliģencei vienai pašai jācīnās ar patvaldību, viņi novirzīja revolucionāru spēkus uz veltīgiem teroristiskiem aktiem un kavēja masu revolucionārās cīņas organizēšanu. Izvirzot prasību pēc «zemes socializācijas», viņi apmānīja strādniekus un zemniekus ar spriedelējumiem, ka, arī paliekot kapitālismam, it kā esot iespējams ieviest sociālismu uz laukiem, atceļot zemes privātīpašumu un sadalot zemi zemniekiem līdzīgās daļās.

Jo svarīgs «Iskras» uzdevums bija partijas prograrnas projekta izstrādāšana. Nosakot partijas mērķus un uzdevumus, programai vajadzēja idejiski saliedēt atsevišķas sociāldemokrātiskās organizācijas vienotā partijā. 1902. gada jūnijā publicēja prograrnas projektu. Tajā precīzi un skaidri bija noteikts

strādnieku kustības galamērķis — kapitālisma nomainīšana ar sociālismu; ceļi, kas ved uz šo mērķi, — sociālistiskā revolūcija un proletariāta diktatūra; strādnieku partijas tuvākie uzdevumi Krievijā — revolucionāra patvaldības gāšana un demokrātiskās republikas nodibināšana.

Apstākļos, kad Krievijā bija revolucionāri uzplūdi, «Iskra» nāca klajā ar plašu politisku plānu, kā organizēt visas tautas cīņu pret carismu. Tās darbība stipri veicināja gaidāmās revolūcijas sagatavošanu.

Par vienu no saviem galvenajiem uzdevumiem «Iskra» uzskatīja toreizējo sociāldemokrātisko komiteju pārvēršanu par īstiem proletariāta šķiras cīņas vadītāju un organizatoru štābiem. Atšķirībā no Rietumeiropas sociālistiskajām partijām, kas ierobežojās ar mierīgu parlamentāru darbību, «Iskra» aicināja uz revolucionāru cīņu un uzsvēra «tādu revolucionāru metodu kā politisko streiku un demonstrāciju nozīmi. «Iskras» komiteju nozīme strādnieku kustībā arvien vairāk pieauga, pastiprinājās to ietekme un vadošā loma. Atrodoties pašā strādnieku kustības centrā, KSDSP komitejas nostiprināja savus sakarus ar masām un audzināja īstus masu vadoņus.

«Iskra» konsekventi cīnījās par to, lai proletariāts vadītu masu revolucionāro cīņu. Tā izvirzīja sociāldemokrātiem uzdevumu «iet visās iedzīvotāju šķirās». Tās ietekmē sociāldemokrātiskās organizācijas paplašināja savu darba lauku.

_ Sevišķu uzmanību «Iskra» pievērsa zemniecībai kā proletariāta sabiedrotajam. «Iskra» aicināja strādnieku šķiru sniegt visu iespējamo atbalstu zemnieku kustībai. Kad 1902. gada pavasarī sākās zemnieku nemieri, sociāldemokrāti skaidri izprata savus uzdevumus. 90. gados sociāldemokrātiskās idejas uz laukiem nesa strādnieki, kas bija izsūtīti no pilsētām par piedalīšanos «nekārtībās». Tagad KSDSP komitejas nodibināja tiešus sakarus ar laukiem: parādījās zemniekiem domātas skrejlapas, organizējās grupas sociāldemokrātiskai propagandai zemnieku vidū. Lai cik nelieli bija šie pirmie panākumi, tiem bija milzīga principiāla nozīme, jo tas bija sākums šķiru cīņas ideju un politiska apzinīguma plānveidīgai izplatīšanai zemnieku daudzmiljonu masās.

1903. gadā izdotajā brošūrā «Trūcīgajiem lauku ļaudīm» V. T. Ļeņins miljoniem zemnieku saprotamā valodā izklāstīja strādnieku partijas politiku un izskaidroja trūcīgajiem lauku ļaudīm, kādai jābūt viņu pozicijai revolucionārajā cīņā.

«...visiem Krievijas strādniekiem un visiem trūcīgajiem lauku ļaudīm,» rakstīja V. I. Ļeņins, «ar abām rokām jācīnās uz divām pusēm: ar vienu roku, savienībā ar visiem strādniekiem, — jācīnās pret visiem buržujiem; ar otru roku, savienībā ar visiem zemniekiem, — jācīnās pret ierēdņiem uz laukiem, pret muižniekiem dzimtkungiem ...

Pirmais solis uz laukiem ir zemnieka pilnīga atbrīvošana, pilnīgas tiesības viņam, zemnieku komiteju iekārtošana, lai atdotu atpakaļ nogriezumus. Bet mūsu pēdējais solis tiklab pilsētā, kā arī uz laukiem būs viens: atņemsim muižniekiem un buržuāzijai visu zemi, visas fabrikas un iekārtosim sociālistisku sabiedrību» (Raksti, 6. sēj., 355., 363. un 364. Ipp.).

Sociāldemokrātiskais darbs attīstījās arī armijā. 1902.^ gada decembrī radās Kara revolucionārā organizācija, kas cieši piedējās KSDSP. Pieauga sociāldemokrātijas ietekme studējošās jaunatnes vidū. Augstskolās tika dibinātas sociāldemokrātiskās grupas. 1902. gada sākumā notikušais Viskrievijas studentu kongress pieņēma lēmumu pēc iespējas ciešāk pieslieties KSDSP.

«Iskra» atbalstīja jebkura sabiedrības slāņa pausto neapmierinātību ar cariskajā Krievijā pastāvošo kārtību. Tas noteica arī viņas attieksmi pret liberālās buržuāzijas opozicionāro kustību. Kamēr liberāļi vēl nebija noformējušies politiskā grupā, «Iskra» atbalstīja viņu protestu pret cara patvaldības patvaļu, tajā pašā laikā kritizējot liberāļu nenoteiktību un gļēvulību. Bet. kad 1902. gadā parādījās P. Strūves vadītā liberāļu politiska grupa ar savu ārzemēs izdoto preses orgānu «Osvoboždeņije» («Atbrīvošana») un pretendēja uz atbrīvošanās kustības vadību, par galveno uzdevumu «Iskrai» kļuva liberālisma antirevolucio-nārisma atmaskošana.

Krievu marksistu kaujinieciskais orgāns konsekventi aizstāvēja tiesību katrai nācijai pašai noteikt savu likteni. Jebkura' nacionālo spaidu izpausme sastapa enerģisku «Iskras» pretsparu. «Iskra» aizstāvēja somu tautas likumīgās tiesības, ar sašutumu nosodot cariskās bandas vardarbību. Tā atmaskoja koloniju sagrābšanas politiku Tālajos Austrumos un pasludināja par noziedzīgu Krievijas carisma un Eiropas imperiālistu organizēto karu pret ķīniešu tautu. Ļeņiniskā «Iskra» daudz darīja, lai apspiesto nāciju darbaļaužu masās rastos uzticība krievu proletariātam, redzot, ka tas ir stingrs un nelokāms cīnītājs pret visāda veida nacionālajiem spaidiem. Reizē ar to «Iskra» nesamierināmi cīnījās pret ebreju, poļu un citiem sīk-buržuāziskajiem nacionālistiem, kas centās radīt nacionālu naidu starp strādniekiem. V. I. Ļeņins nemitīgi propagandēja proletāriskā internacionālisma principu. Viņš izskaidroja, ka tikai cieša apspiesto nāciju strādnieku savienība ar krievu proletariātu, tikai visas Krievijas strādnieku šķiras kaujinieciska vienība bez tautību atšķirības novedīs pie uzvaras pār carismu un nodrošinās darbaļaužu pilnīgu politisku un ekonomisku atbrīvošanos.

Tā ļeņiniskā «Iskra», neatlaidīgi un konsekventi paplašinādama strādnieku šķiras iedarbību uz visām sabiedriskās dzīves nozarēm Krievijā, modināja politisku neapmierinātību dažādos

iedzīvotāju slāņos. «Iskra» veidoja partiju cīņaĻ pret visādiem ekonomiskiem, politiskiem, sociāliem un nacionāliem spaidiem un audzināja strādnieku šķiru par vadītāju visas tautas cīņai pret carismu.

«Iskra» konsekventi realizēja Ļeņina organizatorisko plānu. «Vēstulē biedram par mūsu organizatoriskajiem uzdevumiem» V. I. Ļeņins ieteica šādu KSDSP vietējās organizācijas uzbuves shēmu. Katrā pilsētā jābūt vienai partijas komitejai, kas vada vietējo kustību. Bija nepieciešams izbeigt vietējo organizāciju nenormālo un kaitīgo sadalīšanu divās komitejās, divās daļās — strādniekos un inteliģencē, kā to praktizēja «ekonomisti». Komitejā vajadzēja būt visiem galvenajiem strādnieku kustības vadoņiem, kuriem bija visciešākie sakari ar masam un vislielākā autoritāte tajās. Komitejai pakļautas divējāda veida organizācijas. Pirmkārt, rajonu grupas un rūpnīcu apakškomitejas. Katrai rūpnīcai jākļūst par mūsu cietoksni, prasīja V. I. Ļeņins. Šīs rajonu un rūpnīcu grupas saista komiteju ar strādnieku masām. Otrkārt, grupas pie pašas komitejas, kuras apkalpo dažādas partijas vajadzības: propagandistu, transporta, tipogrāfijās grupas, grupas konspiratīvo dzīvokļu iekārtošanai, spiegu izsekošanai, jaunatnes, ierēdņu-veicinātāju grupas utt. Vienas no šīm grupām ietilpst partijas organizācijā, citas tai pieslejas, atrodas tās ietekmē. Tādējādi katrai vietējai partijas organizācijai vajadzēja sastāvēt no vadošajiem kadriem, kas pa lielākajai daļai bija profesionāli revolucionāri, un plaša pulciņu un grupu tīkla perifērijā. Šāda organizācijas uzbūve nodrošināja centrālismu, disciplīnu, ciešus sakarus ar masām, spēju manevrēt un elastīgumu. Pamatojoties uz Ļeņina plānu, sākās sociāldemokrātisko organizāciju pārkārtošana.

Ap «Iskru» izveidojās spēcīga profesionālu revolucionāru organizācija. Nodibinājās «Iskras» organizācija Krievijā un «Krievijas revolucionārās sociāldemokrātijas ārzemju līga». Grūtajos pagrīdes apstākļos, cīņā pret daudzajiem ienaidniekiem rūdījās profesionālo revolucionāru kadri, kuri bija pašaizliedzīgi un uzticīgi proletariāta lietai, principiāli izturēti un disciplinēti, nesamierināmi ar visiem oportūnisma sārņiem un nesaraujami saistīti ar masām. Šādi profesionāli revolucionāri bija I. V. Ra-buškins, N. E. Baumanis, M. I. Kaļiņins, N. K. Krupskaja, M. M. Ļitvinovs, G. I. Petrovskis, O. A. Pjatņickis, J. V. Staļins, J. D. Stasova, J. M. Sverdlovs, S. G. Šaumjans, R. S. Zernļačka un daudzi citi iskrieši. «Iskras» profesionālo revolucionāru organizācijai bija izcila loma partijas radīšanā un attīstībā.

Cīņā par partijas radīšanu «Iskra» rīkojās kā vesela vienība. Taču, izstrādājot partijas uzskatus programas un taktikas jautājumos, V. I. Ļeņinam nācās pārvarēt nopietnas svārstības pašā «Iskras» redakcijā. Redakcijā radās domstarpības jautājumā par attieksmi pret liberālo buržuāziju. V. I. Ļeņins bija par to, ka enerģiski jākritizē liberāļu politiskā gļēvulība un bailīgums, ka

jāatmasko viņu antirevolucionārisms. Pļehanovs un Akselrods uzskatīja liberāļus par sabiedrotajiem revolūcijā.

Asi strīdi izcēlās par programas jautājumiem. Pļehanovs svārstījās jautājumā par proletariāta diktatūru. Tikai pateicoties V. I. Ļeņinam, programas projektā bija precīzi formulēta marksisma pamattēzē par proletariāta diktatūru. Pļehanovs neizdalīja proletariātu no kopējās darbaļaužu masas un neuzsvēra, ka strādnieku šķira var un tai vajag apvienot ap sevi visus kapitāla apspiestos. Viņam nebija izteikta arī doma, ka partija vada proletariāta šķiras cīņu. V. I. Ļeņinam neatlaidīgi pieprasot, programas projektā tika skaidri parādīts partijas proletāriskais raksturs un ideja par strādnieku šķiras hegemoniju, kā arī precīzi noradīts uz partijas vadošo avangarda lomu strādnieku kustībā.

Asa bija cīņa agrārās programas jautājumos. V. I. Ļeņins izvirzīja prasību iznīcināt dzimtbūšanas paliekas laukos, starp citu, atdot zemniekiem «nogriezumus». Tajā pašā laikā V. I. Ļeņins uzskatīja, ka tad, kad revolucionārā zemnieku kustība attīstīsies, prasību atdot zemniekiem «nogriezumus» vajadzēs nomainīt ar zemes nacionalizācijas programu. Pret Ļeņina izvirzīto zemes nacionalizācijas tēzi izteicās Pļehanovs, Akselrods un Martovs. Tas liecināja, ka viņi pietiekami augstu nenovērtē strādnieku un zemnieku savienības nozīmi revolūcijā.

Redakcijas iekšējos strīdos jau toreiz iezīmējās divas politiskas līnijas — revolucionāri marksistiska un oportūnistiska līnija. Asās sadursmes svarīgākajos principiālajos jautājumos brīžiem radīja bažas, ka «Iskras» vadītāju kolektīvs var izjukt, tomēr šķelšanās toreiz vēl nenotika.

V. I. Ļeņina vadība nodrošināja «Iskras» revolucionāri marksistisko pozīciju visos strādnieku kustības jautājumos. V. I. Ļeņins vēlāk raksturoja vecās «Iskras» virzienu kā pilnīgi boļševistisku.

«Boļševisms,» rakstīja V. I. Ļeņins, «izvadīja trīs gadus, no 1900. līdz 1903., veco «Iskru» un izgāja cīņā pret meņ-ševismu kā viengabalains virziens» (Raksti, 16. sēj., 39. Ipp.).

«lskra» saka savu darbu idejisku svārstību un organizatoriska haosa apstākļos. Ar savu gandrīz trīs gadus ilgo darbību «lskra» bija idejiski un organizatoriski sagatavojusi revolucionāras marksistiskas partijas dibināšanu. 1902. gada otrajā pusē un 1903. gada sākumā visas komitejas (izņemot Voroņežas, kur vēl valdīja «ekonomisti») pievienojās «Iskrai». «Iskras» uzvaru vajadzēja nostiprināt partijas kongresā.

3. KSDSP II kongress. Boļševiku partijas rašanās

KSDSP II kongress sanāca slepeni, sākumā Briselē, pēc tam Londonā 1903. gadā no 17. jūlija līdz 10. augustam. Tajā piedalījās 43 delegāti, kuri pārstāvēja 26 organizācijas un ku-

riem bija 51 lēmēja balss. Ar savu rūpīgo sagatavotību, pilnīgo pārstāvniecību un plašajiem izlemjamajiem jautājumiem KSDSP II kongress bija vēl nepieredzēta paradība visa Krievijas revolucionārās kustības vēsturē. Kongresa priekšvakara un tā darba laikā Krievijas dienvidus pāršalca varens vispārēju streiku vilnis. Delegāti ieradās kongresā, nesdami sev līdzi tuvojošās .revolūcijas vētraino elpu.

KSDSP II kongresa galvenais uzdevums, kā norādīja V. I. Ļeņins, bija nodibināt īstu revolucionāru strādnieku partiju uz tiem principiālajiem un organizatoriskajiem pamatiem, kurus bija izvirzījusi un izstrādājusi «Iskra». Sis uzdevums tika atrisināts niknā cīņā pret oportūnismu.

«Iskr'ai» kongresā bija vairākums — 33 balsis. Antiiskrie-šiem bija 8 balsis (3 «ekonomisti» un 5 bundļsti). Grupai «Juž-nij rabočij» («Dienvidu strādnieks») sekoja svārstīgie — centristi jeb «purvs», kā viņus nosauca V. I. Ļeņins; tiem bija 10 balsis. Kaut gan kongresa delegātu vairākums sevi uzskatīja par «Is-kras» piekritējiem, tomēr ne visi tie bija īsti iskrieši, ļeņinicšj. Stingrajiem un konsekventajiem iskriešiem, V. I. Ļeņina piekritējiem, bija 24 balsis; tā saucamajiem «svārstīgajiem» iskriešiem, kas sekoja Martovam, nākošajiem meņševikiem, bija 9 balsis. Antiiskrieši centās izmantot saviem nolūkiem katru domstarpību iskricšu vidū.

Radot partiju, kongresam vajadzēja pārvarēt tādu šķērsli kā pulciņu savrupību. Sociāldemokrātijas attīstības īpatnība Krievijā bija tā, ka pastāvēja dažādi pulciņi, kas dažadi izprata partijas politikas pamatus. Kongresam vajadzēja šauro pulciņu sakaru vietā likt plašus vienotus partijas sakarus un radīt partiju, kurā visas organizācijas būtu idejiski un organizatoriski cieši saistītas savā starpā. Sī pulciņu apvienošana partija norisinājās mokoši, un kongresā partejiskuma principi ne vienreiz vien sadūrās ar pulciņu savrupību.

Kongress sāka savu darbu ar jautājumu par Bunda vietu partijā. Tā nebija nejaušība. «Iskra» aizstaveja_ ideju, ka visu Krievijas nāciju attīstītākajiem strādniekiem jāsaliedējas vienotā, centralizētā partijā. Bunds centās panakt, lai partiju veido uz federatīviem pamatiem, uzskatīdams partiju par tādu nacionālu organizāciju formālu apvienību, kuras nav atkarīgas no partijas kopējās vadības. Šādas organizācijas būtu vāji saistītas savā starpā, un tā nebūtu saliedēta proletāriskā partija.

V. I. Ļeņins un viņa piekritēji nesamierināmi cīnījās pret Bunda organizatorisko ’ nacionālismu, izskaidrojot, cik kaitīga ir federācija, kas padara likumīgu atsvešinātību partijas iekšēja dzīvē un ir pretrunā ar centralisma principu. Kongress noraidīja nacionālistisko federācijas principu partijas celtniecībā. Uzvarēja Ļeņina ideja par partijas veidošanu uz centrālisma un proletāriskā internacionālisma pamatiem.

Tūlīt pec tam kongress izskatīja jautājumu par partijas programu.

Asa cīņa sākās sakarā ar programas tēzi par proletariāta diktatūru. Oportūnistu līderi — bundists Libers un «ekonomisti» Akimovs un Martinovs — nikni pretojās tam, ka programā uzņem tēzi par proletariāta diktatūru; viņi pie tam atsaucās uz Rietumeiropas sociālistisko partiju programām, kurās nebija izvirzīts uzdevums iekarot proletariāta diktatūru. Viņi apgalvoja, ka_ šķiru pretrunas vājinoties un ka strādnieku šķiras materiālā stāvokļa pakāpeniska uzlabošanās pati no sevis, bez proletariāta diktatūras, novedīšot pie sociālisma. Kongress deva oportūnis-tiem izšķirošu triecienu un apstiprināja programā marksisma pamattēzi par proletariāta diktatūru.

«Ekonomisti» uzstājās pret programas tēzi par partijas vadošo lomu strādnieku kustībā un ieteica kongresam vairākus labojumus «stihiskurna teorijas» garā. Kongress noraidīja visus viņu labojumus.

Sevišķi neatlaidīgi oportūnisti iebilda pret programas prasībām zemnieku jautājumā. Ar apgalvojumiem, ka zemnieki neesot revolucionāri, viņi maskēja savu nevēlēšanos un pat bailes sacelt_ masas uz revolūciju. Būtībā oportūnisti cīnījās pret proletariāta vadošo lomu revolūcijā, pret strādnieku un zemnieku savienību.

Aizstāvot agrāro programu, V. I. Ļeņins uzsvēra, ka prasība iznīcināt dzimtbūšanas paliekas ir revolucionāra.

«Mēs ticam,» teica viņš, «ka, ņemot vērā to, ka sociāldemokrātijā tagad uzsākusi cīņu par zemnieku interesēm, mēs nākotnē rēķināsimies ar faktu, ka zemnieku masa pieradīs raudzīties uz sociāldemokrātiju kā uz viņas interešu aizstāvi» (Raksti, 6. sēj.,'434. lpp.).

Nopietni strīdi iedegās par nacionālo jautājumu. Tādā daudz-naciju zeme kā Krievija pareizai programai un politikai nacionālajā jautājumā bija ārkārtīgi liela nozīrne. Marksistiskās nacionālas programas teorētiskos pamatus un praktiskās prasības izstrādāja V. I. Ļeņins. Darbā «Nacionālais jautājums mūsu programa» j.in citos rakstos «Iskrā» viņš pamatoja konsekventi intcrnacionalistiskas programas tezes: prasību pēc pilnīgas tiesību vienlīdzības visiem pilsoņiem neatkarīgi no tautības, pašnoteikšanās tiesību atzīšanu visām valstī ietilpstošajām nācijām, principu, ka visu nāciju strādniekiem jāapvienojas vienotās šķiras organizācijas (partijā, arodbiedrībās u. c.).

Programas lozungs — nāciju pašnoteikšanās tiesības — bija partijai spēcīgs ierocis revolucionārajā cīņā: tas pamudināja Krievijas apspiestās tautības pievienoties proletariātam — konsekventajam cīnītājam pret nacionālajiem spaidiem un veicināja strādnieku šķiras audzināšanu proletāriskā internacionālisma garā.

Sim lozungam bundisti nostadīja_ pretī dziļķ oportūnistisko un nacionālistisko prasību pēc kulturāli nacionālas autonomijas. Tā norobežoja strādniekus pēc nacionālās kultūras pazīmēm^ un grāva proletariāta internacionālo šķirisko vienību; tā ierobežoja dažādu nāciju darbaļaužu intereses tikai ar kultūras jautājumiem un novirzīja tos no cīņas par revolūciju, par visas valsts demokrātisku pārveidošanu. Nepareiza bija ari poļu sociāldemokrātijas pārstāvju pozicija. Viņi maldīgi domāja, ka lozungs par nāciju pašnoteikšanās tiesībām nākšot par labu poļu nacionālistiem, un ieteica to noraidīt.

Ļeņina idejas un KSDSP II kongresa pieņemtā partijas pro-graina nacionālajā jautājumā bija trieciens nacionālismam, darīja bagātāku marksisma teoriju un palīdzēja partijai ieturēt pareizu nacionālo politiku.

Iskriesi atsita visus oportūnistu uzbrukumus. Kongress apstiprināja «Iskras» programu, kas sastāvēja no divām daļām — maksimālās un minimālās programas. Maksimalaja programā bija runa par partijas galamērķi — sociālistiskās sabiedrības uzcelšanu, par šā mērķa realizēšanas priekšnoteikumu — sociālistisko revolūciju un proletariāta diktatūras nodibināšanu. Minimālajā programā bija runa par partijas tuvā-kajiem uzdevumiem — par carisma gāšanu, par buržuāziski demokrātisko revolūciju, demokrātiskās republikas nodibināšanu, astoņstundu darba dienu, visu nāciju pilnīgu vienlīdzību tiesībās un to pašnoteikšanās tiesībām, par dzimtbūšanas palieku iznīcināšanu uz laukiem.

II kongresa pieņemtā programa bija revolucionārās prole-tāriskas partijas marksistiska programa, kas pašos pamatos atšķīrās no Rietumeiropas partiju programam. Toreiz tā bija visā pasaulē vienīgā strādnieku partijas programa, kura formulēta proletariāta diktatūras ideja. KSDSP programa bija Krievijas marksistu teorētiska darba rezultāts, kas padarīja marksismu ievērojami bagātāku. Šī programa noteica izturētu marksistisku partijas politiku un veicināja jaroletariata audzināšanu revolucionārai cīņai par varu. Partija pamatoti varēja lepoties ar šādu programu. Uz tās pamatiem izveidojās_ un kļuva stipra boļševiku partija. Uz to balstoties, partija sekmīgi cīnījās par buržuāziski demokrātiskās un sociālistiskās revolūcijas uzvaru Krievijā.

Kongress atzīmēja «Iskras» izcilos nopelnus ciņa ar opor-tūnismu, marksisma aizstāvēšanā un attīstīšanā un partijas celtniecībā un pasludināja «Iskru» par partijas centrālo orgānu. Līdz ar to kongress atzina «Iskras» virzienu par visas partijas virzienu.

Apspriežot partijas statūtus, it īpaši pirmo paragrafu — par piederību pie partijas, atklajas divas krasi pretējas pieejas jautājumam par partiju. V. I. Ļeņins ieteica šādu pirmā paragrāfa formulējumu: «Par partijas biedru uzskatams ikviens,

!\;ls.atzīst partijas programu un atbalsta partiju tiklab ar mate-naliem līdzekļiem, kā ari personīgi darbojoties vienā no partijas organizācijām.» Pretstata V. I. Ļeņinam Martovs iesniedza savu loi mutējumu, saskaņa ar kuru par partijas biedru «uzskatāms ikviens, kas pieņem tās programu, atbalsta partiju ar materiāliem līdzekļiem un regulāri palīdz tai personīgi kādas tās organizācijas vadība». Tātad V. I. Ļeņins, nosakot piederību pie partijas, prasīja «personīgu darbību vienā no partijas organizācijām», bet Martovs ieteica apmierināties ar «regulāru personīgu palīdzību»,

V. I. Ļeņins aplūkoja partiju kā organizētu veselu vienību. Katram partijas biedram obligāti jāsastāv vienā no partijas organizācijām. Ar to tiek nodrošināta kā visu partijas biedru marksistiska audzināšana un augsta disciplinētība, tā arī īsta partijas kontrole un stingra vadība pār katra tās biedra darbību, .'sados apstākļos partija ir harmoniska pēc vienota plāna darbojošos partijas organizāciju sistēma un tajā valda disciplīna un organizētība.

Martovs ierosināja uzņemt partijā visus, kas vēlas, neuzliekot viņiem pienākumu būt par biedriem kādā no tās organizācijām un neapgrūtinot viņus ar partijas disciplīnu. Martovs un viņa domubiedri rīkojās saskaņā ar II Internacionāles sociāldemokrātiskajās partijās pieņemto «atvērto durvju» politiku, kas vājināja proletariāta partijas organizācijas stingro izturē-tību. Pcc martoviešu domām, jebkuram streikotājam vai inteli-gentam bija tiesība ieskaitīt sevi partijā pat tad, ja viņš nebija iestājies un negribēja iestāties nevienā no partijas organizācijām.

I adejādi partija zaudētu savas skaidrās organizatoriskās robežas un pārvērstos par juceklīgu, izplūdušu un nenoformētu veidojumu.

Ļeņina viedoklis jautājumā par piederību pie partijas sargāja marksistiskas^ partijas stingro līniju un tās principu tīrību un apgrūtināja svārstīgiem elementiem iekļūšanu partijā.

«Mūsu uzdevums,» teica V. I. Ļeņins, «sargāt mūsu partijas stingrību, izturētību, tīrību. Mums jācenšas pacelt partijas biedra nosaukumu un nozīmi augstāk, augstāk un augstāk, — un tāpēc es esmu pret Martova formulējumu» (R a k s t i, 6. sej., 441. Ipp.).

_V. I. Ļeņins brīdināja no briesmām piegružot partiju ar visādiem nepastāvīgiem, svārstīgiem un oportūnistiskiem elementiem. Sis briesmas, kas draudēja strādnieku partijai jebkurā zeme, sevišķi lielas bija Krievijā, jo tā atradās buržuāziski demokrātiskās revolūcijas priekšvakarā, u-n tādēļ partijā centās iekļūt sīkburžuāziski elementi. Ļeņina norādījums par rūpīgu atlasi, uzņemot partijā, un augstām prasībām pret partijas biedriem kļuva par vienu no boļševiku partijas organizatoriskajiem pamatprincipiem.

Principiāli ciņa sakarā ar statūtu pirmo paragrafu nozīmēja ciņu jautājumā par to, kādai jābūt partijai. Ļeņinieši bija par monolitu un kaujiniecisku, stingri organizētu un disciplinētu revolucionāru proletārisku partiju, martovieši — par izplūdušu un juceklīgu, nenoformētu, sīkburžuāzisku, oportūnistisku partiju. Ļeņins cīnījās par tādu partijas iekšējo kārtību, kas nodrošinātu tai konsekventi revolucionāru raksturu. Lūk, kāpēc par Martova formulējumu stāvēja un krita visi oportūnistiskie elementi: bundisti, «ekonomisti», centristi, «svārstīgie» iskrieši. Apvienojoties oportūnistiem — no Akimova līdz Trockim, kongress ar 28 balsu vairākumu pret 22, vienam atturoties, pieņēma statūtu pirmo paragrafu Martova formulējumā.

Sī oportūnistu pagaidu uzvara nesatricināja jeņiniešus. Sākās asa cīņa jautājumā par partijas centru lomu. Oportūnisti visādi centās samazināt Centrālās Komitejas vadošo lomu. Viņi lika priekšā ierobežot CI< tiesības izformēt vietējās komitejas un partijas organizācijām uzskatīt par obligātiem tikai tos CK lēmumus, kuri attiecas uz visu partiju. Kongress noraidīja šos priekšlikumus. Statūtos bija tieši teikts, ka CK «apvieno un virza visu partijas praktisko darbību», sadala partijas spēkus un līdzekļus, organizē dažādas partijas iestādes un vada to darbību un ka «visi CK lēmumi ir obligāti visām partijas organizācijām ...» («P S K P rezolūcijās...», I d., 41. un 42. lpp.). Sīs tezes palika visos vēlākajos partijas statūtos. Tādējādi stingrie iskrieši nosargāja centrālisma principu partijas uzbūvē pretstatā oportūnistiskajam autonomisma un fedcrālisma principam.

V. I. Ļeņina vadīto iskriešu cīņai par partijas statūtiem bija milzīga nozīme. V. I. Ļeņins un viņa piekritēji nosargāja kongresā «Iskras» organizatorisko plānu. Pamatojoties uz šo plānu, radās un kļuva stipra revolucionārā marksistiskā partija Krievijā, boļševiku partija.

Sakarā ar statūtu apstiprināšanu kongress pieņēma vairākus lēmumus, lai nostiprinātu partiju. Kongress nolēma likvidēt nenormālo stāvokli ārzemēs, kur bija divas organizācijas — «ekonomistu» «Krievijas sociāldemokrātu savienība ārzemēs» un iskriešu «Krievijas revolucionārās sociāldemokrātijas ārzemju līga», un atzina «Līgu» par KSDSP vienīgo organizāciju ārzemēs. Protestējot pret šo lēmumu, divi «ekonomisti», ārzemju «Savienības» pārstāvji, aizgāja no kongresa.

Bunds kongresā prasīja, lai to atzīst par ebreju proletariāta vienīgo pārstāvi. Tas nozīmētu strādnieku sadalīšanu partijas organizācijās pēc nacionālās piederības, atteikšanos no vienotām šķiriskām proletariāta organizācijām. Bunds bija nacionālistiska ebreju organizācija. Kongress noraidīja šo prasību. Tad arī pieci bundisti atstāja kongresu, paziņodami, ka Bunds izstājas no KSDSP. Septiņu oportūnistu aiziešana no kongresa izmainīja spēku samēru par labu stingrajiem iskriešiem.

«Iskras» principu uzvaru programas, taktikas un organizatoriskajos jautājumos vajadzēja nostiprināt, enerģiski likvidējot pulciņu savrupību un ievēlējot tādu vadību, kas nodrošinātu konsekventi revolucionāru virzienu visā partijas darbībā. Ļeņi-nieši cīnījās par to, lai CK sastāvā būtu stingri un konsekventi revolucionāri. Martovieši centās panākt, lai CK pārsvarā būtu svārstīgi, oportūnistiski elementi. Stingrie iskrieši ieteica ievēlēt • Iskras» redakcijā Ļeņinu, Martovu un Pļehanovu. Martovieši prasīja, lai paliktu iepriekšējie seši redaktori.

Delegātu vairākums stingri atbalstīja Ļeņina plānu «Iskras» partejiskuma uzvaras nostiprināšanai. «Iskras» redakcijā ievēlēja Ļeņinu, Martovu un Pļehanovu. Centrālajā Komitejā ievēlēja Kržižanovski, Lengniku un Noskovu. Bet Martovs atteicās no darba redakcijā, un viņa piekritēji nepiedalījās CK vēlēšanās.

Ar balsošanu jautājumā par centriem kongress nostiprināja |eņinisko principu uzvaru partijā. Kopš tā laika V. I. Ļeņina piekritējus, kas bija ieguvuši vairākumu vadošo partijas orgānu vēlēšanās, sāka saukt par boļševikiem, bet V. I. Ļeņina pretiniekus — par meņševikiem. Ar kongresa cīņās dzimušo vārdu «boļševiks» sāka apzīmēt «konsekventu marksistu-revolucionāru, kas līdz galam uzticīgs strādnieku šķiras lietai, komunisma lietai».

Boļševiku uzvaru kongresā sagatavoja visa iepriekšējā sociāldemokrātiskās kustības attīstība. Kongresā bija pārstāvēti partijas kadri, kas bija veidojušies asā principiālā cīņā ar opor-tūnistiem. Martoviešu nodoms nodot partijas vadību nestabiliem un svārstīgiem elementiem nevarēja neatgrūst no tiem «Iskras» līnijas konsekventos piekritējus. Partijas intereses pret dažādo oportūnistisko elementu apvienību, kas izveidojās kongresā, enerģiski aizstāvēja lielāko komiteju pārstāvji: Pēterburgas komitejas pārstāvis A. V. Sotmanis, Maskavas — N. E. Baumanis, Baku — B. M. Knunjancs, Donas — S. 1. Gusevs, Kijevas — P. A. Krasikovs, Odesas — R. S. Zemļačka, «Ziemeļu savienības» — L. M. Knipoviča un A. M. Stopani, Tulas — S. I. Stepanovs un D. I. Uļjanovs (Ļeņina brālis).

Kongresa darba gaitā arvien skaidrāk iezīmējās Ļeņina izcilā loma cīņā par partiju. Ap V. I. Ļeņinu apvienojās visi, kas nelokāmi cīnījās par marksistiskas partijas radīšanu.

Revolucionāras marksistiskas partijas, boļševiku partijas nodibināšana ir galvenais ĶSDSP It kongresa rezultāts. Strādnieku kustība Krievijā bija nostaigājusi garu un ērkšķainu ceļu, līdz izstrādāja savu augstāko formu — patstāvīgu politisku partiju. Sī partija bija dibināta uz ļeņiniskās «Iskras» izstrādātajiem idejiskajiem un organizatoriskajiem principiem, tās galvenie kadri bija cīņās rūdīti profesionāli revolucionāri, un tās vadītāji bija boļševiki-ļeņinieši.

Strādnieku šķiras revolucionārās partijas rašanās ir ļoti svarīgs notikums Krievijas vēsturē. Kopš 90. gadu vidus proletariāts uzstājās kā nopietns politisks spēks Krievijas dzīvē.

Bet līdz ar savas partijas nodibināšanu tas sāka kļūt par visu darbaļaužu vadoni. KSDSP programā strādnieku šķira, nabadzīgo zemnieku masas un apspiestās tautības redzēja savu dziļāko ilgu izpausmi. Liberāļi ierobežojās ar to, ka vēlējās mērenu konstitūciju, ^saglabājot carisko monarhiju, eseri negāja tālāk Pail izplūdiušti prasību pēc politiskās brīvības, turpretim strādnieku partija aicinaja masas gāzt cara patvaldību un aizstāvēja visas_ yalsls un sabiedriskās dzīves pilnīgu demokrati-Zc?c‘ju> lai cīnītos_ par sociālistisko revolūciju un proletariāta diktatūru, par sabiedrības^ radikālu pārkārtošanu uz sociālisma pamatiem. KSDSP izrādījās esam vienīgā partija Krievijā, kuras darbība pilnīgi atbilda visas Krievijas un tās tautas interesēm.

. H kongresam ir vispasaules vēsturiska nozīme. Tas bija pagrieziena _punkts starptautiskajā' strādnieku kustībā. Rietum-«»ropā strādnieku partijas veidojas samērā mierīgas kapitālisma attīstības apstākļos, kad buržuāzisko revolūciju laikmets visumā jau bija_beidzies, bet sociālistiskās revolūcijas laikmets vēl nebija sācies. Sājos apstākļos pamazām attīstījās parlamentāras pai tijas, kuras buržuāziska legalitātē bija demoralizējusi un i samierinājušās ar oportūnismu savās rindās. Strādnieku partija Krievija veidojās apstākļos, kad brieda re-volucija. Tās uzdevums bija sagatavot masas šai revolūcijai. Nežēlīgas policejiskas vajāšanas ugunīs un asā cīņā pret dažādam oportunisma izpausmēm partija norūdījās kā līdz galam revolucionārs spēks.

Marksistiskā partija Krievijā parādījās jauna vēsturiska laikmeta imperiālismā laikmeta sākumā, kad proletariāts stāvēja uz 1 evolucionāru kauju sliekšņa. II Internacionāles partijas nespēja pareizi, marksistiski risināt jaunos uzdevumus un negatavoja strādnieku šķiru revolucionārām kaujām par kapitālisma jūga gāšanu un proletariāta diktatūras nodibināšanu Pec Engelsa nāves (1895. gadā) II Internacionāles vadība arvien vanāk vērsās uz oportunisma pusi. Jau gadsimtu mijā pirmās kaujas ar revizionismu beidzās ar to, ka Rietumeiropas sociālistisko partiju līderi faktiski pakļāvās marksisma ienaidniekiem, kas sludināja atteikšanos no sociālistiskās revolūcijas un vienošanos ar buržuāziju. Revolucionārie elementi II Internacionālē bija pārāk vaji, lai stāvokli mainītu.

. Izrādījās, ka tikai Krievijas marksisti-boļševiki ar Ļeņinu priekšgala bija jaunā laikmeta uzdevumu cienīgi. Viņi deva paieizu atbildi uz^ strādnieku kustības pamatproblēmām. Viņi noteica partijas ka proletariāta politiskā vadoņa lomu un izvil zīja uzdevumu iekarot darbaļaužu masas strādnieku šķiras puse, lai izdarītu sociālistisko revolūciju un nodibinātu proletariāta diktatūru. Par vienu no neatliekamākiem strādnieku kustības uzdevumiem viņi izvirzīja enerģisku cīņu pret oportūnismu un bija paraugs nesamierinātībai ar to. Viņi radīja partiju, kura sistemātiski audzinaja strādnieku šķiru revolucionārā garā un

kurā veidojas vadītāju kadri, kas bija cieši saistīti ar masām

un prata tās ietekmēt. _

Boļševisms bija visrevolucionārākais un_ konsekventākais marksistiskais virziens starptautiskajā strādnieku kustībā.

V I. Ļeņina un viņa vadīto marksistu darbības rezultātā Krievijā pirmo reizi radās jauna tipa partija, kas^ bņa_ nesamierināma nr oportūnismu un revolucionāra pret buržuāziju, sociālas revolūcijas un proletariāta diktatūras partija — boļševiku partija.

«Boļševisms,» sacīja V. I. Ļeņins, «kā politiskās domas virziens un kā politiska partija pastav kopš 1903. gada» (Raksti, 31. sēj., 8. lpp.).

4. Cīņa pret meņševikiem, par partijas nostiprināšanu

Stāvokli partijā pēc II kongresa sarežģīja tas, ka sašķēlās paši iskrieši. «Ekonomisti» bija līdz galam atmaskoti ka opor-tūnisti un sakauti. Mcņševiku persona partijai biļa darīšana ar jauniem oportūnistiem, bet mcņševiku īstā oportunistiskā daba vēl nebija atmaskota. Katram iskrietirn bija skaidri jaapzinās, ka partijai draud no meņševikiem nopietnas briesmas.

Starp revolucionāriem-boļševikiem un oportunistiem-meņše-vikiem sākās nikna, neatlaidīga cīņa, kas ilga^ daudzus gadus. Sai cīņai bija milzīga nozīme partijas liktenī, revolūcijas un Krievijas attīstībā. V. I. Ļeņins un boļševiki centās panākt, lai partija savā darbībā pamatotos uz kongresa apstiprināto revolucionāro marksistisko programu un to realizētu. Meņševiki centās partiju novirzīt uz oportūnisma ceļa. Atteikušies pakļauties kongresa lēmumiem, viņi taja pašā laikā neuzdrošinājās atklāti aicināt savus piekritējus pārtraukt sakarus ar paitiļu un atklāti nepasludināja jaunas partijas izveidošanu. Drīz pec kongresa meņševiki slepus no partijas nodibināja savu anti-partejisku frakcionāru organizāciju ar Martovu, Trocki un Aksel-rodu priekšgalā. Viņi izvirzīja sev mērķi sagrābt partijas vadību, boikotējot partijas centrus un dezorganizējot partijas darbu. Meņševiki, kā paziņoja Martovs, «sacēlās pret ļeņinismu». __ Par atbalsta punktu ciņa pret partiju meņševiki padarīja «Ārzemju līgu», kur sevišķi spēcīgas ^bija pulciņu tradīcijas, pārsvarā bija inteliģenti un nebija tiešu sakaiu ar strādnieku masām. Pamazām meņševiki sagrāba visus partijas centius. 1903 gada novembrī «Iskru», bet 1904. gada jūlijā CK- 1as viņiem izdevās ne tāpēc, ka viņi būtu spējuši idejiskķ iekarot partiju un pārliecināt to par savu taisnību, bet gan tapec, ka viņiem palīdzēja samierinātāji, kas bija partijas c.cntros_1

Samierināšanos sludināja Pļehanovs, kas kongresā atbalstīja V. I. Ļeņinu, bet drīz pēc kongresa pieprasīja, lai redakcijā atgriežas četri bijušie redaktori — meņševiki. V. I._Ļeņins nevarēja samierināties ar šādu kongresa gribas neievērošanu

un aizgāja no redakcijas. V. I. Ļeņins tika kooptēts partijas Centralaja Komiteja un no turienes cīnījās ar oportūnistiem. Pjehanovs vienpersonīgi «kooptēja» visus bijušos redaktorus «Iskras» redakcija. Savu rīcību viņš izskaidroja rakstā «Ko nedarīt». Pjehanovs rakstīja, ka partijas iekšējā miera labad vajagot piekāpties oportunistu priekša. Tas nozīmēja principiālo pozjciju atdošanu saviem pretiniekiem. Pļehanova rakstu ar sajūsmu uzņēma visi revolucionārās marksistiskās partijas pretinieki. Buržuāziskais liberālis Strūve novērtēja to kā «nozīmīgu pagriezienu».

Paša Pļehanova darbība bija spilgts piemērs tam, «ko nedarīt». Sācis ar paziņojumu, ka nepieciešams piekāpties meņše-viku priekšā, kaut arī viņu pozīcijas ir maldīgas, Pjehanovs diīz vien beidza ar to, ka pats kļuva par dedzīgu meņševiku. Partijas biedri paši. savām acīm pārliecinājās, ka piekāpšanās oportunisma priekšā principiālajos jautājumos noved pie opor-tunisma uzvaras.

Pļehanova aiziešana no marksisma izskaidrojama vispirms ar to, ka viņš neizprata strādnieku šķiras jaunos uzdevumus jaunā vēsturiskā laikmetā. Izpaudās arī viņa daudzus gadus ilgā atrautība no Krievijas strādnieku kustības. Nopietna loma Pļehanova krišanā grēkos bija arī viņa svārstībām un kļūdām pagātnē, vēl pirms II kongresa.

Ar 52. numuru «Iskra» pārstāja būt revolucionārā marksisma kaujinieciskais orgāns, orgāns cīņai par partiju. Meņševiki, sagrābuši «Iskru», pārvērta to par orgānu cīņai pret partiju,’ par tribīni oportunisma sludināšanai, vispirms organizatoriskos jautājumos. Paši meņševiki bija spiesti atzīt, ka «starp veco un jauno «Iskru» ir bezdibenis». Tika grauti partejiskuma pamati: Prasību obligāti izpildīt partijas lēmumus pasludināja par «birokrātismu» un «formālismu», mazākuma pakļaušanos vairākumam uzskatīja par «rupji mehānisku» partijas biedra gribas un brīvības apspiešanu, partijas disciplīnu noniecināja kā «dzimtbūšanu». Meņševiki vilka partiju atpakaļ, uz organizatorisku sadrumstalotību un nedisciplinētību, uz pulciņu savnupību un savrocību.

Vajadzēja sākt izšķirošu kauju ar meņševikiem, atmaskot oportūnismu viņu uzskatos par organizatoriskiem jautājumiem un Paiādīt, cik bīstams partijai ir meņševisms. So uzdevumu veica V. I. Ļeņins grāmatā «Solis uz priekšu, divi soļi atpakaļ» kas iznāca 1904. gada maijā. Marksistiskā mācība par partiju šajā darbā tika attīstīta tālāk. Pamatojoties uz uzskatu, ka marksistiskā partija ir proletariāta politiskais vadonis, V. I. Ļeņins izstrādāja šādus ]>oļševistiskas partijas organizatoriskos principus.

Marksistiskā partija ir strādnieku šķiras daļa, tās priekšpulks. Partiju nediīkst^ sajaukt ar visu šķiru. Tā tiek veidota, izraugoties strādnieku šķiras labākos cilvēkus, visapzinīgākos, organizētākos un pašaizliedzīgākos, kas bezgala uzticīgi revolūcijai.

Proletariāts nav viendabīgs. Tajā ir slāņi, kas atšķiras cits

no cita ar sava apzinīguma līmeni un dzīves pieredzi. Velvai-i ak, strādnieku šķiras rindas kapitālisma apstākļos pastāvīgi papildinās ar izputējušiem zemniekiem un sīkiem amatniekiem. Alškiriba starp apzinīgākajiem elementiem un pārējo strādnieku masu ir neizbēgama. Par ko gan pārvērstos partija, ja ta saktu u/.iļemt savās rindās bez kādas izšķirības visus, kas veļas? skaidrs, ka tad tā nespētu būt priekšpulks.

Galvenā kļūda meņševiku uzskatos par partiju bija tā, ka viņi sajauca partiju ar šķiru. Ar savu prasību piešķirt katram .treikotājam tiesību pasludināt sevi par partijas biedru meņ-cviki nojauca katru robežu starp apzinīgākajiem elementiem mi pārējo strādnieku masu. Tas nozīmētu partijas pārvēršanos par organizāciju, kas pakļautos mazattīstīto slāņu atpalikuša-ļiern noskaņojumiem, nevis celtu visu strādnieku šķiru līdz tās priekšpulka apzinīgumam. Tas novestu pie ta, ka partija nenovēršami zaudētu savu avangarda lomu.

Partija ir proletariāta apzinīguma augstākā izpausme, tā u/.nem sevī strādnieku šķiras bagātīgo pieredzi un revolucionārās tradīcijas. Partija ir apbruņota ar progresīvu, revolucionāru teoriju, tā zina sabiedrības attīstības un šķiru cīņas likumus nu tāpēc ir spējīga vadīt strādnieku šķiru.

Partija ir ne tikai strādnieku šķiras priekšpulks, bet arī tas )rļ>anizētais pulks. Partija varēs izpildīt savu priekšpulka lomu, ja tā būs organizēta vienotā, kopējā strādnieku šķiras pulkā, ko saliedē vienota griba, vienota rīcība un vienota disciplīna.

Proletariāta vienotajai rīcībai nepieciešama vienota griba, bet vienota griba nav iedomājama bez organizācijas. Partija kā strādnieku šķiras apzinīgais_ pulks pauž tās organizētību. Partija varēs sekmīgi vadīt strādnieku šķiras cīņu, ja ta bus-saliedēta organizācija. ....

Meņševiki mēģināja iebiedēt partiju ar to, ka daudzi inteliģenti palikšot ārpus partijas, jo viņi partijas disciplīnu sajūtot kā smagu nastu un nevēloties iestāties partijas organizācijā. Bet strādnieku šķiras partijai nav vajadzīgi individuālistiski noskaņoti inteliģenti. Proletariāts nebaidās no organizācijas un disciplīnas. Visa strādnieku dzīve pieradina viņus pie organizācijas. Kapitālistiskā lielražošana apvieno un disciplinē proletariātu, šķiru cīņa palīdz vieglāk izprast organizācijas un disciplīnas nepieciešamību. Tāpēc progresīvs strādnieks augstu vērtē organizāciju un saprot tas nozīmi cīņā.

Proletariāts nav viendabīgs ne tikai pec apzinīguma līmeņa, bet arī pēc organizētības pakāpes. Organizētība un apzinīgums ir cieši saistīti savā starpā. Jo lielāks apzinīgums, jo pilnīgākā organizācija. Strādnieku vidu ir gan pavisam atpalikušu neorganizēti elementi, gan tādi mazattīstīti slāņi, kuriem pieejama tikai arodorganizācija. Partija kā strādnieku šķiras priekšpulks ir vispilnīgākā proletariāta šķiras organizācija.

Partija būs stipra'un saliedēta organizācija tikai tad, ja tā

būs celta uz centrālisma pamatiem. Centralisma princips nozīmē partijas uzbūvi un darbību, pamatojoties uz vienotiem statūtiem, partijas vadīšanu no vienota centra, un šis centrs ir partijas kongress, bet kongresu starplaikā — Centrālā Komiteja, nozīmē vienotu disciplīnu, mazākuma pakļaušanos vairākumam un zemāko organizāciju — augstākajām.

Tā kā partija cara patvaldības apstākļos pastāvēja nelegāli, partijas organizācijas nevarēja tikt vēlētas un tām bija ārkārtīgi konspiratīvs raksturs. Bet V. I. Ļeņins uzskatīja, ka tad, kad partija kļūs legāla, partijas organizācijas veidosies uz demokrātiskā centralismci pamatiem.

Meņševiki demagoģiski paziņoja, ka centrālisms pārvēršot partiju par «fabriku», bet partijas biedrus — par «ritenīšiem un skrūvītēm». Patiesībā meņščviki uzstājās pret partijas disciplīnu un vilka partiju atpakaļ, uz tiem laikiem, kad katra organizācija rīkojās pēc saviem ieskatiem, neatzīstot nekādu partijas kopējo orgānu varu pār sevi.

«...agrāk,» rakstīja V. I. Ļeņins, «mūsu partija nebija formāli organizēta vienība, bet tikai atsevišķu grupu summa, un tāpēc arī starp šīm grupām nevarēja būt citas attiecības ka tikai idejiska iedarbība. Tagad mēs esam kļuvuši organizēta partija, un tas arī nozīmē varas radīšanu, ideju autoritātes pārvēršanu par varas autoritāti, partijas zemāko instanču pakļautību augstākām instancēm» (Raksti, 7. sēj., 320. lpp.).

Bez vadības no vienota centra strādnieku šķiras partija nevar būt īsti revolucionāra partija, nevar vadīt proletariāta šķiras cīņu.

Vienota un centralizēta partija nav iedomājama bez disciplīnas. Organizācija un disciplīna ir cieši saistītas savā starpā, un stipra organizācija nav iespējama bez stingras disciplīnas. Apspriešanas un kritikas brīvība, darbības vienotība — tā V. I. Ļeņins definēja disciplīnu strādnieku partijā. Pēc lēmuma pieņemšanas visiem partijas biedriem jādarbojas kā vienam cilvēkam, jo organizētība ir darbības vienotība.

Meņševiki, boikotējot kongresa un CK lēmumus, faktiski grāva disciplīnu partijā. Viņi sludināja, ka kongresa lēmumi neesot obligāti partijas biedriem, it īpaši «izredzētajiem», līderiem. Bet strādnieku šķiras partijā nedrīkst nodibināt tādu kārtību, ka tās lēmumi ir obligāti partijas ierindas biedriem, bet vadītājiem nav obligāti. Tāda «kārtība» nopietni apdraud partijas vienību.

«Inteliģentiskajam individuālismam,» rakstīja V. I. Ļeņins, «kas izpaudās jau strīdos par 1. §, izrādīdams tieksmi uz oportūnistiskiem spriedumiem un anarhistisku frāzi, jebkura proletāriska organizācija un disciplīna šķiet kā dzimtbūtnie-ciska iekārta» (R akst i, 7. sēj., 311. lpp.).

īsta partijas vienība nav tikai idejiska vienība, tā ir ari. organizatoriska vienība, kas nav iedomājama bez vienotas, visiem partijas biedriem obligātas disciplīnas.

Marksistiskā partija iemieso priekšpulka sakarus ar strādnieku šķiras miljonu masām.

V. I. Ļeņins parādīja, cik aplami ir meņševiku apgalvojumi,, ka progresīvo elementu apvienošana centralizētā un disciplinētā organizācijā vājināšot viņu sakarus ar masām un ka pēc tādiem' principiem veidota partija atraušoties no masām.

«Tieši otrādi,» atbildēja V. I. Ļeņins, «jo stiprākas būs mūsu partijas organizācijas, kas apvieno sevi paliesus sociāldemokrātus, jo mazāk svārstību un nepastāvības būs partijas iekšienē, toties jo plašāka, daudzpusīgāka, bagātāka un auglīgāka būs partijas ietekme uz viņai tuvu stāvošiem, viņas vadāmiem strādnieku masu elementiem» (Raksti, 7. sēj., 226. lpp.).

Partija nemitīgi cenšas pavairot un nostiprināt sakarus ar bezpartejiskām masām un iekarot savas šķiras uzticību. Neno-sliprinot sakarus ar strādnieku masām un nesaņemot viņu atbalstu, marksistiskā partija nevar attīstīties.

Partija kļūst stiprāka un tās sakari ar masām paplašinās, ja tajā realizē partijas iekšējo demokrātiju un paškritiku.

Nepieciešams visiem spēkiem palielināt visu partijas biedru aktivitāti un panākt, lai visi viņi piedalītos svarīgāko partijas d/.ives jautājumu apspriešanā.

«Lai kļūtu par masu partiju ne tikai vārdos,» rakstīja V. I. Ļeņins, «mums visās partijas lietās jāiesaista arvien plašākas un plašākas masas...» (Raksti, 7. sēj., 91. un 92. lpp.).

Marksistiskā partija uzskata par savu pienākumu veikt «paš-kritikās darbu un... nesaudzīgi atklāt pašai savus trūkumus» (Raksti, 7. sēj., 179. un 180. lpp.), atzīdama to par svarīgāko līdzekli savas darbības trūkumu pārvarēšanai un partijas kadru audzināšanai.

Marksistiskā partija ir proletariāta šķiras organizācijas augstākā forma.

V. I. Ļeņins paskaidroja, ka meņševiki, izdzēsdami robežu starp partiju kā politisku organizāciju un strādnieku šķiru, pa-liesībā noliedz partijas kā strādnieku kustības vadošās organizācijas nozīmi.

Marksistiskā partija apvieno visapzinīgākos un organizētākos strādnieku šķiras elementus. Tā ir apbruņota ar sabiedrības nllīstības likumu zināšanām, tai ir skaidra programa un elas-Itga taktika. Šāda partija ir vislabākā skola strādnieku šķiras lideru audzināšanai; tās rindās apzinīgākie strādnieki iegūst teorētiskas zināšanas un politisku pieredzi, kas nepieciešama,

lai vadītu visus proletariāta šķiras cīņas izpaudumus. Piedaloties proletariāta ikdienas cīņā un nelokāmi aizstāvot tā pamat-intereses, partija, tās komitejas un darbinieki iekaro strādnieku masu uzticību. Tas viss dod partijai kā politiskai organizācijai iespēju nodrošināt visu pārējo proletariāta organizāciju vadīšanu, izstrādāt to saliedētu un saskaņotu rīcību un virzīt to darbībuuz vienu mērķi —- uz ekspluatatoriskās iekārtas gāšanu un sociālistiskās iekārtas nodibināšanu.

V. T Ļeņins parādīja, ka meņševiku uzskati, kas izpaudās diskusijā par statūtu pirmo paragrafu, kļuvuši par veselu oportū-nistisku sistēmu. Meņševiku organizatoriskā oportūnisma galvenās pazīmes bija naidīga izturēšanās pret centrālismu, disciplīnas iemšana, organizatoriskās atpalicības aizstāvēšana, strādnieku partijas durvju atvēršana sīkburžuāziskiem, oportū-nistiskiem elementiem un tās lomas noliegšana, kāda ir partijai kā strādnieku šķiras galvenajam ierocim cīņā par proletariāta diktatūru, par sociālismu.

Radikālais pretstats boļševiku un meņševiku pieejā organizatoriskiem jautājumiem pauda divas pretējas tendences partijas celtniecībā.^ Boļševiki bija proletāriskās organizētības un disciplīnas pārstāvji, meņševiki — buržuāzisko inteliģentu individuālismā piekritēji.

Pirmo reizi marksisma vēsturē tika izsmeļoši kritizēts organizatoriskais oportunisims un parādīts, ka sevišķi bīstama strādnieku kustībai ir organizācijas nozīmes samazināšana. Ar varenu spēku Ļeņins savā darbā atsedza marksistiskās partijas milzīgo nozīmi strādnieku šķiras cīņā, it īpaši jaunā vēstures posma, kad Krievijā cēlās liela tautas revolūcija, bet kapitālistiska pasaule bija nobriedusi sociālistiskam apvērsumam.

«Proletariātam nav cita ieroča cīņā par varu kā tikai organizācija. Buržuāziskajā pasaulē valdošās anarhistiskās, konkurences sašķelts, kapitāla interesēs strādātā nebrīvā darba nospiests, pastāvīgi mests atpakaļ pilnīgas nabadzības, mežonības un izdzimtības «dziļumā», — proletariāts var kļūt un nenovēršami kļūs par neuzvaramu spēku, tikai pateicoties tam, ka tā idejisko apvienošanos uz marksisma prin-cipiern nostiprina ar organizācijas materiālo vienību, kas saliede miljonus darbaļaužu strādnieku šķiras armijā. Sās armijas priekšā neizturēs ne Krievijas patvaldības izkurtējusī vara, ne starptautiskā kapitāla nīkstošā vara» (V. I. Ļ e ņ i n s, R a k s t i, 7. sēj., 362. lpp.).

«Proletariātam nav cita ieroča cīņā par varu kā tikai organizācija,» — ši Ļeņina teze kļuva par vienu no boļševisma stūrakmeņiem.

Cīņā par partiju partijas kadri parādīja briedumu un Ļeņina organizatorisko ideju dziļu izpratni. Daudzas komitejas asi kritizēja meņševistisko «Iskru». Urālu komitejas jautājumu par

p.'irtiju un par tās organizatoriskajiem pamatiem tieši saistīja ar ii/.devumiem, kas veicami cīņā par proletariāta diktatūru. «Proletariāta gatavošana diktatūrai,» rakstīja uralieši, «ir tik svarīgs urganizatorisks uzdevums, ka tam jāpakļauj visi pārejie. Gatavošana, starp citu, nozīmē radīt spēcīgai, varenai proletāriskai organizācijai labvēlīgu noskaņojumu, izskaidrot visu tas no-imi» («KSDSP trešais kongress», dokumentu un materiālu krājums, Valsts politiskas literatūras izdevniecība, 1955., 146. 1pp.).

V. 1. Ļeņinam nācās cīnīties par partiju apstākļos, kad Rietumeiropas sociāldemokrātisko partiju vadītāji šo cīņu neatbalstīja un pat izturējās tieši naidīgi pret to. II Internacionāles līderi nostājās pret V. I. Ļeņinu, kas bija ienesis marksismā jaunus atzinumus par partijas lomu, par tās raksturu un organizācijas principiem, par partijas kadru audzināšanu enerģiskā un nesamierināmā cīņā pret oportūnismu. Mcņševiki cīņa pret boļševikiem varēja balstīties uz tādām tolaik atzītam autoritātēm kā A. Bēbcli un K. Kautski.

Boļševiki deva II Internacionāles līderiem pienācīgu atbildi. Vairākās runās, starp citu, II Internacionāles Amsterdamas kongresā 1904. gadā, boļševiki tieši paziņoja, ka Ļeņins, formulējot partijas statūtu pirmo paragrafu, ņēmis vēra Vacijas sociāldemokrātu bēdīgo pieredzi. Vācijas sociāldemokrātijas statūti neprasīja partijas biedra piederību pie vienas no partijas organizācijām, un to plaši izmantoja oportūnistiskie elementi par ļaunu partijai.

Boļševiki atteicās veidot partiju pec II Internacionāles par- ■ tiju ģīmja un līdzības. Vērīgi pētījot un kritiski pārstrādājot starptautiskās un Krievijas strādnieku kustības pieredzi, viņi V. I. Ļeņina vadībā drosmīgi veidoja Jauna tipa partiju.

1904.’gada vasarā stāvoklis partijā bija ļoti smags. Meņše-viku līderi, sagrābuši partijas centrus, sāka šķelt vietējās partijas organizācijas. Meņševiku dezorganizajoriskais darbs grāva strādnieku šķiras rīcības vienību. Šāds stāvoklis bija jo vairāk neciešams tādēļ, ka revolucionārā situācija Krievijā prasīja saliedēt partijas spēkus un nodrošināt proletariāta kaujiniecisko vienotību.

Liela loma partijas saliedēšanā bija 22 boļševiku apspriedei, kas V. I. Ļeņina vadībā notika Šveicē 1904. gada augustā. Sājā apspriedē pieņemtais uzsaukums «Partijai» aicinaja partijas organizācijas uz cīņu par III kongresa sasaukšanu, kura tiktu savaldīti mcņševiki un nodibināta jauna, partijas gribai atbilstoša vadība.

1904. gadā no septembra līdz decembrim notika trīs konferences — dienvidu, Kaukāza un ziemeļu, kurās bija pārstāvētas 13 KSDSP komitejas. Sajās konferencēs tika noformēts Vairākuma komiteju birojs (VKB) ar V. I. Ļeņinu priekšgalā. 1904. gada 22. decembrī iznāca avīzes «Vperjod» — vecās

«Iskras» cienīgas turpinātājas — pirmais numurs. Sās avīzes redakcijā bija V. I. Ļeņins, A. V. Lunačarskis, M. S. Oļminskis un V. V. Vorovskis.

Boļševikiem sekoja lielie rūpniecības rajoni un galvenie centri: Pēterburga, Maskava, Rīga, Baku, Jekaterinoslava, Odesa, Donbass, Centrālais rūpniecības rajons, Urāli. Profesionālo revolucionāru pamatkadri pilnīgi atbalstīja V. I. Ļeņinu. Cīņā par boļševismu izauga jauni partijas spēki. Partija,’ tās milzīgais vairākums kritiski pārbaudīja tādus vadītājus kā Pļehanovu, Akselrodu, Martovu, noraidīja viņus un saliedējās ap Ļeņinu kā ap savu vadoni.

I S I SECINĀJUMI

Gadu desmits Krievijas pirmās revolūcijas priekšvakarā (1894.—1904. g.) bija lielu pārmaiņu laiks tautas dzīvē. V. I. Ļeņins atzīmēja, ka ar strādnieku šķiras kā visvarenākā revolucionārā spēka uzstāšanos sācies jauns laikmets Krievijas vēsturē.

90. gadu vidū beidzās pusgadsimtu ilgais periods, kad Krievijas revolucionāri meklēja pareizu, īsti zinātnisku revolucionāru teoriju. Samaksājot ar neskaitāmiem upuriem, pārbaudot praksē_ un kritiski salīdzinot dažādas teorijas, Krievijas revolucionārā doma un strādnieku kustība nonāca pie marksisma. Radas strādnieku masu kustība, kas bija saistīta ar sociāldemokrātiju. Sociāldemokrātijā izveidojās divi virzieni — revolucionāri marksistiskais un oportūnistiskais. V. I. Ļeņins sāka nesamierināmu cīņu par marksismu un nodibināja Pēterburgā «.Cīņas savienību strādnieku šķiras atbrīvošanai» — Krievijas marksistiskās partijas dīgli. Sākās jauns posms, ļeņiniskais posms marksisma attīstībā.

XX gadsimta sākumā Krievijā brieda revolūcija; strādnieku šķira kaldināja sev idejiski politiskos ieročus gaidāmajām kaujām. V. I. Ļeņina vadītā «Iskra» uzvaroši cīnījās pret «ekonomistiem» un radīja priekšnoteikumus marksistiskas partijas dibināšanai. KSDSP II kongress lika pamatus boļševiku partijas, sociālās revolūcijas un proletariāta diktatūras partijas pastāvēšanai.

II kongresā un pēc tā boļševiki enerģiski cīnījās pret meņ-ševikiem. Boļševisma cīņai pret meņševismu bija ārkārtīgi liela vēsturiska nozīme. Tā bija cīņa par jauna tipa marksistisku partiju, par strādnieku šķiras vadošo lomu revolucionārajās kaujās pret patvaldību un kapitālismu. Tā bija cīņa pret oportūnismu starptautiskajā strādnieku kustībā.

Sās cīņas ugunīs V. I. Ļeņins radīja mācību par partiju kā strādnieku šķiras galveno ieroci cīņā par proletariāta diktatūru, par uzvarošu komunistisku revolūciju. V. I. Ļeņins bija liels

proletariāta vadonis, cienīgs Marksa un Engelsa mācības turpinātājs. V. I. Ļeņina darbi bija milzīga idejiska bagātība partijai, tās nesatricināmais teorētiskais pamats. ^

Revolucionāras marksistiskas strādnieku šķiras partijas rašanās Krievijā bija ārkārtīgi nozīmīga mušu zemes un visas starptautiskās strādnieku kustības tālākajam liktenim. Pirmo reizi vēsturē pati apspiestākā un pati revolucionārākā šķira — proletariāts — devās revolūcijā ar savu patstāvīgu marksistisku partiju priekšgalā.

III NODAĻA BOĻŠEVIKU PARTIJA 1905,—1907. GADA REVOLŪCIJA

I. Revolucionārā kustība Krievijā 1905. gada priekšvakarā.

Krievu-japāņu karš. Devītais janvāris. Krievijas pirmās revolūcijas sākums

, lt3eVČ1Ūcij.a- KurieviJā brieda daudzus gadus. XX gadsimta sā-;un a Knev^ „ja izveidojušies tādi ekonomiskie un politiskie apstākļi, kas skaidri liecināja, ka valstī tuvojas revolucionāra eksplozija. Saja laika kapitālisms Krievijā, tāpat kā visā pa-sau.e, bija sasniedzis savu augstāko un pēdējo attīstības sta-iju imperiālismu, ko raksturo visu kapitālistiskās sistēmas sociālo un politisko pretrunu galēja saasināšanās.

Imperiālismam Krievijā bija savas īpatnības. Šeit bija augsti koncentrēta lielrūpniecība, kurā arvien plašāk attīstījās kapitālistiskie monopoli. Neliela kapitālistu grupa saimniekoja visā Krievijas rūpniecība un finansēs. Sis augsti attīstītais kapitālisms savijas ar ļoti spēcīgām dzimtbūšanas paliekām ekonomika un politiskajā iekārtā. Galvenās no šīm paliekām biia carisms un muižnieku zemesīpašums. Feodālisma (dzimtbūšanas) pahekas bija jūtamas visā Krievijas sabiedriskajā iekārtā, las radīja sevišķi nežēlīgas proletariāta ekspluatācijas formas galēju zemniecības nabadzību un nekrievu tautību rupju apspiešanu. FJ H

Krievijas proletariāts izbaudīja visas kapitālistiskās ekspluatācijas šausmas. 1900.-1903. gada ekonomiskā krize darba-auzu stāvokli pasliktināja vēl vairāk. Radās daudzus tūkstošus hela bezdarbnieku ^armija. Kopējais bezdarbnieku skaits pārsniedza 200 tukstosus. Krizes gados kapitālisti vēl vairāk sa-mazinaja strādnieku darba algu un pagarināja darba dienu. Lai gan pec 1897. gada likuma darba laiks bija ierobežots līdz ļ^1’5 stundām faktiski uzņēmumu lielākajā daļā darba diena dga 12—14 stunaas.

Krizes gados krasi pasliktinājās strādnieku uzturs un viņu dzīves apstākļi. Lielāka daļa strādnieku arvien vēl mitinājās

pagrabos, barakās un kazarmās, kas atradās pie fabrikām. Pat buržuāziskās preses orgāni bija spiesti atzīt, ka «dzīve tajās maz atšķiras no katordznieku dzīves».

V. I. Ļeņins par strādnieku šķiras stāvokli rakstīja:

«Tūkstoši un desmiti tūkstoši ļaužu, kas visu savu mūžu strādā, lai sagādātu citiem bagātību, aiziet bojā no bada un pastāvīga izsalkuma, mirst nelaikā no slimībām, kuru cēlonis ir riebīgi darba apstākļi, nabadzīgi, nehigiēniski dzīvokļi, atpūtas trūkums» (Raksti, 5. sēj., 13. Ipp.).

Sevišķi smags bija darba zemniecības stāvoklis. Liela daļa zemes, pie tam labākās, atradās privileģētās muižnieku kārtas rokās. 1905. gadā 10,5 miljoniem dzimtbūtnieciskās ekspluatācijas izputināto un nomākto zemnieku saimniecību piederēja 75 miljoni desetīnu un gandrīz tikpat daudz — 70 miljonu desetīnu — piederēja 30 tūkstošiem lielmuižnieku. Zemes trūkums spieda zemniekus nomāt zemi no muižniekiem ar verdziskiem noteikumiem. Katru gadu zemnieki par zemi samaksāja pavisam ap pusmiljardu rubļu zeltā.

Muižnieku jūgam vēl pievienojās kulaku jūgs. Kulaku rokās bija koncentrēta puse no visas zemnieku zemes un vairāk nekā puse vilcējspēka. Kulaki kļuva arvien bagātāki, bet zemnieku masas grima nabadzībā. Tikai XIX gadsimta pēdējā gadu desmitā vien bezzirga un vienzirga saimniecību skaits bija palielinājies no 5,7 miljoniem līdz 6,6 miljoniem. Neražas un bads bija lielākās daļas zemnieku dzīves pastāvīgais pavadonis. Ik gadus 8—9 miljoni zemnieku gāja peļņā uz fabrikām, dzelzceļu būvi, mežu ciršanu un koku pludināšanu, par melnstrādnie-kiern uz pilsētām un kuģu piestātnēm, par kalpiem un dienas strādniekiem pie kulakiem.

Par mazāko «pārkāpumu» pret varas orgāniem un nodokļu nenomaksāšanu laikā zemniekus pēra ar rīkstēm un izpārdeva viņu īpašumu. Zemniekus ar miesas sodu oficiāli sodīja līdz 1S03. gadam, bet faktiski arī vēl pēc tam.

Par zemnieku dzīvi 1905. gada priekšvakarā V. I. Ļeņins rakstīja:

«Viss četrdesmit gadu ilgais pēcreformas laiks ir šāds viens nepārtraukts atzemniekošanas (раскрестьянивания) process, lēnas, mokošas izmiršanas process. Zemni.eks tika novests līdz ubaga dzīves līmenim: viņš dzīvoja kopā ar lopiem, ģērbās skrandās, ēda balandas .. . Zemnieki badojās hroniski un desmitiem tūkstošiem mira no bada un epidēmijām neražas gados, kas atkārtojās arvien biežāk un biežāk» (Raksti, 4. sēj., 383. Ipp.).

Muižnieku un kapitālistu jūgu pastiprināja cara patvaldības patvaļa. Patvaldība apspieda visu dzīvo un progresīvo. Eksplua-

tatoru intereses aizsargāja armija, policija, tiesa, visa carisma valsts sistēma.

Muižnieku, kapitālistu un nacionālā jūga apvienojums ar patvaldības policejisko despotismu padarīja tautas masu stāvokli nepanesamu un šķiru pretrunas sevišķi asas un dziļas. Sabiedrības attīstības kardinālās vajadzības, strādnieku un zemnieku vitālās intereses neatlaidīgi prasīja, lai vispirms tiktu iznīcināta muižnieku un cara monarhijas kundzība. Sos uzdevumus varēja atrisināt tikai revolūcija.

Gados pirms revolūcijas ātri pieauga strādnieku šķiras un zemniecības politiskā aktivitāte un revolucionārais noskaņojums. Proletariāts šai laikā atklāti nostājās pret visām ekspluatatoru šķirām un cara valdību un izvirzīja prasības, kas saliedēja visus Krievijas demokrātiskos spēkus. 1904.' gadā dažās rūpniecības pilsētās notika politiski streiki un demonstrācijas. Decembrī Baku uzliesmoja varens proletāriešu streiks, ko vadīja boļševiku komiteja. Streiks beidzās ar strādnieku uzvaru. Baku strādnieku streiks izraisīja solidaritātes streikus Pēterburgā un citās Krievijas pilsētās.

Ar savu revolucionāro aktivitāti strādnieku šķira rādīja paraugu zemniecībai. Arvien biežāk dažādu Krievijas rajonu zemnieki cēlās uz cīņu. Strādnieku šķiras un^1 zemniecības cīņa politiski ietekmēja arī citus sabiedrības slāņus. Vērsās plašumā studentu kustība ar prasību pēc politiskām brīvībām.

Boļševiki mācīja proletariātu revolūcijas interesēs izmantot visus pret carismu opozicionāri noskaņotos elementus un tajā pašā laikā nemitīgi atmaskoja liberālās buržuāzijas politiku, tās tieksmi izlīgt ar cara valdību.

Polijas, Baltijas, Somijas, Aizkaukāza un citu rajonu nacionālā buržuāzija bija opozicionārāk noskaņota nekā Krievijas buržuāzija, jo cara monarhija iemiesoja ne tikai politisko un dzimtbūtniecisko, bet arī nacionālo jūgu. Apspiesto nāciju buržuāzija būtu gribējusi atbrīvoties no Krievijas carisma, lai kļūtu par stāvokļa noteicēju un atraisītu sev rokas darbaļaužu ekspluatēšanā. Taču, attīstoties kapitālismam, šo nāciju iekšienē auga strādnieku šķira, kas cīnījās ne tikai pret carismu, bet arī pret «savu» nacionālo buržuāziju. Tāpēc Krievijas nacionālo rajonu buržuāzija savā opozicionārajā nostājā bija ļoti nekonsekventa un bija ar mieru izlīgt ar carismu. Polijas lielburžuāzija, muižniecība un garīdzniecība, cenšoties panākt Polijai sīkas reformas, samierinājās ar Krievijas carismu, jo tas sargāja viņu šķiriskās intereses. Somijā buržuāzija un muižnieki pasvītroja savu lojalitāti pret carismu, lai gan somu tauta tika apspiesta. Latvijā un Igaunijā cara valdības balsts bija vācu muižnieki — baroni. Daudzi no viņiem, tāpat kā Gruzijas un Somijas muižnieku un buržuāzijas augstāko aprindu pārstāvji, ieņēma augstus amatus cara valdības aparātā.

Tikai strādnieku šķira konsekventi cīnījās pret jebkuru nacio-

nālo jūgu, par carisma apspiesto tautu pilnīgu pašnoteikšanos. Apspiesto tautu proletariāts arvien biežāk, sekojot krievu strādnieku piemēram, cēlās uz cīņu pret carismu un uzstājās pret dzimtbūtniecisko, šķirisko un nacionālo apspiestību.

Revolucionārās kustības pieaugums spieda cara valdību mēģināt ar piekāpšanos nelielos jautājumos liberālās buržuāzijas priekšā dabūt to savā pusē. 1904. gada beigās sākās, kā toreiz teica, «liberālais pavasaris». Valdība atļāva buržuāzijai un zemstes orgāniem rīkot kongresus un banketus. Tajos liberālās buržuāzijas un muižnieku pārstāvji teica runas par konstitūcijas nepieciešamību un par to, ka nekaitētu buržuāzijas pārstāvjus tuvināt varai.

Meņševiki izvirzīja «zemstes kampaņas» plānu. Viņi aicināja strādniekus apmeklēt banketus, lai pamudinātu buržuāziju runāt ar cara valdību tautas vārdā. Līdz ar to strādnieki vilktos liberālās buržuāzijas astē.

Pretstatā tam boļševiki aicināja strādniekus iet nevis uz liberāļu banketiem, bet uz ielām, demonstrācijās pret patvaldību un būt priekšgalā visiem revolucionāriem cīnītāju spēkiem. Tādējādi 1905. gada priekšvakarā ļoti stipri bija saasinājušās domstarpības starp boļševikiem un meņševikiem. II kongresā radušās domstarpības organizatoriskajos jautājumos turpināja saasināties, un tām pievienojās domstarpības taktikas jautājumos, partijas līnijas noteikšanā revolucionārās kustības uzplūdu apstākļos.

Karš ar Japānu, kas uzliesmoja 1904. gada janvārī, saasi- . nāja Krievijā visas sabiedriskās dzīves pretrunas un paātrināja revolucionāros notikumus. Krievu-japāņu karš bija viens no pirmajiem kariem imperiālisma laikmetā. Tā galvenais cēlonis bija Japānas un Krievijas imperiālisma interešu sadursme. Japānas valdošās šķiras daudzus gadus laupīja Ķīnu. Japāna centās sagrābt Koreju un Mandžūriju un nostiprināties Āzijas kontinentā. Carisms, ko V. I. Ļeņins raksturoja kā «militāri feodālo imperiālismu», savukārt realizēja iekarošanas politiku Tālajos Austrumos. Tur tika dibinātas koncesijas cara un viņam tuvu stāvošu personu savtīgajās interesēs. Krievijas buržuāzija meklēja jaunus tirgus.

Paredzēdama sadursmi ar citām imperiālistiskajām valstīm, Japāna bija pastiprināti gatavojusies karam. Japānu finansiāli un diplomātiski atbalstīja amerikāņu un angļu imperiālisms, kas mudināja Japānu uzbrukt Krievijai, cerēdams, ka karš novājinās kā Krieviju, tā Japānu. Krievija nebija karam sagatavota. Tomēr carisms ieturēja avantūristisku politiku, domādams, ka karš palīdzēs aizkavēt tuvojošos revolūciju. Pēc carisma aprēķiniem, «viegla» uzvara pār Japānu dotu jaunas kolonijas, jaunus preču pārdošanas tirgus, celtu patvaldības prestižu un palīdzētu salauzt revolucionāro kustību Krievijā.

Carisma aprēķini neattaisnojās. Japāņu imperiālisti, būdami

labi informēti, ka cara armija un flote nav sagatavotas, nodevīgi, bez kara pieteikšanas uzbruka Krievijas Klusā okeāna eskadrai un Portartūras cietoksnim. Viņi pēkšņi deva Krievijas militārajiem spēkiem Tālajos Austrumos smagu triecienu.

Krievu karaspēks cīnījās varonīgi. Bet, tā kā cara armija nebija karam sagatavota un tās priekšgalā atradās stulbi un neizglītoti ģenerāļi (tādi kā Kuropatkins) un admirāļi (tādi kā Rožestvenskis), tā cieta vienu sakāvi pēc otras. Pirmās un otrās Klusā okeāna eskadras sagrāve, sauszemes armijas sakāve pie Mukdenas un Portartūras krišana liecināja, ka karš ir zaudēts. Cara patvaldība cieta kauna pilnu sakāvi.

Sakarā ar karu KSDS Partijai pirmo reizi izvirzījās jautājums par strādnieku šķiras attieksmi pret imperiālistisko karu, ko ved pašu zemes valdība. V. I. Ļeņins un boļševiki deva uz to skaidru atbildi. Karš notika nevis Krievijas un Japānas tautu intereses, bet gan cara patvaldības un Krievijas imperiālisma interesēs, no vienas puses, un Japānas imperiālisma un Japānas valdošo šķiru interesēs, no otras puses. Tāpēc boļševiki bija pret karu, izskaidroja tautai tā netaisnīgo raksturu un aicināja cīņā pret patvaldību, kas šo karu veda.

No visām sociāldemokrātiskajām partijām tikai boļševiki izvirzīja lozungu par savas zemes valdības sakāvi karā. Boļševiki pierādīja, ka carisma sakāve karā nenozīmē tautas sakāvi, bet, tieši otrādi, nāks tautai par labu. Carisma sakāve izraisīs Krievija revolūcijas kāpinājumu un palīdzēs gāzt carismu un uzvarēt tautas revolūcijai.

«Krievijas _ brīvības un Krievijas (un visas pasaules) proletariāta ciņa par sociālismu ļoti stipri ir atkarīga no patvaldības militārajām sakāvēm,» rakstīja V. 1. Ļeņins (Raksti, 8. sēj., 36. lpp.).

Atbilstoši šai Ļeņina līnijai vietējās boļševiku organizācijas veicri darbu strādnieku, zemnieku, inteliģences un armijā iesaukto zaldātu vidū. Tās izdeva proklamācijas un lapiņas, kurās izskaidroja kara_ īstos mērķus un atmaskoja cara patvaldību. Boļševiki aicinaja cīņā pret karu un carismu. Boļševiku revolucionāri marksistiskā pozicija krievu-japāņu karā palīdzēja viņiem izstrādāt pareizu līniju 1914,—1918. gada imperiālistiskajā karā.

Citāda bija meņševiku pozicija. Viņi izvirzīja lozungu «miers par katru cenu», nesaistīdami šo lozungu ar revolucionāru cīņu pret patvaldību. Līdz ar to meņševiki sagatavoja savu atklāti aizsardzībniecisko platformu 1914.—1918. gada karā.

Karš jau pašā sākumā Krievijā nebija populārs. Visi revolucionārie un demokrātiskie spēki saprata, ka Krievijas armijas sakave ir ne tikai_ militārās organizācijas, bet visas patvaldnie-cis'kas iekārtas trūdēšanas sekas. Sakāve karā ar Japānu deva cara valdības autoritātei ļoti smagu triecienu.

Krievu-japāņu karš atnesa jaunu postu darba tautai. Karš satricināja saimniecību, dezorganizēja transportu un iztukšoja valsts kasi. Krievijā pieauga dārdzība. Strādnieku^reāla darba alga samazinājās gandrīz par 25 procentiem. Taja pašā laika buržuāzijas virsslāņi un intendantūras ierēdņi rausa neredzētu peļņu. Laukos mobilizācija atņēma zemnieku ģimenēm strādniekus un izraisīja zemniekos kurnēšanu un neapmierinātību.

Karš bija tas pēdējais piliens, kas pārpildīja tautas pacietības mēru. Krievijā nobrieda dziļa revolucionārā krize.

Cara valdība kā vien varēdama centās apturēt revolucionāro kustību. Šajā nolūkā tā mēģināja izmantot visus līdzekļus, ari viszemiskākos. 1904. gadā garīdznieks Gapons ohrankas uzdevumā Pēterburgas strādnieku vidū nodibināja organizāciju, kas bija līdzīga Zubatova organizācijai. 1905. gada janvāra sākumā, kad Putilova rūpnīcā sūkās streiks, ko atbalstīja citu rūpnīcu strādnieki, Gapons provokatoriskā nolūkā ierosināja organizēt strādnieku gājienu uz Ziemas pili, lai iesniegtu caram lūgumu.

Boļševiki to nevarēja aizkavēt. Pēc KSDSP II kongresa meņševiku šķeltnieciskās darbības rezultātā Pēterburga bija trīs sociāldemokrātu organizācijas: boļševiku Pēterburgas komiteja, meņševiku Pēterburgas grupa un samierinātāju grupa. Tāds sociāldemokrātisko organizāciju stāvoklis negatīvi ietekmēja strādnieku kustību galvaspilsētā.

Boļševiki atmaskoja Gapona provokatorisko pasākumu un brīdināja, ka cars var ar strādniekiem asiņaini izrēķināties. Pēterburgas komitejas lapiņā bija teikts:

«Brīvību pērk ar asinīm, brīvību iekaro ar ieročiem rokā, sīvās kaujās. Nevis lūgt caru un pat ne prasīt no viņa, ne pazemoties mūsu niknākā ienaidnieka priekšā, bet nomest to no troņa... Strādnieku atbrīvošana var būt tikai pašu strādnieku lieta, ne no popiern, ne no cariem jus brīvību nesagaidīsiet ... Nost ar karu! Nost ar patvaldību! Lai dzīvo tautas bruņotā sacelšanās! Lai dzīvo revolūcija!»

Boļševiki piedalījās strādnieku sapulcēs, un viņu ietekmē petīcijā ierakstīja prasību pēc politiskas amnestijas un politiskas brīvības, pēc ministru atbildības tautai, visu cilvēku vienlīdzības likuma priekšā, pēc brīvas darba cīņas pret kapitālu, pēc apziņas brīvības, astoņu stundu darba dienas un vairākas citas sociāldemokrātu programai atbilstošas prasības. Petīcija beidzās ar vārdiem, kas izteica darbaļaužu smago stāvokli: «Pacietībai pienācis gals. Mums pienācis tas drausmīgais mirklis, kad labāk nāve nekā neciešamo moku turpināšanās . .. Mums ir tikai divi ceļi: vai nu uz brīvību un laimi, vai kapā ...»

Taču lielākā daļa strādnieku taja laikā vēl ticēja caram. Svētdienā, 9. janvārī, vairāk nekā 140 tūkstoši Pēterburgas strādnieku mierīgā gājienā ar baznīcas karogiem, svētbildēm un cara portretiem devās uz Ziemas pili.

Boļševiku brīdinājumi piepildījās. Neapbruņotos strādniekus, viņu sievas un bērnus karaspēks pēc cara pavēles sagaidīja ar šauteņu zalvēm,^ zobeniem un nagaikām. Vairāk nekā tūkstoti cilvēku nogalināja un ap pieci tūkstoši ievainoja.

Galvaspilsētas darbaļaudīs sacēlās sašutuma vētra. «Mums vaiij; nav cara!» kliedza tūkstošiem cilvēku, zvēriskās izrēķināšanas satriekti. Strādnieki sāka bruņoties. Turpat Pēterburgas ielas viņi varonīgi atsita zaldatu un kazaku uzbrukumus.

9. janvari kopš tā laika dēvē par Asiņaino svētdienu. Sai dienai bija liela nozīme Krievijas strādnieku politiskajā atmodā, viņj saprata,_ ka intereses aizstāv cars un cara valdība. Stiadnieku ticība caram bija nošauta. Par atbildi uz apšaušanu pie Ziemas pils visai Krievijai vēlās pāri protesta streiku vilnīs. 10. janvarī Pēterburgā turpinājās bruņotas strādnieku sadur-srnes ar karaspēku. Maskavā 10. janvāri sākās vispārējs streiks. Rīgas proletariāts 13. janvārī pieteica streiku un izgāja politiskā demonstrācijā. Sadursmē ar policiju tika nonāvēti 70 cilvēki, ievainoti ap 200. 14. janvārī uzliesmoja vispārējs streiks Varšavā! Vispārējais sticiks, kas sakās 18. janvārī Tiflisā, ievadīja poli-tisko streiku posmu Aizkaukāza pilsētās.

V. I. Ļeņins, saņēmis pirmās ziņas par 9. janvāra notikumiem rakstīja:

«Strādnieku šķira dabūjusi lielu pilsoņu kara mācību; proletariāta^ revolucionārā audzināšana vienā dienā aizso-ļojusi tik tālu uz priekšu, kā tā nevarētu aizsoļot pelēkās, nomāktās ikdienas dzīves mēnešos un gados. Varonīgā Pēterburgas proletariāta lozungs: «nāve vai brīvība!» tagad atbalsojas pa visu Krieviju» (R a ks t i, 8. sēj., 76. Ipp.).

1905. gada 9. janvāris cēla uz cīņu pret carismu strādnieku masas visā Krievijā. 1905. gada janvārī vien streikoja 440 tūkstoši strādnieku, t. i., vairāk nekā visos iepriekšējos 10 gados

Pēc 9. janvāra notikumi attīstījās strauji. Krievijā sākās revolūcija.

1905. gada 1. maijā politiski streiki ar lozungu «Nost ar patvaldību!» notika gandrīz 200 Krievijas pilsētās. Pirmā maija stieiki un demonstrācijas Polijas pilsētās beidzās ar lielu bruņotu sadursmi ar karaspēku. Baku streiks ilga divas nedēļas.

1 roletariata ciņa izraisīja revolucionāru rūgšanu simt miljonu lielās_ zemnieku masas dziļumos. Jau 1905. gada februārī sākās_ agrari nemieri Orlas, Voroņežas un Kurskas guberņā. Zemnieku nemieri izplātījās vienā guberņā pēc otras. Pavasarī zemnieki sāka patvarīgi uzart muižnieku laukus, ganīt lopus uz muižnieku zemes, atņemt pļavas. Zemnieku kustība sevišķi spē-ciga bija Pievolgā, Baltijā, Aizkaukāzā un Polijā. Laukos notika sapulces un demonstrācijās. 1905. gada pavasari vairākās vietās notika laukstrādnieku streiki, ko organizēja sociāldemokrāti.

2. Revolūcijas rakstura, virzošo speķu un uzdevumu bojševistiskais novērtējums. Partijas III kongress

Lai sekmīgi vadītu strādnieku un zemnieku revolucionāro cīņu, izšķiroša nozīme bija partijas nostiprināšanai un tās ūnijai revolūcijā. Bet meņševiku dezorganizatoriskas rīcības dtļ KSDSP tajā laikā bija sašķelta. Pēc II kongresa partija pārdzīvoja dziļu krizi, kuras pamatā, kā norādīja V. I. Ļeņins «bija II kongresa mazākuma neatlaidīgā nevēlēšanās pakļauties ta vairākumam» (Raksti, 8. sēj., 402. lpp.).__

V. I. Ļeņins cīnījās par to, lai pēc iespējas ātrāk tiktu sasaukts III kongress, kurā vajadzēja izstrādāt partijas taktiku revolūcijā, kas bija sākusies, un saliedēt to uz KSDSP piogra-mas pamatiem.

Uz kongresu bija aicinātas visas KSDSPorganizācijas, taču meņševiki atteicās piedalīties kongresa darba un sapulcējās atsevišķi Zenēvā. Tā kā dalībnieku bija maz (piedalījās delegāti tikai no 9 komitejām), meņševiki savu sanāksmi neiedrošinājās nosaukt par kongresu un pasludināja to par partijas darbinieku konferenci.

III kongress notika Londonā 1905. gadā no 12. līdz 27. aprīlim. Tajā piedalījās 38 delegāti — 20 boļševiku^ komiteju pārstāvji, galvenokārt no lieliem rūpniecības centriem. Kongress noritēja V. 1. Ļeņina vadībā, lā dalībnieku vidū bija A. A. Log danovs, M. g! Čhakaja, N. K- Krupskaja, A. V. Lunačarskis, M. M. Ļitvinovs, V. V. Vorovskis un R. S. Zemļačka.

Kongress izskatīja sākušās revolūcijas pamatjautājumus un nosprauda proletariāta kā revolūcijas Vadoņa uzdevumus. Apsprieda jautājumus par bruņotu sacelšanos, par attieksmi pret valdības taktiku apvērsuma priekšvakarā, par revolucionāro pagaidu valdību, par attieksmi pret zemnieku kustību, par partijas atšķēlušos daļu (meņsevikiem), par KSDSP atklatu politisku uzstāšanos un citus.

«Krievijas proletariāts,» teikts V. I. Ļeņina uzrakstītajā paziņojumā par KSDSP III kongresu,^ «pratīs veikt savu pienākumu līdz galam. Viņš pratīs nostaties tautas biuņotas sacelšanās priekšgalā. Viņš nenobīsies no grūtā uzdevuma piedalīties revolucionārajā pagaidu valdībā, ja šis uzdevums būs viņam jāveic. Viņš pratīs atsist visus kontrrevolucionāros mēģinājumus, pratīs nesaudzīgi samīt visus brīvības ienaidniekus, ar savām krūtīm nosargāt demokrātisko republiku, revolucionārā ceļā panākt visas mūsu minimālās programas realizēšanu. Krievijas proletāriešiem vajag nevis bīties no šāda iznākuma, bet gan dedzīgi to vējeties. Uzvarējuši gaidāmajā demokrātiskajā revolūcijā, mes līdz ar to_ spersim gigantisku soli uz priekšu, uz savu sociālistisko mērķi, mes nometīsim no visas Eiropas smago reakcionāras militārās

lielvalsts jūgu un palīdzēsim ātrāk, noteiktāk un drošāk doties uz sociālismu mušu brāļiem, visas pasaules apzinīgajiem strādniekiem...» (Raksti, 8. sēj., 398. Ipp.).

IĪI kongresa nospraustā stratēģiskā plāna būtība bija tāda, ka revolūcijas pirmaja posma proletariats savienībā ar visu zemniecību, izolējot buržuāziju, cīnās par buržuāziski demokrātiskās revolūcijas uzvaru: par patvaldības gāšanu un demokra-tjskasjepublikas nodibināšanu, par visu dzimtbūšanas palieku likvidēšanu. Strādnieku šķirai ne tikai jāņem revolūcijā vistiešākā līdzdalība, ne tikai pašaizliedzīgi jācīnās par tās uzvaru, bet ari jāvada revolūcija. Nākamajā posmā proletariātam jācīnās ParJļ’l'teju buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskā revolūcijā.

Krievijas buržuāzija nespēja revolūciju vadīt un novest līdz galam, jo ta nebija ieinteresēta patvaldības gāšanā, bet centās panākt tikai cara varas ierobežošanu un bija ar mieru slēgt kompromisu ar carismu. Buržuāzijai bija izdevīgi saglabāt mo-' narhiju un dzimtbūšanas paliekas, lai uz tām balstītos cīņā pret proletariātu. Strādnieku šķiras sabiedrotais varēja būt tikai zemniecība, kas tiecās iznīcināt dzimtbūšanas paliekas laukos, iegūt muižnieku zemi un atbrīvoties no vergošanas caram un muižniekiem. To panākt zemniecība varēja tikai pēc revolūcijas pilnīgas uzvaras.

. Atbilstoši šim stratēģiskajam plānam kongress izstrādāja arī partijas taktikas līniju, atzīdams par partijas un strādnieku šķiras galveno un neatliekamo uzdevumu bruņotas sacelšanās organizēšanu. Tā kā proletariātam vispārdcmokratiskā revolucionārā kustība ;r vadošā loma, kongress norādīja, ka «uzdevums organizēt proletariātu tiešai cīņai pret patvaldību ar bruņotas sacelšanas palīdzību ir viens no pašiem galvenajiem un neatliekamajiem partijas uzdevumiem pašreizējā revolucionārajā momentā» («P S K P rezolūcijās...», I d., 69. Ipp.). Visām partijas organizācijām tika uzdots izskaidrot proletariātam ne tikai priekšā stāvošās bruņotās sacelšanās politisko nozīmi, bet arī tās praktiski organizatorisko pusi.

Kongress atzīmēja īpašo nozīmi, kāda ir politiskajiem masu streikiem sacelšanās priekšvakarā un tās gaitā. Kongress ieteica ļoti enerģiski rīkoties, lai organizētu proletariāta kaujas spēkus, Jau iepriekš izstrādāt bruņotas sacelšanās plānu, kā arī veikt pasākumus tiešai sacelšanās vadīšanai, šajā nolūkā izveidojot īpašas partijas darbinieku grupas.

Viens no galvenajiem taktikas jautājumiem, ko apsprieda kongresā, bija jautājums par revolucionāro pagaidu valdību, kurai jaizveidojas pec carisma gāšanas un tautas revolūcijas uzvaras. Boļševiki uzskatīja, ka revolucionārajai pagaidu valdībai jābūt uzvarējušo šķiru diktatūras valdībai, t. i., proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskai diktatūrai.

Kongress nosprauda partijas līniju attiecībā uz zemnieku kustību revolūcijas uzplūdu apstākļos. III kongress izvirzīja prasību pēc muižnieku, kroņa, baznīcas, klosteru un apanāžas zemes konfiskācijas (t. i., pēc atsavināšanas par labu zemniekiem bez atlīdzības). Sājā prasībā konkrēti izpaudās boļševiku līnija par to, ka strādnieku šķirai buržuāziski demokrātiskā revolūcijā jābūt savienībā ar visu zemniecību. Tas palīdzēja attīstīties zemniecības cīņai pret patvaldnieciski muižniecisko iekārtu. Kongress aicināja visur nekavējoties dibināt revolucionāras zemnieku komitejas un izdarīt revolucionāri demokrātiskus pārveidojumus no apakšas. Visām partijas organizācijām tika uzdots ari «censties, lai lauku proletariāts organizētos patstāvīgi, lai tas saplūstu kopā ar pilsētas proletariātu zem sociāldemokrātiskās partijas karoga un lai viņa pārstāvji iekļutu zemnieku komitejās» («P S K P rezolūcijās...»,! d., 72. lpp.).

Tā boļševiki iekustināja milzīgās zemnieku masas,_kurām kopā ar pilsētas proletariātu un tā vadībā bija jaciņās pret patvaldību.

Rezolūcijā «Par partijas atšķēlušos daļu» kongress nosodīja meņševiku oportūnistiskos uzskatus ne tika) organizatoriskajos, bet arī taktikas jautājumos. Tajā pašā laika, ņemot vēra proletariāta spēku apvienošanas lielo nepieciešamību apstākļos, kad atlīstās revolūcija, kongress atzina par pieļaujamu partijas organizāciju darbā piedalīties partijas biedriem, sevišķi strādniekiem, kas pieslienas meņševikiem, taču ar noteikumu, ka tiem jāpa-kļaujas partijas kongresu lēmumiem un statūtiem, kā arī partijas disciplīnai. Centrālajai Komitejai tika uzdots izformēt tas meņševistiskās organizācijas, kas atteiksies atzīt III kongresa lēmumus.

III kongress anulēja statūtu pirmā paragrafa formulējumu, kāds pēc Martova priekšlikuma bija pieņemts II kongresā, un pieņēma statūtu pirmo paragrafu Ļeņina formulējuma. Tam bija ļoti’ svarīga nozīme turpmākajā cīņa par jauna tipa partijas nostiprināšanu. Tādējādi KSDSP statūtos tika nostiprināts viens no svarīgākajiem Ļeņina organizatoriskajiem principiem.

Kongress likvidēja divu centru (CK un CO) sistēmu partijā un ievēlēja vienotu vadošu centru — Centrālo Komiteju. Tā kā «Iskra» bija nokļuvusi meņševiku rokās un ieturēja oportūnistisku līniju, III kongress uzdeva CK dibināt jaunu centrālo orgānu «Proļetarij». Par redaktoru ieveleja V. I. Ļeņinu.

Meņševiki savā Zenēvas konferencē revolūcijas raksturu, virzošos spēkus un uzdevumus novērtēja citādi. Pēc viņu domam, revolūcijai Krievijā, tāpat kā agrākajām buržuāziskajām revolūcijām Rietumeiropā, jānotiek buržuāzijas vadība un uzvaras gadījumā jānoved pie buržuāzijas kundzības. _

Meņševiki noliedza, ka proletariātam revolūcijā ir patstāvīgi uzdevumi. Viņi uzskatīja, ka strādniekiem jāatbalsta buržuāzija un ka tie nedrīkst pieļaut, lai buržuāzija masu enerģiskās

revolucionārās rīcības dēļ novērstos no revolūcijas. Meņševiki cīnījās pret proletariāta vadošo lomu revolūcijā un noliedza zemniecības revolucionāro nozīmi.

Sevišķi dedzīgi meņševiki cīnījās pret bruņotas sacelšanās organizēšanu; tas pilnīgi saskanēja ar viņu oportūnistisko strādnieku kustības «stihiskuma teoriju» un partijas aktīvās vadošās lomas noliegšanu revolūcijā. Viņi apgalvoja, ka sacelšanās esot stihisks process un to neesot iespējams sagatavot. Pļeha-novs, Akselrods, Martovs un citi meņševiku līderi mēģināja pieradīt, ka sacelšanās varot tikai atbaidīt buržuāziju un ka strādnieku šķiras partijas uzdevums neesot nodarboties ar tās sagatavošanu. Sājā ziņā, tāpat kā visā viņu virzienā, meņševiku pozicijas visumā bija tādas pašas kā II Internacionāles oportūnistiem.

KSDSP III kongress izstrādāja partijas līniju revolūcijā, kas bija sākusies, bez meņševiku līdzdalības un cīņā pret tiem. īstenībā^ boļševiki pastāvēja kā patstāvīga partija ar programu, statūtiem, taktikas līniju, atsevišķām organizācijām, ar savām avīzēm un Centrālo Komiteju. Divi kongresi — divas partijas — tā V. I. Ļeņins raksturoja stāvokli KSDS Partijā 1905. gadā.

III kongresa lēmumus, partijas stratēģisko plānu un taktikas līniju V. I. Ļeņins vispusīgi teorētiski pamatoja grāmatā «Sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskā revolūcijā». Sis darbs, kas bija liels ieguldījums zinātniskā sociālisma teorijā, uzrakstīts 1905. gada jūnijā un jūlijā.

V. I. Ļeņins pirmoreiz marksisma vēsturē izstrādāja jautājumu par buržuāziski demokrātiskās revolūcijas īpatnībām imperiālisma laikmetā, par tās virzošajiem spēkiem un perspektīvām. Viņš iznīcinoši kritizēja marksismam naidīgo oportūnistisko meņševiku nostādni jautājumos par partijas teoriju, stratēģiju un taktiku revolūcijā, kā arī II Internacionāles līderu — meņševiku atbalstītāju reformistisko nostādni.

Pēc sava rakstura un uzdevumiem revolūcija, kas bija sākusies Krievijā, bija buržuāziska, t. i., tās mērķis bija likvidēt cara patvaldību un dzimtbūtnieciskās kārtības paliekas. Tā neizvirzīja tieši uzdevumu likvidēt kapitālistisko iekārtu. Tomēr buržuāziskajai revolūcijai Krievijā, norādīja V. I. Ļeņins, bija vairākas jaunas iezīmes un īpatnības, ar ko tā radikāli atšķīrās no Rietumeiropas buržuāziskajām revolūcijām, kuras bija notikušas uzplaukstošā kapitālisma laikmetā.

Krievijas revolūcijā atšķirībā no buržuāziskajām revolūcijām Rietumos galvenais virzošais spēks un vadonis bija proletariāts. Pēc sava rakstura revolūcija bija buržuāziski demokrātiskā, bet proletariāta vadošās lomas dēļ, kā arī pēc tā, kādā veidā noritēja cīņa ar patvaldību (streiki un bruņota sacelšanās), revolūcija bija proletāriska.

Reizē ar to revolūcija Krievijā bija zemnieku revolūcija, jo tas galvenais uzdevums bija likvidēt muižnieku zemesīpašumu.

Zemniecība bija viens no šās revolūcijas virzošajiem spēkiem, tuvākais proletariāta sabiedrotais, jo iegūt muižnieku zemi, atbrīvoties no patvaldības un muižnieku jūga zemniecība varēja tikai strādnieku šķiras vadībā.

Kas attiecās uz buržuāziju, tad tās intereses bija cieši saistītas ar carisma interesēm. Tā nebija un nevarēja būt revolūcijas virzošais spēks, jo to biedēja proletariāta revolucionārisms. Revolūcijai attīstoties, buržuāzija arvien vairāk zaudēja savu opo-zicionārismu, tieši izlīga ar carismu un pārgāja kontrrevolūcijas nometnē. Izlīgstot ar carismu, tā centās likvidēt revolūciju.

«Buržuāziskās revolūcijas uzvara pie mums nav iespējama kā buržuāzijas uzvara,» rakstīja V. I. Ļeņins. «Tas liekas paradoksāli, bet tas ir fakts. Zemnieku pārsvars iedzīvotājos, viņu briesmīgā apspiestība no (pa pusei) dzimtbūtnieciskā lielā zemesīpašuma, sociālistiskā partijā jau organizētā proletariāta spēks un apzinīgums — visi šie apstākļi piešķir māsu buržuāziskajai revolūcijai īpatnēju raksturu» (Raksti, 15. sēj., 42. lpp.).

Zinātniski, marksistiski analizējot Krievijas revolūcijas pamatiezīmes un īpatnības, V. I. Ļeņins darbā «Divas taktikas» attīstīja un izstrādāja šādus jautājumus:

par proletariāta hegemoniju buržuāziski demokrātiskajā revolūcijā;

par strādnieku šķiras savienību ar zemniecību buržuāziski demokrātiskajā revolūcijā un par proletariāta savienību ar trūcīgo zemniecību, ar visām pilsētas un lauku pusproletāriskajām masām sociālistiskajā revolūcijā;

par bruņotu sacelšanos kā galveno līdzekli, lai gāztu cara patvaldību un panāktu revolūcijas uzvaru;

par strādnieku šķiras un zemniecības revolucionāri demokrātisko diktatūru un par revolucionāro pagaidu valdību kā šās diktatūras politisko orgānu;

par buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskā revolūcijā;

par proletariāta politisko partiju kā galveno priekšnoteikumu, lai realizētu proletariāta vadošo lomu tautas revolūcijā.

No tā, vai strādnieku šķira vadīs tautas revolūciju vai būs tikai buržuāzijas palīgs, bija atkarīgs revolūcijas liktenis. V. I. Ļeņins paredzēja divus iespējamos revolūcijas iznākumus: pilnīgu uzvaru pār carismu un demokrātiskās republikas nodibināšanu vai arī carisma izlīgumu ar buržuāzijas vissavtīgākajiem un nekonsekventākajiem slāņiem, ja nepietiks spēka revolūcijas uzvarai. Strādnieku šķira un plašās tautas masas ir ieinteresētas pilnīgi uzvarēt carismu. Bet tas iespējams tikai tai gadījumā, ja strādnieku šķira kļūst par revolūcijas vadoni.

V. I. Ļeņins norādīja, ka Krievijā strādnieku šķira cieš ne tik daudz no kapitālisma, cik no tā nepietiekamas attīstības.

Dzimtbūšanas attiecību palieku saglabāšanās kavēja ražošanas spēku attīstību un nejāva izvērst strādnieku šķiras cīņu par' sociālistisko revolūciju un sociālisma uzvaru. Tapec strādnieku šķira bija dziļi ieinteresēta drīzākā Krievijas attīrīšanā no visām dzimtbūšanas paliekām.

Lai proletariāts patiesi kļūtu par revolūcijas vadoni, tam, pirmkārt, bija nepieciešams sabiedrotais, kas ieinteresēts pilnīgā revolūcijas uzvarā, un, otrkārt, bija jāatstumj un jāizolē liberālā buržuāzija, kura mēģināja izbeigt revolūciju, izlīgstot ar carismu uz strādnieku un zemnieku rēķina.

«Konsekvents cīnītājs par demokrātismu,» rakstīja V. I. Ļeņins, «var būt vienīgi proletariāts. Uzvarošs cīnītājs par demokrātismu viņš var būt tikai ar to nosacījumu, ja viņa revolucionārai cīņai pievienosies zemniecības masa» (Raksti, 9. sēj., 40. Ipp.).

Pretēji meņševiku apgalvojumiem, ka zemniecība esot reakcionāra, V. I. Ļeņins mācīja, ka zemniecības pamatintereses padara to par dabisku proletariāta sabiedroto un pilnīga demokrātiskā apvērsuma piekritēju. Tikai revolucionārā ceļā var iznīcināt muižnieku zemesīpašumu un iekarot demokrātiskās brīvības. Sājā cīņā zemniecību atbalstīt līdz galam spēj tikai proletariāts.

Zemniecība nebija viengabalaina: tā sastāvēja no trūcīgajiem zemniekiem, kas bija zemniecības galvenā daļa, no vidējiem zemniekiem un lauku buržuāzijas (kulakiem). Sī neviengabalai-nība bija viens no zemniecības svārstīguma cēloņiem. Taču zemniecības svārstīgums pašos pamatos atšķīrās no buržuāzijas svārstīguma. Zemniecība bija dziļi ieinteresēta likvidēt muižnieku zemesīpašumu un pilnīgi iznīcināt dzimtbūšanas paliekas. V. I. Ļeņins iznīcinoši kritizēja meņševiku oportūnistisko orientāciju uz liberālās buržuāzijas hegemoniju revolūcijā un revolūcijas aizstāšanu ar sīkām reformām.

Buržuāzijai izdevīgāk, rakstīja V. I. Ļeņins, lai nepieciešamās pārveidības buržuāziski demokrātiskā virzienā notiktu reformu un nevis revolūcijas ceļā, «lai šīs pārveidības iespējami mazāk attīstītu vienkāršās tautas, t. i., zemniecības un jo sevišķi strādnieku revolucionāro pašdarbību, iniciatīvu un enerģiju, jo citādi strādniekiem būs jo vieglāk, kā franči saka, «pārlikt šauteni no viena pleca uz otru», t. i., vērst pret pašu buržuāziju to ieroci, ar ko viņus apgādās buržuāziskā revolūcija...» (Raksti, 9. sēj., 32. Ipp.).

V. I. Ļeņina grāmatā dziļi pamatotas cīņas proletāriskās formas un līdzekļi, kas nodrošina revolūcijas uzvaru. Pretēji meņ-ševikiem, kas palika pie refonmistiskiem cīņas līdzekļiem, V. I. Ļeņins par galveno carisma gāšanas līdzekli uzskatīja bruņotu sacelšanos. Carisms balstījās uz militāru spēku: uz karaspēku un policiju. Sagraut šo spēku, gāzt carismu un izcīnīt Krievijā demokrātisku republiku varēja tikai ar ieročiem, ar

uzvarošu bruņotu sacelšanos. Revolūcija, norādīja V. I. Ļeņins, novedusi pie bruņotas sacelšanās nepieciešamības. Pēc Marksa un Engelsa V. I. Ļeņins pirmais izvirzīja bruņotas sacelšanās organizēšanu kā praktisku uzdevumu, kura atrisināšanai revolūcijas laikā jāpakļauj visa partijas darbība.

Lai palielinātu masu revolucionāro enerģiju un iesaistītu tās atklātā bruņotā cīņā pret carismu, partijai jāizvirza politiski lozungi, kas tautai sevišķi tuvi un saprotami. Kā tādus lozungus boļševiki izvirzīja: nekavējoties realizēt revolucionārā ceļā astoņu stundu darba dienu; nodibināt revolucionāras zemnieku komitejas, lai laukos izdarītu demokrātiskus pārveidojumus līdz pat muižnieku zemes konfiskācijai; rīkot politiskus masu streikus, apbruņot strādniekus un izveidot revolucionāru armiju.

V. I. Ļeņins uzskatīja, ka ir ārkārtīgi svarīgi, lai visur strādnieki paši revolucionārā ceļā realizētu astoņu stundu darba dienu un zemnieki izdarītu demokrātiskus pārveidojumus uz laukiem. Tā bija jauna taktika, kuras mērķis bija izraisīt masu aktivitāti un radošo iniciatīvu. Sās taktikas pielietošana paralizēja valsts varas aparātu, un tas cīņā pret revolūciju kļuva bezspēcīgs.

Jauns un svarīgs ierocis bija proletariāta specifiskā cīņas līdzekļa — politiskā masu streika izmantošana, kam bija ļoti svarīga nozīme masu mobilizēšanā cīņai pret carismu. V. I. Ļeņins jaunā veidā atrisināja revolūcijas pamatjautājumu — jautājumu par valsts varu. V. I. Ļeņins pierādīja, ka uzvarošai buržuāziski demokrātiskai revolūcijai, kurā hegemons ir proletariāts, jābeidzas nevis ar to, ka buržuāzija iekaro varu, kā tas notika buržuāziskās revolūcijās agrāk, bet ar proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskās diktatūras nodibināšanos.

««Revolūcijas izšķiroša uzvara pār carismu»,» rakstīja V. 1. Ļeņins, «ir proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskā diktatūra . . .

Un tāda uzvara būs tieši diktatūra, t. i., tai nenovēršami būs jābalstās uz militāru spēku, uz masu apbruņošanu, uz sacelšanos, bet nevis uz šādām vai tādām «legālā», «mierīgā ceļā» radītām iestādēm» (Raksti, 9. sēj., 36. un 37. lpp.).

Strādnieku un zemnieku interesēs izdarītajiem revolucionārajiem pārveidojumiem izmisīgi pretosies carisms, muižnieki un lielburžuāzija. Lai salauztu šo pretošanos, atvairītu kontrrevolu-cionāros mēģinājumus, novestu līdz galam buržuāziski demokrātisko revolūciju, nosargātu tās iekarojumus un pilnīgi attīrītu arēnu cīņai par sociālismu, nepieciešama diktatūra. Taču tā vēl nebūs sociālistiska, bet demokrātiskā diktatūra.

Par proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskās diktatūras politisko orgānu bija jākļūst revolucionārai pagaidu

valdībai, kas balstās uz bruņoto tautu. Revolucionārajai pagaidu valdībai vajadzēja nostiprināt revolūcijas iekarojumus, apspiest kontrrevolūcijas pretošanos un realizēt KSDSP minimālo pro-gramu, t. i., nodibināt demokrātisku republiku, ieviest astoņu stundu darba dienu un konfiscēt muižnieku zemi.

Sociāldemokrātijas pārstāvju piedalīšanos šajā valdībā V. L Ļeņins uzskatīja ne tikai par iespējamu, bet labvēlīgos apstākļos pat par nepieciešamu. Tai jānodrošina nesaudzīga ciņa pret kontrrevolūciju, strādnieku šķiras patstāvīgo interešu aizstāvēšana un tālāka revolūcijas attīstība. Līdzās tam nepieciešams, lai strādnieku šķira un plaši darbaļaužu slāņi izdarītu spiedienu uz revolucionāro pagaidu valdību no apakšas. Gan līdzdalībai valdība, gan spiedienam no apakšas jāpalīdz nostiprināt _un paplašināt revolūcijas ' iekarojumus, jāpalīdz realizēt sociāldemokrātijas minimālo programu, kā arī sagatavot apstākļus buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanai sociālistiskā revolūcijā.

Noskaidrojot, cik kaitīgu poziciju ieņēma meņševiki, kas bija pret piedalīšanos revolucionārā valdībā, V. I. Ļeņins norādīja, ka_šī pozicija īstenībā nozīmē nodot revolūcijas vadību buržuāzijai.

Savā darbā Ļeņins izstrādāja teoriju par buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskā revolūcijā. II Internacionāles oportūnisti bija nodevuši aizmirstībai Marksa idejas par nepārtrauktu (permanentu) revolūciju un par proletariāta savienību ar zemniecību kā šadas revolūcijas nepieciešamu nosacījumu. Marksa revolucionārajām idejām pretī tika izvirzīta oporlūnistiska shēma, no kuras izrietēja, ka katru buržuāzisko revolūciju no proletāriskās revolūcijas atdala ilgs laika posms. Sī antircvolucionara shēma pamatojās uz to, ka tika noliegta proletariāta vadoša loma attiecībā pret zemniecību, tika noliegta proletariāta hegemonija buržuāziski demokrātiskajā revolūcija.

V. I. Ļeņins attīstīja Marksa ideju par nepārtraukto revolūciju un izstrādāja viengabalainu teoriju par buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskā revolūcijā. Saskaņa ar šo teoriju proletariāta hegemonijai buržuāziskajā revolūcijā, kad pastāv proletariāta un zemniecības savienība, jā-paraug proletariāta hegemonijā sociālistiskajā revolūcijā, kad pastāv proletariāta savienība ar trūcīgo zemniecību un citiem pusproletāriskiem elementiem. Proletariāta un zemniecības demokrātiskajai diktatūrai jāsagatavo augsne proletariāta sociālistiskajai diktatūrai.

«Proletariātam jānoved lidz galam demokrātiskais apvērsums, pievienojot sev zemniecības masu, lai ar spēku salauztu patvaldības pretošanos un paralizētu buržuāzijas svārstiša-nos. Proletariātam jāveic sociālistiskais apvērsums, pievieno-

jot sev iedzīvotāju pusprotetārisko elementu masu, lai ar spēku salauztu buržuāzijas pretošanos un paralizētu zemniecības un sikburžuāzijas svārstīšanos» (V. I. Ļ e ņ i n s, Raksti, 9. sēj., 74. un 77. lpp.).

Pamatojot mācību par buržuāziskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskā revolūcijā, V. I. Ļeņins parādīja ari šai pāraugšanai labvēlīgos objektīvos apstākļus Krievijas sociāli ekonomiskajā iekārtā. Daudzās dzimtbūšanas paliekas un relatīvi augstā kapitālisma attīstība Krievijā bija par cēloni divējāda veida pretrunām. Pretrunas starp ražošanas spēku attīstību un pus-dzimtbūtnieciskajām ražošanas attiecībām radīja buržuāziski demokrātiskās revolūcijas priekšnoteikumus. Pretrunas starp ražošanas spēku augšanu un kapitālistiskajām ražošanas attiecī-bām radīja nepieciešamos objektīvos nosacījumus buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanai sociālistiskā revolūcija.

Tādēļ izcēlās divi sociāli kari: viens — visas tautas karš pret caru un muižniekiem, par demokrātisku republiku, otrs — proletariāta cīņa pret buržuāziju, par proletariāta diktatūru, par sociālistisku sabiedrības iekārtu. 1905.—1907. gada pirmajā vietā bija visas tautas cīņa par patvaldības gāšanu. Strādnieku šķirai vajadzēja stāties «visas tautas un jo sevišķi zemniecības priekšgalā — par pilnīgu brīvību, par konsekventu demokrātisku apvērsumu, par republiku! Visu darbaļaužu un ekspluatēto priekšgalā — par sociālismu!» (V. I. Ļeņins, Raksti, 9. sēj., 87. lpp.).

V. I. Ļeņins neatlaidīgi pasvītroja nepieciešamību nepārtraukti attīstīt revolūciju līdz sociālistiskās revolūcijas uzvarai. Rakstā «Sociāldemokrātijas attiecības pret zemnieku kustību» V. I. Ļeņins norādīja:

«...no demokrātiskās revolūcijas mēs tūliņ sāksim pāriet un tieši tādā mērā, kā to atļaus mūsu spēks — apzinīgā un organizētā proletariāta spēks, — sāksim pariet uz sociālistisku revolūciju. Mēs esam par nepārtrauktu revolūciju. Mēs neapstāsimies pusceļā» (Raksti, 9. sēj., 198. lpp.).

Pēc Rietumeiropas oportūnistu un Krievijas meņševiku uzskatiem, proletariāts sociālistiskajā revolūcijā cīnās viens, bez sabiedrotajiem pret visām neproletāriskajām šķirām un slāņiem. Oportūnisti neatzina revolucionārās iespējas, kādas bija pilsētas un lauku pusprolctāriskajām masām, ko apspieda un ekspluatēja kapitāls un kas tādēļ cīņā pret kapitālismu varēja kļūt par uzticamiem proletariāta sabiedrotajiem._ No ta izrietēja nepareizais secinājums, ka sociālistiskās revolūcijas priekšnoteikumi nav uzskatāmi par nobriedušiem tikmēr, kamēr proletariāts sabiedrības ekonomiskās attīstības rezultātā nav kļuvis par nācijas vairākumu.

Ļeņina sociālistiskās revolūcijas teorija atspēkoja šīs ļoti kai-

tīgās oportunistiskas dogmas, kas proletariātam lēma but bezdarbīgam.

Par vienu no galvenajiem priekšnoteikumiem buržuāziski demokrātiskās revolūcijas uzvarai un tās pāraugšanai sociālistiskā revolūcijā V. I. Ļeņins uzskatīja patstāvīgas politiskas strādnieku šķiras partijas pastāvēšanu. Sai partijai jāvada un jāorganizē revolucionārā cīņa. V. I. Ļeņins norādīja, ka proletariāts būs hegemons šajā revolūcijā tikai tad, ja tas būs saliedēts par vienotu un patstāvīgu politisku spēku — revolucionāri marksistisku partiju, kas proletariāta cīņu vada ne tikai idejiski, bet arī praktiski.

Ļeņina sociālistiskās revolūcijas teorija atspēkoja ne tikai Krievijas meņševiku un II Internacionāles reformistu teorijas, bet arī troekistu «permanentās revolūcijas» teoriju. Falsificēdams Marksa permanentās (nepārtrauktās) revolūcijas ideju, Trockis noliedza proletariāta hegemoniju buržuāziski demokrātiskajā revolūcijā un zemniecības revolucionāro lomu, noliedza proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātisko diktatūru. Viņš izvirzīja pēc formas kreisu, bet pēc satura oportūnistisku lozungu — «bez cara, bet valdība strādnieku». Tāda pārlēkšana pāri revolūcijas buržuāziski demokrātiskajam posmam galu galā tikai izolētu proletariātu no daudzmiljonu lielajām zemniecības masām un novestu pie revolūcijas sakāves.

Ļeņina 1905. gadā izstrādātā revolūcijas teorija apbruņoja boļševiku partiju ar zinātniski pamatotu stratēģiju un taktiku. Tajā bija jau gandrīz visi pamatelementi, lai izdarītu secinājumu par sociālismā uzvaras iespējamību vispirms vienā atsevišķā kapitālistiskā zemē — teze par proletariāta hegemoniju revolūcijā, par strādnieku šķiras savienību ar zemniecību, par jauna tipa partijas vadošo un virzošo lomu revolūcijā un par buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskā revolūcijā. Pie secinājuma, ka iespējama sociālisma uzvara vienā zemē, V. I. Ļeņins nonāca 1915. gadā. V. I. Ļeņins padarīja marksismu bagātāku ar jaunu sociālistiskās revolūcijas teoriju, kas proletariātam bija varens idejisks ierocis cīņā par uzvaru.

3. Revolūcijas uzplūdi. Viskrievijas politiskais streiks.

Padomju izveidošanās. Decembra bruņotā sacelšanās

Revolucionāro notikumu gaita apstiprināja partijas III kongresa lēmumu pareizību. Revolucionārās kustības vilnis cēlās ar katru dienu augstāk. Streiku cīņa kļuva arvien neatlaidīgāka, arvien vairāk ieguva uzbrukuma raksturu, un tai bija raksturīga liela organizētība.

Streiks, kas 1905. gada maij| bija sācies Ivanovovozņesenskā, ilga 72 dienas. Tajā strādniek' parādīja izturības piemēru, un šis streiks kļuva par labu masu politiskās audzināšanas skolu.

Tā vadīšanai bija ievēlēta Strādnieku pilnvaroto (deputātu) padome. Revolucionāro cīņu gaitā tā pārvērtās par vienu no pirmajām strādnieku deputātu padomēm. Streiku vadīja Ivanovo-vozņesenskas boļševiku organizācija, kuras priekšgala bija F. A. Afanasjevs un M. V. Frunze, un taja aktīvi piedalījās strādnieki boļševiki S. I. Balašovs, J. A. Dunajevs un F. N. Samoilovs. Atklāti notika strādnieku mītiņi un sapulces, kuros izstrādāja prasības, apsprieda atbildes fabrikantienī un nosprauda tālākās cīņas plānus. Šeit boļševiki lasīja arī referātus un lekcijas par strādnieku kustības uzdevumiem. Tā bija strādnieku «sociālistiskā universitāte». Ivanovovozņesenskas strādnieku streikam pievienojās Sujas, Orehovozujevas un citu pilsētu tekstilnieki. Cara varas orgāni asiņaini izrēķinājās ar strādniekiem.

Protests pret Ivanovas strādnieku apšaušanu pāršalca visu Krieviju. Lodzas strādnieki 1905. gada maijā trīs dienas uz barikādēm cīnījās pret policiju un karaspēku. V. I. Ļeņins rakstīja, ka viņi parādīja «ne tikai jaunu revolucionārā entuziasma un varonības paraugu, bet arī augstākās cīņas formas» (R a k -sti, 8. sēj., 491. 1 pp.). Urālos streiku cīņas priekšgalā gaja Perinās un Jekaterinburgas (Sverdlovskas) metālisti, Zlatoustas ieroču rūpnīcu strādnieki, Nadeždinskas un Ņižņijtagilas metalurgi, Ceļabinskas, Ufas un Jekaterinburgas dzelzceļnieki. Pašaizliedzīgi un varonīgi cīnījās latviešu strādnieki. Nikolajevā, Jekaterinoslavā, Harkovā, Luganskā, Mariupolē, Gorlovkā un citās vietās politiskie streiki pārvērtās par sadursmēm ar policiju un karaspēku. Jūnijā notika vispārējs streiks Tiflisā, bet pēc tam Kutaisā, Bālumā un Ciaturi. Jūnijā un jūlijā streiki aptvēra trīs ceturtdaļas visu Baku naftas rūpniecības un citu uzņēmumu. Augustā Baku proletāriešu vispārējā streika laikā notika bruņotas sadursmes ar karaspēku.

Krievijas strādnieku šķira streiku cīņā politiski arvien vairāk nobrieda, norūdījās un uzkrāja spēkus izšķirošajai cīņai ar carismu.

1905. gada vasarā visur sāka rasties puslegālas arodorganizācijas. Arodbiedrības jau tajā laikā līdz ar strādnieku ekonomisko interešu aizstāvēšanu izvirzīja vairākas ļoti svarīgas politiskas prasības. Boļševiki aktīvi piedalījās arodbiedrību dibināšanā un darbā, un tam bija liela nozīme visā turpmākajā arodbiedrību attīstībā Krievijā, — tās izveidojās par proletariāta kaujinieciskām šķiras organizācijām.

Ar savu konsekvento revolucionāro cīņu proletariāts mācīja zemniecību, kā jācīnās pret carisko iekārtu. Līdz ar strādnieku šķiras cīņas uzplūdiem cēlās arī zemnieku kustības vilnis. 1905. gada pavasari un vasarā zemnieku kustība aptvēra apmēram piekto daļu visu apriņķu, bet rudenī — vairāk nekā pusi. Ukrainā un Baltijā uzliesmoja laukstrādnieku streiki. Sevišķi

plašs vēriens zemnieku kustībai bija Pievolgā, vairākos Ukrainas rajonos, Baltijā un Gruzijā.

Proletariāta kustības apvienošanās ar zemnieku sacelšanos satricināja cara armiju un floti. 1905. gadā boļševiki izvērsa pašaizliedzīgu darbību armijā un flotē. Darbam karaspēkā KSDSP CK nosūtīja J. F. Dubrovinski, J. M. Jaroslavski, R. S. Zemļačku un citus ievērojamus darbiniekus.

Revolucionārajā darbā zaldātu un matrožu vidū boļševiki izmantoja dažādas formas un metodes: izdeva avīzes un skrejlapas, organizēja sanāksmes, dibināja pulciņus. Sā darba rezultātā ievērojami pastiprinājās boļševiku organizāciju ietekme zaldātu un matrožu vidū un nodibinājās viņu sakari ar strādniekiem. Cara armijas sakāve Tālajos Austrumos pastiprināja karaspēka revolucionāro noskaņojumu.

Pirmā zaldātu un matrožu neapmierinātības masveida izpausme bija sacelšanās uz bruņu kuģa «Potjomkins» 1905. gada jūnijā. Pirmoreiz vēsturē kara kuģa komanda pacēla revolūcijas karogu un uzsāka cīņu pret pastāvošo iekārtu. Sacēlies kuģis ieradās Odesā. Taču Odesas boļševiku komitejā nebija vienprātības, to bija novājinājuši aresti, bet meņševiki neorganizēja Odesas strādnieku sacelšanos, lai atbalstītu potjorrikiniešus.

Lai_ gan matroži turējās varonīgi, sacelšanās beidzās neveiksmīgi, jo tai nebija pareizas vadības. Tas bija tikai pirmais revolucionāras cīņas mēģinājums cara karaspēkā. Taču pašam sacelšanas faktam bija ārkārtīgi svarīga nozīme. Strādniekiem, zemniekiem un sevišķi pašām zaldātu un matrožu masām kļuva saprotamāka un tuvāka doma, ka armijai un flotei jāpievienojas un ir iespējams pievienoties strādnieku šķirai cīņā pret carismu. Dienas kārtībā izvirzījās jautājums par revolucionāras armijas izveidošanu.

Pēc «Potjomkina» sacelšanās boļševiki revolucionāro darbu karaspēkā pastiprināja. 1905. gada vasarā un rudenī bija desmitiem zaldātu un matrožu revolucionāras cīņas gadījumu. No atsevišķām strādnieku, zaldātu un zemnieku cīņām, tām saplūstot, izceļas revolūcijas ugunsgrēks visā Krievijā.

Carisms mēģināja novērst tautu no revolucionārās cīņas ar piekāpšanos un solījumiem. 1905. gada 6. augustā parādījās manifests par Valsts domes sasaukšanu (to nosauca par Buli-gina_domi cara ministra — domes nodibināšanas projekta autora vārdā). Cara valdība steidzās izbeigt krievu-japāņu karu. 1905. gada augusta beigās tika parakstīts miers ar Japānu.

Domes sasaukšana bija carisma mēģinājums izbeigt revolūciju, novirzīt to uz monarhistiski konstitucionāla ceļa. Ar domes sasaukšanu carisms gribēja darīt galu arī opozicionārajam rūg-šanas_ procesam liberālajā buržuāzijā, kas, pati baidīdamās no revolūcijas, reize baidīja ar revolūciju caru. Buligina domei bija jabut muižnieku, kapitālistu un niecīga skaita bagāto zemnieku sapulcei. Domei bija tikai padomdevējas raksturs, t. i.,

tā varēja apspriest dažus jautājumus kā cara padomdevējs orgāns. Tas bija rupjš tautas pārstāvniecības viltojums.

Boļševiki aicināja strādniekus un zemniekus aktīvi boikotēt tautai naidīgo domi, koncentrējot visu aģitācijas kampaņu ap lozungiem: bruņota sacelšanās, revolucionāra armija, revolucionāra pagaidu valdība. Meņševiki apsveica domi kā «pagrieziena punktu atbrīvošanās kustībā» un uzstājās par sadarbību ar liberāliem domes vēlēšanu komēdijā, aizstāvēdami parlamentāru, reformistisku ceļu. Meņševiku taktika attiecībā pret domi īstenībā nāca par labu liberālajai buržuāzijai, palīdzēja tai apmānīt tautas masas un novērst tās no revolucionāras cīņas.

Krievijas sociāldemokrātisko organizāciju konference, kas sanāca 1905. gada septembrī Rīgā, lai izstrādātu taktiku pret Valsts domi, atzina par pareizu boļševiku līniju — aktīvi boikotēt Buligina domi un nosodīja meņševiku līniju par piedalīšanos domē. Aktīva domes boikota taktiku atbalstīja ne tikai strādnieki, bet arī zemniecība un progresīvā inteliģences daļa. Buligina domes boikota kampaņu boļševiki izmantoja, lai mobilizētu visus revolucionāros spēkus, rīkotu politiskus masu streikus un sagatavotu bruņotu sacelšanos.

1905. gada vasarā un rudenī notika pastiprināta gatavošanās vispārējam politiskam streikam. Boļševiku^ milzīgais organizatoriskais un aģitācijas darbs veicināja tālāku revolūcijas kāpinājumu. Poligrafiķu streiku, kas septembrī sākās Maskavā, atbalstīja citu rūpnīcu un fabriku strādnieki. Streika laikā notika mītiņi un demonstrācijas. Maskavas ielās notika bruņotas strādnieku sadursmes ar policiju un karaspēku.

Maskavas strādnieku septembra streiks proletariātam bija nopietna politiska skola. Politiskais masu streiks ar revolucionāriem mītiņiem, demonstrācijām un bruņotām sadursmēm ar policiju kļuva par visizplatītāko strādnieku šķiras cīņas formu. Cīņas gailā radās piecu profesiju — poligrafiķu, metālistu, tabakas rūpniecības strādnieku, galdnieku un dzelzceļnieku strādnieku padome. Boļševiku vadībā politiskajā cīņā iesaistījās arvien jauni strādnieku slāņi.

6. oktobrī KSDSP Maskavas komiteja pieņēma lēmumu par vispārēju politisku streiku Maskavā. Streiks ātri aptvēra visus rūpniecības centrus un pārvērtās par visas Krievijas streiku. Dzelzceļi apstājās. Uzņēmumi pārtrauca darbu. Nedarbojās pasts un telegrāfs.

Oktobra streiks izvērsās par varenu politisku proletariāta demonstrāciju. Tas notika ar lozungu gāzt patvaldību, aktīvi boikotēt Buligina domi, sasaukt Satversmes sapulci un nodibināt demokrātisku republiku. Streikojošajiem strādniekiem pievienojās sīkie kalpotāji, studenti, skolēni, advokāti, ārsti, inženieri utt. Streikā piedalījās vairāk nekā divi miljoni cilvēku. Viskrievijas politiskais streiks pārliecinoši parādīja boļševiku partijas saites ar tautas masām un boļševiku lozungu aktualitāti.

Oktobra streiks apliecināja, ka arvien vairāk nostiprinās sai-.es starp dažadu Krievijas tautību strādniekiem. Latviešu, poļu, ukraiņu _ azerbaidžāņu, gruzīnu, baltkrievu un citu tautību strādnieki cīnījās kopā ar krievu proletāriešiem pret savu niknāko ienaidnieku — cara patvaldību.

V- Ļeņins izskaidroja proletariāta masu cīņas — politisko un ekonomisko streiku, demonstrāciju — izcilo nozīmi. Šiem cīņas veidiem ir |oti svarīga loma strādnieku šķiras un tautas masu vitālo interešu aizstāvēšanā, tāpat arī lai sagatavotos augstakam cīņas formām — vispārējam streikam, bruņotas sacelšanas realizēšanai un līdz ar to cīņai par varu. Politiskais un ekonomiskais streiks, kā vēlāk rakstīja V. I. Ļeņins, «savstarpēji atbaĪsta viens otru, būdami viens otram spēka avots. Ja šie streiku veidi nav cieši saistīti, tad patiesi plaša masu apmēru kustība — un turklāt tāda, kas gūst visas tautas nozīmi, — nav iespējama» (Raksti, 18. sēj., 64. lpp.).

Politisko streiku gaitā strādnieku šķira ne tikai izvirza politiskas prasības, kas pauž tās pamatintereses, bet aizstāv ari tautas_ masu kopējās intereses. Strādnieku šķira politiskajā streikā uzstājas ka šķira, kas atrodas visas tautas priekšgalā, ka tautas kustības hegemone (vadītāja).

Līdz ar to strādnieku kustībā liela nozīme ir arī ekonomiskiem streikiem. Piedaloties tajos, cenšoties panākt sava ekonomiska stāvokļa uzlabošanos, masas iesaistās arī politiskajā kustībā. ^ J

Viskrievijas oktobra streiks parādīja, cik spēcīga ir strādnieku šķira kā pirmrindas cīnītāja, organizētāja un vadītāja visas tautas cīņa pret patvaldību. Streiks paralizēja valdības spēkus Revolūcija ieguva arvien plašāku vērienu. Cara valdība, augošās revolūcijas iebiedēta, steidzās mazliet piekāpties, lai glābtu pat-valdrnecisko iekārtu. 17. oktobrī cars izdeva manifestu kurā oija daudz melīgu solījumu. Tika pasludināta vārda, sapulču un biedrošanās brīvība, kā ari personas neaizskaramība. Manifestā .i^3,1.11113 par «Krievijas parlamenta» — Valsts domes radīšanu, piešķirot tai likumdošanas funkcijas.

Cara manifesta parādīšanos, kā norādīja V. I. Ļeņins, izraisīja tas apstāklis, ka bija radies zināms īslaicīgs spēku līdzsvars^ strādnieki un zemnieki, panākuši no cara manifestu, vēl nespēja gāzt carismu, bet carisms vairs nevarēja, valdīt ar agrākajiem līdzekļiem.

Buržuāzija cara žēlastības dāvanu uzņēma ar prieku. Lielkapitālisti un muižnieki magnāti, kas saimniekoja kapitālistiski, staveja cara valdības puse, lai gan vēl turpināja ar to strīdēties par varas dalīšanu. Cara manifests viņus pilnīgi apmierināja, viņi apvienojās «17. oktobra savienībā» — oktobristu, t. i., cara oktobra manifesta piekritēju partijā. Daļa kapitālistu’ muižnieku, zemstu ierēdņu un buržuāzisko inteliģentu apvienojās konstitucionāli demokrātiskajā (kadetu) partijā, kas bija liberāli

monarhistiskās buržuāzijas galvenā partija. Kadeti centās panākt lai cars un muižnieki dalītos vara ar buržuāziju. Darbaļaužu masu apmānīšanai kadeti piesavinājās melīgu nosaukumu. «Tautas brīvības partija». Faktiski kadetu programa nebija pa. prasības, pēc republikas.

Raksturodams kadetu partiju, V. I. Ļeņins rakstīja.

«Liberālie buržuji svārstās starp tautu un grautiņu rīkotāju valdību. Vārdos viņi ir pret valdību; patīesībā_ viņi visvairāk baidās tautas cīņas; patiesībā viņi grib izlīgumu ar monarhiju, t. i., ar grautiņu rīkotajiem, pret tautu» (Raksti, 11. sēj., 256. lpp.).

Buržuāziskās partijas cara manifestā saskatīja iespēju novirzīt revolūciju uz mierīgu, konstitucionālu ceļu un glābt patvaldību un pusdzimtbūtniecisko iekārtu no bojā ejas. \iņi visvisādi cildināja 17. oktobra manifestu.

Boļševiki aicināja strādniekus un zemniekus neticēt «konstitūcijai» uz papīra un turpināt cīņu līdz carisma gāšanai. Boļševiki teica, ka valdība tautu mana. Apsolīto brīvību vieta ta ar policijas radīto organizāciju («Krievu tautas savienības» un citu) palīdzību rīkoja asiņainus ebreju grautiņus, azerbaidzaņu un armēņu savstarpējus slaktiņus, revolucionāro strādnieku slepkavošanu. Tauta šīs organizācijas iesauca par «melno sotņu».

Pēc pirmās uzvaras, kas bija panākta ar vispārējo politisko streiku, vajadzēja cīnīties tālāk — par carisma gāšanu, otrad-nieki, boļševiku iedvesmoti, enerģiski sāka dibināt kaujas družinas.

Strādnieku kustības augšupeja oktobri deva stimulu zemnieku revolucionārajai cīņai.

Zemniecība Krievijā nenodibināja savu partiju. Revolūcijas gaitā radusies «Viskrievijas zemnieku savienība» un «Darba grupa» nebija īstas politiskas partijas. Par zemniecības interešu paudējiem sevi pasludināja eseri (sociālisti revolucionāri) un enesi (tautas sociālisti), taču īstenībā viņi pauda lauku turīgo virsslāņu — kulaku šķiriskās intereses. Atdzīvinot vecās narod-ņiku teorijas par zemnieku kustības it kā sociālistisko raksturu, eseri noliedza strādnieku šķiras vadošo lomu revolūcijā. Ļeņins un boļševiki atmaskoja eseru programas_ pseidosociālistisko raksturu un kritizēja zemnieku organizāciju svarstīšanos un nekonsekvenci. Tomēr cīņā pret carismu boļševiki ar tām uz laiku vienojās.

Būdami proletariāta priekšpulks, boļševiki tajā paša laika uzņēmās arī aizstāvēt zemniecības intereses — gan politiskas (patvaldības un visas pusdzimtbūtnieciskas iekārtas — zemniecības ienaidnieka — gāšanu), gan ekonomiskās (muižnieku ze-rriesīpašuina likvidēšanu un zemes atdošanu zemniekiem). Apstāklim, ka tieši boļševiki aizstāvēja zemniecības galveno masu

intereses, bija ļoti liela nozīme tālākajā cīņā par revolūcijas uzvaru.

Vietējās boļševiku organizācijas enerģiski darbojās, lai piesaistītu zemniecību proletariāta pusē. Sākot ar 1905. gada vasaru, Centrālajā Krievijā agrāras grupas tika nodibinātas Maskavas, Kazaņas, Ņižņijnovgorodas, Simbirskas, Saratovas, Samaras, Pēterburgas, Vladimiras, Kostromas, Ivanovovozņesen-skas un citās komitejās, tāpat ari Vitebskas, Minskas, Viļņas, Poltavas, Luganskas, Odesas un citās komitejās Baltkrievijā, Lietuvā, Ukrainā un Latvijā.

Boļševiku organizācijas uz laukiem veica politisko darbu: izplatīja proklamācijas un skrejlapas, organizēja revolucionārus pulciņus zemnieku vidū. Maskavas komiteja izdeva speciālu instrukciju partijas biedriem, kas darbojās zemnieku vidū. Ļoti populāra starp zemniekiem bija V. I. Ļeņina brošūra «Trūcīgajiem lauku ļaudīm», ko vairākkārt atkārtoti izdeva vietējās boļševiku organizācijas.

Boļševiki pastiprināja darbu karaspēkā. Līdz 1905. gada rudenim viņi nodibināja vairākas partijas kara organizācijas. Lielākās no tām bija Pēterburgas, Maskavas, Somijas un Rīgas kara organizācija. Krietni vairāk tika izdotas skrejlapas un aicinājumi zaldātiem un matrožiem. 1905. gada rudenī notika zaldātu nemieri Harkovā, Kijevā, Taškcntā, Varšavā un citās pilsētās. Matrožu sacelšanās uzliesmoja Kronštatē, Vladivostokā un Sevastopolē.

Sājā revolūcijas viļņa straujo uzplūdu posmā radās strādnieku deputātu padomes. Tās dzima strādnieku šķiras revolucionārās jaunrades rezultātā. Sākumā radušās kā dažādu uzņēmumu strādnieku pilnvaroto vai pārstāvju orgāni ekonomisko un politisko streiku vadīšanai, padomes pārvērtās par sacelšanās sagatavošanas orgāniem, par jaunas varas dīgli. Nerēķinādamās ar cara valdības iestādēm, padomes izdeva savus lēmumus, rīkojumus, pavēles, revolucionārā ceļā ieviesa astoņu stundu darba dienu un demokrātiskās brīvības.

V. I. Ļeņins tālredzīgi saprata, ka padomes ir orgāns cīņai par revolūcijas uzvaru, par sociālismu, tautas diktatūras orgāns, un augstu novērtēja padomju nozīmi. V. I. Ļeņins teorētiski izstrādāja jautājumu par padomēm. Tā, praksē savienojot strādnieku šķiras revolucionāro jaunradi, kuras rezultāts bija padomes, un teorētisko pamatojumu, ko tām deva Ļeņins, partija ieguva lielisku strādnieku šķiras un darba zemniecības politiskās organizācijas formu, kam bija vēsturiska nozīme visas pasaules mērogā cīņā par revolūcijas uzvaru, par sociālismu. Būdamas lielākais strādnieku šķiras vēsturiskais iekarojums, 1905. gada padomes bija 1917. gadā nodibinātās padomju varas pirmparaugs.

Visur boļševiki ietilpa padomju sastāvā, un tur, kur viņiem izdevās izcīnīt vadošo ietekmi, padomes kļuva par revolucio-

nāro spēku mobilizācijas, bruņotas sacelšanās sagatavošanas un realizēšanas kaujas štābiem, par jaunas varas orgānu dīgļiem. Turpretī mcņševiki padomes uzlūkoja tikai par streiku komitejām vai vietējās pašvaldības orgāniem. Pēterburgas Padome, ko vadīja meņševiki (Trockis un Hrustaļevs), neizpildīja savu galveno uzdevumu — nekļuva par bruņotas sacelšanās orgānu un orgānu cīņai par patvaldības gāšanu. Izcila nozīme revolūcijā bija boļševiku vadītajai Maskavas Padomei un Maskavas rajonu padomēm.

1905. gada novembra sākumā no emigrācijas nelegāli atgriezās Krievijā V. I. Ļeņins. Atbraucis uz Pēterburgu, viņš tūlīt uzsāka ļoti rosīgu darbību. Viņš vadīja partijas Centrālās Komitejas darbu un legālās boļševiku avīzes «Novaja 2izņ», kura toreiz faktiski bija partijas centrālais orgāns, redakciju, teica runas Pēterburgas Strādnieku deputātu padomes izpildu komitejas sēdēs un piedalījās partijas sēdēs un sapulcēs.

Viskrievijas oktobra politiskais streiks strādnieku šķiru noveda tieši līdz augstākajai cīņas formai, kāda ir bruņota sacelšanās.

Boļševiki, realizēdami partijas III kongresa lēmumus, apvienoja aģitācijas un propagandas darbu ar praktisko sacelšanās sagatavošanu. Aktīvi darbojās boļševiku kaujas družinas. Tika organizētas ielu cīņu un šaušanas apmācības, iekārtotas darbnīcas bumbu izgatavošanai, ieroču noliktavas utt. Kaujas vienības un družinas tika noorganizētas Pēterburgā, Maskavā, Sormovā, Jaroslavļā, Ivanovovozņesenskā, Urālos, Ukrainā, Sibīrijā, Kaukāzā, Aizkaukāzā un Baltijā. Sacelšanās militāri tehnisko sagatavošanu vadīja partijas Centrālās Komitejas kaujas grupa.

Bruņotās sacelšanās karogu pret carismu pirmais pacēla Maskavas proletariāts. Maskavas boļševiku konference, kas notika 5. decembrī, paužot strādnieku gribu, izteicās par streika pieteikšanu un bruņotu sacelšanos. Maskavas Padome pasludināja ar 7. decembri vispārēju politisku streiku nolūkā pārvērst to par sacelšanos.

Jau pirmajās divās dienās Maskavā streikoja vairāk nekā 150 tūkstoši cilvēku. Rūpnīcās un fabrikās tika sarīkoti daudzi mītiņi, ielās — demonstrācijas. Sākās pirmās sadursmes ar kazakiem un policiju. Steidzīgi mobilizēdami spēkus, varas orgāni pārgāja uzbrukumā. Maskavas proletariāts uz varas orgānu rīcību atbildēja ar barikāžu celšanu. 10. decembrī streiks pārauga par bruņotu sacelšanos. Sākās sīvas kaujas. Par sacelšanās centru kļuva Presņa, Zamoskvorečje, Rogožskosimonovskas rajons un Kazaņas dzelzceļa rajons. Maskavas ielās uzcēla ap tūkstoš barikāžu. Strādnieku pašaizliedzīgā cīņa ilga deviņas dienas.

A. M. Gorkijs, tiešs bruņoto kauju aculiecinieks, rakstīja: «...es tikko kā no ielas. Pie Sandunovskas pirtīm, pie Nikolaja

stacijas, Stnoļenskas tirgū, Kudrinā — notiek kauja. Laba kauja! .. . Visur ielas atbruņo žandarmus, policiju ... Strādnieki izturas apbrīnojami!»

Izcili varonīgi un neatlaidīgi cīnījās Presņas strādnieki. Šeit jJav. sakoncentrējušas Maskavas strādnieku labākās kaujas drūzmas. J

Maskavas_ strādnieki cīnījās pašaizliedzīgi. Visa pasaule sasprindzināti vēroja šo sacelšanos, kas bija satricinājusi lielākas monarhijas pamatus. Cara valdība saprata, ka visam pat-valdmeciski dzimtbūtnieciskajam režīmam draud bojā eja un sacelšanas apspiešanai nosūtīja lielus spēkus. Jaunu karaspēka daļu ierašanās Maskava radikāli mainīja cīnītāju spēku samēru par labu kontrrevolūcijai.

_ Strādniekiem — sacelšanās dalībniekiem vēl nebija bruņotas cīņas pieredzes, nepietika ieroču, nebija pietiekami noorganizēti sakari ar karaspēku. Decembra sākumā sacēlās Rostovas pulks kas atradās Maskavā. Maskavas garnizons svārstījās. Bet sacelšanās organizētāji palaida garām izdevīgo momentu un neizmantoja karaspēka svārstīšanos, lai to dabūtu sacēlušos strādnieku puse. Cara valdībai izdevās noturēt savā pusē Maskavas garnizona karaspēku un to izolēt no sacelšanās dalībnie-klcn};. Vmdības rokās palika dzelzceļš, kas savienoja Pēterburgu ar Maskavu. Meņševiku vadītā Pēterburgas Padome nepacēla sacelšanas karogu galvaspilsēta un neparalizēja valdības rīcību. Maskavas sacelšanās nekļuva par visas Krievijas sacelšanos

Pacelšanas vadība visumā atpalika no stihiski pieaugošās masu kustības. Sacelšanās sākumā tika arestēti boļševiku Maskavas komitejas vadošie darbinieki un sacelšanās organizētāji —

\ . L. Sancers (Marats), M. I. Vasiļjevs-Južins un citi. Visas Maskavas sacelšanas pārvērtās par atsevišķu rajonu sacelšanos, tmņas gaiļa tika pielietota aizsargāšanās un nevis uzbrukuma taktika, tadeļ sacelšanas cieta sakāvi.

Meņševiki un eseri dezorganizēja sacelšanās dalībniekus, btradmeku spiediena ietekmē parakstījuši aicinājumu uz vispārēju streiku un bruņotu sacelšanos, viņi drīz paziņoja par savu druzinu izformēšanu. 14. decembrī, vēl pirms karaspēka ierašanas no Pēterburgas, meņševiki Padomei pieprasīja, lai sacelšanos nekavējoties izbeigtu. Meņševiku un eseru kapitulan-tīska pozīcija sekmēja sacelšanās sakāvi.

Boļševiku Maskavas komiteja un Maskavas Padome revolucionāro speķu saglabāšanas interesēs aicināja 19, decembrī bruņoto ciņu izbeigt. Presņas kaujas družinu štāba pēdējais uzsaukums pauda nesatricināmu ticību strādnieku šķiras 'uzvarai^ nākotne: «Mes sākām. Mes beidzam... Asinis, varmācība un nāve sekos mums pa pēdām. Bet tas nekas. Nākotne pieder strādnieku šķirai. Paaudze pēc paaudzes visās zemēs no Presņas parauga mācīsies neatlaidību ... Lai dzīvo strādnieku cīna un uzvara!» r

Tūlīt pēc sacelšanās Maskava^ 1905. gada_ decembri un 1906. gada janvārī uzliesmoja sacelšanas an citās_ pilsētas Fec KSDSP komitejas aicinājuma 12. decembri sacēlās, Ņizņijnov-gorodas proletariāts. 13. decembrī sacelšanās uzliesmoja Rostova pie Donas. 8. decembri sācies politiskais streiks Novorosijska pārauga par bruņotu sacelšanos. Varu pilsēta pārņēma Siiadmeku deputātu padome, kuras vadība pārsvarā bija boļševiki, adome bija ne tikai sacelšanās, bet ari jaunās — tautas varas orgāns. To dienu Novorosijska vēsturē pazīstama ka «Novorosijskas republika». Uz bruņotu cīņu pret patvaldību ceļas Ukrainas proletariāts Sevišķi plašas bruņotas sacelšanās notika Donbasa un Jekaterinoslavā. Urālu strādnieku revolucionārā ciņa vislabāk bija organizēta Permā (Motovilihinskas rūpnīca) un Ula. _

Loti lielu bruņotu cīņu izcīnīja Sibīrijas strādnieki,_ īpaši Krasnojarskā un Citā, kur bija lielas boļševiku organizācijas. Šeit strādniekiem, kas bija sacēlušies, pievienojās za dati. Ņras-nojarskā nodibinājās apvienota Strādnieku un zaldatu padome, kas kļuva par revolucionārās varas orgānu. Padome pasludināja preses, sapulču un biedrošanas brīvību, ieviesa astoņu stundu darba dienu, atbruņoja policiju un žandarmus. Citā strādnieku pusē pārgāja garnizons. Novembra beigas Cita nodibinātā Zaldātu un kazaku deputātu padome bija pilsēta faktiskais varas orgāns. Radās tā sauktā «Citas republika». ...

Loti plašu vērienu ieguva Polijas un Baltijas strādnieku, kalpu un zemnieku bruņotā cīņa. Sacelšanās vilnis veļās pan Aizkaukāzam, kur boļševiku organizācijas prasmīgi apvienoja strādnieku cīņu ar zemnieku kustību. Sevišķi neatlaidīga bija zemnieku sacelšanās Gurija, kur veseli pagasti un apriņķi nonāca sacēlušos rokās. Plaša bruņota cīņa pret carismu notika

S° Cara valdība visas šīs sacelšanās apspieda ar neiedomājamu nežēlību. Caru iesauca par «Nikolaju asiņaino».

Pēc Maskavas strādnieku ierosmes sākusies decembra bruņotā sacelšanās, ko vadīja boļševiki, bija revolūcijas kulminācijas punkts. 1V _ ...

Boļševiku un meņševiku nostāja sacelšanas novērtējuma radikāli atšķīrās. Meņševiki nosodīja Krievijas proletariāta varonīgo cīniņ tā bruņoto sacelšanos. «Nevajadzēja ķerties pie ieročiem » paziņoja Pļehanovs. Tieši otrādi, teica boļševiki, vajadzēja to darīt vēl noteiktāk un izskaidrot masām, ka carismu nevar uzvarēt tikai ar streikiem un citiem mterīgiern līdzekļiem, ka revolūcijas uzvaru var iekarot tikai bruņota cīņā. Ļeņins augstu ’novērtēja decembra sacelšanos, dziļi izanalizēja tas pozitīvās puses un sakāves cēloņus, aicinaja visus apzinīgos strādniekus ņemt vērā sacelšanās mācību un gatavoties jaunam kaujām.

Decembra sacelšanas paradīja, cik neredzētos apmēros pieaudzis strādnieku šķiras politiskais apzinīgums un organizētība.

Kopš 9. janvāra bija noiets joti liels ceļa posms. Strādnieka šķira ar ieročiem rokās varonīgi cīnījās par patvaldības gāšanu,, par revolūcijas uzvaru. Cara monarhijas gāšanas un pusdzimt-būtnieciskās iekārtas likvidēšanas ideja stingri iesakņojās Krievijas strādnieku šķiras un miljonu darbaļaužu apziņā.

Decembra notikumi pārliecinoši apstiprināja, ka «brīvība nav iegūstama bez ļoti lieliem upuriem, ka carisma bruņotā pretošanās jāsalauž un jāiznlcina ar bruņotu roku» (V. I. Ļeņins* Raksti, 8. sēj., 493. lpp.).

4. Boļševiku partijas celtniecība revolūcijas apstākļos.

KSDSP IV kongress

Līdz 1905. gadam boļševiku partija veidojās un auga pagrīdes, nelegāla darba apstākļos. Ar to boļševiku partija atšķīrās no lielākās daļas citu zemju sociāldemokrātiskajām partijām* kas attīstījās legālos apstākļos. Par mazāko mēģinājumu organizēt strādnieku pulciņu, izdot uzsaukumu vai skrejlapu revolucionāri maksāja ar gadiem cietumā un katorgā. Partijas biedri un partijas komitejas nevarēja atklāti rīkot sapulces. Vietēja partijas komiteju iecēla KSDSP Centrālā Komiteja vai apgabala' komiteja. Revolucionārās avīzes, brošūras un grāmatas tika iespiestas galvenokārt ārzemēs un uz Krieviju nosūtītas slepeni.

Pagrīdes apstākļos visiem partijas biedriem bija jāievēro visstingrākā konspirācija, tomēr partija nebija sevī noslēgusies organizācija. Visā savā darbā tā bija cieši saistīta ar strādniekiem un citiem darbaļaudīm un vadīja daudzās strādnieku šķiras cīņas.

Revolūcijas kāpinājums izveidoja jaunus apstākļus partijas darbībai. Ar masu revolucionāro cīņu bija iekarota sapulču, biedrošanās un preses brīvība. Visā Krievijā notika mītiņi, sapulces un dažādu sabiedrisko organizāciju pārstāvju apspriedes un kongresi. Zāles un auditorijas masu sapulcēm tika ieņemtas patvarīgi. 1905. gada vasarā un rudenī ļoti plaši mītiņi notika zem klajas debess. Boļševiku runātāji un tāpat arī citu partiju pārstāvji atklāti griezās pie masām, izskaidroja savas partijas platformu un aicināja cīnīties par to. Boļševiku partijas idejas plaši izplatījās un ieguva arvien vairāk aktīvu piekritēju.

«1905. g. pavasarī,» rakstīja V. I. Ļeņins, «mūsu partija bija pagrīdes pulciņu savienība; rudenī tā kļuva par proletariāta miljonu partiju» (Raksti, 15. sēj., 130. lpp.).

Izmantojot relatīvo brīvību, daudzas boļševiku organizācijas sāka izdot legālas strādnieku avīzes: Maskavā — avīzi «Borba» («Cīņa») un «Vpcrjod» («Uz Priekšu»), Aizkaukāzā — «Kavkazskij Rabočij Ļistok» («Kaukāza Strādnieku Lapiņa»),' Krasnojarskā — «Krasnojarskij Rabočij» («Krasnojarskas

Strādnieks»), Citā — «Zabaikaļskij Rabočij» («Aizbaikāla Strādnieks») u. c. Boļševiki saka izdot tatāru valodā avīzi «Ural», kas izplatīja Ļeņina idejas starp nomāktajām Pievolgas un Vidusāzijas tautu masām. Krietni palielinājās izdoto lapiņu un proklamāciju skaits. Revolūcijas laikā boļševiku organizācijas izdeva vairāk nekā divi tūkstoši dažādu lapiņu, kuru tirāža pārsniedza miljonu eksemplāru mēnesī. Pēc boļševiku iniciatīvas 1905.—1907. g. Pēterburgā, Maskavā, Kijevā, Odesa, Rostovā pie Donas, Tiflisā, Baku, Tomskā, Irkutskā, Krasnojarskā un citās pilsētās ievērojamā daudzumā tika izdota marksistiskā literatūra.

Jaunajos apstākļos bija nepieciešams mainīt partijas uzbūvi un tās organizatorisko darbu. Raksta «Par partijas reorganizāciju» V. I. Ļeņins iztirzāja šādas pārkārtošanas programu. Viņš ieteica, cik vien iespējams, izmantot legālas iespējas, dibināt atklātus un daļēji atklātus partijas orgānus un organizācijas, kas tiem pieslejas, taču reize ar to obligāti saglabat partijas nelegālo aparātu. V. I. Ļeņins izvirzīja uzdevumu iesaistīt KSDS Partijā jaunu biedru masas, vispirms no strādnieku vidus, «...lai ar viņiem ieplūst jaunas revolucionārās Krievijas spirgtais gars,» rakstīja V. I. Ļeņins. Visur, kur vien iespējams, vadošajiem partijas orgāniem vajadzēja tikt vēlētiem; pagrīdes pulciņu vietā vajadzēja dibināt šūniņas kā partijas pamata pirmorganizācijas.

Partija savu darbu pārkārtoja, ņemot vērā jaunos apstākļus; Demokrātiskā centrālisma principu sāka pielietot prakse.

Revolūcijas gaitā partija auga, tajā iestājoties labākajiem strādniekiem. 1905. gada beigās Pēterburgas organizācijā bija ap 3000 biedru, Maskavas — 2500, Ivanovovozņesenskas ap 900, Baku un Harkovas organizācijā — 1000 biedru katrā.

Krievijā šajā laikā darbojas vairāk nekā 50 boļševiku komiteju un grupu. Boļševiku organizācijas bija pārsvara rūpniecības centros. Bet meņševikiem bija ietekme uz amatniekiem, inteliģenci, studējošo jaunatni, pilsētu sīkpilsoņiem un mazak apzinīgajiem strādniekiem.

Revolūcijas augšupejas posmā KSDS Partijā iestājās daudz jaunu biedru no strādniekiem. Partija kļuva par masu pai liju. Jaunie partijas biedri tikai pamazām uzzināja, ka ir boļševiki un meņševiki, kuriem dažādi uzskati un platformas^ Viņi centās izprast starp boļševikiem un meņševikiem pastāvošās domstarpības Strādniekos radīja neizpratni tas, ka uz vietām pastāvēja atsevišķas boļševiku' un atsevišķas meņševiku organizācijas, kam bija viens un tas pats nosaukums — KSDSP. Ar savu šķiras izjūtu viņi saprata, ka šāds partijas stāvoklis vājina strādnieku šķiru, partiju un revolūciju. Taču tai laika turpināja sevi uzskatīt par sociāldemokrātiem, atklati no KSDSP programas neatteicās un centās iesaistīt savās organizācijās

faunus biedrus. Bija vajadzīgs zināms laiks, lai partijas biedru masas pašas savā pieredzē pārliecinātos par meņševiku nodevību un saprastu, ka strādnieku šķiras un sociālisma interešu vienīgie paudēji ir boļševiki.

Drīz pēc KSDSP III kongresa daudzi partijas biedri sāka pieprasīt partijas apvienošanu. Kustībā par partijas apvienošanu, kura nāca no apakšas, no partijas biedru masām, no apzinīgajiem strādniekiem, izpaudās viņu rūpes par partijas nostiprināšanu, par partijas autoritātes nostiprināšanu strādnieku šķirā un visu spēku saliedēšanu sekmīgai cīņai par revolūcijas uzvaru. KSDSP III kongresā ievēlētā partijas CK atbalstīja šīs prasības. V. I. Ļeņins un boļševiki bija stingri pārliecināti, ka galu galā KSDS Partijā uzvarēs revolucionārie marksistiskie principi, bet meņševiki tiks izolēti.

V. I. Ļeņins, raksturodams KSDSP rindās notikušās cīņas vēsturi, norādīja:

«Jāsaka, ka 1905. gada pavasarī un 1912. gada janvāri notikušo formālo šķelšanos ar meņševikiem nomainīja daļēja apvienošanās un apvienošanās 1906., 1907. un pēc tam 1910. gadā ne tikai cīņas peripetiju, bet arī apakšējo slāņu spiediena dēļ, jo tie pieprasīja pārbaudes izmēģinājumus savā pašu pieredzē» (Ļeņina Rakstu un materiālu krājums, XXXV, 303. lpp.).

V. I. Ļeņins un boļševiki uzskatīja, ka jāpanāk, lai visa KSDSP nostātos revolucionārā marksisma pozicijās un vadītu strādnieku un revolucionāro kustību Krievijā. Boļševiki centās iekarot savā pusē pēc iespējas plašākus strādnieku-sociāldemo-kratu slāņus. V. I. Ļeņins izvirzīja uzdevumu panākt, lai visa KSDSP atzītu partijas III kongresa platformu. Viņš norādīja, ka boļševiku uzvara pār meņševikiem toreizējos apstākļos prasīja laipošanas un kompromisu taktikas realizēšanu, «protams, tādas un tādu, kas atviegloja, paātrināja, nodrošināja, stiprināja boļševikus uz meņševiku rēķina» (Raksti, 31. sēj., 53. lpp.).

Sasaukt apvienošanās kongresu vajadzēja ne tikai aiz šiem apsvērumiem. Krievijā bez boļševikiem un meņševikiem pastāvēja ari Polijas un Lietuvas Sociāldemokrātijā, Latviešu sociāldemokrātiskā strādnieku partija un cilas sociāldemokrātiskās partijas. Sīs partijas neietilpa KSDSP sastāvā un darbojās savrup. Cīņa pret carismu, it sevišķi revolūcijas apstākļos, prasīja visu Krievijas tautību spēku apvienošanu, visas Krievijas strādnieku internacionālo saliedētību.

Jautājumu par apvienošanos vajadzēja izšķirt kārtējam partijas kongresam. Paredzētajā termiņā boļševikiem kongresu neizdevās sasaukt dzelzceļnieku streika un Maskavā sākušās bruņotās sacelšanās dēļ. Tamerforsā sabraukušie delegāti organizēja boļševiku konferenci, kas notika 1905. gadā no 12. līdz 17. decembrim.

Konference izteicās par partijas apvienošanos, lika priekšā «nekavējoties un vienlaicīgi apvienoties praktiskajiem (centriem) un literārajiem centrālajiem orgāniem uz vienlīdzības principiem...» («P S K P rezolūcijās...», I d., 88. lpp.). Rezolūcijā «Partijas reorganizācija» konference ieteica plaši realizēt ievēlēšanas un demokrātiskā centrālisma principu. Atkāpšanās no šā principa tika atzīta par pieļaujamu tikai nepārvaramu praktisku šķēršļu dēļ. «Agrārajā rezolūcijā» konference, attīstot' tālāk partijas III kongresa lēmumu, ierosināja partijas agrārās programas punktu par «nogriezumiem» nomainīt ar prasību pec visas valsts, muižnieku un baznīcas zemes konfiskācijas.

Decembra beigās izveidoja apvienotu KSDSP CK, kam uzdeva sasaukt partijas IV kongresu.

V. I. Ļeņins uzskatīja par nepieciešamu, ka visos svarīgākajos revolūcijas jautājumos boļševiki kongresā ierodas ar savu platformu, lai strādnieki skaidri redzētu, kādas ir boļševiku pozici-jas, un varētu izvēlēties starp boļševikiem un rneņševikiem. 1906. gada februāra otrajā pusē V. I. Ļeņins izstrādāja boļševiku platformu — kongresa galveno rezolūciju projektu. Boļševiku rezolūcijas aicināja gatavot jaunu revolucionāru uzbrukumu patvaldībai. Par galveno cīņas formu tika atzīta plašu tautas masu bruņota cīņa. Meņševiki izvirzīja kongresam savu taktikas platformu, kurā būtībā atteicās no revolucionārās cīņas. Pēc abu platformu apspriešanas partijas organizāciju vairākums izteicās par boļševiku platformu.

KSDSP IV (apvienošanās) kongress notika Stokholmā 1906. gadā no 10. līdz 25. aprīlim. Kongresā piedalījās 112 delegāti ar lēmēja balsstiesībām no 57 vietējām organizācijām un 22 delegāti ar padomdevēja balsstiesībām. Kongresā bija pārstāvētas nacionālās organizācijas: no Polijas un Lietuvas Sociāldemokrātijas, Bunda un Latviešu sociāldemokrātiskās strādnieku partijas — pa trim delegātiem, pa vienam pārstāvim no Ukrainas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas un Somijas Strādnieku partijas.

Delegātu-boļševiku vidū bija V. I. Ļeņins, Artjoms (F. A. Scr-gejevs), M. V. Frunze, J. M. Jaroslavskis, M. I. Kaļiņins, N. K. Krupskaja, A. V. Lunačarskis, I. 1. Skvorcovs-Stepanovs,

J. V. Staļins, S. G. Šaumjans, K. J. Vorošilovs un V. V. Vorov-skis. Boļševikus kongresā atbalstīja Polijas un Lietuvas Sociāldemokrātijas delegāts F. E. Dzeržinskis.

No delegātiem ar lēmēja balsstiesībām 46 bija boļševiki un 62 meņševiki. Neliela delegātu daļa ieņēma nenoteiktu poziciju. Meņševiku skaitliskais pārsvars izskaidrojams ar to, ka daudzas boļševiku partijas organizācijas, kas vadīja bruņoto sacelšanos, nevarēja atsūtīt savus delegātus. Boļševiku atbalsta punktus — Centru, Urālus, Sibīriju un Ziemeļus pārstāvēja neliels delegātu skaits. Turpretī rneņševikiem, kuriem skaitliski

vislielākās organizācijas atradās Krievijas nerūpnieciskajos rajonos, bija iespēja atsūtīt vairāk savu delegātu. Tāds kongresa sastāvs bija par cēloni kongresa lēmumu lielākās daļas meņ-ševistiskajain raksturam.

Kongress^ apsprieda agrāro jautājumu, pašreizējo momentu un proletariāta šķiras uzdevumus, jautājumu par attieksmi pret Valsts domi un citus.

Boļševiku referents agrārajā jautājumā bija V. I. Ļeņins. Viņš aizstāvēja prasību pēc visas muižnieku zemes konfiscēšanas un visas zemes nacionalizēšanas, t. i., prasību atcelt zemes privātīpašumu un visu zemi nodot valsts īpašumā. Boļševiku agrārā programa aicināja zemniekus cīņā pret muižniekiem un caru. Zemes nacionalizāciju, tāpat kā visa agrārā zemnieku jautājuma atrisināšanu, teica V. i. Ļeņins, varēja realizēt, tikai gāžot cara patvaldību, tautai saņemot varu un nodibinot proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātisku diktatūru. Zemes nacionalizācija ne tikai iznīcinātu dzimtbūšanas paliekas, bet arī pastiprinātu šķiru cīņu pašā zemniecībā, veicinot trūcīgās zemniecības saliedēšanos ap proletariātu un paātrinot buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskā revolūcijā.

Daļa kongresa delegālu-boļševiku (J. V. Staļins, S. A. Suvo-rovs un citi) aizstāvēja prasību pēc muižnieku zemes sadalīšanas un nodošanas zemniekiem privātīpašumā. V. I. Ļeņins kritizēja «sadalītāju» prasības, norādīdams, ka tās ir maldīgas, bet nav kaitīgas. «Sadalītāju» kļūda bija tā, ka viņi pamatojās uz tēzi par ilgstošu pārtraukumu starp buržuāziski demokrātisko un sociālistisko revolūciju un neņēma vērā perspektīvas, ka buržuāziski demokrātiskā revolūcija var pāraugt sociālistiskā revolūcijā.

Meņševiki aizstāvēja zemes municipalizācijas programu, t. i., muižnieku zemes pāreju vietējo pašvaldības orgānu (municipalitāšu) rīcībā, no kuriem tad zemniekiem zeme būtu jānomā. Municipalizācijas programa politiski bija kaitīga tādēļ, ka tā neaicināja revolucionāri rīkoties, bet sēja kaitīgas ilūzijas, it kā agrāro jautājumu varot atrisināt mierīgā ceļā, saglabājot reakcionāro centrālo varu. Meņševiki patiesībā ideju par strādnieku šķiras savienību ar zemniecību atmeta un sludināja zemnieku un muižnieku izlīgšanas politiku. V. I. Ļeņins enerģiski kritizēja meņševistisko municipalizācijas programu un atmaskoja tās maldīgumu un kaitīgumu revolucionārajai kustībai. Ar balsu vairākumu kongress pieņēma meņševiku agrāro programu. Tomēr boļševikiem izdevās panākt, lai rezolūcijā uzņem nevis meņševiku ierosināto oportūnistisko «atsavināšanas» formulu, bet muižnieku zemes konfiskācijas lozungu.

Referātu «Par pašreizējo momentu un proletariāta šķiras uzdevumiem» nolasīja V. I. Ļeņins. Boļševiki bija par liberālās

buržuāzijas partiju atmaskošanu un par savienību ar demokra-liskajiem spēkiem cīņā pret cara patvaldību un politiskajām partijām, kas to atbalstīja. Turpretī meņševiki nodeva revolūcijas vadību buržuāzijas rokās.

Boļševiki izvirzīja uzdevumu cīnīties pret konstitucionālajām ilūzijām attiecībā uz domi, kādas liberālā buržuāzija izplatīja tautā, sagraut ticību cara valdības solījumiem un likumiem un atmaskot domes vairākuma — kadetu divkosību un svārstīšanos. Turpretī meņševiki uzskatīja domi par «vispārnacionālu politisku centru», kas spēj apvienot, «koordinēt» cīņu ar veco režīmu; viņu līnija bija sašaurināt revolūciju, un viņi centās iet parlamentāru ceļu, domes ceļu. Te sevišķi skaidri izpaudās loma, kada bija meņ-ševikiem kā buržuāzijas ietekmes izplatītājiem strādnieku šķira.

IV kongress pieņēma statūtu pirmo paragrafu Ļeņina formulējumā, tādējādi atmetot Martova oportūnistisko formulējumu. Pirmoreiz statūtos tika ierakstīts boļševiku dotais demokrātiskā centrālisma formulējums. Kopš tā laika tas ietilpst partijas statūtos.

Kongress pieņēma lēmumu par apvienošanos ar poļu un latviešu sociāldemokrātiju, kas iestājās KSDSP sastāvā ka teritoriālas organizācijas, kuras darbojas visu attiecīga rajona tautību proletariāta vidū. Kongress pieņēma arī Bunda un KSDSP apvienošanās noteikumu projektu, bet īpašā rezolūcija noteikti izteicās pret proletariāta organizēšanos pēc tautībām. Ukrainas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas uzņemšana KSDSP sastāvā tika atlikta un vēlāk atkrita, jo tai bija sīkburžuāzisks, nacionālistisks raksturs. Ukrainas strādnieki apvienojās un cīnījās KSDSP Viskrievijas organizācijās; tur viņi tika audzināti šķiru cīņas un proletāriskā internacionālisma gara.

Tādējādi KSDSP IV kongresā uzvarēja proletāriskā internacionālisma principi, ko bija pasludinājis Ļeņins un apstiprinājis partijas II kongress. Viens no lielākajiem pozitīvajiem IV kongresa panākumiem bija Krievijas nacionālo sociāldemokrātisko partiju apvienošanās KSDSP sastāvā. Sī apvienošanās boļševikiem deva iespēju idejiski ietekmēt plašus visu Krievijas tautu strādnieku slāņus, internacionāli audzināt un cieši saliedēt proletariāta patiesi revolucionāros spēkus, kā arī atviegloja oportūnistu, šovinistu un nacionālistu atmaskošanu un izolēšanu.

«Liels kongresa praktisks panākums,» rakstīja V. I. Ļeņins, «ir paredzētā (daļēji jau realizētā) apvienošanās ar nacionālajām s.-d. partijām. Sī apvienošanās stiprina Krievijas SDS Partiju. Tā palīdzēs izskaust pulciņu savrupības pēdējās pēdas. Tā ienesīs svaigu strāvu partijas darbā. Tā lielā mērā pastiprinās visu Krievijas tautu proletariāta spēku» (Raksti, 10. sēj., 331. Ipp.).

IV kongresa ievēlētas Centrālās Komitejas sastāvā bija 3 boļševiki un 7 meņševiki. Centrālā orgānā — avīzes «Sociāldemokrāt» redakcija tika sastādīta tikai no meņševikiem.

. Boļševiku jm meņševiku asajai cīņai kongresā visos principiālajos revolūcijas jautājumos bija svarīga nozīme proletariāta audzināšana, meņševiku atmaskošanā un cīņā par marksistiskas partijas, jauna tipa partijas kaldināšanu. Dzīve prasīja atbildi uz izšķirošiem revolūcijas jautājumiem. Revolūcijas gaitā domstarpības starp boļševikiem un meņševikiem padziļinājās. Meņševiki slīdēja pakapi pēc pakāpes uz leju, arvien skaidrāk parādīdami sevi ka buržuāzijas aģentūru strādnieku kustībā.

Tūlīt pēc kongresa V. I. Ļeņins delegātu-boļševiku vārdā uzrakstīja partijai uzsaukumu, kurā principiāli kritizēja meņ-ševistiskos lēmumus, kas IV kongresā bija pieņemti, neraugoties uz boļševiku protestiem. Viņš asi kritizēja zemes municipa-lizācijas programu un aicināja visus sociāldemokrātus cīnīties par to, lai kārtējais kongress pieņemtu lēmumu par šās programmas atcelšanu. Boļševiki uzsāka KSDSP rindās cīņu par to, lai nākamais partijas kongress pieņemtu pareizus, revolucionārus, marksistiskus lēmumus un līdz ar to atceltu IV kongresa nepareizas, meņševistiskās rezolūcijas.

Tā kā partijas centrālais orgāns bija nokļuvis meņševiku rokās, boļševiki 1906. gada augustā sāka izdot nelegālu avīzi «Proļetarij» V. I. Ļeņina redakcijā. Sī avīze faktiski kļuva par boļševiku centrālo orgānu. Boļševiki organizēja arī legālu avīžu izdošanu: «Volna» («Vilnis»), «Vperjod» («Uz Priekšu»), «Eho» («Atbalss»).

IV kongresā boļševiki un meņševiki apvienojās KSDS Partija tikai formāli. Īstenībā kā boļševikiem, tā meņševikiem revolūcijas svarīgākajos jautājumos bija savi uzskati un sava platforma. Pret meņševikiem, pret oportūnismu strādnieku kustībā boļševiki turpināja dziļi principiālu cīņu. Boļševiki bija saglabājuši savu organizatorisko patstāvību un vadošo centru. Meņševikiem savukārt bija savas patstāvīgas organizācijas. V. I. Ļeņins vēlāk rakstīja:

«Ar meņševikiem mēs no 1903. līdz 1912. gadam vairākus gadus formāli bijām vienotā s.-d. paftijā, nekad nepārtraucot idejisko un politisko cīņu pret viņiem kā buržuāziskās ietekmes ievazātajiem proletariātā un oportūnistiem» (Raksti, 31. sēj., 51. lpp.).

Boļševiki pamatojās uz Ļeņina tēzi, ka nedrīkst jaukt apvienošanās politiku, sajaucot boļševikus ar meņševikiem, sajaucot viņu idejisko un politisko poziciju. V. I. Ļeņins un boļševiki, ņemot vērā, ka meņševiku līnija, kas kļuva arvien oportūnistiskāka (ka'detu domes atbalstīšana, kapitulācija liberālās buržuāzijas priekšā, kurss uz revolucionārās cīņas sašaurināšanu), ir ārkārtīgi kaitīga, pastiprināja cīņu pret šo līniju.

5. Boļševiku taktika attiecība pret I un II Valsts domi.

K.ŠDSP V kongress. Revolūcijas sakāves cēloņi

Pēc decembra bruņotās sacelšanās sakāves revolūcija pamazām atslāba. Taču cēloņi, kas revolūciju izraisīja, bija dziļi, un masu revolucionārais noskaņojums kā pilsētas, tā uz laukiem bija spēcīgs. Revolucionārā cīņa turpinājās_ līdz pat 1907. gada vidum. Uz revolūciju cēlusies Krievijas strādnieku šķira un tautas masas atkāpās ar kaujām.

Carisms pastiprināja uzbrukumu revolūcijas spēkiem. Krievijā darbojās soda ekspedīcijas, lauka kara tiesas un plosījās grautiņu rīkotāju melnsimtnieku bandas. Cara algotie bendes likvidēja strādnieku deputātu padomes, arodbiedrības un cilas strādnieku, zemnieku un zaldātu masu organizācijas. Sevišķi nežēlīgām represijām tika pakļauti strādnieku šķiras labākie pārstāvji — boļševiki. Tūkstošus boļševiku nošava, tūkstošiem piesprieda nāves sodu, pakāra bez tiesas un izmeklēšanas.

Cīņā pret revolūciju cara valdība lietoja ne tikai represijas, bet arī reformas. 1905. gada 11. decembri, pašā Maskavas bruņotās sacelšanās karstumā, tika izdots likums par Valsts domes vēlēšanām. Carisms centās masas set ilūzijas, ka savu prasību realizēšanu tās'varot panākt mierīgā, ceļā, ar «Krievijas parlamenta» palīdzību. Valdība centās apmānīt zemniekus, kas vēl ticēja iespējai ar domes palīdzību iegūt muižnieku zemi, gribēja atraut viņus no strādnieku šķiras un līdz ar to dot revolūcijai galīgo triecienu.

Vēlēšanu likums atņēma vairāk nekā pusei Krievijas iedzīvotāju vēlēšanu tiesības. Domes vēlēšanas nebija ne vispārējas, ne vienlīdzīgas, ne tiešas, ne arī aizklātas. Nākamaja dome bija nodrošināts milzīgs muižnieku un kapitālistu pārstāvju parsvaj’s. Iedzīvotājus iedalīja pēc mantas un šķiriskās piederības īpašās kategorijās — tā saucamajās kūrijās (zemesīpašnieku, pilsētnieku, zemnieku un strādnieku kūrijā). Katra kūrija ieveleja balsotājus, bet ar nevienādu balsu skaitu. Muižniekiem viens balsotājs bija no 2 tūkstošiem vēlētāju, zemniekiem — no 30 tūkstošiem, bet strādniekiem — no 90 tūkstošiem.

Strādnieku šķiras un zemniecības neatlaidīgā cīņa 1906. gadā modināja cerības uz jauniem revolūcijas uzplūdiem. Šādos apstākļos boļševiki nevarēja atteikties no orientācijas uz revolūcijas tālāku padziļināšanu un paplašināšanu. Tāpēc viņi saskaņā ar Tamerforsas konferences lēmumu aicināja masas boikotēt domi un plaši izmantoja vēlēšanu sapulces, lai aģitētu par bruņotu sacelšanos. Turpretī meņševiki pasludināja daļēja_ boikota taktiku (piedalīšanos pilnvaroto un balsotāju vēlēšanās un atteikšanos no domes locekļu vēlēšanām). Tada nekonsekventa un bezprincipiāla meņševiku nostāja sašķēla strādniekus un veicināja kaitīgo konstitucionālo ilūziju izplatīšanos.

1906. gada janvāri un februāri KSDS Partijā notika plaša diskusija jautājumos par taktiku attiecībā pret domi. Diskusijas pamata bija boļševiku platforma un meņševiku platforma. Vie-tejo partijas organizāciju lielākā daļa izteicās par aktīva boikota tarniku.. Apzinīgākie un revolucionārākie strādnieki un daļa de-mokratiskas inteliģences vēlēšanas boikotēja. Tomēr izjaukt domes velesanas neizdevās. Boikota neveiksmes galvenais cēlonis , Ja tas> ka nebija plašu revolūcijas uzplūdu, kas spētu izjaukt domes sasaukšanu. Boikota neveiksmi sekmēja ari meņševiku ezorganizatoriskā nostājā un stiprās konstitucionālās ilūzijas zemniecība, kuras liela daļa noticēja kadetu koķetēšanai. Vēlāk inoc rev°!°ciias, Pieredzi, V. I. Ļeņins atzina I domes boi-kotu 1906 gada par kļūdu, jo dzīve parādīja, ka tajā laikā revolūcijas kulminācijas punkts bija jau pāri.

Vairākumu I Valsts domē ieguva kadetu partija.

Boļševiki jzvirzīja sev uzdevumu atmaskot domes — šās patvaldības vīģes lapas darbību. Par vienu no svarīgākajiem partijas politiskajiem uzdevumiem šajā posmā V. I. Ļeņins uz-skatņa cīņu pret zemnieku konstitucionālajām ilūzijām. Lai nostiprinātu strādnieku šķiras un zemnieku savienību, boļševiki atbalstīja zemnieku deputātus I domē — trudovikus, kas pauda zemnieku masu tieksmes cīņa par zemi.

Meņševiki, vērtējot revolūcijas virzošos spēkus un perspek-īvas no oportūnistiskā viedokļa, uzskatīja domi par revolucionāro speķu «saliedēšanas centru». IV kongresa ievēlētā men-evistiskā CK aicināja atbalstīt domes nodomu sastādīt valdību no kadetiem Sads aicinājums varēja tikai nostiprināt konstitucionālās ilūzijas un modināt veltas cerības, ka iespējama mierīga varas pāreja tautas rokās. J

. ,?.K nepauda partijas gribu domes jautājumos. Lielākā daļa vietcjo partijas organizāciju, balstoties uz Ļeņina doto domes novērtēj urnu un boļševiku izteikto meņševiku pozicijas kritiku nosodīja CK oportunistisko līniju.

, J domes sasaukšana neapturēja revolucionāro kustību. Proletariats smagās arjergarda kaujās cīnījās ar uzbrūkošo politisko reakciju, iesaistot revolucionārajā kustībā visplašākās rezerves.

emot vērā decembra sacelšanās pieredzi, partija pastiprināja darbu zemnieku un sevišķi zaldātu vidū. 1905. gada beigās un 1906 gada sakumā vairakas partijas kara organizācijas sāka izdot speciālās avīzes zaldātiem un matrožiem: «Kazarma» (Pelei mirga), kas faktiski bija boļševiku kara organizācijas cent-ralais organs, «Soldatskaja Zizņ» («Zaldātu Dzīve») (Maskavā), «Soldat» («Zaldats») (Sevastopol), «Golos Soldata» («Zaldāta Balss») (Rīga), «Zizņ Kazarmi» («Kazarmas Dzīve») (Voro-ņeza) un citas. ' v

1906. gada vasarā ar jaunu spēku uzliesmoja zemnieku kustība. Zemnieku nemieri aptvēra 215 apriņķus — pusi no visiem Biiopas Krievijas apriņķiem. Turpinājās revolucionārā cīņa kara-

spēkā. Vislielākās zaldātu un matrožu bruņotās sacelšanas 1906. gadā notika Baltijas flote — Sveaborgā, Kronstate un

Rēvelē. _ .

' Lai' revolūciju apspiestu galīgi, cara valdība ķērās pie jauniem pasākumiem. 1906. gada 8. jūlijā atlaida I Valsts domi, no kuras tribīnes cara valdība nereti tika kritizēta, galvenokārt agrārajā jautājumā. Pec domes atlaišanas kontu evolūcijas uz-

brukums kļuva spēcīgāks. . ... , ,

Revolūcijas atslābuma apstākļos boļševiki mainīja savu taktiku Viņi nolēma piedalīties II Valsts dome, lai to izmantotu par tribīni revolucionārajai aģitācijai, patvaldības un kontrrevolu-cionārās buržuāzijas atmaskošanai. . . ,

Boļševiki uzsāka vēlēšanu kampaņu, izmantojot ^proletariāta organizēšanai un politiskai izglītošanai. Viņi izvirzīja ideju par «kreiso bloku» ar trudovikiem. Boļševiki pasvītroja trudoviku agrāro prasību revolucionāri demokrātisko raksturu. Ka atzīmēja Ļeņins, trudoviki, neraugoties uz savu sīkburžuāzisko ierobežotību, «pašreizējā vēsturiskajā momenta ... pauž kaut ko reālu un progresīvu» (Raksti, 13. sej., 204. lpp.).

Boļševiku domes taktikas galvenais mērķis bija zemniecības atbrīvošana no liberālās buržuāzijas ietekmes un revolucionārā strādnieku šķiras un zemniecības pārstāvju bloka izveidošana

Meņševiki aizstāvēja bloku ar kadetiem _gan vēlēšanu kampaņas laikā, gan pašā dome, palīdzot buržuāzijai modināt tauta veltas cerības, ka iespējams iekarot brīvību bez bruņotas sa-

SjV\enševistiskās CK oportūnistiskā pozicija taktikas pamatjautājumos izraisīja sašutumu lielākajā daļa vietejo partijas organizāciju, kas pieprasīja pēc iespējas ātrāk sasaukt arkai teju partijas kongresu. 1906. gada septembrī I eterburgas komiteja, Centrālās Krievijas Sociāldemokrātisko orgamzaciju_ apgabala birojs Polijas un Lietuvas Socialdemokratijas_Galvena valde un Latvijas Sociāldemokrātijas CK pieņēma aicinājumu par partijas kongresa sasaukšanu. Šo aicinājumu atbalstīja daudzas pailijas

*1907. gadā no 30. aprīļa līdz 19. maijam Londonā notika KSDSP V kongress. Kongresā piedalījās 336_ delegāti, kas pārstāvēja 147 tūkstošus partijas biedru (46 tūkstošus boļševiku, 38 tūkstošus meņševiku, 25 tūkstošus bundistu, 2o tukstosus poļu sociāldemokrātu un 13 tūkstošus latviešu sociāldemokrātu). Delegātu vidū bija 105 boļševiki, 97 meņševiki, 44 Polijas un Lietuvas Sociāldemokrātijas biedri un 29 Latvijas Sociāldemokrātijas biedri; pārējie delegāti pārstāvēja Bundu un citas partijas

Lielo rūpniecības centru (Pēterburgas, Maskavas, JLJrālu, Ivanovovozņesenskas un citu) delegātu vairākums bija boļševiki. Tas bija rezultāts enerģiskajai cīņai, kādu boļševiki ar

Ļeņinu priekšgala izcīnīja pret oportūnistiskajiem virzieniem un samierināšanos ar tiem, tāpat ari diendienā veiktajam izskaidrošanas darbam partijas biedru vidū. Meņševikus kongresā ievēlēja galvenokārt no zemnieku un amatnieku rajoniem.

Kongresā bija saliedēta delegātu-boļševiku grupa: V. I. Ļeņins, A. S. Bubnovs, M. G. Chakaja, J. F. Dubrovinskis, J. M. Ja-roslavskis, M. N. Ļadovs, J. V. Staļins, S. G. Saumjans, K. J. Vo-rošilovs un citi.

KSDSP V kongresa darbā piedalījās lielais proletariāta rakstnieks A. M. Gorkijs. Gorkijs bija cieši saistīts ar strādnieku kustību un ar boļševiku partiju. Būdams īsts tautas draugs, viņš ar visu sirdi simpatizēja revolūcijai un sniedza ļoti lielu palīdzību boļševikiem. V. 1. Ļeņins augstu vērtēja Gorkiju un uzturēja ar viņu ciešus sakarus ilgus 'gadus. Gorkijs ne vienreiz vien atklāti uzstājās pret meņševikiem, nosodīja viņu oportū-nistjsko līniju, šaustīja kadetus un liberāļus un pašaizliedzīgi cīnījās pret carismu.

Kongresā boļševikus atbalstīja Polijas un Latvijas sociāldemokrāti. Iomēr dažkārt šo partiju pārstāvji svārstījās un atdeva savas balsis meņševikiem.

Galvenajos jautājumos kongress pieņēma boļševistiskus lēmumus, kas noteica partijas politiku ilgam laikam.

Galvenais jautājums kongresā bija par attiecībām pret buržuāziskām partijām. Referātu nolasīja V. I. Ļeņins.

Partijas pauda noteiktu Krievijas šķiru intereses. Boļševiku un meņševiku dažādā attieksme pret neproletāriskajām partijām līdz ar to noteica viņu pozicijas revolūcijas pamatjautājumos. V. I. Ļeņins uzskatīja, ka nesaudzīgi jācīnās pret melnsimtnieku partijām («Krievu tautas savienību», «Apvienotās muižniecības padomi» un citām) un pret lielo muižnieku un lielburžuāzijas partijām («17. oktobra savienību»,_ tirdznieciski rūpniecisko partiju un citam). Attiecībā uz liberāli monarhistiskās buržuāzijas partiju — kadetu partiju V. I. Ļeņins ierosināja, ka cīņā pret tcr it sevišķi vajag atmaskot tās viltus demokrātismu, lai nedotu, kadetiem iespēju vest sev līdzi zemniecību un pilsētu sīkbur-žuaziju. Turpretī meņševiki ieteica noslēgt ar kadetiem bloku Valsts domē. V. I. Ļeņins kongresā atmaskoja šo meņševiku kapitulantisko taktiku.

Citādu vērtējumu V. I. Ļeņins deva trudovikiem, kā toreiz sauca domes darba grupas pārstāvjus. Sī grupa sastāvēja no zemnieku deputātiem: bezpartejiskajiem, eseriem un tautas sociālistiem. Viņi svārstījās starp pakļaušanos liberāļu hegemonijai un noteiktu cīņu pret muižnieku zemesīpaŠumu un dzimtbūtnie-cisko valsti. V. I. Ļeņins ierosināja atmaskot darba grupas reakcionāro pusi un tajā pašā laikā uzskatīja, ka zināmos apstākļos ir mērķtiecīgi noslēgt ar trudovikiem kā sīkburžuāziskās demokrātijās _ pārstāvjiem vienošanos kopējā strādnieku šķiras un zemniecības cīņā pret muižniekiem un patvaldību.

Jautājumā par attiecībām pret buržuāziskajam partijām kongress pieņēma boļševistisku rezolūciju.

Pilnīgu izgāšanos meņševiki cieta sakarā ar savu ideju par tā saucamo «strādnieku kongresu». So ideju izvirzīja meņševiks Akselrods, un to atbalstīja citi ievērojami meņševiki. Viņi ierosināja sasaukt dažādu strādnieku organizāciju pārstāvju kongresu un tajā nodibināt «plašu strādnieku partiju»^ kuras sastava būtu sociāldemokrāti, eseri un anarhisti. īstenība tas nozīmētu KSDSP likvidēšanu. Pēc boļševiku priekšlikuma «strādnieku kongresa» ideja tika nosodīta kā strādnieku kustībai neapšaubāmi kaitīga. Pret «strādnieku kongresu» kopā ar boļševikiem nostājās poļu sociāldemokrāti (ar Rožu Luksemburgu priekšgalā) un latviešu sociāldemokrāti.

Boļševiki guva lielu uzvaru pār oportūnistiem jautājumā par taktiku Valsts domē. Kongress nolēma, ka sociāldemokrātiem viņu darbība domē jāpakļauj cīņai, kāda noris ārpus domes, un dome vispirms jāizmanlo par tribīni cara patvaldības, ka ari buržuāzijas izlīgšanas politikas atmaskošanai un partijas revolucionārās programas pasludināšanai un propagandēšanai.

Tā bija jauna, revolucionāri marksistiska līnija proletariāta pārstāvju darbībai parlamentārās iestādēs. Tas bija paraugs visai starptautiskajai strādnieku kustībai. Sī līnija ieguva sevišķi lielu nozīmi tādēļ, ka Rietumeiropas sociāldemokrāti aizvien vairāk noslīdēja oportūnismā, atteicās no revolucionārās cīņas un centās iepotēt strādnieku' šķirā ilūzijas, ka varu iespējams iekarot parlamentārā ceļā.

Kongress pieņēma boļševistisku rezolūciju arī par partijas un arodbiedrību attiecībām. Revolūcijas rezultāta Krievijā ļoti strauji paplašinājās arodkustība. 1907. gada bija ap 650 arodbiedrību. Revolucionārās cīņas gaita daudzējādā ziņā^ bija atkarīga no tā, kam sekos arodbiedrības. Meņševiki aizstaveja arodbiedrību «neitralitāti». Boļševiki uzskatīja, ka strādnieki jāaudzina proletariāta šķiras cīņas un sociālistisko uzdevumu izpratnes garā. V kongress noteica, ka visiem KSDSP biedriem jāveicina, «lai arodbiedrības atzītu s.-d. partijas idejisko vadību ...» («P S K P r e z o 1 ū c i j ā s ...»_, I d., 143. Ipp.).

Kongress ievēlēja CK, kurā Ļeņina līnijas piekritēji ieguva vairākumu. Tomēr CK sastāvā tika ievēlēti arī meņševiki un nacionālo sociāldemokrātisko organizāciju pārstāvji, kas biezi svārstījās starp boļševikiem un meņševikiem. CK, kas sastaveja no dažādu virzienu pārstāvjiem, nevarēja būt uzticama vadone, tādēļ boļševiki kongresa laikā noturēja apspriedi, kurā nodibināja savu Boļševiku centru.

Uzvara kongresā boļševikus neapreibināja. V. I. Ļeņins pasvītroja, ka nedrīkst dižoties ar panākumiem cīņā pret oportu-nistiem, ka priekšā stāv vēl daudz cīņu un pārbaudījumu.

Krievijas pirmā revolūcija ilga apmēram divarpus gadu. Revolūcijas atkāpšanās faktiski sakas pēc decembra bruņotas

sacelšanās sakāves. Atkāpšanās bija ilgstoša, ar cīņām. 1907. gada vidū kļuva skaidrs, ka strādniekiem un zemniekiem nepietiek spēku, lai uzvarētu carismu. Reakcija pārgāja izšķirošā uzbrukumā.

1907. gada 3. jūnijā cara valdība padzina II Valsts domi. Domes sociāldemokrātu frakciju arestēja. Vienlaikus izdeva jaunu vēlēšanu likumu, kas III Valsts domē dzimtbūtnieciskajicm muižniekiem un lielburžuāzijas pārstāvjiem nodrošināja pilnīgu kundzību.

Strādnieku organizācijas tika sagrautas. Ar visu savu smagumu reakcija vērsās pret boļševiku partiju. Policijas varas orgāni ar sevišķu cītību centās atrast V. I. Ļeņinu, lai izrēķinātos ar viņu. Laikus uzticamu draugu brīdināts, V. I. Ļeņins, riskēdams ar dzīvību, pa Somu jūras līča ledu pārgāja robežu. Otrajā emigrācijā viņš atradās līdz 1917. gada aprīlim.

Pirmā tautas revolūcija Krievijā bija beigusies ar sakāvi.

Viens no revolūcijas sakāves cēloņiem bija tas, ka Krievijas strādnieku šķirai vēl nebija izdevies izveidot cīņā pret carismu ciešu savienību ar zemniecību; zemniecība nerīkojās saskaņoti, pietiekami organizēti un enerģiski. Vislielākie zemnieku revolucionārie nemieri notika tad, kad carismam jau bija izdevies apspiest revolūcijas galvenos centrus Krievijas rūpniecības centros. Lielākā daļa zemnieku, kas bija politiski galīgi atpalikuši, toreiz vēl ticēja caram. Atrazdamies eseru un kadetu ietekmē, zemnieki cerēja uz cara Valsts domi. Arī apspiesto tautu darbaļaužu masas, kuru spēkus iedragāja buržuāziskas un sīkburžuā-ziskas nacionālistiskas partijas, neizdarīja vienprātīgu revolucionāru spiedienu pret carismu.

Tas viss negatīvi ietekmēja arī armiju, kas sastāvēja galvenokārt no zemniekiem zaldātu šineļos. Lai gan dažas karaspēka daļas aktīvi cīnījās pret patvaldību, lielākā daļa zaldātu palika uzticīgi cara valdībai un izpildīja tās pavēles.

Strādnieku šķira bija revolūcijas vadošais spēks. Taču arī strādnieki nerīkojās pietiekami vienprātīgi: atsevišķi strādnieku pulki cēlās uz cīņu tad, kad proletariāta avangards bija jau krietni novājināts. Sacelšanās vadīšanai nebija vienota centra visas Krievijas mērogā, un tādēļ bruņotā cīņa ieguva nesaskaņotu vietēju sacelšanos raksturu.

Sakarā ar mcņševiku šķeltniecisko, dezorganizatorisko darbību KSDSP nebija vienota. Boļševiki cīnījās par revolūcijas maksimālu paplašināšanu, par carisma gāšanu bruņotas sacelšanas ceļā, par strādnieku šķiras un zemniecības savienības nostiprināšanu, par kadetiskās buržuāzijas izolēšanu, par revolucionāras strādnieku un zemnieku pagaidu valdības nodibināšanu. Meņševiki neatlaidīgi cīnījās pret boļševiku revolucionāro līniju un rīkojās kā buržuāzijas aģenti strādnieku kustībā. Vienības trūkums KSDS Partijā sašķēla strādnieku šķiras rindas un līdz ar to vājināja tās uzbrukumu. So cēloņu dēļ proletariāts nespēja

pilnīgi un līdz galam izpildīt savu revolūcijas hegemona uzdevumu un panākt tās uzvaru.

Kontrrevolucio'nāra nozīme bija Krievijas liberālajai buržuāzijai, kas izlīga ar carismu.

Revolūcijas sakāvi Krievijā veicināja finansiāla palīdzība, ko cara valdībai sniedza ārvalstu imperiālisti, kuri baidījās, ka zaudēs savus Krievijas rūpniecībā ieguldītos kapitālus un ka revolūcija var izplatīties arī citās zemēs. Pasaules imperiālisms izturējās kā niknākais Krievijas revolūcijas ienaidnieks jau kopš tās pirmajiem soļiem.

Carisma stāvokli nostiprināja arī miera noslēgšana ar Japānu 1905. gada augustā.

Lai gan Krievijas pirmā revolūcija cieta sakavi, patvaldības iekārtā bija iesists pirmais robs. Proletariāts ar savu varonīgo cīņu bija panācis sev un visai tautai vairākus politiskus un ekonomiskus iekarojumus. Pirmoreiz Krievijā bija iekarota, lai arī uz neilgu laiku, vārda, biedrošanās un sapulču brīvība, radīta legāla strādnieku prese, izglītības un kultūras biedrības un arodorganizācijas.

Revolūcija panāca no carisma pirmo pārstāvībās iestādi — Valsts domi. Lai gan Valsts dome bija bezspēcīgs carisma piedēklis, bija viltota un ar apcirptām tiesībām, boļševiki domi izmantoja par tribīni revolucionārai aģitācijai un carisma un buržuāzijas politisko partiju atmaskošanai.

Proletariāts izcīnīja zināmus darba apstākļu uzlabojumus. Daudzās rūpniecības nozarēs tika paaugstināta strādnieku darba alga. Zemniecība revolūcijas rezultātā panāca izpirkšanas maksājumu atcelšanu, zemes nomas un pārdošanas cenas pazemināšanu.

Taču revolūcijas galvenais mērķis — carisma gāšana — nebija sasniegts. Revolūcija tautas masām pārliecinoši parādīja, ka nepietiek tikai iedragāt cara varu, bet tā ir jāiznīcina.

6. Revolūcijas starptautiska nozīme

Ar Krievijas 1905.—1907. gada revolūciju sākās jauns laikmets — dziļu politisko satricinājumu un revolucionāru kauju laikmets. Revolūcijas dotais pirmais trieciens carismam, kura intereses savijās ar Rietumu imperiālisma interesēm, vājināja visu imperiālisma sistēmu.

Revolūcija lika pamatus jaunam posmam starptautiskajā strādnieku kustībā un spēcīgi ietekmēja koloniju un puskoloniju tautu nacionālās atbrīvošanās cīņas attīstību.

Revolūcija atstāja ļoti lielu iespaidu uz Vācijas, Francijas, Itālijas, Austroungārijas, Rumānijas, Bulgārijas un citu zemju proletariātu, izraisīja tajā kvēlas simpātijās un saņēma no tā atbalstu. «Revolūcijas pilsētas — Parīzes darbaļaudis,» teikts

Krievijas proletāriešiem veltītajā manifestā, «ar visu sirdi ir jūsu pusē un saka šos vārdus: paļaujieties uz mums! Mūsu palīdzība jums ir droša! Nost ar carismu! Nost ar ekspluatatoru! Lai dzīvo sociālā revolūcija!»

Ar lielu sajūsmu Krievijas revolūciju uzņēma Francijas sociālistiskās domas pārstāvji — 2. Geds, P. Lafargs, 2. 2orcss, izcilie Vācijas sociāldemokrātijas darbinieki — A. Bēbelis, R. Luk-semburga, K. Lībknehts, F. Mērings, K. Cetkina. «Brīvība, kuru gus Krievija, būs reizē ar to brīvība Prūsijai, Saksijai un Vācijai,» teica K. Lībknehts, aicinādams vācu strādniekus «stāties zem Krievijas revolūcijas karoga».

Dedzīgu atbalsi revolucionārie notikumi guva Austroungārijas slavu zemju, sevišķi Čehijas, Morāvijas un Galicijas darbaļaužu vidu; sakas slovēņu un horvātu nacionālās atbrīvošanās cīņas kāpinājums. Austroungārijas lielākajos rūpniecības centros — Vīnē, Budapeštā, Prāgā un Ļvovā 1905. gada novembrī notika darbaļaužu masu demonstrācijas, pie kam atsevišķos gadījumos notika atklātas sadursmes ar policiju. Plašā streiku kustība piespieda Austrijas valdību ieviest vispārējas vēlēšanu tiesības.

Bulgārijā Krievijas revolūcijas ietekmē norisinājās sīva ekonomiska un politiska cīņa šauro sociālistu (tesņaku) vadībā.

Rumānijas darbaļaudis kvēli sveica bruņu kuģa «Potjom-kins» revolucionāros jūrniekus un to personā revolūcijai cēlušos Krievijas tautu. 1907. gadā Moldovā un Valahijā sākās spēcīga zemnieku kustība.

Pret sociāldemokrātu un arodbiedrību labējo līderu gribu Vacijas, Itālijas, Austroungārijas un citu zemju strādnieki arvien biežāk sāka rīkot politiskus streikus.

_ Sevišķi liela nozīme Krievijas revolūcijai bija nacionālās atbrīvošanās kustībā Austrumu zemēs. Lielākajās Austrumu zemēs^ — Irānā, Turcijā, Ķīnā no 1905. līdz 1912. gadam notika buržuāziskas revolūcijas. Nacionālās atbrīvošanās kustība pieauga Indijā, Afganistānā, Indonēzijā un citās zemēs. Ļeņins atzīmēja, ka 1905. gada varenā sacelšanās atstājusi dziļas pēdas un tās ietekme, kas izpaužas simtu miljonu cilvēku uz priekšu ejošā kustība, nav iznīdējama.

1912. gadā tika gāzts monarhistiskais režīms Ķīnā. Raksturodams Ķīnas revolūciju, V. I. Ļeņins pravietiski runāja par lielo tautu, «kura prot ne vien liet asaras par savu gadsimtiem ilgo verdzību, ne vien sapņot par brīvību un vienlīdzību, bet arī cīnīties pret tiem, kas gadsimtiem ilgi apspieduši Ķīnu» (Raksti, 18. sēj., 137. lpp.).

Demokrātiskās revolūcijas, kas pēc 1905. gada sākās Austrumu zemēs, iedragāja imperiālisma koloniālo sistēmu.

Boļševiku cīņa par Krievijas revolūcijas pamatjautājumu revolucionāru atrisināšanu deva nopietnu triecienu II Internacionāles oportūnistiem. Sie pamatjautājumi bija jautājums par

strādnieku šķiras partijas vadošo lomu, par strādnieku šķiras un zemniecības savienību, par proletariāta hegemoniju, par proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātisko diktatūru, par buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiska revolūcijā, par nacionālās atbrīvošanās kustības vadību un par revolucionārās cīņas veidiem un līdzekļiem. Boļševiki atspēkoja 11 Internacionāles partijās valdošos uzskatus, ka buržuāziskas revolūcijās hegemonam katrā ziņā jābūt buržuāzijai, ka zemniecība ir reakcionāra un ka starp buržuāzisko un sociālistisko revolūciju jābūt ilgam pārtraukumam.

Boļševiku cīņa pret oportunismu palīdzēja Eiropas sociāldemokrātiskajās partijās arvien vairāk nodalīt revolucionāro virzienu no reformistiskā, palīdzēja noformēties un attīstīties kreisajam virzienam (Vācijas kreisajiem sociāldemokrātiem, kreisajiem Britānijas Sociālistiskajā partijā un citiem). Krievijas pirmās revolūcijas pieredze palīdzēja Bulgārijas strādnieku sociāldemokrātiskajai šauro sociālistu (tesņaku) partijai nostiprināties revolucionārās pozicijās. Boļševiki radīja paraugu, ka cīnīties pret oportūnismu un kā iekarot stingras pozicijās masas.

Ļeņins un boļševiki atmaskoja arī centristus II Internacionālē. Centristiskas pozicijās bija II Internacionāles oficiālajiem vadītājiem. Viņi attiecībā pret oportūnistiem realizēja samierināšanas

u.n piekāpšanās politiku. V. I. Ļeņins neatlaidīgi mudināja Vācijas sociāldemokrātijas kreisos saraut sakarus ne tikai ar reformistiem, bet ari ar centristiem.

ISl SECINĀJUMI

Krievijas pirmā revolūcija bija ārkārtīgi liels notikums, kas ļoti stipri ietekmēja visu turpmāko Krievijas un starptautiskās revolucionārās kustības attīstību. Revolūcija modināja Krievijas tautu visplašākās masas apzinīgai revolucionārai jaunradei un deva tām lielu politisku pieredzi.

«Politiskās zinātnes pamatu apgūšanas ziņā,» norādīja V. 1. Ļeņins, «tiklab masām un vadoņiem, ka arī šķirām un partijām’ katrs šā perioda mēnesis līdzinājās «mierīgas», «konstitucionālas» attīstības gadam» (Raksti, 31. sēj., 10. lpp.).

Revolūcija pārliecinoši pierādīja, ka tikai ar masu revolucionāro cīņu, apspiesto Krievijas tautu kopīgo cīņu var gāzt cara patvaldību un pēc tam arī kapitālisma jūgu.

Revolūcija parādīja visu šķiru un partiju rīcību, atklaja to tieksmes, lomu un nozīmi Krievijā. Tautas masas varēja redzēt, par ko cīnās tās vai citas partijas un kas kādu šķiru intereses aizstāv.

Revolūcija uzskatāmi apstiprināja, ka strādnieku šķiras vienība .ir revolūcijas uzvaras svarīgākais nosacījums.

Lai gan darba zemniecība svārstījās, tā bija strādnieku šķiras sabiedrotā. SI savienība gan vēl atradās veidošanās procesā, bija stihiska, nenoformēta, bieži vien neapzināta. Strādnieku un zemnieku spēki vēl bija sadrumstaloti, nepietiekami organizēti.

Pirmoreiz vēsturē buržuāziski demokrātiskās revolūcijas vadonis, hegemons bija proletariāts, kas no liberālās buržuāzijas rokām bija izrāvis tautas masu vadību. Līdz ar to bija pierādīts, ka proletariāts spējīgs kļūt par revolūcijas vadoni pat tad, ja tas' kapitālisma nepietiekamas attīstības rezultātā skaita ziņā ir iedzīvotāju mazākā daļa. Revolūcija līdz ar to pierādīja, ka zemniecības demokrātiskās masas spēj proletariātam palīdzēt iekarot uzvaru. Revolūcija uzskatāmi parādīja buržuāzijas kontr-revolucionārismu.

Krievijas pirmā revolūcija parādīja, ka pasaules revolucionārās kustības centrs pārvietojies uz Krieviju, bet varonīgais Krievijas proletariāts kļuvis par visas pasaules revolucionārā proletariāta avangardu.

Krievijas pinmā revolūcija izvirzīja jaunus cīņas līdzekļus un formas, kādu nebija iepriekšējās revolūcijās. Pirmoreiz tika pielietots politisks masu streiks, kas pārauga par bruņotu sacelšanos. Revolūcijas gaitā radītās strādnieku deputātu padomes bija ne tikai sacelšanās orgāni, bet arī proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskās diktatūras dīglis. Tās bija prototips Padomju varai, kas mūsu zemē nodibinājās pēc Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaras.

Visā revolūcijas norisē pret carismu un muižniekiem kopā ar krievu strādniekiem un zemniekiem varonīgi cīnījās arī Ukrainas, Baltkrievijas, Polijas, Baltijas, Aizkaukāza, Vidusāzijas un citu cariskās Krievijas nomaļu strādnieki un zemnieki. Revolūcijas pieredze apstiprināja, ka visu Krievijas tautību darbaļaužu kopīgajā cīņā par nacionālo un sociālo atbrīvošanos nepieciešama un iespējama viņu kaujinieciska savienība proletariāta vadībā.

Sājā laikā V. I. Ļeņins izstrādāja revolūcijas svarīgākos jautājumus un strādnieku šķiras partijas līniju cīņā par revolūcijas uzvaru.

Revolūcijas gados tika pārbaudītas divas politiskās līnijas — boļševiku un meņševiku. Revolucionārās cīņas gaita apstiprināja boļševiku stratēģiskā plāna un taktikas pareizību.

Ļoti svarīgs moments partijas dzīvē bija III kongress, kas revolūcijas raksturam un virzošajiem spēkiem deva marksistiski ļeņinisku definīciju. Kongress apbruņoja partiju ar revolucionāru marksistisku stratēģisko plānu un taktikas līniju, kas pašos pamatos atšķīrās no meņševiku oportūnistiskās nostādnes. Statūtu pirmo paragrafu kongress pieņēma Ļeņina formulējumā, un tam bija liela nozīme partijas nostiprināšanā.

IV (apvienošanās) kongresā revolūcijas un strādnieku šķiras vienības interesēs apvienojās vairākas nacionālās sociāldemo-

kratiskās partijas KSDS Partijā pēc V. I. Ļeņina izstrādātajiem proletāriskā internacionālisma principiem. Tā kā ar meņševikiem pastāvēja dziļas principiālas domstarpības, tad kongresā boļševiki ar meņševikiem tikai formāli apvienojās KSDSP ietvaros.

KSDSP V kongress pieņēma boļševistiskas rezolūcijas tādos ļoti svarīgos jautājumos kā jautājumā par attiecībām pret buržuāziskajām partijām, par arodbiedrībām, par tā saucamo «strādnieku kongresu». Kongresa lēmumos un kongresa spēku samērā atspoguļojās Ļeņina ideju sekmīgā izplatīšanās un boļševiku panākumi masu iekarošanā.

Revolūcijas gados boļševiku partija izgāja lielu politisku skolu un ieguva milzīgu pieredzi masu organizēšanas darbā. Līdz 1905. gadam boļševikus zināja tikai samērā šauras aprindas, turpretim revolūcijas laikā tos iepazina plašas masas. Partija kļuva par masu partiju. Boļševiki pašaizliedzīgi cīnījās par tautas interesēm un atradās cīņas visbīstamākajos kaujas posteņos. Tas viss atstāja dziļas pēdas tautas masu apziņā un izpaudās vēlāk, Lielajā Oktobra sociālistiskajā revolūcijā.

«Bez tāda «ģenerālmēģinājuma» kā 1905. gadā nebūtu bijušas iespējamas revolūcijas 1917. gadā, kā buržuāziskā, Februāra, tā arī proletāriskā, Oktobra revolūcija» (V. I. Ļeņins, Raksti, 29. sēj., 273. lpp.).

IV NODAĻA BOĻŠEVIKU PARTIJA REAKCIJAS LAIKA (1907.— 1910. g.)

.

1. Stolipina reakcija

Padzinis 1907. gada 3. jūnijā Valsts domi, carisms svinēja uzvaru. Visā Krievijā plosījās melnsimtnieciskais terors. Cara valdība nesaudzīgi izrēķinājās ar strādniekiem un zemniekiem. Visur trakoja soda ekspedīcijas un lauka kara tiesas. Tās mežonīgi izrēķinājās ar visiem, ko turēja aizdomās par piedalīšanos revolucionārajā kustībā. ‘Tūkstošiem revolucionārās cīņas dalībnieku sodīja ar nāvi, desmitiem tūkstošus notiesāja katorgā. Cietumi bija pārpildīti. Ekspluatatori nežēlīgi atriebās darbaļaudīm, kas bija iedrošinājušies celties uz revolūciju. Cara ministrs Stolipins dabūja palamu «kārējs», un karātavas, ar kurām viņš pārklāja visu Krieviju, tauta nosauca par «Stolipina kaklasaiti».

Ar vislielāko nežēlību patvaldība uzbruka strādnieku šķirai. Sevišķi nikni policija vērsās pret strādnieku organizācijām. No 1906. līdz 1910. gadam cara varas orgāni slēdza 497 arodbiedrības un noraidīja 604 arodbiedrību reģistrāciju. Arodbiedrību biedru skaits no 245 tūkstošiem 1907. gada sākumā samazinājās līdz 13 tūkstošiem 1909. gada beigās. Cīņai ar revolucionāro kustību cara ohranka jo plaši izlietoja provokatorus, kas izspiegoja revolucionārās organizācijas un nodeva revolucionārus.

Strādnieku šķira cieta ne vien no policijas vajāšanām, bet arī no kapitāla uzbrukuma. Pieauga bezdarbs sakarā ar rūpniecības stagnāciju; tikai ar 1909. gadu ekonomikā iezīmējās zināma rosība. Uzņēmēju savienības nikni cīnījās pret strādniekiem. Fabrikanti un rūpnieki pasludināja lokautus — slēdza uzņēmumus un masveidīgi atlaida strādniekus. Aktīvos strādniekus ierakstīja «melnajos sarakstos» un nepieņēma darbā nevienā uzņēmumā, kura īpašnieks sastāvēja uzņēmēju savienībā.

Fabrikās daudzējādā ziņā tika atjaunota pirmsrevolūcijas kārtība, pagarināta darba diena, pazemināta darba alga, par visu ko uzlikti naudas sodi. «Tagad ir pienācis mūsu laiks, un stāvokļa noteicēji esam mēs,» strādniekiem nekaunīgi paziņoja uzņēmēji.

Tomēr pilnīgi atjaunot pirmsrevolūcijas kārtību carisms nevarēja. Krievija vairs nebija tāda, kāda tā bija līdz 1905. gadam. Visas šķiras bija pārdzīvojušas revolūciju, un katra no tām guvusi sev mācību.

Carisms un dzimtkungi-muižnieki saprata, ka jāpielāgojas Krievijas kapitālistiskajai attīstībai, lai saglabātu savu varu un ienākumus, un meklēja sev sabiedrotos pilsētas un lauku buržuāzijā. Tāpēc carisms sāka jaunu politiku, kas pēc cara valdības galvas Stolipina vārda tika nosaukta par stolipinismu. Sto-lipinismu raksturo trešā jūnija politiskais režīms un jauna agrārā politika.

Valsts dome carismam bija vajadzīga tādēļ, lai nostiprinātu muižnieku un buržuāzijas kontrrevolucionāro savienību, kā arī lai krāptu atpalikušos iedzīvotāju slāņus. Bet cara valdībai bija vajadzīga paklausīga dome. Jaunais vēlēšanu likums vēl vairāk apcirpa tautas tiesības: muižnieki un kapitālisti savās kūrijās ievēlēja vairāk nekā trīs ceturtdaļas no visiem balsotājiem, bet strādnieki un zemnieki — mazāk par vienu ceturtdaļu. Tādējādi balsotāju guberņu sapulcēs, kurās ievēlēja deputātus, lielā pārsvarā bija muižnieki un kapitālisti. Apspiesto nāciju pārstāvju skaits krasi samazinājās: Vidusāzijas pamatiedzīvotājiem pilnīgi tika atņemtas vēlēšanu tiesības, deputātu skaits no Polijas, Kaukāza un citiem nacionālajiem rajoniem samazinājās gandrīz trīskārt. Kroplais vēlēšanu likums deva valdošajai kliķei vēlamos rezultātus. Gandrīz puse deputātu III Valsts domē bija muižnieki. Kopā ar cara ierēdņiem un garīdzniekiem viņu bija divas trešdaļas no domes deputātu skaita.

Carisms mēģināja pēc sava prāta atrisināt arī zemes jautājumu, atrisināt tā, lai zemi dotu nevis visiem zemniekiem un arī ne uz muižnieku rēķina. Valdošie virsslāņi, kurus revolūcija bija piespiedusi atteikties no katras cerības, ka zemnieki būs uzticīgi «cara tētiņam», sāka meklēt atbalstu lauku buržuāzijā, kulakos. Tas izpaudās Stolipina agrārajā politikā, • kas nostiprināta 1906. gada 9. novembra ukazā un 1910. gada 14. jūnija likumā.

Cara jaunie agrārie likumi aizsargāja muižnieku un kulaku intereses. Muižnieku zeme palika pilnīgi neskarta. Katrs zemnieks ieguva tiesību izstāties no obščinas un iegūt savu zemes gabalu personīgā īpašumā. Tiem, kas izstājās no obščinas, zemi piešķīra vienā vietā (viensēta jeb izdalītā saimniecība). Obščinu varmācīgi lauza, pie kam kulaki dabūja zemnieku labāko zemi. Ne velti zemnieki zīmīgi iesauca zemes ierīcības komisijas par

«zemes laupīšanas» komisijām, bet pašu Stolipina zemes ierīcību — par «zemes ierīcības traucējumu» '.

Deviņu gadu laikā (no 1907. līdz 1915. g.) apmēram 2,5 miljoni saimnieku izstājās no obščinas un ieguva personīgā īpašumā gandrīz 17 miljonus desetīnu zemes. No obščinas izstāties bija ieinteresēta vispirms lauku buržuāzija. Kulaki tādā veidā centās nostiprināt savu saimniecību. No obščinas izstājās arī daļa trūcīgo zemnieku, sevišķi tie, kas bija atraduši peļņu pilsētā; viņi pārdeva savu zemes gabalu un galīgi sarāva sakarus ar sādžu. Kulaki ar Zemnieku bankas palīdzību guva iespēju par lētu naudu iepirkt no trūcīgajiem viņu zemes gabalus. Zemnieku galvenā masa nedomāja, ka aiziešana no obščinas tos glābs no trūkuma un parādjūga. Neraugoties uz cara varas orgānu milzīgo spiedienu, Eiropas Krievijā no obščinas izstājās pavisam tikai apmēram ceturtā daļa no visām zemnieku sētām.

Stolipina agrārās politikas rezultātā zemnieki vēl vairāk izputēja un šķiru pretrunas uz laukiem saasinājās. Nabadzības nomāktā zemnieku saimniecība joprojām bija atpalikusi. Zemnieks tāpat kā agrāk nīkuļoja uz sava niecīgā sliktās un noplicinātās zemes gabaliņa, lietojot vecus, primitīvus darba rīkus un darba paņēmienus. 1910. gadā zemnieku saimniecībās lietoja gandrīz 8 miljonus koka spīļarklu un vairāk nekā 2 miljonus koka lemešarklu.

Pēc 1861. gada reformas stolipinisms bija otrais solis ceļā uz carisma pārvēršanu buržuāziskā monarhijā. Tas bija, kā rakstīja V. I. Ļeņins, mēģinājums atvērt pēdējo vārstuli, lai novērstu revolūciju un saglabātu muižnieku-dzimtkungu varu, īpašumu un privilēģijas. Taču Stolipinam neizdevās pārvērst carismu par buržuāzisku monarhiju. Īstenībā cara patvaldība bija dzimtkungu-muižnieku diktatūra, un šie muižnieki ciešā savienībā ar lielburžuāziju pārvaldīja Krieviju. Uz laukiem S'to-lipina reforma, pastiprinādama cīņu pašā zemniecībā, neiznīcināja galveno pretrunu — pretrunu starp visu zemniecību un muižniekiem. Carisms joprojām palika visas tautas galvenais ienaidnieks.

Šķiru cīņa pēcrevolūcijas Krievijā izpaudās dažādu partiju nostājā III Valsts domē. Pavisam domē bija 429 deputāti, kuri pēc partijām sadalījās šādi: labējie — 144, oktobristi — 148, kadeti un viņiem tuvo grupu locekļi — 104, trudoviki — 14, sociāldemokrāti — 19.

Dzimtkungu-muižnieku intereses aizstāvēja tā saucamie labējie, atklāti cara patvaldības piekritēji. Viņi organizēja asiņainas izrēķināšanās ar strādniekiem un zemniekiem, ebreju grautiņus, kūdīja pret nekrievu tautām, organizēja revolucionāru un

1 Vardu spēle: «землеустройство» — «землерасстройство». — Tulk. red.

progresīvo darbinieku slepkavošanu. Tauta labējos pareizi iesauca par melnsimtniekiem.

Buržuāzija, kas tūkstoš ekonomiskām saitēm bija saistīta ar muižniekiem un cara birokrātiju un ko bija nobaidījusi proletariāta vadošā loma revolūcijā, ieņēma kontrrevolucionāru nostāju.

Tas noteica oktobristu partijas un kadetu partijas izturēšanos domē. Oktobristi, kas pārstāvēja lielburžuāziju un muižniekus, kuri saimniekoja kapitālistiski, cītīgi atbalstīja Stolipina politiku, un viņi bija viena no valdības partijām. Kadeti, kas pauda liberāli monarhistiskās buržuāzijas intereses, trešā jūnija domē atradās opozīcijā un dažreiz kritizēja atsevišķus cara valdības pasākumus.

Ar krāpšanas palīdzību kadeti mēģināja pakļaut masas savai idejiski politiskajai ietekmei. īstenībā kadeti bija kontrrevolu-cionāri liberāļi, kas reakcijas priekšā rāpoja uz ceļiem. Visos galvenajos politiskajos jautājumos — budžeta politikā, asignējumos jauna kara gatavošanai, agrārajā politikā, kas zemniekus izputināja, pasākumos, kuru mērķis bija nožņaugt revolūciju, — kadeti Valsts domē atbalstīja cara valdības priekšlikumus. Rakstu krājumā «Vehi» («Ceļa Zīmes»), ko 1909. gadā izdeva pazīstamu kadetu rakstnieku grupa, viņi tieši deklarēja, ka vajagot «pateikties tai varai, kura vienīgā ar saviem durkļiem un cietumiem vēl pasargā mūs no tautas dusmām».

Zemnieki tiecās muižniekus un muižnieku zemesīpašumu noslaucīt no zemes virsas. Viņi daudz ko bija revolūcijā mācījušies, bet vēl skaidri nesaprata, ka uzvara iespējama tikai proletariāta vadībā, ka tā saucamā «tautas brīvības partija» ir tautas brīvības nodevēju partija. Sīkburžuāziskie demokrāti, tru-doviki, kas domē pārstāvēja zemnieku masas, bija vāji organizēti, nepietiekami apzinīgi un politikā ārkārtīgi svārstīgi. Sīk-saimnieku šķiriskais stāvoklis bija cēlonis viņu svārstībām starp kadetiem un sociāldemokrātiem.

Strādnieku šķiru domē pārstāvēja sociāldemokrāti. To vidū bija boļševiki un meņševiki. Konsekventi un nelokāmi darbaļaužu aizstāvji domē bija tikai boļševiki. Strādnieku šķiras partijas uzdevums domē bija, kā norādīja V. I. Ļeņins, palīdzēt vājajiem sīkburžuāziskajiem demokrātiem un izraut tos no kadetu ietekmes; cīņā pret cara monarhiju saliedēt demokrātijās nometni ne vien pret atklātajiem patvaldības piekritējiem, bet arī pret kontrrevolucionārajiem liberāļiem un tādējādi ietekmēt zemnieku masas.

Reakcija izpaudās visās sabiedriskās dzīves nozarēs — zinātnē, filozofijā, mākslā. Carisms piekopa niknu šovinistisku aģitāciju. Aktīvi darbojās karojošā garīdzniecība. Inteliģencē plaši izplatījās konlrrevolucionārs noskaņojums, renegātisma idejas, aizraušanās ar mistiku un reliģiju. Revolūciju no tautas atmiņas mēģināja izdzēst.

Līdz ar revolūcijas sakāvi un kontrrevolūcijas uzvaru masu cīņa kļuva vājāka. Krasi saplaka strādnieku kustības vilnis. Streikotāju skaits no 740 tūkstošiem 1907. gadā samazinājās līdz 46,5 tūkstošiem 1910. gadā. Uz laiku apklusa asā cīņa laukos. Izpaudās pagurums pēc vairākiem lielā revolucionārā sasprindzinājuma gadiem. Bija vajadzīgs laiks, lai šis pagurums pārietu. Bet strādnieki un zemnieki nebija aizmirsuši varonīgos cīņas gadus. Masās auga apslēpts nemiers. Atbildot uz meln-simtnieeiskās valdības ņirgāšanos un fabrikantu spaidiem, strādnieki teica^1: «Pagaidiet vien, atnāks atkal 1905. gads!»

2. Boļševiku cīņa par partiju, pret likvidatoriem, otzovistiem

un trockistiem

Sevišķi nikni melnsimtniiecisko muižnieku valdība uzbruka strādnieku šķiras revolucionārajai partijai. Sākās plaši partijas biedru aresti. Arestēja vairākus Centrālās Komitejas locekļus. Tika nožņaugta strādnieku prese. Partijas centrālā orgānā — avīzes «Sociāldemokrāt» («Sociāldemokrāts») izdošanu izdevās noorganizēt, tikai sākot ar 1909. gadu. Nebija nevienas vietējās komitejas, kuru policija nebūtu sagrāvusi. Pēterburgas komiteju šajos gados arestēja ne mazāk kā desmit reizes. Daudzi ievērojami partijas darbinieki atradās katorgā, cietumos un trimdā. Sīkburžuāzjskie inteliģenti bēga no partijas rindām. Partijas organizāciju skaitliskais sastāvs ievērojami samazinājās. Pēterburgā 1907. gadā bija gandrīz 8 tūkstoši partijas biedru, bet 1908. gadā — tikai ap 3 tūkstoši; Jekaterinburgā no 1070 partijas biedriem bija palikuši 250, Ivanovovozņesenskā no 2 tūkstošiem — ne vairāk kā 600. Sakari starp partijas organizācijām kļuva vājāki.

Reakcijas laikā pagrīdē strādāt bija daudz grūtāk nekā pirms revolūcijas. Toreiz partijas organizācijas darbojās revolūcijas brieduma apstākļos, tagad — revolūcijas sakāves_ apstākļos. Viena lieta ir doties uzbrukumā, pavisam cita — būt spiestam atkāpties. Atkāpjoties vajadzīga īpaša stingrība un izturība. KSDSP organizatoriskā novājināšanās saistījās ar nopietnu idejisku sajukumu partijas rindās. Bezdibenis starp boļševikiem un meņševikiem kļuva arvien dziļāks.

Meņševikus revolūcijas sakāve bija pilnīgi demoralizējusi. Viņi panikā atkāpās, arvien skaļāk paziņodami, ka neesot ko domāt par jaunu revolūciju. Viņi apkaunojoši atteicās no partijas revolucionārās programas un revolucionārajiem lozungiem. Meņševiki aicināja' strādnieku šķiru izlīgt ar buržuāziju, faktiski samierināties: ar Stolipina melnsimtniecisko režīmu, t. i., viņi nodeva ne vien sociālismu, bet arī demokrātiju. Viņi centās

panākt, lai tiktu likvidētas partijas nelegālās organizācijas un izbeigts nelegālais revolucionārais darbs. Meņševiku rīcības mērķis bija likvidēt strādnieku šķiras revolucionāro partiju, revolucionārā marksisma partiju. Atteikdamies no partijas programas un taktikas un no partijas revolucionārajām tradīcijām, likvidatori gribēja iegūt cara policijas atjauju legālai pastāvēšanai. Tāpēc tos gluži pelnīti iesauca par «Stolipina strādnieku partiju».

Tādi meņševisma vadoņi kā Dans un Martovs manevrēja, mēģinādami slēpt savu likvidatorismu. Viņi sāka izdot ārzemēs savu orgānu «Golos Social-demokrata» («Sociāldemokrātā Balss»), Radās savdabīga darba dalīšana: Krievijā likvidatori bija salīduši legālajās organizācijās un negribēja ne dzirdēt par nelegālu partiju, bet meņševiku orgāns ārzemēs visādi centās attaisnot likvidatoru antipartejisko rīcību.

Daži nestabili boļševiki tajā laikā bīstami svārstījās. Maskējoties ar revolucionāru frāzi, viņi apgalvoja, kā revolucionārs esot tikai tas, kas aicina uz barikādēm, ka revolucionāram neklājoties atrasties melnsimtnieciskajā domē. Viņi aicināja partiju atteikties no darba legālajām formām un ierosināja atsaukt sociāldemokrātu frakciju no domes. Otzovisti, kā viņus dēvēja, nodibināja savu īpašu grupu ar A. A. Bogdanovu priekšgalā.' Šī grupa cīnījās pret Ļeņinu un ļeņinisko līniju. Boļševiku rindās otzovisti bija nenozīmīgs mazākums. Likvidatori tieši ierosināja likvidēt nelegālo partiju, bet otzovisti apdraudēja tās pa-; stāvēšanu slepus: atteikšanās izmantot legālās darba iespējas, masās būtu novedusi pie tā, ka izjuktu partijas sakari ar masām, bet bez sakariem ar masām partija zaudē savu spēku un pārvēršas par sektantu organizāciju. Tāpēc V. I. Ļeņins nosauca otzovistus par otrādi apgrieztiem likvidatoriem.

Likvidatorismam un otzovismam bija savas šķiriskās saknes. Revolūcijas laikā partijai bija pieslējušies daudz sīkburžuāzisku līdzskrējēju. Revolūcijas sakāve radīja sīkburžuāzijā sabrukumu un sairumu Tas viss atspoguļojās partijā. Meņševiki paklausīgi sekoja liberālajai buržuāzijai. Kontrrevolucionārā buržuāziskā liberālisma tiešajā ietekmē meņševistiskais oportūnisms pārvērtās likvidatorismā. Kā likvidatori, tā otzovisti bija proletariāta un tā partijas sīkburžuāziskie līdzskrējēji, buržuāzijas aģenti strādnieku kustībā.

Revolūcijas sakāves un masu paguruma apstākļos idejiskās svārstības bija sevišķi kaitīgas, marksistiskajai partijai un strādnieku šķirai tās bija ļoti bīstamas. Likvidatoru sludinātā ideoloģija bija — kapitulēt carisma priekšā. Otzovisti mudināja uz spējiem izlēcieniem, uz avantūristisku rīcību. Kā vieni, tā otri centās iepotēt neticību masu revolucionārajām iespējām un strādnieku šķiras uzvarai. Viņi apdraudēja pašu partijas pastāvēšanu.

Saja partijai grūtajā laikā ar milzīgu spēku atskanēja V. I. Ļeņina balss. Jau pašā pirmajā rakstā, ko Ļeņins publicēja pēc ierašanās ārzemēs, viņš vēstīja partijai tuvo uzvaru:

«Mēs pratām ilgus gadus strādāt pirms revolūcijas. Mūs ne velti ir nosaukuši par akmenscietajiem. Sociāldemokrāti izveidojuši proletārisko partiju, kas nezaudēs dūšu pēc pirmā militārā uzbrukuma neveiksmes, nezaudēs galvu, neaizrausies ar avantūrām. Sī partija iet pretim sociālismam, nesaistot sevi un savu likteni ar viena vai otra buržuāzisko revolūciju perioda iznākumu. Tieši tāpēc tā ir brīva arī no buržuāzisko revolūciju vājajām pusēm. Un šī proletāriskā partija iet pretī uzvarai» (Raksti, 13. sēj., 390. Ipp.).

V. I. Ļeņins deva partijai skaidru tālākās cīņas perspektīvu, noteica tās uzdevumus un taktiku atbilstoši jaunajiem attīstības apstākļiem.

Galvenie cēloņi, kas bija izraisījuši revolūciju, palika spēkā: tautai tāpat kā agrāk nebija nekādu tiesību, zemnieki atradās muižnieka parādjūgā, strādnieki divkāršā — fabrikanta un žandarma jūgā. Jauni revolūcijas uzplūdi bija nenovēršami. Boļševiku galvenais politiskais mērķis palika tas pats, kas 1905. gadā, — pilnīga buržuāziski demokrātiskās revolūcijas uzvara un tās pāraugšana sociālistiskā revolūcijā. Pilnīgi palika spēkā partijas programas revolucionārās prasības: demokrātiskā republika, muižnieku zemes konfiskācija zemnieku labā, astoņu stundu darba diena, nāciju pašnoteikšanās tiesības līdz pat tiesībām atdalīties un citas tautas interesēm atbilstošas prasības.

Bet revolucionārā cīņa turpinājās jaunos, mainījušos apstākļos — reakcijas uzvaras un masu kustības atplūdu apstākļos. Tāpēc nevarēja palikt negrozīta taktika, kāda partijai bija revolūcijas laikā, — masu aicināšana uz tiešu uzbrukumu cara monarhijai. Bija nepieciešams atkāpties, pāriet no tiešas revolucionāras cīņas metodēm uz cīņas aplinku metodēm, lai ar neatlaidīgu strādnieku šķiras un darbaļaužu masu audzināšanas un organizēšanas darbu gatavotu jaunu revolūciju. Bet šajā nolūkā nelegālajai partijai vajadzēja visādos veidos izmantot legālās iespējas: Valsts domes tribīni, arodbiedrības, kooperatīvus, klubus un citas legālas organizācijas. Boļševikiem bija jāmācās savienot nelegālo un legālo darbu nelegālās partijas organizācijas vadībā. V. I. Ļeņins izstrādāja un pamatoja elastīgu taktiku, kas bija domāta spēku saglabāšanai un koncentrēšanai, lai labvēlīgos apstākļos sāktu jaunu revolucionāru uzbrukumu.

Revolucionārajai marksistiskajai partijai izvirzījās uzdevums, kādu tai vēl nebija nācies risināt, — atkāpties stingrā kārtībā, revolucionāri izmantot legālās darba formas un organizācijas. Sājā nolūkā bija jāsaglabā un jānostiprina nelegālā,

ar masām cieši saistītā partija. Un V. I. Ļeņina vadībā boļševiki sāka cīņu divās frontēs: pret likvidatoriem un pret otzo-vistiem.

Partijas attīstībā reakcijas gados pagrieziena punkts bija KSDSP V Viskrievijas konference, kas notika 1908. gada decembrī Parīzē. Konferences 'darbā piedalījās boļševiki, meņše-viki, poļu sociāldemokrāti un bundisti. Tajā bija ieradušies lielāko partijas organizāciju — Pēterburgas, Maskavas, Centrālā rūpniecības apgabala, Urālu un Kaukāza pārstāvji. Galveno referātu konferencē nolasīja V. I. Ļeņins. Asā cīņā ar meņše-vikiem likvidatoriem šā referāta garā tika pieņemtas rezolūcijas, kas nosprauda partijas revolucionāro līniju un organizatorisko politiku visam reakcijas periodam. Jauna revolucionāra krize ir neizbēgama, partijai joprojām ir agrākie revolucionārie mērķi, — paziņoja konference. Dienas kārtībā vispirms izvirzās ilgstošs darbs proletariāta, zemniecības un armijas audzināšanā, organizēšanā un saliedēšanā, legālo iespēju izmantošanā. Pēc V. f. Ļeņina priekšlikuma konference nosodīja likvidatorismu un aicināja visas partijas organizācijas nesaudzīgi cīnīties pret šo partijai naidīgo virzienu. Tajā pašā laikā konference noteikti norobežojās no otzovisma. Konferencē boļševiki guva lielu uzvaru cīņā pret meņševikiem. Šais smagajos gados partija balstījās uz konferences lēmumiem.

Boļševikiem sevišķi nozīmīga bija cīņa pret otzovismu. Daļa Maskavas, Pēterburgas, Odesas un dažu citu rūpniecības pilsētu strādnieku bija noskaņota pret piedalīšanos mclnsimtnieciskajā Valsts domē. Ļeņins norādīja, ka viena lieta ir strādnieku neapmierinātība ar melnsimtniecisko domi un sociāldemokrātu frakcijas darbību tajā, bet cita lieta ir otzovisms kā politisks virziens. «Bet mēs neļausim pilnīgi saprotamai neapmierinātībai ieraut mūs nepareizā politikā,» teica V. 1. Ļeņins (Raksti, 15. sēj., 263. lpp.). Šis strādnieku noskaņojums, norādīja V. I. Ļeņins, ātri pāries; dzīve pierādīs un boļševiki izskaidros domes izmantošanas nepieciešamību. Kas attiecas uz otzovismu kā politisku virzienu, tad tam jāpieteic nesamierināms idejisks karš. V. I. Ļeņins audzināja boļševikos naidu pret «revolucionāru frāzi», mācīja viņus, ka īstam revolucionāram jāprot pildīt savu pienākumu arī pašā grūtākajā, neievērojamākajā, pelēkajā ikdienas darbā.

Lai izstrādātu partijas līniju jaunajos apstākļos un saliedētu boļševikus cīņā pret otzovistiem, 1909. gada jūnijā Parīzē tika sasaukta boļševistiskās avīzes «Proļetarij» («Proletārietis») (faktiskā Boļševiku centra) paplašinātās redakcijas apspriede. Apspriedes darbā piedalījās Pēterburgas, Maskavas apgabala organizācijas un Urālu delegāti. Apspriede izslēdza otzovistus no boļševiku rindām, atzina, ka otzovisms nav savienojams ar boļševismu, un uzaicināja visus boļševikus nesaudzīgi cīnīties pret šo atkāpšanos no revolucionārā marksisma. Otzovisti no-

dibināja savu vperjodiešu frakciju (šādi tā nosaukta pēc viņu izdotā orgānā «Vperjod»),

Sakarā ar jaunajām parādībām partijas dzīvē apspriede nosprauda boļševikiem jaunus uzdevumus cīņā par partiju. Lieta bija tāda, ka vairākās organizācijās (Pēterburgā Viborgas rajonā, Maskavā, Jekaterinoslavā, Kijevā, Baku, Ufā un citur) strādnieki meņševiki uzstājās pret likvidatoriem. Tādus meņše-vikus sāka saukt par meņševikiem-partijniekiem. Likvidatorus kritizēja arī Pļehanovs. Tāpēc apspriede, nenotušējot principiālās domstarpības starp boļševikiem un meņševikiem, cīņā par nelegālu partiju ieteica boļševiku un meņševiku-partij nieku bloka taktiku.

Toreiz vēl bija ne mazums strādnieku, kas vāji orientējās boļševiku un meņševiku savstarpējās cīņas būtībā un atradās meņševiku ietekmē. Bet viņi sāka saprast, ka likvidatori ir nodevuši sociālismu un demokrātiju, ka tie dezorganizē nelegālo partiju, kurai strādnieku šķira atdevusi savus labākos spēkus. Sie strādnieki arvien vairāk pārliecinājās, ka tikai boļševiki smagajos reakcijas gados ir stingri un nelokāmi stāvējuši partijas interešu sardzē, enerģiski un nesamierināmi cīnījušies pret likvidatoriem. Strādnieki apvienojās ap boļševikiem.

Cīņa pret meņševikiem kļuva arvien asāka. Likvidatoriem palīgā nāca centristi. II Internacionālē centrisms pārstāvēja to ideoloģiju un politiku, kuras mērķis bija proletārisko elementu pakļaušana sīkburžuāziskajiem elementiem vienas kopīgas partijas sastāvā. Centristi vārdos apliecināja savu uzticību marksismam, bet īstenībā to sagrozīja. Viņi negribēja cīnīties pret oportūnismu un tādējādi atviegloja oportūnisma uzvaru Rietumeiropas sociāldemokrātiskajās partijās. V. I. Ļeņins noteikti kritizēja Kautska centristisko poziciju marksisma un starptautiskās strādnieku kustības galvenajos jautājumos. Krievijā centrismu ieviesa Trockis, kas Vīnē izdeva savu avīzi «Pravda» («Taisnība»), Trockis sludināja satrunējušu un kaitīgu «teoriju» par revolucionāru un oportūnistu sadzīvošanu vienā partijā, mēģinādams tos apvienot uz bezprincipu pamata. Pasludinājis sevi par «ārpusfrakciju» sociāldemokrātu, Trockis īstenībā ar samierināšanos maskēja savu likvidatorismu. V. I. Ļeņins, atmaskodams Trocki, parādīja, ka Trocka apgalvojums, ka viņš it kā stāvot pāri frakcijām, īstenībā ir meņševiku atbalstīšana un lik-vidatorisma forma. V. I. Ļeņins ar sašutumu nosauca Trocki par Jūdasiņu; viņš rakstīja: «Trockis sācis izturēties kā . .. nelietīgākais karjerists un frakcionārs . .. Pļāpā par partiju, bet izturas sliktāk par visiem pārējiem frakcionāricm» (Raksti, 34. sēj., 364. un 365. lpp.).

Trockistu sabiedrotie bija samierinātāji, kas mēģināja pārliecināt partijas biedrus, ka iespējams strādāt kopīgi ar likvidatoriem. Samiernicciskas svārstības bija arī CK locekļiem Dubro-vinskim un Noginam. Sevišķi kaitēja partijai Zinovjevs, Kame-

ņevs un Rikovs, kuri, Ļeņinam nezinot, mēģināja vienoties ar Trocki. Pretstatā Ļeņina plānam par boļševiku bloku ar meņševikiem-partijniekiem cīņā pret likvidatoriem samierinātāji prasīja boļševiku apvienošanos ar likvidatoriem un trockistiem, bet tas faktiski nozīmēja boļševiku partijas likvidāciju. Tas viss sarežģīja V. I. Ļeņina un ļeņiniešu cīņu par partijas attīrīšanu no likvidatoriem.

1910. gada janvārī Parīzē notika Centrālās Komitejas plēnums. Pret V. I. Ļeņina gribu samierinātāji savienībā ar Trocki plēnumā panāca savu lēmumu pieņemšanu: centrālo iestāžu sastāvā uzņēma nevis meņševikus-partij niekus, bet gan meņše-vikus-likvidatorus, trockistisko «Pravdu» nolēma materiāli atbalstīt un uzņemt tās redakcijā CK pārstāvi Kameņevu. Samierinātāji nepārprotami rīkojās tā, lai centrists Trocka avīzi pārvērstu par CK orgānu. V. I. Ļeņins panāca, ka plēnums nosodīja likvidatorisinu un otzovismu kā buržuāziskās ietekmes izpausmi proletariātā. Bet arī šeit trockisti un samierinātāji prasīja, lai par «abu novirzienu» nosodīšanu lēmumā būtu runāts nenoteikti, tieši nenosaucot likvidatorus un otzo-vistus.

Plēnuma samiemieciskie lēmumi partijai nodarīja lielu ļaunumu. Kā jau V. I. Ļeņins bija paredzējis, samierinātāju rīcība nāca par labu likvidatoriem. Samierinātāji (Zinovjevs, Kamenevs un citi) nolēma slēgt boļševiku avīzi «Proļetarij». Turpretī meņševiki atteicās slēgt savu frakcionāro orgānu «Golos Sociāldemokrātā». Likvidatori sāka Krievijā legāli izdot savu orgānu «Naša Zarja» («Mūsu Ausma»), kura līdzstrādnieki bija Akselrods, Dans, Martovs un citi meņševiki golosieši. V. 1. Ļeņinam bija jāveic liels darbs, lai pārvarētu plēnuma samiernicciskos lēmumus.

Stāvoklis KSDS Partijā reakcijas gados bija ļoti smags. Vairākas oportūnistiskas frakcijas un grupas — likvidatori, ot-zovisti, trockisti un citi — mēģināja strādniekos sēt neticību jaunas revolūcijas iespējai, pārliecināt viņus, ka turpmākā revolucionārā cīņa ir bez perspektīvām. Visiem spēkiem viņi visi centās graut proletariāta nelegālo revolucionāro partiju. Sājā sajukuma laikā tikai boļševiki ar V. I. Ļeņinu priekšgalā izturējās kā nelokāmi revolucionāri un vīrišķīgi aizstāvēja partejisku mn. Dzīve pārliecināja partijas kadrus un apzinīgos strādniekus, ka V. I. Ļeņinam taisnība.

Boļševiki aizstāvēja partijas intereses nesamierināmā cīņā pret visu nokrāsu oportūnistiem. Pie tam viņi balstījās uz partijas konferencēs un CK plēnumos pieņemtajiem lēmumiem, kas bija obligāti visiem KSDSP biedriem. Boļševiki ieturēja pareizu politiku, cenzdamies saliedēt visus, kas spējīgi cīnīties par nelegālu partiju, pret tās grāvējiem. Tas viss palīdzēja boļševikiem iekarot jaunas pozicijas cīņā par partiju, cīņā par to, lai visa KSDSP nostātos revolucionārā marksisma pozicijās.

3. Afarksisma filozofijas aizstāvēšana un attīstīšana V. I. Ļeņina darbos. V. I. Ļeņins tālāk izstrādā mācību par partiju

Boļševiki nostiprināja proletārisko partiju, balstoties uz revolūcijas pieredzes bagātinātās marksisma teorijas stipro idejisko pamatu.

Reakcijas gados vairāku iemeslu dē| ideoloģijā pirmajā vietā izvirzījās uzdevums aizstāvēt marksistisko filozofiju, partijas teorētiskos pamatus un tās pasaules uzskatu.

Reakcija uzbruka arī ideoloģiskajā frontē. Buržuāziskie zinātnieki, rakstnieki un žurnālisti dažnedažādi «atspēkoja» marksismu un vispirms tā filozofiskos pamatus. Dialektiskais materiālisms tika pasludināts par vecmodīgu un novecojušu, bet reliģija atzīta par cilvēka gara «augstāko sasniegumu». Sevišķi nikni marksismam uzbruka daudzi bijušie revolūcijas līdzskrējēji no buržuāziskās inteliģences aprindām. Viņi zākāja revolūciju un slavināja atteikšanos no tās. Tautas interešu aizstāvēšanu viņi apsmēja kā «tautas pielūgšanu», bet tautas nodevību cildināja kā varonību. Lai saindētu tautas apziņu un novērstu tautu no revolucionārās cīņas, buržuāziskā inteliģence plaši sludināja fideismu un mistiku, cildināja pesimismu un dekaden-tismu, kultivēja izvirtību.

Idejiskā demoralizēšanās notika arī revolucionāru vidū. Daļa partijas inteliģentu, kas sevi bija uzskatījuši par marksistiem, bet marksismu vāji apguvuši, novērsās no tā un filozofijā noslīdēja revizionistiskās pozicijās. Daži meņševiku literāti (Va-lenlinovs, Juškevičs) un daži inteliģenti, kas agrāk bija atradušies boļševiku rindās (Bogdanovs, Bazarovs), uzbruka marksistiskās filozofijas pamattēzēm. Taču viņi necīnījās pret marksismu atklāti, tieši, bet maskējās ar liekulīgiem apgalvojumiem, it kā viņi esot marksisma piekritēji un gribot to «uzlabot», «izlabot».

Daži sociāldemokrāti pat prasīja samierināt marksismu ar reliģiju. Viņi apgalvoja, ka «sociālisms ir reliģija» (Lunačar-skis), ka viņi radot jaunu, augstāku nākotnes reliģiju. Tādus sludinātājus, kas centās zinātniskajam sociālismam piešķirt reliģisku ticējumu raksturu, sāka saukt par «dieva taisītājiem».

Lai cīnītos pret marksistisko filozofiju un sludinātu ideālistiskus, reliģiskus uzskatus, buržuāziskie zinātnieki un viņu pie-balsotāji — revizionisti mēģināja izmantot dabas zinātņu sasniegumus, tos sagrozīti iztulkojot.

Ap to laiku fizikā un citās dabas zinātnēs bija izdarīti daudzi atklājumi, kas lauza gadsimtiem pastāvējušos uzskatus un priekšstatus. Agrāk zinātnieki uzskatīja atomu par pēdējo, nedalāmo matērijas daļiņu un ķīmiskos elementus par nemainīgiem. Elektrona un radioaktivitātes atklāšana parādīja, ka atoms dalās, bet ķīmiskie elementi ir mainīgi un var pārvērsties cits citā. Vecās dabas zinātnes uzskatīja, ka ķermeņa masa

ir pastāvīga un nav atkarīga no tā, vai ķermenis ir miera vai kustības stāvoklī. Pētījot elektronu, fiziķi konstatēja, ka elektrona masa ir atkarīga no kustības ātruma. Tika izdarīti arī citi lieli atklājumi, kas pamatos grozīja uzskatu par matērijas uzbūvi un kustību.

Daudzi zinātnieki nespēja šos atklājumus pareizi novērtēt. Viņiem šķita, ka matērija sabrūk, iet bojā pati zinātne, grūst zinātnes pamati. Sāka runāt par «dabas zinātņu krizi». To tad nolēma izmantot reliģijas sludinātāji, visu nokrāsu ideālisti. Viņi ideālistiski iztulkoja dabas zinātņu iekarojumus un ui šā pamata sāka uzbrukumu marksistiskajai filozofijai.

Rietumeiropas un Krievijas revizionisti, Austrijas buržuāziskā filozofa Maha piekritēji, sāka pierādīt, ka dabas zinātņu atklājumi it kā liecinot par matērijas «izzušanu», ka tātad filozofiskais materiālisms esot novecojis, bet dialektika esot «mistika». Savu ideālistisko filozofiju mahisti pasludināja par «neitrālu» un apgalvoja, ka tā stāvot pāri pār filozofijas karojošām nometnēm — pār materiālistiem un ideālistiem. Mahistu mācībā ideālisms parādījās sevišķi smalkā un nogludinātā veidā.

Tādējādi tas apstāklis, ka nebija pareiza, materiālistiska dabas zinātņu jaunāko atklājumu vispārinājuma, apdraudēja pašus marksistiskā pasaules uzskata pamatus.

Cīņa par marksisma teorētisko pamatu idejisko tīrību bija jo aktuālāka tāpēc, ka revolūcija bija pamodinājusi politiskai dzīvei milzīgus tautas slāņus. Daudzi strādnieki — revolucionāro cīņu dalībnieki bija iestājušies partijā. Viņi sāka iepazīties ar marksismu. Tas, ka starp partijas biedriem un strādniekiem izplatījās filozofiskie uzskati, kuri noliedza materiālismu un dialektiku, un tāpat arī mahisma sludināšana bija ļoti bīstama un varēja nodarīt lielu ļaunumu masu politiskajai audzināšanai un partijas biedru idejiskajam rūdījumam. Mabisma filozofija, sevišķi dieva taisīšana, saplūda ar reakciju politikā. Filozofu-revizionistu uzskati noveda pie samierināšanās ar Krievijā pastāvošo iekārtu, pie atteikšanās no cīņas, pie «paļaušanās uz dieva gribu». Citiem vārdiem .sakot, revizionisms filozofijas jautājumos politiski padarīja masas padevīgas un bezdarbīgas.

Nepieciešamību aizstāvēt un tālāk attīstīt marksisma filozofiju diktēja arī stāvoklis starptautiskajā strādnieku kustībā. Rietumeiropas oportūnisti apgalvoja, ka pilnīgi varot samierināt marksismu politikā ar ideālismu filozofijā. Ievērojamais II Internacionāles teorētiķis Kautskis pasludināja filozofiskos strīdus par «privātu lietu», kurā partijai nevajagot iejaukties. Cīņa pret atkāpšanos no marksisma Krievijā bija arī cīņa pret revizio-nisrnu starptautiskajā sociāldemokrātijā.

Strādnieku šķiras partija uzskatīja par savu pienākumu dot noteiktu pretsitienu marksistiskā pasaules uzskata pretiniekiem, dot patiesi zinātnisku filozofisku dabas zinātņu panākumu vis-

pārinājumu. Pie šā svarīgā un atbildīgā uzdevuma veikšanas ķērās V. I. Ļeņins.

V. I. Ļeņins vienmēr bija lielu uzmanību veltījis marksisma filozofijas attīstībai. Cīnīdamies ar narodņikiem, «ekonomistiem» un mcņševikiem, V. I. Ļeņins ar saviem darbiem «Kas tie tādi «tautas draugi» un kā viņi karo pret sociāldemokrātiem?», «Ko darīt?» un daudziem citiem rakstiem padarīja bagātāku marksisma filozofiju. Reakcijas gados, kad filozofiskās problēmas bija kļuvušas sevišķi aktuālas, V. I. Ļeņins rakstīja speciālu darbu — «Materiālisms un empiriokriticisms», kas bija veltīts pasaules uzskata problēmām un tika izdots 1909. gadā. Sī grāmata radīja veselu laikmetu marksisma filozofijas attīstībā.

V. I. Ļeņina grāmatas «Materiālisms un empiriokriticisms» vēsturiskā nozīme ir šāda:

V. I. Ļeņins atsita visus buržuāzisko ideologu un revizionistu uzbrukumus marksisma filozofijai.. Viņš atsedza visu ideālistisko filozofisko skolu pretzinātnisko raksturu un pierādīja to teorētisko nepamatotību. Izmantojot milzīgu dabas zinātņu un vēstures materiālu, V. I. Ļeņins pārliecinoši parādīja, ka pasaules zinātnisko ainu dod tikai viena filozofija — dialektiskais materiālisms, kas apbruņo strādnieku šķiru ar pašu vispārīgāko dabas, sabiedrības un domāšanas attīstības likumu zināšanu. Tikai pamatojoties uz marksistisko pasaules uzskatu, var pareizi izzināt mūsu apkārtējo pasauli un to pārveidot. V. I. Ļeņins atrisināja uzdevumu, pie kura nebija ķēries neviens marksists, — deva dabas zinātņu jaunāko atklājumu marksistisku vispārinājumu. Viņš satrieca marksisma ienaidnieku mēģinājumus iztulkot šos atklājumus nepareizi, ideālistiski, reakcionārās ideoloģijas interesēs. V. I. Ļeņins parādīja, ka dabas zinātnēs notiekošais krasais lūzums nenoliedz pasaules materialitāti un materiālismu, kā apgalvoja mahisti, bet nozīmē tālāku pārmaiņu un padziļinājumu uzskatos par matēriju un tās īpašībām. Izkļūt no «dabas zinātņu krizes» var tikai pa dialektiskā materiālisma ceļu. Ļeņina dotā «dabas zinātņu krizes» būtības analizē un norādītie ceļi, kā no tās izkļūt, sevi pilnīgi attaisnoja. V. I. Ļeņina grāmatai vēl tagad ir nozīme kā dabas zinātņu attīstības metodoloģiskam pamatam.

V. I. Ļeņins nosargāja un attīstīja tālāk marksistisko filozofisko materiālismu, kas norādīja proletariātam izeju no garīgās verdzības, un deva šai teorijai jaunu dabzinātnisku pamatojumu. Uz jaunāko dabas zinātņu atklājumu pamata viņš attīstīja mark-* sistisko matērijas izpratni un sniedza pilnīgāku pasaules materialitātes pamatojumu.

V. I. Ļeņins nosargāja un attīstīja tālāk mācību par pasaules izzināmību, atklāja izziņas procesa sarežģītību un parādīja tā attīstību. Cilvēka izziņa pakāpeniski, soli pa solim dod precīzas un pareizas zināšanas par objektīvās materiālās pasaules parādībām un likumiem. Tā no nezināšanas attīstās

zināšana, nepilnīgas un neprecīzas zināšanas kļūst arvien pilnīgākas un precīzākas. Ideālistiskā filozofija galu galā sludināja zinātnes kapitulāciju dabas- noslēpumu priekšā. Marksistiskā filozofija deklarēja: zinātne ir visuvarena, un tās attīstībai nav robežu.

«Cilvēka prāts,» rakstīja V. I. Ļeņins, «ir atklājis daudz brīnišķīga dabā un atklās vēl vairāk, līdz ar to palielinot savu varu pār to...» (Raksti, 14. sēj., 262. Ipp.).

V. I. Ļeņins attīstīja un pamatoja marksistisko uzskatu par praksi kā izziņas pamatu un patiesības kritēriju. No cilvēces prakses, no cilvēku pieredzes, no ražošanas un sabiedriskās darbības izaug un attīstās zinātne, zināšanas. Tikai praksē pārbaudīti zinātnes secinājumi ir drošas zināšanas ar objektīvas patiesības nozīmi. Prakse nepārtraukti zinātni padara bagātāku un virza to uz priekšu.

V. I. Ļeņins nosargāja un attīstīja marksistisko materiālistisko dialektiku, kurai ir ārkārtīgi svarīga nozīme proletariāta un tā partijas revolucionārajā darbībā.

Grāmatā «Materiālisms un empiriokriticisms» un vairākos citos darbos V. I. Ļeņins parādīja, ka materiālistiskā dialektika ir pati vispusīgākā, saturā bagātākā un dziļākā mācība par attīstību. Materiālistiskā dialektika pierādījusi, ka pasaule nav nekustīga un nemainīga. Tā nepārtraukti attīstās un atjaunojas. Sās attīstības avots ir iekšējās pretrunas, kas piemīt katrai lietai, katram procesam un parādībai. Sīs pretrunas rodas, sasniedz noteiktu saasināšanās pakāpi un pēc tam tiek atrisinātas. Prasme laikā saskatīt šīs pretrunas un tās laikā atrisināt ir vislielākā dialektikas māksla, un to mācīja V. I. Ļeņins.

Materiālistiskās dialektikas svarīgākā teze par pretrunām, par pretstatu vienību un cīņu katrā attīstības procesā ir dialektikas pamatlikums jeb «kodols».

«īsumā dialektiku var definēt kā mācību par pretstatu vienību,» teica V. I. Ļeņins («Filozofiskās burtnīcas», 1947., 194. Ipp.).

Materiālistiskā dialektika dod iespēju pareizi izprast, kā dabas un sabiedrības procesos notiekošās pakāpeniskās un nepārtrauktās pārmaiņas izraisa attīstībā straujus pagriezienus, radikālas pārmaiņas, lēcienus.

V. I. Ļeņins nosargāja un attīstīja tālāk vēsturisko materiālismu — zinātni par sabiedrības attīstības likumiem. Viņš parādīja, ka aiz mahista Bogdanova vārdu savārstījumiem par esamību un apziņu slēpjas sabiedrības attīstības objektīvo likumu noliegums. V. I. Ļeņins pierādīja, ka zinātniski pilnīgi nepamatoti ir mahistu apgalvojumi, it kā cilvēku sabiedrība attīstoties pēc fizioloģijas vai kādas citas bioloģiskas zinātnes likumiem, bet nevis pēc tai piemītošiem saivas pašas likumiem. Zinot šos

likumus, partija tālu uz priekšu paredz sabiedrības attīstības gaitu, zinātniski noteic revolucionārās cīņas nobriedušos uzdevumus un mobilizē tautas masas to atrisināšanai.

V. I. Ļeņins attīstīja un pamatoja filozofijas partejiskuma principu. Vispusīgi kritizēdams visus mēģinājumus revidēt marksisma filozofiju, V. I. Ļeņins atsedza to šķiriskās saknes. Viņš uzskatāmi parādīja, ka filozofisko virzienu cīņā galu galā izpaužas mūsdienu sabiedrības naidīgo šķiru ideoloģija. Kas attiecas uz mahistiem un visiem citiem ideālisma piekritējiem, tad viņu objektīvā loma ir kalpot garīdzniecībai un reakcijai.

V. I. Ļeņins pierādīja, ka starp partijas pasaules uzskatu un tās politiku pastāv tiešs sakars. «... marksisma politiskā līnija,» rakstīja V. I. Ļeņins, «... nesaraujami saistīta ar tā filozofiskajiem pamatiem» (Raksti, 15. sēj., 360. lpp.).

Tāds pats sakars ir starp atteikšanos no marksisma filozofijas un oportūnismu. To parāda, starp citu, revizionisti filozofijā — meņševiki, kas bija likvidatori politikā, un bogdanovieši, kas bija otzovisti politikā un noslīdēja meņševisma pozicijās.

V. I. Ļeņins savā grāmatā padarīja bagātāku marksisma filozofisko mācību, pacēla to jaunā, augstākā pakāpē atbilstoši zinātnes jaunajam līmenim un tādējādi pavirzīja uz priekšu visu sabiedrisko domu.

V. I. Ļeņina grāmatai «Materiālisms un empiriokriticisms» bija izcila loma boļševiku partijas idejiskajā attīstībā, tās kadru teorētiskajā norūdīšanā un marksistiskās partijas teorētisko pamatu nosargāšanā un attīstīšanā. Sis darbs audzināja un joprojām audzina revolucionāro cīnītāju kadrus.

Boļševiku avīzes «Proļetarij» paplašinātās redakcijas apspriedē 1909. gadā marksisma filozofijas revidētajiem tika dots pretspars. Apspriede noteikti nosodīja dieva taisīšanu kā anti-marksistisku virzienu, šim lēmumam bija milzīga principiāla nozīme. Boļševiki tieši paziņoja, ka partija nevar būt neitrāla filozofijas jautājumos un tai rūpīgi jāsargā sava lielā idejiskā bagātība — marksisms. Par vienu no svarīgākajiem partijas uzdevumiem boļševiki uzskatīja nelokāmu marksistiskā pasaules uzskata nosargāšanu pret visiem un visādiem uzbrukumiem.

Ļoti liela nozīme partijas idejiskajā dzīvē bija tam, ka V. I. Ļeņins nosargāja un tālāk izstrādāja marksisma mācību par partiju. Krievijas pirmā revolūcija neapstrīdami apstiprināja partijas izcilo nozīmi. Pirmo reizi vēsturē marksistiskā partija bija spēcīgi ietekmējusi revolūcijas gaitu, vedusi cīņā miljoniem strādnieku. Tāpēc arī buržuāzija un tās likvidatoriskie piebal-sotāji visiem spēkiem centās iznīcināt strādnieku šķiras partiju.

V. I. Ļeņins savos reakcijas periodā sarakstītajos darbos attīstīja marksistisko uzskatu par partijas vadošo lomu masu cīņā. Pieredze uzskatāmi rādīja, ka masas ne uzreiz izprot partijas nepieciešamību un tās nozīmi šķiru cīņā. Jo masas ir apzinīgākas un jo skaidrāk tās izprot šķiru grupēšanos sabiedrībā, jo

dziļāk tās saprot partijas nozīmi un augstāk vērtē partejiskumu. Buržuāzija, cenzdamās notrulināt masu politisko apziņu, visvisādi sludina negatīvu izturēšanos pret partejiskumu, daždažādi cildina bezpartejiskumu. Buržuāziskajai bezpartejiskuma idejai marksisti nostādīja pretī proletāriskā partejiskuma ideju.

«Politiku vārda nopietnajā nozīmē var noteikt tikai masas,» rakstīja V. I. Ļeņins, «bet bezpartejiska masa, kas neseko stiprai partijai, ir sadrumstalota, neapzinīga masa, kas nespēj būt izturēta un kas kļūst par rotaļlietu veikliem politikāņiem, kuri vienmēr «laikā» ierodas no valdošajām šķirām, lai izmantotu «piemērotus» gadījumus» (Raksti, 19. sēj., 386. lpp.).

V. I. Ļeņins nosargāja partijas nozīmes marksistisko izpratni, uzskatu, ka partija ir proletariāta šķiras organizācijas augstākā forma, un mācīja partiju cienīt organizācijas izcilo nozīmi strādnieku kustībā.

«Strādnieku šķiras spēks ir organizācija. Bez masu organizācijas proletariāts nav nekas. Organizēts viņš ir viss» (Raksti, 11. sēj., 270. lpp.).

Revolūcijas laikā radās dažādas proletariāta organizācijas, kurās iesaistījās dažādi proletariāta slāņi un kuras gādaja par dažādām strādnieku vajadzībām. Jautājums par partijas un šo organizāciju savstarpējām attiecībām kļuva par vienu no aktuālākajiem strādnieku kustības jautājumiem Krievijā.

Buržuāzija centās atraut strādnieku organizācijas no mark-sistiskās partijas, nostādīt tās pretī partijai. Buržuāzijas aģenti strādnieku kustībā sludināja arodbiedrību un kooperatīvu «neitralitāti», aizstāvēja partijas rakstnieka «tiesību» rakstīt buržuāziskajā presē, kā viņam patīk, prasīja domes frakcijai «neatkarību» vai pat tās vadību pār partiju. Iet šo ceļu nozīmētu izskaust no šīm organizācijām šķiras apziņu, kuras augstāka paudēja ir marksistiskā partija. Neapzinīga organizētība, mācīja V. I. Ļeņins, ir bezjēdzīga, ja ne vēl ļaunāk, jo tā kļūst par rotaļlietu ienaidnieka rokās. Pretstatā buržuāziskajai idejai par «neatkarību» no partijas boļševiki izvirzīja marksistisko principu, ka partijai pieder idejiski politiskā vadība pār visām pārējām strādnieku šķiras organizācijām.

V. I. Ļeņins attīstīja marksistiskos uzskatus jautājumā par oportūnisma sociālajām saknēm, uzskatus par strādnieku kustības un partijas iekšējās cīņas raksturu un nozīmi. XX gadsimta sākumā un sevišķi pēc 1905.—1907. gada revolūcijas saasinājās revolucionāro un oportūnistisko elementu cīņa Krievijas un starptautiskajā strādnieku kustībā. Sai cīņai bija dziļas šķiriskas saknes. Saasinājās darba un kapitāla sadursmes, strādnieku kustības panākumu rezultātā pastiprinājās buržuāzijas cīņa pret proletariātu. Buržuāzija meklē ceļus, kā iekļūt strādnieku kus-

tībā, paņēmienus, kā pakļaut to savai ietekmei. Pret šķiru cīņas un sociālistiskās revolūcijas ideju tā izvirza šķiru samierināšanās un sociālo reformu idejas. Sīs buržuāziskās idejas strādnieku šķirā pauž oportūnisti.

Proletariāts nav izolēts no citām šķirām. V.iņš saskaras ar sīkburžuāziju, nepārtraukti gūst papildinājumu no sīkburžuāzi-jas slāņiem, kurus izputina lielkapitāls. Buržuāzija sistemātiski uzpērk un samaitā strādnieku šķiras virsslāņus, kas pēc sava dzīves veida ir tuvi sīkburžuāzijai. Strādnieku kustība augot iesaista savās rindās piekritējus no sīkburžuāzijas. Visi šie sīk-buržuāziskie elementi ir buržuāziskās ietekmes paudēji strādnieku kustībā. Tā rodas ciņa starp revolucionāriem un oportūnistiem.

Ciņa ar oportūnismu ir strādnieku kustības likumsakarība. Tā ir svarīgākais sociālistiskās revolūcijas sagatavošanas un uzvaras nosacījums. Bez enerģiskas revolucionāro marksistu cīņas pret oportūnistiem nav iespējama proletāriskās partijas attīstība. Politika, kas paredz revolucionāru un oportūuistu mierīgu «sadzīvošanu» vienā partijā, faktiski noved pie oportūnisma uzvaras. Tāpēc partijai jābūt nesamierināmai ne vien pret oportūnistiem, bet ari pret tiem, kas līdzīgi centristiem aicina samierināties ar oportūnistiem. Partija nostiprinās tādējādi, ka attīra savas rindas no oportūnistiskiem elementiem. V. 1. Ļeņins norādīja, ka «proletariāta sociālo revolūciju nevar pat iedomāties bez šās cīņas, bez skaidras principiālas» revolucionāru un opor-tūnistu «nošķiršanas ... pirms šās revolūcijas, — bez pilnīgas sašķelšanās starp oportūnistiskiem, sīkburžuāziskiem, un proletāriskiem, revolucionāriem, elementiem, kas ir jaunā vēsturiskā spēka elementi šās revolūcijas laikā» (Raksti, 17. sēj., 192. lpp.).

Balstoties uz ļoti bagāto pirmsrevolūcijas un revolūcijas gadu pieredzi, V. 1. Ļeņins parādīja, cik svarīga nozīme ir partijas darbībai revolūcijas sagatavošanā. Nevajag nokārt galvu tāpēc vien, teica V. I. Ļeņins, ka partija atkal sastāv no nelielām, nelegālām organizācijām, kas veic neredzamu, pirmajā acu uzmetienā sīku darbu masās. Sis darbs nekad nezudīs. Revolūcija Krievijā parādīja, ka neatlaidīgās cīņas gadi, kas pagājuši, masas organizējot un politiski izglītojot, ir nopietni veicinājuši revolūcijas nobriešanu.

Vispārinot revolūcijas pieredzi, V. I. Ļeņins rakstīja:

«Pirms simti tūkstoši strādnieku izgāja cīņā, kas deva nāvīgus triecienus Krievijas vecajai patvaldībai, bija ilgs proletariāta spēku sagatavošanas, audzināšanas un organizēšanas periods. Ilgais neredzamais darbs, vadot visas proletariāta šķiras cīņas izpausmes, radot stipru, izturētu partiju, ievadīja īstas masu cīņas uzliesmojumu un nodrošināja apstākļus, lai šo uzliesmojumu pārvērstu par revolūciju. Un tagad proletariātam kā tautas avangarda cīnītājam jānostip-

rina sava organizācija, jāattlra sevi no visāda inteliģentiskā oportūnisma pelējuma, jāsaliedē savi spēki tādam pašam izturētam un neatlaidīgam darbam» (Raksti, 13. sēj., 96. lpp.).

Ļeņina idejas ar dižā mērķa spožo gaismu apmirdzēja boļševiku pašaizliedzīgo darbu Stolipina reakcijas tumšajā naktī.

4. Partijas cīņa par masu iekarošanu, par masu sagatavošanu

jaunai revolūcijai

Partija saprata, ka pēcrevolūcijas Krievijas attīstībā iespējami divi ceļi: vai nu valsts pilnīga demokrātiskā pārkārtošana, vai ari tāda tās buržuāziska evolūcija, kad tiek saglabāta monarhija un muižnieku kundzība. Carisms, muižnieki un buržuāzija visiem līdzekļiem centās novērst jaunu revolūciju, un šeit tiem cītīgi palīdzēja meņševiki un eseri. Boļševiki aizstāvēja Krievijas attīstības revolucionāro ceļu, kas pilnīgi atbilda tautas vitālajām interesēm. Un atrisināt jautājumu, kādu ceļu ies Krievija, varēja tikai tauta. To saprata arī Stolipins, kas apgalvoja, ka viņam vajadzīgi «20 miera gadi», t. i., masu padevības un pasivitātes gadi, lai realizētu savu plānu. Bet tauta, kas bija izgājusi revolūcijas kalvi, nedeva cara melnsimtnieciskajai valdībai šos «20 miera gadus».

Boļševiki bija vienīgais organizētais revolucionārais spēks Krievijā. Meņševiku pagrīdes organizācijas bija sairušas. Eseri atradās idejiska un organizatoriska sabrukuma stāvoklī. Revolūcijas sakāve nesalauza boļševikus. Marksistiskais rūdījums, nesatricināmā pārliecība par nākamo uzvaru revolūcijā, dziļa uzticība proletariāta interesēm, nesamierināšanās ar oportūnismu palīdzēja boļševikiem pārvarēt milzīgas grūtības, kārtībā atkāpties un saglabāt kaujas spējīgu kodolu. Lai gan žandarmi nepārtraukti rīkoja bandītiskus uzbrukumus, partijas organizācijas gandrīz visur palika veselas. Visās lielajās pilsētās un rūpniecības rajonos darbojās partijas komitejas. Lielajos uzņēmumos bija saglabājušās partijas šūniņas vai sakari ar strādniekiem. Daudzās vietās tika izlaistas lapiņas un nelegālas partijas avīzes. Notika partijas apgabalu konferences Centrālajā rūpniecības rajonā, Pievolgā un Urālos, kā arī vietējo partijas organizāciju konferences Pēterburgā,'Maskavā, Ivanovovozņesenskā, Ņižņij-novgorodā un citās pilsētās.

Svārstīgo sīkburžuāzisko elementu bēgšana no KSDSP reizē bija partijas tīrīšana. Partija atbrīvojās no nepastāvīgajiem elementiem, no līdzskrējējiem. Katra krize vienus aizlauž, citus norūda. Reakcijas gadu smagā krize norūdīja boļševiku partijas organizācijas. Izauga jauni apzinīgo strādnieku kadri, uz kuru pleciem gūlās viss vietējā partijas darba smagums.

Bargajā pagrīdes skolā, revolūcijas ugunīs, sakāves dienās, cīņās ar carismu un buržuāziju, sadursmes ar daudzajiem pretiniekiem veidojās lieliskās boļševika, nesalaužamā un vīrišķīgā darbaļaužu interešu aizstāvja īpašības. «Mūs ne velti ir nosaukuši par akmenscietajiem,» teica V. 1. Ļeņins.

Par tāda rūdījuma cilvēkiem var teikt dzejnieka vārdiem:

Ja ļaudis šos naglās pārkaitu,

Tad naglu vairs stiprāku nebūtu.

Boļševiki, policijas okšķeru vajāti, nepārtrauca proletariāta audzināšanas, organizēšanas un saliedēšanas darbu. Viņi nenogurstoši izskaidroja zemniekiem, ka nav citas izejas no trūkuma un posta kā tikai cīņa kopā ar strādnieku šķiru un tās vadībā par carisma gāšanu.

Partijas svarīgākais uzdevums bija saglabāt un nostiprināt sakarus ar masām. Tā bija galvenā garantija tam, ka Krievijas attīstība norisināsies nevis pa Stolipina ceļu, bet gan pa revolūcijas ceļu. Bet šajā nolūkā vajadzēja izmantot visas iespējas darbam ar masām, katru legālu iespēju saistīties ar tām, sākot ar melnās domes tribīni un beidzot ar jebkuru atturības biedrību.

Svarīga nozīme proletariāta revolucionāri marksistiskajā audzināšanā un organizēšanā, kā arī zemniecības iekarošanā proletariāta pusē bija tam, ka partija izmantoja domes tribīni. III Valsts domes vēlēšanas rādīja, ka proletariāts palicis uzticīgs savai partijai. Lai gan plosījās policejiskais terors, strādnieku šķira sūtīja uz domi tikai sociāldemokrātus.

Parlamentārās taktikas izstrādāšanā boļševikiem bija jāiet pašiem savi ceļi. Pret Rietumeiropas sociālistu parlamentāro pieredzi bija jāizturas kritiski. Viņu parlamentu frakciju darbībā dominēja oportūnisms. Jau revolūcijas laikā, balstoties uz I un II domes pieredzi, V. I. Ļeņins izstrādāja pamatus partijas taktikai domē. Reakcijas gados šos pamatus viņš attīstīja un konkretizēja. Liela uzmanība tika veltīta jautājumam par domes frakcijas un partijas vadības pareizām savstarpējām attiecībām. Domes frakciju uzskatīja par vienu no partijas orgāniem, kas pakļauts tieši Centrālajai Komitejai. Kritizēdams mcņšēvikus, kas aicināja frakciju piedalīties tā saucamajā domes likumdošanas darbā, V. I. Ļeņins centās panākt, lai deputāti konsekventi aizstāvētu tautas intereses un runātu no domes tribīnes par to, kas saviļņo masas. V. I. Ļeņins norādīja, ka deputāti nedrīkst aprobežoties tikai ar darbību domē, bet tiem jādarbojas arī ārpus domes, jāsaistās ar strādnieku masām un jāpiedalās partijas nelegālajā darbā.

Boļševiku deputāti darbojās pēc Ļeņina norādījumiem.

Boļševiku darbības apstākļi III domē bija ārkārtīgi smagi. Domes sociāldemokrātu frakcijā bija pavisam 19 cilvēki, un arī to rindas bija kļuvušas stipri retākas: boļševiku V. J. Kosoro-

r

tovu — Urālu strādnieku pārstāvi melnsimtnieciskā dome izdeva policijai, un viņš tika ieslodzīts cietumā; pieci meņševiku deputāti pārbēga ienaidnieka nometnē. Pašā frakcijā pārsvarā bija tneņševiki, kas domē bija ievēlēti galvenokārt ar sīkburžuāzisko vēlētāju balsīm. Sākumā frakcija pieļāva vairākas nopietnas kļūdas: nepasvītroja savu šķiriski sociālistisko raksturu, pietiekami konsekventi neaizstāvēja demokrātiskās prasības un neatmas-koja kadetu kontrrevolucionāro politiku. Partija un strādnieku organizācijas kritizēja frakcijas kļūdas, un tam bija sava ietekme, — frakcijas darbība pamazām uzlabojās.

Smacīgajā melnsimtnieciskās domes atmosfērā kaujinieciski skanēja boļševiku balsis. Izcila loma sociāldemokrātu frakcijā bija Pēterburgas strādnieku deputātam boļševikam N. G. Poļe-tajevam. Strādnieku deputāti kritizēja carisma ārējo un iekšējo politiku, tā piedalīšanos revolūcijas sagraušanā Irānā, verdzinošos aizņēmumus, ko izlietoja policijas un armijas vajadzībām, policijas teroru, darbaļaužu aplikšanu ar pārmērīgiem nodokļiem, somu tautas apspiešanu. Boļševiku deputāti enerģiski cīnījās pret cara valdības un melnsimtnieciskās domes uzbrukumu strādnieku vitālajām interesēm. Viņi izstrādāja likumprojektus par astoņu stundu darba dienu, par arodbiedrību un streiku brīvību, uzstājās pret Stolipina agrāro politiku, par muižnieku zemes nodošanu zemniekiem bez izpirkuma maksas. Boļševiki izmantoja domes tribīni, lai atmaskotu patvaldības reakcionāro politiku un kadetu nodevīgo rīcību, lai politiski izglītotu tautu un iekarotu zemniekus strādnieku šķiras pusē.

Reakcijas apstākļos svarīga nozīme bija dažādiem legāliem • kongresiem, kurus cara valdība bija spiesta atļaut. Kongresu darbā piedalījās boļševiki — strādnieku organizāciju pārstāvji, kas izteica partijas uzskatus daudzos svarīgos tautas dzīves jautājumos. Tautas universitāšu kongresā strādnieku grupa runāja par nepieciešamību atbrīvot izglītību no policijas aizbildnības un iegūt tiesības strādnieku organizācijām pašām noteikt mācību programu un lektoru sastāvu. Grupas iesniegtā rezolūcija tika noraidīta tikai ar niecīgu balsu vairākumu. Sieviešu kongresa delegātes strādnieces paziņoja, ka sievietes proletā-rietes spēs atbrīvoties, tikai piedaloties strādnieku kustībā. Fabriku un rūpnīcu ārstu kongresā bija strādnieku grupa, kas pārstāvēja Pēterburgas, Maskavas, Centrālā rūpniecības rajona, Ukrainas un Aizkaukāza arodbiedrības. Balstoties uz konkrētiem faktiem, boļševiki parādīja proletariāta un kapitālistu interešu nesamierināmību. Protestējot pret policijas rīcību, no kongresa aizgāja visi strādnieku delegāti un daļa ārstu, bet pēc tam kongresa vadītāji bija spiesti to slēgt. Stingrā pozicija, ko pretalkohola kongresā ieņēma strādnieku grupa, kura bija pratusi panākt vairāku savu rezolūciju pieņemšanu, satrakoja cara valdību. Tas «nav kongress cīņai pret žūpošanu, bet kongress cīņai pret valdību», — kliedza reakcionārā prese. Cara ierēdņi un

garīdzniecības pārstāvji steidzīgi atstāja kongresu. Gandrīz visus strādnieku delegātus arestēja. Sakarā ar to domes frakcija nekavējoties iesniedza pieprasījumu, atmaskojot cara varas orgānu rīcību.

Valsts dome, legālās organizācijas un kongresi deva bagātīgu materiālu partijas politiskajam darbam. Visa šā darba centrā bija nelegālās partijas organizācijas; tās deva bo|ševiku legālajai darbībai revolucionāru virzienu. To, ko legālajās iestādēs partijas pārstāvji nevarēja tieši pateikt, nelegālās partijas organizācijas pateica savās lapiņās, pagrīdes sapulcēs un sarunās ar strādniekiem, uzvedinot tos izdarīt secinājumu, ka nepieciešams saliedēties par organizētu spēku un revolucionārā ceļā gāzt carismu.

Sekmīgi tika veikts partijas darbs Pēterburgā, Maskavā, Baku un citos Krievijas rūpniecības centros. Šeit darbojās daudzi piedzīvojuši revolucionāri, kad viņiem izdevās izkļūt no cietuma vai trimdas. Pēterburgas organizācijas darbā aktīvi piedalījās J. F. Dubrovinskis, M. I. Kaļiņins un V. V. Kuibiševs. Maskavā darbojās A. S. Bubnovs, D. I. Kurskis, J. M. Sverdlovs un I. I. Skvorcovs-Stepanovs. Baku organizācijas vadītāju vidū bija tādi izcili darbinieki kā Mešadi Azizbekovs, P. A. Džapa-ridze, G. K. Ordžonikidze, S. S. Spandarjans, .1. V. Staļins un S. G. Saumjans. Pēterburgas un Maskavas boļševiki iznesa uz saviem pleciem galveno darba smagumu sakarā ar domes frakcijas darbību un strādnieku grupu darbību legālajos kongresos. Stipras pozicijas viņiem bija arodbiedrībās, kur bija nodibinātas partijas frakcijas. Baku boļševiki vadīja arī naftas rūpniecības strādnieku arodbiedrību un arodbiedrības orgānu avīzi «Gudok» («Svilpiens»), strādnieku pašizglītības biedrību «Zināšanas — spēks» un Tautas namu. Partijai bija ievērojami sasniegumi legālo iespēju revolucionārās izmantošanas grūtajā darbā. Boļševiki pakāpeniski izstūma no legālajām organizācijām likvidatorus un kļuva tajās par ietekmīgu spēku.

Ievērojamu vietu partijas darbā ieņēma revolūcijas pieredzes izplatīšana masās. Kadeti un likvidatori pūlējās izskaust revolūcijas ideju no tautas apziņas. Viņi nomelnoja Krievijas revolūcijas tradīcijas, mēģināja novērst masas no revolucionārajām cīņas metodēm un visādi cildināja «konstitucionālo ceļu». Ļeņins rakstīja — ja liberāļiem un meņševikiem revolūcija ir piemērs tam, ko nevajag darīt, tad strādnieku šķiras partijai revolūcija ir paraugs tam, ko vajag darīt. Partija audzināja jaunas cīnītāju paaudzes pēc Krievijas revolūcijas dotajiem masu cīņas pasaulvēsturiskajiem paraugiem.

Revolūcijas pieredzes vispārināšanai un tās mācību propagandēšanai masās V. I. Ļeņins veltījis daudz darbu. Grāmatā «Sociāldemokrātijas agrārā prograima Krievijas pirmajā revolūcijā 1905.—1907. gadā» V. I. Ļeņins izstrādāja vairākas revolūcijas teorijas problēmas. Sājā grāmatā attīstīts jēdziens

маг zemnieku revolūciju proletariāta vadībā, pamatota programa, kā revolucionārā ceļā lauzt dzimtbūšanas paliekas laukos, pamatots bo|ševistiskais zemes nacionalizācijas lozungs un parādīti paņēmieni un līdzekļi, kā nostiprināt strādnieku un zemnieku savienību revolucionārajā cīņā.

Likvidatori pasludināja, ka proletariāta hegemonija esot apbedīta. Taču dzīve rādīja, ka strādnieku šķiras ietekme plašās masās nostiprinās. Partijas konsekventā darbaļaužu interešu aizstāvēšana un nelokāmā cīņa par demokrātiju iekaroja masas. Atmaskojot kadetus un kritizējot trudoviku svārstības, boļševiki palīdzēja zemniekiem atbrīvoties no saviem maldiem. Partijas ietekmē trudoviki domē bieži norobežojās no kadetiem un uzstājās kopā ar sociāldemokrātiem. Domes papildu vēlēšanās Pēterburgā 1909. gadā otrajā pilsētas kūrijā (kurā ietilpa sīk-buržuāzija, inteliģence, komiji un strādnieki — dzīvokļu īrnieki) sociāldemokrātu kandidāts dabūja lielāku procentu balsu nekā 1907. gada vēlēšanās. Legālajās sanāksmēs ap strādnieku grupu parasti saliedējās visi demokrātiskie elementi. Krievijas strādnieku šķiras partija neredzēti grūtos reakcijas apstākļos sekmīgi cīnījās par proletariāta hegemoniju, gatavojot Krievijā jaunus revolūcijas uzplūdus. So uzplūdu pazīmes skaidri bija vērojamas ap 1910. gada beigām.

ISI SECINĀJUMI

Ar'revolūcijas sakāvi sākās grūti laiki Krievijas vēsturē un' tautas dzīvē. Partijas, kas bija dēvējušās par opozicionārām un revolucionārām, neizturēja grūto pārbaudījumu: visas tās kapitulēja reakcijas priekšā, atteicās no revolūcijas un nodeva tautu. Tikai boļševiku partija nenodrebēja un nezaudēja dūšu, bet joprojām neatlaidīgi nostiprināja savas rindas un neatlaidīgi vāca spēkus jaunām revolucionārām kaujām. Boļševiki darbos pierādīja savu uzticību tautai un revolūcijai. Viņi deva proletariātam revolucionāru perspektīvu un nelokāmi cīnījās par darbaļaužu ikdienas vajadzībām ūn interesēm. Grūtajā laikā strādnieku šķira ciešāk tuvinājās boļševikiem, saskatot tajos uzticamus draugus un vadoņus.

Reakcijas gados strādnieku šķiras partijai nikni uzbruka visādi renegāli un deģenerāti. Likvidatori, otzovisti, troekisti un cili oportūnistiskie frakcionāri mēģināja graut nelegālo marksistisko partiju un kompromitēt to strādnieku šķiras acīs. Sevišķi nikni marksisma ienaidnieki uzbruka partijas teorētiskajiem pamatiem — tās dialektiski materiālistiskajam pasaules uzskatam. Boļševiki bija vienīgais spēks, kas nesamierināmā cīņā pret visu nokrāsu oportūnistiem nosargāja partiju, tās revolucionāro teoriju, revolucionāros principus un tradīcijas. Šajā cīņā boļševisms idejiski sagrāva revolūcijas nodevējus un

marksisma ienaidniekus un ieguva nenoliedzamu autoritāti un pilnīgu pārsvaru partijas organizācijās, kas bija saliedējušās ap Ļeņinu un ļeņiniešiem.

Revolucionārā cīņa reakcijas laikā padarīja partiju bagātāku ar jaunu politisku pieredzi, ar jaunām cīņas metodēm un jaunām organizācijas formām. Revolūcijas laikā boļševiki mācījās uzbrukt, bet revolūcijas sakāve iemācīja tiem organizēti atkāpties, saglabājot savus galvenos spēkus. No tiešām revolucionārām cīņas metodēm partija pārgāja uz aplinkiem cīņas paņēmieniem. Boļševiki neatlaidīgi un sistemātiski apguva prasmi revolucionāri strādāt legālo darbu melnsimtnieciskā režīma apstākļos. Sai pieredzei bija nenovērtējami liela nozīme revolūcijas nākamajā uzvarā. Kā norādīja V. I. Ļeņins, nevar uzvarēt, ja neiemācās pareizi uzbrukt un pareizi atkāpties. Boļševiki rādīja starptautiskajam proletariātam priekšzīmi, kā marksistiskai partijai revolucionāri jāizmanto buržuāziskā legalitāte.

Drūmajos Stolipina reakcijas gados boļševiki saglabāja nelegālo marksistisko partiju — strādnieku šķiras galveno revolucionāro spēku. Boļševiki ar Ļeņinu priekšgalā cieši turēja revolūcijas karogu, audzinot un organizējot masas jaunai cīņai.

V NODAĻA BOĻŠEVIKU PARTIJA JAUNU REVOLŪCIJAS UZPLŪDU LAIKĀ (1910. — 1914-s)

I. Stolipina politikas sabrukums un masu revolucionārā noskaņojuma pieaugums

1910. un 1911. gadā Krievijā izveidojās jauns ekonomiskais un politiskais stāvoklis.

Rūpniecības sastingumu 1910. gadā nomainīja rūpniecības uzplaukums. 1909. gadā ieguva 1591 miljonu pudu akmeņogju, bet 1913. gadā — 2214 miljonus pudu. Tajos pašos gados izkausēja 177 miljonus un 283 miljonus pudu čuguna, ražoja 191 miljonu un 300 miljonus pudu dzelzs un tērauda. Vairāk ražoja audumu, pieauga cukura ražošana.

Imperiālisma attīstība Krievijā pēcrevolūcijas gados norisinājās straujā tempā. Ievērojami pastiprinājās ražošanas un kapitāla koncentrācija. Gandrīz visās rūpniecības nozarēs un transportā valdošās bija kapitālistu monopolistiskās apvienības. Tā, piemēram, sindikāta «Prodamet» rīcībā bija vairāk nekā 80 procentu no visas Krievijā ražotās dzelzs, bet sindikāta «Produgoļ» rīcībā — trīs ceturtdaļas no Doņecas baseinā iegūtajām akmeņoglēm. 12 lielāko banku rīcībā bija vairāk nekā 80 procentu no visiem akciju banku līdzekļiem. Finansu oli-garhija arvien vairāk sāka pārvaldīt Krievijas saimniecisko dzīvi un arvien ciešāk saauga ar valsts aparāta birokrātisko virsotni.

Krievijā pastiprinājās ārzemju kapitāla ieplūdums. 1914. gadā apmēram trešā daļa no rūpniecības akciju sabiedrību pamatkapitāla un vairāk nekā 40 procentu no galveno Krievijas banku pamatkapitāla piederēja Rietumeiropas buržuāzijai. Ārzemju kapitālisti rīkojās tādās ļoti svarīgās ekonomikas nozarēs kā og|u un naftas ieguve un metālu apstrādāšana. Viņi katru gadu saņēma simtiem miljonu rubļu kā procentus par aizdevumiem

un peļņu. Cariskās Krievijas atkarība no Rietumeiropas imperiālisma pieauga.

Saujiņa Eiropas un Krievijas kapitāla magnātu kļuva bagāti, bet tautas masas grima nabadzībā. Apmēram trīs ceturtdaļas tautas ienākuma Krievijā piesavinājās muižnieki, kapitālisti un kulaki. Simtiem tūkstošu darbaļaužu meklēja laimi svešumā. XX gadsimta pirmajā gadu desmitā no Krievijas aizbrauca uz citām zemēm peļņā vairāk nekā pusotra miljona cilvēku.

Pieauga dzīves dārdzība, un strādnieku stāvoklis pasliktinājās. Fabriku un rūpnīcu oficiālā pārbaude rādīja, ka strādnieks gadā vidēji saņem 246 rubļus, bet dod kapitālistam 252 rubļus lielu peļņu. Tātad strādnieks dienas mazāko daļu strādāja sev, bet lielāko daļu — kapitālistam. Cariskajā buržuāziski muižnieciskajā Krievijā strādnieka dzīvību un veselību vērtēja zemu. To spilgti liecina «Strādnieka organisma bojājumu novērtējuma tabula», kādu lietoja Obuhova rūpnīcā; par pilnīgu redzes zaudēšanu strādniekam pienācās 100 rubļu, par vienas acs redzes zaudēšanu — 35 rubļi; par pilnīgu kurlumu atlīdzināja 50 rubļus, par valodas zaudēšanu — 40 rubļus.

Laukos valdīja neiedomājams trūkums. Stolipina agrārās politikas tiešais rezultāts bija zemniecības masu izputēšana un kulaku-izsūcēju bagātības pieaugšana. Bezzirga un vienzirga sētu skaits no XIX gs. beigām līdz 1912. gadam palielinājās gandrīz par diviem miljoniem. Dzimtkunga-muižnieka visvarenības saglabāšanās, kulaku saimniecību nostiprināšanās, vidējo zemnieku milzīgo masu grimšana .nabadzībā, bezzemnieku, tīro proletāriešu skaita ievērojama palielināšanās — tāda bija toreizējo lauku aina. Neveiksmi cieta arī carisma mēģinājums notrulināt pretrunas uz laukiem, pārvietojot dažus miljonus zemnieku no Eiropas Krievijas uz Sibīriju. Zemnieki pārdeva visu savu mantu un devās uz Sibīriju, bet pēc tam veselām masām atgriezās atpakaļ, visu zaudējuši un saniknoti.

Pretrunas uz laukiem kļuva dziļākas un asākas. Tāpat kā agrāk zemnieka galvenais ienaidnieks bija dzimtkungs-muiž-nieks. Taču pieauga nesaskaņas starp kulakiem un trūcīgajiem zemniekiem. Sākot ar 1910. gadu, zemnieki arvien biežāk dedzināja muižnieku muižas un kulaku sētas. 1911. gadā plosījās šausmīgs bads, kas skāra līdz 30 miljonu zemnieku. Stāvoklis uz laukiem nepārprotami liecināja par stolipinisma bankrotu.

Stolipinisma sabrukums ar vēl lielāku spēku atsedza dziļās pretrunas visā Krievijas sabiedriskajā un politiskajā iekārtā, parādīja cara valdības nespēju atrisināt galvenās sabiedriski ekonomiskās problēmas.

Dzimtbūšanas paliekas bija neciešams šķērslis Krievijas attīstībā. Kaut arī Krievija attīstījās pa kapitālisma ceļu, taču ar katru gadu tā arvien vairāk atpalika no attīstītākajām kapitālistiskajām valstīm. V. I. Ļeņins 1913. gadā rakstīja, ka, lai gan pusgadsimta laikā pēc zemnieku atbrīvošanas dzelzs patē-

riņš Krievijā pieaudzis pieckārt, tomēr tā joprojām ir atpalikusi zeme, kas ar modernajiem ražošanas rīkiem apgādāta četrreiz vājāk nekā Anglija, piecreiz vājāk nekā Vācija un desmitreiz vājāk nekā Amerika. Vēl 1900. gadā Krievija ieņēma pirmo vietu pasaulē naftas ražošanā; kādos desmit gados tā tika atsviesta atpaka|. Trūkums, apspiestība, tautas beztiesīgums, ņirgāšanās par tautu — tas viss, kā atzīmēja V. I. Ļeņins, atradās brēcošā nesaskaņā gan ar ražošanas spēku stāvokli, gan ar Krievijas pirmās revolūcijas atmodināto masu apzinīguma pakāpi un prasībām. Tikai jauna revolūcija varēja glābt Krieviju.

Lai arī kā trakoja Stolipina reakcija, tā nevarēja iznīdēt tautas centienus pēc brīvības, pēc savas dzīves apstākļu uzlabošanas. Masu nogurums sāka pāriet. Naids pret apspiedējiem sāka izlauzties ar jaunu spēku.

Uzbrukumu pirmā sāka strādnieku šķira. Revolūcijas un reakcijas gadi strādniekiem bija daudz ko mācījuši un cēluši ■viņu šķiras apziņu. Salīdzinājumā ar gadsimta sākumu algoto strādnieku skaits bija ievērojami pieaudzis. Rūpniecībā vien 1913. gadā strādāja apmēram 3,5 miljoni strādnieku. Strādnieku koncentrācijas ziņā Krievija pārspēja visas zemes pasaulē. Amerikas Savienotajās Valstīs uzņēmumos ar 500 un vairāk cilvēkiem bija nodarbināta tikai trešā da|a visu strādnieku, turpretim Krievijā — vairāk nekā puse (53,4 procenti) no visiem strādniekiem.

1910. gada vasarā uzliesmoja Maskavas strādnieku streiki. Sie streiki uzmundrināja masas. Gada beigās Pēterburgā, Maskavā un citās pilsētās nolika politiskas demonstrācijas. Sākās studentu mītiņi un streiki. 1911. gadā nemiers masās turpināja augt. Streikos piedalījās vairāk nekā 105 tūkstoši strādnieku — divreiz vairāk nekā iepriekšējā gadā. Gada beigās Pēterburgas rūpnīcās un fabrikās nolika vētraini mītiņi sakarā ar domes sociāldemokrātu frakcijas interpolāciju par provokatoriskā rakstura tiesu pret sociāldemokrātiem — II Valsts domes deputātiem. Pēc boļševiku aicinājuma strādnieki prasīja atbrīvot deputātus.

Boļševiku paredzējums, ka jauni revolūcijas uzplūdi ir nenovēršami, apstiprinājās. Visur auga tautas neapmierinātība un sašutums. Boļševiku revolucionārajos lozungos strādnieki atrada savu centienu skaidru izpausmi. Ievērojamu darbu masās veica boļševiku legālā nedēļas avīze «Zvezda» («Zvaigzne»), kas sāka iznākt Pēterburgā 1910. gada beigās.

Revolucionārās rosmes apstākļos sevišķi kaitīga un apkaunojoša loma bija oportūnistiem. Likvidatori un trockisti gribēja strādnieku revolucionārās cīņas vietā likt «petīciju kampaņu». Viņi aicināja strādniekus parakstīt petīciju ar lūgumu pēc «koalīciju brīvības» (biedrošanās, sapulču, streiku u. tml. brīvības), lai pēc tam to nodotu Valsts domei. Boļševiki izskaidroja

strādniekiem, ka nekāda brīvība nav iespējama, kamēr valda melnsimtnieciskie muižnieki, un ka tikai cara monarhijas gāšana dos tautai brīvību. Likvidatoru saceltais troksnis ap «petīciju kampaņu» beidzās ar neveiksmi. Likvidatoriem izdevās savākt tikai 1300 parakstu, turpretim ap boļševiku lozungiem saliedējās simti tūkstoši strādnieku.

Strādnieku streiki, politiskās demonstrācijas un mītiņi, zemnieku cīņa pret muižniekiem un kulakiem — tas viss liecināja par jaunas revolūcijas tuvošanos. Vai proletariāts spēs kļūt par tautas masu augošās revolucionārās cīņas vadoni — tas lielā mērā bija atkarīgs no Krievijas strādnieku šķiras marksistiskās partijas stāvokļa.

2. Partijas Pragas konference

Sākušās revolucionārās cīņas visā asumā izvirzīja jautājumu par partijas nostiprināšanu un par jauniem uzdevumiem masu revolucionārās kustības vadīšanā.

Revolūcijas laikā notikusī formālā boļševiku un meņševiku apvienošanās vienotas KSDSP ietvaros radīja savdabīgu stāvokli un noteica boļševiku partijas iekšējos uzdevumus. Boļševiki izvirzīja sev mērķi — ar idejisku cīņu panākt partijas iztīrīšanu no oportūnistiskiem elementiem. Daudz jau viņi bija sasnieguši. Gandrīz visas nelegālās partijas organizācijas bija boļševistiskas. Meņševiki proletariāta nodevībā bija nogājuši tiktāl, ka partijas masas aizvien skaidrāk un skaidrāk apzinājās nepieciešamību pilnīgi pārtraukt sakarus ar likvidatoriem un padzīt viņus no partijas.

Boļševiki sāka enerģiski gatavot partijas konferenci. Likvidatoru, troekistu un samierinātāju izmisīgie mēģinājumi izjaukt konferenci un kavēt partijas saliedēšanos uz boļševisma principiem cieta neveiksmi. 1911. gada vasarā uz Krieviju tika nosūtīts G. K. Ordžonikidze, I. I. Svarcs (Semjons) un citi partijas darbinieki. Lielāko komiteju apspriedē nodibināja Krievijas Organizācijas komisiju (KOK), kas veica ļoti lielu organizatorisku un propagandas darbu konferences sasaukšanā.

KSDSP VI Viskrievijas konference notika 1912. gadā no 5. līdz 17. janvārim Prāgā. Tajā bija pārstāvētas vairāk nekā 20 vietējās partijas organizācijas (Pēterburga, Maskava, Centrālais rūpniecības apgabals, Kazaņa, Saratova, Tiflisa, Baku, Nikolajcva, Kijeva, Jekaterinoslava, Daugavpils un Viļņa). Policijas vajāšanas un citas grūtības neļāva konferencē ierasties pārstāvjiem no Urāliem, Samaras, Ņižņijnovgorodas, Sormovas, Luganskas un Rostovas pie Donas.

CK izdotajā «Paziņojumā» par konferenci tika atzīmēts, ka, neraugoties uz smagajiem reakcijas gadiem, politiskajām vajā-

šanām un oportūnistu nodevību, Krievijas proletariāts un tā partija ir gatavi jaunām šķiru kaujām pret carismu, muižniekiem un kapitālistiem.

«Saglabājies ir ne tikai Krievijas s.-d. karogs, tās pro-grama, tās revolucionārie novēlējumi, saglabājusies arī tās organizācija, ko spēja gan ārdīt un vājināt, bet nespēja līdz pamatiem nopostīt nekādas vajāšanas» («P S K P rezolūcijās...», I d., 233. un 234. lpp.)

Tā kā konferencē bija pārstāvētas gandrīz visas Krievijā darbojošās partijas organizācijas, tad speciālā rezolūcijā ar pilnām tiesībām konference paziņoja, ka «konstituējas kā KSDSP visas partijas konference, kas ir partijas augstākais orgāns». Konferencei faktiski bija partijas kongresa nozīme.

Konferences svarīgākais darbs bija partijas attīrīšana no oportānistiem. Ļoti liela principiāla un praktiska nozīme bija tās pieņemtajām rezolūcijām «Par likvidatorismu un likvidatoru grupu» un «Par partijas organizāciju ārzemēs». Likvidatori grupējās ap diviem legāliem žurnāliem — «Naša Zarja» («Mūsu Ausma») un «Djelo Zizņi» («Dzīves Uzdevums»). Konference paziņoja, ka «žurnālu «Naša Zarja» un «Djelo Zizņi» grupa ar savu izturēšanos ir galīgi nostādījusi sevi ārpus partijas». Likvidatorus izslēdza no KSDSP.

Bez atklātajiem likvidatoriem bija arī maskoti likvidatori un dažādi viņu aizstāvji. Tādas bija ārzemju grupiņas, kurām nebija sakaru ar strādnieku masām un kuras neatbalstīja neviena nelegālā organizācija Krievijā. Pie tām piederēja meņše-viki-golosieši, trockisti, vperjodieši un citi. Par visām šīm grupām tika pieņemta šāda rezolūcija:

«Konference atzīst, ka ārzemju grupas, kas nepakļaujas s.-d. darba Krievijas centram, t. i., CK, un kas rada dezor-ganizāciju, nodibinot savrupus sakarus ar Krieviju, ignorējot CK, nedrīkst lietot KSDSP vārdu» («PSKP rezolūcijās.. .», I d., 250. lpp.).

Visas šīs grupas parādīja savu antipartejiskumu, atteikdamās pakļauties konferences lēmumiem.

Rezultātā visi oportūnisti faktiski palika ārpus partijas. Partijas attīrīšana no oportūnistiem nostiprināja partiju, palielināja tās disciplinētību un kaujas spējas un radīja patiesu partijas vienību. Līdzīgi milzu ozolam, kas kļūst spēcīgāks, ja laikā nocērt tā nokaltušos zarus, strādnieku šķiras partija pēc meņševiku izslēgšanas kļuva stiprāka un spēcīgāka. Boļševiki savu cīņu pret oportūnismu izcīnīja līdz galam, līdz meņševiku izdzīšanai no partijas; tam bija ļoti liela nozīme demokrātiskās un sociālistiskās revolūcijas uzvaras izcīnīšanā Krievijā.

Daudz uzmanības konference veltīja taktikas jautājumiem. Konference konstatēja, ka pieaug masu revolucionārais

noskaņojums. Sakarā ar to konference pieņēma vairākus lēmumus par turpmākajiem uzdevumiem jauna tipa proletāriskas partijas izveidošanā un par revolucionāro uzplūdu vadīšanu Krievijā. Proletariātam vajadzēja kļūt par vadoni, kas demokrātiskajā revolūcijā ved sev līdzi zemniecību. Kā galvenie kārtējie lozungi tika izvirzītas minimālās prograrnas prasības: demokrātiskā republika, astoņu stundu darba diena un visas muižnieku zemes konfiskācija. Partijas uzdevums bija šīs tā saucamās «trīs valzivis» padarīt par visas demokrātijās prasībām, par tautas revolūcijas lozungiem. Zem šā karoga partija veica IV Valsts domes vēlēšanu kampaņu.

īpašā rezolūcijā par partijas uzdevumiem cīņā ar badu norādīts, ka partijas organizācijām jāizskaidro zemniekiem bada sakars ar carisma politiku un masu uzbudinājums sakarā ar badu jāpadara par organizētu cīņu pret cara monarhiju. Konference aicināja partijas organizācijas nostiprināt un palielināt nelegālo šūniņu skaitu, izveidojot ap tām plašu dažādu legālu strādnieku biedrību tīklu.

No visām politiskajām partijām, kas tajā laikā darbojās Krievijā, tikai boļševiku partijai bija platforma, kura pilnīgi atbilda strādnieku šķiras un visas tautas interesēm.

Konferencē tika apspriesti starptautiski jautājumi. Speciālā rezolūcijā tika atzīmēta vispasaules nozīme, kāda ir ķīniešu tautas revolucionārajai cīņai, kas nes atbrīvošanos Āzijai un grauj Eiropas buržuāzijas kundzību. Konference nosodīja Anglijas imperiālisma un Krievijas carisma aneksionistisko politiku Irānā. Konferences delegāti nosūtīja apsveikumu Vācijas sociāldemokrātijai sakarā ar tās lielo uzvaru reihstāga vēlēšanās. Sājos konferences lēmumos izpaudās proletāriskā internacionālisma principi.

Liela nozīme bija Centrālās Komitejas ievēlēšanai. Lieta bija tāda, ka meņševiku graujošās darbības rezultātā KSDSP V kongresa ievēlētā Centrālā Komiteja faktiski bija beigusi eksistēt. Pēc 1910. gada janvāra plēnuma CI< vairs nebija sapulcējusies. KSDSP bija palikusi bez oficiāla vadoša centra.

Konference kā partijas augstākais orgāns ievēlēja autoritatīvu KSDSP Centrālo Komiteju ar V. I. Ļeņinu priekšgalā. Centrālajā Komitejā ievēlēja vietējos partijas darbiniekus, kas bija norūdījušies smagajos reakcijas gados un parādījuši revolucionāru vīrišķību un nelokāmību. Centrālajā Komitejā ievēlēto skaitā bija V. I. Ļeņins, F. I. Gološčokins, G. K. Ordžonikidze un S. S. Span-darjans. Centrālā Komiteja kooptēja savā sastāvā J. V. Staļinu un gadījumam, ja kāds no CK locekļiem tiktu arestēts, apstiprināja par CK locekļu kandidātiem A. S. Bubnovu, M. I. Kaļiņinu, J. D. Stasovu un S. G. Šaumjanu. Vēlāk Centrālā Komiteja kooptēja CK locekļu sastāvā G. I. Petrovski un J. M. Sverd-lovu.

KSDSP Prāgas konferencei bija izcila nozīme boļševiku partijas kā jauna tipa partijas izveidošanā. Tā noslēdza veselu vēsturisku posmu boļševiku cīņā pret meņševikiem, nostiprināja boļševiku uzvaru, saglabāja viņu rokās KSDSP karogu. Krievijas Sociāldemokrātiskajā strādnieku partijā un tās vadībā, Centrālajā Komitejā, bija novērsts frakcionārisms; tam bija ārkārtīgi svarīga nozīme partijas attīstībā un partijas lomas pastiprināšanā revolucionārajā cīņā. Novērtējot Prāgas konferences lēmumus, V. 1. Ļeņins 1914. gadā rakstīja:

«Kopš 1912. gada, jau vairāk nekā divus gadus, nav frak-cionārisina Krievijas organizēto marksistu vidū, nav strīdu par taktiku vienotajās organizācijās, vienotajās konferencēs un kongresos. Ir pilnīgi sarauti sakari starp partiju, kas 1912. gada janvārī formāli paziņoja, ka likvidatori nepieder pie tās, un likvidatoriem» (Raksti, 20. sēj., 298. Ipp.).

Konferencei bija liela nozīme partijas dzīvē. Uz tās lēmuma pamata saliedējās partijas vietējās organizācijas. Konference nostiprināja partiju kā Viskrievijas organizāciju. Atbrīvojusies no oportūnistiskā balasta, partija varēja stāties masu revolucionārās cīņas jaunu varenu uzplūdu priekšgalā.

V. I. Ļeņins 1912. gada sākumā par Prāgas konferences rezultātiem rakstīja Gorkijam:

«Beidzot ir izdevies — par spīti likvidatoriskajiem neliešiem — atjaunot partiju un tās Centrālo Komiteju. Ceru, Jūs papriecāsieties par to kopā ar mums» (Raksti, 35. sēj., 1. Ipp.).

Prāgas konferencei ir svarīga vieta arī starptautiskās strādnieku kustības vēsturē. II Internacionāles partijas arvien jūtamāk deģenerējās. •Revolucionāru cīņa pret oportūnistiem starptautiskajā strādnieku kustībā saasinājās pirmā pasaules kara priekšvakarā. Sājā cīņā enerģiski piedalījās krievu boļševiki. II Internacionāles kongresos Stutgartē (1907. gadā) un Kopenhāgenā (1910. gadā), Starptautiskā sociālistiskā biroja sēdēs un presē V. I. Ļeņins noteikti nostājās pret oportūnistiem. Boļševiki atbalstīja kreisos Vācijā, Itālijā, Holandē un citās zemēs, sekmēja to saliedēšanos un apvienošanos.

Tomēr revolucionāri II Internacionāles partijās toreiz vēl nesaprata, cik ļoti bīstams ir oportūnisms, un viņiem pietrūka konsekvences un noteiktības cīņā pret buržuāzijas aģentiem strādnieku kustībā. Tāpēc boļševiku uzvarai pār meņševikiem bija starptautiska nozīme. Padzinuši meņševikus no partijas, boļševiki parādīja visiem citu sociāldemokrātisko partiju revolucionārajiem elementiem, kā nesamierināmi jācīnās pret oportū-nismu, nobeidzot šo cīņu ar pilnīgu organizatorisku norobežošanos.

3. Boļševistiskā avīze «Pravda». Boļševiku frakcija IV Valsts domē

Prāgas konferences paziņojums par revolūcijas uzplūdu tuvošanos apstiprinājās jau pēc trim mēnešiem. Strādnieku revolucionārā noskaņojumu pāriešanai revolūcijas uzplūdos ierosmi deva asiņainā drama, kas norisinājās Ļenas zelta raktuvēs Sibīrijā.

So raktuvju īpašnieki bija angļu kapitālisti, viņu kompanjoni — krievu kapitālisti, cara ģimenes locekļi un augsti cara ierēdņi. īpašnieki katru gadu saņēma milzīgu peļņu — līdz 7 miljoni rubļu. Nomaļajā Sibīrijas taigā kapitālisti un viņu rokaspuiši rīkojās sevišķi nelietīgi: strādniekiem par viņu katorgas darbu maksāja niecīgu algu, viņus ēdināja ar sapuvušiem produktiem, ņirgājās par viņu sievām un meitām. Nespēdami paciest šausmīgos spaidus, strādnieki uzsāka streiku. Viņi rīkojās vienprātīgi un organizēti izvirzīja savas prasības. Bet visas viņu prasības tika ciniski noraidītas. Pat prasība, lai uzņēmēji izturētos pret strādniekiem pieklājīgi, tika novērtēta kā «politisks noziegums». 1912. gada 4. aprīlī pēc žandarmu oficiera pavēles karaspēks šāva uz mierīgiem strādniekiem, kas gāja uzsākt sarunas ar administrāciju. Tika nogalināti un ievainoti vairāk nekā 500 cilvēku.

Vēsts par strādnieku apšaušanu pie Ļenas aplidoja visu Krieviju un iededzināja dusmas strādnieku sirdīs. Sākās masu streiki, demonstrācijas un mītiņi. Boļševistiskā avīze «Zvezda» deva kustībai lozungus. Avīze ar spožo patiesības gaismu izkliedēja netīro melu miglu, ar ko buržuāziskā prese centās apslēpt carisma asiņaino noziegumu. Šajās dienās katru avīzes «Zvezda» numuru konfiscēja policija, tomēr daļa tās metiena nonāca līdz strādniekiem. Sociāldemokrātu frakcija domē iesniedza cara valdībai interpelāciju sakarā ar strādnieku apšaušanu pie Ļenas. Cara ministra Makarova ciniskā atbilde uz šo interpelāciju: «Tā bija un tā būs arī turpmāk!» — pastiprināja strādnieku sašutumu. Protestējot pret strādnieku apšaušanu pie Ļenas, streikos piedalījās līdz 300 tūkstoši strādnieku. Tiem sekojošajos Pirmā Maija streikos piedalījās līdz 400 tūkstoši strādnieku. Revolūcijas uzplūdi 1912. gadā, kā atzīmēja V. I. Ļeņins, pēc streiku kustības apmēriem nebija mazāki kā 1905. gadā.

Ļenas notikumu dienās spēcīgi bija jūtams, kāda nozīme strādnieku šķiras kustībā ir legālai avīzei. «Zvezda» bija nedēļas avīze, kas domāta apzinīgākajiem strādniekiem. Partijai bija vajadzīga dienas avīze visplašākajām strādnieku masām. Un strādnieki vienprātīgi atsaucās uz boļševiku aicinājumu ar savām darbā nopelnītajām kapeikām palīdzēt radīt šādu avīzi.

1912. gada 22. aprīlī (5. maijā) Pēterburgā iznāca boļševis-tiskās avīzes «Pravda» («Taisnība») pirmais numurs. Tā bija marksistiska strādnieku avīze Krievijā, iznāca ik dienas un

bija domāta masām. Ar 1914. gadu tās iznākšanas diena — 5. maijs — kļuva par strādnieku preses svētkiem.

«Pravda» bija Viskrievijas legālais partijas orgāns, kam bija ļoti liela nozīme strādnieku šķiras dzīvē.

Sakarā ar strādnieku kustības uzplūdiem un «Pravdas» iznākšanu CI\ Ārzemju birojs ar Ļeņinu priekšgalā pārcēlās uz Krakovu, tuvāk Krievijai. «Pravda» bija jauna tipa legāla strādnieku avīze. Izveidot tādu avīzi nebija viegli. V. I. Ļeņins «Pravdai» veltīja ļoti daudz uzmanības. Viņš centās panākt, lai avīze būtu kaujinieciska, revolucionāra; viņš stingri kritizēja to par rakstiem, kas nebija pietiekami skaidri principiālajos jautājumos. Prmsrevolūcijas laika «Pravdā» V. I. Ļeņins ir publicējis vairāk nekā 250 rakstu, kas vadīja partijas darbu un norādīja tās politisko līniju. Avīzes redakcijas locekļi un aktīvi līdzstrādnieki dažādos laikos bijuši N. N. Baturins, D. Bednijs, K S. Jeremejevs, N. K. Krupskaja, V. M. Molotovs, M. S. Oļmin-skis, N. I. Podvoiskis, N. G. Poļetajevs, K. N. Samoilova, N. A. Skripņiks, J. V. Staļins un J. M. Sverdlovs. «Pravdas» līdzstrādnieki bija visi labākie partijas spēki. Tajā iespieda savus darbus arī A. M. Gorkijs.

Boļševiku «Pravda» diendienā saistīja partiju ar plašām strādnieku masām. Katrā avīzes numurā bija ievietots desmitiem strādnieku korespondenču. Tajās bija aprakstīta smagā un drūmā strādnieku dzīve, minēti konkrēti fakti par policijas patvaļu un uzņēmēju spaidiem. Šīs korespondences bija- bargs apsūdzības akts pret carisko iekārtu un kapitālistisko kārtību. Vairāk nekā divu gadu laikā «Pravdā» tika publicēts pāri par 17 tūkstoši strādnieku korespondenču. Ap avīzi izveidojās daudzus tūkstošus liela strādnieku korespondentu armija, kas stingri un vīrišķīgi propagandēja masās Ļeņina idejas un boļševiku lozungus.

Sevišķi liela bija «Pravdas» loma strādnieku šķiras streiku cīņas organizēšanā. Katrā avīzes numurā tika ziņots par streiku vienā vai otrā uzņēmumā. Pavisam «Pravdā» bija ievietots ap 10 tūkstoši korespondenču par streikiem. Ik dienas ievietotie pārskati par streikiem bija īsti informatīvi ziņojumi no frontes, kurā cīnījās darbs ar kapitālu. Tie ciešāk saliedēja strādniekus un iedvesmoja viņus pastiprināt šķiras cīņu. «Pravda» formulēja strādnieku prasības, organizēja citu uzņēmumu un pilsētu strādnieku atbalstu streikotājiem un iesaistīja cīņā aizvien jaunus un jaunus strādnieku slāņus. «Pravda» audzināja strādnieku masās šķiras solidaritāti. «Pravda» bija cīnītāja proletariāta dvēsele.

«Pravdas» autoritāte strādnieku šķirā bija ārkārtīgi liela. Strādnieki to uzskatīja par savu īsto avīzi, par savu interešu nelokāmo aizstāvi. No visām Krievijas malām «Pravdai» sūtīja dedzīgas mīlestības un sirsnīgas pateicības vārdus. Strādnieki izteica pašaizliedzīgu gatavību atbalstīt savu avīzi. «Pravdu» izplatīja līdz 40 tūkstoši eksemplāru lielā skaitā, bet tajā pašā

laikā likvidatoru avīzi «Luč» («Stars») izplatīja tikko 16 tūkstošos eksemplāru. Četras piektdaļas no visām strādnieku grupu iemaksām strādnieku presei saņēma boļševiku avīze. 1914. gada vasarā 924 vietās Krievijā bija «Pravdas» abonenti, tās ideju propagandētāji masās.

«Pravda» lielu uzmanību veltīja zemniecībai. Tajā bija speciāla nodaļa — «Zemnieku dzīve». Avīzē ievietoja zemnieku korespondences gandrīz no visām Eiropas Krievijas un no daudzām Sibīrijas guberņām. Tajās paši zemnieki vienkāršā un nemākslotā valodā rakstīja par savu lielo trūkumu, par muižnieku spaidiem un kulaku parādjūgu.

«Pravdā» tika publicēti vairāki desmiti Ļeņina rakstu par visdažādākiern zemnieku dzīves jautājumiem. Aptuvena zemnieku stāvokļa aina, rakstīja V. I. Ļeņins, ir šāda: ap vienu muižnieku, kuram ir vairāk nekā 2 tūkstoši desetīnu, dzīvo apmēram 300 zemnieku ģimeņu, kas savu slikto un noplicināto zemi apstrādā ar tēvutēvu paņēmieniem. Sis lielais muižnieku zemes-īpašums ir zemnieku trūkuma un bada cēlonis. «Pravda» norādīja zemniekiem, ka vienīgā izeja no visa tā ir cīņa strādnieku šķiras vadībā pret caru un dzimtkungiem-muižniekiem.

«Pravdas» redakcijā bija koncentrēta liela daļa partijas organizatoriskā darba. Šeit rīkoja tikšanos ar vietējo partijas šūniņu pārstāvjiem, šeit pienāca ziņas par partijas darbu fabrikās un rūpnīcās, no šejienes tika dotas partijas Pēterburgas komitejas un Centrālās Komitejas direktīvas. «Pravda» veicināja jaunu partijas organizāciju dibināšanu uzņēmumos.

Carisms redzēja, kāds draudošs revolucionārs spēks ir «Pravda», un visādiem līdzekļiem mēģināja pārtraukt tās izdošanu. Bet strādnieki stingri atbalstīja savu avīzi. Kad avīze tika konfiscēta, policijas rokās parasti nonāca tikai daļa tirāžas: avīze jau laikus bija izdalīta pa strādnieku rajoniem. Avīzei uzlika ļoti lielus naudas sodus, bet strādnieki pa kapeikai savāca vajadzīgās summas. Tad cara varas orgāni ķērās pie citiem līdzekļiem. «Pravdu» slēdza astoņas reizes, bet tā iznāca no jauna ar citu nosaukumu: «Rabočaja Pravda» («Strādnieku Taisnība»), «Severnaja Pravda» («Ziemeļu Taisnība»), «Pravda Trūda» («Darba Taisnība»), «Za Pravdu» («Par Taisnību»), «Proļetar-skaja Pravda» («Proletāriešu Taisnība»), «Putj Pravdi» («Taisnības Ceļš»), «Rabočij» («Strādnieks»), «Trudovaja Pravda» («Darba Taisnība»). Tā katru reizi atdzima boļševistiskā «Pravda» un no jauna atskanēja tās aicinošā balss strādnieku kvartālos.

. «Pravda» bija īsta strādnieku avīze. Tikai ar strādnieku atbalstu boļševiki varēja realizēt savu drosmīgo plānu — meln-simtnieciskā policijas režīma apstākļos izdot legālu dienas avīzi, kas bija nelegālās partijas orgāns un audzināja strādnieku masas konsekventi revolucionārā garā.

«Pravdas» nozīme boļševiku partijas vēsturē un revolūcijā

[ir ārkārtīgi liela. Boļševikus toreiz sauca par pravdiešiem. «Pravda» enerģiski cīnījās ar oportūnistiem, buržuāzijas aģentiem strādnieku kustībā, atmaskoja viņu nodevīgo lomu un audzināja strādniekus revolucionārā marksisma garā. Tā izkaldināja veselu revolucionāro strādnieku paaudzi, simtiem tūkstošiem apzinīgu un pašaizliedzīgu cīnītāju par revolūciju, par strādnieku šķiras lietu, par tautas interesēm. «Pravda» ievērojami sekmēja partijas augšanu, tās rindu saliedēšanos, tās I sakaru nostiprināšanu ar masām.

Otrs Viskrievijas legālais partijas orgāns bija boļševiku frakcija IV Valsts domē.

Domes vēlēšanas notika 1912. gada rudenī strādniekiem ļoti grūtos apstākļos. Policija nikni vajāja apzinīgākos strādniekus un ar visnekaunīgāko viltojumu palīdzību mēģināja atņemt strādnieku šķirai pārstāvību domē. Melnsimtnieki un liberāļi bieži apvienojās pret sociāldemokrātu kandidātu. Likvidatori I mēģināja saskaldīt proletariāta rindas.

Pēc vēlēšanu likuma deputātu no strādnieku kūrijas varēja vēlēt tikai sešas rūpniecības guberņas: Pēterburgas, Maskavas, Vladimiras, Kostromas, Jekaterinoslavas un Harkovas guberņa. Vēlēšanu mehānika bija šāda: strādnieki sapulcēs ievēlēja pilnvarotos, bet tie ievēlēja balsotājus, kas izraudzīja kandidātu no strādnieku kūrijas. Bet deputātus vēlēja visa guberņas vēlētāju sapulce, kurā noteicēji bija muižnieki un kapitālisti. Lai panāktu partijas pārstāvja ievēlēšanu, bija nepieciešams no strādnieku kūrijas izvirzīt tikai vienu kandidātu. Viens pārbēdzējs varēja visu izjaukt, jo melnsimtnieki tad ievēlētu tieši viņu, bet nevis strādnieku balsotāju izvirzīto kandidātu. Tāpēc strādnieku pilnvaroto sapulcēs boļševiki centās panākt, lai tiktu pieņemts lēmums, kas katram balsotājam uzliktu par pienākumu noņemt savu kandidatūru par labu partijas kandidātam.

Lai gan policija lika dažādus šķēršļus, partija veica masās plašu politisko darbu par minimālās programas galvenajām prasībām, saistot tās ar sociālisma izcīnīšanas uzdevumiem. Boļševiku pozicija bija izteikta V. I. Ļeņina uzrakstītajā vēlēšanu platformā. Uz šās platformas pamata vietējās komitejas sastādīja strādnieku norādījumus savam deputātam. «Pravda» aicināja strādniekus balsot par konsekventiem un izturētiem strādniekiem-demokratiem, t. i., boļševikiem. «Pravda» atmaskoja kadetus un nosodīja likvidatorus.

Cara valdība ar satraukumu vēroja boļševiku panākumus vēlēšanu kampaņā. Tā mēģināja salauzt strādnieku cīņas gribu vispirms centrā un atcēla pilnvaroto vēlēšanas daudzās lielās Pēterburgas rūpnīcās. Tad pēc boļševiku Pēterburgas komitejas aicinājuma uzsāka streiku 100 tūkstoši strādnieku, un carismam bija jāatkāpjas — ne vien jāatceļ savs lēmums, bet arī jāpaplašina to uzņēmumu saraksts, kuri piedalījās vēlēšanās. Uzvara Pēterburgā spārnoja strādniekus arī citās vietās.

No visām sešām galvenajām rūpniecības guberņām, kurās bija koncentrētas četras piektdaļas Krievijas proletariāta, par deputātiem ievēlēja boļševikus. Sī lieliskā uzvara spilgti liecināja, ka strādnieku šķiras vairākums seko boļševiku partijai. Domē ievēlēja A. J. Badajevu, M. K. Muranovu, G. I. Petrovski, F. N. Samoilovu, N. R. Sagovu un R. V. Maļinovski (vēlāk izrādījās, ka viņš ir provokators). Bez boļševikiem domē bija septiņi meņševiki, ko ievēlēja guberņās ar vāji attīstītu rūpniecību.

Boļševiku deputāti cara domē drosmīgi aizstāvēja partijas viedokli vissāpīgākajos tautas dzīves jautājumos. Viņi teica taisnību par strādnieku smago stāvokli, par zemnieku vajadzībām, par nacionālo apspiestību, par darbaļaužu neatliekamo vajadzību pēc brīvas skolas un par cara valdības pastiprināto gatavošanos karam.

Interpelācijas boļševiku rokās IV domē kļuva par vēl asāku ieroci nekā III domē. Pēc noteikumiem interpelācijai bija vajadzīgi ne mazāk kā 30 parakstu, un parasti sociāldemokrātiem pievienojās trudoviki un atsevišķi progresīvi noskaņoti deputāti no citām grupām. Interpelācijai izmantoja kādu konkrētu faktu — arodbiedrības slēgšanu, strādnieku avīzes vajāšanu, katastrofu raktuvēs, eksploziju rūpnīcā, streikotāju arestu, zemnieka nogalināšanu, ko izdarījuši stražņiki, u. tml. Tas viss deva iespēju boļševiku deputātiem no domes tribīnes attēlot policejiskās patvaļas un darbaļaužu drausmīgās ekspluatācijas ainu. Strādnieku deputātu balss sasniedza masas un modināja tajās naidu pret carismu, muižniekiem un kapitālistiem.

Strādnieku šķiras pārstāvji domē sagatavoja trīs likumprojektus: par astoņu stundu darba dienu, par sociālo apdrošināšanu un par nāciju tiesību vienlīdzību. Sie projekti tika publicēti «Pravdā».

Boļševiku deputāti neaprobežojās ar darbību domē vien. Viņi veica lielu darbu arī ārpus domes: apbraukāja rūpniecības rajonus, apmeklēja fabrikas un rūpnīcas, strādnieku sapulcēs sniedza pārskatus par savu darbu, noturēja pārrunas ar strādniekiem, darbojās «Pravdā». Viņi organizēja citu uzņēmumu strādnieku palīdzību streikotājiem. Deputāti aktīvi piedalījās savas nelegālās partijas dzīvē: teica runas partijas nelegālajās sapulcēs, palīdzēja vietējām partijas organizācijām to darbā un veica dažādus Centrālās Komitejas uzdevumus.

Boļševiku mazo grupu domē vajāja. Viņu asās atmaskojošās runas visu laiku pārtrauca saniknotie melnsimtnieki. Priekšsēdētājs boļševiku oratoriem bieži atņēma vārdu. Ar savu vīrišķīgo izturēšanos frakcija iekaroja dziļu uzticību un lielu autoritāti strādnieku šķirā. Boļševiku frakcijai bija izcila loma Krievijas politiskajā dzīvē. Strādnieku deputātu par savu patieso aizstāvi uzskatīja arī zemnieku masas un apspiestās tautības. «Mēs, Kazino sādžas zemnieku grupa, iepazinušies no strādnieku avīzēm ar stāvokli Valsts domē, uzskatām, ka tikai 6 strādnieku depu-

tāti atrodas savu uzdevumu augstumos un tikai viņi stingri un konsekventi aizstāv visu darbaļaužu masu intereses; no visas sirds vēlam jums panākumus jūsu grūtajā darbā. Mēs esam ar jums,» — rakstīja zemnieku grupa, un tā bija masu balss.

Partijas Centrālā Komiteja vadīja frakcijas darbību. Deputāti bieži brauca pie V. I. Ļeņina un apspriedās ar viņu. V. I. Ļeņins uzrakstīja projektus daudzām runām, kuras no domes tribīnes teica boļševiku deputāti. Partijas vadībā, ciešā sadarbībā ar masām, savienojot legālo un nelegālo darbu, izauga jauns revolucionārā parlamentārieša — patiesa strādnieku šķiras pārstāvja lips.

«Pravda», boļševiku deputāti un nelegālās partijas organizācijas bija savā starpā cieši saistīti. 1912. gada decembrī frakcija iesniedza interpelāciju par arodbiedrību vajāšanām. «Pravda» un Pēterburgas komiteja organizēja strādnieku sabiedrisko domu ap šo pirmo interpelāciju par proletariāta stāvokli. «Pravdā» ievietoja ziņojumus par arodbiedrību vajāšanām. Pēterburgas komiteja nelegālā lapiņā aicināja strādniekus atbalstīt interpolāciju ar vienas dienas streiku. Un tajā pašā laikā, kad Badajevs domē atmaskoja cara varas orgānu rīcību, vairāku lielu rūpnīcu un fabriku strādnieki pārtrauca darbu, draudzīgi atbalstīdami savu deputātu.

1914. gada martā notika masveidīga strādnieču saindēšanās Rīgā «Provodņika» fabrikā un Pēterburgā «Treugoļņika» fabrikā. Pēterburgas komiteja izplatīja masās pagrīdes proklamācijas ar aicinājumu uz protesta streiku. «Pravda» ievietoja daudzus materiālus par strādnieču briesmīgo ekspluatāciju. Boļševiku frakcija iesniedza interpelāciju. Domē runāja boļševiku deputāts. Streikos, kas notika kā protests pret mežonīgo ņirgāšanos par strādniecēm, piedalījās līdz 120 tūkstoši cilvēku.

Tā boļševiki prasmīgi savienoja «Pravdas» un deputātu darbību domē ar partijas nelegālo darbu.

4. Partija masu revolucionārās cīņas priekšgalā

Strādnieku kustība turpināja spēcīgi attīstīties. 1912. gadā streikoja vairāk nekā miljons, bet 1913. gadā — 1 miljons 272 tūkstoši strādnieku. Ekonomiskās un politiskās cīņas savīšanās radīja revolucionāru masu streiku. Strādnieku šķira pārgāja uzbrukumā pret kapitālistiem un cara monarhiju.

Streikiem bija nozīme visas tautas dzīvē. Tie modināja un cēla cīņai plašas masas. No 1910. līdz 1914. gadam pēc neapšaubāmi samazinātiem datiem notika vairāk nekā 13 tūkstoši zemnieku nemiera. Zemnieki postīja muižnieku muižas un kulaku sētas, paņēma labību, lopus un inventāru. Sāka izpausties neapmierinātība arī cara armijā. 1912. gada jūlijā notika bruņota sapieru sacelšanās Turkes'tānā, 1913. gada janvārī notika ne-

mieri zaldātu vidū Kijevā. Brieda sacelšanās Baltijas un Melnās jūras flotē.

Krievijā sāka briest jauna revolūcija.

Dzīve pilnīgi apstiprināja Prāgas konferences līnijas pareizību. Bija jārezumē partijas darba pieredze jaunajos apstākļos un jānosprauž kārtējie uzdevumi revolūcijas sagatavošanā. So uzdevumu veica divas Centrālās Komitejas apspriedes ar partijas darbiniekiem: viena notika Krakovā 1912. gada decembrī, otra — Poroņinas ciematā (netālu no Krakovas) 1913. gada septembrī. Apspriedēs piedalījās Valsts domes deputāti boļševiki un partijas organizāciju pārstāvji no Pēterburgas, Maskavas, Centrālā rūpniecības rajona, Ukrainas, Urāliem un Kaukāza. V. I. Ļeņina vadībā apspriedes pieņēma lēmumus svarīgākajos partijas darbības jautājumos. Apspriedes pasvītroja, ka partijas organizācijām, savienojot nelegālo un legālo darbu, jāattīsta un jāorganizē visāda veida masu revolucionārā cīņa, it īpaši revolucionāri masu streiki un ielu demonstrācijas, jāiesaista zemnieki kopīgi ar strādniekiem pēc iespējas vienprātīgākās plašās revolucionārās akcijās.

Par vienīgo pareizo organizatoriskās celtniecības tipu tika atzīta nelegālā partija kā nelegālo šūniņu summa, ap kurām grupējas strādnieku legālo un puslegālo biedrību tīkls. Visās rūpnīcās un fabrikās bija jādibina partijas komitejas, kurās ietilptu aktīvākie strādnieki. Visās legālajās strādnieku biedrībās vajadzēja organizēt partijas grupas, kas darbotos stingri partijas garā.

Paziņojumā par Poroņinas apspriedi Centrālā Komiteja rakstīja, griežoties pie partijas organizācijām:

«Ceļš ir nosprausts. Partija ir atradusi darba pamatformas pašreizējā pārejas laikmetā. Uzticība vecajam revolucionārajam karogam ir pārbaudīta un pierādīta jaunā situācijā un jaunos darba apstākļos. Biedri, pats grūtākais laiks ir garām. Nāk jauni laiki. Tuvojas ārkārtīgi svarīgi notikumi, kas izšķirs mūsu dzimtenes likteni.

Tad nu pie darba!» («P S K P rezolūcijās...», I d., 270. lpp.).

Lai proletariāta cīņai būtu panākumi, tā rindām bija jābūt kaujinieciski vienotām. CK Krakovas apspriede kā vienu no partijas galvenajiem uzdevumiem izvirzīja cīņu par strādnieku kustības vienību, izvirzīdama lozungu par vienību no apakšas; šī vienība jārealizē pašiem strādniekiem, pamatojoties uz nelegālas organizācijas un revolucionāras taktikas atzīšanu.

Lozungs par vienību no apakšas atbilda strādnieku masu noskaņojumam. No 1905. gada revolūcijas pieredzes strādnieki bija izpratuši šķelšanās kaitīgumu, un, celdamies jaunām revolucionārām cīņām, viņi neatlaidīgi izvirzīja jautājumu par vienību. Neviens labāk par boļševikiem nesaprata proletāriskās armijas

dižā vienības principa nozīmi. To sevišķi stipri uzsvēris V. I. Ļeņins: «Izkliedēti strādnieki nav nekas. Apvienoti strādnieki ir viss» (Raksti, 19. sēj., 460. lpp.). Proletariāta vienības pamats ir šķiras interešu un mērķu kopība, šķiras disciplīna, vairākuma gribas atzīšana. Izskaidrojot, kā strādnieku kustības vienību izprot marksisti, V. I. Ļeņins rakstīja:

«Vienotība strādnieku šķirai nepieciešama. Vienotību realizē tikai vienota organizācija, kuras lēmumus nevis aiz bailēm, bet gan aiz tīras sirdsapziņas pilda visi apzinīgie strādnieki. Apspriest jautājumu, izteikt un uzklausīt dažādas domas, uzzināt organizēto marksistu vairākuma uzskatu, izteikt šo uzskatu noteiktā lēmumā, godīgi pildīt šo lēmumu — lūk, ko visur pasaulē visi saprātīgi cilvēki sauc par vienotību. Un tāda vienotība ir bezgala dārga, bezgala svarīga strādnieku šķirai» (Raksti, 19. sēj., 460. lpp.).

Strādnieku šķiras vienība — tā ir vispirms idejiski politiska vienība. Tā nav domājama bez strādnieku organizāciju, vispirms proletariāta politiskās organizācijas — partijas vienības. So vienību grāva likvidatori un troekisti, bet savu šķeltniecisko darbību viņi maskēja ar «vienības» viltus lozungu. Tāpēc bija jāatmasko viņu blēdīgā spēle ar šo diženo lozungu, jāpienaglo viņi pie kauna staba kā vienības grāvēji.

Likvidatori aizvien atklātāk uzstājās pret nelegālo partiju, nonievāja revolucionāro «pagrīdi» un aģitēja par «atklātas» partijas dibināšanu. Viņi noķengāja strādnieku varonīgo streiku cīņu, nosaukdami to par «streiku azartu». Viņiem bija savas avīzes un vairākās vielās, piemēram, Pēterburgā, Maskavā un Jekaterinoslavā, arī savas organizācijas, tā saucamās «iniciatoru grupas». Faktiski likvidatori ar policijas atļauju bija radījuši savu īpašu, kaut arī vāji noformētu partiju. Viņi vēl turējās dažādās legālās organizācijās un visādi kaitēja strādnieku darbības vienībai.

Izcila nozīme cīņā pret likvidatoriem, par strādnieku kustības vienību bija boļševiku izveidotajai patstāvīgajai frakcijai domē. Strādnieku šķira, protams, cienīja savas parlamenta pārstāvniecības vienību, tāpēc bija jāizskaidro masām, ka proletariāta interesēs veiktais boļševiku pasākums ir pareizs.

Sākumā boļševiki un meņševiki domē bija izveidojuši kopīgu sociāldemokrātu frakciju. Sājā frakcijā radās ārkārtīgi nenormāls stāvoklis. Seši boļševiki bija ievēlēti no rūpniecības guberņām, kurās bija vairāk nekā miljons strādnieku, bet septiņi meņševiki likvidatori — no guberņām ar vāji attīstītu rūpniecību, kurās bija pavisam tikai 136 tūkstoši strādnieku. Bet, izmantodami nejaušo vienas balss pārsvaru, likvidatori pārkāpa elementārās boļševiku deputātu tiesības. Rezultātā deputāti likvidatori, kas pārstāvēja niecīgu strādnieku mazākumu, ignorēja strādnieku šķiras milzīgā vairākuma gribu. Partija nodeva šo jautājumu

izlemt strādniekiem. Avīžu slejās, partijas organizācijās un strādnieku sapulcēs sākās nikna cīņa, kuras rezultātā vairāk nekā divas trešdaļas apzinīgo strādnieku izteicās par boļševiku «sešnieku». 1913. gada rudenī pēc patstāvīgas boļševiku frakcijas izveidošanās strādnieku vairākums saistījās ar to, bet nevis ar likvidatoru «septiņnieku». Tā bija liela boļševiku uzvara.

Boļševiki sekmīgi cīnījās par likvidatoru «atcelšanu no amatiem» legālajās organizācijās. Viņi iekaroja savā pusē arodbiedrības. Pēterburgā boļševiki vadīja gandrīz visas arodbiedrības, likvidatoriem sekoja tikai kantoristu, rasētāju un farmaceitu arodbiedrības. Maskavā visas arodbiedrības bija vai nu boļše-vistiskas, vai ari pieslējās boļševikiem. Lielu uzvaru boļševiki guva metālistu arodbiedrībā Pēterburgā: arodbiedrības valdes vēlēšanās no 3 tūkstošiem metālistu tikai kādi 150 cilvēki balsoja par likvidatoriem.

Nopietnu uzvaru boļševiki guva arī apdrošināšanas kampaņā, t. i., vēlējot slimokases, kuras bija nodibinātas saskaņā ar likumu, ka strādniekus apdrošina valsts; šo likumu dome bija pieņēmusi, strādnieku spiesta. Nikna cīņa starp boļševikiem un meņševikiem notika Viskrievijas un Pēterburgas apdrošināšanas iestāžu vēlēšanās. «Pravda» publicēja norādījumus un kandidātu sarakstu. Vairāk nekā 80 procentu strādnieku ievēlēto pilnvaroto bija pravdieši.

Strādnieku šķira saliedējās zem boļševiku karoga. Nostāja pret pagrīdes revolucionāro partiju neguva strādnieku vidū panākumus, un boļševisma ienaidnieki uzsāka jaunu manevru. Zem «apvienošanās» karoga Trockis sāka organizēt bloku no dažādām boļševismam naidīgām grupām. Maskēdamies ar «ārpusfrakcionārismu», trockisti visnegodīgākā veidā krāpa strādniekus, tā apgrūtinādami likvidatoru atmaskošanu. Tāpēc viņi bija kaitīgāki par atklātajiem likvidatoriem.

1912. gada augustā Trockis sasauca konferenci, kurā tika noformēts antiboļševistiskais bloks. Bloka oportūnistisko raksturu skaidri parādīja konferences pieņemtā platforma, kurā nebija prasību ne pēc demokrātiskās republikas, ne pēc muižnieku zemes konfiskācijas zemnieku labā, ne pēc nāciju pašnoteikšanās tiesībām. Mēģinājumu radīt centristisku, būtībā likvidatorisku partiju Krievijā strādnieki neatbalstīja. Poļu sociāldemokrāti un pļehanovieši atteicās piedalīties šajā antipartcjiskajā blokā. Tūlīt no bloka aizgāja vperjodieši, pēc viņiem — latviešu sociāldemokrāti, un pēc tam izklīda arī pārējie. Augusta bloks zem boļševiku triecieniem faktiski izira jau pēc gada pusotra.

Stolipina likvidatoriskā «strādnieku partija» tik tikko eksistēja, bet Trocka antiboļševistiskā bloka dibināšanas nodoms beidzās ar pilnīgu bankrotu. Tas izskaidrojams vispirms ar to, ka boļševiki V. I. Ļeņina vadībā visu laiku nesaudzīgi cīnījās pret oportūnismu, parādīja strādnieku šķirai, kādu ļaunumu tās inte-

resēm nodara oportūnisti, un audzināja tajā naidu pret katru oportūnistisku nelietību. Ilgie gadi, kas bija pagājuši sīvā cīņā pret carisma policejisko patvaļu un kapitālistisko jūgu, bija norūdījuši Krievijas proletariātu un izveidojuši tajā lieliskas kaujinieciskas un revolucionāras īpašības. Un, kad Krievijā bija nobriedusi revolucionāra krize, strādnieki cēlās jaunai revolūcijai un ar sašutumu novērsās no likvidatoriem un viņu trockistiska-jiem piebalsotājiem, kas aicināja atteikties no revolucionāras ciņas. Boļševiki bija iekarojuši savā pusē četras piektdaļas apzinīgo strādnieku, proletariāta lielum lielo vairākumu. Boļševiki panāca strādnieku kustības vienību vispirms tāpēc, ka bija nosargājuši partijas vienību, atbrīvojot to no oportūnistiem.

Uzplūdu gados asi izvirzījās jautājums par strādnieku kustības internacionālo vienību. Buržuāzija centās saskaldīt strādnieku šķiru arī pa nacionālo līniju. Uzdevumam apvienot apspiedējas nācijas un apspiesto nāciju strādnieku šķiras cīņu daudznāciju Krievijā bija ārkārtīgi svarīga nozīme. Pēcrevolūcijas gados bija raksturīga melnsimtnieciskā šovinisma trakošana un nacionālisma pastiprināšanās visu nāciju buržuāzijā. Strādnieku kustībā pastiprinājās nacionālistiskās tendences. Likvidatori un trockisti asi uzbruka partijas nacionālajai programai. Tas viss apdraudēja strādnieku kustības konsekvento šķirisko raksturu un kaujiniecisko vienību.

Dabiski, ka nacionālais jautājums ieņēma izcilu vietu partijas darbā. Sājā jautājumā speciālus lēmumus pieņēma CK Krakovas un Poroņinas apspriede. V. I. Ļeņins rakstos «Kritiskas piezīmes nacionālajā jautājumā» un «Par nāciju pašnoteikšanās tiesībām» attīstīja un pamatoja marksistisko programu nacionālajā jautājumā un partijas nacionālo politiku. Izcilu vietu marksistiskajā literatūrā ieņēma Staļina darbs «Marksisms un nacionālais jautājums».

V. I. Ļeņins izskaidroja, ka buržuāziskais nacionālisms un proletāriskais internacionālisms ir divi nesamierināmi naidīgi pasaules uzskati. Nacionālistam augstākas par visu ir šaurās nacionālās intereses, inlernacionālistam — strādnieku starptautiskā šķiras solidaritāte.

Nacionālais jautājums, rakstīja V. I. Ļeņins, ir tikai daļa no vispārējā jautājuma par revolūciju. Ciktāl kapitālisma apstākļos iespējams nacionālais miers, tas sasniedzams tikai konsekventas, līdz galam demokrātiski republikāniskas valsts iekārtas apstākļos. Krievijas pilnīgai demokratizācijai nepieciešama buržuāziski demokrātiskās revolūcijas uzvara. Orientējoties uz revolūciju, boļševiki aizstāv programas prasības: nāciju pašnoteikšanās tiesības, t. i., tiesības atdalīties un nodibināt patstāvīgu valsti; apgabalu autonomiju tām nācijām, kas vienu vai otru iemeslu dēļ gribēs palikt attiecīgās valsts sastāvā; visu nāciju un valodu pilnīgu tiesību vienlīdzību, tāda likuma uzņemšanu konstitūcijā, kurš pasludina, ka nedrīkst piešķirt nekādas privi-

lēģijas atsevišķai nācijai un pārkāpt jebkuras mazākumtautības tiesības.

Šāda nacionālā programa veicinās strādnieku šķiras sekmes cīņā par sociālismu. Proletariāta intereses cīņā pret kapitālismu prasa visu nāciju strādnieku visciešāko vienību, to saplūšanu vienotās proletāriskās organizācijās. Lai novērstu vismazāko nacionālo neuzticību, strādnieku šķirai jāpanāk pilnīga nāciju tiesību vienlīdzība, jo tikai uz šāda pamata izkaldināsies biedriska vienība proletariāta šķiras cīņā. Programas lozungs par nāciju pašnoteikšanās tiesībām ir varens ierocis strādnieku internacionālajā audzināšanā un apspiesto nāciju darbaļaužu masu saliedēšanā ap proletariātu. Partijas nacionālās programas būtība, rakstīja V. I. Ļeņins, ir šāda: «Pilnīga nāciju tiesību vienlīdzība; nāciju pašnoteikšanās tiesības; visu nāciju strādnieku saplūšana — šo nacionālo programu strādniekiem māca marksisms, māca visas pasaules pieredze un Krievijas pieredze» (Raksti,' 20. sēj., 416. lpp.).

Boļševiku izstrādātā nacionālā jautājuma teorija deva smagu triecienu nacionālismam.

Ļeņina nacionālā jautājuma programai bija starptautiska nozīme. Tā bija vērsta pret II Internacionāles partiju nepareizo teoriju un praksi. Šīs partijas noniecināja apspiestās tautas un arvien atklātāk atbalstīja imperiālistisko plēsonīgo lielvalstu koloniālo politiku.

Nesaudzīgā cīņā pret vismazākajām nacionālās apspiestības izpausmēm un pret nacionālismu visos tā veidos boļševiki izcīnīja visu Krievijas tautu strādnieku vienību, saliedēja viņus ap krievu strādniekiem kā pamatkodolu un strādnieku kustības vadošo spēku. Partija uzņēma savās rindās visu tautību labākos dēlus. Boļševiku organizācijas dažādos Krievijas rajonos veica revolucionāru darbu daudzu nāciju darbaļaužu vidū. Proletāriskā internacionālisma paraugs bija partijas Aizkaukāza organizācija. Tā apvienoja dažādu nāciju strādniekus — krievus, gruzīnus, armēņus un azerbaidžāņus.

Manāmi panākumi boļševikiem bija nacionālajās sociāldemokrātiskajās organizācijās. Poļu marksisti piedalījās Poroņinas apspriedē un atbalstīja boļševikus. Latviešu sociāldemokrātu kongress nosodīja likvidatorus. Igauņu un lietuviešu marksisti izdeva «Pravdas» virziena legālas avīzes.

Reizē ar strādnieku kustības uzplūdiem auga un nostiprinājās strādnieku šķiras partija, boļševiku partija. Pēc smagajiem reakcijas gadiem grūtos nelegālos apstākļos boļševiki atjaunoja masu partiju stingrā Centrālās Komitejas, CK Krievijas un Ārzemju biroja vadībā, ar lielu dienas avīzi un parlamenta frakciju, ar vairākām apgabalu un daudzām pilsētu komitejām, ar šūniņām daudzās fabrikās un rūpnīcās, ar partijas grupām legālajās strādnieku šķiras organizācijās. Centrālā Komiteja uzturēja sakarus gandrīz ar 100 organizācijām un grupām no Vladivosto-

kas līdz Varšavai, no Vologdas līdz Taškentai. Atsaucoties uz visiem svarīgākajiem notikumiem Krievijas dzīvē, CK un vietējās partijas organizācijas izdeva lapiņas. Reizē ar to partija prata nepārtrauktu vajāšanu apstākļos bez «Pravdas» izdot ari legālus žurnālus «Prosveščeņije» («Izglītība»), «Voprosi Stra-hovaņija» («Apdrošināšanas Jautājumi») un «Rabotņica» («Strādniece»), kā ari boļševistiskā garā vadīt vairākus arodbiedrību preses orgānus.

Boļševiku partija vadīja visas proletariāta cīņas formas. Viņa organizēja cīņu par strādnieku «daļējām prasībām», sasaistot proletariāta ekonomiskās vajadzības un politiskās intereses vienā nesaraujamā vienībā. Partija mācīja strādniekus atsaukties uz katru lielāku carisma patvaļas un nozieguma aktu.

īpašu vietu proletariāta revolucionāri šķiriskajā audzināšanā ieņēma 1. Maija svinēšana, 1905. gada 9. janvāra un Ļenas strādnieku apšaušanas gadadiena. Atzīmēdama šo svarīgo cīņas momentu atceres dienas, partija jau laikus uzsāka darbu masās, aicinot strādniekus šajās dienās streikot un iziet demonstrācijās. Cara policija ar visām savām represijām nebija spējīga aizkavēt strādnieku masu saliedēšanos ap boļševiku aicinājumiem. 1913. gada 9. janvārī streikoja ap 200 tūkstoši, bet 1914. gadā — ceturtdaļmiljona strādnieku; 1. Maija svinēšanā 1913. gadā piedalījās 420 tūkstoši, bet 1914. gadā — vairāk nekā pusmiljons strādnieku.

Visur — masu streikos, ielu demonstrācijās, mītiņos pie rūpnīcu vārtiem boļševiki runāja par revolūciju kā vienīgo izeju no stāvokļa un izvirzīja lozungus, kas izteica tautas visdziļākās ilgas: demokrātiskā republika, astoņu stundu darba diena un muižnieku zemes konfiskācija zemnieku labā. Vēsts par strādnieku revolucionārajiem streikiem un revolucionārajām prasībām aizsniedza arī zemnieku mājas un zaldātu kazarmas. Strādnieku revolucionārā cīņa bija paraugs zemniekiem, ko muižnieku parādjūgs bija novedis līdz izmisumam, un zaldātiem, kas bija sašutuši par savu beztiesību. Strādnieku šķira, kas pacēla revolūcijas karogu, bija cīņas hegemone, tā apgaismoja tautas masas un organizēja tās revolūcijai.

Strādnieku kustības viļņi cēlās aizvien augstāk. 1914. gada pirmajā pusē streikoja ap pusotra miljona strādnieku. Streiki uzliesmoja nepārtraukti. Pēc streikiem, kas bija notikuši sakarā ar 9. janvāra gadadienu, izcēlās streiki sakarā ar strādnieču masveida saindēšanos vairākās Pēterburgas rūpnīcās. Pēc 1. maija sākās vispārējs strādnieku streiks Baku. Vīrišķīgajā cīņā viņus atbalstīt cēlās Pēterburgas, Maskavas un citu pilsētu strādnieki. 3. jūlijā policija atklāja uguni uz Putilova rūpnīcas strādnieku mītiņu. Asiņainā izrēķināšanās radīja naida pilnu sašutumu visā Krievijā. Pēterburgas komiteja aicināja galvaspilsētas proletāriešus uz streiku: 4. jūlijā streikoja 90 tūkstoši, 7. jūlijā — 130 tūkstoši, 11. jūlijā — 200 tūkstoši strādnieku. Sākās

demonstrācijas. Strādnieki protestēja pret cara varas orgānu rīcību un pret draudošo karu. Sāka streikot Maskavas strādnieki.. Pēterburgā, Baku un Lodzā sāka celt barikādes.

Krievijā bija iestājusies revolucionāra krize. Muižniecība un buržuāzija viena otrai pārmeta neprasmi tikt galā ar revolūcijas ugunsgrēku. Melnsimtnieciskā avīze uz grautiņiem aicinošā rakstā ar izteiksmīgu nosaukumu «Badajevu pie karātavām» uzaicināja fiziski izrēķināties ar strādnieku kustības darbiniekiem. Cara valdība ķērās pie «ārkārtējiem» līdzekļiem. Pēterburga atgādināja karaspēka nometni. 8. jūlijā tika slēgta «Pravda». Sākās plaši boļševiku aresti.

Revolūcijas uzplūdus pārtrauca pasaules karš.

ISI SEC1NAJ UMI

Jauno revolūcijas uzplūdu gados (1910.—1914.) boļševiku partija bija lielākais politiskais spēks Krievijā.

Nesamierināmā boļševiku cīņa pret meņševikiem visos svarīgākajos strādnieku kustības jautājumos noslēdzās Prāgas konferencē ar meņševiku, šo strādnieku lietas nodevēju, padzīšanu no KSDSP. Partija pilnīgi pārtrauca sakarus ar oportūnistiem, un tam bija ļoti liela nozīme patvaldības un kapitālisma gāšanā Krievijā un starptautiskās strādnieku kustības liktenī. Konference noteica partijas politisko līniju un taktiku revolūcijas uzplūdu apstākļos.

Satriekdami visu nokrāsu oportūnistus — likvidatorus, troc-kistus un nacionālnovirzniekus, prasmīgi savienodami nelegālo un legāli) darbu, boļševiki iekaroja strādnieku šķiras vairākumu. Tā bija vēsturiska partijas uzvara, ar ko tika panākta strādnieku kustības vienība. Uzvara tika gūta ar enerģisku cīņu par strādnieku kustības attīrīšanu no buržuāzijas ietekmes un ar pareizu politiku, koncentrējot visus proletariāta revolucionāros spēkus.

Boļševiku avīze «Pravda» vairoja un stiprināja partijas sakarus ar strādnieku šķiru. Tās izaudzinātajai apzinīgāko strād-nieku-pravdiešu paaudzei bija vēlāk izcila loma Lielajā Oktobra sociālistiskajā revolūcijā un sociālisma celtniecībā. Revolūcijas uzplūdu gados boļševiku partija meistarīgi izmantoja legālo presi un parlamenta tribīni masu revolucionārajā audzināšanā.

Izcila vieta partijas teorētiskajā un praktiskajā darbā uzplūdu gados bija nacionālajam jautājumam. Apstākļos, kad pastiprinājās nacionālisma propaganda strādnieku kustībā, boļševiku partija bija proletāriskā internacionālisma paraugs. Partija veidoja savas organizācijas pēc proletāriskā internacionālisma principa un nenogurstoši cīnījās pret nacionālismu.' Krievijas nacionālo rajonu boļševiku organizācijas cīnījās pret

nacionālistiskajām partijām un virzieniem un audzināja masas proletāriskā internacionālisma garā.

Ļeņina programa nacionālajā jautājumā un partijas nacionālā politika pārliecināja apspiestās tautas, ka tikai boļševiki patiesi aizstāv viņu intereses un tiesības.

Boļševiku partija apguva un prasmīgi izmantoja visas strādnieku kustības cīņas un organizācijas fonmas. Tā vadīja proletariāta kaujas apstākļos, kad Krievijā brieda revolucionāra krize. Strādnieku šķira, ko vadīja boļševiki, vadīja revolucionāro cīņu par visas tautas atbrīvošanos.

Ar visu savu revolucionāro, patiesi internacionālistisko darbību boļševiku partija bija sagatavota, lai izturētu vislielākos pārbaudījumus pasaules imperiālistiskajā karā.

VI NODAĻA BOĻŠEVIKU PARTIJA IMPERIĀLISTISKĀ PASAULES KARA LAIKĀ. OTRĀ REVOLŪCIJA KRIEVIJĀ (1914.g.~ Ī917.g. februāris)

.

I. Pirmā pasaules kara izcelšanās un cēloņi. II Internacionāles sabrukums

Imperiālistiskais pasaules karš sākās 1914. gada 19. jūlijā (1. augustā). To bija izraisījusi visa imperiālisma attīstības gaita.

Imperiālismu kā kapitālisma augstāko un pēdējo stadiju raksturo monopolu — sindikātu, trestu un kapitālistu-miljonāru savienību kundzība. Kapitālistu saujiņas rokās bija uzkrājušies milzīgi kapitāli. Neapmierinādamies ar iekšējā tirgus ekspluatāciju, kapitāls sāka pievērsties kolonijām un ekonomiski vāji attīstītajām zemēm. XX gadsimta sākumā visa zemeslode jau bija sadalīta vairāku kapitālistisko lielvalstu starpā.

Taču kapitālisma apstākļos nav un nevar būt vienmērīgas attīstības. Atsevišķi uzņēmumi vai rūpniecības nozares un veselas zemes te strauji virzās uz priekšu, aizsteidzoties garām atpaliekošajām, te atdod vietu tām, kas attīstās straujāk. Imperiālisma laikmetā, kad valda milzīgie monopoli, saasinās attīstības nevienmērība tiklab ekonomiskajā, kā arī politiskajā dzīvē. Attīstībai ir vairāk lēcienveidīgs raksturs. Attīstības nevienmērība nemitīgi traucē līdzsvaru starp valstīm. Mainās ekonomisko un militāro spēku samērs. Tā zeme, kas aizsteigusies citām priekšā, prasa sev vairāk tirgu un vairāk koloniju, jo sabiedrībā, kuras pamatā ir ražošanas līdzekļu privātīpašums, katra sadalīšana notiek pēc spēka, pēc kapitāla. Pēc tam kad visa pasaule jau sadalīta lielāko valstu starpā, jauna pasaules pārdalīšana var notikt tikai uz vienas vai otras valsts rēķina, t. i., ar kara palīdzību.

V. I. Ļeņins norādīja, ka spēcīgu monopolistisku kapitālistu savienību izveidošanās un šo savienību cīņa par teritoriāli jau sadalītās pasaules ekonomisko pārdalīšanu imperiālisma laikmetā neizbēgami izraisa karus.

Visi imperiālisti jau sen gatavojās uz karu par pasaules pārdalīšanu. Taču sevišķi kareivīgi noskaņoti bija vācu militāristi, kas uzskatīja, ka viņiem nodarīts pāri, sadalot kolonijas. Rūpniecības attīstībā pagājušā gadsimta beigās Vācija bija aizsteigusies priekšā Anglijai un sāka izstumt savu sāncensi no tās vecajiem tirgiem. Vācija centās panākt radikālu pasaules pārdalīšanu savā labā. Pretruna starp angju un vācu imperiālistiem tad arī bija kara galvenais cēlonis. Liela loma kara izraisīšanā bija arī pretrunām starp citām kapitālistiskajām lielvalstīm — starp Vāciju un Franciju, Krieviju un Vāciju utt. Jau 1879.— 1882. g. Vācija bija ar Austroungāriju un Itāliju noslēgusi savienību, kas bija vērsta pret Krieviju un Franciju. Par atbildi abas šīs valstis savukārt noslēdza savienību. Baidīdamies, ka Vācija iegūs pasaules kundzību, angju imperiālisti noslēdza ar Franciju vienošanos (franciski — entente) kopējai cīņai pret Vāciju. Anglijas un Francijas savienību sāka dēvēt par «Antanti». 1907. gadā starp Angliju un Krieviju tika noslēgta vienošanās, kuras rezultātā Antantei pievienojās Krievija. Tā Eiropā galīgi izveidojās divas naidīgas nometnes.

. Krievija, kas ekonomiski bija visvairāk atkarīga no franču un angļu kapitāla, tika iesaistīta karā Antantes pusē. Tomēr cariskajai Krievijai bija arī savi iemesli, kādēļ tā piedalījās imperiālistiskajā karā. Krievu kapitālistiem ārkārtīgi nepatika Vācijas preču konkurence Krievijas tirgū. Krievijas valdošajām šķirām bija vajadzīgi jauni tirgi, kur nebūtu nekādu konkurentu. Krievu imperiālisti gribēja sagrābt Konstantinopoli un jūras šaurumus, kas ved no Melnās jūras uz Vidusjūru, kā arī ieņemt visu Armēniju, t. i., sagrābt arī to Armēnijas daju, kas bija pakļauta Turcijai. Bet vācu imperiālisti paši tīkoja pēc Tuvajiem Austrumiem. Vācija iespiedās Turcijā un Irānā un ieguva koncesiju Berlīnes-Bagdades dzelzceļa būvei. Starp Krieviju un Vāciju XX gadsimtā krasi pastiprinājās pretrunas Tuvajos Austrumos.

Svarīgs kara cēlonis bija arī imperiālistu tieksme apslāpēt spēcīgo revolucionāro kustību, kas pēdējā gadu desmitā bija izaugusi visās zemēs. Krievijas 1905.—1907. gada revolūcija bija pastiprinājusi strādnieku šķiras cīņu Eiropā un Amerikā un izraisījusi Austrumu tautu nacionālās atbrīvošanās kustību. Baidīdamās no augošās revolūcijas, lielvalstu valdības, vispirms cara valdība, domāja, ka karš novērsīs tautas masu uzmanību no revolucionārās cīņas. Imperiālisti cerēja, sakūdot dažādu zemju strādniekus citu pret citu, sašķelt starptautiskā proletariāta vienību, saindēt to ar šovinisma indi, iznīcināt ievērojamu daļu progresīvo strādnieku un līdz ar to apspiest vai vismaz vājināt tautas masu revolucionāro spiedienu.

Karš kļuva par pasaules karu. Pakāpeniski tajā tika iesaistītas 28 zemes ar vairāk nekā pusotra miljarda iedzīvotāju. Karā tika mobilizēti apmēram 74 miljoni cilvēku.

Buržuāziskās partijas visās zemēs aicināja tautu atbalstīt karu. Vācijā rakstīja, ka Krievijas carisms draudot iznīcināt vācu tautas demokrātiskos sasniegumus. Francijā apgalvoja, ka prūšu militārisms samīšot Francijas demokrātiju. Krievijā skandināja, ka vācieši uzbrukuši pirmie un gribot Krieviju nospiest verdzībā. Vārdu sakot, buržuāziskās partijas mēģināja pārliecināt tautu, ka karots tiekot, lai glābtu nāciju, un aicināja aizstāvēt buržuāzisko tēviju. Tautu pūlējās iemidzināt ar pasakām par to, ka šis esot pēdējais karš. Sīkburžuāziskās partijas savukārt atbalstīja buržuāziju un attaisnoja karu.

Sekojot buržuāziskajām partijām, gandrīz visas II Internacionāles partijas, kas uzskatīja sevi par proletariāta pārstāvēm, atbalstīja karu pretēji strādnieku šķiras interesēm. Vācijas sociālisti, kas ilgus gadus bija II Internacionāles vadošā partija, balsoja parlamentā par kara kredītu piešķiršanu valdībai. Francijas sociālistiskās partijas pārstāvji, tāpat arī Anglijas un Beļģijas sociālisti, ne vien balsoja par kara kredītiem, bet arī iestājās savas zemes reakcionārajā buržuāziskajā valdībā, lai palīdzētu tai karā.

Krievijā Valsts domes deputātu meņševiku frakcija gan balsoja pret kara kredītiem — tik spēcīgs bija Krievijas proletariāta pretkara noskaņojums. Taču izrādījās, ka meņševiku solis bija tikai manevrs, ko izraisīja bailes zaudēt savu jau tā niecīgo ietekmi strādnieku šķirā. Vēlāk meņševiki atbalstīja buržuāzisko tēvijas aizstāvēšanas lozungu. Eseru partija jautājumā par karu sašķēlās. Tās lielākā daļa atbalstīja carismu. Partijas kreisais spārns sākumā nostājās pret karu un pat piedalījās starptautiskajās sociālistiskajās pretkara konferencēs, bet kategoriski atteicās saraut sakarus ar eseriem-aizsardzībniekiem.

II Internacionāle sabruka un saira: Antantes zemju sociālisti, tai skaitā arī Krievijas meņševiki un eseri, 1915. gadā savā konferencē Londonā, bet Vācijas bloka sociālisti Vīnes konferencē atbalstīja savas buržuāziskās tēvijas aizstāvēšanu.

Tā bija tieša strādnieku šķiras interešu nodevība, tieša sociālisma nodevība, jo vairāk tāpēc, ka līdz tam sociāldemokrātijas līderi ne vienreiz vien bija pieņēmuši rezolūcijas pret karu un solījušies savas zemes strādniekiem un starptautiskajai strādnieku kustībai cīnīties pret imperiālistisko karu. Vēl vairāk, Stutgartes (1907. g.) un Bāzeles (1912. g.) kongresā II Internacionāle visu sociālistisko partiju vārdā svinīgi aicināja strādniekus cīnīties ne vien pret kara izcelšanos vai par jau sāktā kara izbeigšanu, bet arī par to, lai izmantotu kara izraisīto krizi drīzākai buržuāzijas gāšanai. II Internacionāles partijas, nododamas proletariātu un atbalstīdamas .savu buržuāziju, bija politiski atbildīgas par to, ka imperiālisti iegrūda cilvēci tik postošā un ilgā asiņainā karā.

Kā tad izskaidrot, ka sociālistiskās partijas, kas bija pieņē-

mušas Bazeles manifestu, darbos atteicas no ta un kļuva par sociālisma nodevējām?

Koloniju izlaupīšana imperiālistiem deva iespēju dalīties daļā savas peļņas ar ciliem iedzīvotāju slāņiem. Gadu desmitos kapitālistiskajās zemēs bija izaugusi strādnieku aristokrātija, legālo arodbiedrību ierēdņi, sociāldemokrātisko partiju parlamenta locekļi un aparāts viņu apkalpošanai. Rezultātā II Internacionālē bija izveidojies sīkburžuāzisko oportūnistu virziens. Ar oportūnistu palīdzību buržuāzija ietekmēja strādnieku šķiru. Ne velti V. I. Ļeņins oporlūnistus nosauca par buržuāzijas aģentiem strādnieku kustībā. Oportūnisti sludināja šķiru sadarbību, noliedza šķiru cīņu. Viņi atteicās no revolucionāriem cīņas līdzekļiem un palīdzēja savai buržuāzijai, savai valdībai. Boļševiki enerģiski cīnījās pret oportūnistiem II Internacionāles starptautiskajos kongresos, saliedējot šajā cīņā kreisos elementus. V. I. Ļeņins ne vienreiz vien brīdināja, ka sociāldemokrātijas līderi tikai vārdos atzīst cīņu ar oportūnismu, bet īstenībā paši pāriet buržuāzijas pusē.

Tā kā lielākajā daļā sociālistisko partiju oportūnistiem bija izdevies gūt pārsvaru, oportūnistu slepenais bloks ar buržuāziju kara laikā pārvērtās par atklātu savienību. Sociāldemokrātu balsošana parlamentos par kara kredītiem un vairāku zemju sociālistu iestāšanās valdībās nozīmēja viņu atklātu šķirisku sadarbību ar imperiālistisko buržuāziju, pilsoņu miera politikas realizēšanu, savu imperiālistisko valdību atbalstīšanu laupīšanas karā. Krievijā šādu politiku realizēja meņševiki (Pļehanovs, Potresovs, Cheidze un citi) un eseri, Oportūnisms pārauga šovinismā, tiešā internacionālo principu nodevībā, atklātā buržuāzijas .atbalstīšanā. Sociālšovinisti, izpildīdami buržuāzijas gribu, aicināja strādniekus aizstāvēt buržuāzisko tēviju, kūdīja savas zemes strādniekus pret citu zemju strādniekiem un aicināja darbaļaudis iznīcināt citam citu.

Bez labējā spārna, kas atklāti aizstāvēja buržuāziju, visās II Internacionāles partijās pastāvēja arī cita oportūnisma forma —.centrisma virziens, kas izpaudās jau pirms kara. Uzstādamies par atklāto oportūnistu atstāšanu partijā, centristi tādējādi ar viņu palīdzību saglabāja arī savienību ar buržuāziju. Centrisma kustības pārstāvji bija Kautskis, Trockis un Martovs. Ļeņins uzskatīja centrismu par viskaitīgāko un bīstamāko oportūnisma paveidu, jo centristi bija maskējušies oportūnisti. Viņi «simtkārt kaitīgāki un bīstamāki strādnieku kustībai» nekā atklātie oportūnisti, jo viņi ar kreisām frāzēm maskēja savu nodevību pret strādniekiem, savu savienību ar buržuāziju. Troc-kisti izvirzīja lozungu «ne uzvaru, ne sakāvju», bet tas nozīmēja, ka viss paliek pa vecam, tātad paliek arī carisms. Tas bija atklāti šovinistisks lozungs, jo īstenībā tas nozīmēja cara valdības aizstāvēšanu, carisma aizstāvēšanu.

«Kas aizstāv lozungu «ne uzvaru, ne sakāvju»,» rakstīja V. I. Ļeņins, «tas ir apzināts vai neapzināts šovinists, tas labākā gadījumā ir samierinošs sīkburžujs, bet katrā gadījumā proletāriskās politikas ienaidnieks, tagadējo valdību, tagadējo valdošo šķiru piekritējs» (Raksti, 21. sēj., 242. lpp.).

Visā II Internacionālē tikai viena partija bija izstrādājusi konsekventu revolucionāru marksistisku platformu kara un miera jautājumos un varonīgi cīnījās par tās realizēšanu — tā bija boļševiku partija. D. Blagojeva, G. Dimitrova un V. Kolarova vadībā pret karu cīnījās Bulgārijas strādnieku sociāldemokrātiskā partija (tesņaki), attīstīdama aktīvu propagandu armijā un aizmugurē un modinādama masās naidu pret karu, kā arī Serbijas Sociāldemokrātiskā partija. Kara sākumā internacionā-listisku poziciju ieņēma Itālijas sociālistiskā partija. Tomēr tā nenoturējās šajās pozicijās un tāpat kā citas sociāldemokrātiskās partijas pārgāja uz aizsardzībnieku pozicijām. Vācijā pret imperiālistisko karu cīnījās K. Lībknehts, R. Luksemburga, K. Cet-kina un F. Mērings. Taču arī viņi neatbalstīja V. I. Ļeņina un boļševiku izvirzītos lozungus: savas valdības sakāves lozungu un lozungu par imperiālistiskā kara pārvēršanu pilsoņu karā.

Par karu un līdz ar to par imperiālismu, vai pret karu un līdz ar to par revolūciju — tāda bija robežlīnija starp partijām tajā laikā. II Internacionāles partiju lielum lielais vairākums visumā bija par karu, par savas buržuāzijas, savas valdības atbalstīšanu, par uzvaru pār citām tautām.

V. I. Ļeņins un boļševiki gāja «pret straumi». Boļševiku partija ar Ļeņinu priekšgalā aicināja cīnīties pret karu, par imperiālistiskā kara pārvēršanu pilsoņu karā, karā pret savu valdību, pret savu buržuāziju un muižniekiem. Vispārējā korī, kur imperiālisma sulaiņi cildināja karu, atskanēja vīrišķīga balss, kas aicināja uz cīņu par sociālismu, par tautas interesēm. Oportū-nisma jūrā, kas, šķita, uz ilgiem laikiem bija pārplūdinājusi visu starptautisko strādnieku kustību, Ļeņins un boļševiku partija augstu pacēla marksisma karogu, internacionālisma karogu un rādīja paraugu ar savu uzticību starptautiskajai proletariāta solidaritātei.

2. Partijas revolucionārais darbs masās imperiālistiskā kara laikā

Karam sākoties, V. I. Ļeņins atradās Austroungārijā Poro-ņinas miestiņā, kur viņu bija apcietinājuši žandarmi. Pēc atbrīvošanas no cietuma V. I. Ļeņinam kļuva iespējams aizbraukt uz Sveici, uz Bērni. 1914. gada augusta beigās V. I. Ļeņins iepazīstināja turienes boļševiku grupu ar savām tēzēm par karu. Ar Valsts domes locekļa F. N. Samoilova palīdzību V. I. Ļeņina

tezes tika nosūtītas uz Krieviju. Tās apsprieda Krievijas lielākās partijas organizācijas — Petrogradas, Maskavas, Harkovas, Kijevas un citas. Visas organizācijas pievienojās tēzēm, izdarot tajās dažus labojumus. 1914. gada oktobrī partijas centrālajā orgānā — avīzē «Sociāldemokrāt» tika publicēts boļševiku partijas CK manifests «Karš un Krievijas sociāldemokrātijā».

Kara raksturu dažādas partijas noteica dažādi. Lielākā daļa partiju kara raksturu noteica pēc tā, kas pirmais to sācis, un no šā viedokļa iedalīja karus uzbrukšanas un aizstāvēšanās karos. Citas partijas mēģināja noteikt kara raksturu pēc tā, kādas zemes teritorijā karš notiek. Buržuāziskie pacifisti aicināja cīnīties pret jebkuru karu, jo uzskatīja, ka katrs karš esot saistīts tikai ar vardarbību, laupīšanu un svešu teritoriju sagrābšanu. Viņi sapņoja par mūžīgu mieru bez kapitālisma gāšanas.

Boļševiku partija uzskatīja, ka jāizpētī katra atsevišķa kara konkrētie vēsturiskie cēloņi un raksturs. Boļševiki noraidīja karu iedalījumu uzbrukšanas un aizstāvēšanās karos, jo atzina to par nepareizu. Katrā karā sastopama gan aizstāvēšanās, gan uzbrukums. Agresori reizēm ir spiesti pāriet uz aizstāvēšanos, gluži tāpat kā atbrīvošanās karā plaši tiek lietots uzbrukums. Nosakot kara raksturu, nav arī svarīgi, kas pirmais karu sācis, kurš kuram uzbrucis. Visi imperiālisti gatavoja pirmo pasaules karu, bet Vācija visizdevīgākajā brīdī to iesāka.

Svarīgi ir, kāda šķira ved karu, kādu politiku turpina karš, kādu politisku mērķi grib sasniegt valdošā šķira attiecīgajā karā. Revolucionārie marksisti no šā viedokļa iedala karus taisnīgos un netaisnīgos karos. Apspiestās šķiras karus pret apspiedēju šķiru, vergu karus pret vergturiem, dzimtcilvēku karus pret muižniekiem, algoto strādnieku karus pret buržuāziju, nacionālās atbrīvošanās karus, tautu karus pret nacionālās verdzināšanas draudiem, uzvarējušā proletariāta karus sociālisma aizsargāšanai un karus pret imperiālistiskajām valstīm marksisti atzīst par taisnīgiem.

Imperiālistiskais pasaules karš, tāpat kā visi kari, bija valdošo šķiru pirms kara piekoptās politikas turpinājums. Savā zemē imperiālisti realizēja politiku, kas nostiprināja viņu stāvokli un pastiprināja darbaļaužu ekspluatāciju. Sās politikas turpinājums starptautiskajā arēnā bija cīņa par pasaules kundzību, par pasaules pārdalīšanu stiprāko valstu labā, dzīšanās pēc jauniem tirgiem, pēc jaunām kolonijām, pastiprināta atkarīgo zemju izlaupīšana. Tāpēc pasaules karš abām pusēm bija imperiālistisks.

Kara imperiālistiskais raksturs noteica arī boļševiku partijas attieksmi pret to. Palikdama uzticīga strādnieku šķiras interesēm un sociālisma idejām, boļševiku partija aicināja ne tikai cīnīties pret karu un karu tūlīt izbeigt, bet aicināja arī izmantot visas kara radītās grūtības, lai gāztu carismu. Pretstatā

pilsoņu miera un šķiru sadarbības lozungam, ko aizstāvēja meņševiki un citi sociālšovinisti, partijas galvenais lozungs bija lozungs par imperiālistiskā kara pārvēršanu pilsoņu karā, revolūcijā pret valdošajām šķirām. Sā mērķa sasniegšanai partija ieteica vairākus konkrētus pasākumus: 1) kategoriski atteikties balsot par kara kredītiem un sociālistisko partiju pārstāvjiem obligāti izstāties no buržuāziskajām valdībām; 2) pilnīgi atteikties no vienošanās ar buržuāziju, no «pilsoņu miera»; 3) nodibināt nelegālas organizācijas tajās zemēs, kur to nav un kur darbs legālajās organizācijās apgrūtināts; 4) atbalstīt kareivju brāļošanos frontē; 5) atbalstīt jebkura veida revolucionārās proletariāta masu akcijas.

Tautas masu revolucionāro cīņu atviegloja carisma sakāve frontē. Tāpēc boļševiku partija pretēji eseru un meņševiku izvirzītajam buržuāziski muižnieciskās tēvijas aizstāvēšanas lozungam deva lozungu par cara valdības sakāvi karā. Sakāves lozungs nepavisam nenozīmēja, ka partija aicinātu tautu izdarīt diversijas, spridzināt noliktavas un tamlīdzīgi. Tas nozīmēja, ka proletariāta partijai nekādā gadījumā nevajag atbalstīt valdības pasākumus., kas to stiprina. Savas valdības sakāves politika imperiālistiskajā karā nozīmēja revolucionārās cīņas turpinājumu. Sakāves karā vājināja carismu un līdz ar to veicināja revolucionāro cīņu, padarīja vieglāku carisma gāšanu un revolūcijas uzvaru. Boļševiku taktikas pretinieki mēģināja piedēvēt V. I. Ļeņinam secinājumu, it kā carisma sakāves politika nozīmējot Vācijas uzvaru. Bet viņi noklusēja, ka V. I. Ļeņins izvirzījis lozungu par savas valdības sakāvi karā ne tikai Krievijai vien, bet visām karojošām zemēm, un šai apstāklī izpaudās boļševiku taktikas internacionālisms.

Beidzot, trešais lozungs, ko partija izvirzīja kara laikā, bija lozungs par pilnīgu sakaru saraušanu ar sabrukušo II Internacionāli, jo saglabāt vienību ar oportūnistiem īstenībā nozīmētu saglabāt savienību ar buržuāziju. V. 1. Ļeņins izvirzīja uzdevumu nodibināt jaunu, III Internacionāli.

Boļševikus, kais uzstājās pret lozungu — aizstāvēt buržuāzisko tēviju imperiālistiskajā karā, buržuāziskās un sīkburžuā-ziskās partijas apsūdzēja vienaldzībā pret dzimtenes interesēm, nodevībā un patriotisma trūkumā. Tie, kas ar savu tautai naidīgo politiku bija padarījuši lielu zemi par rotaļlietu imperiālistisko valstu — Anglijas un Francijas rokās, apmeloja boļševikus, ka viņiem neesot nacionālā lepnuma jūtu. V. I. Ļeņins ar sašutumu noraidīja šos apmelojumus. Savā rakstā «Par liel-krievu nacionālo lepnumu» viņš sacīja:

«Vai mums, apzinīgajiem jjelkrievu proletāriešiem, ir svešas nacionāla lepnuma jūtas? Protams, ne! Mēs mīlam savu valodu un savu dzimteni, mēs visvairāk strādājam, lai dzimtenes darbaļaužu masas (t. i., 9/io tās iedzīvotāju) paceltu

līdz apzinīgai demokrātu un sociālistu dzīvei. Mums vissāpīgāk redzēt un just, ar kādu varmācību, spaidiem un zaimiem izturas pret mūsu lielisko dzimteni cariskie bendes, muižnieki un kapitālisti. Mēs lepojamies ar to, ka šī varmācība radīja pretsparu mūsu vidē, lielkrievu vidē, ka šī vide izvirzīja Radiščevu, dekabristus, 70. gadu revolucionārus raznočincus, ka lielkrievu strādnieku šķira 1905. gadā radīja varenu revolucionāru masu partiju, ka lielkrievu zemnieks tai pašā laikā sāka kļūt par demokrātu, sāka gāzt popu un muižnieku» (Raksti, 21. sēj., 81. Ipp.).

Boļševiki uzstājās nevis pret tēviju vispār, bet pret muižnieciski buržuāzisko tēviju, pret cenšanos iztēlot par tēviju carisko Krieviju, kur muižnieki un kapitālisti apspieda un ekspluatēja darbaļaudis. Partija izskaidroja masām, cik melīga ir tēvijas buržuāziskā izpratne.

Tieši tāpēc, ka boļševiki uzstājās par savas valdības sakāvi imperiālistiskajā karā, par tautai naidīgās valdības gāšanu, viņi bija īstais patriotiskais spēks valstī. V. 1. Ļeņins parādīja, kā marksisti saprot proletāriskā internacionālisma un patriotisma savstarpējās attiecības. Nevis tas ir patriots, kas ir par laupīšanas karu muižnieku un buržuāzijas interesēs, par valdošo šķiru privilēģiju saglabāšanu, bet gan tas, kas cīnās par tautas interesēm, kas grib «brīvu un neatkarīgu, patstāvīgu, demokrātisku, republikānisku, lepnu Lielkricviju, kura savas attiecības pret kaimiņiem veido uz cilvēciska vienlīdzības principa, bet nevis uz dzimtbfitnieciska privilēģiju principa, kas pazemo lielu nāciju» (R āksti, 21. sēj., 82. Ipp.). Aicinādams tautu gāzt carismu, cīnīdamies par sociālismu, Krievijas proletariāts — «komunistiskās revolūcijas galvenais dzinējspēks» — cīnījās par brīvu, neatkarīgu, demokrātisku tēviju.

«Lielkrievu nacionālā lepnuma intereses (ne verdziskā izpratnē),» rakstīja V. I. Ļeņins, «saskan ar lielkrievu (un visu citu) proletāriešu sociālistiskām interesēm» (Raksti, 21. sēj., 83. Ipp.).

1915. gada februārī Bernē notika boļševiku ārzemju sekciju konference, kas apsprieda partijas taktiku un apstiprināja lozungus jautājumā par karu.

Pamatojoties uz Ļeņina nostādni, boļševiki attīstīja revolucionāro darbu masās.

Cara varas orgāni lietoja vēl nepieredzētas represijas pret boļševiku partiju. Policija izdarīja arestus. Nebija nevienas partijas komitejas, kas nebūtu sagrauta. Pēterburgas komitejā kara laikā notika vairāk nekā 30 arestu. Pret Maskavas organizāciju nemitīgi vērsās policijas triecieni; vairākas reizes izjuka mēģinājums atjaunot Maskavas komiteju. Samaras komiteju vienā kara gadā sešas reizes sagrāva.

Tika slēgti visi boļševiku preses izdevumi, tai skaitā ari legālais žurnāls «Voprosi Strahovaņija» («Apdrošināšanas Jautājumi»), Vēl palikušās arodbiedrības lielāko tiesu tika padzītas. Pat tādas kultūras un izglītības biedrības kā «Saprātīga izklaidēšanās» Samarā, klubs «Izglītība» Maskavā, «Pašizglītības biedrība» Pelrogradā tika slēgtas aiz bažām, ka tās varētu kļūt par revolucionārās propagandas centriem un partijas darbinieku satikšanās vietu.

Nevienai revolucionārai partijai nav nācies strādāt tik grūtos apstākļos. Pietika, ja uzņēmuma īpašnieks iesniedza policijas pārvaldei viņam nevēlamo strādnieku sarakstu, lai tos tūlīt apcietinātu.

Tomēr ne policijas terors, ne provokācijas, ne kapitālistu represijas nespēja salauzt partijas gribu un pārtraukt tās darbu. Jau kara pirmajā nedēļā Petrogradas, Jekaterinoslavas, Har-kovas, Kijevas, Maskavas, Ufas, Tulas un Samaras boļševiku •organizācijas izlaida pretkara lapiņas.

Valsts domes boļševiku deputāti apmeklēja vairākus rūpniecības centrus, atjaunoja un organizēja partijas komitejas, rīkoja plašas strādnieku sapulces, kas pieņēma rezolūcijas pret karu.

1914. gadā no 2. līdz 4. novembrim Ozerku ciemā netālu no Petrogradas boļševiku deputāti sasauca konferenci, kurā piedalījās Petrogradas, Ivanovovozņesenskas, Harkovas un Rīgas boļševiku organizāciju pārstāvji. Konference apsprieda V. I. Ļeņina tezes par karu un pilnīgi tās atbalstīja.

Provokatori paziņoja policijai konferences vietu. 4. novembrī visus konferences dalībniekus apcietināja. Valsts domes locekļus izkratīja un atbrīvoja, bet naktī uz 6. novembri apcietināja. Cara varas orgāni nodeva tiesai boļševiku deputātus. Tiesa notika

1915. gadā no 10. līdz 13. februārim. Boļševiku deputāti izmantoja tiesas tribīni, lai atklāti pasludinātu partijas lozungus pret karu. Cariskā tiesa piesprieda boļševiku deputātiem mūža nometināšanu Turuhanskas novadā (Austrumsibīrijā).

Kopā ar vīrišķīgajiem deputātiem tiesai tika nodots arī Ka-meņevs, kas bija piedalījies apspriedē. Kameņevs atteicās no partijas lozunga par savas valdības sakāvi karā. Lai pierādītu, ka nav vienis prātis ar V. I. Ļeņinu un ar partiju, Kameņevs atsaucās uz meņševiku-aizsardzībnieku, kas varēja apliecināt, ka Kameņevs neatzīst partijas politiku.

Kameņeva izturēšanos tiesā partija nosodīja kā nodevīgu.

Boļševiku deputātu tiesas prāvai bija ļoti liela politiska nozīme. Tā parādīja visas pasaules proletariātam, kā jāizturas īstai internacionālistiskai partijai imperiālistiskā kara apstākļos. II Internacionāles oportūnisti apkaunoja sevi, iestādamies buržuāzisko valdību sastāvā, bet boļševiku deputāti labāk izvēlējās katorgu, taču palika uzticīgi sociālisma karogam.

Boļševiku deputātu arests vājināja partijas revolucionārās cīņas legālās vadības iespēju. Tas apgrūtināja partijas darbu,

tomēr nespēja to apturēt. Pēterburgas komiteja kara laikā izlaida vairāk nekā 90 lapiņu, caurmērā 3 lapiņas mēnesī, pavisam kopā vairāk nekā 300 tūkstošos eksemplāru. Pēterburgas komitejas lapiņas tika izplatītas visā Krievijā. Kara laikā vairāk nekā 40 partijas organizācijas (pēc visai nepilnīgām ziņām) izlaida lapiņas. Starp šīm partijas organizācijām bez jau minētajām bija Jekaterinburgas, Zlatoustas, Ivanovovozņesenskas un Kras-nojarskas organizācija, Donbasa, Kronštates, Ņižņijnovgorodas, Rostovas pie Donas, Rīgas, Baku un Tiflisas komitejas. Pavisam izlaida vairāk nekā 400 dažādu lapiņu.

Boļševiku partija centās izmantot visas revolucionārās propagandas iespējas. Boļševiki darbojās nelegālajās arodbiedrībās, strādnieku kooperatīvos, slimokasēs un kultūras un izglītības biedrībās, kuras policija vēl nebija paguvusi slēgt. Visās šajās organizācijās notika cīņa ar sociālšovinistiem, lai atbrīvotu masas no viņu ietekmes. Meņševikiem-aizsardzībniekiem palīdzēja policija. Nereti gadījās, ka pēc kādas sapulces dalībnieku apcietināšanas aizsardzībniekus atbrīvoja, bet boļševikus aizdzina katorgā. Kara gaitā nepārtrauktu vajāšanu apstākļos boļševikiem izdevās iegūt pārsvaru arodbiedrībās un citās strādnieku organizācijās.

Ka boļševiki ir atzīti strādnieku vadītāji, to visspilgtāk liecināja streiku cīņas gaita. Karš atnesa darbaļaudīm badu, aukstumu un prasīja neskaitāmus upurus. Karš radīja tautas saimniecības sabrukumu. Iedzīvotāju vajadzības netika apmierinātas. Transports nespēja pārvadāt pārtiku. Trūka maizes. Visu preču cenas strauji cēlās, bet darba alga palika tāda pati kā agrāk vai palielinājās ļoti niecīgos apmēros. Buržuāzija ieguva nedzirdētu peļņu, bet uz plašās tautas masas pleciem gūlās viss kara smagums.

Frontē cara armija pēc pirmajām sekmēm sāka ciest sakāves. Vācieši ieņēma Poliju, daļu Baltijas un Baltkrievijas. Miljoniem cilvēku devās prom no savām dzimtajām vietām uz Krievijas iekšieni. Bēgļu stāvoklis bija vēl ļaunāks nekā pārējo iedzīvotāju stāvoklis.

Tautas masās aizvien spēcīgāka kļuva neapmierinātība ar karu un cara patvaldības politiku. Pirmie sakustējās strādnieki, ar savu cīņu rādīdami piemēru visiem darbaļaudīm. Streiku skaits nepārtraukti auga. 1914. gadā (kopš kara sākuma) notika apmēram 70 streiku, kuros piedalījās līdz 35 tūkstoši strādnieku, bet 1915. gadā, pat pēc samazinātajiem oficiālajiem datiem, bija vairāk nekā 1000 streiku, kuros piedalījās pāri par 500 tūkstoši strādnieku. Cara varas orgāni nežēlīgi apspieda streikus. 1915. gada jūnijā Kostromā policija šāva uz streikojošo strādnieku demonstrāciju. Vairāk nekā 50 cilvēku tika ievainoti un nogalināti. Augusta sākumā policija šāva uz Ivanovovozņesenskas streikojošo strādnieku mītiņa dalībniekiem, ievainoja un

nogalināja vairāk nekā 100 cilvēku. Pēterburgas komiteja organizēja protesta streiku pret strādnieku apšaušanu Ivanovovoz-ņesenskā un Kostromā.

Streiku kustības pieauguma iebiedēti un redzēdami, ka carisms nespēj to apspiest, kapitālisti izdarīja veiklu manevru, lai nomierinātu strādniekus un pakļautu tos savai ietekmei. 1915. gadā ar varas orgānu atļauju tika noorganizētas kara rūpniecības komitejas. Tās nodibināja, lai buržuāzija palīdzētu cara valdībai un lai pastiprinātu rūpniecības darbu kara vajadzībām, lai varētu vairāk ekspluatēt strādniekus, kā arī lai kapitālisti varētu ietekmēt kara pasūtījumu sadalīšanu, jo tie viņiem deva milzīgu peļņu. Buržuāzija nolēma organizēt pie komitejām «strādnieku grupas», iedabūt tajās strādnieku pārstāvjus un tā parādīt, ka Krievijā nodibināts «šķiru miers» starp buržuāziju un proletariātu. Kā buržuāzijas rokaspuiši rīkojās meņ-ševiki: viņi izteicās par strādnieku piedalīšanos «strādnieku grupās». Būtībā viņu nostāja bija tāda pati kā Rietumeiropas sociālistiem, kas bija iestājušies buržuāziskajās valdībās, jo kara rūpniecības komitejas pa pusei bija valdības iestādes.

Boļševiki kategoriski izteicās pret strādnieku piedalīšanos kara rūpniecības komitejās. Rūpnīcās tika veikts izskaidrošanas darbs. Vienotā frontē pret boļševikiem uzstājās cariskā administrācija, buržuāzija, eseri un meņševiki. Tomēr boļševikiem izdevās izjaukt buržuāzijas mēģinājumu nodibināt «šķiru mieru» ar proletariātu. Strādnieku šķiras lielum lielais vairākums izteicās pret piedalīšanos kara rūpniecības komitejās. No 239 apgabalu un vietējām kara rūpniecības komitejām strādnieku pārstāvju vēlēšanas notika tikai 70 komitejās, bet pārstāvjus ievēlēja tikai 36 komitejas, t. i., 15 procenti no visām komitejām. Kara tvans nespēja sagandēt Krievijas proletariātu.

Lielu darbu boļševiki veica zaldātu vidū. Armijā bija mobilizēti rūpniecības strādnieki un starp tiem desmitiem tūkstoši aktīvu revolucionārās cīņas dalībnieku. Šis slānis tad arī bija galvenais partijas balsts armijā.

Partijas darbam karavīru vidū bija ārkārtīgi liela nozīme, jo armijā bija koncentrētas miljoniem lielas zemnieku masas, lielāko tiesu trūcīgie zemnieki. Boļševiki to izmantoja, lai apvienotu strādnieku un zemnieku spēkus revolucionārās cīņas interesēs. Boļševiku partija savās lapiņās izvirzīja jautājumu ne vien par mieru, bet arī par zemi.

Petrogradas, Maskavas, Harkovas, Kijevas, Jekaterinosla-vas, Rīgas un vairāku citu rūpniecības centru partijas komitejas izlaida lapiņas armijai. Boļševiki stāstīja zaldātiem par streiku kustību aizmugurē, par plašās masās augošo revolucionāro neapmierinātību, par to, ka nepieciešama kopēja cīņa pret carismu, un aicināja uz brāļošanos frontē. Atsevišķi brāļošanās gadījumi atzīmēti jau 1914. gada beigās, bet 1915. gada

pavasari militārie orgāni vairākkārt ziņoja par brāļošanos krievu-austriešu frontē. Nākošajā gadā brāļošanās kļuva bieža parādība. Vairākās karaspēka daļās tika nodibinātas partijas organizācijas. Armijā un flotē darbu veica M. V. Frunze, N. V. Kriienko, A. F. Mjasņikovs (Mjasnikjans) un citi izcili boļševiki.

Plašs partijas politiskais darbs notika flotē, kuras sastāvs komplektējās galvenokārt no kvalificētiem strādniekiem. Baltijas flotē uz katra liela kuģa tika nodibinātas partijas grupas. Tās apvienoja «Kronštates kara organizācijas galvenais kolektīvs». Kronštates kolektīvs nodibināja sakarus ar boļševiku Pēterburgas komitejas kara organizāciju.

Jau 1915. gada oktobri uz līnijkuģa «Gangut» notika matrožu sacelšanās. Mīnu kuģu un zemūdeņu ielenkts, līnijkuģis «Gangut» padevās. Arestēja apmēram 100 jūrnieku. Decembrī sacēlušos jūrniekus tiesāja. 26 cilvēkiem piesprieda katorgas darbus.

Sakarā ar jūrnieku sacelšanos un viņu tiesāšanu Pēterburgas komiteja griezās ar uzsaukumu pie armijas un flotes, aicinādama revolucionāro armiju apvienoties ar revolucionāro proletariātu un visu tautu. 1916. gada oktobrī, kad tiesāja kādu citu jūrnieku-boļševiku grupu, Pēterburgas komiteja atkal aicināja strādniekus uz protesta streiku. Triju dienu laikā Petrogradā streikoja līdz 130 tūkstoši strādnieku. Strādnieku masu kustība tā nobiedēja valdību, ka kara tiesa neuzdrošinājās piespriest jūrniekiem nāves sodu. Sakars starp strādnieku kustību un zaldātu uzstā-, sanos spilgti liecināja par proletariāta un zemniecības savienības nostiprināšanos.

Boļševiku pašaizliedzīgais, varonīgais darbs carisma terora un provokāciju apstākļos parādīja, ka boļševiku personā strādnieku šķirai ir partija, kas spēj un grib vadīt tautas masas cīņā par revolūcijas uzvaru.

Partija izmantoja katru ieganstu, lai starptautiskajam proletariātam darītu zināmas boļševisma idejas un līdz ar to palīdzētu sociāldemokrātiskajiem strādniekiem atbrīvoties no opor-tūnisma ietekmes.

1915. gada martā boļševiki piedalījās Starptautiskajā sieviešu sociālistiskajā konferencē Bernē, kur bija pārstāvētas 25 delegātes no 8 zemēm. Pati konference tika sasaukta pēc boļševiku sieviešu organizāciju iniciatīvas. Izcila loma konferencē bija partijas pārstāvēm I. F. Armandai un N. K- Krupsķa-jai. Boļševiku Centrālās Komitejas delegācija nolasīja savu rezolūcijas projektu, kurā nosodīja sociālšovinismu un ierosināja pieņemt lozungu par imperiālistiskā kara pārvēršanu pilsoņu karā. V. I. Ļeņins un boļševiki sniedza lielu palīdzību revolucionārās jaunatnes organizēšanā. Boļševiki uzstājās Starptautiskajā jaunatnes sociālistiskajā konferencē, kas arī notika Bernē

1915. gada marta beigās. Konferencē piedalījās 10 zemju pārstāvji. Nolēma ik gadu atzīmēt Starptautisko ‘jaunatnes dienu.

Lai gan nevienā no šīm konferencēm boļševiku priekšlikumi netika pilnīgi pieņemti, tomēr viņu teiktās runas spēcīgi ietekmēja starptautiskās revolucionārās kustības attīstību.

1915. gada augusta beigās notika Starptautiska sociālistiska konference Šveicē, Cimervaldes ciemā, netālu no Bernes. Tajā piedalījās 38 delegāti no 11 zemēm. Vairums delegātu bija cen-tristi, kas pauda Kautska uzskatus. Konference pieņēma manifestu, kura galvenā prasība bija cīņa par mieru. Taču manifestā nebija ne lozunga par imperiālistiskā kara pārvēršanu pilsoņu karā, ne lozungu par savas valdības sakāvi un pilnīgu sakaru saraušanu ar oportūnismu.

Partija piedalījās konferences darbā, lai gan tajā pārsvarā bija nekonsekventi vai svārstīgi elementi. Boļševiki uzskatīja, ka ar tiem ir iespējama un nepieciešama tuvināšanās cīņā pret sociālšovinistiem. Tomēr V. I. Ļeņins ieteica neaprobežoties savā platformā ar to, kas noderīgs un pieņemams šiem elementiem, bet kritizēt viņu svārstības, atzīmēt viņu nekonsekvenci un izskaidrot, ka, tikai pārvēršot imperiālistisko karu pilsoņu karā, var iegūt demokrātisku mieru.

Pēc V. I. Ļeņina iniciatīvas konferencē nodibinājās kreiso cimervaldiešu grupa, kurā ietilpa 8 delegāti. Sī grupa izvirzīja rezolūcijas projektu, kurā pamatos bija atbalstīti Ļeņina lozungi, un īpašā paziņojumā atzīmēja, ka manifests nav līdz galam konsekvents, ka tā autori nevēlas saraut sakarus ar oportū-nismu. Tajā pašā laikā grupa balsoja par manifestu, jo tas nozīmēja pirmo soli cīņā pret karu.

Konferencei beidzoties, Cimervaldes kreiso grupa īpašā sanāksmē noformējās organizatoriski un ievēlēja vadošo orgānu — biroju. Grupa paziņoja, ka, palikdama kopējā Cimervaldes apvienībā, tā darbosies patstāvīgi starptautiskā mērogā, pamatojoties uz rezolūcijas projeKtu un manifesta projektu, kuri kreiso grupas vārdā tika ierosināti konferencē. Kreiso grupa izdeva vācu valodā savu orgānu «Vorbote» («Priekšvēstnesis»). Vadošais spēks grupā bija boļševiki, kas ieņēma īsti konsekventu nostāju.

Ap Cimervaldes kreiso grupu tad nu sāka veidoties inter-nacionālistiskā kustība visās zemēs. Sās darbības sekmes izpaudās cimervaldiešu otrajā Starptautiskajā sociālistiskajā konferencē, kas notika 1916. gada aprīlī Šveicē, Kintāles ciemā. Konferencē no 43 delegātiem cimervaldiešu kreiso grupai bija 12 cilvēku, bet vairākos jautājumos tā savāca līdz 45 procentus balsu.

Boļševiki izpildija savu internacionālo pienākumu. Viņu pašaizliedzīgais darbs palīdzēja vēiāk izveidoties komunistiskajām partijām visās kapitālistiskajās zemēs.

3. Ļeņina sociālistiskās revolūcijas teorija

Imperiālisms cilvēci bija novedis pie sociālistiskās revolūcijas. Tas padarīja revolūciju par praktisku aktuālu uzdevumu. Karš paātrināja revolūcijas priekšnoteikumu nobriešanu. Proletariāta šķiru cīņas jaunie apstākļi prasīja no marksistiskās partijas jaunu pieeju revolūcijas jautājumiem, prasmi radoši pielietot marksisma pamatprincipus jaunajos apstākļos.

Marksisma pamatlicēji atklāja kapitālistiskās iekārtas izveidošanās, attīstības un bojā ejas likumus. Bet laikmetā, kad dzīvoja Markss un Engelss, sociālistiskā revolūcija vēl nebija tiešs aktuāls uzdevums. V. I. Ļeņins pirmais no marksistiem dziļi analizēja jauno laikmetu. 1916. gadā viņš uzrakstīja darbu «Imperiālisms kā kapitālisma augstākā stadija». Analizēdams savākto ļoti plašo konkrēto vēstures materiālu, V. I. Ļeņins secināja, ka XX gadsimta sākumā kapitālisms pāraudzis jaunā stadijā — imperiālismā, «pāraudzis vispasaules sistēmā, kur saujiņa «attīstītāko» zemju koloniāli apspiež un finansiāli žņaudz pasaules iedzīvotāju milzīgo vairākumu» (Raksti, 22. sēj., 175. Ipp.).

Imperiālisms līdz pedejatn saasinaja visas kapitālisma pretrunas. Vispirms saasinājās kapitālisma galvenā pretruna. Ražošana kļuva aizvien vairāk sabiedriska, bet piesavināšanās palika privāta, ražošanas līdzekļi bija monopolistu saujiņas privātīpašums. Gigantiskais ražošanas spēku attīstības progress norisinājās nevis darbaļaužu, bet gan monopolistu interesēs. Visspēcīgajiem monopoliem, kuru rokās koncentrējās milzīgas bagātības, faktiski piederēja visa valsts vara. Visur pastiprinājās politiskā reakcija. Monopolu saimniekošana sagādāja darbaļaudīm milzīgu dārdzības pieaugumu, bezdarbu, pārmērīgi lielus nodokļus armijas un valsts aparāta uzturēšanai. Spaidu un ekspluatācijas nepieredzētā pastiprināšana ārkārtīgi saasināja pretrunu starp darbu un kapitālu, starp buržuāziju un proletariātu.

Tai pašā laikā ļoti saasinājās pretrunas starp atsevišķām imperiālistiskām valstīm vai valstu grupām par pasaules pārdalīšanu. Tas noveda pie pasaules kara.

Un, beidzot, ārkārtīgi saasinājās pretrunas starp imperiālistisko valstu saujiņu un daudzajām kolonijām un puskolonijām, kur bija nospiesti verdzībā simtiem miljonu darbaļaužu. Kapitālistisko attiecību attīstības rezultātā kolonijās radās nacionālais proletariāts, kas spēja nostāties tautas masu priekšgalā.

Visu pretrunu nedzirdētā saasināšanās imperiālisma apstākļos tad arī noteic imperiālisma kā kapitālisma pēdējās stadijas raksturu. Imperiālisms, rakstīja V. I. Ļeņins, ir «mirstošs kapitālisms».

Kopš paša savas revolucionārās darbības sākuma V. I. Ļeņins uzmanību koncentrēja galvenokārt uz to, lai izstrādātu tādas

loti svarīgas revolūcijas teorijas problēmas kā jautājumu par proletariāta hegemoniju, par proletariāta un visas zemniecības savienību un par viņu revolucionārā demokrātisko diktatūru buržuāziski demokrātiskā revolūcijā, par buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskā revolūcijā un par proletariāta un trūcīgās zemniecības savienību, par proletariāta diktatūru, par partijas vadošo lomu revolūcijā. Jau kara gados V. I. Ļeņins, balstīdamies uz imperiālisma analizi, attīstīja sociālistiskās revolūcijas teoriju un padarīja to bagātāku ar jaunām tēzēm, ko pamatos var izteikt šādi:

1. Imperiālisms ir radījis objektīvos priekšnoteikumus sociālistiskās revolūcijas realizēšanai. «Imperiālisms ir proletariāta sociālās revolūcijas priekšvakars,» tā V. I. Ļeņins raksturojis kapitālisma pēdējo stadiju (Raksti; 22. sēj., 178. Ipp.). Taču revolūcijas nedzimst gatavas, tās nevar mākslīgi izraisīt vai importēt no citas zemes. Revolūcija nobriest sabiedrības dzīlēs, tā izaug no objektīvi nobriedušām krizēm. Revolūcija nav domājama bez vispārpolitiskas krizes, kas aptver visus iedzīvotāju slāņus. Tādu krizi bija izraisījis arī imperiālistiskais karš.

Karu izraisīja laikmeta apstākļi, kad kapitālisms sasniedzis savu augstāko stadiju, kad izveidojusies monopolu un finansu kapitāla kundzība, kad svarīgu nozīmi preču eksporta vietā ieguvis kapitāla eksports, kad sākusies pasaules ekonomiskā sadalīšana starp starptautiskiem monopoliem un beigusies pasaules teritoriālā sadalīšana starp kapitālistiskajām lielvalstīm. Karu izraisīja imperiālisms, ko raksturo visu pretrunu saasināšanās. Imperiālistiskais karš savukārt ārkārtīgi saasināja visas imperiālismam piemītošās pretrunas un atsedza tās. Līdz ar to karš bija kapitālisma vispārējās krizes izpausme un sākums. Tas izveidoja lielākajā daļā zemju revolucionāru situāciju. Imperiālistiskais karš paātrināja kapitālisma attīstību. V. I. Ļeņins pierādīja, ka kara laikā monopolistiskais kapitālisms sāka pārvērsties valsts monopolistiskajā kapitālismā, monopolisti aizvien vairāk pakļāva sev valsts varu. Reizē ar to karš tā sasprindzināja visus darbaļaužu spēkus, ka viņiem bija jāizvēlas: vai nu mirt imperiālisma jūgā, vai arī uzticēt vadību proletariātam, lai pārietu uz sociālismu.

2. Revolucionāro situāciju raksturo trīs galvenās pazīmes: pirmkārt, neiespējamība valdošajām šķirām saglabāt negrozītā veidā savu kundzību. «Lai revolūcija sāktos,» rakstīja V. I. Ļeņins, «parasti nepietiek ar to, ka «apakšslāņi negrib», bet ir vajadzīgs vēl, lai «augšslāņi nevarētu» dzīvot pa vecam» (R a k s t i, 21. sēj., 181. Ipp.); otrkārt, darbaļaužu masu trūkuma un posta krasa saasināšanās krizes rezultātā; treškārt, plašo tautas masu aktīvajā rīcībā izpaustā neapmierinātība ar valdošo šķiru izturēšanos.

Tādi ir objektīvie, t. i., no atsevišķu cilvēku, partiju un šķiru gribas neatkarīgie apstākļi, kas rada revolucionāru situāciju.

Tomēr ne katra revolucionāra situācija pārvēršas revolūcijā. Lai revolucionāra situācija pārvērstos revolūcijā, bez objektīvajiem cēloņiem nepieciešami arī subjektīvie cēloņi, proti: progresīvās šķiras spēja un gatavība celties, lai gāztu valdošās šķiras. Bet šīs īpašības sagatavo un izkaldina, kā V. I. Ļeņins norādīja jau savos agrīnajos darbos, strādnieku šķiras partija, kas stāv revolucionārā marksisma pozicijās.

3. Sociālistiskajai revolūcijai nemaz nav nepieciešams, lai proletariāts kļūtu par iedzīvotāju vairākumu, kā to apgalvoja kautskieši. Sociālistiskā revolūcija nav arī viens akts vai viena kauja. Tas ir vesels šķiru cīņu (ekonomisku, politisku un ideoloģisku cīņu) laikmets. V. I. Ļeņins mācīja, ka revolūcija sastāvēs no daudzām visu apspiesto un neapmierināto iedzīvotāju šķiru, grupu un elementu, vispirms proletariāta un tā sabiedrotā — zemniecības kaujām pret valdošajām šķirām, no puspro-letārisko masu kustības pret muižnieku, buržuāzijas, nacionālajiem un cita veida spaidiem, no koloniju tautu sacelšanās un citiem masu cīņas veidiem. Proletariāta uzdevums ir vadīt visas šīs cīņas, lai virzītu tās uz vienotu mērķi — imperiālisma gāšanu un sociālistiskās revolūcijas realizēšanu. «Kas gaida «tīru» sociālu revolūciju,» rakstīja V. I. Ļeņins, «tas to nekad nesagaidīs. Tas ir revolucionārs vārdos, bet nesaprot īsto revolūciju» (Raksti, 22. sēj., 328. lpp.).

4. Nacionālās atbrīvošanās kustība, kas vērsta pret imperiālismu, satricina to, vājina tā spēkus un līdz ar to atvieglo vairāk attīstīto zemju strādniekiem uzbrukumu imperiālismam. No otras puses, strādnieku revolucionārā cīņa nodrošina apspiestajām nācijām sekmes nacionālās atbrīvošanās cīņā.

Bankrotējušo II Internacionāles partiju līderi neatzina nacionālās atbrīvošanās kustību par sociālistiskās revolūcijas sastāvdaļu un tādējādi nolēma revolūciju sakāvei. Trockisti, tāpat kā visi centristiskie elementi, noliedza nacionālās atbrīvošanās karus imperiālisma laikmetā. Arī Buharins un Pjatakovs uzskatīja, ka imperiālisma apstākļos nav iespējami nacionālās atbrīvošanās kari, un cīnījās pret to, lai programā ierakstītu prasību par nāciju pašnoteikšanos.

V. I. Ļeņins pierādīja, ka neatzīt nacionālās atbrīvošanās karus imperiālisma apstākļos īstenībā nozīmē aizstāvēt un attaisnot imperiālismu, neizmantot tādu svarīgu revolūcijas rezervi, kāda ir apspiesto tautu cīņa pret imperiālismu. V. I. Ļeņins 1916. gadā rakstīja, ka partija ir «par visu pret imperiālismu vērsto nacionālo kustību izmantošanu sociālistiskās revolūcijas nolūkos» (Raksti, 22. sēj., 316. lpp.).

5. Imperiālisms ir pasaules sistēma. Šajos apstākļos nemaz nav obligāti, lai revolūcija notiktu visvairāk attīstītajā kapitālistiskajā zemē. Imperiālisma ķēdi pārraus tās vājākajā posmā, ja būs attiecīgi objektīvie un subjektīvie priekšnoteikumi — ja būs

sasniegts zināms kapitālisma attīstības līmenis, ja būs proletariāts un viņa partija, kas spēj vadīt neproletāriskās masas, vispirms zemniecību. Kur pretrunas izpaužas visasāk un kur ir sagatavoti spēki, — tur arī var notikt sociālistiskā revolūcija..

6. Imperiālisms un imperiālistiskais karš radīja jaunu situāciju. Saskaņā ar to V. I. Ļeņins, pamatodamies uz marksisma teoriju, skatīja cauri Marksa un Engelsa tēzi par sociālisma vienlaicīgu uzvaru visās vai lielākajā daļā kapitālistisko zemju. Uz šo tēzi pamatojās visi marksisti pirms kara. No šās tezes izrietēja, ka sociālisma uzvara vienā atsevišķā zemē nav iespējama. Sī teze bija pareiza pirmsimperiālistiskā kapitālisma periodā, kad kapitālisms attīstījās pa augšupejošu līniju. Toreiz sociālistiskā revolūcija varēja būt sekmīga tikai tad, ja visu vai lielākās daļas kapitālistisko zemju proletariāts vienlaikus sāktu revolucionāru cīņu pret kapitāla kundzību. Sī nostādne vairs nebija pareiza imperiālistiskā kapitālisma laikmetā. Tā bija novecojusi, un to vajadzēja nomainīt ar citu.

Izstudējis imperiālismu, V. I. Ļeņins pierādīja, ka kapitālisma ekonomiskās un politiskās attīstības nevienmērība imperiālisma apstākļos kļūst sevišķi katastrofiska un lēcienveidīga. Pamatojoties uz šo likumu, V. I. Ļeņins secināja, ka imperiālisma periodā sociālisms nevar vienlaikus uzvarēt visās zemēs, ka ir iespējama sociālisma uzvara sākumā vienā atsevišķā zemē vai vairākās zemēs. Savus uzskatus V. I. Ļeņins iztirzāja rakstā «Par Eiropas Savienoto Valstu lozungu» (1915. g.) un «Proletāriskās revolūcijas kara programa» (1916. g.).

«Ekonomiskās un politiskās attīstības nevienmērība,» rakstīja V. I. Ļeņins, «ir neapstrīdams kapitālisma likums. No tā jāsecina, ka iespējama sociālisma uzvara pirmajā sākumā nedaudzās vai pat vienā atsevišķi ņemtā kapitālistiskā zemē» (Raksti, 21. sēj., 302. lpp.).

Atgriezdamies pie šā jautājuma rakstā «Proletāriskās revolūcijas kara programa», V. I. Ļeņins uzsvēra:

«Kapitālisma attīstība dažādās zemēs noris augstākā mērā nevienmērīgi. Preču ražošanas iekārtā citādi arī nevar būt. No tā izriet nenoliedzams secinājums: sociālisms nevar uzvarēt vienlaicīgi visās zemēs. Tas sākumā uzvarēs vienā vai vairākās zemēs, kamēr pārējās kādu laiku paliks buržuāziskas vai pirmsburžuāziskas» (Raksti, 23. sēj., 67. lpp.).

7. Sociālistiskajā revolūcijā uzvarējušais proletariāts nodibinās savu diktatūru, bez kuras nav domājama šķiru iznīcināšana un sociālisma uzcelšana. Dažādās zemēs atkarībā no ekonomiskās attīstības līmeņa, no šķiru samēra, no vēsturiskajām tradīcijām iespējama viena vai otra īpatnība tai veidā, kādā notiks pāreja uz sociālismu.

«Visas nācijas nonāks pie sociālisma, tas ir nenovēršami, bet visas nenonāks pilnīgi vienādi, katra ienesīs īpatnību vienā vai otrā demokrātijās formā, vienā vai otrā proletariāta diktatūras paveidā, vienā vai otrā tempā, kādā notiks dažādu sabiedrības dzīves pušu sociālistiskās pārveidības,» rakstīja V. I. Ļeņins (Raksti, 23. sēj., 57. lpp.).

Atzīmēdams, ka pāreja no kapitālisma uz komunismu katrā ziņā notiks ļoti daudzās un dažādās politiskās formās, V. I. Ļeņins uzsvēra, ka visu šo pārejas formu būtība būs viena — proletariāta diktatūra.

«Proletariāta kā vienīgās līdz galam revolucionārās šķiras diktatūra,» rakstīja V. I. Ļeņins, «nepieciešama, lai gāztu buržuāziju un atsistu tās kontrrevolucionāros mēģinājumus» (R ākst i, 23. sēj., 56. un 57. lpp.).

8. Sociālisma uzvara vienā zemē radīs imperiālistos tieksmi iznīcināt sociālistisko valsti. Tāpēc proletariātam vajadzēs ar ieročiem rokās nosargāt sociālistisko valsti.

«Tam,» rakstīja V. I. Ļeņins savā darbā «Proletāriskās revolūcijas kara programa» par sociālisma uzvaru vienā zemē, «jārada ne vien rīvēšanās, bet arī citu zemju buržuāzijas tieša cenšanās sagraut uzvarējušo sociālistiskās valsts proletariātu. Šais gadījumos karš no mūsu puses būtu likumīgs un taisnīgs» (Raksti, 23. sēj., 67. lpp.).

Tādējādi Ļeņina sociālistiskās revolūcijas teorijas sastāvdaļa, kas tieši izriet no mācības par sociālisma uzvaras iespēju vienā zemē, ir teze par sociālistiskās valsts bruņotu aizsardzību, par taisnīgiem kariem, lai nosargātu uzvarējušo sociālismu.

Tā bija jauna teorētiska nostādne, jauna, ļeņiniska sociālistiskās revolūcijas teorija.

Ļeņina sociālistiskās revolūcijas teorija bija tālākais solis marksisma radošajā attīstībā, to Ļeņina ideju attīstībā, kuras izklāstītas darbā «Sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskā revolūcijā» un citos darbos. V. I. Ļeņina teorijā ievēroti jaunie apstākļi, ko bija radījis imperiālisms, un pasaules proletariāta revolucionārās cīņas jaunā pieredze.

Ļeņina sociālistiskās revolūcijas teorija deva visu zemju strādnieku šķirai skaidru priekšstatu par revolūcijas virzītājiem spēkiem, par revolūcijas uzvaras nosacījumiem un attīstības perspektīvām. Ļeņina sociālistiskās revolūcijas teorijas spēks meklējams tai apstāklī, ka tā atraisa strādnieku iniciatīvu cīņā ar savu nacionālo buržuāziju, norāda katras zemes strādnieku šķirai ceļu, kā atbrīvoties no neskaitāmajām nelaimēm, kuras rada imperiālisms.

4. Februāra buržuāziski demokrātiskā revolūcija. Strādnieku un zaldātu deputātu padomju izveidošanās. Divvaldība Krievijā

Vēstures objektīvā gaita apliecināja, ka ir taisnība V. I. Ļeņina apgalvojumam, ka karš radījis revolucionāru situāciju. Karš sevišķi ļauni ietekmēja atpalikušo Krieviju, kas bija vājākais posms pasaules imperiālisma ķēdē. Ar diviem kara gadiem pietika, lai iedragātu cariskās Krievijas spēkus. 1916. gadā pilsētās sākās bads. Nepietika naudas kara turpināšanai. Carisms bija spiests ārzemēs aizņemties gandrīz 8 miljardus rubļu. Tas pastiprināja carisma atkarību no angļu un franču imperiālisma. Draudēja briesmas zaudēt nacionālo patstāvību. Muižnieki un buržuāzija meklēja pie ārzemju imperiālistiem atbalstu pret savu tautu. Uz proletariāta pleciem gūlās uzdevums glābt Krieviju no izpostīšanas un no briesmām, ka tā varētu kļūt par ārzemju imperiālistu puskoloniju.

Boļševiku partija saprata, ka revolūcija ir pie sliekšņa. V. I. Ļeņins jau 1915. gadā rakstā «Dažas tēzes» dziļi analizēja topošo revolūciju. Viņš parādīja, ka priekšā stāvošā revolūcija pēc sava rakstura būs buržuāziski demokrātiskā revolūcija. Tās tiešais uzdevums ir gāzt carismu un likvidēt visas dzimtbūšanas atliekas. Desmit gados, kas bija pagājuši kopš pirmās — 1905.—1907. g. buržuāziski demokrātiskās revolūcijas, daudz kas bija mainījies. Dziļāka bija kļuvusi šķiriskā noslāņošanās uz laukiem, bija izaudzis un nostiprinājies proletariāts, imperiālistiskais karš bija Krievijā saasinājis un atsedzis visas pretrunas. Vēsturiskā attīstība bija radījusi labvēlīgus apstākļus buržuāziski demokrātiskās revolūcijas straujākai pāraugšanai sociālistiskā revolūcijā. Tas bija galvenais, ar ko Krievijas otrā revolūcija atšķīrās no pirmās.

Krievijā strauji auga strādnieku kustība. 1916. gadā notika 1500 streiku. Streikoja pāri par miljonu strādnieku, t. i., divreiz vairāk nekā iepriekšējā gadā.

Strādnieku kustības ietekmē pastiprinājās un paplašinājās zaldātu revolucionārā kustība. Frontē bieži vien veseli pulki atteicās izpildīt priekšniecības pavēles. Tūkstošiem zaldātu atstāja fronti un devās uz aizmuguri, atzīdami, ka labāk saņemt sodu par dezertešanu nekā krist karā svešu interešu dēļ. Daudzos-frontes sektoros pastiprinājās brāļošanās.

Uz laukiem zemnieki sāka sagrābt muižnieku labību un inventāru un bieži vien arī dedzināja muižas, lai ienīstos muižniekus izkvēpinātu no viņu ligzdām.

Sakustējās arī apspiestās nācijas. 1916. gada vidū Vidusāzijā un Kazahijā uzliesmoja sacelšanās, kas aptvēra miljoniem cilvēku. Acīm redzot bija nobriedusi revolucionāra krize.

Tuvojošās revolūcijas satrauktas, valdošās šķiras sāka rīkoties, lai novērstu revolūcijas attīstību. Cara valdība nolēma atlaist Valsts domi un nodot varu militāra diktatora rokās. Lai

atraisītu sev rokas cīņai ar revolūciju, cara valdība sāka slepenas sarunas ar Vāciju par kara pārtraukšanu un separāta miera noslēgšanu.

Gatavošanās slēgt mieru ar Vāciju sacēla trauksmi Antantes un Krievijas imperiālistos. Antante baidījās zaudēt krievu armijas palīdzību, bet Krievijas buržuāzija baidījās, ka zaudēs peļņu, kas plūda tās kabatās, un ka nepiepildīsies tās imperiālistiskie plāni. Krievijas buržuāzija, ko atbalstīja angļu, franču un amerikāņu imperiālisti, savukārt nolēma aizsteigties priekšā revolūcijai, nomainot caru. Bija paredzēts apcietināt Nikolaju II, piespiest viņu atteikties no troņa par labu savam mazgadīgajam dēlam, bet par reģentu (pavaldoni) iecelt lielkņazu Mihailu, cara brāli.

Abas sazvērestības bija vērstas pret revolūciju, taču tās nespēja to novērst. Streiku vilnis auga ar katru dienu. 1917. gada janvārī streikoja 250 tūkstoši, februārī — vairāk nekā 400 tūkstoši strādnieku. Situācija bija sasprindzināta līdz pēdējam. Jebkurš liels streiks varēja pāraugt revolūcijā.

Sevišķi sasprindzināta situācija izveidojās galvaspilsētā. 17. februārī Putilova rūpnīcā sāka streikot kāda no darbnīcām. Administrācija nolēma ar 22. februāri uzņēmumu slēgt. Nākošajā dienā, 23. februārī, darbaļaudis svinēja Starptautisko strādnieču dienu (Starptautisko sieviešu dienu). Boļševiku Pēterburgas komiteja aicināja strādniekus atzīmēt šo dienu ar politisku streiku. Putilova rūpnīcas strādnieki, noorganizējuši demonstrāciju, devās uz pilsētas centru. Ceļā putiloviešiem pievienojās citu rūpnīcu strādnieki. Šajā dienā sāka streikot gandrīz 90 tūkstoši strādnieku 50 uzņēmumos. Demonstrācijā piedalījās sievietes, kas stāvēja rindās pēc pārtikas. Parādījās plakāti ar prasībām: «Maizi!», «Nost ar karu!», «Nost ar patvaldību!».

Nākošajā dienā demonstrācija turpinājās ar. jaunu spēku. Galvaspilsētā streikoja ap 200 tūkstoši cilvēku. Boļševiki nolēma turpināt streiku, pārvērst to vispārējā streikā un pāriet uz sacelšanos. 25. februāris iezīmējās ar vispārēju streiku. Sākās sadursmes ar policiju. Bija jau nogalinātie un ievainotie. Cara varas orgāni, baidīdamies no notikumu attīstības, pieprasīja palīgspēkus no frontes. Nikolajs II no Galvenās mītnes (Augstākā virspavēlnieka štābs) deva pavēli pa tiešo vadu: «Pavēlu jau rīt galvaspilsētā izbeigt nekārtības. ..» Naktī uz 26. februāri oliranka izdarīja plašus arestus strādnieku kvartālos. Tai izdevās apcietināt piecus boļševiku Pēterburgas komitejas locekļus.

26. februārī no rīta pēc boļševiku aicinājuma strādnieki pārgāja no politiska streika uz sacelšanos. Viņi atbruņoja policiju un paši apbruņojās. Policija atklāja uguni uz demonstrantiem. Tikai Znamenskas laukumā vien tika nogalināti apmēram 40 cilvēki.

Revolucionāro notikumu ietekmēti, zaldāti sāka svārstīties. Pēterburgas komiteja vērsās pie viņiem ar aicinājumu pievienoties revolūcijai, «...vienīgi strādnieku šķiras un revolucionārās

armijas brālīgā savienība,» bija teikts skrejlapā, «nesīs atbrīvošanos verdzībā nospiestajai tautai un izbeigs savstarpējo bezjēdzīgo slaktiņu.» Petrogradā izvietotajās karaspēka rezerves daļās atradās daudz galvaspilsētas strādnieku, kas nebija sarāvuši sakarus ar saviem uzņēmumiem. Strādnieki iekļuva kazarmās un pārliecināja zaldātus atbalstīt revolūciju. Kāda no Pāvela pulka rotām atteicās šaut uz tautu.

Nākamajā dienā, 27. februārī, sacelšanās pārņēma visu pilsētu. Sacēlušies strādnieki ieņēma arsenālu un apbruņojās. Zaldāti sāka pāriet revolūcijas pusē. Pret vakaru pāri par 60 tūkstošiem garnizona zaldātu bija pievienojušies tautai, kas bija sacēlusies. Tā izveidojās strādnieku un zaldātu šineļos tērpto zemnieku savienība. Tika ieņemti cietumi un atbrīvoti politiskie ieslodzītie. Partijas Centrālās Komitejas birojs izlaida manifestu ar aicinājumu likvidēt carismu un nodibināt revolucionāru pagaidu valdību, kuras uzdevums izveidot demokrātisku republiku, ieviest astoņu stundu darba dienu, konfiscēt muižnieku zemi zemnieku labā un kopā ar visas pasaules strādniekiem panākt, lai nekavējoties tiktu izbeigts imperiālistiskais karš.

Boļševiki bija vienīgā partija, kas griezās pie tautas ar revolucionāru platformu un aicināja masas galīgi sagraut carismu. Boļševiku iedvesmoto tautas masu trieciena rezultātā sabruka Romanovu monarhija.

Sacelšanās uzvaras dienā boļševiki aicināja strādniekus nodibināt strādnieku deputātu padomi. Viņi rakstīja skrejlapā:

«Lai uzvarētu, mums vajadzīga organizētība, mums vajadzīgs kustības vadošais centrs.

Rūpnīcās nekavējoties ievēlējiet rūpnīcu streiku komitejas. Viņu pārstāvji sastādīs Strādnieku Deputātu Padomi, kas uzņemsies kustības organizētājas lomu un izveidos revolucionāro Pagaidu valdību.»

27. februāra vakarā Taurijas pilī ieradās pirmie uzņēmumos un karaspēka daļās ievēlētie delegāti. Strādnieku un zaldātu kaujinieciskā vienotība, kas bija sākusies Petrogradas ielās un laukumos, izpaudās vienotas revolucionāras organizācijas — Strādnieku un zaldātu deputātu padomes nodibināšanā atšķirībā no 1905. gada revolūcijas, kad padomes pastāvēja šķirti.

Sacelšanās uzvaru Petrogradā atbalstīja revolucionārais apvērsums visā Krievijā. Visās guberņās un vairumā apriņķu pilsētu ievēlēja strādnieku un zaldātu deputātu padomes. Daudzos rūpniecības rajonos — Centrālajā rūpniecības apgabalā, Urālos, Donbasā — padomes revolucionārā kārtā ieviesa astoņstundu darba dienu, padzina policiju un nodibināja Sarkano gvardi uzņēmumu apsargāšanai un revolūcijas aizstāvēšanai, atcēla cariskos tiesnešus un ievēlēja jaunus, tautas tiesnešus. Padomes nereti atstādināja rūpnīcu administrāciju, kas bija sevišķi neganti ekspluatējusi strādniekus, un nodibināja strādnieku kont-

roli. Garnizoni pakļāvās padomēm. Taču arī nerūpnieciskajos rajonos padomes rīkojās kā vara, uzņēmās cīņu ar pārtikas grūtībām un atbalstīja strādniekus konfliktos ar uzņēmējiem. Padomes kā strādnieku un zemnieku savienības orgāni bija sacelšanās orgāni un revolūcijā' uzvarējušo strādnieku un zemnieku varas orgāni.

Bet blakus padomēm, kas iemiesoja proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātisko diktatūru, radās Pagaidu valdība, kura pārstāvēja buržuāzijas diktatūru. Tiklīdz kļuva zināms, ka revolūcija galvaspilsētā uzvarējusi, Valsts dome nolēma ievēlēt Pagaidu komiteju, kurai uzdeva «nodibināt kārtību» pilsētā. Komiteja nepavisam nedomāja ņemt varu savās rokās. Komitejas pirmais solis bija delegācijas sūtīšana uz fronti pie Nikolaja II, lai pierunātu viņu atteikties no troņa par labu savam dēlam. So prasību atbalstīja visu frontu pavēlnieki, kas paziņoja Nikolajam II, ka viņi negalvo par armiju. Cars parakstīja manifestu, kurā atteicās no varas savā un dēla vārdā par labu savam brālim Mihailam.

Buržuāzijas mēģinājums saglabāt monarhiju neizdevās. Jautājumu par varu izšķīra ne jau Valsts domes sienās: to izšķīra sacēlušies strādnieki un zaldāti. Kad Valsts domes Pagaidu komitejas loceklis kadets Miļukovs kādā mītiņā izteicās par monarhijas saglabāšanu, sašutuma vētra pārņēma sacēlušos tautu. Buržuāzija nolēma ņemt varu savās rokās, lai nepieļautu revolūcijas padziļināšanos.

Valsts domes Pagaidu komiteja nolēma uzsākt sarunas ar ' Pelrogradas Strādnieku un zaldātu deputātu padomi. Padomē un sevišķi tās prezidijā pārsvarā bija eseri un meņševiki. Baidīdamies no revolūcijas attīstības ne mazāk kā buržuāziskās partijas, eseri un meņševiki savukārt steidzās pēc iespējas ātrāk izbeigt tautas revolucionāro cīņu. Neapspriežot jautājumu Padomes sēdē, eseru un meņševiku līderi slepeni, savu domubiedru vidū, nolēma atbalstīt buržuāzisko valdību, ko dibināja Valsts domes Pagaidu komiteja. Eseri un meņševiki tomēr izvairījās atklāti piedalīties šajā valdībā, lai nezaudētu masu uzticību.

2. martā uz šās vienošanās pamata tika izveidota buržuāziskā Pagaidu valdība ar kņazu G. J. Ļvovu priekšgalā. Vairums ministru bija no oktobristu partijas un kadetu partijas. Valdības sastāvā bija trudoviks Kerenskis, ko neviens nebija deleģējis, bet ko buržuāzija, lai apmānītu masas, ietilpināja valdībā kā «demokrātijās ķīlnieku», kā rakstīja buržuāzijas prese. Uz vietām tauta atcēla gubernatorus un ispravņikus. Viņu vietā Pagaidu valdība iecēla zemstu valžu priekšsēdētājus, kas bija ievēlēti pēc vecajiem, cara likumiem, un savus komisārus, parasti no kadetiem un oktobristiem. Valdība centās saglabāt pēc iespējas vairāk no vecā valsts aparāta.

Tā Krievijā izveidojās divvaldiba: Pagaidu valdība un

Strādnieku un zaldātu deputātu padome. Padomes eseriski meņ-ševistiskie līderi labprātīgi atdeva varu buržuāzijai, apņemdamies atbalstīt buržuāzisko Pagaidu valdību. Radās ārkārtīgi oriģināls divu diktatūru savijums: buržuāzijas diktatūras un proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskās diktatūras savijums.

Ka valsts varu sagrāba buržuāzija, tas izskaidrojams ar vairākiem apstākļiem.

Februāra revolūcija iezīmēja strauju pavērsienu no carisma patvaļas un terora uz plašu politisku brīvību. Desmitiem miljonu cilvēku, kas pirms tam politikā nebija piedalījušies un kam tajā nebija pieredzes, pēkšņi tika iesaistīti politiskā darbībā. Tādā sīkburžuāziskā zemē, kāda bija Krievija, šo cilvēku galveno masu sastādīja sīkburžuāzija, kas svārstījās starp buržuāziju un proletariātu. Sis apstāklis izšķirīgi ietekmēja plašas strādnieku aprindas.

«Milzīgais sīkburžuāzijas vilnis,» rakstīja V. 1. Ļeņins, «pāršļāca visu, nomāca apzinīgo proletariātu ne tikai ar savu lielo skaitu, bet arī idejiski, t. i., saindēja, aizrāva ļoti plašas strādnieku aprindas ar sīkburžuāziskiem uzskatiem politikā» (Raksti, 24. sēj., 41. lpp.).

Sīkburžuāzijas vilnis savukārt noteica padomju vairākuma sastāvu, radot tajās pārsvaru sīkburžuāzisko partiju pārstāvjiem. Tā kā politiskajā arēnā uznāca miljoniem lielas sīkburžuāziskas masas, eseri un meņševiki uz laiku ieguva pārsvaru padomēs. Ar to izskaidrojams, kāpēc uzvarējušie strādnieki un zemnieki savu padomju personā labprātīgi atdeva varu buržuāzijas pārstāvjiem.

Tai laikā, kad boļševiki masu priekšgalā cīnījās pret carismu, eseri un meņševiki steidzās izmantot tautas uzvaru un revolūcijas viļņa virsotnē nokļūt vadībā.

Otrs cēlonis tam, ka varu sagrāba buržuāzija, bija proletariāta un zemniecības nepietiekamā organizētība un nepietiekamais apzinīgums. Carisma represijas vissmagāk skāra strādnieku organizācijas. Boļševiku partijas vadoņi lielāko tiesu atradās cietumos, trimdā vai emigrācijā. V. I. Ļeņins bija spiests dzīvot ārzemēs. Uzturēt sakarus ar Krieviju viņam bija stipri grūti. Turpretim buržuāzijas politiskās organizācijas netika vajātas. Buržuāzija kara laikā nostiprinājās ekonomiski un politiski. Tā bija tajā laikā labāk organizēta nekā tautas masas. Proletariāts carisma represiju rezultātā bija mazāk organizēts. Viņa politiski visvairāk nobriedusī daļa bija mobilizēta armijā, daudzi bija karā krituši. Mobilizēto vietā uzņēmumos ieradās citi cilvēki no laukiem. Bija vajadzīgs laiks, lai viņus pāraudzinātu.

Buržuāzijas uzvarā sava loma bija arī ārvalstu kapitālistu sniegtajai palīdzībai.

1914.—1918. gada imperiālistisko pasaules karu izraisīja imperiālisma pretrunas. Kara cēlonis bija kapitālisma nevienmērīgā attīstība, monopolistu cīņa par pasaules pārdalīšanu un viņu cenšanās apspiest revolucionāro kustību.

Karš bija visu II Internacionāles partiju pārbaude. Kara laikā sociāloportūnisms pārauga sociālšovinismā. Vairums II Internacionāles partiju nodeva sociālismu, sāka aizstāvēt imperiālismu un līdz ar to ir atbildīgas cilvēces priekšā par asiņainā kara drausmīgajām sekām. II Internacionāle sabruka. Vienīgi boļševiku partija parādīja, ka tā ir uzticīga sociālismam, un bija paraugs, kā veikt revolucionāro darbu masās, kā sagatavot masas, tai skaitā arī anmiju, revolūcijai. Vienīgi boļševiku partija deva pareizus lozungus — lozungu, ka jācīnās pret imperiālistisko karu, lozungu, ka strādnieku šķirai jāgāž sava valdība katrā karojošā zemē. Partija attīstīja marksismu, padarīdama to bagātāku ar V. I. Ļeņina mācību par imperiālismu, ar mācību par sociālisma uzvaras iespējamību vienā atsevišķā zemē.

Karš atnesa tautām milzīgu postu. Karā tika nonāvēti 10 miljoni un ievainoti 20 miljoni cilvēku. Karš pastiprināja visas imperiālisma pretrunas. Tas bija spilgts kapitālisma vispārējās krizes izpaudums. Karš uzskatāmi parādīja, pie kā noved imperiālisma kundzība. Karš paātrināja kapitālisma attīstību un monopolistiskā kapitālisma pāraugšanu valsts monopolistiskajā kapitālismā. Līdz ar to tas pastiprināja revolūcijas objektīvos priekšnoteikumus. V. I. Ļeņins rakstīja, ka karš kļuvis par revolūcijas visspēcīgo «režisoru». ,

Februāra buržuāziski demokrātiskā revolūcija apstiprināja V. I. Ļeņina izstrādāto partijas lozungu pareizību. Tas bija sākums imperiālistiskā kara pārvēršanai pilsoņu karā. Revolūcija paradīja, cik pareiza bijusi partijas nostāja, kas orientēja uz savas valdības sakāvi. Carisma sakāve atviegloja revolucionāro cīņu masām, kuras arī gāza patvaldību. Revolūcija apstiprināja, ka boļševiki rīkojušies pareizi un savlaicīgi, saraudami organizatoriskos sakarus ar meņševikiem un padzīdami meņševikus no partijas.

Februāra revolūcijā pašu masu jaunrades rezultātā izveidojās strādnieku un zaldātu deputātu padomes — proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskās diktatūras orgāni. Bet meņševiki un eseri, kam bija vairākums lielākajā daļā padomju, rīkojās pretēji strādnieku un zemnieku interesēm un nodeva valsts varu Pagaidu valdībai — buržuāzijas diktatūras organam. Krievijā nodibinājās divvaldība. Partijai izvirzījās uzdevums panākt visas varas pāriešanu padomju rokās.

Februāra buržuāziski demokrātiskā revolūcija veica partijas tuvāko uzdevumu — carisma gāšanu un pavēra iespējas kapitālisma likvidēšanai un sociālisma nodibināšanai.

«

VII NODAĻA PARTIJA — LIELĀS OKTOBRA SOCIĀLISTISKĀS REVOLŪCIJAS UZVARAS IEDVESMOTĀJA UN ORGANIZĒTĀJA (1917. g. marts — oktobris)

1. Krievijas starptautiskais un iekšējais stāvoklis pēc carisma gāšanas. Partijas iznākšana no pagrīdes

1917. gada Februāra revolūcija mainīja Krievijas stāvokli starptautiskajā arēnā. Visas pasaules darbajaudis ar prieku apsveica'Krievijas strādnieku šķiru, kas imperiālistiskā kara laikā pirmā bija pacēlusi sacelšanās karogu. Krievijas revolūcijas ietekmē pastiprinājās strādnieku un pretkara kustība citās zemēs, sevišķi karojošajās valstīs.

Abu imperiālistisko bloku — gan Antantes, gan Vācijas un tās sabiedroto valdošajās šķirās revolūcija modināja lielas bažas. Imperiālisti baidījās, ka Krievijas revolūcijas piemērs var ietekmēt visas pasaules darbaļaudis. Un šai ziņā viņi nemaldījās.

Karojošo lielvalstu stāvoklis nebija vienāds. Vācija bija guvusi lielus panākumus frontē, bet tās spēki bija pārmērīgi sasprindzināti; rūpniecība tikko spēja apgādāt fronti, tauta cieta badu. Kara turpināšana divās frontēs — gan pret Angliju un Franciju, gan pret Krieviju — draudēja Vācijai ar pilnīgu sakāvi. Vācijas un tās sabiedroto valdības nolēma izmantot revolūciju Krievijā, lai uzspiestu Krievijai separātu mieru un pēc tam raidītu visus spēkus pret Antanti. Baidīdamies, ka revolūcijas padziļināšanās likvidēs buržuāzisko valdību Krievijā un tādējād^5 pastiprinās revolucionāro kustību visā pasaulē, Vācijas valdītāji gribēja noslēgt mieru ar Pagaidu valdību.

Anglijas un Francijas stāvoklis bija nedaudz labāks nekā Vācijai un tās sabiedrotajiem. Cenzdamās sasniegt savus imperiālistiskos mērķus, 1917. gada aprīlī Antantes pusē nostājās Amerikas Savienotās Valstis ar savu milzīgo rūpniecības potenciālu. Bet Antante baidījās, ka revolūcijas attīstība ietekmēs strādnieku kustību tās aizmugure, novedīs pie Krievijas izstāša-

nās no kara un tad būs grūtāk uzvarēt Vāciju. Antantes imperiālisti nolēma atbalstīt Pagaidu valdību un piespiest Krieviju turpināt karu. Līdz ar to ASV, Anglijas un Francijas imperiālisti cerēja izmantot Krievijas novājināšanos karā, lai nospiestu to vēl lielākā ekonomiskā verdzībā un lai kapitālisti varētu vēl vairāk ekspluatēt Krievijas tautas.

Tādējādi visu karojošo zemju buržuāzija centās palīdzēt Pagaidu valdībai apspiest revolūciju Krievijā un līdz ar to novērst revolūciju savā aizmugurē.

Krievijas darbaļaudis, izdarījuši revolūciju, cerēja iegūt mieru, zemi, maizi un brīvību. Taču buržuāziskā valdība pat nedomāja izbeigt karu, bet, gluži otrādi, gribēja izmantot revolūciju, lai realizētu savus aneksionistiskos plānus. Pagaidu valdība apstiprināja vecos cara līgumus, kas Krieviju bija saistījuši pie Antantes. Buržuāzija cerēja, ka kara turpināšana palīdzēs iznīcināt divvaldību Krievijā un visa vara pilnīgi pāries viņas rokās. Tāpēc buržuāzijas lozungs bija «Karš līdz galīgai uzvarai!»

Pagaidu valdība negribēja atrisināt arī agrāro jautājumu. Dot zemniekiem zemi nozīmēja dot triecienu ne tikai muižnieku īpašumam, bet arī kapitālistiskajam īpašumam, jo liela daļa muižnieku zemes bija ieķīlāta kapitālistiskajās bankās. Šās zemes konfiskācija nozīmētu daudzus miljardus lielo banku kapitālu zaudēšanu. Neiedrošinādamās atklāti paziņot, ka nevēlas atdot zemi zemniekiem, Pagaidu valdība tos krāpa, atliekot šā jautājuma izlemšanu līdz Satversmes sapulces sasaukšanai, un apspieda jebkurus zemnieku mēģinājumus atņemt muižniekiem zemi.

Buržuāzija nedomāja par darbaļaužu stāvokļa uzlabošanu. Saņēmusi varu, tā darīja visu, lai palielinātu savu peļņu. Buržuāziskā valdība atcēla visus vecos likumus, kas kavēja banku attīstību, akciju sabiedrību dibināšanu un monopolu attīstību. Zaudējusi katru mēra sajūtu, buržuāzija sāka raust tādu peļņu, kas tālu pārsniedza tās agrāko, carisma laiku skandalozi augsto peļņu.

Pagaidu valdība nedomāja likvidēt nacionālos spaidus. Pēc sava rakstura būdama imperiālistiska, tā nacionālajā jautājumā turpināja carisma kolonizatorisko politiku. Viss apspiešanas aparāts uz vietām palika bez pārmaiņām.

Tomēr revolūcijas apstākļos Pagaidu valdība nevarēja atklāti uzsākt cīņu pret padomēm, kuru pusē bija masas. Viņa sāka slepenu cīņu pret masu revolucionāro kustību, cenzdamās iegūt laiku, lai savāktu spēkus atklātam uzbrukumam.

Cīņā par savu vienvaldību buržuāzija cerēja, ka to atbalstīs eseri un meņševiki, kuri uzskatīja revolūciju par pabeigtu un tās mērķi par sasniegtu, ja jau carisms gāzts un vara buržuāzijas rokās, un kuri atzina, ka par revolūcijas attīstību, par pāreju uz sociālistisku revolūciju nevar būt pat runa. Eseri un meņševiki centās tautai iestāstīt, ka ar revolūcijas uzvaru kara

raksturs esot mainījies, ka tas vairs neesot imperiālistisks karš, un aicināja aizsargāt buržuāzisko tēviju. Krāpdami tautu, viņi dēvēja sevi par «revolucionāriem aizsardzībniekiem». Liela daļa tautas masu, kas tikai nesen bija iesaistītas politikā, sākumā nesaprata, ka tā ir krāpšana, un noticēja eseru un meņševiku apgalvojumiem.

V. I. Ļeņins stingri atšķīra masu «aizsardzībniecisko» noskaņojumu, kas bija pārņēmis miljoniem zemnieku un strādnieku, no meņševiku partijas un eseru partijas aizsardzībniecības. Strādnieki un darba zemnieki karā nebija ieinteresēti. Masu «aizsardzībnieciskais» noskaņojums bija, kā atzīmēja V. I. Ļeņins, viņu godīgo maldu rezultāts. Turpretim ar eseriem un meņševikiem bija pavisam citādi. Viņu aizsardzībniecība bija izskaidrojama ar to, ka zināma sīkburžuāzijas daļa, kuru viņi pārstāvēja, bija ieinteresēta iegūt kādu tiesu no virspeļņas, ko kapitālistiem deva karš un apspiesto tautu aplaupīšana.

Cenzdamies maskēt savu nodevīgo pāreju buržuāzijas pusē, eseri un meņševiki solījās nodibināt kontroli pār Pagaidu valdības darbību. Viņi izvirzīja formulu «tiktāl —- ciktāl»: sak, ciktāl valdība veikšot revolūcijas uzdevumus, tiktāl tā esot atbalstāma; ja turpretim valdība mēģināšot griezties atpakaļ uz veco iekārtu, to vajagot kritizēt, bet nekādā ziņā ne gāzt. Tā bija masu krāpšana, jo kontrolēt bez varas nav iespējams. īstenībā šāda kontrole nozīmēja vienošanos ar buržuāzisko valdību, uzticību tai un tās atbalstīšanu.

Eseri un meņševiki, tāpat kā buržuāziskā Pagaidu valdība, pūlējās pierunāt tautu atlikt jautājumus par mieru, zemi un maizi līdz Satversmes sapulcei, bet paši nemaz nesteidzās to sasaukt. Eseri un meņševiki atklāti pārvērtās par partijām, kas izlīga ar buržuāziju. Viņi centās saglabāt un nostiprināt kapitālistisko iekārtu.

Boļševiku partija iznāca no pagrīdes un pinmo reizi guva iespēju darboties atklāti un brīvi. 5. martā iznāca boļševiku partijas Centrālās Komitejas un Pēterburgas komitejas preses orgānā — avīzes «Pravda» pirmais numurs.

Apbruņota ar Ļeņina sociālistiskās revolūcijas teoriju, partija cīnījās par februāra dienās panāktās uzvaras nostiprināšanu, par revolūcijas tālāku padziļināšanu. Partija bija pret uzticības izteikšanu buržuāziskajai Pagaidu valdībai. 4. martā CK birojs pieņēma rezolūciju pret jebkādu vienošanos ar valdību, kas sastāvēja no lielburžuāzjjas un muižniecības pārstāvjiem. Partija atmaskoja eseru un meņševiku lozungu — kontrolēt valdību. «Kontrole pār Pagaidu valdību?» rakstīja «Pravda» 1917. gada

9. martā. «Ko tā dos viņiem? (t. i., strādniekiem). Ir taču acīm redzams, ka buržuāzija, pat strādnieku kontrolēta, nevar uzņemties proletārisku programu izpildīšanu, un strādniekiem nav tiesības cerēt raust karstas ogles ar citu rokām, kā to dara buržuāzija, bet gan jārīkojas pašiem.»

Boļševiku partija cīnījās par mieru, pret karu, kas arī jaunās valdības laikā joprojām bija imperiālistisks karš. Boļševiki aicināja strādniekus turpināt revolūciju, radīt strādnieku gvardi. «Proletariātam jāatceras,» rakstīja «Pravda», «ka tikai ar ieročiem rokās tas var nostiprināt savus iekarojumus un novest revolūciju līdz galam.»

Partijas komitejas tika reorganizētas uz demokrātiskā cent-rālisma pamatiem. Tika noteikts, ka partijas orgāni, no zemākajiem līdz augstākajiem, tiek vēlēti. Maskavā un citos rūpniecības rajonos sāka iznākt boļševistiskas avīzes. No cietumiem atbrīvoja carisko varas iestāžu apcietinātos boļševikus. No trimdas, cietuma un emigrācijas sāka atgriezties ČK locekļi un ievērojami partijas darbinieki — F. E. Dzeržinskis, P. A. Džaparidze,

J. M. Jaroslavskis, V. V. Kuibiševs, G. K. Ordžonikidze, J. V. Staļins, J. M. Sverdlovs, S. G. Šaumjans, Valsts domes deputāti — G. 1. Petrovskis, M. K. Muranovs, A. J. Badajevs un citi.

Carisma gāšana noslēdza vienu periodu Krievijas vēsturē un ievadīja jaunu periodu. Bet jaunā situācija prasīja arī jaunu partijas orientāciju, jaunu stratēģisku plānu, citādu taktiku un citus lozungus. Šos jautājumus atrisināja V. 1. Ļeņins. Jau pirmajās revolūcijas dienās, atrazdamies emigrācijā, V. I. Ļeņins uzrakstīja rakstus, kurus viņš nosauca par «Vēstulēm no tālienes» un kuros viņš norādīja, kāda līnija partijai jāietur pec Februāra revolūcijas. V. I. Ļeņins rakstīja, ka revolūciļa vē! nav beigusies, ka noslēdzies tikai tās pirmais posms, ka strādniekiem jāparāda varonība un jāizcīna uzvara revolūcijas otrajā posmā. V. I. Ļeņins izvirzīja uzdevumu radīt strādnieku miliciju-jeb strādnieku zemessardzi, lai neļautu buržuāziskajai valdībai atjaunot policiju un glābt monarhiju. V. I. Ļeņins prasīja ieturēt šādu taktiku, ko viņš formulējis speciālā tclegramā boļševikiem Krievijā:

«...pilnīga neuzticēšanās, nekāda atbalsta jaunajai valdībai, sevišķi turam aizdomās Kerenski, proletariāta apbruņo-šana — vienīgā garantija, Petrogradas domes tūlītējas vēlēšanas, nekāda tuvināšanās ar citām partijām» (Raksti, 23. sēj., 275. lpp.).

Sevišķi asi V. I. Ļeņins šaustīja jebkurus mēģinājumus apvienoties ar meņševikiem. Apvienošanās noskaņas, kas gan izplatījās tikai nelielā partijas organizāciju daļā, bija nopietnas briesmas revolucionārās cīņas attīstībā.

Boļševiki veica milzīgu darbu masās.

Galveno vērību partija veltīja sabiedrības priekšpulka — proletariāta organizēšanai un saliedēšanai. Boļševiki aicināja dibināt padomes visā Krievijā un aktīvi piedalījās strādnieku un zaldātu deputātu padomju organizēšanā, komiteju nodibināšanā armijā un zemnieku organizāciju izveidošanā laukos. Daudzos Petrogradas un Maskavas uzņēmumos, Urālos, Donbasā un

citos rūpniecības rajonos boļševiki formēja no strādniekiem Sarkanās gvardes nodaļas — revolūcijas kaujas spēkus.

Partija aicināja dibināt arodbiedrības kā masu organizācijas, kas apvienotu, cik vien iespējams, lielāku strādnieku skaitu. Boļševiki centās panākt, lai arodbiedrības darbotos ciešā vienībā ar partiju — proletariāta idejisko un politisko vadītāju.

Fabriku un rūpnīcu komitejas, ko dibināja ar boļševiku iniciatīvu, aptvēra visus uzņēmuma strādniekus neatkarīgi no tā, kādas arodbiedrības biedri tie bija (tai laikā uzņēmumos bija vairākas arodbiedrības: piemēram, metālistiem bija sava arodbiedrība, namdari ietilpa kokapstrādātāju arodbiedrībā utt.). Petrogradā, Maskavā un citās pilsētās un rajonos fabriku un rūpnīcu komiteju darbu jau kopš revolūcijas sākuma vadīja boļševiku partija.

Lai vadītu politisko darbu armijā, jau pirmajās revolūcijas dienās pie CK un PK tika nodibināta Kara organizācija ar N. I. Podvoiski priekšgalā.

Plašu darbu veica sieviešu vidū. Atkal sāka iznākt boļševis-tiskais žurnāls «Rabotņica» («Strādniece»), Sākās jaunatnes organizācijas izveidošana.

Partija bija uzticīga savam principam: strādāt tur, kur ir masas.

Pēc Februāra revolūcijas partija sastapās ar tādu vēsturē retu stāvokli kā divvaldība. Ne visi un ne uzreiz saprata padomju šķirisko nozīmi un lomu. Vajadzēja organizēt miljonu masas, atmaskot Pagaidu valdības politiku un izlīdzēju nodevīgo lomu. Gigantiskie uzdevumi ne jau uzreiz bija skaidri visai partijai.

Jaunajos apstākļos dažas boļševiku komitejas un vairāki ievērojami partijas biedri ieņēma nepareizu nostāju pret Pagaidu valdību. Viņi aicināja proletariātu kontrolēt katru Pagaidu valdības soli, atmaskot jebkuru tās mēģinājumu apspiest tālāko revolūcijas attīstību. Šāda nostāja nozīmēja, ka vara paliek buržuāziskās Pagaidu valdības rokās, un radīja masās maldīgu priekšstatu, ka Pagaidu valdība varot darboties revolūcijas interesēs.

Nepareiza pozicija — izdarīt spiedienu uz Pagaidu valdību, prasot nekavējoties uzsākt miera sarunas, bija J. V. Staļinam, bet viņš drīz atteicās no tās un pievienojās V. I. Ļeņinam.

«...šī bija gauži aplama pozicija,» teica vēlāk J. V. Staļins, «jo tā vairoja pacifistiskas ilūzijas, lēja ūdeni uz aiz-sardzībnieku dzirnavām un apgrūtināja masu revolucionāro audzināšanu. Šai aplamai pozicijai es tolaik piekritu kopā ar citiem partijas biedriem un pilnīgi atteicos no tās tikai aprīļa vidū, pievienodamies Ļeņina tēzēm» (Raksti, 6. sēj., 307. un 308. lpp.).

Kameņevs, kas bija atgriezies no trimdas, nostājās pusmeņ-ševistiskā pozicijā. Viņš publicēja «Pravdā» rakstus, kuros aiz-

stāvēja formulu «tiktāl — ciktāl». Kara jautājumā Kameņevs, nebildis ne vārda par to, ka karš palicis imperiālistisks arī Pagaidu valdības laikā, aicināja zaldātus «uz lodi atbildēt ar lodi un uz šāviņu — ar šāviņu», t. i., turpināt karu. Tā Kameņevs turpināja savu agrāko oportūnistisko līniju.

Boļševiki deva pretsparu Kameņevam. Aizsardzībnieciski raksti avīzē vairs neparādījās.

3. aprīlī V. I. Ļeņins ieradās Petrogradā. Tautas masas jūsmīgi sagaidīja savu vadoni. Visi galvaspilsētas rajoni sūtīja plašas strādnieku delegācijas. To priekšgalā soļoja Sarkanās gvardes nodaļas. Garnizona pulki atsūtīja zaldātu delegācijas. Bruņu diviziona zaldāti atbrauca bruņumašīnās. No Kronštates ieradās jūrnieki. 3. aprīļa vakarā Somijas stacijas laukumu pildīja strādnieki un zaldāti, kas bija atnākuši sagaidīt vadoni, kurš deviņus gadus bija smacis emigrācijā. V. I. Ļeņins teica no bruņumašīnas runu, kurā apsveica revolūcijas dalībniekus un aicināja cīnīties par sociālistiskās revolūcijas uzvaru.

2. V. I. Ļeņina Aprīļa tezes. Viskrievijas VII (Aprīļa) konference.

Partijas kurss uz buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskā revolūcijā

V. I. Ļeņina pārbraukšanai bija milzīga nozīme revolūcijas liktenim. 1917. gada 4. aprīlī V. 1. Ļeņins partijas Centrālās Komitejas un Pēterburgas komitejas locekļu un strādnieku un zaldātu deputātu padomju Viskrievijas apspriedes boļševistisko delegātu sanāksmē nolasīja referātu «Par proletariāta uzdevumiem šinī revolūcijā». 7. aprīlī šā referāta tezes tika publicētas «Pravdā». Tās bija ģeniālās Aprīļa tezes, kurās noteikts partijas kurss uz buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskā revolūcijā.

Savās tēzēs V. I. Ļeņins izstrādāja partijas politisko un ekonomisko platformu jaunajā revolūcijas attīstības posmā. Revolūcijas pamatjautājums ir jautājums par varu. Pret kuru šķiru vērsta revolūcija, kuras šķiras rokās pāriet vara — šī galvenā iezīme nosaka revolūcijas raksturu. Krievijā pēc Februāra revolūcijas nodibinājās divvaldība. Taču vēsture māca, ka divu naidīgu, pēc sava sabiedrībā ieņemamā stāvokļa antagonistisku šķiru divas diktatūras vienā laikā nevar ilgi pastāvēt. Divval-dībai nenovēršami jābeidzas vai nu ar buržuāzijas diktatūru, vai arī ar proletariāta diktatūru. Šķiru cīņa izšķirs, ar kuru diktatūru izbeigsies divvaldība. Prasīdams pilnīgu neuzticēšanos Pagaidu valdībai un atteikšanos jebkādā veidā to atbalstīt, V. 1. Ļeņins aicināja partiju vadīt masu cīņu un virzīt to uz sociālistisko revolūciju.

«Pašreizējā momenta savdabība Krievijā,» rakstīja V. I. Ļeņins tēzēs, «ir pāreja no revolūcijas pirmā posma, kas proletariāta nepietiekamās apzinības un nepietiekamās organizētības dēļ devis varu buržuāzijai, — uz tās otro posmu, kam būs jānodod vara proletariāta un zemniecības trūcīgo slāņu rokās» (Raksti, 24. sēj., 4. lpp.).

Jaunajā revolūcijas posmā izveidojās arī jauns šķiru spēku samērs. Sociālistiskās revolūcijas virzošie spēki, t. i., šķiras, kas ieinteresētas novest revolūciju līdz galam, bija proletariāts un trūcīgā zemniecība. Vidējie zemnieki kā darba cilvēki sliecās uz trūcīgo laužu pusi, bet kā īpašnieki atbalstīja kulakus. Sava divējādā stāvokļa dēļ viņi ieņēma svārstīgu poziciju. Attiecībā pret zemniecību partija pārgāja uz jaunu lozungu, kas atbilda jaunā stratēģiskā posma uzdevumiem. Sā lozunga nepieciešamību jaunajā posmā V. I. Ļeņins pierādīja jau savā darbā «Sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskā revolūcijā»: sociālistiskajā revolūcijā proletariāts iet kopā ar trūcīgo zemniecību pret buržuāziju pilsētās un laukos, neitralizējot vidējo zemniecību.

Te bija jāņem vērā, ka vidējo zemnieku neitralizācija sociālistiskajā revolūcijā ir gluži kas cits nekā buržuāzijas neitralizācija buržuāziski demokrātiskajā revolūcijā. Krievijas pirmajā revolūcijā neitralizēt buržuāziju nozīmēja atmaskot tās vienošanos ar carismu, izolēt to, lai neļautu tai ar maldinošo nosaukumu «tautas brīvības partija» krāpt zemniecību. Vidējo zemnieku neitralizācija nepavisam nenozīmēja viņu atstumšanu no revolūcijas. Gluži otrādi, partija darīja visu, lai vidējos zemniekus iesaistītu revolūcijā, atkarotu viņus no izlīdzējiem, atrautu viņus no kulakiem, padarītu par proletariāta sabiedrotajiem, bet neaizmirsa viņu divējādo dabu, lika vērā iespēju, ka viņi var svārstīties.

Nospraudis Aprīļa tēzēs kursu uz buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskā revolūcijā un raksturojis jaunās revolūcijas virzošos spēkus, V. I. Ļeņins noteica arī varas organizācijas politisko formu. Markss, balstīdamies uz Parīzes Komūnas pieredzi, runāja par jaunu «Parīzes Komūnas tipa» valsts varas formu. Turpretim II Internacionāles vadoņi Kaut-skis, Pļehanovs un citi sagrozīja Marksa idejas par valsti, aizstāvēdami buržuāzisko parlamentāro republiku kā labāko valsts formu pārejai uz sociālismu. Uz Parīzes Komūnas un 1905. gada revolūcijas pieredzes pamata V. I. Ļeņins atmaskoja oportūnis-tus, pierādīdams, ka dzīve izvirzījusi jaunu, «augstāku demokrātiskās valsts tipu», salīdzinot ar parlamentāro demokrātisko republiku; šās jaunās valsts dīglis bija Parīzes Komūna un padomes. Izstudējis 1905. un 1917. gada revolūcijas pieredzi, V. I. Ļeņins izvirzīja Padomju republiku kā proletariāta diktatūras politisko formu.

«Nevis parlamentāra republika,» teica V. I. Ļeņins, «atgriešanās pie tās no S. D. P. būtu solis atpakaļ, — bet strādnieku, kalpu un zemnieku deputātu padomju republika visā zemē, no apakšas līdz augšai» (Raksti, 24. sēj.,

5. lpp.).

Ar šo tēzi V. I. Ļeņins attīstīja tālāk jaunajos apstākļos marksisma mācību par sabiedrības politiskās organizācijas formām pārejas periodā no kapitālisma uz komunismu. Tas bija izcils zinātnisks atklājums, kam bija milzīga nozīme sociālistiskās revolūcijas uzvaras izcīņā Krievijā. «Visu varu padomēm!» — tāds bija lozungs, ko deva partija.

Lozungs «Visu varu padomēm!» nenozīmēja tikai buržuāzisko ministru izslēgšanu no valdības un padomju vairākuma partiju — eseru un meņševiku pārstāvju iestāšanos tajā. Ja šo lozungu saprastu tā, tad paliktu viss vecais valsts aparāts, mainītos tikai ministri. Taču saglabāt veco aparātu, vienalga, ar kādu ministru priekšgalā, pat ar tādu, ko būtu izvirzījusi padome, īstenībā nozīmētu saglabāt buržuāzijas varu. Ļcņiniskais lozungs «Visu varu padomēm!» neaprobežojās ar personu pārvietošanu, ar kadetu nomainīšanu Pagaidu valdībā, liekot viņu vietā eserus un meņševikus. Sis lozungs nozīmēja likvidēt divvaldību un nodibināt padomju vienvaldību ar neaprobežotu varu, organizēt jauna tipa valsti, iznīcināt veco valsts mašīnu, kas stāv pāri tautai, un uz padomju bāzes radīt no augšas līdz apakšai jaunu valsts aparātu, kas pilnīgi atbilstu tautas interesēm.

Lozungs «Visu varu padomēm!» toreizējos apstākļos neno- • zīmēja aicinājumu tūlīt gāzt Pagaidu valdību, aicinājumu sākt bruņotu sacelšanos. Ar spēku gāzt Pagaidu valdību nozīmētu nostāties arī pret padomēm, kas bija vienojušās ar buržuāzisko valdību un atbalstīja to. Ļeņins, tāpat kā Markss, uzskatīja revolūciju, bruņotu sacelšanos par vispārēju likumu, jo neviena šķira, kas savu mūžu nodzīvojusi, labprātīgi, bez bruņotas cīņas neatdod savu varu citai šķirai. Taču konkrētajos vēsturiskajos Krievijas apstākļos pēc Februāra revolūcijas «izņēmuma veidā», kā rakstīja V. I. Ļeņins, bija radusies iespēja visas varas mierīgai pāriešanai padomju rokās. Buržuāzija vēl neiedrošinājās lietot vardarbību pret masām. Spēks bija tautas pusē. Boļševiku partija varēja brīvi veikt savu darbu masās. Atšķirībā no visām agrākajām revolūcijām tautas rokās bija gatavs varas aparāts — strādnieku un zaldātu deputātu padomes. Ja padomes, kas pārstāvēja strādniekus un zemniekus, tautas lielum lielo vairākumu, paziņotu, ka uzņemas visu varu, neviens neiedrošinātos tām pretoties.

Pirmajā posmā lozungs «Visu varu padomēm!» nozīmēja vi-sas varas pāreju padomju rokās, toreizējo padomju vienvaldību, bet tajās vairākums bija eseriem un meņševikiem. Vēl vairāk, mierīga revolūcijas attīstība nozīmēja ne tikai varas mierīgu

pāreju šo padomju rokās. Ja visa vara pilnīgi piederētu vienīgi padomēm, šķiru un partiju cīņa pašās padomēs, valdošo partiju maiņa varētu noritēt mierīgā ceļā. Buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšana sociālistiskā revolūcijā varētu notikt mierīgā ceļā. .

Boļševiku partija lika vērā, ka varas nodošana eseriski meņ-, ševistiskajām padomēm nemainītu meņševiku un eseru partijas būtību: viņu svārstīšanās un izlīgšanas politika turpinātos; taču tas tad notiktu tādās padomēs, kas sarāvušas sakarus ar buržuāziju, un plašo darbaļaužu masu acu priekšā, kurām būtu tiesības atsaukt no padomes deputātus, kas nav attaisnojuši dāvāto uzticību. Sīkburžuāziskās partijas, ieguvušas varu un nespēdamas dot tautām mieru, zemi, maizi un brīvību, ar savu svārstīšanos diskreditētu eserus un meņševikus. Boļševiki, neiestādamies valdībā, palikdami opozīcijas partija, padomēs kritizētu un atmaskotu eserus un meņševikus, prasītu, lai meņševiku un eseru valdība atrisina visus revolūcijas pamatjautājumus. Bet meņševiki un eseri nespēj atrisināt šos jautājumus. Tautas masas savā pašu pieredzē un boļševiku izskaidrošanas darba ietekmē atbrīvotos no savām ilūzijām par meņševikicm un ese-riem, pārliecinātos par viņu nodevīgo lomu un atdotu valsts vadību boļševiku partijai, kas vienīgā spēj panākt mieru, zemi, maizi un brīvību darbaļaudīm. Valdības maiņa notiktu mierīgā cīņā pašās padomēs, kuras būtu kļuvušas par vienīgiem un varā neaprobežotiem valsts varas orgāniem. Tā proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskā diktatūra pāraugtu proletariāta sociālistiskajā diktatūrā.

Revolūcijas mierīgas attīstības iespēju V. I. Ļeņins uzskatīja par «ļoti retu vēsturē un ļoti vērtīgu». Taču situācija, kas bija radījusi šo iespēju, varēja mainīties, un tad partija būtu spiesta saņemt varu bruņotā ceļā, kā tas arī notika. Prasīdams pilnīgi izmantot mierīgas attīstības iespēju, V. I. Ļeņins ne mirkli neaizmirsa arī otru revolūcijas attīstības ceļu, kad buržuāzijas diktatūra būs jāgāž ar bruņotu sacelšanos.

V. I. Ļeņins neatlaidīgi prasīja radīt Sarkano gvardi, saliedēt proletariātu, organizēt proletāriskos un pusproletāriskos elementus laukos, dabūt zaldātus boļševiku pusē. Arī revolūcijas mierīgas attīstības apstākļos partija nenogurusi gatavoja spēkus bruņotai cīņai par sociālistiskās revolūcijas uzvaru.

Revolūcijas mierīgas attīstības iespējas atzīšana tai nozīmē, ka varai jāpāriet padomju rokās un turpmākajai cīņai par proletariāta diktatūru jānotiek pašās padomēs, nozīmēja, ka partija uz laiku atliek kara gados izvirzīto lozungu par imperiālistiskā kara pārvēršanu pilsoņu karā. Sā lozunga saglabāšana būtu pretrunā ar partijas ieturēto revolūcijas mierīgās attīstības kursu. Galvenais uzdevums bija iekarot partijai vairākumu padomēs. Sājā revolūcijas periodā, rakstīja V. I. Ļeņins, «pilsoņu karš

mums pārvēršas par mierīgu, ilgstošu un pacietīgu šķirisku propagandu» (Raksti, 24. sēj., 201. 1 pp.).

Aprīļa tēzēs V. I. Ļeņins parādīja, kā boļševikiem jāizturas pret karu pēc carisma gāšanas. Karš no Krievijas puses palika imperiālistisks arī jaunās valdības laikā, tāpēc ka tai bija buržuāzisks raksturs un kara mērķi bija aneksionistiski. Tādēļ boļševikiem bija jācīnās pret laupīšanas kara turpināšanu, par patiesi demokrātisku mieru, bez jebkādām aneksijām un kontribūcijām. Taču pēc Februāra revolūcijas boļševiki atteicās no sakāvnieku nostājas, jo patvaldība bija gāzta un Krievijā nodibinātas padomes, kuras pārstāvēja strādniekus un zemniekus, kas karā nav ieinteresēti. Padomes, saņēmušas varu, varēja izbeigt karu. Tomēr partija nenostājās arī aizsardzībniecības pozicijās, jo tas nozīmētu atbalstīt imperiālistisko karu, aizsargāt buržuāzijas un muižnieku varu. Kara jautājumā partijas lozungs bija prasība nodot visu varu padomēm. Tikai tās kā tautas masu pārstāves varēs nodrošināt miera noslēgšanu tautas un nevis kapitālistu interesēs. Vajadzēja pacietīgi izskaidrot «godīgajiem aizsardzīb-niekiem», ka kapitāls ir nesaraujami saistīts ar imperiālistisko karu un ka izbeigt karu ar demokrātisku mieru nav iespējams bez kapitāla varas gāšanas. Jo plašs darbs kara rakstura izskaidrošanā bija jāveic armijā; vajadzēja visiem līdzekļiem veicināt zaldātu brāļošanos frontē, jo tā revolucionizēja karojošo zemju zaldātu masas.

Ekonomiskā platforma V. 1. Ļeņina, tēzēs ietvēra rūpniecības sfērā šādas prasības: nodibināt padomju kontroli pār sabiedrisko ražošanu un produktu sadalīšanu, nekavējoties apvienot visas Krievijas bankas vienā kopējā nacionālā bankā un nodibināt padomju kontroli pār tās darbību. Agrārajā jautājumā V. I. Ļeņins ieteica visas muižnieku zemes konfiskāciju un uz tās pamata visas zemes nacionalizāciju Krievijā, nododot zemi zemnieku un kalpu deputātu padomju rīcībā.

Partijas dzīvē V. I. Ļeņins savās tēzēs ieteica nekavējoties sasaukt partijas kongresu un skatīt cauri partijas programu, ņemot vērā visu jauno, kas bija uzkrājies kopš 1903. gada. V. I. Ļeņins ieteica mainīt partijas nosaukumu: tā kā sociāldemokrātijas līderi gandrīz visā pasaulē bija nodevuši sociālismu un pārgājuši buržuāzijas pusē, tad nesaukt partiju par sociāldemokrātisko, bet gan par komunistisko partiju. Sis nņ-saukums pareizi raksturo partijas cīņas mērķi — komunisma uzcelšanu. V. I. Ļeņins aicināja radīt jaunu, III, Komunistisko Internacionāli, kas būtu brīva no oportūnisma un no sociāl-šovinisma.

Ļeņina tezes aptvēra visus jautājumus, kas saistīti ar cīņu par pāreju no buržuāziski demokrātiskās revolūcijas uz sociālistisko revolūciju. Tajās bija parādīti proletāriskās revolūcijas virzošie spēki, nosprausti pārejas posmi un dota partijas ekonomiskā, tai skaitā arī agrārā platforma. Ļeņina tēzēs bija norādīta

proletariāta diktatūras politiskā forma — Padomju republika. Tezes deva teorētiski pamatotu, konkrētu plānu pārejai uz sociālistisko revolūciju.

Visas buržuāziskās un izlīdzēju partijas uzņēma Ļeņina tezes ļoti naidīgi. Buržuāzija centās iestāstīt tautai, ka V. I. Ļeņins ignorējot vēsturi un valsts intereses. Savā naidā pret V. I. Ļeņinu un viņa sociālistiskās revolūcijas ideju buržuāzija, meņševiku un eseru līderu atbalstīta, nonāca līdz drausmīgajiem meliem, ka V. I. Ļeņins esot saistīts ar Vācijas ģenerālštābu. Meņševiki kliedza, ka V. I. Ļeņins izdarot «pakalpojumu reakcijai», ka «revolūcijai draud neapšaubāmas briesmas» un esot «nepieciešams dot visenerģiskāko pretsparu Ļeņinam un viņa piekritējiem». Pļchanovs aizrunājās tik tālu, ka nosauca Aprīļa tezes par murgiem. Trockis arī pēc Februāra revolūcijas uzturēja spēkā savu veco lozungu «bez cara, bet valdība strādnieku», kas veda uz revolūcijas sakāvi, jo sarāva strādnieku un zemnieku savienību. «Vēstulēs par taktiku» V. I. Ļeņins īpaši uzsvēra, ka viņa tezes ir vērstas pret Trocki, kas savā «permanentās revolūcijas» shēmā pārlēca pāri buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanai sociālistiskā revolūcijā. Pašā partijā pret Aprīļa tēzēm nostājās Kameņevs, Rikovs, Pjatakovs un neliela viņu piekritēju saujiņa, kas apgalvoja, ka Krievija neesot nobriedusi sociālistiskai revolūcijai.

Divu triju nedēļu laikā visa partija saliedējās ap Ļeņina idejām. Uz to partiju bija sagatavojusi visa tās iepriekšējā vēsture, visa partijas enerģiskā cīņa pret oportūnismu. Boļševiki bija apbruņoti ar V. I. Ļeņina teoriju par buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskā revolūcijā. Partija balstījās uz V. I. Ļeņina mācību par sociālisma uzvaru vienā atsevišķā zemē.

Partijas idejisko saliedētību spilgti parādīja boļševiku Petro-gradas pilsētas konference, kas sākās 14. aprīlī, desmit dienas pēc tam, kad V. I. Ļeņins bija nolasījis savas tezes. Sās konferences delegātu lieiurn lielais vairākums, noklausījušies V. 1. Ļeņina referātu, izteicās par viņa rezolūciju, kas bija sastādīta tēžu garā.

Partijas sakļaušanos ap Ļeņina tēzēm visas Krievijas mērogā vainagoja boļševiku partijas Viskrievijas VII (Aprīļa) konference, kas notika 1917. gadā no 24. līdz 29. aprīlim Petrogradā. Konferencē piedalījās 133 delegāti ar lēmēja un 18 ar padomdevēja balsstiesībām, un viņi pārstāvēja 80 tūkstošus partijas biedru. Konference apsprieda šādus jautājumus: par pašreizējo momentu (karš un Pagaidu valdība u. c.); attiecības pret strādnieku un zaldātu deputātu padomēm, partijas programas pārstrādāšana; stāvoklis Internacionālē un partijas uzdevumi; agrārais jautājums; nacionālais jautājums un citi. Par galvenajiem jautājumiem — par pašreizējo momentu, par agrāro jautājumu, par partijas programas pārstrādāšanu referēja

V. I. Ļeņins. So referātu pamatā bija Aprīļa tezes. Vienprātība, ar kādu Viskrievijas konference pieņēma Ļeņina rezolūcijas, liecināja par partijas politisko viengabalainību.

Pret V. I. Ļeņinu uzstājās Kameņevs. Viņš teica, ka buržuāziski demokrātiskā revolūcija Krievijā neesot beigusies un Krievija vēl neesot nobriedusi sociālistiskai revolūcijai. Kameņevs izteicās pret sakaru saraušanu ar Pagaidu valdību un atbalstīja meņševiku priekšlikumu nodibināt kontroli pār valdību; tas nozīmēja atstāt varu buržuāzijas rokās. Jautājumu par sociālistisko revolūciju Kameņevs noņēma no dienas kārtības, neatzīdams, ka sociālismam iespējams uzvarēt Krievijā vienā pašā. Kameņevu atbalstīja Rikovs, kas apgalvoja, ka Krievijā neesot objektīvu apstākļu sociālistiskai revolūcijai, ka stimulu sociālistiskai revolūcijai došot Rietumi. V. I. Ļeņins atmaskoja Kame-ņeva, Rikova un viņu nedaudzo piekritēju kapitutantisko poziciju, asi vērsdamies pret sociālisma uzvaras iespējamības noliegšanu Krievijā:

«. .. Rikovs saka, ka sociālismam jānāk no citām zemēm ar attīstītāku rūpniecību. Bet tā tas nav. Nevar pateikt, kas sāks un kas beigs. Tas nav marksisms, bet marksisma parodija» (Raksti, 24. sēj., 210. lpp.).

Konference vienprātīgi pieņēma .rezolūciju sakarā ar V. I. Ļeņina referātu par pašreizējo momentu. Konstatējusi, ka kapitālisma attīstība visā pasaulē izvirzījusi dienas kārtībā valsts varas pāreju proletariāta rokās sociālisma celšanai, konferences rezolūcija uzsvēra Krievijas proletariāta vadošo lomu, izskaidrojot tautai, «cik neatliekami ir vairāki praktiski nobrieduši soļi' uz sociālismu». Šādi soļi ir zemes nacionalizācija, valsts kontroles nodibināšana pār visām bankām un to apvienošana vienā centrālā bankā, kontroles nodibināšana pār apdrošināšanas iestādēm un lielākajiem kapitālistu sindikātiem. Līdz ar minēto pasākumu realizēšanu padomes varētu pāriet uz vispārējas darba klausības nodibināšanu.

«Visus norādītos un tamlīdzīgos pasākumus,» bija teikts rezolūcijā, «var un vajag ne tikai apspriest un sagatavot, lai realizētu tos visas valsts mērogā ar noteikumu, ka visa vara pāriet proletāriešu un pusproletāriešu rokās, bet arī visas tautas varas vietējiem revolucionārajiem orgāniem vajag tos realizēt, kad rodas iespēja to darīt» («P 5 K P rezolūcijās...», I d., 310. lpp.).

Konferences rezolūcija apstiprināja Ļeņina mācību par sociālisma uzvaras iespējamību vienā atsevišķā zemē — Krievijā. Sī rezolūcija bija vērsta arī pret Kameņeva un viņa piekritēju pusmeņševistisko poziciju, kuri bija atteikušies no sociālistiskās revolūcijas, un pret Trocka avantūristisko politiku, kas varēja tikai izjaukt revolūcijas uzvaru.

Aprīļa konference pieņēma V. I. Ļeņina uzrakstīto rezolūciju par attieksmi pret karu. Konference norādīja, ka varas pāreja Krievijā muižnieku un kapitālistu valdības rokās nav grozījusi kara imperiālistisko raksturu. Tāpēc proletāriskajai partijai nav # jāatbalsta ne karš, ne valdība, ne tās kara aizņēmumi. Konference protestēja pret kapitālistu izplatītajiem apmelojumiem, ka boļševiki simpatizējot separātam mieram ar Vāciju. «Vācu kapitālistus mēs uzskatām par tādiem pašiem laupītājiem,» bija teikts rezolūcijā, «kā krievu, angļu, franču u. t. jpr. kapitālistus, bet ķeizaru Vilhelmu par tādu pašu kronētu laupītāju kā Nikolaju 11 un angļu, itāliešu, rumāņu un visus pārējos monarhus» («P S K P rezolūcijās...», I d., 297. lpp.). Karu var izbeigt tikai vienā ceļā: ar visas valsts varas pāreju strādnieku, zaldātu un zemnieku deputātu padomju rokās.

Referātā par agrāro jautājumu V. I. Ļeņins īpaši pakavējās pie šķiriskā satura, kāds ietverts prasībā pēc muižnieku zemes konfiskācijas un visas zemes nacionalizācijas. Muižnieku zemes konfiskācija bez atlīdzības vispirms piepildīja zemniecības mūžsenās ilgas, un reizē tā arī grāva muižnieku un buržuāzijas kundzības pamatus. Muižnieku īpašums bija dzimtkungu-muiž-nieku balsts un iespējamās monarhijas atjaunošanas ķīla. Muižnieku zemes konfiskācija ir garantija pret monarhijas atjaunošanu. Bet, tā kā muižnieku zeme ieķīlāta bankās, tad tās konfiskācija ir smags trieciens arī buržuāziskajam īpašumam. Visas zemes nacionalizācija atbrīvos zemes lietošanu no visādām dzimtbūšanas atliekām.

Turklāt, kā rakstīts V. I. Ļeņina ierosinātajā rezolūcijā,

«.. . zemes nacionalizācija kā privātīpašuma uz zemi atcelšana praktiski nozīmētu tādu varenu triecienu privātīpašumam uz visiem ražošanas līdzekļiem vispār, ka proletariāta partijai visādi jāatbalsta līdzīgi pārveidojumi» («P S K P rezolūcijās...», 1 d., 300. lpp.). Partija kategoriski vērsās pret Pagaidu valdības un izlīdzēju mēģinājumiem novilcināt agrārā jautājuma atrisināšanu līdz Satversmes sapulcei un ieteica zemniekiem ņemt zemi nekavējoties un organizēti.

Sociālistiskās revolūcijas uzvara daudzējādā ziņā bija atkarīga no tā, vai proletariātam izdosies vest sev līdzi apspiesto nāciju darbaļaudis. Konferencē par nacionālo jautājumu referēja J. V. Staļins. Viņš izklāstīja uz Ļeņina principiem pamatoto partijas nacionālo politiku. J. V. Staļins parādīja, ka partijas konsekventā cīņa par nāciju pašnoteikšanās tiesībām līdz pat tie-sībai atdalīties ir izšķirošais priekšnoteikums, kas nodrošina partijai apspiesto nāciju atbalstu. Atmaskojis bundistu nacionālistisko lozungu par kulturāli nacionālo autonomiju, J. V. Staļins formulēja šādas partijas, nacionālās politikas tezes: 1) tautu atdalīšanās tiesību atzīšana;-2) tautām, kas paliek zināmas valsts robežās, — apgabala autonomija; 3) mazākumtautībām — īpaši likumi, kas tām garantē brīvu attīstību; 4) visu zināmas valsts

tautību proletāriešiem — vienots, nedalāms proletāriešu kolektīvs, vienota partija.

Pret partijas nacionālo politiku nostājās Pjatakovs, kas atkārtoja tos pašus argumentus, ko viņš kara gados bija izvirzījis pret V. I. Ļeņinu. Konferencē Pjatakovs apgalvoja, ka lozungs par nāciju pašnoteikšanos līdz pat tiesībai atdalīties esot reakcionārs lozungs, jo nacionālā valsts esot noiets posms, imperiālisma apstākļos tā neesot iespējama; vajagot cīnīties pret nacionālajām kustībām. V. I. Ļeņins iznīcinoši kritizēja šo viedokli, kas īstenībā nozīmēja proletariāta atteikšanos izmantot revolūcijas nacionālās rezerves un lēma revolūcijai sakāvi.

Konference pieņēma V. I. Ļeņina uzrakstīto rezolūciju. Rezolūcijas galvenais punkts bija' teze, ar kuru visām nācijām, kas ietilpst Krievijā, tika atzīta tiesība brīvi atdalīties un nodibināt patstāvīgu valsti. Tikai šādas tiesības atzīšana nodrošināja dažādo nāciju strādnieku solidaritāti. Līdz ar to rezolūcijā bija teikts, ka pašnoteikšanās tiesību nedrīkst sajaukt ar jautājumu par vienas vai otras nācijas atdalīšanās lietderību. Sis jautājums partijai jāizlemj, katrā atsevišķā gadījumā raugoties no visas sabiedriskās attīstības viedokļa, kā arī atbilstoši proletariāta interesēm cīņā par sociālismu.

Partija prasīja tām tautām, kuras vēlēsies palikt vienotās valsts ietvaros, visplašāko autonomiju un īpašus likumus, kas garantētu mazākumtautību brīvu attīstību un pasludinātu par spēkā neesošām jebkādas vienas vai otras nācijas privilēģijas un jebkādus mazākumtautību tiesību ierobežojumus.

Konference nosodīja meņševiku un bundistu «kulturāli nacionālo autonomiju» kā tādu, kas mākslīgi norobežo strādniekus, kuri dzīvo vienā apvidū un pat strādā vienos un tajos pašos uzņēmumos, un stiprina strādnieku saites ar atsevišķo nāciju buržuāzisko kultūru. Rezolūcijā bija atzīmēts, ka strādnieku šķiras intereses prasa visu tautību strādnieku saplūšanu vienotās proletāriskās organizācijās — politiskās, arodnieciskās, kooperatīvi izglītojošās utt.

«Tikai tāda dažādu tautību strādnieku saplūšana vienotās organizācijās,» teikts rezolūcijā, «dod proletariātam iespēju uzvaroši cīnīties pret starptautisko kapitālu un buržuāzisko nacionālismu» («P S К P rezolūcijās...», I d., 305. Ipp.).

Noklausījusies V. I. Ļeņina referātu, konference atzina par nepieciešamu pārstrādāt partijas programu un norādīja, kādā virzienā tā pārstrādājama. Bija nepieciešams dot novērtējumu imperiālismam un imperiālistisko karu laikmetam sakarā ar tuvojošos sociālistisko revolūciju; izlabot programā tēzi par valsti; ierakstīt prasību pēc Padomju republikas nodibināšanas; svītrot vai izlabot programas novecojušās daļas, it īpaši pārstrādāt agrāro programu atbilstoši pieņemtajai rezolūcijai agrārajā jau-

tājumā, ietilpināt prasību par nacionalizēšanai visvairāk sagatavoto monopolu nacionalizāciju u. tml.

Jautājumā par Internacionāli V. I. Ļeņins ieteica saraut sakarus ar Cimervaldes apvienību un nekavējoties sākt veidot jaunu Internacionāli; ļaunākajā gadījumā jāpaliek apvienībā tikai informatīvos nolūkos. Pret šo priekšlikumu nostājās Zinovjevs, kas prasīja saglabāt bloku ar cimervaldiešiem, kuri nebija pārtraukuši sakarus ar aizsardzībniekiem.

Konference nolēma, ka boļševikiem jāpaliek Cimervaldes blokā un jāaizstāv tur Cimervaldes kreiso grupas taktika. V. I. Ļeņins uzskatīja šo lēmumu par aplamu. Turpmāk V. I. Ļeņina viedoklis tika atzīts par pareizu. Maija sākumā CK vienbalsīgi nolēma sūtīt delegātus uz sasaucamo Cimervaldes konferenci, piešķirot viņiem tiesības nekavējoties atstāt konferenci un izstāties no Cimervaldes savienības, ja konference izteiksies par jebkādu tuvināšanos vai kopīgu apspriešanos ar sociālšo-vinistiem.

Konference uzdeva CK uzņemties iniciatīvu un sākt III Internacionāles dibināšanu. Konference ievēlēja CK. ar V. I. Ļeņinu priekšgalā.

Aprīļa konference bija boļševiku partijas pirmā legālā konference, kas notika Krievijā. Pēc savas nozīmes tā pielīdzināma kongresam. Konference deva partijai plānu, kā cīnīties par buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskā revolūcijā. Tā atmaskoja un noraidīja Kameņeva, Pjatakova un citu oportūnistisko līniju, kas lēma revolūcijai sakāvi. Aprīļa konferences lēmumi parādīja strādnieku šķirai un visiem darbaļaudīm vienīgo ceļu, kas ejams, lai izvestu Krieviju no kara un sabrukuma, atbrīvotos no ekspluatācijas un likvidētu Krievijai draudošās briesmas nokļūt ārzemju imperiālistu verdzībā, ceļu, kā cīnīties par sociālistiskās revolūcijas uzvaru Krievijā.

3. Partijas cīņa par masām divvaldības periodā. Jūlija dienas

Apbruņota ar Aprīļa konferences lēmumiem, partija attīstīja plašu darbu masās. Tā gāja tautā ar skaidru un viengabalainu programu, kurā bija norādīts, kā panākt mieru, zemi un maizi.

Boļševiku partija uzstājās kā visu ekspluatēto un apspiesto ļaužu interešu aizstāve un viņu vadītāja. Boļševiki cēla cīņā visus darbaļaužu slāņus un ievadīja dažādās revolucionārās straumes vienā kopējā gultnē — cīņā pret kapitālismu, par sociālismu.

Cīņā par visas varas pāreju padomju rokās darbaļaužu tiešais un galvenais šķiras ienaidnieks, kā uzsvēra V. I. Ļeņins, bija buržuāzija. To atbalstīja izlīdzēji, kas bija ieguvuši pārsvaru padomēs. Escri un meņševiki bija galvenais buržuāzijas sociālais balsts. Uzdevums bija izsist šo balstu zem buržuā-

zijas kājām. Vadību padomēs un citās masu organizācijās vajadzēja izraut no eseru un meņševiku rokām, izolēt tos no masām. Tāpēc, lai sagrautu buržuāziju, boļševiki deva galveno triecienu tās sociālajam balstam, «tuvākajiem pretiniekiem», kā rakstīja V. I. Ļeņins, izlīdzējiem.

Galveno darbu partija veica masu organizācijās, vispirms strādnieku un zaldātu deputātu padomēs, zemnieku deputātu padomēs un zaldātu komitejās. Strādnieku deputātu padomes jau martā bija nodibinātas gandrīz visā Krievijā, visos rūpniecības centros un pilsētās. Guberņu un apriņķu pilsētās, kā arī rūpniecības centros bija nodibināts ap 400 padomju, neskaitot padomes, kas bija noorganizētas daudzās Donbasa šahtās un dažos citos rajonos. Zemnieku deputātu padomes radās vēlāk nekā strādnieku deputātu padomes. 1917. gada vasarā to bija ap 400. Armijā visās rotās, pulkos un augstākajās vienībās tiklab frontē, kā arī garnizonos bija nodibinātas zaldātu komitejas. Armijai izdeva avīzes «Soldatskaja Pravda» («Zaldātu Taisnība») un «Okopnaja Pravda» («Ierakumu Taisnība»). Darbs tika veikts arodbiedrībās, fabriku un rūpnīcu komitejās un citās masu organizācijās. Tā soli pa solim partija radīja politisko armiju, lai uzbruktu kapitālismam.

Partija pārliecināja darbaļaudis, ka boļševistiskās idejas ir pareizas. Ka boļševikiem taisnība, to pierādīja notikumi Krievijā jau pirms Aprīļa konferences un tās laikā.

18. aprīlī (pēc vecā stila) Krievijas darbaļaudis svinēja

1. Maija svētkus. Pirmo reizi strādnieki un zaldāti brīvi izgāja demonstrācijā. Karogu un plakātu lielākā daļa bija veltīti prasībai pēc demokrātiskā miera. Tieši tai dienā ārlietu ministrs Miļukovs piesūtīja sabiedrotajām lielvalstīm notu, kurā apstiprināja, ka Pagaidu valdība ievēros visus cara valdības līgumus un ka Krievija turpinās karu līdz galīgai uzvarai. 20. aprīlī strādnieki un zaldāti, kas vēl tikai pirms divām dienām bija piedalījušies demonstrācijā ar miera lozungu, uzzināja par Mi-jukova notu. Dienā ielās izgāja Petrogradas garnizona zaldāti un devās uz Marijas pili, kur Pagaidu valdība noturēja savas sēdes. Viņiem rokās bija plakāti ar prasībām: «Visu varu padomēm!», «Nost ar karu!», «Nost ar Miļukovu!», «Nost ar Guč-kovu!». Zaldātiem sāka pievienoties strādnieki. Pilsētā sākās mītiņi.

Atbildot uz strādnieku un zaldātu uzstāšanos, Pagaidu valdības piekritēji organizēja pretdemonstrāciju, apliecinot savu uzticību valdībai.

Tajā pašā dienā, 20. aprīlī, sanāca boļševiku partijas Centrālā Komiteja. V. I. Ļeņina uzrakstītajā rezolūcijā CK norādīja, ka sava šķiriskā rakstura dēļ buržuāziskā Pagaidu valdība nevar izbeigt imperiālistisko karu. Līdz ar to CK brīdināja pret tādiem lozungiem kā «Nost ar Miļukovu!» vai «Nost ar Gučkovu!». Buržuāzija un tās sabiedrotie — eseri un meņševiki var ķerties

pie manevra: viņi izdarīs dažas pārmaiņas valdības sastāvā un pateiks tautai, ka līdz ar to mainījusies arī valdības politika. Tikai revolucionārais proletariāts, ar tautas vairākuma atbalstu saņēmis valsts varu savās rokās, nodibinādams padomes, radīs tādu valdību, kam ticēs visas pasaules strādnieki un kas vienīgā spēs ātri izbeigt karu.

Pēc boļševiku partijas aicinājuma 21. aprīlī Petrogradas strādnieki pārtrauca darbu un izgāja demonstrācijā. Tajā piedalījās vairāk nekā 100 tūkstoši demonstrantu, prasīdami mieru.

Visa buržuāziskā un sīkburžuāziskā prese sāka apsūdzēt boļševikus, ka tie gatavojot pilsoņu karu. Tas nozīmēja uzvelt vainu nevainīgam: pilsoņu kara izraisīšanas iniciatori šādu apsūdzību cēla pret tiem, kuriem paši gatavojās uzbrukt. 21. aprīlī boļševiku CI< pieņēma rezolūciju, kurā kategoriski noraidīja buržuāzijas un eseru un meņševiku avīžu izplatīto apmelojumu, ka boļševiki draudot ar pilsoņu karu. CK aicināja visus strādniekus pārvēlēt padomju delegātus, padzīt izlīdzējus un sūtīt padomēs īstus tautas pārstāvjus.

21. aprīļa demonstrācijas laikā neliela Pēterburgas komitejas locekļu grupa (S. Bagdatjevs un citi) bez komitejas ziņas izvirzīja lozungu «Nost ar Pagaidu valdību!». 22. aprīlī Centrālā Komiteja pieņēma V. I. Ļeņina rezolūciju, kurā šis lozungs tika nosodīts kā nepareizs un avantūristisks, jo tas nozīmēja aicinājumu uz sacelšanos un bija pretrunā ar partijas kursu uz mierīgu revolūcijas attīstību, uz to, lai proletariāts mierīgā ceļā iekarotu sev vairākumu padomēs.

Demonstrācijas notika Maskavā, Urālos, Ukrainā un citās Krievijas pilsētās un rajonos.

Aprīļa notikumi nebija parasta demonstrācija. Aprīļa dienās cīņā vienlaikus gāja proletariāts un buržuāzija, izvirzīdami plašajām masām jautājumu: ar ko iet kopā? Daudzi no tiem, kas bija «godīgi maldījušies» un noticējuši izlīdzējiem, pārliecinājās, ka tikai proletariāts, saņēmis varu, spēj izbeigt karu. Aprīļa demonstrācija izraisīja, kā teica V. I. Ļeņins, vidējo elementu «izskalošanos», t. i., paātrināja svārstīgo elementu pāreju revolucionārā proletariāta pusē. Līdz ar to aprīļa demonstrācija veicināja buržuāziski demokrātiskās revolūcijas ātrāku pāraugšanu sociālistiskā revolūcijā.

Aprīļa demonstrācija ievadīja varas krizi. Pagaidu valdība, kas bija cerējusi ar sazvērestības palīdzību panākt vienvaldību, izrādījās esam bezspēcīga. Tā nolēma izdarīt jaunu manevru, ko lai ieteica ārzemju imperiālisti, — lai krāptu tautu, paplašināt valdības sastāvu, uzņemot tajā eserus un meņševikus. 5. maijā Pagaidu valdība un Petrogradas Padomes izpildu komiteja, ko vadīja eseri un meņševiki, vienojās uzņemt valdībā eseru partijas un meņševiku partijas pārstāvjus. Tika sastādīta tā sauktā koalīcijas valdība, kurā ietilpa izlīdzēji: V. Cernovs — no eseriem, I. Cereteli un M. Skobeļevs — no meņševikiem un citi. Meņševiki,

kas Krievijas pirmajā revolūcijā apgalvoja, ka piedalīšanās revolucionārajā valdībā neesot pieļaujama, tagad iestājās kontrrevo-lucionārajā buržuāzijas valdībā. Šī koalīcija nostiprināja liel-buržuāzijas un sīkburžuāzijas bloku, kas faktiski bija izveidojies jau revolūcijas sākumā. Buržuāzisko valdību izglāba eseri un meņševiki, kas atklāti pārgāja buržuāzijas pusē.

Koalīcijas valdība nenovērsa krizes cēloņus. Neviens revolūcijas uzdevums netika atrisināts. Sabrukums, kas bija sācies jau ilgi pirms revolūcijas, joprojām pastiprinājās. Maijā visos rūpniecības rajonos nepārtraukti notika streiki ar prasību uzlabot ekonomisko stāvokli; lauzdami kapitālistu pretošanos, strādnieki patvarīgi nodibināja astoņu stundu darba dienu. Streiku vilni pavadīja zemnieku nemieri, kas aizvien vairāk vērsās plašumā. Laukos zemnieki, negaidīdami Satversmes sapulci, paši noteica rentes maksu par nomāto muižnieku zemi, atņēma muižniekiem neizmantoto zemi un apsēja to. Jūlijā zemnieku kustība aptvēra jau 43 guberņas. Zemnieki sacēlās pret muižniekiem, ignorēdami eserus, kas padomēs bija ieperinājušies par vadītājiem. Zemnieku masu iekarošanā ļoti liela nozīme bija V. I. Ļeņina 22. maija runai I Viskrievijas zemnieku deputātu kongresā, kur viņš iztirzāja boļševiku platformu agrārajā jautājumā. Strādnieku un zemnieku kustība ietekmēja armiju; kara turpināšanās radīja sašutumu un pastiprināja zaldātu revolucionāro noskaņojumu.

Boļševiku darbu zaldātu vidū veicināja Viskrievijas boļševiku kara organizāciju konference, ko CK sasauca 1917. gada jūnijā. Konferencē piedalījās 60 frontes un aizmugures kara organizāciju delegāti, kas pārstāvēja apmēram 26 tūkstošus partijas biedru. Konferencē V. I. Ļeņins referēja par pašreizējo momentu un agrāro jautājumu. Viņš aicināja jo enerģiski gatavot proletariāta un revolucionārās armijas spēkus varas pārejai padomju rokās.

Jo tālāk attīstījās revolūcija, jo vairāk buržuāzija mēģināja izmantot vienīgo — kā viņa domāja — glābšanās līdzekli — likt armijai uzbrukt frontē. Buržuāzijas aprēķins bija vienkāršs. Ja uzbrukums izdotos, tas nostiprinātu valdības varu, dotu tai iespēju mesties virsū boļševikiem un padzīt padomes. Ja uzbrukums neizdotos, vainu varētu uzvelt boļševikiem, apsūdzēt viņus armijas dezorganizēšanā, aizliegt viņu darbību un pēc tam padzīt arī padomes.

Taču buržuāzija saprata, ka ar spēku vien neizdosies piespiest zaldātus turpināt karu. Tai laikā par kara ministru ieceltais Kerenskis jau iepriekš sagatavoja uzbrukuma pavēli, bet nenorādīja, kad uzbrukumu sākt. Viņš gribēja panākt, lai viņa lēmumu apstiprinātu I Viskrievijas padomju kongress, kas sanāca

3. jūnijā. Kongresa darbā piedalījās vairāk nekā 1000 delegātu, no tiem tikai 105 delegāti bija boļševiki. Delegātu lielinm lielais vairākums bija eseri un meņševiki. Svarīgākais darba kārtības jautājums bija jautājums par attiecībām pret Pagaidu valdību.

Eseri un meņševiki prasīja saglabāt bloku ar buržuāziju. Aizstāvēdams koalīciju, meņševiku līderis Cereteli teica, ka Krievijā neesot nevienas politiskās partijas, kas viena uzņemtos visu varu. Atbildot uz to, V. I. Ļeņins paziņoja: «Ir tāda partija!» Ņēmis vārdu, V. I. Ļeņins izklāstīja delegātiem boļševiku pro-gramu, aicinādams nodot visu varu padomēm.

Izlīdzēji mobilizēja visus savus spēkus, pūlēdamies pierādīt, ka lozungs «Visu varu padomēm!» neesot realizējams. Viņi panāca, ka pieņēma tādu rezolūciju, kas atbalstīja koalīciju ar buržuāziju un atzina par pareizu Pagaidu valdības politiku.

Boļševiki nolēma parādīt kongresam, cik ļoti kongresa vairākuma pozicija atšķiras no proletariāta un armijas apzinīgo slāņu domām. Boļševiku partijas CĶ aicināja Petrogradas strādniekus un zaldātus 10. jūnijā iziet demonstrācijā ar lozungiem: «Visu varu padomēm!», «Nost desmit ministrus kapitālistus!», «Strādnieku kontroli pār ražošanu!», «Pret uzbrukuma politiku!».

Taču 9. jūnijā, demonstrācijas priekšvakarā, eseri un meņševiki nolēma neatļaut demonstrāciju. Viņu vadītais kongress pieņēma rezolūciju, kas aizliedza demonstrāciju.

Atcelt demonstrāciju bija grūti. Bet nepakļauties kongresa lēmumam nozīmēja nostāties pret kongresu. 9. jūnijā vēlu naktī boļševiku partijas CK nolēma pakļauties kongresa lēmumam un aicināja strādniekus un zaldātus atteikties no demonstrācijas. CI< un PI< locekļi un aktīvi partijas darbinieki visu nakti apbraukāja rajonus, fabrikas, rūpnīcas un karaspēka kazarmas un izskaidroja strādniekiem un zaldātiem partijas lēmumu. Neviena rūpnīca, neviens pulks neizgāja demonstrācijā. Tas liecināja, ka partijas ietekme pieaugusi, ka partija prot uzturēt sakarus ar masām un vajadzīgā brīdī atkāpties.

Otrā dienā visas avīzes uzsāka kūdīšanu pret boļševikiem. Kongresā meņševiku līderi apsūdzēja boļševikus sazvērestībā un pieprasīja tos atbruņot. Atcēlis demonstrāciju, kongress uzdeva saviem delegātiem apmeklēt rūpnīcas, fabrikas un kazarmas, un tur viņi pārliecinājās, ka tā nav vis boļševiku «sazvērestība», bet gan visa galvaspilsētas proletariāta un garnizona noskaņojums. Baidīdamies galīgi zaudēt ietekmi masās, kongresa prezidijs nolēma organizēt demonstrāciju, bet savā vadībā. Demonstrācija tika paredzēta 18. jūnijā. Tā nebija nejaušība, ka kongresa līderi izvēlējās tieši šo dienu. Nodrošinājis sev kongresa atbalstu, Kerenskis pavēlēja uzbrukumu Dienvidrietumu frontē sākt 18. jūnijā. Demonstrācijai, kurai bija jānotiek tai pašā dienā, vajadzēja maskēt buržuāzijas plānus un atbalstīt uzbrukumu frontē.

Noteiktajā dienā — 18. jūnijā Petrogradā sākās masu demonstrācija, kurā piedalījās ap 500 tūkstoši cilvēku. Boļševiki nolēma piedalīties demonstrācijā ar saviem lozungiem. Demonstrantu lielum lielais vairākums gāja ar lozungu «Visu varu

padomēm!». Tikai neliela grupa savos lozungos apliecināja uzticību Pagaidu valdībai.

Demonstrācijas gigantiskais vēriens un boļševiku lozungu pārsvars tajā liecināja, ka galvaspilsētas proletariāts un garnizons iet kopā ar boļševikiem. Demonstrācija parādīja, ka masas neuzticas ne tikai Pagaidu valdībai, bet arī eseru un meņševiku politikai, kas balstās uz izlīgšanu ar buržuāziju.

Krievu karaspēka uzbrukums frontē neizdevās, un kontrrevolūcija tūlīt sāka realizēt savu plānu, ko tā bija iecerējusi neveiksmes gadījumam: uzvelt visu vainu boļševikiem.

2. jūlijā, tiklīdz Petrogradā bija saņemtas ziņas par uzbrukuma neveiksmi, kadeti paziņoja, ka izstājas no valdības. Šis solis tika sperts ar tādu aprēķinu, ka eseru un meņševiku līderi baidīsies vieni palikt pie varas un piekritīs kadetu noteikumiem: atbruņot strādniekus, izvest revolucionāro karaspēku no Petro-gradas un, galvenais, aizliegt boļševiku partiju.

Taču kadeti nebija ņēmuši vērā tautas noskaņojumu: viņi domāja radīt krizi valdībā un nenamanīja, ciktāl nobriedusi politiskā krize galvaspilsētā un pēc tam arī visā valstī. 3. jūlijā no rīta 1. ložmetēju pulkā Petrogradā rotu un pulku komiteju sapulcē, kur vēlēja delegātus padomes izpildu komitejai, zaldāti ar sašutumu runāja par to, ka ienīstais karš turpinās, ka tauta cieš badu, bet buržuāzija iedzīvojas bagātībā, ka valdība ved Krieviju pretim katastrofai. Atskanēja prasības apspriest jautājumu par bruņotu cīņu un Pagaidu valdības gāšanu. Zaldāti sūtīja delegātus uz citiem pulkiem un uz rūpnīcām, lai aicinātu piedalīties šajā cīņā. Visur delegāti saņēma atbalstu.

Partija uzturēja revolucionāro noskaņojumu masās, bet bija pret tūlītēju cīņu. Petrogradas strādniekiem un zaldātiem pietiktu spēka gāzt Pagaidu valdību un saņemt valsts varu savās rokās, bet noturēt šo varu viņi nespētu, jo tai laikā Krievijā tautas vairākums vēl sekoja eseriem un meņševikiem. Tāpēc

3. jūlijā Centrālā Komiteja nolēma atturēties no akcijām un demonstrācijām. Taču izrādījās, ka atturēt masas vairs nebija iespējams. Rūpnīcās, pulkos un uz Baltijas flotes karakuģiem gan uzklausīja partijas pārstāvjus, bet prasīja rīkoties. Draudēja briesmas, ka masas izies ielās un buržuāziskā valdība apšaus demonstrāciju, pasludinādama to par bruņotu sacelšanos.

Centrālā Komiteja atcēla savu lēmumu un nolēma piedalīties ielu gājienā, lai pārvērstu to par mierīgu un organizētu demonstrāciju ar lozungu «Visu varu padomēm!». Otrā dienā notika milzīga demonstrācija, kurā piedalījās vairāk nekā 500 tūkstoši cilvēku. Strādnieki gāja apbruņotās Sarkanās gvardes apsardzībā, zaldāti soļoja ar ieročiem rokās. Demonstrācijā piedalījās vairāki tūkstoši Kronštates jūrnieku.

Demonstranti izraudzījās 90 pārstāvjus, kas iesniedza Padomju Centrālajai Izpildu Komitejai, kuras sēdes notika Taurijas pilī, prasību, lai padomes ņem visu varu savās rokās. Taču eseri

un mcņševiki domāja par kaut ko citu. Viņi vienojās ar valdību par demonstrācijas sagraušanu. Tika dots rīkojums atsaukt no frontes Pagaidu valdībai uzticīgo karaspēku. Dažos rajonos — Ņcvas prospokta un Sadovajas ielas stūrī, Ļiiteinija prospektā un citās vietās junkuri un kazaki apšaudīja demonstrantus.

No frontes ieradās īpaši izsauktais karaspēks. Buržuāziskā valdība sāka represijas. Strādnieku kvartālos notika masveida kratīšanas. Kontrrevolucionāri atņēma strādniekiem ieročus. Sāka atbruņot pulkus, kas bija piedalījušies demonstrācijā. Sevišķi nikni kontrrevolūcija uzbruka boļševikiem. 6. jūlijā tika izdemolēta tipogrāfijā «Trūd», kas bija iegūta par līdzekļiem, kurus strādnieki bija savākuši boļševiku partijai. Avīze «Pravda» tika aizliegta. Tai pašā dienā kontrrevolucionāri noslepkavoja strādnieku Voinovu tikai tāpēc, ka viņš iznesa no tipogrāfijās avīzi «Ļistok Pravdi» («Taisnības Lapiņa»), ko partija izdeva slēgtās «Pravdas» vietā.

Kontrrevolucionārie varas orgāni sāka apcietināt partijas aktīvistus. Tika pavēlēts atrast un aizturēt V. I. Ļeņinu, lai tas maksātu ko maksādams. Pagaidu valdība, kurā bija eseri un meņševiki, kas sevi iztēloja par revolucionāriem, nekautrējās V. I. Ļeņina meklēšanai pieaicināt bijušās cara ohrankas ierēdņus. Darbā tika laists jau ilgi pirms tam safabricētais viltojums — apmelojumi par boļševiku sakariem ar Vāciju. Prokurors deva rīkojumu apcietināt V. I. Ļeņinu un vairākus citus boļševikus un saukt viņus pie atbildības it kā par nodevību un bruņotas sacelšanās organizēšanu. Petrogradas kara apgabala karaspēka pavēlnieks ģenerālis Polovcevs pavēlēja speciāli V. I. Ļeņina meklēšanai saformētās karaspēka nodaļas komandierim uz vietas nošaut V. I. Ļeņinu.

Partija noslēpa savu vadoni pagrīdē. Sākumā V. I. Ļeņins slēpās Petrogradā, pēc tam ārpus pilsētas, pie Razļiva ezera. Buržuāzija mēģināja izlikt lamatas. Visa kadetu, eseru un meņ-ševiku prese prasīja V. I. Ļeņina ierašanos tiesā. Kontrrevolūcija, eseru un meņševiku atbalstīta, centās atņemt boļševiku partijai vadoni. Visā Krievijā sāka trakot kontrrevolūcija. Frontē kara ministrs Kerenskis ieveda nāves sodu. Ar eseru un meņševiku vadīto komiteju palīdzību varas orgāni sāka atbruņot revolucionārās karaspēka daļas ne tikai frontē, bet arī aizmugurē. Represijas sevišķi pastiprinājās pēc ģenerāļa Korņilova iecelšanas par augstāko virspavēlnieku.

Jūlija dienas mainīja situāciju un šķiru spēku samēru Krievijā. Savu politiku — izlīgšanu ar buržuāziju meņševiki un eseri vainagoja ar galīgu pāreju kontrrevolūcijas nometnē. No parti-jām, kas meklēja izlīgumu' ar buržuāziju, eseri un meņševiki pārvērtās par kontrrevolūcijas atbalstītāju partijām, Divvaldība beidzās. Buržuāzija bija panākusi vienvaldību. Visa vara pārgāja viņas rokās. Eseru un meņševiku vadītās padomes pārvērtās par buržuāziskās valdības piedēkli.

Tomēr buržuāzijai neizdevās apspiest revolucionārās masas. Boļševiki prata laikā atkāpties un pasargāt no trieciena savus galvenos spēkus.

4. Partijas VI kongress. Partijas kurss uz bruņotu sacelšanos.

Korņiloviādes sagrāve

Mainoties situācijai un spēku samēram Krievijā, bija jāmainās arī partijas taktikai un lozungiem. Rakstā «Par lozungiem» V. I. Ļeņins parādīja, ka politiskais stāvoklis Krievijā pēc 4. jūlija radikāli atšķiras no stāvokļa, kāds bija no 27. februāra līdz

4. jūlijam. Beidzies revolūcijas posms, kurā tās mierīgā attīstība bija iespējama un visvairāk vēlama. Eseri un meņševiki ar savu nodevību bija izjaukuši mierīgo attīstības ceļu. Tagad, pēc visas varas pārejas kontrrevolūcijas rokās, strādnieku šķira varēja iegūt varu tikai ar bruņotu sacelšanos.

Līdz ar to V. I. Ļeņins brīdināja, ka tūlītēja uzstāšanās pret valdību būtu kļūda. Izšķirošs triecienuzbrukums ir iespējams tikai tad, ja ir jauni revolūcijas uzplūdi pašās dziļākajās masās.

V. I. Ļeņins ieteica uz laiku noņemt lozungu «Visu varu padomēm!». Tas nenozīmēja atteikšanos no Padomju republikas kā jauna tipa valsts. Runa bija par to, ka toreizējā sastāva padomes, ko vadīja eseri un meņševiki, kuri atklāti pārgājuši kontr-revolucionārās buržuāzijas nometnē un kuru rokas aptraipītas tautas asinīm, nevar būt tautas varas orgāni.

«Padomes var un tām vajadzēs rasties šai jaunajā revolūcijā,» rakstīja V. I. Ļeņins, «taču nevis tagadējām padomēm, nevis orgāniem izlīgšanai ar buržuāziju, bet gan orgāniem revolucionārai cīņai pret to. Ka mēs arī tad būsim par visas valsts uzbūvi pēc padomju tipa, tas tā ir. Tas nav jautājums par padomēm vispār, bet tas ir jautājums par cīņu ar tagadējo kontrrevolūciju un ar tagadējo padomju nodevību» (Raksti, 25. sēj., 167. un 168. lpp.).

Revolūcijas jautājumus, tai skaitā arī jaunu taktiku, atbilstoši situācijas pārmaiņām izstrādāja partijas VI kongress. Tas notika Petrogradā 1917. gadā no 26. jūlija līdz 3. augustam. Kongress bija spiests strādāt puslegāli. Buržuāziskajā un sīkbur-žuāziskajā presē pastiprinājās kūdīšana pret boļševikiem. Pagaidu valdība piešķīra kara ministram un iekšlietu ministram tiesības aizliegt jebkurus kongresus, t. i., faktiski deva rīkojumu aizliegt VI kongresu. Lieta nonāca tik tālu, ka ārzemju imperiālisti atklāti prasīja padzīt kongresu un apcietināt delegātus.

Kontrrevolūcijas plāni tika izjaukti. Strādnieki rūpīgi apsargāja savas partijas kongresu.

V. I. Ļeņins nevarēja piedalīties kongresā, bet viņš vadīja tā darbu. Pāri Razļiva ezeram pie V. I. Ļeņina brauca CK

locekļi. V. I. Ļeņins sagatavoja tezes «Par politisko stāvokli». V. I. Ļeņina raksti «Par lozungiem», «Revolūcijas mācības» un citi darbi likti kongresa rezolūciju pamatā.

Vienu no pirmajiem delegāti apsprieda jautājumu par V. I. Ļeņina ierašanos tiesā. Kongress izteicās par V. I. Ļeņina neierašanos tiesā un protestēja pret nedzirdēto revolucionārā proletariāta vadoņa vajāšanu. Kongress nosūtīja apsveikumu V. I. Ļeņinam.

Kongresa galvenie jautājumi bija Centrālās Komitejas politiskais pārskats un jautājums par politisko stāvokli. Par abiem jautājumiem referēja J. V. Staļins. Referātu pamatā bija likta V. 1. Ļeņina nostādne.

«Šobrīd,» teikts rezolūcijā, ko kongress pieņēma sakarā ar referātu par politisko stāvokli, «mierīga attīstība un varas pāreja padomēm bez sāpēm ir kļuvusi neiespējama, jo vara jau faktiski pārgājusi kontrrevolucionārās buržuāzijas rokās.

Šobrīd pareizais lozungs var būt vienīgi tikai kontrrevolucionārās buržuāzijas diktatūras pilnīga likvidēšana. Tikai revolucionārais proletariāts ar nosacījumu, ka to atbalstīs trūcīgā zemniecība, spēj veikt šo uzdevumu, kas ir jaunu uzplūdu uzdevums» («P S K P rezolūcijās...», I d., 331. lpp.).

Tādējādi partijas VI kongress norādīja, ka vara var pāriet proletariāta un trūcīgās zemniecības rokās tikai ar bruņotu sacelšanos, gāžot buržuāzijas diktatūru.

Pret partijas kursu uz sociālistisko revolūciju nostājās Buha-rins, apgalvodams, ka zemnieki esot blokā ar buržuāziju un nesekošot strādnieku šķirai. J. V. Staļins, atspēkodams šo opor-tūnistisko apgalvojumu, parādīja, ka Buharins vairs nebalstās uz marksismu un vērtē zemniecību bez šķiriskas analizēs. Ir dažādi zemnieki: turīgie atbalsta imperiālistisko buržuāziju, bet trūcīgie lauku ļaudis atbalsta proletariātu viņa cīņā par revolūcijas uzvaru. Kongresā J. V. Staļins deva pretsparu Preobra-ženskim, kas ierosināja izdarīt rezolūcijā labojumu, kurā bija noliegta sociālistiskās revolūcijas uzvaras iespēja Krievijā un bija teikts, ka tikai tad, ja Rietumos izcelsies proletāriskā revolūcija, Krieviju varēs virzīt pa sociālisma ceļu.

«Nav neiespējami,» teica J. V. Staļins, «ka taisni Krievija būs tā zeme, kas lauzīs ceļu uz sociālismu ... Vajag atmest novecojušos priekšstatu, ka tikai Eiropa var rādīt mums ceļu» (Raksti, 3. sēj., 177. un 178. lpp.).

Kongress noraidīja Preobraženska un Buharina trockistiskos priekšlikumus. Rezolūciju pieņēma vienbalsīgi, četriem atturoties.

Pārskatu par CK organizatorisko darbu sniedza J. M. Sverd-lovs. Trijos mēnešos, kas bija apritējuši kopš Aprīļa konferences, partijas biedru skaits bija trīskārt audzis: Aprīļa konferencē bija

pārstāvētas 78 organizācijas ar 80 tūkstošiem partijas biedru, bet, VI kongresam sanākot, partija apvienoja 162 organizācijas ar 240 tūkstošiem biedru. Centrālā Komiteja īsā laikā bija panākusi visas partijas saliedēšanos. Kongresa darbā aktīvi piedalījās polu, latviešu un lietuviešu boļševiku pārstāvji. Sie boļševiki darbaļaužu vidū veica revolucionāru darbu, dažkārt ietilpdami vietējās organizācijās, bet bieži vien izveidodami vietējo komiteju sekcijas.

Kongress izteicās pret jebkādu apvienošanos ar aizsardzībnie-kiem, atzīmējot, ka vienība iespējama tikai ar meņševikiem internacionālistiem, ja tie patiesi pārtrauks sakarus ar meņše-vikiem aizsardzībniekiem.

Kongress uzņēma partijā «starprajoniešus» ar Trocki priekšgalā, kuri paziņoja, ka viņi piekrītot visām boļševisma tēzēm. Sī grupa bija izveidojusies jau pirms kara no da]as svārstīgu boļševiku, kas bija samierinoši noskaņoti pret oportūnisliem, un no meņševikiem troekistiem. Kara laikā «starprajonieši» ieņēma centristiskas pozicijas, svārstīdamies starp boļševikiem un meņševikiem. «Starprajonieši» atzina, ka karš ir imperiālistisks, un bija pret aizsardzībniecību, bet tomēr nebija ar mieru pilnīgi pārtraukt sakarus ar meņševikiem. Tagad viņi sarāva sakarus ar aizsardzībniekiem. Kā rādīja dzīve, daži «starprajonieši», piemēram, Volodarskis un Urickis, tiešām atmeta savas centris-tiskās svārstības, bet Trockis ar nelielu piekritēju grupu tikai uz laiku pārtrauca cīņu pret boļševismu un iestājās partijā, lai, atrazdamies tajā, cīnītos pret ļeņinismu un uzspiestu partijai savu oportūnistisko, antisociālistisko politiku.

Pārmaiņas partijas darba apstākļos pēc iznākšanas no pagrīdes un tās straujā augšana spieda izdarīt dažus papildinājumus partijas statūtos. Jauno statūtu pirmo paragrafu, kas nosaka, ka par partijas biedru uzskatāms ikviens, kas atzīst partijas programu, darbojas vienā no tās organizācijām un maksā biedru naudu, papildināja ar vārdiem: «pakļaujas visiem partijas lēmumiem». Partijas statūtos ierakstīja šādu punktu: jaunus biedrus uzņem vietējās partijas organizācijas ar divu partijas biedru' rekomendāciju un apstiprina organizācijas biedru kopsapulce. Statūtos bija uzsvērts, ka visas partijas organizācijas tiek celtas pēc demokrātiskā centrālisma principiem, bija norādīts, ka partijas organizācijas tiek apvienotas pa rajoniem un apgabaliem. Tika noteikts, ka regulāri sasaucami kongresi (ik gadu) un CK plēnumi (ne retāk kā vienu reizi divos mēnešos).

Kongress noklausījās referātu un pieņēma rezolūciju par partijas un arodbiedrību savstarpējām attiecībām. Apstiprinājis partijas lēmumus pret meņševistisko teoriju par arodbiedrību neitralitāti, kongress nolēma: visiem spēkiem veicināt visu strādnieku saliedēšanos arodbiedrībās; visiem partijas biedriem iestāties arodbiedrībās un dibināt tur savas frakcijas; cīnīties

par starptautiskas organizācijas nodibināšanu, kurā apvienotos arodbiedrības, kas noraida imperiālistiskā kara atbalstīšanu un aizstāv šķiru cīņas viedokli.

Kongress īpaši pakavējās pie darba ar jaunatni. Kongress izteicās par tādu jaunatnes savienību dibināšanu, kas organizatoriski nebūtu pakjautas partijai, bet ko partija idejiski vadītu. Kongress uzsvēra, ka partijai jācenšas panākt, lai šīs savienības jau no paša savas darbības sākuma būtu sociālistiskas. To uzdevums — attīstīt jauno strādnieku un strādnieču šķiras pašapziņu un vest viņus kopsolī ar proletariāta revolucionāro avangardu.

VI kongress apsprieda partijas ekonomisko platformu. Kongresa rezolūcijā atzīmēts, ka Krievija pārdzīvo dziļu ekonomisku krizi un «gāžas galīga ekonomiska sabrukuma un posta bezdibenī». Buržuāzija tīši padziļina šo krizi, lai to izmantotu pret revolūciju. Vienīgā izeja no kritiskā stāvokļa ir varas pāriešana proletariāta un trūcīgās zemniecības rokās. Tikai šīs šķiras, saņemot varu, spēj glābt Krieviju, veicot šādus revolucionārus pasākumus: nacionalizējot un centralizējot bankas; nacionalizējot vairākus (naftas, akmeņogļu, cukura, metalurģijas un transporta) monopolus; atsakoties maksāt ārējos un iekšējos parādus, tomēr pie tam ievērojot sīko īpašnieku intereses; nodibinot īstenu strādnieku kontroli, kam pakāpeniski jākļūst par pilnīgu ražošanas regulēšanu; organizējot pareizu apmaiņu starp pilsētām un laukiem ar kooperatīvu un pārtikas komiteju palīdzību, lai apgādātu pilsētas ar nepieciešamajiem lauksaimniecības produktiem un laukus ar rūpniecības precēm, lauksaimniecības darba rīkiem un mašīnām. Rezolūcija aicināja visas strādnieku organizācijas — arodbiedrības, fabriku un rūpnīcu komitejas un padomes veicināt šo pasākumu realizēšanu, attīstīt iniciatīvu šajā virzienā un cīnīties par šo pasākumu veikšanu visas valsts mērogā.

Visiem kongresa lēmumiem aužas cauri Ļeņina ideja par proletariāta un zemniecības savienību kā revolūcijas uzvaras nosacījumu. VI kongress, kas notika jaunu revolūcijas uzplūdu priekšvakarā, visus savus lēmumus pakļāva galvenajam mērķim — sagatavot proletariātu un trūcīgo zemniecību uz bruņotu sacelšanos, uz sociālistiskās revolūcijas uzvaru. Kongress griezās ar manifestu pie visiem darbaļaudīm, pie visiem strādniekiem, zaldātiem un zemniekiem, aicinot viņus zem boļševiku partijas karoga gatavoties izšķirošai kaujai pret buržuāziju.

Panākusi vienvaldību, buržuāzija centās piepildīt savu plānu — likvidēt revolūciju un atjaunot Krievijā monarhiju. Viens no šā plāna izpildīšanas līdzekļiem bija tālāka rūpniecības graušana. Sī politika bija nekaunīgi izteikta miljonāra Rjabušinska paziņojumā, ka «bada kaulainajai rokai» jāgrābj

revolūcija pie rīkles un tā jānožņaudz. Kapitālisti slēdza rūpnīcas un izmeta uz ielas desmitiem tūkstošu strādnieku. Visā Krievijā sāka plosīties nepieredzēta spekulācija. Preču cenas strauji cēlās. Darbaļaudis cieta bada mokas. Krievijai draudēja pilnīga ekonomiska katastrofa un nokļūšana ārzemju kapitāla verdzībā.

Neaprobežodamās ar ekonomiska rakstura pasākumiem, kontrrevolūcija gatavoja militāras diktatūras nodibināšanu. Saziņā ar Amerikas, Anglijas un Francijas valdību militārā diktatora loma tika uzticēta virspavēlniekam ģenerālim Korņilo-vaim. Lai maskētu kontrrevolucionārā apvērsuma sagatavošanu, tika nolemts sasaukt Valsts apspriedi, kurā būtu pārstāvēti visi mantīgie iedzīvotāju slāņi. Baidīdamās no Petrogradaš revolucionārajiem strādniekiem, buržuāzija nolēma Valsts apspriedi noturēt Maskavā, kur, pēc viņas domām, stāvoklis bija mierīgāks.

Boļševiku partijas CK uzdeva Maskavas komitejai organizēt vienas dienas protesta streiku pret buržuāzijas sazvērestību. Valsts apspriedes atklāšanas dienā, 12. augustā, sāka streikot vairāk nekā 400 tūkstoši Maskavas strādnieku. Vienprātīgais Maskavas strādnieku streiks izjauca kontrrevolūcijas nodomus. Kļuva skaidrs, ka panākt sava plāna realizēšanos kontrrevolūcija var tikai ar bruņotu spēku. Buržuāzija nolēma tautai uzspiest pilsoņu karu. Korņilovs sāka mobilizēt nepieciešamos kaujas spēkus. ASV, Anglijas un Francijas pārstāvji apsolīja viņam palīdzību. Korņilovs veda ar ģenerāļiem sarunas par karaspēka atsaukšanu no frontes. Dzimtenes nodevēji bija ar mieru pat atvērt ienaidniekam ceļu uz Iekškrieviju. Viņi uzskatīja savas zemes darbaļaudis par bīstamākiem ienaidniekiem nekā svešzemniekus iekarotājus.

25. augustā Korņilovs raidīja no frontes pret Petrogradu 3. jātnieku korpusu. Situācija bija sarežģīta tāpēc, ka Korņilovs bija sadumpojies it kā pret Pagaidu valdību. Eseri un meņ-ševiki tā arī mēģināja iztēlot stāvokli. Viņi aicināja aizsargāt Pagaidu valdību. V. I. Ļeņins ieteica partijai gudru taktiku. Mobilizējot masas pret Korņilovu, partija izskaidroja, ka neaicina aizsargāt Pagaidu valdību, kas ir Korņilova dumpja līdzdalībniece. Partija uzsāka cīņu pret militārā diktatora kandidātu, nemitēdamās atmaskot Pagaidu valdību un tās atbalstītājus eserus un meņševikus. Sekojot boļševiku aicinājumam, tautas māsas cēlās cīņā pret Korņilovu. Galvaspilsētas strādnieki ķērās pie ieročiem. Ātri sāka formēties jaunas Sarkanās gvardes nodaļas. Boļševiku partijas organizētie strādnieki un zemnieki apspieda Korņilova dumpi. Pēc masu prasības Korņilovu un viņa līdzdalībniekus apcietināja. Buržuāzijas un muižnieku mēģinājums satriekt revolūciju izjuka. Vienīgā izeja no toreizējā stāvokļa bija ar bruņotu sacelšanos gāzt Pagaidu valdību un nodibināt proletariāta diktatūru.

5. Bruņotas sacelšanas sagatavošana.

Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvara

Ņemot vērā lielās briesmas, kādas revolūcijai draudēja no Korņilova dumpja, un ievērojot masu kustības uzplūdus un daudzu padomju nostāšanos pret Korņilovu, V. I. Ļeņins uzaicināja eserus un rneņševiktis, kam aizvien vēl bija pārsvars padomēs, ņemt varu padomju rokās. Partija gribēja izmantot pēdējo revolūcijas mierīgas attīstības iespēju. Bet eseri un meņševiki, būdami cieši saistījušies ar buržuāziju, atteicās no vienīgās vēf atlikušās iespējas miera ceļā nodot varu padomēm.

Korņilova dumpja sagrāve radikāli mainīja situāciju Krievijā. Strādniekiem kļuva skaidrs, kādi īstenībā ir izlīdzēji, kas faktiski sedza un sargāja buržuāziju un muižniekus. Zemnieki saprata, ka aiz ģenerāļiem stāv muižnieki, kas negrib atdot savu zemi. Zaldāti frontē pārliecinājās, ka viņus grib piespiest pavadīt ceturto ziemu ierakumos, ka buržuāzijas un muižnieku valdība ievilcinās asiņaino karu. Apspiesto nāciju darbaļaudīm kļuva skaidrs, ka korņiloviešu uzvaras gadījumā uz nacionālo spaidu likvidēšanu nav ko cerēt. Tautas masu lielum lielais vairākums pašu pieredzē pārliecinājās, ka boļševiku idejas ir pareizas. Darbaļaudis sāka atsaukt no padomēm eseru un meņ-ševiku deputātus un viņu vietā sūtīja boļševikus. Padomju bezpartejiskie deputāti sāka atbalstīt boļševikus. 31. augustā Petro-gradas Padome pirmo reizi kopš savas noorganizēšanās pieņēma boļševistisku rezolūciju par varas pāreju padomju rokās.

5. septembrī boļševiku rezolūciju pieņēma Maskavas Padome. «Pēc galvaspilsētu padomēm boļševistiskas rezolūcijas pieņēma Kijevas, Harkovas, Kazaņas, Ufas, Minskas, Rēveles, Tašken-tas, Samaras, Brjanskas, Krasnojarskas, daudzu Urālu un Donbasa pilsētu padomes. Sākās straujš padomju boļševizēša-nās process.

Partija no jauna izvirzīja dienas kārtībā lozungu «Visu varu padomēm!». Tagad padomju sastāvs Krievijas svarīgākajos centros bija mainījies: tās bija kļuvušas boļševistiskas. Tagad lozungs «Visu varu padomēm!» nozīmēja bruņotu sacelšanos pret buržuāzisko valdību, par proletariāta diktatūras nodibināšanu. Vairāk nekā 250 Krievijas padomju izteicās par boļševiku lozungu «Visu varu padomēm!».

Līdz 1917. gada septembrim boļševiki, nenogurstoši strādājot, bija pārliecinājuši tautu, ka Krievijas glābiņš meklējams tautai naidīgās valdības likvidēšanā. Krievija pārdzīvoja vispār-nacionālu krizi. Tautas saimniecība slīdēja lejup. Valdošās šķiras nespēja novērst katastrofu. Gluži otrādi, ar savu politiku viņas to strauji tuvināja. Tautas masas negribēja dzīvot pa vecam un ciest buržuāzijas un tās rokaspuišu saimniekošanu. Vārdu sakot, bija vērojamas visās tās pazīmes, ar kurām V. I. Ļeņins raksturoja revolucionāru situāciju. Spilgts krizes

apliecinājums bija visu tautas cīņas formu saasināšanās. Strādnieki sāka atcelt administrāciju, apcietināt uzņēmumu direktorus un pārņemt savās rokās ražošanas vadību. Strādnieku kustība bija pienākusi jo tuvu pie varas problēmas. Kā revolūcijas vadītājs un hegemons proletariāts sauca cīņā visu tautu.

«Mūsu pusē ir revolūcijas avangarda, tautas avangarda šķiras vairākums, kura spējīga aizraut masas,» V. I. Ļeņins rakstīja septembri (Raksti, 26. sēj., 6. lpp.).

Bija mainījies arī zemnieku kustības raksturs. Zemnieki sāka padzīt muižniekus, sagrābt viņu zemi un inventāru un sadalīt to savā starpā, dedzināt muižas. Zemnieku kustība visā Krievijā pārauga par sacelšanos. Zemnieku nemieri aptvēra vairāk nekā pusi no Krievijas Eiropas daļas. «Mūsu pusē ir tautas vairākums...-» rakstīja V. I. Ļeņins (Raksti, 26. sēj.,

6. lpp.).

Pēc Korņilova dumpja radas jauna cīņas forma arī armijā. Zaldāti dzina projām reakcionāros komandierus un viņu vietā ievēlēja jaunus. Zaldāti atteicās turpināt karu. Zaldātu nemiers draudēja pārvērsties par sacelšanos. Petrogradai un Maskavai tuvākajās frontēs — Ziemeļu un Rietumu frontē zaldātu lielākā daļa gāja kopā ar boļševikiem. Šajās divās frontēs vien taču bija vairāk nekā 1 miljons 700 tūkstoši apbruņotu zaldātu. Visi rezerves pulki, un to bija vairāk nekā 100, atbalstīja boļševikus. Visā Krievijā garnizonu lielum lielais vairākums bija par boļševikiem. Tā, piemēram, Maskavas garnizona zaldāti rajonu domju vēlēšanās septembra beigās nodeva visas balsis par boļševikiem. Rezerves un aizmugures karaspēka daļās bija gandrīz 4 miljoni zaldātu. Lielāko tiesu zaldāti bija visapzinīgākā un visaktīvākā trūcīgās zemniecības daļa. Baltijas flotes jūrnieki pilnīgi atbalstīja boļševiku partiju.

Bija mainījies kustības raksturs arī apspiestajās nācijās. Nacionālajos rajonos darbaļaužu cīņa saplūda vienotā frontē ar vispārējo strādnieku un zemnieku kustību, lai gan buržuāziskās organizācijas tam pretojās. Boļševiku partija veica darbu ne tikai visu Krievijas nāciju darbaļaužu vidū, bet ari Polijas un Baltijas bēgļu vidū, kā arī starp vācu, ungāru, poļu, čehu, slovaku un horvātu karagūstekņiern. Boļševiki palīdzēja organizēt viņu vidū komunistiskas grupas.

Bija mainījusies ari starptautiskā situācija. Tā kā angļu un franču imperiālistu aizmugurē draudoši pieauga revolucionārā kustība, tie mēģināja vienoties ar vācu imperiālistiem par mieru, lai kopā cīnītos pret revolūciju. Krievijas kontrrevolūcija piekrita noslēgt separātu mieru ar Vāciju, lai atraisītu sev rokas valsts iekšienē. Krievijas valdošās šķiras atdeva vāciešiem Rīgu, bija ar mieru atdot viņiem Petrogradu un daļu Krievijas, lai par to saņemtu palīdzību revolūcijas apspiešanai. Tas uzskatāmi rādīja buržuāzijas antipatriotismu un tās nodevīgo lomu pret dzimteni.

Kā īsti patrioti rīkojās boļševiki, glābdami Krieviju no sagrāves karā ar vācu imperiālismu, no briesmām nokļūt ārvalstu verdzībā. Izjaukt buržuāzijas nodevīgo plānu varēja, tikai gāžot nodevēju valdību.

Vispārnacionālā krize ietekmēja arī stāvokli meņševiku partijā un eseru partijā. Abās šajās partijās sākās sajukums. Meņševiku partija saira vairākās grupās. Eseru partijā noformējās kreisais spārns, kas sevi pasludināja par patstāvīgu partiju. Kreisie eseri mēģināja dabūt savā pusē tos zemniecības slāņus, kas bija vīlušies eseros un pagriezušies uz proletariāta pusi.

Atrazdamies pagrīdē, V. I. Ļeņins uzmanīgi vēroja stāvokli Krievijā. Revolūcijas vadonis atsaucās uz katru pavērsienu, uz vismazāko pārmaiņu tautas noskaņojumā un šķiru spēku samērā. 110 dienas ilgajā pagrīdes laikā V. 1. Ļeņins uzrakstīja vairāk nekā 60 rakstu un vēstuļu, ar kuriem partija saņēma vadošus norādījumus. Starp šiem darbiem sevišķi izceļas grāmata «Draudošā katastrofa un kā pret to cīnīties». Tā bija boļševiku partijas platforma, kas atbildēja uz tautas masu jautājumu: kā glābt Krieviju no bojā ejas? Attēlojis trūkumu un badu, kurā masas iegrūdusi buržuāzijas un muižnieku saimniekošana, V. 1. Ļeņins ieteica arī revolucionāros pasākumus, kas var izglābt tautu no kara un bada: strādnieku kontroli pār ražošanu, banku, sindikātu utt. nacionalizāciju līdz ar muižnieku zemes konfiskāciju un visas zemes nacionalizāciju. Sie pasākumi cīņā pret katastrofu un badu bija pilnīgi realizējami, bet netika veikti tikai tāpēc, ka tie aizskāra «buržuāziskā īpašuma svētumu». Valdošās šķiras apgalvoja, ka Krievijai draudot sabrukums un bojā eja, ja tauta sākšot realizēt šos pasākumus.

«Ja «koalīcijas» vietā ar buržuāziju, kas bremzē visus kontroles pasākumus un sabotē ražošanu,» rakstīja V. I. Ļeņins, «eseri un meņševiki aprīlī būtu realizējuši varas pāreju padomēm... tad Krievija tagad būtu ekonomiski pilnīgi pārveidota valsts, kur zeme būtu zemniekiem, kur bankas nacionalizētas, t. i., būtu par tik (un tās ir ārkārtīgi svarīgas mūsdienu dzīves ekonomiskās bāzes) augstāk par visām pārējām kapitālistiskajām zemēm» (Raksti, 25. sēj, 331. lpp.).

Boļševiku platformas realizēšana tūdaļ atvieglotu un uzlabotu darbaļaužu masu dzīvi. V. I. Ļeņins parādīja, ka sociālisma materiālā bāze Krievijā sagatavota ne tikai tāpēc, ka Krievija ir viens no imperiālisma ķēdes locekļiem, bet arī tāpēc, ka Krievijā kapitālisms gan atpalika salīdzinājumā ar vairāk attīstīto kapitālistisko zemju kapitālismu, bet tomēr bija pietiekami attīstīts. V. I. Ļeņins raksturoja Krieviju kā vidēji attīstīta kapitālisma zemi. Arī Krievijā kapitālisms pārauga valsts monopolistiskajā kapitālismā. Lielās proletāriskās revolūcijas

20S

priekšvakarā boļševiku platformas pamatā bija V. I. Ļeņina galvenā teze par sociālisma uzvaras iespējamību sākumā vienā atsevišķā zemē.

«Stāvēt uz vietas nevar — vēsturē vispār, kara laikā it sevišķi,» rakstīja V. I. Ļeņins. «Jāiet vai nu uz priekšu, vai arī atpakaļ. Iet uz priekšu XX gadsimta Krievijā, kas iekarojusi republiku un demokrātismu revolucionārā ceļā, nevar, ne-ejot uz sociālismu, nesperot soļus uz to ...» (Raksti, 25. sēj., 329. lpp.).

Savā darbā V. I. Ļeņins izvirzīja uzvarējušajam proletariātam dižu uzdevumu:

«Revolūcija izdarīja to, ka Krievija ar savu politisko iekārtu dažos mēnešos panāca attīstītākās zemes.

Bet tas ir maz. Karš ir nepielūdzams, tas nostāda jautājumu nesaudzīgi asi: vai nu iet bojā, vai panākt attīstītākās zemes un aizsteigties tām priekšā ari ekonomiski...

Iet bojā vai pilnā jaudā doties uz priekšu. Tā vēsture nostādījusi jautājumu» (Raksti, 25. sēj., 334. lpp.).

V. I. Ļeņina darbā «Draudošā katastrofa un kā pret to cīnīties» pamatota pasākumu programa pārejai uz sociālismu. Visi kopā tie nozīmēja pakāpenisku pāreju uz jaunām, sociālistiskām ražošanas attiecībām.

Šai laikā V. I. Ļeņins pabeidza savu ģeniālo darbu «Valsts un revolūcija», kurā tālāk attīstīta marksisma mācība par valsti. V. 1. Ļeņins atjaunoja aizmirstos vai oportūnistu sagrozītos Marksa uzskatus un, pamatojoties uz jauno revolucionāro pieredzi, sevišķi uz padomju darbību, attīstīja tālāk marksisma mācību par valsti. V. I. Ļeņina grāmatai aužas cauri noteikta, nesamierināma cīņa divās frontēs — gan pret oportūnistiskajiem nodevējiem, gan pret anarhistiem. V. I. Ļeņins parādīja, ka tos savā starpā tuviņa proletariāta diktatūras noliegšana. Labējo sociālistu līderi, neatzīdami, ka uzvarējušai strādnieku šķirai jāsalauž buržuāziskā valsts, noslīdēja līdz atklātai buržuāziskās valsts aizstāvēšanai. Anarhisti, noliegdami, ka revolucionārajam proletariātam valsts vara jāizmanto sociālisma celšanai, līdz ar to noliedz proletariāta diktatūru.

Uzvarējušajam proletariātam pilnīgi jāsalauž buržuāziskais valsts spaidu aparāts — darbaļaužu ekspluatācijas orgāns un jānodibina proletariāta diktatūra visam pārejas periodam no kapitālisma uz komunismu.

«Marksa mācības būtību par valsti,» rakstīja V. I. Ļeņins, «apguvis tikai tas, kas sapratis, ka vienas šķiras diktatūra ir nepieciešama ne tikai jebkurai šķiru sabiedrībai vispār, ne tikai proletariātam, kas gāzis buržuāziju, bet arī veselam vēsturiskam periodam, kas šķir kapitālismu no «sabiedrības

bez šķirām», no komunisma ... Pāreja no kapitālisma uz komunismu, protams, nevar neradīt milzīgu politisko formu pārpilnību un dažādību, bet būtība šeit nenovēršami būs viena: proletariāta diktatūra» (Raksti, 25. sēj., 378. Ipp.).

Buržuāziskajās valstīs demokrātijā ir viscaur liekulīga un melīga, jo pat visdemokrātiskākajā no tām tā ir demokrātijā niecīgam mazākumam, bagātajiem, ekspluatatoriem un dīkdieņiem. Turpretim proletāriskā valsts ir «pa jqunam demokrātiskā», jo te demokrātijā ir lielum lielajam darbaļaužu vairākumam, proletāriešiem, plašajām zemniecības masām, visiem nemantīgajiem, un «pa jaunam diktatoriska», jo tā ir diktatūra pret buržuāziju, tautas vairākuma diktatūra pret mazākumu, pret ekspluatatoriem. Proletariāts izmanto valsts varu ne tikai ekspluatatoru apspiešanai, bet arī galvenokārt darbaļaužu vadīšanai komunistiskās sabiedrības celšanā.

«Proletariātam,» rakstīja V. I. Ļeņins, «nepieciešama valsts vara, spēka centralizēta organizācija, vardarbības organizācija gan ekspluatatoru pretestības apspiešanai, gan milzīgās iedzīvotāju masas — zemniecības, sīkburžuāzijas, pusproletāriešu vadīšanai sociālistiskās saimniecības «iekārtošanas» darbā» (Raksti, 25. sēj., 370. Ipp.).

Raksturojot proletariāta diktatūras lomu un nozīmi sabiedrības pārveidošanā, V. I. Ļeņins uzsvēra, ka proletariāta diktatūras realizēšanā un veikšanā vadošais un virzošais spēks ir komunistu partija. V. 1. Ļeņins nesaudzīgi atmaskoja II Internacionālē valdošos oportūnistus, kas, sagrozot partijas lomu, pārvērš partiju par organizāciju, kurā apvienoti labāk atalgoto strādnieku virsslāņu pārstāvji, kas ir atrāvušies no masām un pārdod un nodod tautas intereses.

«Audzinot strādnieku partiju,» rakstīja V. I. Ļeņins, «marksisms audzina proletariāta priekšpulku, kas spēj saņemt varu un vest visu tautu uz sociālismu, vadīt un organizēt jaunu iekārtu, būt par skolotāju, vadītāju, vadoni visiem darbaļaudīm un ekspluatējamiem savas sabiedriskās dzīves izveidošanas darbā bez buržuāzijas un pret buržuāziju» (Raksti, 25. sēj., 370. Ipp.).

V. 1. Ļeņina grāmata uzrakstīta lūzuma laikmetā, neilgi pirms proletariāta nākšanas pie varas. Tajā spilgti uzsvērta mark-sisma-ļeņinisma raksturīgā iezīme — teorijas un prakses ciešais sakars. V. I. Ļeņins pats priekšvārdā atzīmēja, ka jautājums par sociālistiskās revolūcijas attiecībām pret valsti iegūst «ne tikai praktiski politisku nozīmi, bet arī visaktuālāko nozīmi kā jautājums par to, lai noskaidrotu masām, kas viņām būs jādara tuvākajā nākotnē, lai atbrīvotos no kaipitāla jūga» (Raksti, 25. sēj., 352. Ipp.).

Starp 12. un 14. septembri V. I. Ļeņins uzrakstīja vēstuli boļševiku partijas Centrālajai Komitejai, Petrogradas komitejai un Maskavas komitejai («Boļševikiem jāņem vara») un vēstuli Centrālajai Komitejai («Marksisms un sacelšanās»), kurās aicināja partiju organizēt sacelšanos. Apbruņots ar dziļām sabiedrības attīstības likumu zināšanām un balstīdamies uz ļoti bagātīgo revolucionārās cīņas pieredzi, V. I. Ļeņins šajās vēstulēs rezumēja savu stāvokļa analizi un ļoti skaidri atbildēja uz jautājumu, kāpēc boļševiki var ņemt varu un viņiem tā jāņem tieši tagad. Vadiba abu galvaspilsētu padomēs bija pārgājusi boļševiku rokās. Tautas masas gāja kopā ar boļševikiem. Tās bija pārliecinājušās, ka viņu intereses pārstāv un aizstāv tikai boļševiku partija. Saņēmušas varu, padomes tūlīt stāsies pie demokrātiskā miera noslēgšanas, atņems muižniekiem zemi bez atlīdzības un nodos to zemniekiem, nodibinās brīvību, ko valdība mīdījusi kājām. Masas pilnīgi atbalstīs visus šos pasākumus.

V. I. Ļeņins norādīja, ka vara jāņem tagad, jo buržuāzija gatavojas atdot Petrogradu vāciešiem, bet angļu un franču imperiālisti ved sarunas par separātu mieru ar Vāciju, pret Krieviju un uz Krievijas rēķina. Tikai saņēmusi varu, boļševiku partija izjauks šo noziedzīgo sazvērestību. Sacelšanās sākšanai situācija pilnīgi nobriedusi. Partijas uzdevums izturēties pret sacelšanos kā pret mākslu, rūpīgi to sagatavot, apsvērt visus pasākumus tās panākumu nodrošināšanai un nepaļauties uz pašplūsmu.

Vēstulēs V. I. Ļeņins izstrādāja arī bruņotās sacelšanās pa-raugplānu. Viņš ierosināja nekavējoties organizēt sacelšanās vienību štābu, sadalīt spēkus un koncentrēt visuzticamākās daļas vissvarīgākajos punktos, sagatavot valdības ēku aplenkšanu, ieņemt telefona centrāli un telegrāfu. V. I. Ļeņins ieteica sa-formēt stipras vienības, kas būtu gatavas mirt, bet nelaistu ienaidnieku pilsētas centrā, apbruņot strādniekus, nodrošināt pilsētas aizsardzību pret junkuru un citu kontrrevolucionāro karaspēka daļu iespējamo uzbrukumu.

V. I. Ļeņins nosauca savu plānu par aptuvenu, bet faktiskā sacelšanās gaita parādīja, cik dziļi un vispusīgi šis plāns bija pārdomāts. V. I. Ļeņins attīstīja marksisma pamatlicēju domas par sacelšanos un pārvērta tās harmoniskā mācībā par sacelšanos.

Neviena partija vēsturē nav bijusi tik rūpīgi sagatavota, lai izdarītu sacelšanos, kā boļševiku partija. Pateicoties V. I. Ļeņinam, partijai bija jo rūpīgi izstrādāts sacelšanās organizēšanas plāns un pārdomāta, viengabalaina platforma politiskajiem un ekonomiskajiem pasākumiem, kas veicami jau otrā dienā pēc sacelšanās uzvaras.

15. septembrī V. I. Ļeņina vēstules apsprieda Centrālajā Komitejā. Kameņevs, turpinādams cīņu pret sociālistisko revolūciju, vērsās pret V. I. Ļeņina priekšlikumiem par sacelšanās organizēšanu un pieprasīja iznīcināt pašas vēstules. Kapitālisma aiz-

slāvja kapitulantiskā rezolūcija tika noraidīta. J. V. Staļins Ierosināja izsūtīt V. I. Ļeņina vēstulēs svarīgākajām organizācijām apspriešanai.

Centrālā Komiteja sāka gatavot sacelšanos. Centrālās Komitejas Kara organizācijai uzdeva paātrināt jaunu Sarkanās gvardes vienību formēšanu. Galvaspilsētā nodibināja kursus militāro instruktoru sagatavošanai. Strādniekus apmācīja rīkoties ar ieročiem. Baltijas flotes boļševiki saņēma norādījumu sagatavot floti, lai tā varētu piedalīties sacelšanās kustībā. Uz katra liela karakuģa noorganizēja speciālus kaujas vadus, kas bija gatavi pēc partijas aicinājuma jebkurā brīdī ierasties galvaspilsētā. Frontē boļševiku organizācijas izraudzīja karaspēka daļas, lai palīdzētu sacelšanās dalībniekiem Petrogradā. Lielāko partijas organizāciju vadītājiem darīja zināmu, ka tiek gatavota sacelšanās.

Kontrrevolūcija savukārt rīkojās, lai dotu pretsparu augošajai revolūcijai. Ap galvaspilsētu koncentrēja kazaku karaspēka daļas. Nolēma izvest no Petrogradas revolucionāri noskaņotās garnizona daļas, lai tādējādi vājinātu boļševikus. Frontē pārvietoja karaspēka daļas, lai aplenktu un atbruņotu boļševis-tiski noskaņotos pulkus. Korņilovs un viņa līdzdalībnieki skaitījās apcietināti, bet īstenībā uzturēja sakarus ar ģenerāļiem frontē un izstrādāja jaunu kontrrevolucionāra dumpja plānu. Pagaidu valdība gatavoja otru korņiloviādi.

Sājā sazvērestībā pret tautu piedalījās eseri un meņševiki. Juzdami, ka sacelšanās tuvojas, eseri un meņševiki izdarīja vēl vienu mēģinājumu apturēt revolucionāro spēku mobilizēšanos: viņi nolēma sasaukt Petrogradā Viskrievijas demokrātisko apspriedi. Padomēs sociālkorņilovieši bija zaudējuši vairākumu un tāpēc baidījās sasaukt jaunu kongresu, kaut gan bija solījušies sasaukt to pēc trim mēnešiem. Izlīdzēju līderi ķērās pie viltojuma — padomju kongresa vietā viņi sasauca Demokrātisko apspriedi. Sā manevra nolūks bija krāpšanas ceļā paturēt masu vadību savās rokās un atbalstīt Pagaidu valdību.

Demokrātiskā apspriede sākās-14. septembrī. Apspriedes sastāvs bija acīm redzami blēdīgi sastādīts: pilsētu domēm, zemstēm un kooperatīviem, kas pārstāvēja nelielu iedzīvotāju daļu, tika dots vairāk balsu nekā strādnieku un zaldātu deputātu padomēm vai kara organizācijām, kas apvienoja tautas lielum lielo vairākumu. Visa desmit miljonu vīru lielā armija saņēma tikai divreiz vairāk vietu nekā skaitā nelielie kazaku pulki, ko Pagaidu valdība uzskatīja par savu balstu. Boļševiki piedalījās apspriedē, lai atmaskotu eseru un meņševiku nodomus.

izlīdzēji izvirzīja no apspriedes sastāva Republikas pagaidu padomi jeb, kā viņi teica, priekšparlamentu, mēģinādami tādējādi radīt iespaidu, ka Krievijā nodibināta parlamentāra iekārta. Ka-meņevs, Rikovs un Rjazanovs atbalstīja šo eseru un meņševiku viltojumu, mēģinādami tā atturēt strādniekus no sacelšanās.

V. ī. Ļeņins uzskatīja visu izdarīšanos ar Demokrātisko apspriedi par eseru un meņševiku izliktām lamatām un kategoriski prasīja boikotēt priekšparlamentu. Palikt tajā nozīmēja radīt ilūzijas, it kā šis institūts spētu veikt revolūcijas uzdevumus. CK apsprieda V. I. Ļeņina priekšlikumu un, pārvarēdama Kame-ņeva un citu kapitulantu pretošanos, pieņēma lēmumu par boļševiku aiziešanu no priekšparlamenta. Centrālā Komiteja uzaicināja rīkot uz vietām guberņu un apgabalu padomju kongresus un cīnīties par II padomju kongresa sasaukšanu.

3. oktobrī partijas CK pieņēma lēmumu, ka V. I. Ļeņinam jāpārceļas uz Petrogradu, lai būtu pastāvīgi cieši sakari ar viņu un lai V. I. Ļeņins varētu tieši vadīt sacelšanos. 7. oktobrī V. I. Ļeņins slepeni ieradās galvaspilsētā un apmetās kādā dzīvoklī visrevolucionārākajā rajonā — Viborgas rajonā. 10. oktobrī nolika CK sēde, kurā par pašreizējo momentu referēja V. I. Ļeņins. Viņš uzsvēra, ka politiskā situācija pilnīgi nobriedusi varas pārejai proletariāta un trūcīgo lauku ļaužu rokās. Tagad jārunā par pašu sacelšanos. V. I. Ļeņins uzskatīja, ka nepieciešams visai partijai izvirzīt dienas kārtībā jautājumu par bruņotu sacelšanos.

«CK atzīst,» bija teikts V. I. Ļeņina ierosinātajā rezolūcijā, «ka tiklab Krievijas revolūcijas starptautiskais stāvoklis (sacelšanās Vācijas flotē kā galējā izpausme, kas liecina, ka visā Eiropā aug vispasaules sociālistiskā revolūcija, tālāk, imperiālistu miera draudi nolūkā nožņaugt revolūciju Krievijā), — kā militārais stāvoklis (neapšaubāmais Krievijas buržuāzijas un Kerenska un Ko lēmums atdot Petrogradu vāciešiem), — kā arī vairākums, ko proletariāta partija ieguvusi padomēs, — viss tas sakarā ar zemnieku sacelšanos un tautas uzticības pievēršanos mūsu partijai (vēlēšanas Maskavā), beidzot, skaidri redzamā otrās korņiloviādes gatavošana (izved karaspēku no Petrogradas, saved pie Petrogradas kazakus, kazaki aplenc Minsku utt.) — viss tas dara aktuālu bruņotu sacelšanos.

Tādējādi atzīdama, ka bruņota sacelšanās nav novēršama un ka tā pilnīgi nobriedusi, CK uzaicina visas partijas organizācijas vadīties no šā.s atziņas un no šā viedokļa apspriest un izlemt visus praktiskos jautājumus (Ziemeļu apgabala padomju kongresa, karaspēka izvešanas no Petrogradas, maskaviešu un minskiešu rīcības jautājumu utt.)» («P S K P rezolūcijās...», I d., 350. un 351. lpp.).

Tikai Zinovjevs un Kameņevs nostājās pret šo rezolūciju. Viņi pūlējās pierādīt, ka strādnieku šķira neesot spējīga izdarīt sociālistisko revolūciju, un, noslīdēja meņševiku pozicijās, kuri aizstāvēja buržuāzisko republiku.

Tā bija nodevība pret sociālismu. Zinovjeva un Kameņeva

kapitulantiskā nostāja nebija nejauša. Viņu nodevība bija visu viņu oportūnistisko svārstību tiešās sekas.

Trockis CK sēdē nebalsoja pret rezolūciju par sacelšanos. Taču viņš prasīja atlikt sacelšanos līdz II padomju kongresa sasaukšanai, un tas īstenībā nozīmēja izjaukt sacelšanos, jo eseri un meņševiki varēja atlikt kongresa sasaukšanu, bet Pagaidu valdība ieguva iespēju līdz kongresa sasaukšanas dienai koncentrēt spēkus sacelšanās sagrāvei.

Centrālā Komiteja apstiprināja V. I. Ļeņina rezolūciju. Tā kļuva par direktīvu partijai — nekavējoties gatavot bruņotu sacelšanos. Sājā sēdē ievēlēja Politisko biroju ar V. I. Ļeņinu priekšgalā.

Par sacelšanās orgānu galvaspilsētā kļuva Kara revolucionārā komiteja (KRK), kas pēc partijas CK priekšlikuma tika nodibināta pie Petrogradas Padomes. KRK sastāvā ietilpa CK un PK, Padomes, fabriku un rūpnīcu komiteju, arodbiedrību, garnizona, Baltijas flotes un citu organizāciju pārstāvji. Kara revolucionārā komiteja darbojās tiešā partijas CK vadībā.

Visos svarīgākajos Krievijas rajonos notika plānveidīga gatavošanās uz bruņotu sacelšanos. Petrogradā sanāca visas pilsētas boļševiku III konference, kas pārstāvēja ap 50 tūkstoši partijas biedru. 11. oktobrī konference pieņēma V. I. Ļeņina rezolūciju par sacelšanos. Šo pašu rezolūciju pieņēma arī Maskavas boļševiku visas pilsētas konference. Maskavas apgabala birojs, kas pārstāvēja ap 70 tūkstoši partijas biedru, izteicās par sacelšanos. Pavisam septembrī un oktobrī notika vairāk nekā 30 apgabalu, guberņu, pilsētu un apriņķu konferenču, kas pārstāvēja boļševiku partijas lielāko daļu. Partijas lielum lielais vairākums bija sagatavots izšķirošiem notikumiem.

Visur ātri formējās strādnieku Sarkanā gvarde. Oktobrī Sarkanajā gvardē bija apmēram 200 tūkstoši apzinīgāko strādnieku, kas bija gatavi atdot dzīvību par revolūciju un spēja aizraut sev līdzi darbaļaužu masas.

16. oktobrī notika paplašināta Centrālās Komitejas sēde kopā ar Petrogradas komitejas, Kara organizācijas, Petrogradas Padomes, Petrogradas apriņķa komitejas, fabriku un rūpnīcu komiteju un arodbiedrību pārstāvjiem. Šajā sēdē apstiprināja V. I. Ļeņina rezolūciju par sacelšanos. Pēc sēdes ievēlēja sacelšanās vadīšanai Kara revolucionāro centru šādā sastāvā: A. S. Bubnovs, F. E. Dzeržinskis, J. V. Staļins, J. M. Sverdlovs un M. S. Urickis. Tika nolemts, ka partijas CK Kara revolucionārais centrs ietilpst padomju Kara revolucionārajā komitejā.

Sakauti Centrālajā Komitejā, Zinovjevs un Kameņevs izdarīja nedzirdētu nodevību: viņi publicēja nepartejiskajā, pusmeņše-vistiskajā avīzē «Novaja Zizņ» («Jaunā Dzīve») paziņojumu, kurā stāstīja, ka nepiekrītot lēmumam par bruņotu sacelšanos, un tādējādi atklāja ienaidniekam CK lēmumu par sacelšanos. V. I. Ļeņins dziļā sašutumā nosodīja revolūcijas streiklaužus un

pieprasīja izslēgt viņus no partijas. CK aizliedza Kameņevam un Zinovjevam runāt vai rakstīt partijas vārdā.

Nodevēju brīdināta, Pagaidu valdība steidzīgi rīkojās, lai apspiestu revolūciju. No frontes izsauca speciālas karaspēka daļas, visu Petrogradu sadalīja rajonos un katrā no tiem noorganizēja jātnieku vienības. Tomēr apturēt revolucionāro spēku mobilizēšanos kontrrevolūcija vairs nespēja. Partija sacēla kājās un organizēja cīņai par sociālistisko revolūciju milzīgas tautas masas.

Visu sacelšanās organizēšanas darbu vadīja V. I. Ļeņins. Viņš aicināja pie sevis Kara revolucionārās komitejas locekļus, noklausījās ziņojumus par veiktajiem pasākumiem, pārbaudīja, vai ir darīts viss, lai nodrošinātu sacelšanās uzvaru. V. I. Ļeņins deva norādījumus, kā izstrādāt sīku sacelšanās plānu, nostiprināt un apbruņot Sarkano gvardi. Pie V. I. Ļeņina nāca boļševiki, kas strādāja armijā un flotē, un saņēma norādījumus par Baltijas flotes izmantošanu un par revolucionāro karaspēka daļu izsaukšanu no frontes; atbrauca Maskavas pārstāvji un ziņoja par stāvokli pilsētā un apgabalā.

Partijas CK izpildīja marksisma galveno norādījumu — izturēties pret sacelšanos kā pret mākslu. Centrālās Komitejas pārstāvjus sūtīja uz vietām, lai tie palīdzētu partijas organizācijām sagatavot sacelšanos: uz Ukrainu, Donbasu sūtīja G. I. Pclrovski, uz Aizkaukāzu — G. K- Ordžonikidzi. Centrālajā Komitejā ieradās vietējo partijas organizāciju pārstāvji, lai saņemtu norādījumus. CK sūtīja vēstules un direktīvas uz vietām. Lielākās partijas organizācijas bija ne tikai informētas par sacelšanos, bet arī saņēma praktiskus norādījumus, kā organizēt sacelšanos. CK uzraudzīja Kara komitejas darbu un palīdzēja tai, deva instrukcijas arodbiedrībām un iesaistīja tās sacelšanās organizēšanā. Paplašinātajā CK 16. oktobra sēdē piedalījās lielāko arodbiedrību pārstāvji. CK darbs šai laikā bija kolektīvas vadības paraugs. Tikai trijos mēnešos vien pirms Oktobra revolūcijas notika vairāk nekā 30 CK sēžu, no tām divi plēnumi un divas paplašinātas sēdes.

V. I. Ļeņins prasīja sākt sacelšanos katrā ziņā pirms II padomju kongresa sasaukšanas, kas bija paredzēta 25. oktobrī. Vajadzēja aizsteigties priekšā ienaidniekam, ko nodevēji bija informējuši un kas-tāpēc gaidīja sacelšanos kongresa atklāšanas dienā.

«... nekādā gadījumā,» rakstīja V. I. Ļeņins Centrālajai Komitejai 24. oktobri, «neatstāt varu Kerenska un kompānijas rokās līdz 25., nekādā ziņā; izšķirt šo lietu katrā ziņā šodien vakarā vai naktī.

Vēsture nepiedos vilcināšanos revolucionāriem, kas varēja uzvarēt šodien (un katrā ziņā uzvarēs šodien), riskēdami rīt zaudēt daudz, riskēdami zaudēt visu» (Raksti, 26. sēj., 199. un 200. lpp.).

Pēc V. I. Ļeņina priekšlikuma sacelšanās sākās 24. oktobrī, pirms kongresa atklāšanas. Sacelšanās štābs atradās Smolnijā, kur vēlu vakarā ieradās V. I. Ļeņins, lai tieši vadītu sacelšanos. Pēc štāba norādījuma Sarkanās gvardes vienības ieņēma paredzētos objektus. Sarkangvardi organizēja fabriku un rūpnīcu apsardzību. Visus ceļus, kas veda uz galvaspilsētu, apsargāja revolucionārās karaspēka daļas, lai neielaistu no frontes papildspēkus Pagaidu valdībai. Tika izsaukti Baltijas flotes jūrnieki. Naktī tika ieņemtas visas valdības iestādes un aplenkta Ziemas pils, kur bija patvērusies Pagaidu valdība. Galvenais sacelšanās kaujas spēks bija strādnieku Sarkanās gvardes vienības. Uzvaras slavu ar viņiem dalīja Baltijas flotes jūrnieki. Kopā ar sarkan-gvardiem un jūrniekiem sekmīgi cīnījās Petrogradas garnizona pulki. Tautas masu atbalsts bija tik ļoti nodrošināts un sacelšanās plāns tik rūpīgi pārdomāts, ka sacelšanās notika ārkārtīgi ātri. 25. oktobra rītā Pagaidu valdība bija gāzta. Pulksten 10 no rīta parādījās ģeniālā revolūcijas iedvesmotāja un vadītāja V. I. Ļeņina uzrakstītais uzsaukums «Krievijas pilsoņiem!»:

«Pagaidu valdība gāzta. Valsts vara pārgājusi Petrogradas strādnieku un zaldātu deputātu padomes orgānā — Kara revolucionārās komitejas rokās, kura stāv Petrogradas proletariāta un garnizona priekšgalā.

Lieta, par kuru cīnījās tauta: tūlītēja demokrātiskā miera piedāvāšana, muižnieku īpašuma uz zemi atcelšana, strādnieku kontrole pār ražošanu, Padomju valdības nodibināšana, — šī lieta ir nodrošināta.

Lai dzīvo strādnieku, zaldātu un zemnieku revolūcija!» (Raksti, 26. sēj., 203. lpp.).

Gāztās valdības rokās palika vairs tikai Ziemas pils, kuras garnizons sastāvēja no junkuriem un sieviešu triecienbataljona. V. 1. Ļeņins deva rīkojumu triecienuzbrukumā ieņemt pēdējo buržuāziskās valdības balstu. No Ņevas krasta atskanēja kreisera «Aurora» šāviens — uzbrukuma signāls. Tas vēstīja jaunas pasaules sākumu. Naktī no 25. uz 26. oktobri krita Ziemas pils; buržuāzijas diktatūras pēdējās valdības ministrus apcietināja.

25. oktobra vakarā sanāca II padomju kongress. Tas pārstāvēja vairāk nekā 400 Krievijas padomju. No 650 delegātiem ap 400 bija boļševiki. Pārējo delegātu vairākums bija kreisie eseri. Meņševiki un labējie eseri, kuriem līdz tam bija pārsvars padomēs, II kongresā veidoja nelielu grupu — 70—80 cilvēku. Pašā kongresā šī grupa joprojām kusa, tās dalībnieki pārgāja pie kreisajiem eseriem un meņševikiem-internacionālistiem. Partijas, kas gribēja izlīgt ar buržuāziju, bija bankrotējušas, un viņu nožēlojamās atliekas atstāja kongresu.

Jau pirmajā dienā II padomju kongress pieņēma V. I. Ļeņina uzrakstīto uzsaukumu «Strādniekiem, zaldātiem un zemniekiem!»:

«Balstoties uz strādnieku, zaldātu un zemnieku milzīgā vairākuma gribu,» teikts kongresa lēmumā, «balstoties uz Petrogradā notikušo strādnieku un garnizona ar uzvaru vainagoto sacelšanos, kongress saņem varu savās rokās . ..

Kongress nolemj: visa vara uz vietām pāriet strādnieku, zaldātu un zemnieku deputātu padomēm, kurām arī jānodrošina īsta revolucionāra kārtība» (Raksti, 26. sēj., 211. lpp.).

Strādnieki un trūcīgie zemnieki nogāza buržuāzijas diktatūru un nodibināja proletariāta diktatūru.

1917. gada 25. oktobris (7. novembris) iegājis vēsturē kā Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaras diena Krievijā.

Kongresa otrajā sēdē, 26. oktobrī, divreiz runāja V. I. Ļeņins. Pirmais V. I. Ļeņina referāts bija veltīts jautājumam par mieru. Kongress vienprātīgi pieņēma Dekrētu par mieru, kurā deklarēja, ka Padomju valdība pilnīgi atsakās no jebkuriem aneksionistis-kiem līgumiem, un aicināja visas karojošās tautas un to valdības tūlīt sākt sarunas par vispārēja taisnīga demokrātiskā miera noslēgšanu. Tauta, saņēmusi varu savās rokās, vispirms uzsāka cīņu par mieru, ar savu priekšzīmi iedvesmodama visu cilvēci.

Dekrēts par mieru pasludināja, ka karš ir «lielākais noziegums pret cilvēci», un svinīgi apliecināja apņēmību nekavējoties parakstīt miera līgumu ar visām tautām vienādi taisnīgiem noteikumiem, bez aneksijām un kontribūcijām.

Pirmo reizi vēsturē tika deklarēti jauni starptautisko attiecību principi, kas nosodīja karu kā strīdīgo jautājumu atrisināšanas līdzekli un padarīja mieru par sociālistiskās valsts ārpolitikas pamatu. Jau šajā pirmajā padomju dekrētā pasludināta V. 1. Ļeņina ideja, ka divas sistēmas ar dažādu sabiedrisko iekārtu var pastāvēt viena otrai līdzās.

Noklausījies otro V. I. Ļeņina referātu, kongress pieņēma Dekrētu par zemi, kurā deklarēja, ka visa muižnieku zeme tiek konfiscēta bez izpirkšanas maksas un ka visa zeme pāriet tautas rokās.

Boļševiku partija izpildīja solījumus, ko tā savā programā bija devusi tautai. Dekrēts par zemi piepildīja zemniecības simtiem gadu lolotās cerības. Pavisam tautas rokās pārgāja vairāk nekā 150 miljoni hektāru zemes. Pirmo reizi vēsturē zemniekus atbrīvoja no zemes parāda — Zemnieku bankai vien zemnieki bija parādā gandrīz pusotra miljarda rubļu, neskaitot privātos parādus muižniekiem, augļotājiem un kulakiem. Dekrēts par zemi atbrīvoja zemniekus no ikgadējās nomas maksas par zemi un no izdevumiem jaunas zemes pirkšanai, kas sasniedza 700 miljonus rubļu zeltā. Tādējādi tika izdarīta zemes nacionalizācija. Zeme kļuva par visas valsts īpašumu.

Dekrētā par zemi bija uzņemts zemnieku norādījums, ko bija sastādījuši eseri, pamatojoties uz 242 vietējiem zemnieku

norādījumiem. Eseri, kad tie bija pie varas, neko nebija darījuši šā norādījuma realizēšanai. Boļševiki jau pirmajā varas saņemšanas dienā padarīja zerpnieku norādījumu par likumu. Līdz ar prasībām likvidēt zemes privātīpašumu un bez atlīdzības konfiscēt muižnieku zemi, norādījums pasludināja nivelējošu zemes lietošanu, kas nesaskanēja ar boļševiku partijas uzskatiem. Atbildēdams tiem, kas pārmeta partijai šā norādījuma pieņemšanu, V. I. Ļeņins teica:

«... kā demokrātiskā valdība mēs nevaram neievērot tautas zemāko slāņu lēmumu, kaut arī mēs nebūtu ar to vienis prātis. Dzīves ugunī, lietodami to praksē, realizēdami to uz vietām, zemnieki paši sapratīs, kur taisnība» (Raksti, 26. sēj., 224. lpp.).

Sai aktā izpaudās partijas gudrība, tās elastīgā taktika, prasme ievērot masu intereses un dziļā ticība, ka zemnieki pilnīgi atbalstīs boļševiku līniju agrārajā jautājumā.

Tai pašā dienā, 26. oktobrī, II padomju kongress nodibināja Tautas Komisāru Padomi ar V. I. Uļjanovu-Ļeņinu priekšgalā. Valsts vadību tauta uzticēja boļševiku partijai.

Pēc Petrogradas Padomju vara uzvarēja arī Maskavā, kur kaujas ilga dažas dienas, un vēlāk visā Krievijā.

Vairākās vielās cīņu par Padomju varas nodibināšanu sarežģīja baltgvardu un buržuāziskās nacionālistiskās kontrrevolūcijas aktīvā rīcība (Centrālā rada Ukrainā, atamans Kaļedins pie Donas, atamans Dutovs Orenburgā).

Tomēr, lai gan apstākļi Krievijā bija dažādi (boļševiku partijas ietekmes pakāpe, lielas atšķirības rūpniecības attīstībā un proletariāta skaitā, nacionālās īpatnības u. tml.), Padomju vara visā milzīgajā Krievijas teritorijā nodibinājās samērā īsā laikā.

6. Revolūcijas uzvaras cēloņi. Lielas Oktobra sociālistiskās revolūcijas starptautiskā nozīme

1. Galvenais Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaras cēlonis ir tas, ka revolūcijas priekšgalā stāvēja Krievijas strādnieku šķira. Tik plašas pieredzes, kas uzkrāta vēsturiski ļoti īsā laikā, nebija nevienam citam starptautiskās darba armijas pulkam. Krievijas proletariāts V. 1. Ļeņina vadībā radīja savu partiju ātrāk par visām citām šķirām. Strādnieku šķira vadīja visas tautas ciņu pret patvaldību, pret buržuāzijas diktatūru. Citi darbaļaužu slāņi pārliecinājās, ka proletariāts cīnās par visas muižnieku un buržuāzijas jūgā nospiestās tautas interesēm. Krievijas proletariāts bija visas Krievijas sociāli politiskās attīstības galvenais virzošais spēks.

2. Oktobra revolūcija uzvarēja tāpēc, ka Krievijā bija radīts sabiedriskais spēks — proletariāta un zemniecības savienība, kas

satrieca mirstošo šķiru pretošanos. Revolūcijas gaitā boļševiki atmaskoja strādnieku šķiras nodevējus — oportūnistus, kas apgalvoja, ka proletariāts varot saņemt un noturēt varu tikai tur, kur tas veido iedzīvotāju vairākumu. Krievijas proletariātu pilnīgi atbalstīja trūcīgie zemnieki, kas sastādīja Krievijas lauku iedzīvotāju lielum lielo vairākumu — ap 65 procenti. No savas pašu dzīves pieredzes, kā arī boļševiku partijas veiktā lielā darba rezultātā plašās zemnieku masas saprata, ka tikai proletariāta vadībā tās iegūs zemi, mieru, maizi un brīvību. Iekarojuši darba zemnieku vairākuma atbalstu proletariātam, boļševiki atņēma buržuāzijai zemnieku rezerves.

3. Oktobra revolūciju atšķīra no visām citām revolūcijām tas, ka strādnieki radīja savus varas orgānus. Krievijas proletariāta dzīlēs radās jauna revolucionārās varas forma — strādnieku deputātu padomes. Strādnieku, zaldātu un zemnieku deputātu padomes bija proletariāta un zemniecības savienības orgāni, organizācijas forma, kurā iemiesojās strādnieku un zemnieku savienība strādnieku vadībā.

«Ja revolucionāro šķiru radošais tautas spēks nebūtu nodibinājis padomes, tad proletāriskā revolūcija Krievijā būtu pasākums bez cerībām ...», rakstīja V. I. Ļeņins (Raksti, 26. sēj., 77. lpp.).

4. Oktobra revolūcija uzvarēja tāpēc, ka Krievijas buržuāzija tai bija samērā vājš pretinieks. Visa Krievijas kapitālisma vēsturiskās attīstības gaita, tā atpalicība salīdzinājumā ar vairāk attīstīto kapitālistisko zemju kapitālismu un atkarība no ārzemju kapitāla izskaidro Krievijas buržuāzijas politisko gļēvumu, bailīgumu un nepietiekamo rūdījumu. Arī izlīdzēji — eseri un meņševiki nespēja līdzēt Krievijas buržuāzijai. Daudzajos cīņas gados boļševiki bija tos atmaskojuši kā buržuāzijas aģentus. Oktobra revolūcijas priekšvakarā šīs partijas atklāti pārgāja kontrrevolūcijas nometnē un aizstāvēja kapitālistisko iekārtu.

5. Izšķirošais revolūcijas uzvaras nosacījums bija tas, ka tautas masu priekšgalā stāvēja pārbaudītā, kaujinieciskā, revolucionārā boļševiku partija. Partija balstījās uz strādnieku šķiras progresīvo teoriju — marksisma-ļeņinisma teoriju.

Revolūcijas sagatavošanas un norises laikā partija veica milzīgu teorētisku darbu, padarīdama marksismu bagātāku ar jaunām tēzēm. Aprīļa konferences un partijas VI kongresa rezolūcijās, CK lēmumos un galvenokārt V. I. Ļeņina darbos teorētiski pamatota buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšana sociālistiskā revolūcijā un izstrādāts konkrēts rīcības plāns.

Partija izstrādāja un cīņā pret oportūnistiem nosargāja mācību par sociālisma uzvaras iespējamību Krievijā, parādīdama, ka kapitālisma attīstība radījusi objektīvus apstākļus sociālisma realizēšanai Krievijā, bet sevišķi asās pretrunas padarījušas Krieviju par vājāko locekli imperiālisma ķēdē. V. I. Ļeņins at-

tīstīja marksistisko sociālistiskās revolūcijas teoriju, atklāja u: pamatoja proletariāta diktatūras politisko formu — Padomju re publiku, izstrādāja tālāk marksisma tezes par bruņotu sacelša nos, pārvēršot tās mācībā par sacelšanos.

Lielā Oktobra revolūcija ir paraugs, kā lietot praksē un realizēt Ļeņina sociālistiskās revolūcijas teoriju.

Darba|aužu masas bija redzējušas pie varas visas citas partijas, gan atsevišķi, gan dažādās kombinācijās. Viņas bija redzējušas kadetus, kas pārstāvēja visu buržuāziju; viņas bija izjutušas uz savas ādas kadetu, eseru un meņševiku koalīcijas varu; viņas bija pārbaudījušās eserus un meņševikus pēc viņu darbiem, kad tiem bija vairākums padomēs. Revolūcijas gaitā visas buržuāziskās un izlīdzēju partijas bija bankrotējušas, atklādamas savu kontrrevolucionāro būtību. Darbaļaudis novērsās no partijām, kas izlīga ar buržuāziju, un, izmantodami atsaukšanas tiesības, sāka padzīt no padomēm deputātus, kuri nebija attaisnojuši dāvāto uzticību, un ievēlēja viņu vietā boļševikus, kas darbos bija pierādījuši, ka viņi ir konsekventi tautas interešu aizstāvji, īsti cīnītāji par brīvību un neatkarību. Tā meņ-ševiki un eseri tika izolēti no masām. Boļševiku partija bija vienīgā partija, kas nedalīti vadīja proletariāta un visu darbaļaužu revolucionāro cīņu.

Boļševiku partija prata apvienot visas dažādās revolucionārās kustības un virzīt tās uz vienu mērķi — uz imperiālisma gāšanu.-Partija savienoja vienā revolucionārā plūsmā gan visas tautas kustību par mieru, gan zemnieku cīņu par zemi, pret muižnieku varmācību, gan Krievijas apspiesto tautu nacionālās atbrīvošanās cīņu pret nacionālajiem spaidiem, gan sabiedrības vadošā spēka — proletariāta — cīņu par sociālismu. Boļševiku partijas vadībā strādnieki un trūcīgie zemnieki nogāza buržuāzijas valdību un nodibināja Padomju varu.

Tādi ir galvenie iekšējie cēloņi, kas nodrošināja revolūcijas panākumus.

Pie starptautiska rakstura cēloņiem, kas nodrošināja Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas panākumus, pieder arī tas apstāklis, ka revolūcija notika imperiālistiskā pasaules kara laikā. Ne Anglijas un Francijas bloks, ne Vācijas bloks nevarēja sniegt tiešu bruņotu palīdzību Krievijas buržuāzijai. Viņi tai palīdzēja ar materiāliem līdzekļiem un ar sazvērestību organizēšanu, bet nespēja dot tai kaut cik ievērojamus militārus spēkus. Krievijas buržuāzija, palikdama aci pret aci ar Krievijas proletariātu, kas vadīja visus darbaļaudis, nespēja izturēt masu spiedienu.

Milzīga nozīme revolūcijā bija arī starptautiskā proletariāta atbalstam. Oktobra revolūcijas ietekmē visās kapitālistiskajās zemēs pastiprinājās masu revolucionārā kustība. Starptautiskā proletariāta cīņas saistīja rokas imperiālistiem un tādējādi atviegloja Lielās Oktobra revolūcijas uzvaras gājienu Krievijā.

Raksturodams Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas starptautisko nozīmi, V. I. Ļeņins rakstīja, ka tā izpaužas divējādi: tā ietekmē citu zemju revolucionāro kustību, un Krievijas revolūcijas pamatpazīmes nenovēršami atkārtojas starptautiskā mērogā.

Starptautiska nozīme, šā vārda plašā izpratnē, ir visiem Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas pamatjautājumiem. Oktobra revolūcijas tiešajā ietekmē sakustējās visa ekspluatēto, imperiālisma jūgā vārgstošo cilvēku pasaule. Vairākas revolūcijas — Vācijā, Austroungārijā un citās zemēs, Eiropas un Amerikas strādnieku masu revolucionārās cīņas līdz pamatiem satricināja kapitālistisko pasauli. Kājās cēlās apspiestās koloniju tautas. Ar Krievijas revolūciju sākās strādnieku revolucionārās kustības un nacionālās atbrīvošanās cīņas apvienošanās vienotā spēkā, kas spēj gāzt imperiālismu.

Oktobra revolūcija bija kapitālisma vispārējās krizes saasināšanās visspilgtākā izpausme. Krievijas revolūcija pārrāva imperiālisma ķēdi un pavēra iespēju jaunas, sociālistiskas sabiedrības celšanai. Imperiālisma nedalītajai kundzībai bija darīts gals. Uz zemeslodes vienas sestās daļas tika pacelts sociālisma karogs. Pasaule sašķēlās divās nometnēs: mirstošā kapitālisma nometnē un augošā sociālisma nometnē. Oktobra revolūcija ievadīja jaunu cilvēces laikmetu — visu ekspluatācijas formu likvidēšanas laikmetu, komunisma uzvaras laikmetu.

Oktobra revolūcijai ir izcila starptautiska nozīme ne tikai tāpēc, ka tā pavirzīja uz priekšu visu pasaules vēstures gaitu, bet arī tāpēc, ka tā parādīja, ka tās pamatpazīmju atkārtošanās jebkuras zemes sociālistiskajā revolūcijā ir nenovēršama. Tā parādīja, ka bez proletariāta un zemniecības savienības strādnieku vadībā, bez proletariāta diktatūras kā īpašas proletariāta un zemniecības šķiriskas savienības nav iespējama revolūcijas uzvara. Oktobra revolūcijā Krievijā klasiski realizējās V. I. Ļeņina teze par proletariāta diktatūru. V. I. Ļeņins runāja par proletariāta diktatūru kā par Krievijas strādnieku savienību ne tikai ar Krievijas zemniekiem, bet arī ar visu Krievijas tautību darbaļaudīm, kā par vājāk attīstītas zemes proletariāta savienību ar apspiestajām koloniju tautām. Sīs Ļeņina sociālistiskās revolūcijas teorijas pamattēzēs attiecināmas uz visām zemēm.

Oktobra revolūcijai ir ļoti svarīga nozīme vispasaules mērogā tāpēc, ka tā bija pasaules pirmā revolūcija, kas deva tautai ne tikai politiskās tiesības, bet arī materiālos turīgas dzīves priekšnoteikumus.

Starptautiskajam proletariātam ārkārtīgi svarīga ir pēc Lielās Oktobra revolūcijas uzvaras PSR Savienībā uzsāktā sociālisma celtniecības teorija un prakse. Padomju zemei bija lemts uzdevums pirmajai lauzt ceļus pārejai no kapitālisma uz sociālismu.

Oktobra revolūcija parādīja visai pasaulei un vispirms atkarīgajām un koloniālajām tautām, kas veido vairāk nekā pusi

visas cilvēces, vienīgo pareizo nacionālā jautājuma atrisināšanas ceļu.

Sociālistiskās revolūcijas uzvara Krievijā uzskatāmi pierādīja marksisma-ļeņinisma ideju spēku, boļševiku partijas stratēģijas un taktikas pareizumu un līdz ar to atviegloja visiem darbaļaudīm cīņu par mieru, demokrātiju un sociālismu.

ISI SECINĀJUMI

1917. gada Oktobra revolūcija parādīja visiem darbaļaudīm, ka tikai boļševiku partija bija tas spēks, kas spēja likvidēt kapitālistisko iekārtu, novērst nacionālu katastrofu un izvest Krieviju uz patstāvīgas attīstības ceļa. V. I. Ļeņina Aprīļa tēzēs un Viskrievijas VII konferences lēmumos partija deva tautai konkrētu plānu pārejai no buržuāziski demokrātiskās revolūcijas uz sociālistisko revolūciju un aicināja masas uz cīņu par visas varas nodošanu padomēm, kas izkaros mieru, maizi, zemi un brīvību. V. I. Ļeņins atklāja, ka padomes ir proletariāta diktatūras valsts forma.

Izvirzīdama lozungu «Visu varu padomēm!», partija pamatojās uz atzinuma, ka ir iespējama mierīga revolūcijas attīstība, visas varas pāreja padomju rokās bez asins izliešanas, proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskās diktatūras mierīga pāraugšana sociālistiskajā proletariāta diktatūrā.

Taču pēc jūlija notikumiem, kad kontrrevolucionārajai buržuāzijai bija izdevies iegūt vienvaldību, mierīgs revolūcijas ceļš vairs nebija iespējams. Partijas VI kongresā lozungu «Visu varu padomēm!» uz laiku atsauca, jo meņševiki un eseri bija pārvērtuši padomes par kontrrevolucionārās Pagaidu valdības piedēkli. Meņševiki un eseri galīgi pārgāja kontrrevolucionārās buržuāzijas nometnē.

Sākoties jaunajiem revolūcijas uzplūdiem, ko izraisīja kor-ņiloviāde un tās sagrāve, padomes aktivizējās un atkal pārvērtās par kaujinieciskiem, revolucionāriem masu orgāniem. Sākās padomju boļševizēšanās posms. Partija atkal izvirzīja lozungu «Visu varu padomēm!», bet šoreiz tas nozīmēja aicinājumu sacelties pret buržuāzijas diktatūru un nodibināt proletariāta diktatūru.

Ar savu pašaizliedzīgo darbu masās un elastīgo taktiku, kas ievēroja konkrēto situāciju, partija saliedēja zem sava karoga proletariātu, prata pārliecināt tautas masas par savu ideju pareizumu un mobilizēt tautu izšķirošai kaujai pret Pagaidu valdību. Komunistiskā partija revolūcijā rīkojās kā gudra un pārbaudīta darbaļaužu vadone un prasmīgi virzīja visas darbaļaužu cīņas formas pa vienīgo pareizo ceļu uz brīvības izcīnīšanu un bez-šķiru sabiedrības uzcelšanu.

Eseri un meņševiki neizglāba Pagaidu valdību. Sīs partijas

beidza savu attīstības ceļu, Oktobra revolūcijas priekšvakarā pārvērzdamās par atklātām kontrrevolūcijas aizstāvēm, kas sargāja kapitālistisko iekārtu. Revolūcijas gaitā un boļševiku izskaidrošanas darba ietekmē tautas masas saprata eseru un meņ-ševiku kontrrevolucionāro būtību. Masas pārliecinājās, ka tikai boļševiku partijai vārdi saskan ar darbiem, ka tikai tā likvidēs visas ekspluatācijas formas un glābs Krieviju no katastrofas. Strādnieki, darba zemnieki un zaldāti pārliecinājās par partijas uzticību tautas masu interesēm, par tās biedru varonību, par komunistu gatavību ziedot savu dzīvību sociālistiskās revolūcijas uzvaras labā. Tautas masas uzticēja savu likteni vienīgajai revolucionārajai un līdz galam konsekventajai viņu interešu aizstāvei — boļševiku partijai. Atsaucoties uz tās aicinājumu, viņas gāza buržuāzisko Pagaidu valdību un nodibināja sociālistisku Padomju republiku.

Oktobra sociālistiskā revolūcija bija tautas revolūcija. Tā nokratīja ekspluatatoru jūgu. Tā realizēja proletariāta diktatūru, un proletariāts ar trūcīgās zemniecības atbalstu sāka likt pamatus komunistiskai sabiedrībai. Oktobra revolūcija ievadīja jaunu ēru cilvēces vēsturē — sociālisma un komunisma triumfa ēru.

VIII NODAĻA PARTIJAS CIŅA PAR SOCIĀLISTISKĀS REVOLŪCIJAS ATTĪSTĪŠANU UN PADOMJU VARAS NOSTIPRINĀŠANU (1917. g. oktobris — 1918. g)

1. Partijas ciņa par Padomju valsts izveidošanu. Pirmie sociālistiskie pārkārtojumi

Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaras un proletariāta diktatūras nodibināšanās rezultātā notika radikālas pārmaiņas visu Krievijas šķiru un iedzīvotāju slāņu stāvoklī. Proletariāts kļuva par valdošo šķiru. Ap to saliedējās pilsētu un lauku darba|aužu masas, vispirms trūcīgie zemnieki. Par Padomju varu bija tautas milzīgais vairākums — strādnieki, zaldāti un darba zemnieki. Šo vareno darba tautas nometni vadīja bo|ševiku partija. Padomju varas ienaidnieku nometnē bija gāztie muižnieki, kapitālisti, kulaki un viņu interešu paudēji: monarhisti, kadeti, eseri, meņševiki, anarhisti un buržuāziskie nacionālisti.

Oktobra revolūcija pašos pamatos izmainīja Komunistiskās partijas stāvokli un darbības raksturu. Komunistiskā partija kļuva par valdošo partiju pasaules pirmajā sociālistiskajā strādnieku un zemnieku valstī. Tai izvirzījās jauni vēsturiski uzdevumi: Padomju valsts izveidošana un nostiprināšana, sabiedrības pārkārtošana uz sociālistiskiem pamatiem, Padomju zemes aizsardzības organizēšana pret naidīgo kapitālistisko ielenkumu un sakaru nostiprināšana ar citu zemju proletāriešiem.

Sociālisma celtniecību Krievijas proletariāts sāka ārkārtīgi sarežģītos un grūtos apstākļos. Sociālistiskā revolūcija bija uzvarējusi vienā zemē, kapitālisms joprojām palika citās zemēs. Krievijas strādnieku šķira bija vēsturē pirmā, kas lauza ceļu uz sociālismu. Krievija bija ekonomiski samērā atpalikusi zeme, tās iedzīvotāji galvenokārt bija sīkīpašnieciskie zemnieki. Turpinājās karš. Tas bija izpostījis un novārdzinājis zemi, radījis nedzirdētu sabrukumu. Gatavu kadru valsts un saimniecības pārvaldīšanai

tariātam tikpat kā nebija. Proletariāta diktatūrai nikni pretojās gāztie ekspluatatori — muižnieki un kapitālisti. Viņiem bija palikusi ekonomiskā bāze — sīkražošana Krievijas iekšienē. Viņus atbalstīja starptautiskais kapitāls, ar kuru viņi bija cieši saistīti.

Krievijas proletariātam vajadzēja enerģiski apspiest daudzo ienaidnieku pretošanos, kuri cīņā pret Padomju varu organizēja sazvērestības un dumpjus, ķērās pie sabotāžas, apmelošanas, provokācijām, svārstīgo un nepastāvīgo elementu uzpirkšanas. Jau pirmajās dienās pēc Oktobra uzvaras boļševiku partija sadūrās ar kontrrevolūcijas mēģinājumiem gāzt Padomju varu. No Petrogradas uz Ziemeļu frontes rajonu aizbēgušais Kerenskis savāca kazaku nodaļas un ar ģenerāli Krasnovu priekšgalā virzīja tās uz galvaspilsētu. Ieņēmis Gatčinu, Krasnovs 28. oktobrī sāka uzbrukumu Petrogradai. 29. oktobrī labējo eseru un meņ-ševiku nodibinātā kontrrcvolucionārā organizācija ar demagoģisku nosaukumu «Dzimtenes un revolūcijas glābšanas komiteja» sacēla Petrogradā junkuru dumpi. Vienlaikus baltgvardi un junkuri sacēla dumpi Maskavā. Kontrrevolūcija sāka bruņotu cīņu pret Padomju varu.

Padomju varai vajadzēja ar ieročiem apspiest ienaidnieku pretošanos. Partija un Padomju valdība rīkojās ātri un noteikti. Ar Petrogradas strādnieku, Baltijas flotes matrožu un Petrogradas garnizona zaldātu atbalstu junkuru pretpadomju dumpi apspieda tajā pašā dienā. Pēc divām dienām, 31. oktobrī, pie Pulkovas sakāva ģenerāļa Krasnova kazaku nodaļas. Naktī uz 3. novembri ar uzvaru beidzās Maskavas strādnieku kaujas pret baltgvardu dumpiniekiem. Pirmie kontrrevolūcijas mēģinājumi gāzt Padomju varu ar bruņotu spēku bija likvidēti.

Kerenska un Krasnova pretpadomju dumpja pašā karstumā Viskrievijas dzelzceļnieku arodbiedrības izpildu komiteja, kuras priekšgalā bija eseri un meņševiki, pieprasīja dibināt tā saucamo «viendabīgo sociālistisko valdību». Tika ierosināts, lai šajā «valdībā» bez boļševikiem piedalītos arī meņševiku un labējo eseru kontrrevolucionāro partiju pārstāvji. Ienaidnieki cerēja šādā ceļā likvidēt Padomju varu.

Lai atmaskotu labējos eserus un meņševikus, boļševiku partijas CK bija ar mieru sākt sarunas, bet izvirzīja noteikumu, ka viņiem jāatzīst Padomju vara un visi Oktobra revolūcijas iekarojumi. Sarunām ar Viskrievijas dzelzceļnieku arodbiedrības izpildu komiteju, pēc V. I. Ļeņina domām, vajadzēja noderēt kā diplomātiskām aizsegam kara darbībai pret Kerenski un dot partijai iespēju iegūt laiku revolūcijas spēku organizēšanai un Padomju varas ienaidnieku sagrāvei. Sarunu vešanai CK nosūtīja delegāciju ar Kameņevu priekšgalā. Sarunu gaitā Kameņevs pārkāpa partijas direktīvu. Viņš piekāpās meņševiku un eseru prasībām, bija ar mieru dibināt «viendabīgo sociālistisko valdību», kurā boļševikiem bija ierādīta nenozīmīga vieta, un

neiebilda pret prasību izvirzīt V. I. Ļeņina vietā par valdības' galvu kādu citu.

Kameņeva izturēšanās laikā, kad notika sarunas ar Viskrie-, vijas dzelzceļnieku arodbiedrības izpildu komiteju, radīja sašutumu lielākajā daļā CK locekļu. Tomēr Kameņevam atradās arī domubiedri. Centrālajā Komitejā viņu atbalstīja Zinovjevs, Ri-kovs, Nogins un Miļutins. Kameņeva un Zinovjeva kapitulēšana bija viņu pirmsoktobra nodevīgās izturēšanās turpinājums. Ka-meņevs, Zinovjevs, Rikovs un viņu piekritēji neticēja sociālistiskās revolūcijas panākumiem un sociālisma uzvaras iespējai Krievijā. Viņi ieteica kapitulēt gāzto kontrrevolucionāro eseru un meņševiku partiju priekšā, un tas nozīmēja atteikšanos no Padomju varas, atgriešanos pie buržuāziskā parlamentārisma, pie kapitālisma.

Sarunas ar Viskrievijas dzelzceļnieku arodbiedrības izpildu komiteju apliecināja, ka V. I. Ļeņinam bija taisnība. Meņševiki un eseri centās panākt Padomju varas likvidēšanu. Viskrievijas dzelzceļnieku arodbiedrības izpildu komiteja vārdos paziņoja savu neitralitāti, bet darbos atbalstīja Kerenski un sabotēja Padomju valdības revolucionāros pasākumus. Viskrievijas dzelzceļnieku arodbiedrības izpildu komitejas pārstāvjus nedrīkstēja laist padomju orgānos. Viskrievijas dzelzceļnieku arodbiedrības izpildu komiteju masas neatbalstīja. Sarunu turpināšana ar to varēja tikai kaitēt partijai un Padomju varai.

1917. gada novembra sākumā partijas CK pieņēma rezolūciju, kurā kategoriski noraidīja vienošanos ar labējiem eseriem un meņševikiem uz «viendabīgās sociālistiskās valdības» dibināšanas pamatiem. CK prasīja, lai Kameņeva un Zinovjeva grupa izbeidz savu noziedzīgo rīcību. Bet opozicionārā grupa nepakļāvās CK vairākuma gribai un Viskrievijas Centrālās Izpildu Komitejas (VCIK) sēdē atklāti balsoja pret CK lēmumu par sarunu pārtraukšanu, tā rupji pārkāpdama partijas disciplīnu. Tad CK ar V. 1. Ļeņinu priekšgalā iesniedza opozīcijai ultimātu, prasot, lai tā pārtrauc dezorganizējošo darbību. Atbildot uz to, Kame-ņevs, Zinovjevs, Rikovs, Nogins un Miļutins paziņoja, ka viņi nav vienis pratis ar partijas politiku un izstājas no CK- Vienlaicīgi Nogins, Rikovs, Miļutins un Teodorovičs paziņoja, ka izstājas no valdības.

Kapitulantu un gļēvuļu saujiņas bēgšana no atbildīgiem partijas un valsts amatiem radīja līksmību ienaidnieku nometnē. Ienaidnieki pareģoja Padomju varas bojā eju. Bet viņu cerības nepiepildījās. Partijas CK noteikti nosodīja kapitulantu dezer-tēšanu. Pēc boļševiku frakcijas priekšlikuma Kameņevu atcēla no VCIK priekšsēdētāja amata. Par VCIK priekšsēdētāju ievēlēja J. M. Sverdlovu. CK nostiprināja Tautas Komisāru Padomi. Tajā iecēla nelokāmus boļševikus, vecus partijas biedrus: G. I. Pet-rovski (iekšlietu tautas komisārs), A. G. Slihteru (pārtikas tautas komisārs), P. J. Stučku (tieslietu tautas komisārs) un

M. T. Jeļizarovu (satiksmes ce]u tautas komisārs). Partijas vie-ļ tējās organizācijas vienprātīgi atbalstīja partijas CK stingros pasākumus pret kapitulantiem. Centrālā Komiteja savā uzsaukumā visiem partijas biedriem un visām Krievijas darbaļaužu šķirām noteikti paziņoja: «Krievijā nedrīkst būt cita valdība kā vienīgi Padomju valdība» (V. I. Ļ e ņ i n s, Raksti, 26. sēj., 265. Ipp.).

Pirmie mēneši pec Oktobra uzvaras bija sociālistiskas revolūcijas varena triumfa periods. Padomju vara nostiprinājās ar katru dienu vairāk. Pēc tam kad bija izjucis Kerenska un Krasnova karagājiens uz Petrogradu, kontrrevolūcija no jauna mēģināja gāzt Padomju varu. Bet, jo niknāk pretojās buržuāzija, jo enerģiskāk rīkojās Padomju vara. 1917. gada novembra otrajā pusē matrožu un zaldātu revolucionārās nodaļas pēc Padomju valdības pavēles likvidēja Mogiļevā vecās armijas virspavēlnieka galveno mītni. 1917. gada novembra beigās likvidēja kontrrevolucionāro sazvērestību, ko Petrogradā bija organizējuši kadeti. Sekmīgi apspieda kazaku virsslāņu sacelšanās pie Donas un Dienvidu Urālos. Kontrrevolūcijai nebija atbalsta tautas masās. Padomju vara samērā viegli apspieda ekspluatatoru pretošanos un guva uzvaras iekšējā frontē. Sociālistiskās revolūcijas uzvaras gājienu pa milzīgās zemes teritoriju V. 1. Ļeņins nosauca par «vienu vienīgu Padomju varas triumfu».

Apspiežot kontrrevolucionāros dumpjus un graujot kapitulan-tus, partija vienlaikus veica milzu darbu jaudās, Padomju valsts veidošanā. Tas bija grūts un sarežģīts darbs. Vajadzēja salauzt veco, buržuāziski muižniecisko valsts aparātu un tā vietā radīt Padomju valsts aparātu, apvienot visas padomes no apakšas līdz augšai vienā kopējā viengabalainā valsts organizācijā un iesaistīt valsts pārvaldīšanā plašas darbaļaužu masas. Grūtības vēl pastiprināja tas, ka partijai nebija zināmas Padomju valsts administratīvo, saimniecisko, militāro un citu orgānu organizācijas konkrētās formas. Aizgūt pieredzi nebija no kā. Šādu valsti veidoja pirmo reizi.

Partija ar vislielāko enerģiju sāka pārvarēt grūtības padomju celtniecībā. Viņa bija vienīgais spēks, kas spēja vadīt cīņu par Padomju valsts izveidošanu. Partija bija kaujiniecisks, saliedēts spēks. Partijas organizācijas pastāvēja visos guberņu centros, vairumā apriņķu pilsētu, lielajās rūpnīcās un fabrikās, dažos pagastos, ciemos un sādžās. Partija sūtīja darbam padomju aparātā savus labākos spēkus. Komunisti bija Padomju varas centrālo un vietējo orgānu, tautas komisariātu un valdības iestāžu priekšgalā.

Oktobra revolūcijas un Padomju valsts celtniecības gait'ā ārkārtīgi spēcīgi izpaudās V. I. Ļeņina organizatoriskā ģenialitāte. Būdams Tautas Komisāru Padomes priekšgalā, V. 1. Ļeņins tieši vadīja Padomju valsts centrālā aparāta veidošanu un virzīja padomju celtniecību visas valsts mērogā. V. I. Ļeņins

personificēja jauna tipa valsts darbinieku. Viņš dziļi ticēja tautas masu radošajiem spēkiem un bija ar šim masām cieši saistīts. «Masu dzīvais radošais darbs,» teica viņš, «lūk, jaunās sabiedrības pamatfaktors» (Raksti, 26. sēj., 250. lpp.).

Oktobra revolūcija modināja un cēla uz patstāvīgu politisku dzīvi plašas tautas masas. Masu revolucionārā aktivitāte spilgti izpaudās daudzās sapulcēs un mītiņos, Viskrievijas, guberņu un apriņķu padomju kongresos. V. I. Ļeņins nosauca šo darbaļaužu mītiņu demokrātismu, kas mutuļoja kā pavasara straume, par sākotnējo formu, kādā viņi apspriež jaunos dzīves apstākļus, par pirmo soli savas valsts celtniecībā un tās pārvaldīšanā. Viskrievijas guberņu un apriņķu padomju kongresos, strādnieku, zaldātu un zemnieku mītiņos un sapulcēs boļševiki izskaidroja Oktobra revolūcijas vēsturisko nozīmi, Padomju varas būtību, tās politiku un dekrētus.

Partija ievirzīja masu revolucionāro enerģiju un radošo pašdarbību Padomju valsts celtniecības gultnē. Vecais, buržuāziski muižnieciskais .valsts aparāts (policijas, ierēdņu, militārais un tiesu aparāts) tika sagrauts un tā vietā radīts jauns aparāts — proletāriskās valsts aparāts. Jau pirmajās revolūcijas dienās likvidēja buržuāziskās Pagaidu valdības ministrijas. Padomju vara nodibināja tautas komisariātus. Atcēla Pagaidu valdības ielikteņus un likvidēja vietējos buržuāziski muižnieciskās varas orgānus. Atlaida pilsētu domes un zemstu valdes, kuras pārstāvēja buržuāzijas un muižnieku intereses. Par vienīgajiem pilntiesīgajiem valsts varas orgāniem visur kļuva strādnieku, zaldātu un zemnieku deputātu padomes. Vecās tiesas un policijas vietā izveidoja padomju tautas tiesas un strādnieku miliciju. Cīņai pret kontrrevolūciju un sabotāžu nodibināja speciālu orgānu — Viskrievijas Ārkārtējo komisiju (VĀK) ar F. Dzeržinski priekšgalā.

Padomju valsts celtniecību un padomju aparāta darbu visiem spēkiem centās izjaukt monarhisti, kadeti, labējie eseri, meņševiki un citi kontrrevolucionārie elementi. Viņi organizēja vecā valsts aparāta (bijušo ministriju, banku, pasta, telegrāfā utt.) ierēdņu sabotāžu. Buržuāzijas uzpirktie un cieši ar to saistītie ierēdņi un kalpotāju virsslāņi atteicās pakļauties Padomju varai. Viņu sabotāža radīja papildu grūtības. Partija griezās pie masām, iesaistīja valsts iestāžu darbā tūkstošiem labāko strādnieku, matrožu un zaldātu, izveidoja tautas komisariātu aparātu. Ierēdņu sabotāža tika salauzta.

Visgrūtākais bija jaunu bruņotu spēku izveidošana. Vecā armija nevarēja nodrošināt valsts aizsardzību pret ārējiem ienaidniekiem, lai gan tās zaldāti bija pārgājuši Padomju varas pusē. Ilgstošā kara nogurdināta, tā jau sen bija zaudējusi savas Icaujas spējas. Zaldāti traucās mājup. Lai uzturētu revolucionāru kārtību karaspēkā un frontes stabilitāti, kamēr nebija noslēgts miers, Padomju vara demokratizēja armiju: tika atceltas visas

dienesta pakāpes, noteikts, ka visu komandējošo sastāvu ievēlē zaldāti, utt. Ar 1918. gada janvāri Padomju valdība sāka pakāpeniski demobilizēt veco armiju. 1918. gada 15. janvārī Tautas Komisāru Padome pieņēma dekrētu «Par Strādnieku un Zemnieku Sarkano Armiju». Sarkanā Armija tika veidota uz brīvprātības pamatiem. Tā kā tautas masas visumā bija nogurušas no kara, jaunās revolucionārās armijas kodolu varēja izveidot tikai no strādnieku šķiras un trūcīgās zemniecības pārstāvjiem, kas bija gatavi pašaizliedzīgi aizstāvēt Padomju varu. Sarkanajā Armijā iestājās darbaļaužu šķiru visapzinīgākie elementi. Ar Sarkanās Armijas organizēšanu un formēšanu Uodarbojās Viskrievijas kolēģija, kuru vadīja N. V. Kriļenko un N. 1. Podvoiskis. Padomju Republikas Bruņoto Spēku izveidošanas darbu visumā vadīja partija ar Ļeņinu priekšgalā.

Oktobra revolūcija, risinot tieši sociālistiskos uzdevumus, līdz ar to noveda līdz galam buržuāziski demokrātisko revolūciju. Nekad neviena buržuāziskā revolūcija nebija iznīcinājusi feodālo iekārtu tik noteikti un dziļi kā Oktobra sociālistiskā revolūcija Krievijā. Boļševiku partijas vadītais proletariāts, ieguvis varu, likvidēja viduslaiku atliekas ārkārtīgi strauji un drosmīgi. Dekrēts par zemi ar saknēm izrāva dzimtbūšanas paliekas zemes turēšanā. Tika iznīcināti visi iedalījumi kārtās un kārtu nosaukumi (muižnieki, garīdzniecība, tirgotāji, sīkpilsoņi utt.) un noteikts visiem Krievijas iedzīvotājiem viens kopīgs nosaukums — Krievijas republikas pilsoņi. Padomju vara pasludināja apziņas brīvību. Baznīcu šķīra no valsts un skolu — no baznīcas. Sievietes ieguva vienlīdzīgas tiesības.

Oktobra revolūcija darīja galu nekrievu tautību apspiešanai un nevienlīdzībai tiesībās. Padomju valdības sastāvā nodibināja Tautību lietu tautas komisariātu ar J. V. Staļinu priekšgalā. Ar 1917. gadā 2. novembrī proklamēto «Krievijas tautu tiesību deklarāciju» Padomju valdība likumdošanas kārtībā noteica brīvu attīstību un pilnīgu līdztiesību visām Krievijas tautībām. Visām nācijām bija nodrošinātas pašnoteikšanās tiesības līdz pat tiesībām atdalīties un izveidot patstāvīgu valsti. 1917. gada decembrī Padomju valdība atzina Ukrainas un Somijas valstisko neatkarību. Aicinājumā «Visiem Krievijas un Austrumu musulmaņu darbaļaudīm» Tautas Komisāru Padome pasludināja par brīvām un neaizskaramām musulmaņu nacionālās un kultūras iestādes, paražas un ticējumus, garantējot viņiem pilnīgu brīvību savas dzīves iekārtošanā.

Buržuāzija un tās palīgi — meņševiki un eseri toreiz klaigāja, ka boļševiki graujot Krievijas valsti, ka no viņiem novēršoties visas tautības. Tā bija boļševiku partijas apmelošana. Partija veidoja Padomju valsti, pamatojoties uz brīvu nacionālu republiku brīvprātīgu savienību. Krievijas saskaldīšanu centās panākt buržuāziskie nacionālisti, kas bija darbaļaužu un Padomju varas niknākie ienaidnieki. Viņi centās sacelt ķildas

starp tautām, kas dzīvoja Krievijā. Visu Krievijas tautību strādnieki un zemnieki turpretim apsveica Oktobra revolūciju. Tiklīdz viņi saņēma varu savās rokās, viņi tūliņ izteica Padomju valdībai savu solidaritāti un gatavību to atbalstīt.

1917. gada decembrī Harkovā notika Visukrainas I padomju kongress, kas pasludināja Ukrainu par padomju republiku. Buržuāzisko Centrālo radu pasludināja ārpus likuma. Padomju kongress svinīgi paziņoja, ka Padomju Ukraina nodibina ciešu savienību ar Padomju Krieviju. Padomju Ukraina bija pirmā nacionālā padomju republika. No 1917. gada oktobra līdz

1918. gada martam vara pārgāja padomju rokās Baltkrievijā, Igaunijā, vācu neokupētajā Latvijas daļā, Krimā, Moldāvijā, Baku pilsētā, Pievolgas nacionālajos rajonos, Turkestānā un lielākajā Kazahijas daļā.

Krievijas nacionālo rajonu darbaļaužu cīņu vadīja boļševis-tiskās organizācijas. Boļševiku partija uzņēma sevī visu Krievijas tautību darbaļaužu šķiru labākos elementus un izaudzināja no tiem sociālismam un proletāriskajam internacionālismam uzticīgus revolucionārus, tādus kā F. A. Sergejevs (Artjoms), G. 1. Petrovskis, V. J. Cubars, A. G. Slihters — Ukrainā, M- Azizbekovs — Azcrbaidžānā, A. F. Mjasņikovs (Mjasņik-jans), S. G. Šaumjans — Armēnijā, P. A. Džaparidze, F. I. Ma-haradze, G. K. Ordžonikidze, M. G. Chakaja — Gruzijā, P. J. Stučka — Latvijā, V. S. Mickevičs-Kapsuks — Lietuvā, A. T. Džangiļdins — Kazahijā, V. E. Kingiseps — Igaunijā, U. D. Buinakskis — Dagestānā un daudzi citi. Tie bija cīņās rūdīti un dziļu darbaļaužu uzticību ieguvuši partijas darbinieki.

Viens no svarīgākajiem partijas un Padomju varas uzdevumiem bija tautas masu vissvarīgāko ekonomisko vajadzību un kultūras prasību apmierināšana. Ekspropriējot kapitālistus un muižniekus, tika darīts viss iespējamais, lai uzlabotu strādnieku un zemnieku dzīves apstākļus. Padomju vara saņēma savās rokās pārtikas lietas un apgādāja ar pārtikas produktiem vispirms strādniekus un viņu ģimenes. Tā saņēma savās rokās komunālo saimniecību. Simti tūkstoši strādnieku ģimeņu no mitriom pagrabiem un šaurām barakām pārcēlās uz labi iekārtotiem namiem, kas agrāk bija piederējuši buržuāzijai un muižniekiem. Strādnieki, zemnieki un viņu bērni varēja brīvi iegūt izglītību. Par mācībām skolās un medicīnisko apkalpošanu vairs nebija jāmaksā. Tautas īpašumā pārgāja caru un bagātnieku pilis; tajās notika tautas sapulces vai arī tika ierīkotas dziedinātavas un muzeji. Uzlabojās strādnieku darba apstākļi nn darba aizsardzība uzņēmumos. Rūpnīcās un fabrikās noteica astoņu stundu darba dienu; izdeva dekrētu par strādnieku un kalpotāju apdrošināšanu slimības, darba spēju zaudēšanas un bezdarba gadījumā.

• Boļševiku partija praksē pierādīja darba zemniekiem, ka strādnieku šķira ir pats uzticamākais sabiedrotais un vadītājs,

viņu interešu aizstāvis. Proletariāts, iekarojis varu, ar revolucionāru straujumu un enerģiju realizēja pašas svarīgākās zemnieku ekonomiskās prasības. Viņi saņēma bezmaksas lietošanā muižnieku zemi, atbrīvojās no muižnieku un kapitālistu jūga. Zemnieku masas skaidri apzinājās, ka Dekrētu par zemi varēs realizēt tikai tad, ja viņi stingri atbalstīs Padomju varu, apvienosies ar pilsētu strādniekiem un sadarbosies ar tiem padomēs.

Visi šie partijas un Padomju varas pasākumi ārkārtīgi spēcīgi ietekmēja tautas masas. Strādnieku šķiras savienība ar trūcīgajiem zemniekiem nostiprinājās. Padomju vara arvien vairāk iekaroja sev Krievijas darbaļaužu milzīgā vairākuma simpātijās un atbalstu.

1917. gada novembrī un decembri Petrogradā notika Viskrievijas Ārkārtējais un II zemnieku deputātu padomju kongress. Labējie eseri kongresos sīvi cīnījās pret boļševikiem un mēģināja sacelt pret tiem zemnieku delegātus. Taču tas bija velti: boļševiku partija līdz galam atmaskoja viņus kā darba zemniecības interešu nodevējus. Zemnieku kongresi atzina par pareiziem Padomju valdības dekrētus un politiku un izteicās par zemnieku deputātu padomju apvienošanos ar strādnieku un zaldātu deputātu padomēm. Strādnieku, zaldātu un zemnieku apvienošanās vienotās padomēs vispilnīgāk nodrošināja proletariāta politisko vadību pār neproletāriskajām darbaļaužu masām un Padomju varas tālāku nostiprināšanu. Pēc boļševiku priekšlikuma un zemnieku kongresu delegātu pieprasījuma kreiso eseru partijas pārstāvji (Koļegajevs, Prošjans, Steinbergs) iestājās Tautas Komisāru Padomē. Partijai bija zināms kreiso eseru svārslīgums, bet, tā kā viņiem vēl uzticējās ievērojama zemniecības daļa un viņi paziņoja, ka atbalsta Padomju varu, partija iesaistīja viņus valdībā. Ar to tika vājināti Padomju varas pretinieku spēki un tika dots trieciens labējo eseru un meņ-ševiku pretpadomju partijām.

Partija izjauca kontrrevolūcijas nodomus gāzt Padomju varu ar Satversmes sapulces palīdzību. Satversmes sapulces vēlēšanas notika 1917. gada novembrī pēc partiju sarakstiem, kas bija •sastādīti pirms Oktobra revolūcijas. Vēlēšanas notika apstākļos, kad ievērojama tautas daļa vēl nebija paguvusi izprast sociālistiskās revolūcijas nozīmi. To izmantoja labējie eseri, kas paspēja no galvaspilsētas un rūpniecības centriem tālākos apgabalos un guberņās savākt balsu vairākumu. Kontrrevolucionārie spēki mēģināja izmantot šo apstākli varas sagrābšanai.

Satversmes sapulces atklāšanas priekšvakarā VCIK pieņēma V. I. Ļeņina izstrādāto «Strādājošās un ekspluatētās tautas tiesību deklarāciju». Deklarācijā bija teikts, ka valstī visa vara pilnīgi pieder padomēm, apstiprināja dekrētus par mieru, zemi un citus, atzina par pareizu Padomju valdības ārpolitiku. VCIK Ieteica Satversmes sapulcei’, ko atklāja 1918. gada 5. janvārī,

pieņemt deklarāciju. Tomēr Satversmes sapulces kontrrevolu-cionārais vairākums izvairījās apspriest deklarāciju un atteicās atzīt Padomju varu un tās dekrētus. Ar to buržuāziskā Satversmes sapulce atklāti nostājās pret Padomju varu un tautas vairākuma gribu un atmaskoja savu kontrrevolucionāro būtību. Ar VCIK 6. janvāra dekrētu tā tika atlaista. Tauta apsveica buržuāziskās Satversmes sapulces atlaišanu.

Partijas un valdības politiku attiecībā pret Satversmes sapulci atbalstīja 1918. gada 10. janvārī atklātais Viskrievijas 111 strādnieku un zaldātu deputātu padomju kongress, kuram pilnā sastāvā pievienojās Viskrievijas III zemnieku deputātu kongress. Apvienotais Viskrievijas Padomju kongress atzina par pareizu Padomju valdības politiku un pieņēma «Strādājošās un ekspluatētās tautas tiesību deklarāciju». III padomju kongress apstiprināja Oktobra sociālistiskās revolūcijas iekarojumus un padomju iekārtas nodibināšanu. Deklarācijā bija teikts: «Krievija tiek pasludināta par Strādnieku, zaldātu un zemnieku deputātu padomju republiku.» Krievijas padomju republika tika dibināta uz brīvu nāciju brīvprātīgas savienības pamatiem kā padomju nacionālo republiku federācija.

Revolūcija attīstījās plašumā un dziļumā. Veidojot Padomju valsts iekārtu, partija vienlaikus vadīja strādnieku šķiras cīņu par sabiedrības sociālistisko pārkārtošanu. Oktobra revolūcijas rezultātā tautas īpašumā pārgāja kroņa uzņēmumi (kas bija piederējuši muižnieku un kapitālistu valstij). Radās saimniecības sociālistiskā forma. Tomēr lielākā daļa ražošanas līdzekļu pirmajā laikā pēc Padomju varas nodibināšanas palika buržuāzijas rokās. Lai kļūtu par valdošo šķiru vārda pilnā nozīmē, proletariātam pēc valsts varas iekarošanas vajadzēja atņemt buržuāzijai bankas, dzelzceļus, rūpnīcas, fabrikas, šahtas, raktuves un pārvērst tās par visas tautas īpašumu.

Padomju vara 1917. gada novembra vidū saņēma savās rokās Valsts bankas vadību, pēc tam nacionalizēja privātās bankas un pasludināja bankas par valsts monopolu. Sie pasākumi ārkārtīgi iedragāja buržuāzijas ekonomisko spēku. Vienlaikus Padomju vara anulēja visus ārējos valsts aizņēmumus, kurus bija noslēdzis cars un Pagaidu valdība. Krievijas parādi citām valstīm sasniedza aptuveni 16 miljardus rubļu zeltā. Krievijas darbaļaudis atbrīvojās no starptautiskā kapitāla finansiālā pa-rādjūga.

Visgrūtākais bija kapitālistiskā īpašuma pārveidošana par sociālistisku īpašumu. Buržuāzija nikni pretojās Padomju varas ekonomiskajiem pasākumiem. Kapitālisti apstādināja rūpnīcas un fabrikas, slēpa izejvielu un gatavās produkcijas krājumus, aizturēja darba algas izmaksu strādniekiem. Fabrikanti un rūpnieki centās dezorganizēt ražošanu, radīt ekonomisku katastrofu. Vajadzēja savaldīt kapitālistus, salauzt viņu sabotāžu. To varēja izdarīt, nekavējoties viņus ekspropriējot. Bet varu iegu-

vušajam proletariātam sākumā nebija ne pieredzes saimniecības vadīšanā, ne ekonomisko orgānu, kas spētu nekavējoties ņemt savās rokās valsts saimnieciskās dzīves vadību. Tādēļ Padomju vara tūliņ ar dekrētu nenoteica visas rūpniecības nacionalizāciju, bet nodibināja kapitālistiem piederošajos uzņēmumos strādnieka kontroli.

1917. gada 14. novembrī Padomju valdība izdeva «Nolikumu' par strādnieku kontroli», saskaņā ar kuru visos rūpniecības,, tirdzniecības, lauksaimniecības, transporta un kooperatīvos uzņēmumos nodibināja strādnieku kontroli. To realizēt uzdeva fabriku, rūpnīcu un pārējām komitejām. Šis likums atraisīja strādnieku masu iniciatīvu. Līdz 1918. gada sākumam strādnieku kontrole bija nodibināta gandrīz visos rūpniecības uzņēmumos..

Strādnieku kontrole palīdzēja salauzt buržuāzijas sabotāžu un pārvarēt tās mēģinājumus pārvērst rūpnīcas un fabrikas par kontrrevolūcijas balstu. Strādnieki iepazinās ar uzņēmumu saimniecisko darbību un mācījās vadīt ražošanu. No strādnieku vidus izvirzījās organizatoru — saimniecisko darbinieku kadri. Organizējot strādnieku kontroli, fabriku un rūpnīcu komitejas-arvien vairāk iejaucās uzņēmēju administratīvajā un saimnieciskajā darbībā, atstādināja tos no uzņēmumu vadības un ņēma-savās rokās ražošanas vadīšanu.

1917. gada novembra beigās Padomju vara sāka kapitālistiskās lielrūpniecības nacionalizāciju. Pašos pamatos tika lauztas kapitālistiskās attiecības. Nacionalizētie uzņēmumi pārgāja Padomju valsts īpašumā un kļuva sociālistiski. Līdz 1918. gada vidum bija nacionalizēta ievērojama daļa kapitālistiskās lielrūpniecības: ogļu, metalurģiskās, naftas, ķīmiskās, m-ašīnbūves-un tekstilrūpniecības un visa cukurrūpniecība. Tika nacionalizēts-arī transports, tirdzniecības flote un ārējā tirdzniecība. Tas bija,, kā zīmīgi izteicās V. I. Ļeņins, «sarkangv-ardu uzbrukums kapitālam». Buržuāzijas ekonomiskais spēks bija iedragāts pašos pamatos. Padomju valsts bija ieņēmusi komandējošās pozīcijas-tautas saimniecībā.

Ražošanas sociālistiskās sabiedriskošanas vadīšanai un tautas saimniecības valstiskajai pārvaldīšanai 1917. gada 1. decembrī pie Tautas Komisāru Padomes nodibināja Tautas-Saimniecības Augstāko Padomi (TSAP). No 1917. gada decembra tautas saimniecības padomes sāka dibināt arī apgabalos,, guberņās un apriņķos. Tās pakāpeniski koncentrēja savās rokās-saimniecības vadību un realizēja Padomju valsts saimnieciski organizatorisko funkciju. TSAP nodibināšana, banku, dzelzceļu un lielrūpniecības nacionalizēšana deva Padomju varai iespēju sākt jaunas, sociālistiskas tautas saimniecības celtniecību.

Komunistiskā partija modināja darbaļaužu daudzmiljonu masas apzinātai vēsturiskai darbībai, dodot pilnīgu brīvību to radošajām spējām. Pirmie mēneši pēc Oktobra revolūcijas uzvaras parādīja, kādi neizsmeļami spēka un revolucionārās ener-

'ģijas krājumi slēpjas tautas masās, kas atbrīvojušās no 'muižnieku un kapitālistu jūga. Visur kūsāja atjaunotā dzīve. 'Satriekts bija gadsimtiem ilgi ekspluatatoru kultivētais nejēdzīgais aizspriedums, ka valsti pārvaldīt varot tikai bagātie. Nodibinājuši jaunu, Padomju valsti, strādnieki un zemnieki neatlaidīgi mācījās to pārvaldīt. Strādnieki aiztrenca kapitālistus, 'organizēja uzskaiti un kontroli. Zemnieki atņēma muižniekiem zemi un pa jaunam iekārtoja savu dzīvi. Revolūcijas ugunīs rūdījās un kļuva stipra strādnieku šķiras un darba zemnieku masu savienība, kas bija Padomju varas pamats. Partija iedvesa masām pārliecību par viņu spēku. 1917. gada decembrī V. I. Ļeņins rakstīja:

«Uzvaru gūs ekspluatētie, jo viņu pusē ir dzīve, viņu ipusē ir skaitliskais spēks, masu spēks, visa tā, kas ir pašaizliedzīgs, idejisks, godīgs, kas traucas uz priekšu, kas mostas celt jauno, — visa tā neizsmeļamo avotu spēks, viņu .pusē ir tā dēvētās «vienkāršās tautas», strādnieku un zemnieku, enerģijas un talantu visa milzīgā krājuma spēks» (R a k s t i, 26. sēj., 358. lpp.).

2. Cīņa par izstāšanos no kara. Brestas miers.

KK(b)P VII kongress

Dziļie revolucionārie pārkārtojumi visās Padomju zemes sabiedriskās dzīves nozarēs ievērojami nostiprināja Padomju varu. Tomēr tās stiprums nebija atkarīgs vienīgi no šķiru spēku samēra iekšzemē, bet arī no Padomju valsts starptautiskā stāvokļa. Visvairāk Padomju varas nostiprināšanu traucēja kara stāvoklis ar Vāciju.

Partija kopš pirmās Padomju varas pastāvēšanas dienas izvērsa aktīvu cīņu par mieru. Dekrētā par mieru Padomju valsts tika priekšā visām karojošām valstīm noslēgt vispārēju demokrātisku mieru — mieru bez aneksijām un kontribūcijām. Tomēr Antantes valstis (Anglija, Francija, ASV un citas) atteicās no miera sarunām, un līdz ar to kļuva neiespējama vispārēja miera noslēgšana. Tad Padomju valdība, izpildīdama tautas gribu, sāka miera sarunas ar Vāciju un tās sabiedrotajiem.

Sarunas ar Vāciju sākās 1917. gada 20. novembrī Brestļi-tovskā (Brestā). 2. decembrī parakstīja vienošanos par pamieru, un pēc tam sākās sarunas par miera līguma noslēgšanu. Sarunu gaitā noskaidrojās vācu imperiālistu nodoms uzspiest Padomju zemei pazemojošu laupīšanas mieru. Viņi tiecās pakļaut verdzībā sava karaspēka sagrābto Poliju, Lietuvu, daļu Latvijas un Baltkrievijas. Vācu imperiālistiem bija agresīvi plāni arī pret Ukrainu. Slepeni vienojušies ar Ukrainas radas delegāciju,

kas bija ieradusies Brestļitovskā, viņi cerēja ar buržuāzisko nacionālistu palīdzību atdalīt Ukrainu no Padomju Krievijas un pakļaut verdzībai ukraiņu tautu.

Iekšējais un starptautiskais stāvoklis rādīja, ka šajos apstākļos nepieciešams atkāpties spēcīgā un bīstamā plēsoņas — vācu imperiālisma priekšā un piekrist smagiem miera noteikumiem, lai glābtu jauno Padomju republiku. Tautas saimniecībā valdīja sabrukums. Ilgstošā kara nogurdinātā un izmocītā vecā armija nespēja pretoties vācu uzbrukumam. Strādnieku šķiras un zemniecības plašajiem slāņiem nebija revolucionārā kara vešanai nepieciešamā entuziasma. Dzimtenes un revolūcijas glābšanai bija vajadzīga mierīga atelpa, lai nostiprinātu Padomju varu un radītu jaunu armiju, Sarkano Armiju, kas būtu spējīga nosargāt zemi no imperiālistiskajiem iebrucējiem. Turpināt karu gribēja galvenokārt buržuāzija un muižnieki, baltgvardu ģenerāļi un oficieri, kā arī meņševiki un eseri. Visu nokrāsu kontrrevolucionāri — no monarhistiem un kadetiem līdz ese-riem un meņševikiem — ar putām uz lūpām aģitēja pret miera sarunām. Mudinādama Padomju republiku karot ar vācu imperiālismu, buržuāzija izlika Padomju varai lamatas, cerēdama izmantot tās sakāvi, lai nomāktu revolūciju un atjaunotu veco iekārtu.

Partijai vajadzēja ātri izlemt jautājumu par karu un mieru.

1918. gada 8. janvārī V. I. Ļeņins partijas CK locekļu un III padomju kongresa delegātu — boļševiku apspriedē nolasīja tezes jautājumā par tūlītēju separāta un aneksionistiska miera noslēgšanu. Viņš parādīja, ka, objektīvi ievērojot Padomju zemes sabiedriski ekonomisko un politisko stāvokli un to, ka Padomju republikai nav kaujas spējīgas armijas, jāatzīst, ka nepieciešams nekavējoties noslēgt mieru. Bet V. I. Ļeņina viedoklis neieguva apspriedē vairākumu. Stāvokli vēl sarežģīja tas, ka vairākas partijas vietējās- komitejas (Maskavas un Urālu apgabala, Petrogradas un citas) ieteica pārtraukt miera sarunas ar vāciešiem. Daudzi partijas darbinieki, aizraudamies ar revolucionārām frāzēm, pieprasīja, lai imperiālistiskajai Vācijai pieteic revolucionāru karu. Viņus bija apskurbinājuši pirmie Padomju varas panākumi cīņā pret iekšējo kontrrevolūciju. Jautājumā par miera līgumu V. I. Ļeņinam nebija vairākuma arī partijas Centrālajā Komitejā. Trockis, Buharins un viņu piekritēji uzstājās pret vāciešu iesniegto miera noteikumu pieņemšanu un apgalvoja, ka vācu karaspēks neesot spējīgs uzbrukt un ka vistuvākajā laikā notikšot revolūcija Vācijā.

Partijā radās ārkārtīgi smags stāvoklis. Bija vajadzīga V. I. Ļeņina milzīgā izturība un stingrība, pierādot partijas kadriem, ka nepieciešams pieņemt smagos miera noteikumus, lai iegūtu atelpu, un atmaskot Trocka un Buharina avantūris-tisko un Padomju republikai bīstamo taktiku. V. I. Ļeņins izskaidroja, ka jautājuma būtība ir tā, ka

«. . . radikālā pārmaiņa tagad ir Krievijas Padomju republikas radīšana, ka pats svarīgākais tiklab mums, kā ari no starptautiski sociālistiskā viedokļa ir saglabāt šo republiku, kas jau sākusi sociālistisku revolūciju, ka pašreizējā momentā revolucionāra kara lozungs Krievijai nozīmētu vai nu frāzi un kailu demonstrāciju, vai arī objektīvi līdzinātos iekrišanai lamatās, kuras mums izliek imperiālisti, kas vēlas mūs kā pagaidām vēl vāju daļiņu ievilkt imperiālistiskā kara turpināšanā un iespējami vieglākā ceļā sagraut jauno Padomju republiku» (Raksti, 26. sēj., 402. lpp.).

Lai novērstu miera sarunu izjukšanu un neļautu Trockim un Buharmam realizēt savu avantūristisko taktiku, V. I. Ļeņins panāca, ka partijas CK nolēma visiem spēkiem novilcināt miera sarunas un ka 111 padomju kongress pieņēma lēmumu, kas piešķīra Padomju valdībai neierobežotas pilnvaras kara un miera jautājuma izlemšanā. V. I. Ļeņina poziciju Centrālajā Komitejā atbalstīja F. A. Sergejevs (Artjoms), J. V. Staļins, J. M. Sverd-lovs un citi.

1918. gada 27. janvārī Vācijas pārstāvji ar ultimātu pieprasīja, lai padomju delegācija paraksta miera līguma noteikumus, kas paredz vācu okupētās teritorijas atdalīšanu no Krievijas. Padomju miera delegāciju Brestļitovskā toreiz vadīja Trockis. Viņam bija dots skaidrs V. I. Ļeņina norādījums visiem līdzekļiem novilcināt sarunas un gadījumā, ja Vācija iesniegtu ultimātu, nekavējoties parakstīt miera līgumu. 28. janvārī V. I. Ļeņins speciālā telegramā, ko bija parakstījis arī J. V. Staļins, vēlreiz norādīja, ka nepieciešams noslēgt miera līgumu. Tomēr Trockis neievēroja Tautas Komisāru Padomes Priekšsēdētāja direktīvu. Pretēji V. I. Ļeņina neatlaidīgajai prasībai viņš 28. janvārī (10. februārī; turpmāk visi datumi minēti pēc jaunā stila) paziņoja Vācijas pārstāvjiem, ka Padomju valdība atsakās parakstīt miera līgumu ar Vācijas iesniegtajiem noteikumiem. Trockis arī paziņoja, ka Padomju zeme pārtrauc karu ar Vāciju un demobilizē savu armiju. Tas bija nodevīgs paziņojums, kura sekas varēja būt Padomju republikai liktenīgas.

Vācijas valdība izmantoja Trocka paziņojumu. Pārkāpdama pamiera noteikumus, Vācijas virspavēlniecība 1918. gada 18. februārī sāka uzbrukumu visā krievu-vācu frontē. Vecās armijas paliekas nespēja pretoties ienaidnieka karapūļu spiedienam. Ne-sastopot nopietnu pretestību, vācu karaspēks nedaudzās dienās okupēja visu Latviju un Igauniju, ievērojamu daļu Ukrainas un ieņēma Daugavpili, Minsku, Polocku, Pleskavu un citas pilsētas. Ienaidnieks apdraudēja Petrogradu.

Izrādījās, ka V. I. Ļeņinam bijusi taisnība, paredzot šādu notikumu gailu. Vācu karaspēka uzbrukums parādīja, ka Vācijas imperiālistu mērķis bija gāzt Padomju varu un pārvērst Krieviju par savu koloniju. Padomju zemei draudēja nāves briesmas.

1918. gada 21. februāri Tautas Komisāru Padome griezās pie tautas ar V. 1. Ļeņina uzrakstītu dekrētu-uzsaukumu: «Sociālistiskā tēvija briesmās!». Centrālā Komiteja un Padomju valdība aicināja visus partijas biedrus, visus strādniekus un zemniekus aizsargāt Padomju republiku no vācu imperiālisma iebrukuma.

Partijas un Padomju valdības aicinājums radīja darbaļaužu masās revolucionārās enerģijas kāpinājumu. Sarkanajā Armijā šajās dienās brīvprātīgi iestājās desmitiem tūkstoši apzinīgo strādnieku un demobilizējušos zaldātu. Noformētās nodaļas nekavējoties devās pretim ienaidniekam un neatlaidīgi atsita līdz zobiem apbruņotā vācu karaspēka uzbrukumus. Niknas kaujas notika pie Pleskavas, Rēveies (Tallinas) un Narvas. Pie Ples-fcavas vācu iebrucējiem varonīgi pretojās Sarkanās gvardes nodaļas un vecās armijas revolucionārās daļas, kuru sastāvā bija arī latviešu strēlnieki. Kaujās pie Rēveies piedalījās Baltijas flotes matroži un igauņu sarkangvardu nodaļas. Pie Narvas cīnījās Petrogradas strādnieki sarkangvardi, Sarkanās Armijas daļas un Baltijas flotes jūrnieki.

Sarkanā Armija dzima šais dienās, kad tā varonīgi aizstāvēja Oktobra sociālistiskās revolūcijas iekarojumus no vācu imperiālisma karapulku uzbrukuma. Pieminot šo padomju tautas Bruņoto Spēku lielo varoņdarbu, 23. februāri Padomju zemē ik gadus atzīmē kā Sarkanās Armijas dienu.

Vācu uzbrukuma laikā V. I. Ļeņins ar milzu pūlēm centās panākt, lai partijas CK pieņem lēmumu par miera noslēgšanu. Galvenie miera noslēgšanas pretinieki bija Trockis un Buha-rins; Buharins toreiz bija antipartejiskās «kreiso komunistu» grupas priekšgalā. Lai gan vācu karaspēka uzbrukums acīm redzami parādīja, cik ļoti tas bīstams Padomju republikai, «kreisie komunisti», maskējot savu politiku ar kreisām frāzēm, prasīja turpināt karu. V. I. Ļeņins uzsāka nesaudzīgu cīņu pret «kreisajiem komunistiem», pret viņu politiku, kas apdraudēja Padomju varu. Jau 1918. gada 18. februārī pēc V. I. Ļeņina pieprasījuma partijas CK pieņēma lēmumu, ka Padomju republika gatava parakstīt miera līgumu. Vācijas valdībai nosūtīja telegrannu par Padomju valdības piekrišanu nekavējoties noslēgt mieru. Bet imperiālistiskā Vācija papildus pirmajām prasībām iesniedza jaunas, vēl smagākas: tā pretendēja uz visu Latviju un Igauniju; Padomju zemei vajadzēja samaksāt Vācijai milzīgu kontribūciju un demobilizēt savu armiju; Ukrainai bija jākļūst par valsti, kas atkarīga no Vācijas, bija jānonāk vācu imperiālisma jūgā.

23. februārī, apspriežot Vācijas valdības jauno ultimātu, partijas CK pieņēma V. I. Ļeņina priekšlikumu nekavējoties parakstīt Vācijas iesniegtos jaunos miera līguma noteikumus. «Revolucionārā kara» piekritēji no «kreiso komunistu» grupas (Buharins, Urickis, Lomovs, Bubnovs) Centrālajā Komitejā bija mazākumā. Cietuši neveiksmi Centrālajā Komitejā, Buharins un viņa domubiedri sāka dezorganizēt visu partijas un valsts darbu.

Viņi šakā piekopt partijas šķelšanas politiku, dabūja savā pusē daļu partijas vietējo organizāciju un mēģināja tās noskaņot pret Centrālo Komiteju. Maskavas apgabala birojs, kas sastāvēja no «kreisajiem komunistiem» (Lomovs, Osinskis, Sapronovs, Stu-kovs un citi), pieņēma lēmumu, kurā bija drausmīgs apgalvojums, ka starptautiskās revolūcijas interesēs esot lietderīgi pielaist iespēju, ka jāzaudē Padomju vara, kas pēc miera noslēgšanas kļūstot it kā tīri formāla. V. I. Ļeņins nosauca šo rezolūciju par «dīvainu un drausmīgu». Viņš kategoriski uzstājās pret «kreisajiem komunistiem»; savos dedzīgajos rakstos viņš atmaskoja viņu avantūristisko politiku, kura veda uz Padomju republikas bojā eju. V. I. Ļeņins rakstīja: «... kas ir pret tūlītēju, kaut arī ārkārtīgi smagu mieru, tas pazudina Padomju varu» (R a k -s t i, 27. sēj., 22. lpp.).

1918. gada 3. martā parakstīja miera līgumu ar Vāciju. Pa to laiku «kreisie komunisti» ne tikai nepārtrauca, bet vēl vairāk pastiprināja savus uzbrukumus partijai. Viņi atklāti aicināja izjaukt Brestas mieru. «Kreiso komunistu» šķeltnieciskā antipar-tejiskā darbība spārnoja kreisos eserus, iedvešot viņiem cerības mainīt Padomju valdības sastāvu. Viņi griezās pie Buharina ar priekšlikumu atcelt V. I. Ļeņinu no Tautas Komisāru Padomes Priekšsēdētāja amata un dibināt jaunu valdību no kreisajiem eseriem un «kreisajiem komunistiem».

V. I. Ļeņins atmaskoja «kreiso komunistu» grupu kā Vācijas imperiālisma un Krievijas buržuāzijas palīgu. Ka «jaunie noteikumi ir sliktāki, smagāki, pazemojošāki par sliktajiem, smagajiem un pazemojošajiem Brestas noteikumiem,» rakstīja V. I. Ļeņins, «tur vainīgi attiecībā pret lielo Krievijas Padomju republiku māsu nožēlojamie «kreisie» Buharins, Lomovs, Urickis un Ko» (Raksti, 27. sēj., 58. lpp.).

V. I. Ļeņins parādīja, ka «kreiso komunistu» un Trocka domstarpības ar partiju ir daudz dziļākas, nekā varētu likties pirmajā acu uzmetienā. «Kreisās» opozīcijas līderi kopā ar Trocki noliedza sociālisma uzvaras iespēju vienā zemē un paziņoja, ka proletariāta diktatūras un Oktobra revolūcijas iekarojumu saglabāšana Krievijā esot iespējama tikai ar noteikumu, ka uzvarēs pasaules sociālistiskā revolūcija un ka tās uzvara jāveicina, karojot pret pasaules imperiālismu.

Atmaskojot «kreisos komunistus», V. I. Ļeņins izskaidroja, ka viņu teorijai par starptautiskās revolūcijas «veicināšanu» nav nekā kopēja ar marksismu. Marksisms māca, ka revolūcijas attīstība ir atkarīga no šķiru pretrunu nobriešanas pašās kapitālistiskajās zemēs. V. I. Ļeņins pamatojās uz sociālisma uzvaras iespēju vienā zemē un uzskatīja, ka Padomju Krievijā, pirmajā zemē, kur uzvarējusi proletariāta diktatūra, strādnieku šķira vislabāk izpildīs savu internacionālo pienākumu, ja nosargās un nostiprinās savu diktatūru, lai nosargātu revolūcijas iekarojumus un uzceltu sociālismu.

V. I. Ļeņins atmaskoja ari otru absurdu «kreisās» opozīcijaSļ argumentu, — ka starptautiskās revolūcijas intereses nejaujot Padomju valstij slēgt mieru un vispār noslēgt vienošanās ar-imperiālistiem, ka Padomju republika nevarot pastāvēt kapitā-. listiskajā ielenkumā. Viņš rakstīja: «Sociālistiskā republika starp imperiālistiskajām lielvalstīm nevarētu no tamlīdzīgu uzskatu viedokļa slēgt nekādus ekonomiskus līgumus, nevarētu pastāvēt, neaizlidojot uz mēnesi» (Raksti, 27. sēj., 48. lpp.). Partija uzskatīja, ka Padomju republika, nodibinājusi kārtību savā saimniecībā un izveidojusi savus Bruņotos Spēkus, spēj turēties pretī starptautiskā imperiālisma spiedienam, nosargāt savu patstāvību un neatkarību, iekarot mierīgu atelpu un nodrošināt sociālisma celtniecību.

«Kreiso komunistu» līnija, kas centās izjaukt Brestas miera līgumu, cieta neveiksmi. Bija vajadzīga V. I. Ļeņina tālredzība, neatlaidība un dedzība cīņā pret «kreisajiem komunistiem», lafc. glābtu Padomju zemi no draudošās bojā ejas. Bija vajadzīga, nesatricināma ticība masām, un tāda ticība bija V. I. Ļeņinam. Partijas biedru masas un apzinīgie strādnieki noteikti izteicās, par noslēgtā miera atbalstīšanu. 1918. gada martā partijas CK un Padomju valdības politiku jautājumā par miera līgumu atzina, par pareizu Maskavas un Petrogradas pilsētas partijas konferences un vairākas citas vietējās partijas organizācijas.

Lai galīgi izlemtu jautājumu par mieru, sasauca partijas; VII kongresu, kas notika Petrogradā 1918. gadā no 6. līdz,

8. martam. Tas bija pirmais partijas kongress pēc tam, kādi partija bija nostājusies valsts priekšgalā. Kongresā piedalījās ■ 46 delegāti ar lēmēja balsstiesībām un 58 ar padomdevēja balsstiesībām. Kongress pārstāvēja apmēram 170 tūkstošus partijas biedru. Partijā tai laikā bija ap 300 tūkstoši biedru, bet, tā kā kongress tika sasaukts steidzīgi un vācu karaspēks bija okupējis daļu Padomju zemes teritorijas, daudzas partijas organizācijas, nebija varējušas atsūtīt savus delegātus.

Kongress apsprieda šādus jautājumus: CK pārskats, par karu un mieru, par partijas programas un nosaukuma grozīšanu.

V. I. Ļeņins kongresā nolasīja CK politisko pārskatu, teica runu jautājumā par partijas programas grozīšanu un partijas nosam kūma mainīšanu un par citiem jautājumiem. CK politiskajā pārskatā V. I. Ļeņins vispusīgi iztirzāja jautājumu par karu un, mieru.

Kongresā notika asa cīņa starp Brestas miera piekritējiem un pretiniekiem. «Kreisie komunisti» cieta sakāvi. Kongress apstiprināja V. I. Ļeņina līnijas pareizību, izlemjot jautājumu par Brestas mieru, un atzina par nepieciešamu apstiprināt Padomju valdības parakstīto miera līgumu ar Vāciju. V. I. Ļeņina rezolūciju par karu un mieru pieņēma ar 30 balsīm, pret to bija 12, un 4 balsis atturējās. Kongress atztna, ka partijas un Padomju

varas visupirmais uzdevums ir veikt visenerģiskākos pasākumus, lai paaugstinātu strādnieku un zemnieku masu pašdisciplīnu un disciplīnu un lai attīstītu visu darbaļaužu organizāciju pašdarbību sociālistiskās revolūcijas iekarojumu nostiprināšanā un nosargāšanā. Tika uzsvērts, ka nepieciešams pastiprināt darbu Sarkanās Armijas izveidošanā un realizēt darbaļaužu vispārējo militāro apmācību.

Tālākie notikumi parādīja, ka ļeņiniskā līnija cīņā par mieru bija vienīgā pareizā līnija. Sī politika ļāva Padomju republikai pilnīgā kārtībā atkāpties brīdī, kad pretinieka spēki ievērojami pārsniedza tās spēkus, un deva iespēju ar vislielāko enerģiju gatavoties jaunu imperiālistu uzbrukumu atsišanai.

VII kongress pieņēma rezolūciju par partijas nosaukuma un programas grozīšanu. Jaunās programas izstrādāšanai kongress ievēlēja komisiju, kura par partijas programas pamatu pieņēma V. I. Ļeņina sastādīto projektu. Pēc V. I. Ļeņina priekšlikuma kongress apstiprināja jauno partijas nosaukumu: Krievijas Komunistiskā (boļševiku) partija — KK(b)P. V. I. Ļeņins kongresā teica, ka vienīgais pareizais ir nosaukt partiju par komunistisko:

«...uzsākot sociālistiskus pārveidojumus, mums vajag skaidri nospraust sev mērķi, uz kuru šie pārveidojumi galu galā tiek virzīti, proti, mērķi radīt komunistisko sabiedrību ...» (Raksti, 27. sēj., 99. un 100. lpp.).

Partijas centrālo orgānu vēlēšanās kongress no jauna sadūrās ar «kreiso komunistu» grupas dezorganizējošo izturēšanos. Jau pirms kongresa Buharins, Lomovs, Urickis un Bubnovs paziņoja, ka izstājas no partijas CK. Tagad viņi paziņoja, ka vēlēšanās nepiedalīšoties un CK sastāvā neiestāšoties. Sakarā ar «kreisās» opozīcijas līderu necienīgo izturēšanos asu runu teica V. I. Ļeņins. Kongress pieprasīja, lai «kreisie komunisti» pārtrauc šķeltniecisko darbību, kas apdraudēja partijas vienību.

KK(b)P VII kongress izpildīja vēsturiski ļoti svarīgus uzdevumus. Tas panāca Padomju zemes izstāšanos no kara un deva Krievijas tautām mieru. Tas apstiprināja partijas un Padomju varas ārpolitikas pamatprincipus, kurus bija izstrādājis V. I. Ļeņins, un noteica pašus svarīgākos partijas uzdevumus sociālistiskajā celtniecībā. Kongress sakāva partijas dezorgani-zatorus — «kreisos komunistus» un Trocki, kas jauca partijas vienību un grāva proletariāta diktatūru. Kongress saliedēja partiju uz ļcņiniskās politikas pamatiem.

Drīz pēc partijas VII kongresa Padomju valdība un Centrālā Komiteja pārcēlās uz Maskavu. Maskava kļuva par Padomju valsts galvaspilsētu. 1918. gada 14. martā Maskavā sanāca Viskrievijas IV Ārkārtējais padomju kongress. Kongress ratificēja Brestas miera līgumu. Pret miera līguma ratifikāciju kongresā uzstājās kreisie eseri. Viņi paziņoja, ka izstājas no Tautas

Komisāru Padomes. Vienošanās ar kreisajiem eseriem, kas bija dibināta uz sadarbošanos Padomju valdībā, tika anulēta.

Brestas miera noslēgšanai bija milzīga starptautiska nozīme. Visas pasaules darbaļaudis redzēja paraugu — Padomju republiku, kas bija izstājusies no imperiālistiskā kara, neraugoties uz ārkārtīgi lielajām grūtībām.

Brestas miera noslēgšana nostiprināja Padomju varu. Bija izcīnīta atelpa, kas ļāva iegūt laiku kārtības nodibināšanai Padomju zemes saimniecībā, Sarkanās Armijas izveidošanai un proletariāta un darba zemniecības masu savienības nostiprināšanai. Padomju valsts dzīvē sākās jauns attīstības posms.

3. Ļeņina sociālistiskās ekonomikas pamatu celšanas plāns.

Pirmā padomju Konstitūcija

Pateicoties iegūtajam mieram, Padomju republika guva iespēju 1918. gada pavasarī koncentrēt savus spēkus, lai atjaunotu tautas saimniecību un sāktu plašu sociālistisko celtniecību. Komunistiskajai partijai izvirzījās jauns uzdevums — organizēt Padomju zemes pārvaldīšanu. Galvenās grūtības bija ekonomiskajā sfērā, Padomju zemes visas saimnieciskās dzīves reorganizēšanā uz sociālisma pamatiem. 1918. gada aprīlī V. I. Ļeņins partijas CK uzdevumā sastādīja tezes, kuru dziļais saturs atklāts viņa izcilajā darbā «Padomju varas kārtējie uzdevumi». Sājā grāmatā un vairākos citos darbos V. I. Ļeņins nosprauda sociālistiskās ekonomikas pamatu celšanas plānu. Rezumējot Komunistiskās partijas darbību, V. I. Ļeņins rakstīja:

«Mēs, boļševiku partija, Krieviju pārliecinājām. Mēs Krieviju atkarojām. — no bagātajiem trūcīgo labā, no ekspluata-toriern darbaļaužu labā. Mums tagad Krievija jāpārvalcla» (Raksti, 27. sēj., 208. lpp.).

V. I. Ļeņins, attīstīdams Marksa mācību, pamatoja svarīgākos atzinumus par ekonomiku pārejas periodā no kapitālisma uz sociālismu. Sā perioda valsts ir proletariāta diktatūras valsts. Ekonomika pārejas periodā savieno sevī sociālisma un kapitālisma elementus. Formas un paņēmieni, kā pāriet no kapitālisma uz sociālismu, ir atkarīgi no konkrētajiem apstākļiem, kuros dažādās zemēs sākas virzīšanās uz sociālismu.

Padomju Krievijā pāreja uz sociālismu notika apstākļos, kad ekonomikā pastāvēja vairākas formas. Padomju Krievijas saimniecībā bija piecu sabiedriski ekonomisko formu elementi: 1) patriarhālās (t. i., ievērojamā mērā naturālās, zemnieku saimniecības); 2) preču sīkražošanas (to zemnieku saimniecības, kuri pārdeva labību); 3) privātsaimniecisķā kapitālisma; 4) valsts kapitālisma un 5) sociālisma. Krievija bija sīkzemnieku zeme. Tajā pārsvarā bija preču sīkražošana, kas bija bāze kapi-

tālisma saglabāšanai un atdzimšanai. Miljoniem sīko uzņēmēju un tirgotāju pilsētās un laukos nodarbojās ar spekulāciju. Izmantojot tautas postu, it īpaši iedzīvojās kulaki, kas spekulēja ar labību. Sī sīkburžuāziskā stihija bija galvenās briesmas Padomju varai un sociālismam. Partijas un Padomju varas uzdevums, norādīja V. I. Ļeņins, bija pārvarēt sīkburžuāzisko stihiju, nostiprināt sociālistisko saimniecības formu, pārvērst to par valdošo, bet pēc tam par vienīgo un visu aptverošo.

Partija un Padomju vara sāka likt sociālistiskās ekonomikas pamatus neticama sabrukuma apstākļos, ko bija radījis karš un buržuāzijas saimniekošana. Bija nepieciešams milzīgs visu apzinīgo strādnieku un zemnieku spēku sasprindzinājums, lai atjaunotu ražošanas spēkus un nodibinātu elementāru kārtību tautas saimniecībā. Tikai proletariāts bija spējīgs atvieglināt darba tautas ciešanas un postu. Tikai viņš bija spējīgs pārvarēt sīkburžuāzisko stihiju, nokārtot normālu sairhniecisko dzīvi un nodrošināt virzīšanos uz sociālismu. Sai nolūkā bija vajadzīgs, lai strādnieku šķiras plašās masas skaidri izprastu vēsturiskos uzdevumus, kādus tām izvirzījusi revolūcija. Bet zināma daļa strādnieku nevarēja uzreiz iejusties jaunajā stāvoklī, neizprata, ko nozīmē būl valdošajai šķirai. Pret darbu fabrikās un rūpnīcās, kas bija pārgājušas tautas īpašumā, viņi izturējās pa vecam, centās atbrīvoties no liekām grūtībām un izvairīties no darba, dzīvoja pēc paraduma «izplēst lielāku kumosu un aizmukt». Šādi noskaņojumi sevišķi spēcīgi bija tajā strādnieku daļā, kuri bija atnākuši uz fabrikām un rūpnīcām kara laikā. Partija palīdzēja apzinīgajiem strādniekiem nodibināt sociālistisko kārtību, cīnīties pret liekēžiem, slaistiem un ierāvējiem. V. I. Ļeņins mācīja strādniekiem, kā saimniekot padomju apstākļos. Viņš aicināja akurāti un godīgi rīkoties ar naudu, saimniekot taupīgi, neslinkot, ievērot visstingrāko disciplīnu darbā. Tie bija kārtējie un galvenie momenta lozungi. To realizēšana bija svarīgākais priekšnoteikums sabrukuma pārvarēšanai, normālas ekonomiskās dzīves atjaunošanai un pārejai uz sociālismu.

Sociālisma ekonomiskajā celtniecībā pirmajā vietā izvirzījās ražošanas un produktu sadales uzskaites un kontroles organizēšana. Bez tās, norādīja V. I. Ļeņins, nebija iespējams pāriet uz ražošanas vadību un nodrošināt visu tautas saimniecības nozaru saskaņotu darbu. Nepārtraucot kapitālistu ekspropriāciju, Padomju varai vajadzēja pārnest smaguma centru uz uzskaites un kontroles organizēšanu. Uzskaites un kontroles realizēšanu uzdeva strādnieku, zaldātu un zemnieku deputātu padomēm, patērētāju biedrībām un fabriku un rūpnīcu komitejām. Lai savaldītu sīkburžuāzisko stihiju un nokārtotu uzskaiti un kontroli visas valsts mērogā, V. 1. Ļeņins ieteica nodibināt kārtību valsts monopolos, it īpaši labības monopolā, nostiprināt valsts kontroli pār naudas apgrozību un izmantot kooperāciju.

Pārejā uz sociālismu V. I. Ļeņins piešķīra svarīgu nozīmi

valsts kapitālismam. Viņš uzskatīja, ka valsts kapitālisms ekonomiskā ziņā ir augstāks par tajā laikā pastāvošo zemniecisko ekonomiku un nav bīstams Padomju valstij. Valsts kapitālisma sistēmā, pēc V. 1. Ļeņina domām, vajadzēja ietilpt dažādām padomju akciju sabiedrībām, kurās piedalītos arī privātpersonas ar saviem kapitāliem, Padomju valsts kontrolētie uzņēmēji un buržuāziskie kooperatori. Padomju varas orgāniem uzdeva kontrolēt šo sabiedrību darbību. Valsts kapitālisms atvieglināja Padomju varas ciņu ar sīkburžuāzisko stihiju, deva Padomju valstij iespeju saņemt no valsts kapitālistiskajiem uzņēmumiem zināmu da|u produkcijas ekonomisko saišu nodibināšanai ar preču sīk-ražošanu zemnieku saimniecībās un veicināja Padomju zemes ražošanas spēku straujāku augšanu. Šiem pašiem mērķiem kalpot bija arī patērētāju kooperācijas uzdevums. Ar kooperācijas palīdzību Padomju valsts varēja regulēt produktu apmaiņu un kontrolēt produkcijas realizāciju. Daudzi kooperatīvie orgāni tajā laikā atradās buržuāzijas ietekmē. Bet šim apstāklim, norādīja V. 1. Ļeņins, nevajadzēja biedēt partiju un strādnieku šķiru. Saglabājot varu proletariāta rokās, buržuāzisko koopera-toru izmantošana deva Padomju valstij iespēju nostiprināt iekarotās pozicijas un pakāpeniski pārvarēt buržuāziskos elementus kooperatīvajos orgānos.

Viens no sociālistiskās revolūcijas pamatuzdevumiem, paskaidroja V. I. Ļeņins, ir sasniegt augstāku darba ražīgumu nekā kapitālistiskais. Krievija bija rūpniecības ziņā atpalikusi zeme. Lai nodrošinātu augstu darba ražīgumu, vispirms vajadzēja attīstīt smago industriju: kurināmā un metālā ražošanu, mašīnbūvniecību, ķīmisko un elektrotehnisko rūpniecību. V. I. Ļeņins norādīja, ka Padomju republikā ir viss nepieciešamais, lai «Krievzeme nebūtu vairs nabaga un vārga, lai tā kļūtu vārda pilnā nozīmē varena un bagāta» (Raksti, 27. sēj., 130. lpp.). Tai bija šim nolūkam pietiekami dabas bagātību krājumi, milzīgas cilvēku spēka rezerves un varens tautas masu jaunrades vēriens, ko bija radījusi lielā revolūcija. Par svarīgāko priekšnoteikumu darba ražīguma kāpināšanai V. I. Ļeņins uzskatīja arī iedzīvotāju kultūras līmeņa celšanu.

V. I. Ļeņins izstrādāja principus, pēc kuriem proletāriskajai valstij vadīt Padomju zemes ekonomiku. Viņš pamatoja demokrātiskā centrālisma principu padomju saimniekošanas organizācijā. Mašinizētā lielindustrija nevar pareizi funkcionēt bez visstingrākās kārtības, ko rada vienota griba, kura virza simtu un tūkstošu cilvēku kopīgo darbu. Sociālisma intereses, mācīja V. I. Ļeņins, prasa, lai masas bez ierunām paklausītu darba procesa vadītāja vienotajai gribai. Tāpēc saimniecības vadībai jā-būt centralizētai, uzņēmumu priekšgalā jābūt direktoriem, kurus ieceļ Padomju vara. Centralizētā vadīšana, ko realizē valsts, un vienvadība jāsavieno ar masu aktīvu, apzinīgu piedalīšanos saimnieciskajā dzīvē, ar dažāda veida kontroli no apakšas.

«... eentrālisms, saprasts patiesi demokrātiskā nozīmē,» rakstīja V. I. Ļeņins, «paredz pirmoreiz vēstures radītu iespēju pilnīgi un netraucēti attīstīties ne tikai vietējām īpatnībām, bet arī vietējai ierosmei, vietējai iniciatīvai, ceļu, paņēmienu un līdzekļu dažādībai kustībā uz kopīgo mērķi» (Raksti, 27. sej., 176. lpp.).

Tā V. I. Ļeņins formulēja padomju sociālistisko saimniekošanas principu.

Lielrūpniecība nav iedomājama bez dažādu zinātnes un tehnikas nozaru speciālistiem. Proletariātam toreiz vēl nebija savu tehnisko kadru. Bet speciālistu lielākā daļa bija buržuāziski. V. 1. Ļeņins mācīja partijai uzmanīgi izturēties pret buržuāziskajiem speciālistiem. Viņš brīdināja, ka šie speciālisti, kam kapitālisma apstākļos bijis buržuāzisks dzīves veids, ne visi un ne uzreiz pareizi izpratīs sociālistiskās revolūcijas nozīmi. Viņi pacietīgi jāpāraudzina, jārada viņiem iespēja plaši likt lietā zināšanas savā specialitātē, jānodrošina tiem labāki materiālie -apstākļi, droši jānosaka viņu darbam augstāka samaksa. Reizē ar to V. I. Ļeņins aicināja neatlaidīgi meklēt organizatoriskos talantus tautā, drošāk izvirzīt atbildīgos valsts amatos praktiķus organizatorus no strādniekiem un zemniekiem, palīdzēt viņiem apgūt valsts un saimniecības vadīšanas mākslu.

Sevišķi lielu uzmanību V. I. Ļeņins veltīja strādnieku un ' visu darbaļaužu jaunas, apzinīgas, biedriskas disciplīnas izstrādāšanai, viņu pašdarbības un atbildības sajūtas paaugstināšanai. Tas prasīja neatlaidīgu un ilgstošu cilvēku pāraudzināšanas darbu. Par līdzekļiem, kas nodrošina šā mērķa sasniegšanu, V. 1. Ļeņins uzskatīja gabaldarba samaksas ieviešanu, nivelē-šanas likvidāciju, sacensības organizēšanu, sliņķu un ierāvēju sabiedrisku ietekmēšanu.

V. I. Ļeņins aicināja visiem līdzekļiem nostiprināt proletariāta diktatūru un attīstīt padomju organizāciju. Proletariāta diktatūra 'nepieciešama vispirms tādēļ, lai apspiestu gāzto ekspluatatoru un visu vecās sabiedrības demoralizēto elementu pretošanos. Tā nepieciešama, lai radītu jaunu, sociālistisku sabiedrību. Tikai proletariāts kā visprogresīvākā, apzinīgākā un disciplinētākā šķira ir spējīgs dabūt savā pusē darbaļaužu vairākumu, palīdzēt svārstīgajiem iedzīvotāju slāņiem un elementiem droši nostāties Padomju varas pozicijās, apspiest ekspluatatoru pretošanos, pārvarēt sīkburžuāziskās dezorganizētības stihiju un vadīt sabiedrības sociālistisko pārkārtošanu.

V. I. Ļeņina darbam «Padomju varas kārtējie uzdevumi» bija milzīga vēsturiska nozīme. Tas orientēja partiju uz sociālistiskās revolūcijas organizatorisko uzdevumu atrisināšanu, uz Padomju valsts pārvaldes organizēšanu. Tajā V. I. Ļeņins deva zinātniski pamatotu, konkrētu plānu Padomju zemes ekonomiskās iekārtas reorganizēšanai uz sociālisma pamatiem un izklāstīja proletā-

riskās valsts ekonomiskās politikas pamatprincipus pārejas periodā no kapitālisma uz sociālismu.

V. I. Ļeņina tezes par Padomju varas kārtējiem uzdevumiem atzina par pareizām Centrālā Komiteja un pilnīgi atbalstīja partija un strādnieku šķira. 1918. gada 29. aprīlī tezes atzina par pareizām VC1K.

Pret V. I. Ļeņina plānu uzstājās meņševiki un eseri. Nepareizu poziciju ieņēma arī «kreisie komunisti» ar Buharinu priekšgalā. Maskēdamies ar kreisām frāzēm, Buharins un viņa domubiedri demagoģiski paziņoja, ka disciplīnas ieviešana un vienvadības nodibināšana uzņēmumos, buržuāzisko speciālistu un valsts kapitālisma izmantošana it kā nozīmējot atgriešanos pie buržuāziskās kārtības. Patiesībā «kreisie komunisti» aizstāvēja sīkburžuāzisko stihiju un anarhistisko izlaidību, atbalstīja kulakus, spekulantus un slaistus. Partija deva enerģisku pretsitienu «kreisajiem komunistiem» un koncentrēja savus spēkus, lai nokārtotu uzskaiti un kontroli visas tautas mērogā un organizētu sociālistisko ražošanu.

Jaunie uzdevumi prasīja nostiprināt partijas vadošo lomu Padomju valstī, izstrādāt pareizas partijas savstarpējās attiecības ar valsts organizācijām un citām darbaļaužu sabiedriskajām organizācijām. 1918. gada pavasarī Padomju republikā pamatos bija izveidojies proletāriskās valsts varas mehānisms. Proletariāta diktatūras sistēmā ietilpa partija, padomes, arodbiedrības un citas darbaļaužu masu organizācijas. Sevišķi svarīga nozīme bija pareizām savstarpējām attiecībām starp partiju un padomēm. Partija izstrādāja tādas savstarpējo attiecību' formas, kas deva pilnīgu brīvību padomju kā valsts varas orgānu pašdarbībai un tajā pašā laikā nodrošināja partijas vadošo lomu proletariāta diktatūras sistēmā. Partija rīkojās kā Padomju valsts vadošais un virzošais spēks. Viņa nosacīja tās politiku, apvienoja visu darbaļaužu sabiedrisko organizāciju spēkus cīņā par padomju iekārtas nostiprināšanu un sabiedrības pārkārtošanu uz sociālistiskiem pamatiem. Padomēs un arodbiedrībās partijai bija komunistu frakcijas, ar kuru starpniecību tā politiski ietekmēja šīs organizācijas un realizēja savas direktīvas.

Ciešā saistībā ar valsts un saimnieciskās celtniecības vajadzībām partija izlēma partijas celtniecības jautājumus. Partijas vadošo orgānu struktūru pieskaņoja toreiz pastāvošajam Padomju zemes administratīvajam iedalījumam (guberņas, apriņķi, pagasti). 1918. gadā no aprīļa līdz oktobrim lielākajā daļā Padomju republikas guberņu notika partijas konferences, kas nodibināja partijas guberņu komitejas. Enerģisks darbs tika veikts, lai nodibinātu un noformētu partijas organizācijas apriņķos un pagastos. Partijas aparātā tika izvirzīti tūkstošiem jaunu darbinieku. Lielu uzmanību partija veltīja sava sastāva uzlabošanai, izstrādādama tādus statūtu noteikumus par jaunu biedru uzņemšanu, kas svešiem elementiem apgrūtināja iekļūšanu

partijā. Paaugstinot prasības pret tiem, kas iestājas partijā, dažas vietējās partijas organizācijas noteica viņiem kandidāta stāžu. Daudzas partijas organizācijas dibināja partijas līdzjutēju grupas.

Partijas celtniecība ritēja ari teritorijā, ko bija okupējuši vācieši. 1918. gada jūlijā notika Ukrainas Komunistiskās (boļševiku) partijas I kongress. Kongress demonstrēja uzticību proletāriskā internacionālisma principiem. Kongresa pieņemtajā rezolūcijā «Par partiju» bija teikts, ka UK(b)P iestājas vienotajā Krievijas Komunistiskajā partijā. 1918. gada oktobri Viļņa nelegāli notika Lietuvas Komunistiskās partijas I kongress.

Oktobra revolūcijas ietekmē Padomju republikā sāka strauji attīstīties jaunatnes kustība. Visur radās sociālistiskas jaunatnes savienības. 1918. gada oktobri un novembrī notika Viskrievijas t strādnieku un zemnieku jaunatnes savienību kongress, kas pasludināja Krievijas Komunistiskās Jaunatnes Savienības nodibināšanu. Komjaunatnes nodibināšanu un tās darbību no paša sākuma vadīja Komunistiskā partija, V. I. Ļeņins. Komjaunatne bija partijas drošs balsts un kaujas rezerve.

Saimnieciskajā celtniecībā partija vispirms pievērsa uzmanību sociālistiskās rūpniecības organizēšanai. Lai vadītu nacionalizētās rūpniecības nozares, TSAP sastāvā nodibināja galvenās pārvaldes un trestus. Svarīga nozīme rūpniecības un visas tautas saimniecības vadības organizēšanā bija pēc partijas CK iniciatīvas 1918. gada maija beigās sasauktajam Viskrievijas I tautas saimniecības padomju kongresam. Kongress izteicās par visas rūpniecības nacionalizāciju un par tās vadības centra-lizēšanu. 28. jūnijā Tautas Komisāru Padome pieņēma dekrētu par visas lielrūpniecības nacionalizēšanu. Ar šā dekrēta realizēšanu pamatos tika pabeigta lielās un vidējās rūpniecības nacionalizācija. 1. jūnijā bija nedaudz vairāk par 500 nacionalizētu rūpniecības uzņēmumu; septembra sākumā to jau bija vairāk nekā 3000.

Partijas cīņa par ļeņiniskā sociālistiskās celtniecības plāna realizēšanu risinājās neiedomājami grūtos apstākļos. 1918. gada pavasara beigās Padomju zemē sākās smaga pārtikas krize. Pilsētu iedzīvotāji cieta badu. Bada dēļ sāka rasties neapmierinātība. Pacēla galvu kontrrevolūcija. Padomju varas ienaidnieki mēģināja uzvelt boļševikiem vainu par smago stāvokli pārtikas apgādē. Taču bads bija radies tādēļ, ka labība bija galvenokārt kulaku un bagātnieku rokās, kuri atteicās to pārdot Padomju valstij par cietām cenām, grāva labības monopolu un nodarbojās ar spekulāciju. Padomju zemē bija apmēram divi miljoni kulaku saimniecību. Tās bija iekšējās kontrrevolūcijas un ārzemju imperiālistu galvenais balsts. Kulaki ienīda Padomju varu. V. I. Ļeņins rakstīja, ka «kulaki ir viszvēriskākie, visrupjākie, vismežonīgākie ekspluatalori, kas citu valstu vēsturē ne vienu reizi vien ir atjaunojuši muižnieku, caru, popu, kapitālistu

varu» (Raksti, 28. sēj., 38. lpp.). Vairākās Padomju republikas guberņās kulaki kopā ar citiem kontrrevolucionāriem elementiem, ārzemju imperiālistu atbalstīti, sacēla pretpadomju dumpjus. Viņi nolēma uzsākt ar strādnieku valsti kauju vitāli vissvarīgākajā frontē — frontē, kur notika cīņa par maizi, — un mēģināja ar bada palīdzību izjaukt pirmo sociālistisko’ pārveidojumu realizēšanu.

Vajadzēja ar dzelzs roku apspiest kulaku sacelšanās, salauzt viņu pretošanos, atņemt viņiem labību, lai nosargātu revolūcijas iekarojumus. Cīņa par maizi saplūda ar cīņu par sociālismu. «Liekas, ka tā ir cīņa tikai par maizi,» teica V. I. Ļeņins, «īstenībā tā ir cīņa par sociālismu» (Raksti, 27. sēj., 422. lpp.). Laukos tolaik notika asa cīņa starp trūcīgajiem zemniekiem un kulakiem. Kulaki sagrāba muižnieku zemi un apspieda trūcīgos zemniekus. Trūcīgie zemnieki neatlaidīgi cīnījās pret kulaku varmācību, bet viņi nebija pietiekami organizēti.

Partijas CK un Padomju valdība veica enerģiskus pasākumus, lai savaldītu kulakus un atvieglotu bada mokas. Padomju vara apstiprināja labības monopola nesatricināmību un centralizēja visu pārtikas sagādi. Partija aicināja apzinīgos strādniekus masveidīgi doties uz laukiem, lai palīdzētu trūcīgajiem zemniekiem cīņā ar kulakiem. Uz partijas aicinājumu atsaucās desmitiem tūkstoši strādnieku. Fabrikās un rūpnīcās organizējās strādnieku nodaļas. To priekšgalā stājās komunisti. Tūkstošiem šādu nodaļu tika nosūtītas uz visām Padomju zemes malām. Veicot izskaidrošanas darbu trūcīgo zemnieku vidū un saliedējot tos, apzinīgo strādnieku nodaļas palīdzēja apspiest kulaku pretošanos, kuri slēpa labības pārpalikumus un spekulēja ar tiem.

«Viens no diženākiem, neizdzēšamiem Oktobra — Padomju — apvērsuma panākumiem ir tas,» rakstīja V. I. Ļeņins, «ka apzinīgais strādnieks kā trūcīgo ļaužu vadītājs, kā lauku darbaļaužu masu vadonis, kā darba valsts cēlājs, «izgājis tautā». Tūkstošus un tūkstošus labāko strādnieku atdevusi laukiem Petrograda, atdevuši tai citi proletāriskie centri» (Raksti, 27. sēj., 351. un 352. lpp.).

1918. gada 11. jūnijā pēc V. I. Ļeņina priekšlikuma Padomju VCIK pieņēma dekrētu par trūcīgo zemnieku komiteju organizēšanu uz laukiem. Trūcīgo zemnieku komitejas organizēja Padomju valsts sistēmas ietvaros vietējo partijas organizāciju vadībā. Trūcīgo zemnieku komiteju darbs bija uzmanības centrā guberņu un apriņķu partijas konferencēs, kas notika 1918. gada vasarā un rudenī. Trūcīgo zemnieku komitejas bija gandrīz visās sādžās. 1918. gada novembrī to bija apmēram 105 tūkstoši.

Trūcīgo zemnieku komitejas bija proletariāta diktatūras atbalsta punkti uz laukiem. Tās veica milzu darbu, konfiscējot kulakiem labības pārpalikumus un nodrošinot pilsētu iedzīvotā-

jus un Sarkano Armiju ar pārtiku. Trūcīgo zemnieku komitejas no jauna sadalīja zemi zemniekiem, konfiscēja kulakiem vilcēj-spēku un inventāru par labu trūcīgajiem. Kulakiem atņēma un nodeva lietošanā trūcīgajiem un vidējiem zemniekiem 50 miljonus hektāru zemes. Tas stipri iedragāja lauku buržuāzijas ekonomisko spēku. Lauku buržuāzijai piederošo ražošanas līdzekļu ievērojamas daļas konfiskācija vēl nenozīmēja kulaku šķiras likvidēšanu. Zemkopībā joprojām dominēja individuālā sīkīpašnie-ciskā zemnieku saimniecība.

Trūcīgo zemnieku komiteju organizēšana nozīmēja tālāku sociālistiskās revolūcijas attīstību un Padomju varas nostiprināšanos uz laukiem. Trūcīgo zemnieku komitejas saliedēja nabadzīgos zemniekus ap strādnieku šķiru, palīdzēja Padomju valstij salauzt kulaku pretestību, un tam bija liela nozīme vidējo zemnieku saistīšanā Padomju varas pusē. Uzlabojās trūcīgo zemnieku stāvoklis. Daudzi trūcīgie iekārtoja saimniecības. Uz laukiem radās arvien vairāk vidējo zemnieku saimniecību. Trūcīgo zemnieku komitejas palīdzēja komplektēt Sarkano Armiju no lauku iedzīvotājiem.

Ar trūcīgo zemnieku komiteju darbību saistīta pirmo sociālistisko pārkārtojumu realizēšana uz laukiem. Pateicoties trūcīgo zemnieku komitejām, radās pirmās lauksaimniecības komūnas un citas zemnieku ražošanas apvienības; 1918. gada beigās to jau bija vairāk nekā 1500. Trūcīgo zemnieku komiteju darbības laikā uz laukiem strauji sāka augt partijas šūniņas, kuras uzņēma progresīvākos un apzinīgākos trūcīgos zemniekus. 1918. gada beigās trūcīgo zemnieku komitejas, kas bija izpildījušas tām izvirzītos uzdevumus, tika apvienotas ar pagastu un ciemu padomēm. Vietējo padomju loma un nozīme sociālistiskajā celtniecībā ievērojami palielinājās.

1918. gada 4. jūlijā Maskavā sanāca Viskrievijas V padomju kongress. Tas parādīja, ka Komunistiskās partijas ietekme un autoritāte masās ir vēl vairāk augusi. Apmēram divas trešdaļas kongresa delegātu bija komunisti. Kreiso eseru ietekme masās strauji mazinājās. Jau pirms kongresa kreisie eseri neatlaidīgi centās izjaukt Brestas mieru, cīnījās pret Padomju varas politiku pārtikas jautājumos un pret trūcīgo zemnieku komitejām, kā arī aizstāvēja kulakus. Viņi gatavoja pretpadomju sazvērestību, kurai vajadzēja notikt Padomju kongresa laikā. Kongresa darbības laikā, 6. jūlijā, kreisie eseri, mēģinot Vāciju izprovocēt uz karu pret Padomju Krieviju, nogalināja Vācijas, sūtni Mir-bahu un sacēla A4askavā pretpadomju dumpi. Dumpiniekus pa-slepus atbalstīja ārzemju diplomātiskās misijas. Padomju republika bija par mata tiesu no kara ar Vāciju.

Ātrā un apņēmīgā Padomju varas rīcība dažās stundās apspieda kreiso eseru dumpi Maskavā. Izprovocēto konfliktu ar Vāciju noregulēja. Kreiso eseru avantūra galīgi atmaskoja viņus kā pretpadomju partiju, kurai nav atbalsta darbaļaužu masās.

V padomju kongress vienprātīgi atzina par pareiziem Padomju valdības enerģiskos pasākumus kreiso eseru dumpja likvidēšanā un pieņēma lēmumu par kreiso eseru partijas pārstāvju izslēgšanu no padomēm.

Padomju kongress pieņēma ĶSFPR Konstitūciju — pirmo padomju Konstitūciju. Tajā ar likumu bija nostiprināti Oktobra sociālistiskās revolūcijas lielie iekarojumi: jaunā, padomju valsts iekārta, privātkapitālistiskā un muižnieku īpašuma atcelšana, visu Krievijā dzīvojošo tautu tiesību vienlīdzība un citi. Konstitūcija likumdošanas kārtībā nostiprināja proletariāta diktatūru Padomju varas fonmā, nodrošināja visiem Krievijas darbaļaudīm piedalīšanos valsts pārvaldīšanā un atņēma ekspluata-toriem vēlēšanu tiesības.

Kas attiecas uz vēlēšanu tiesību atņemšanu ekspluatatoriem, norādīja V. I. Ļeņins, tad «jautājums par vēlēšanu tiesību ierobežošanu Ir nacionāli īpatnējs, bet nevis vispārējs diktatūras jautājums. Pie vēlēšanu tiesību ierobežošanas jautājuma jāpieiet, studējot Krievijas revolūcijas īpatnējos apstākļus, tās attīstības īpatnējo ceļu» (Raksti, 28. sēj., 229. un 230. lpp.).

Būtu kļūda, rakstīja V. I. Ļeņins, iepriekš apgalvot, ka nākošās revolūcijas citās zemēs katrā ziņā ierobežos vēlēšanu tiesības buržuāzijai. «... tas nav nepieciešams nosacījums diktatūras vēsturiskā un šķiriskā jēdzienā» (Raksti, 28. sēj., 230. lpp.).

KSFPR Konstitūciju pārtulkoja svešvalodās. Tā guva ārzemēs plašu ievērību. Kapitālistisko zemju darbaļaudis redzēja padomju Konstitūcijā savu dziļāko ilgu izpausmi un dedzīgi apsveica to. Buržuāzija, gluži otrādi, uzņēma to ar naidu. Buržuāzijas pusē bija arī Kautskis un citi II Internacionāles līderi. Boļševikus, kas bija nostiprinājuši proletariāta diktatūru, Kautskis ļaunprātīgi apsūdzēja «demokrātijās pārkāpšanā».

V. I. Ļeņins deva Kautskim asu atbildi savā grāmatā «Proletāriskā revolūcija un renegāts Kautskis». V. I. Ļeņins parādīja, ka Kautskis falsificē Marksa mācību par valsti un proletariāta diktatūru un rupji sagroza Padomju varas būtību un Krievijas komunistu pieredzi. Kautska uzstāšanos, aizstāvot tā saucamo «tīro demokrātiju» apstākļos, kad pastāv sabiedrība, kas sadalīta antagonistiskās šķirās, V. I. Ļeņins nosauca par tukšu un melīgu buržuāziska liberāļa frāzi, kas teikta, aizstāvot buržuāzisko demokrātiju un muļķojot strādniekus.

V. I. Ļeņins parādīja, ka Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaras un proletariāta diktatūras nodibināšanas rezultātā Krievijā pirmo reizi pasaules vēsturē radies jauns, augstāks demokrātijās tips — proletāriska, padomju demokrātijā.

«Proletāriskā demokrātijā,» rakstīja V. I. Ļeņins, «ir miljonreiz demokrātiskākā par ikkatru buržuāzisko demokrātiju; Padomju vara ir miljonreiz demokrātiskākā par visdemokrātiskāko buržuāzisko republiku» (Raksti, 28. sēj., 222. lpp.).

Proletariāta diktatūra neizmērojami paplašināja demokrātiju tautas masām. Padomju vara ir pirmā vara pasaulē, kas patiešām iesaistīja darbaļaužu masas valsts pārvaldīšanā. Ar pirmo Padomju varas nodibināšanas dienu darbaļaužu šķiras, strādnieki un zemnieki, sāka izmantot visus padomju demokrātijās labumus. Padomju varas spēks un stiprums ir tai apstāklī, ka viņa savieno demokrātiju plašām masām un revolucionāru diktatūru pret ekspluatatoriem.

Grāmatā «Proletāriskā revolūcija un renegāts Kautskis» V. I. Ļeņins parādīja, cik liela pasaulvēsturiska nozīme ir Komu-: nistiskās partijas pieredzei, kura apbruņojusi starptautisko proletariātu ar jaunu sociālistiskās revolūcijas teoriju, stratēģiju un taktiku. Komunistiskā partija demonstrēja visai pasaulei proletariāta diktatūras idejas pārvēršanu īstenībā. Krievijas strādnieki un trūcīgie zemnieki partijas vadībā, apspiezdami muižnieku un kapitālistu pretošanos un pārvarēdami vislielākās grūtības, spēja ne tikai noturēt iekaroto varu, bet arī to nostiprināt, radīt jaunu, padomju demokrātiju un sākt praksē sociālisma realiz'ēšanu. Tas viss ļāva V. I. Ļeņinam pilnīgi pamatoti paziņot, ka «boļševisms ir taktikas paraugs visiem» (Raksti, 28. sēj., 264. Ipp.).

ISI SECINĀJU AVI

Oktobra sociālistiskā revolūcija nodibināja proletariāta diktatūru. Strādnieku šķira kļuva par valdošo šķiru, Komunistiskā partija — par valdošo partiju. Smagajos kara un saimnieciskā sabrukuma apstākļos partija uzņēmās atbildību par Padomju zemes likteni. Viņa izglāba to no ekonomiskas un nacionālas katastrofas, atbrīvoja no finansiālā parādjūga un draudiem, ka imperiālistiskie plēsoņas to varētu nospiest koloniālā verdzībā, viņa drosmīgi un pārliecināti sāka vest padomju tautu pa neizpētītajiem sociālisma celtniecības ceļiem.

īsā laika sprīdī, no 1917. gada novembra līdz 1918. gadam, Komunistiskā partija, atmodinājusi revolucionārai jaunradei plašas strādnieku šķiras un darba zemniecības masas, realizēja Padomju zemē daudzus radikālus demokrātiskus un sociālistiskus pārkārtojumus. Pilnīgi tika aizslaucītas visas viduslaiku paliekas un pasludināta visu Krievijas tautu un tautību pilnīga brīvība un tiesību vienlīdzība. Uz visiem laikiem tika likvidēts muižnieku zemesīpašums. Konfiscēto muižnieku zemi bez atlīdzības nodeva zemniekiem lietošanā un nacionalizēja visu zemi valstī. Tika salauzts un sagrauts vecais, buržuāziski muižnieciskais valsts aparāts un tā vietā radīts Padomju valsts aparāts. Izveidojās jauns, sociālistisks valsts tips. Padomju republika nostiprinājās jauna, augstākā, proletāriskā demokrātijās forma — demokrātijā darbaļaudīm, tautas lielum lielajam vairākumam.

Strādnieku šķira Komunistiskās partijas vadībā ekspropriēja

buržuāzijai ražošanas līdzekļus un pārvērta fabrikas, rūpnīcas, dzelzceļus, zemi un bankas par visas tautas īpašumu, par sabiedrisku īpašumu. Nodibinājis savu politisko kundzību un satriecis kapitālismu, proletariāts iekaroja komandējošās virsotnes Padomju zemes ekonomikā, lika pamatus jaunai, padomju tautas saimniecībai un radīja apstākļus plašai sociālisma celtniecībai. V. 1. Ļeņins izstrādāja sociālisma celtniecības pamatformas un metodes.

Partija atmaskoja un sakāva kapitulantus Kameņevu, Zinov-jevu un viņu domubiedrus, Trocki un «kreiso komunistu» grupu ar Buharinu priekšgalā, kas uzstājās pret Brestas mieru un revolucionāri sociālistiskajiem pasākumiem, un nostiprināja savu rindu vienību. Saskaņā ar Padomju valsts pārvaldīšanas uzdevumiem partija pārkārtoja savu organizatorisko struktūru un nostiprināja vietējās organizācijas.

Cīņā par Oktobra sociālistiskās revolūcijas attīstīšanu un Padomju varas nostiprināšanu tika galīgi atmaskota meņševiku, labējo un kreiso eseru kontrrevolucionārā būtība; viņus izolēja no masām. Visas šīs sīkburžuāziskās partijas kļuva par pret-padomju partijām — sāka cīņu pret Padomju varu.

Partija saliedēja ap proletariātu trūcīgos zemniekus, ar apzinīgo strādnieku noda|u un trūcīgo zemnieku komiteju palīdzību salauza kontrrevolucionāro kulaku nikno pretošanos, dabūja proletariāta pusē vidējo zemniecību un uz strādnieku šķiras un trūcīgās zemniecības savienības pamatiem nodrošināja Padomju varas nostiprināšanu. Oktobra sociālistiskās revolūcijas lielie iekarojumi ar likumu tika apstiprināti V padomju kongresa pieņemtajā KSFPR Konstitūcijā.

Komunistiskā partija ar savu aktīvo cīņu par mieru panāca Krievijas izstāšanos no kara un visiem spēkiem izmantoja iekaroto atelpu Sarkanās Armijas organizēšanai un plašai sociālisma celtniecībai, pamatojoties uz Ļeņina plānu. Partija modināja tautas masas apzinātai jaunās dzīves veidošanai.

IX NODAĻA PARTIJA ĀRVALSTU MILITĀRĀS INTERVENCIJAS UN PILSOŅU KARA LAIKĀ (1918. — 1920. g.)

1. Ārvalstu militārās intervencijas un pilsoņu kara sākums.

Partijas organizētais pretspars interventiem un baltgvardiem

īsu laiku Padomju zeme izmantoja mierīgo atelpu, kas bija iegūta ar tik lielām grūtībām. Padomju valsts ārējie un iekšējie ienaidnieki piespieda pārtraukt mierlaika sociālistisko celtniecību, uzspiežot padomju tautai karu.

Ārvalstu imperiālisti nevarēja samierināties ar to, ka pastāv valsts, kur pie varas ir strādnieki un zemnieki, kas ar savu paraugu revolucionizē kapitālistisko valstu darbaļaudis. Monopolisti negribēja zaudēt miljardiem rubļu, ko tie bija aizdevuši carismam un buržuāziskajai Pagaidu valdībai, negribēja atteikties no milzīgās peļņas Krievijā, kur viņiem bija piederējušas šahtas, rūpnīcas, raktuves u. tml.

Lielas bažas Antantes imperiālistos radīja Krievijas izstāšanās no kara. Viņus vairs neatbalstīja Krievijas armija, kas līdz šim bija saistījusi vairāk nekā pusi Vācijas karaspēka. Imperiālisti baidījās arī no tā, ka Padomju Krievijas miera politika rādīs piemēru citu zemju darbaļaudīm, kā izbeidzams nīstais karš.

Kopš pirmajām dienām pēc Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaras Anglijas, Francijas, ASV un Japānas imperiālisti gatavojās laupīšanas uzbrukumam Padomju Krievijai.

1917. gada' decembrī Anglijas un Francijas valdība ar ASV ziņu un piekrišanu noslēdza savstarpēju slepenu vienošanos par darbības sfēru sadalīšanu: Francija apņēmās« cīnīties pret Padomju varu Ukrainā, Krimā un Besarābijā, bet Anglija — Donas apgabalā, Kubaņā un Kaukāzā. Pēc Brestas miera noslēgšanas, kad izira viņu cerības, ka Padomju republiku izdosies nožņaugt ar vācu armijas palīdzību, amerikāņu, angļu un franču imperiālisti 1918. gada pavasarī izcēla desantu Murmanskā.

Aprīli Japāna izcēla karaspēka vienību Vladivostokā. Tūlīt pēc japāņiem to pašu izdarīja arī angļi. Pret Padomju varu Antante izmantoja čehoslovaku korpusu, kas atradās Krievijā. Kara laikā no karagūstekņiem un tiem čehiem un slovakiem, kas no Austrijas armijas bija brīvprātīgi pārgājuši Krievijas pusē, tika safor-mēts vairāk nekā 40 tūkstošu vīru liels korpuss. Pēc miera noslēgšanas ar Vāciju Padomju vara atļāva čehoslovakiem caur Sibīriju un Tālajiem Austrumiem izbraukt uz Rietumu fronti, uz Franciju, kur vēl turpinājās karš ar Vāciju.

Tomēr intervencijas organizētāji nolēma citādi: viņi sāka kūdīt čehus un slovakus uz dumpi pret Padomju varu.

Korpusa ierindas kareivji negribēja pacelt ieročus pret padomju tautu. Cehu un slovaku vidū bija komunisti. 1918. gada maijā notika čehu un slovaku komunistu konstituēšanās kongress. Daudzi čehu un slovaku karagūstekņi iestājās Sarkanajā Armijā un plecu pie pleca ar krievu karavīriem cīnījās par sociālistisko valsti, visas pasaules darbaļaužu dzimteni.

Imperiālisti slepenās sarunās vienojās ar korpusa pavēlniecību un panāca tās piekrišanu cīnīties pret Padomju varu. Korpusa pavēlniecība piekrāpa čehoslovaku kareivjus, izplatīdama provokatoriskas baumas, it kā Padomju valdība gatavojoties tos izdot Austroungārijai. 1918. gada maija beigās čchoslovaki sacēlās. Dumpinieki mobilizēja čehu un slovaku karagūstekņus un sakomplektēja vairākus tūkstošus brīvprātīgo no krievu baltgvardiem. Dumpiniekiem bija iespaidīgs spēks — 60 tūkstoši labi apbruņotu kareivju un virsnieku.

Čehoslovaku korpusa dumpis spārnoja iekšējo kontrrevolū- . ciju. Gāztās ekspluatatoru šķiras izraisīja pilsoņu karu. Imperiālisti palīdzēja kontrrevolūcijai organizēties, apgādāja to ar ieročiem un munīciju. Kadetu, eseru, meņševiku un buržuāzisko nacionālistu partijas vienojās ar imperiālistiem. Kontrrevo-lucionāri piekrita atdot ārvalstu iebrucējiem milzīgas teritorijas, bija gatavi sadalīt Krieviju, pārvērst to par koloniju, lai tikai izrautu varu no darbaļaužu rokām. Sibīrijā, Urālos un Pievolgā sākās kulaku pretpadomju akcijas, ko organizēja kontrrevolu-cionāri. Interventu ietekmē un ar to palīdzību izolētās pretpadomju akcijas saplūda vienotā Viskrievijas kontrrevolūcijas straumē. Apmēram divu mēnešu laikā čehoslovaki kopā ar iekšējās kontrrevolūcijas spēkiem ieņēma lielu daļu Sibīrijas un Urālu, sagrāba Samaru, Kazaņu un vairākas citas pilsētas pie Volgas.

Tādējādi cīņā pret Padomju republiku apvienojās divi kontr-revolucionāri spēki — ārvalstu interventi un Krievijas buržuāzijas, muižnieku un kulaku baltgvardu bandas.

Ienaidnieku ieņemtajos rajonos tika likvidēti Padomju varas orgāni un izveidotas kontrrevolucionāras «valdības»: Omskā — Sibīrijas «valdība», Samarā — Satversmes sapulces locekļu komiteja (KoMy>i) un citas. Sajās «valdībās» pārsvarā bija eseri

un meņševiki, kas atklātu buržuāzijas diktatūru maskēja ar viltus lozungiem par demokrātiju.

Interventi un baltgvardi uzsāka uzbrukumu ari citos mūsu zemes rajonos. No Murmanskas tie virzījās uz Petrozavodsku, apdraudēdami Petrogradu. Angļu, franču un amerikāņu kuģi iebrauca Baltajā jūrā un parādījās pie Arbangeļskas. Ieņēmuši pilsētu, interventi nodibināja baltgvardu marionešu valdību.

Interventi, izcēlušies Vladivostokā, palīdzēja čehoslovaku korpusam un krievu baltgvardiem ieņemt pilsētu un sagrābt visus Tālos Austrumus. Cenzdamies aplenkt Padomju Krieviju, angļi ielauzās Turkestānā un sagrāba daļu tās teritorijas. Aizkaukāzā angļi kopā ar baltgvardu vienībām ieņema Baku. Azerbaidžānā tika apcietināti Padomju varas vadītāji; viņu vidū bija tādi izcili partijas darbinieki kā S. Saumjans, P. Džaparidze, M. Aziz-bekovs, I. Fioļetovs, J. Zevins. Viņi bija 26 Baku komisāru vidū, kurus nošāva pēc angļu imperiālistu norādījuma. Azerbaidžānā interventi nostiprināja konlrrevolucionāro musavatistu valdību, Gruzijā — meņševiku, bet Armēnijā — dašnaku valdību.

Līdz ar Baku ieņemšanu ap Padomju republiku noslēdzās ienaidnieka loks, ko izveidoja angļu, franču, amerikāņu un japāņu interventi.

Interventu militārie panākumi izskaidrojami ar to, ka Sarkanā Armija vēl tikai veidojās, skaita ziņā tā vēl bija maza, un tai nebija pieredzes.

Padomju varas grūtības palielināja vidējās zemniecības svār-stīšanās. Saņēmis zemi no uzvarējušā proletariāta rokām, vidējais zemnieks nosprieda, ka revolūcija beigusies. Tas nesaprata, ka muižnieki un buržuāzija nesamierināsies ar varas zaudēšanu, ka zeme un brīvība ir jānosargā pret kontrrevolūcijas uzbrukumiem. Vidējā zemnieka svārstlšanos tad arī kontrrevolūcija izmantoja.

Diezgan liela nozīme bija arī tam, ka interventi bija ieņēmuši galvenokārt Krievijas atpalikušās malienes, kur nebija attīstīta rūpniecība un bija maz strādnieku, un rajonus ar dažādu nacionālo sastāvu, kur saimniekoja nacionālistiskā kontrrevolūcija.

Interventi un baltgvardi centās attīstīt pretpadomju cīņu arī Krievijas centrā. 1918. gada jūlijā pēc franču vēstnieka Krievijā Nulansa norādījuma eseri sagrāba Jaroslavļu un gatavoja dumpjus 20 citās pilsētās. Viens no šās sazvērestības posmiem bija arī kreiso eseru dumpis Maskavā. Taču kreiso eseru avantūra tika likvidēta dažās stundās, dumpis Jaroslavļā tika apspiests divās nedēļās. Citās pilsētās ar darbaļaužu un Vissavienības Ārkārtējās komisijas modrību sazvērestību savlaicīgi atklāja. Centrālie rajoni, kur koncentrējās krievu proletariāta pa-matmasa un iedzīvotāju nacionālais sastāvs bija viengabalains, palika nesatricināms Padomju varas cietoksnis.

Noziedzīgajā uzbrukumā miermīlīgajai Padomju valstij aktīvi piedalījās arī vācu imperiālisti. Būdami saistīti ar Brestas miera

līguma noteikumiem, viņi bija apņēmušies neiejaukties Padomju Krievijas iekšējās lietās. īstenībā viņi sagrāba Somiju, kur likvidēja strādnieku varu, okupēja Baltiju, Baltkrieviju un Ukrainu, ieņēma Rostovu pie Donas un ielauzās Donas rajonā. Kontrrevolūcija ar sajūsmu uzņēma Vācijas karaspēku. Muižnieki un buržuāzija pēkšņi bija «aizmirsuši», ka tikai pirms pusgada viņi bija aicinājuši krievu tautu karot pret Vāciju, lai glābtu «tēviju». Ar savu rīcību mantīgās šķiras lieku reizi pierādīja, ka viņu tēvija ir tur, kur atrodas to kapitāli.

Ukrainā vācieši nodibināja bijušā cara ģenerāla hetmaņa Skoropadska varu. Vācu karaspēks, vienojies ar gruzīnu mcņ-ševikiem, ieņēma Gruziju. Donas apgabalā vācieši apgādāja ar ieročiem atamanu Krasnovu un palīdzēja tam izveidot armiju. Atamana Krasnova baltkazaku armija 1918. gada vasarā virzījās uz Caricinu,-lai sasniegtu Volgu un sadotos rokas ar Aizvolgas kontrrevolūciju, atgrieztu bada nomākto zemi no Ziemeļkaukāza labības un no Baku naftas un vienotā frontē virzītos uz Maskavu — Padomju zemes galvaspilsētu. Tātad Vācija faktiski rīkojās kopā ar Antanli. No rietumiem un dienvidiem — no Baltijas jūras līdz Kaukāzam — Padomju zemi apdraudēja vācu imperiālisms.

Padomju republika atradās ārkārtīgi grūtā stāvoklī. Ienaidnieki bija ieņēmuši ļoti lielu valsts teritorijas daļu. Ieņemtajos rajonos interventi nodibināja nedzirdētu terora režīmu. Tos, kas bija strādājuši padomju iestādēs, nošāva. Desmitus tūkstošus strādnieku un zemnieku, kas izrādīja kaut mazāko pretestību, bez žēlastības iznīcināja. Ziemeļos angļu, franču un amerikāņu iebrucēji izveidoja katorgas cietumus un tur par priekšniekiem iecēla bendes, kas bija speciāli atvesti no kolonijām. Ziemeļos interventu cietumos Mudjugas salā un Jokaņgā tika nodibināts nedzirdēta zvēriskuma un drausmīgu spīdzināšanu režīms.

Tālajos Austrumos un Sibīrijā amerikāņu monopoli un pati ASV valdība loti plaši apgādāja Krievijas kontrrevolūciju ar ieročiem un munīciju. ASV bija ne tikai ieroču arsenāls Krievijas kontrrevolūcijai; amerikāņu karaspēka daļas kopā ar japāņu intervenliem piedalījās kaujas operācijās pret partizāņiem, vajāja un slepkavoja mierīgos iedzīvotājus. Interventi izlaupīja tautas mantu. Viņi bez atlīdzības izveda kokus, zvērādas, zeltu un izejvielas par milzīgām summām.

Interventi atgrieza Padomju republiku no svarīgākajiem tās pārtikas un izejvielu resursiem. Tā bija zaudējusi naftas atradnes un galveno, tolaik gandrīz vienīgo ogļu bāzi — Donbasu. Uzņēmumi pārstāja darboties, jo nebija kurināmā. Pilsētās nebija gaismas — nestrādāja elektrostacijas. Kurināmā trūkums ietekmēja arī transportu: tas nespēja veikt visus pārvadājumus. Tauta cieta badu. Maizes deva samazinājās līdz astotdalmārcinai (50 gramiem), un to pašu neizsniedza katru dienu. Bada piemeklētie iedzīvotāji kļuva par upuri epidēmijām. Izsitumu tīfs

pjāva cilvēkus. Turklāt vēl interventu aģenti daudzās vietās organizēja dumpjus, diversijas, sazvērestības. 1918. gada vasarā vienu no šādām sazvērestībām organizēja angļu diplomātiskais pārstāvis Lokarts ar Francijas vēstnieka Nulansa un Amerikas vēstnieka Frensisa līdzdalību. Šajā sazvērestībā apvienojās visu imperiālistisko lielvalstu izlūkošanas orgāni. Sazvērnieki gribēja arestēt Tautas Komisāru Padomi un nogalināt V. I. Ļeņinu. Imperiālistisko lielvalstu oficiālie pārstāvji attīstīja negantu apmelojumu kampaņu pret Padomju zemi.

Tā sākās Krievijā ārvalstu imperiālistu izraisītā un iekšējās kontrrevolūcijas atbalstītā bruņotā intervencija un pilsoņu karš, kas turpinājās līdz 1920. gada beigām.

«Visiem zināms,» rakstīja V. I. Ļeņins, «ka šis karš mums ir uzspiests; 1918. gada sākumā mēs veco karu izbeidzām un jaunu nesākām; visi zina, ka baltgvardi vērsās pret mums rietumos, dienvidos, austrumos, tikai pateicoties Antantes palīdzībai...» (Raksti, 29. sēj., 46. lpp.).

Komunistiskā partija cēla tautu tēvijas karam pret ārvalstu interventiem un baltgvardiem.

Uzdevumu, ko partija bija izvirzījusi darbaļaudīm, spilgti pauda vārsmās proletariāta dzejnieks Demjans Bednijs:

Klau, biedri, — krāc visapkārt uguns loks! tJn plēsoņas mums virsū brūk bez skaita.

Ir naidnieks dzimtā zemē ienācis.

Lemj tikai divus ce|us cīņu gaita:

Vai uzvarēt, vai godam cīņā krist.

V. I. Ļeņina vadītā Centrālā Komiteja izlēma visus svarīgākos kara jautājumus, tā noteica stratēģiskos plānus un darīja visu, lai nodrošinātu kaujas operācijas, izveidotu un izmantotu rezerves, mobilizētu un sadalītu resursus.

Galvenā vērība tika veltīta Sarkanās Armijas organizēšanai. Līdz 1918. gada vasarai armijā pierakstījās gandrīz pusmiljons brīvprātīgo. Šis skaits bija pietiekams, lai apspiestu muižniekus un buržuāziju, taču neapšaubāmi bija par mazu, lai intensīvi un ilgstoši karotu pret ārējās un iekšējās kontrrevolūcijas kopējiem spēkiem. Padomju vara pieņēma lēmumu sākt armijas organizēšanu, pamatojoties uz obligāto karaklausību. Strādnieki un trūcīgā zemniecība iestājās Sarkanajā Armijā, lai ar ieročiem rokās nosargātu sociālistiskās revolūcijas iekarojumus un savas Padomju Dzimtenes neatkarību. Visur ātri noformējās Sarkanās Armijas daļas. Labākos partijas darbiniekus nosūtīja uz armiju. Viņi nesa sev līdzi komunistu partijas organizētību un idejas. Komunisti cīnījās pret dezorganizētību un centās izveidot stingri disciplinētu regulāru armiju. Viņi veica plašu izskaidrošanas darbu karaspēka daļās, atmaskoja interventu un baltgvardu nodomus, kā arī parādīja padomju tautas tēvijas kara taisnīgo

raksturu. Komunisti ar savu personīgo paraugu iedvesmoja sarkanarmiešus kaujās.

Daudzi ārzemju strādnieki, kas jau pirms revolūcijas bija ieradušies strādāt Krievijā, iestājās Sarkanajā Armijā. Padomju karaspēka daļās cīnījās ne mazums karagūstekņu. No bijušajiem karagūstekņiem un ārzemju strādniekiem — ķīniešiem, vāciešiem, poļiem, čehiem, slovakiem, dienvidslāviem, ungāriem, korejiešiem, rumāņiem un citiem, kas bija pieņēmuši padomju pavalstniecību, tika nodibināti internacionāli pulki un brigādes.

Daudzās pilsētās noorganizēja kursus, lai sagatavotu komandierus no strādnieku un zemnieku vidus. Daudz komandējošo kadru izauga no vecās armijas kareivjiem un jaunākajiem komandieriem. No Komunistiskās partijas rindām, no strādnieku un zemnieku vidus nākuši tādi pilsoņu kara varoņi kā V. I. Ca-pajevs, V. K. Blihers, G. I. Kotovskis, N. A. Sčorss, S. G. Lazo, S. S. Vostrecovs, A. J. Parhomenko, J. F. Fabriciuss, I. F. Fedjko un tādi izcili karavadoņi kā M. V. Frunze, K. J. Vorošilovs, S. M. Budjonijs un citi.

Sarkanajā Armijā iesauca militāros speciālistus — vecās armijas ģenerāļus un virsniekus. Viņiem bija militāras zināšanas un pieredze, bez kurām nevarēja veidot jauno armiju un vadīt tās kaujas darbību. Daļa no tiem godīgi pildīja savus pienākumus, jo saprata, ka Sarkanā Armija aizstāv Dzimteni un tautas intereses. To vidū bija S. S. Kameņevs, D. M. Karbiševs, B. M. Sa-pošņikovs, A. V. Stankevičs, A. P. Nikolajevs — pēdējos divus vēlāk baltgvardi sagūstīja un par uzticību Padomju varai pakāra. Taču militāro speciālistu vidū bija arī daudz tādu, kas nodeva Dzimteni, izdeva militāros noslēpumus ienaidniekam un pārgāja tā pusē.

Sarkanajā Armijā tika radīts kara komisāru — Komunistiskās partijas un Padomju varas pilnvaroto institūts. Komisāri nemitīgi kontrolēja militāros speciālistus un nesaudzīgi izjauca jebkādus mēģinājumus vājināt armijas spēku un palīdzēt ienaidniekam. Kara komisāri, balstoties uz armijas komunistiem, veica ļoti plašu partijas politisko darbu Sarkanajā Armijā un piefron-tes iedzīvotāju vidū un dibināja komunistu šūniņas. Kara komisāri, par kuriem iecēla pārbaudītus, sagatavotus partijas biedrus, bija armijas dvēsele; viņi saliedēja un iedvesmoja kareivjus un komandierus revolucionārā pienākuma izpildīšanai — Padomju Dzimtenes aizstāvēšanai. Partijas politiskā, kā arī kultūras un izglītības darba veikšanai tika radītas politnodaļas frontēs, armijās un divīzijās. Partija aicināja visus darbaļaudis pastiprināti strādāt aizsardzības labā un celt modrību. Ar VC1K lēmumu

1918. gada jūnijā no padomēm izslēdza labējos eserus un meņ-ševikus kā Padomju zemes atklāto ienaidnieku — baltgvardu un interventu atbalstītājus.

1918. gada vasarā par republikas izšķirošo fronti partijas CK uzskatīja Austrumu fronti. No turienes draudēja galvenās

briesmas. Tur čehoslovaku korpusa dumpis saplūda ar kulaku pretpadomju sazvērestībām. Tur ienaidniekam bija lieli un labi sagatavoti spēki, no šā rajona tas bija nodomājis pa īsāko ceju uzbrukt Maskavai. Turklāt čehoslovaki bija nogriezuši no centrālajām guberņām svarīgas mūsu zemes maizes klētis — Pie-volgu un Sibīriju. V. I. Ļeņins rakstīja: «Ne vien Krievijas, bet arī starptautiskās revolūcijas glābiņš ir . čehoslovaku frontē» (Raksti, 28. sēj., 64. Ipp.).

1918. gada jūnijā nodibināja Austrumu frontes Revolucionāro kara padomi un štābu. Vadošā militārā darbā Austrumu frontes armijās nosūtīja pieredzes bagātus partijas darbiniekus: S. I. Gusevu, V. V. Kuibiševu, A. F. Mjasņikovu, P. K. Stern-bergu un citus. Partijas CI< pieņēma speciālu lēmumu par Austrumu frontes nostiprināšanu. Tika atzīts, ka neatliekami jāizdara komunistu masveida mobilizācija. Maskavas, Petro-gradas un citas lielākās mūsu zemes centrālo rajonu partijas organizācijas nosūtīja uz fronti piekto daļu no saviem biedriem. Pievolgas un Urālu partijas organizācijas nosūtīja uz fronti gandrīz visus komunistus. 1918. gada beigās Austrumu frontes armiju partijas organizācijās bija apmēram 25 tūkstoši komunistu. Padomju karaspēka savrupās nodaļas tika apvienotas regulārās karaspēka daļās un vienībās. Partijas un tās sūtīto pārstāvju organizatoriskā darba rezultātā Austrumu frontē divu mēnešu laikā vien tika izveidotas piecas padomju armijas. Ziemeļu frontē izveidojās sestā armija. Pārējās frontēs pakāpeniski izveidoja vēl desmit armijas. V. I. Ļeņins diendienā sekoja Austrumu frontes karaspēka darbībai, rūpējās par tā papildināšanu ar jauniem spēkiem, deva norādījumus komisāru un politisko orgānu darba jautājumos. Viņš personīgi instruēja simtiem komunistu, ko sūtīja uz fronti.

CK un partijas organizācijas ar saviem pasākumiem nostiprināja Austrumu fronti. Sarkanā Armija sekmīgi izturēja čehoslovaku un baltgvardu spiedienu. Ceļš uz Maskavu bija slēgts.

Tajā pašā laikā padomju karaspēks sekmīgi atvairīja Donas baltkazaku armijas uzbrukumus, kad tā mēģināja izlauzties uz mūsu zemes centrālajiem rajoniem, kā arī uz Caricinas rajonu. Sā rajona karaspēks sedza Austrumu frontes labo flangu un neļāva baltkazakiem savienoties ar čehoslovaku korpusu un Urālu un Sibīrijas kontrrevolūciju. Galvenais spēks Caricinas aizstāvēšanā bija strādnieku vienības, kas K- J. Voro-šilova vadībā bija atkāpušās no Ukrainas, un Caricinas strādnieki. Ziemeļkaukāza apgabala kara padomi vadīja J. V. Staļins. Caricinas aizsardzība atvieglināja stāvokli arī Austrumu frontē.

Šajā pašā laikā kontrrevolūcija deva padomju tautai smagu triecienu. Eseri izdarīja atentātu pret V. I. Ļeņinu, partijas lielo vadoni, Padomju valsts dibinātāju un vadītāju. 30. augustā.

kad V. I. Ļeņins atgriezās no mītiņa Mihelsona rūpnīcā (tagad Vladimira Iļjiča rūpnīca), viņu smagi ievainoja ar divām saindētām lodēm. Tajā pašā dienā labējie eseri nogalināja Retro-grādā M. S. Uricki, bet mazliet agrāk — V. V. Volodarski.

Vēsts par V. I. Ļeņina ievainošanu sacēla naida vētru visā mūsu zemē. Darbaļaudis zvērēja veltīt visus spēkus, lai sagrautu ienaidnieku. Sarkanās Armijas karavīri devās kaujās ar kvēlu vēlēšanos atmaksāt par Iļjiča brūcēm. Padomju cilvēki ciešāk sakļāvās ap partiju un pastiprināja palīdzību armijai.

1918. gada 2. septembrī Padomju republiku pasludināja par vienotu kara nometni. Atbildot uz kontrrevolūcijas teroru, Padomju vara sāka sarkano teroru. Ar nošaušanu bija sodāmas personas, kas piederēja pie baltgvardu organizācijām, sazvērestību un dumpju dalībnieki. Sajās dienās Vissavienības' Ārkārtējā komisija, ko vadīja F. E. Dzeržinskis, deva vairākus iznīcinošus triecienus imperiālistu aģentūrai. Tika likvidēta Lo-karta sazvērestība.

Sarkanā Armija pārgāja uzbrukumā Austrumu frontē un sagrāva čehoslovaku un baltgvardu apvienotos spēkus. 1918. gada septembrī tika atbrīvota Kazaņa un Simbirska, oktobra sākumā — Samara. Republikas izšķirošajā —'Austrumu frontē bija panākts lūzums. Partijas CK, vispārinot Sarkanās Armijas kaujas darbības pieredzi, rakstīja: «Septembra militārie panākumi Austrumu frontē gūli vispirms ar to enerģisko, noteikto un pašaizliedzīgo darbu, kādu Austrumu frontē veica partijas biedri — komisāri, komandieri un ierindas sarkanarmieši.»

Partijas darbs bruņoto spēku izveidošanā, komunistu vīrišķīgā un pašaizliedzīgā cīņa nodrošināja armijas radīšanu īsā laika sprīdī: 1918. gada rudenī Sarkanajā Armijā bija apmēram miljons karavīru.

2. Vācu intervencijas sabrukums Padomju Krievijā.

Antantes intervencijas pastiprināšanās

Neizsakāmu postu Ukrainas, Baltkrievijas, Baltijas un Aiz-kaukāza darbaļaudīm nodarīja vācu okupanti. Ieņemtos rajonus viņi izlaupīja. Okupanti nedzirdēti cietsirdīgi izrēķinājās ar patriotiem, kas bija cēlušies aizstāvēt savu Dzimteni. Viņi ar artilērijas viesuļuguni noslaucīja no zemes virsas sādžas un apšāva visus, ko turēja aizdomās par piedalīšanos partizāņu kustībā. Vācu okupantiem palīdzēja buržuāziskie nacionālisti daždažādu nacionālistisko partiju un tā saucamo «nacionālo valdību» veidā, kuras tika nodibinātas ar interventu palīdzību. Tomēr visas vācu iebrucēju un viņu sulaiņu — buržuāzisko nacionālistu zvērības un represijas nespēja apslāpēt strauji augošo tautas naidu pret okupantiem. Ukrainā, Baltkrievijā,

Baltijā un Aizkaukāzā Komunistiskās partijas vadībā sākās darbaļaužu tēvijas karš pret vācu interventicm. Auga partizāņu vienības, vērsās plašumā un nostiprinājās partijas pagrīdes organizāciju sakari ar tautas masām, pieauga komunistu autoritāte un pastiprinājās viņu ietekme masās.

Vācu pavēlniecībai vajadzēja raidīt pret sacelšanās dalībniekiem lielus spēkus, atsaucot tos no Rietumu frontes. Vācu kareivji, nokļuvuši Krievijā, pārliecinājās, ka Padomju vara ir darbaļaužu vara. Atgriežoties Rietumu frontē, kareivji nesa sev līdzi revolucionārās idejas. Tas viss vājināja vācu armiju Rietumos.

1918. gada rudenī Anglijas, Francijas un ASV karaspēkam izdevās salauzt vācu armijas pretošanos, jo to bija nogurdinājis ilgstošais karš, novājinājuši partizāņu vienību triecieni okupētajos rajonos un Padomju Krievijas revolucionārā ietekme.

Septembrī uzliesmoja kareivju sacelšanās Bulgārijā, oktobrī izcēlās revolūcija Austroungārijā, novembri — Vācijā. Lai gan revolūcija Vācijā nebeidzās ar strādnieku un zemnieku uzvaru, taču tā atviegloja Padomju zemes stāvokli. 1918. gada 13. novembrī VCIK paziņoja, ka tiek anulēti visi Brestas miera līguma noteikumi un ka visas Padomju varas saistības sakarā ar kontribūcijas maksājumiem un piekāpšanos teritoriālā ziņā zaudē savu spēku. Pilnīgi apstiprinājās V. I. Ļeņina paredzējums, ka bandītiskā Brestas līguma mūžs nebūs ilgs.

Brestas līguma anulēšana un vācu imperiālisma iekarošanas politikas krahs izraisīja Ukrainas, Baltkrievijas un Baltijas darbaļaužu masās jaunu kāpinājumu cīņā pret okupantiem un buržuāziskajiem nacionālistiem.

Sarkanā Armija devās palīgā sacelšanās dalībniekiem. Zem padomju karaspēka un partizāņu triecieniem austriešu un vācu okupanti steigā bēga no Ukrainas, Baltkrievijas un Baltijas. Tika sagrauti arī iekarotāju noorganizētie Ukrainas kontrrevolūcijas pulki. Darbu uzsāka Ukrainas, Igaunijas, Latvijas, Lietuvas un Baltkrievijas padomju valdības. KSFPR Tautas Komisāru Padome atzina jauno nacionālo padomju republiku neatkarību un sniedza tām vispusīgu palīdzību.

Lai gan vācu imperiālisma kraham Padomju zemē bija ļoti lieli labvēlīgi rezultāti, taču tam bija ari nopietnas negatīvas sekas: Anglijas, Francijas, ASV, Japānas un citu zemju imperiālistiem tas ļāva izmantot savas armijas pret Padomju republiku. Ieguvuši brīvu ieeju Melnajā jūrā caur jūras šaurumiem, tie sāka izcelt lielus desantus Padomju zemes dienvidos. Odesā, jHersonā, Sevastopolē un Novorosijskā ieradās franču, grieķu, rumāņu un citas karaspēka vienības. Antante palielināja sava karaspēka skaitlisko sastāvu arī Padomju republikas ziemeļos. Murmanskā un Arhangeļskā izcēlās vairāk nekā 40 tūkstoši angļu un amerikāņu kareivju. Japāna un ASV parakstīja vienošanos, pēc kuras amerikāņi un tāpat arī japāņi varēja izcelt Tā-

lajos Austrumos pa 10 tūkstošiem kareivju. Tomēr Japāna faktiski izcēla līdz 100 tūkstoši kareivju. Tajā pašā laikā Antante uzaicināja Vāciju atstāt karaspēku okupētajos Krievijas rajonos, lai šie rajoni nenok|ūtu bo|ševiku rokās. Vācu buržuāzija labprāt pieņēma Antantes priekšlikumu, cerēdama, ka par to gūs izdevīgākus miera noteikumus.

Analizējot starptautisko iejaukšanos Padomju zemes lietās, šās iejaukšanās vēsturi, V. I. Ļeņins teica:

«Pirmais posms, Antantei dabiski pieejamāks un vieglāks, bija tās mēģinājums izrēķināties ar Padomju Krieviju ar savas pašas karaspēka palīdzību» (Raksti, 30. sēj., 185. lpp.).

Līdz ar to imperiālisti pastiprināja palīdzību iekšējai kontrrevolūcijai. Eseri un meņševiki attīrīja ceļu, lai varētu nodibināt atklātu militāru diktatūru. 1918. gada novembrī Sibīrijā par «augstāko valdnieku» Anglijas interventi iecēla admirāli Kolčaku. Dienvidos Antante panāca, ka apvienojās Donas un Brīvprātīgā armija ģenerāļa Deņikina vispārējā pavēlniecībā. Viņam sāka piegādāt uzkabi un munīciju, sūtīja kara padomniekus un sniedza ari citāda veida palīdzību.

Pret draudošajām briesmām V. I. Ļeņins izvirzīja uzdevumu radīt trīs miljonus lielu armiju. So V. I. Ļeņina priekšlikumu atbalstīja VCIK, Maskavas Padomes, fabriku un rūpnīcu komiteju un arodbiedrību pārstāvju apvienotā sēde 1918. gada oktobrī. Rezolūcijā, ko pieņēma pēc V. 1. Ļeņina ziņojuma, bija norādīts, ka pret Padomju zemi «tiek gatavots neizmērojami bīstamāka spēka, starptautiskās kontrrevolucionārās buržuāzijas spēka, vispirms angļu-amerikāņu un franču buržuāzijas, spiediens» (Raksti, 28. sēj., 107. lpp.).

Padomju valdība, ne vienreiz vien izteicot protestu pret intervenciju, piedāvāja Antantes lielvalstīm noslēgt mieru. Viskrievijas VI Ārkārtējais padomju kongress, kas notika 1918. gada novembra sākumā, no jauna uzaicināja valdības, kas karoja pret Padomju Krieviju, sākt miera sarunas. Taču Antantes zemju valdības neievēroja padomju priekšlikumus. Padomju republikas panākumi un revolūcija vairākās Eiropas zemēs jo sevišķi nobiedēja imperiālistus. Viņi nolēma par katru cenu gāzt Padomju varu Krievijā un izveidot tās vietā buržuāzisku varu, kas tiem pakļautos.

Padomju tautai vajadzēja nosargāt savas sociālistiskās Tēvijas neatkarību grūtā un ilgstošā karā pret ārējiem un iekšējiem ienaidniekiem. Bija nepieciešams likt lietā visus partijas, strādnieku šķiras, tautas masu spēkus, visus mūsu zemes resursus, lai sagrautu interventus un baltgvardus. Sājā nolūkā 1918. gada 30. novembrī tika nodibināta Strādnieku un zemnieku aizsardzības padome ar V. I. Ļeņinu priekšgalā. Aizsardzības

padomei uzdeva mobilizēt mūsu zemes rūpniecību un visus resursus cīņai pret interventiem un baltgvardiem, organizēt transporta darbu un maksimāli paplašināt kara rūpniecību.

Padomju varu atbalstīja visi darbaļaudis. Mainījās ar! vidējā zemnieka noskaņojums. Vidējais zemnieks arvien vairāk pārliecinājās par Komunistiskās partijas un Padomju varas politikas pareizumu. Pats pieredzējis un pārcietis kontrrevolūcijas šausmas un sapratis, ka tad, ja ienaidnieks uzvarēs, atgriezīsies muižnieki un atņems zemniekiem zemi, ka valsts zaudēs neatkarību, vidējais zemnieks krasi pagriezās uz Padomju varas pusi. Boļševiki ņēma vērā pārmaiņas vidējā zemnieka nostājā. V. I. Ļeņins jau 1918. gada rudenī aicināja partiju mainīt lozungu par vidējā zemnieka neitralizāciju, liekot tā vietā ciešu savienību ar vidējo zemnieku.

Padomju zeme karoja viena, naidīgu spēku ielenkta. Tās resursi bija stipri izsīkuši. Tas viss spieda grozīt Padomju varas ekonomisko politiku, ko bija formulējis V. I. Ļeņins 1918. gada pavasarī darbā «Padomju varas kārtējie uzdevumi». Karš prasīja, lai visa rūpniecība tiktu pakļauta uzdevumam sagraut interventus un baltgvardus. Soli pa solim Padomju valdība nacionalizēja ne tikai lielo, bet arī vidējo un pat sīko rūpniecību. Padomju valsts koncentrēja savās rokās visus rūpnieciskās ražošanas līdzekļus un izmantoja tos aizsardzības vajadzībām. Rūpniecības pārvalde lika stingri centralizēta, lai, cik vien ātri iespējams, apmierinātu frontes prasības.

Līdz ar rūpniecības un transporta jautājumiem par ļoti svarīgu ekonomisku problēmu pilsoņu karā kļuva pārtikas jautājums. 1918. gada oktobrī pieņēma likumu par naturālā nodokļa noteikšanu zemkopjiem. Taču grūtais karš neļāva to realizēt. Bija nepārtraukti jāapgādā Sarkanā Armija un jāglābj no bada nāves strādnieku šķira. 1918. gadā veiktie pasākumi — labības monopola nodibināšana, privātās tirdzniecības aizliegšana un labības pārpalikumu konfiscēšana — tika papildināti ar jauniem. 1919. gada janvārī pieņēma dekrētu «Par valsts rīcībā atsavināmās maizes labības un lopbarības repartīciju starp ražotājām guberņām». Saskaņā ar šo dekrētu Padomju vara noteica valsts vajadzību apmierināšanai nepieciešamo labības un lopbarības daudzumu. Visu šo labības un lopbarības daudzumu sadalīja starp ražotājām guberņām, paredzot to atsavināt zemniekiem par cietām cenām.

«... mēs,» teica V. 1. Ļeņins, «atrazdamies ielenktā cietoksnī, citādi nevarējām noturēties, kā pielietojot repartīciju, t. i., ņemot no zemniekiem visus pārpalikumus, kādi vien viņiem bija, bieži vien ņemot ne tikai pārpalikumus, bet ari kaut ko no tā, kas nepieciešams zemniekam, lai tikai saglabātu cīņas spējīgu armiju un neļautu rūpniecībai sabrukt pavisam» (Raksti, 32. sēj., 258. lpp.).

Kara laikā tika noteikta vispārējā darba klausība. Līdz ar to Padomju vara realizēja principu: «Kas nestrādā, tam nebūs ēst». Buržuāzijas iesaistīšana obligātajā fiziskajā darbā deva iespēju nodarbināt proletariātu svarīgākos darbos frontes vajadzībām.

Tā izveidojās ekonomiskā politika, kas vēsturē pazīstama ar nosaukumu «kara komunisms». Pāreja uz kara komunisma politiku notika pakāpeniski, apmēram gada laikā, sākot ar 1918. gada vasaru līdz 1919. gada pavasarim. Šī proletariāta ekonomiskā politika ar pilnīgu ražošanas un sadales centralizāciju tika virzīta uz to, lai mobilizētu un racionāli izmantotu mūsu zemes materiālos resursus tās aizsardzības un sociālisma celtniecības interesēs. Kara komunisms nebija nenovēršama fāze sociālistiskās revolūcijas attīstībā. Tam bija pagaidu raksturs, to radīja ārvalstu militārā intervencija un sabrukums iekšzemē. Ārvalstu intervencijas un pilsoņu kara apstākļos kara komunisma politika bija vienīgā iespējamā politika un pilnīgi attaisnoja sevi. Taču nepareizi būtu uzskatīt, ka kara komunisms ir vienīgais un tiešais ceļš uz sociālismu. Vēlāk norādīdams,, ka kara komunisms jāuzskata par Padomju varas nopelnu, V. I. Ļeņins lajā pašā laikā sacīja:

«Bet ne mazāk nepieciešami zināt šā nopelna īsto mēru. «Kara komunisms» bija kara un postījumu uzspiests. Tas nebija un nevarēja būt politika, kas atbilstu proletariāta saimnieciskajiem uzdevumiem. Tas bija pagaidu līdzeklis» (Raksti, 32. sēj., 311. lpp.).

Partijas un valdības veiktie pasākumi, ko pašaizliedzīgi atbalstīja darbaļaudis, deva iespēju Sarkanajai Armijai izturēt interventu un baltgvardu uzbrukumus.

1918. gada beigās sarežģījās stāvoklis Dienvidu frontē, kas tajā laikā bija galvenā fronte republikā. Partijas Centrālā Komiteja, apspriedusi stāvokli, kāds bija radies novembrī, prasīja nostiprināt fronti. Pēc partijas CK norādījuma uz Dienvidu fronti nosūtīja pieredzējušus militāros un politiskos darbiniekus, kā arī jaunus pastiprinājumus — Maskavas strādnieku divīziju, Inzas, Urālu un citas karaspēka daļas. Jau 1918. gada decembri izdevās apturēt interventu un baltgvardu uzbrukumu dienvidos un 1919. gada janvāra sākumā pāriet pretuzbrukumā. Februāri sāka uzbrukumu 10. armija, kas aizsargāja Caricinu. Ar kopējiem Dienvidu frontes karaspēka pūliņiem Donas Krasnova armiju sagrāva. Daudzi kazaki, boļševiku aģitācijas un frontē piedzīvoto neveiksmju ietekmēti, izklīda pa mājām.

Lai izjauktu Sarkanās Armijas uzbrukumu dienvidos, An-tante sāka triecienu ziemeļos. Kolčaks saņēma norādījumu pārsviest lielus spēkus uz Austrumu frontes ziemeļu sektoru, lai apmēram Permas—Kotlasas rajonā savienotos ar angļu un amerikāņu vienībām un vienotā frontē virzītos uz Maskavu. Balt-

gvardiem izdevās sakaut 3. padomju armiju un 1918. gada decembra beigās ieņemt Pennu.

Taču pretinieks nespēja realizēt savu nosprausto plānu. Padomju karaspēks kaujās novājināja baltgvardu vienības. Pēc partijas CK veiktajiem pasākumiem 3. armija jau 1919. gada janvārī spēja pāriet uzbrukumā. Sās armijas kaujas spēju nostiprināšanā un pacelšanā liela nozīme bija KK(b)P CK partijas izmeklēšanas komisijai, kurā ietilpa F. E. Dzeržinskis un J. V. Staļins un kura atklāja trūkumus Austrumu frontes karaspēka organizācijā. Sekmīgi uzbruka padomju karaspēks arī citos Austrumu frontes sektoros. 1918. gada decembri atbrīvoja Ufu. 1919. gada janvārī padomju karaspēka daļu kopējā triecienā no rietumiem un no Turkestānas puses tika atbrīvota Oren-burga. Austrumu frontes dienvidu sektorā Sarkanā Armija ieņēma Uraļsku.

Sarkanā Armija uzbruka visās frontēs. Karā pret revolucionāro tautu imperiālistu karaspēka daļas sāka zaudēt kaujas spējas. Tās bija sūtītas uz Krievijas ziemeļiem un dienvidiem it kā turpināt karu ar vāciešiem. Taču, nesastapuši šeit neviena vācieša, kareivji sāka saprast, ka viņus māna. Viņi redzēja, ka Krievijā vara atrodas tautas rokās, ka strādnieki un zemnieki ceļ jaunu sabiedrību, kas nepazīst ekspluatāciju. Varonīgu darbu interventu karaspēkā veica boļševiku pagrīdes organizācijas. Odesā partijas apgabala komiteja, ko vadīja vīrišķīgais boļševiks I. G. Smirnovs (pagrīdes vārds Nikolajs Lastočkins), nodibināja «Ārzemju kolēģiju» aģitācijas darba veikšanai interventu kareivju vidū. Ne mazumu komunistu, tajā skaitā arī I. G. Smirnovu, francūzieti Zannu Laburbu un citus, noslepkavoja interventu bendes.

Boļševiku partijas darbam pretinieka aizmugurē bija savi rezultāti. Franču flotē Melnajā jūrā uzliesmoja sacelšanās. Ārvalstu karaspēka daļās sākās nemieri: kareivji prasīja sūtīt tos mājās. 1919. gada pavasarī interventi bija spiesti atstāt vairākus Padomju zemes rajonus.

«Sī uzvara,» teica V. I. Ļeņins, «ko mēs guvām, piespiezdami aizvākt angļu un franču karaspēku, bija pati galvenā uzvara, ko mēs guvām pār Antanti. Mēs tai atņēmām viņas zaldātus» (Raksti, 30. sēj., 187. lpp.).

3. III, Komunistiskās Internacionāles izveidošana.

Partijas VIII kongress

Liels atbalsts Padomju varai bija revolūcijas uzplūdi Rietumeiropā. Daudzās kapitālistiskajās valstīs strādnieku masu streiki pārauga bruņotās sadursmēs ar buržuāziju. Ungārijā un Bavārijā 1919. gada pavasari nodibinājās padomju republikas. Sāka attīstīties koloniju tautu nacionālās atbrīvošanās cīņa.

Ļoti liels notikums starptautiskajā strādnieku kustībā bija tas, ka vairākās kapitālistiskajās valstīs tika nodibinātas komunistiskās partijas. 1918. gada decembra beigās un 1919. gada janvāra sākumā notika Vācijas Komunistiskās partijas konstruēšanās kongress. Tās dibinātāji bija izcilie vācu un starptautiskās strādnieku kustības darbinieki K. Lībknehts, R. Luk-semburga, F. Mērings un V. Pīks. Lībknehtu un Luksemburgu drīz vien vācu imperiālisma algotņi zvēriski noslepkavoja. 1918. gada otrajā pusē nodibinājās komunistiskās partijas Somijā, Austrijā, Ungārijā, Polijā un Argentīnā. Daudzās kapitālistiskajās zemēs izveidojās komunistiskas grupas un kreisās sociālistiskās organizācijas. Beidzot kļuva iespējams realizēt uzdevumu, ko bija izvirzījis V. I. Ļeņins jau pirmā pasaules kara laikā, — radīt III, Komunistisko Internacionāli.

1919. gada marta sākumā Maskavā notika Komunistiskās Internacionāles I kongress, kurā piedalījās 30 valstu komunistisko partiju un kreiso sociālistisko organizāciju delegāti. Kongresu vadīja pasaules proletariāta vadonis V. I. Ļeņins. Kongress pieņēma lēmumu par III, Komunistiskās Internacionāles nodibināšanu, atzina par pareizām V. I. Ļeņina tezes par buržuāzisko demokrātiju un proletariāta diktatūru, apstiprināja Kominternes platformu un griezās pie visas pasaules proletāriešiem ar manifestu, kurā aicināja uz enerģisku cīņu par proletariāta diktatūru, par padomju uzvaru visās zemēs. Kominternes nodibināšana bija marksisma-ļeņinisma izcilākā uzvara pār sociāl-reformismu. Visi labākie starptautiskā proletariāta revolucionārie spēki apvienojās zem komunistiskā internacionālisma karoga.

1919. gadā no 18. līdz 23. martam notika KK(b)P VIII kongress, kas pārstāvēja vairāk nekā 300 tūkstošus partijas biedru. Kongresā apsprieda Centrālās Komitejas pārskatu, KK(b)P programas projektu, militāro stāvokli un kara politiku, jautājumu par darbu uz laukiem un organizatoriskus jautājumus.

VIII kongress pieņēma jauna partijas programu, ko bija izstrādājis V. I. Ļeņins. Tajā bija rezumēti visas pasaules proletariāta atbrīvošanās kustības jaunā posma rezultāti. Pēc partijas pirmās programas pieņemšanas bija pagājuši vairāk nekā 15 gadi. Ar proletariāta diktatūras nodibināšanos Padomju valstī bija atrisināts galvenais programā izvirzītais uzdevums. Partijai radās jauni uzdevumi: nostiprināt strādnieku šķiras diktatūras valsti un plaši attīstīt sociālisma celtniecību.

Jaunajā programā bija noteikti partijas uzdevumi visam posmam pārejai no kapitālisma uz sociālismu. Programā bija plaši raksturota padomju demokrātijā kā augstāka tipa demokrātijā un parādīta buržuāziskās demokrātijās šķiriskā būtība un melīgums.

Ekonomikā jaunā programa par galveno un izšķirošo uzdevumu, kas nosaka visu Padomju varas saimniecisko politiku,

uzskatīja maksimālu mūsu zemes ražošanas spēku attīstīšanu. Programā tika izvirzītas prasības līdz galam novest buržuāzijas ekspropriāciju, pārvērst ražošanas un sadales līdzekļus par visas tautas īpašumu. Par vienu no galvenajiem uzdevumiem tika izvirzīts uzdevums apvienot visu mūsu zemes saimniecisko darbību, pamatojoties uz vienotu visas valsts plānu. Programā paredzēja tālāk kooperēt vietējo rūpniecību un mājrūpniecību, sniegt tai finansiālu palīdzību no valsis līdzekļiem un iekļaut to kopējā izejvielu un kurināmā apgādes plānā. Visam tam bija jāatvieglo šo atpalikušo ražošanas formu pāreja bez sarežģījumiem uz augstāku, mehanizēto lielindustriju. Programā bija norādīts, ka sociālistisko ražošanas veidu var nostiprināt, tikai pamatojoties uz darbaļaužu biedrisku disciplīnu, viņu maksimālu pašdarbību, atbildības sajūtu un savstarpēju kontroli pār darba produktivitāti. Jaunas, sociālistiskas disciplīnas radīšanā galvenā loma bija ierādīta arodbiedrībām. Tika paredzēta plaša zinātnes attīstība un tās tuvināšana ražošanai, buržuāzisko speciālistu izmantošana Padomju varas kontrolē.

Lauksaimniecībā ieteica veikt pasākumus sociālistiskās zemkopības lielsaimniecību organizēšanai: 1) ierīkot padomju

saimniecības; 2) dibināt un atbalstīt sabiedrības un biedrības sabiedriskai zemes apstrādāšanai; 3) gādāt, lai valsts apsētu visu neapstrādāto zemi; 4) mobilizēt visus agronomiskos spēkus, lai celtu lauksaimniecības kultūru; 5) atbalstīt lauksaimniecības komūnas kā pilnīgi brīvprātīgas zemkopju savienības sabiedriskas lielsaimniecības ierīkošanai.

Ņemot vērā, ka individuālās zemnieku sīksaimniecības pastāvēs vēl ilgi, partija uzskatīja par nepieciešamu pacelt to ražīgumu, apgādājot darba zemniekus ar uzlabotu sēklu un mēslojumu, izplatot agronomiskās zināšanas, remontējot inventāru padomju darbnīcās, ierīkojot iznomās punktus, izmēģinājuma stacijas, izdarot meliorāciju u. tml.

Tika nosprausti konkrēti pasākumi darba aizsardzībā un sociālajā nodrošināšanā, dzīvokļu jautājumā, tautas veselības aizsardzībā un tautas izglītībā. Šie pasākumi nodrošināja Padomju zemes darbaļaužu materiālā stāvokļa un sadzīves apstākļu uzlabošanos, kā arī cēla viņu kultūras līmeni.

Programu apspriežot, Buharins un Pjatakovs uzstājās pret V. I. Ļeņina priekšlikumu par to, lai programā līdz ar imperiālisma kā kapitālisma augstākās stadijas definējumu sniegtu arī pirmsmonopolisliskā kapitālisma un vienkāršās preču saimniecības raksturojumu. Ar savu uzstāšanos Buharins un Pjatakovs būtībā turpināja savu cīņu pret Ļeņina sociālistiskās revolūcijas teoriju. Viņi uzskatīja, ka imperiālisms nav kapitālisma attīstības stadija, bet gan īpaša sociāli ekonomiska formācija. Buharins un tā piekritēji apgalvoja, ka imperiālisms neesot savienojams ar pirmsmonopolistiskām saimniecības formām. No šās antiļeņiniskās «tīrā imperiālisma» teorijas izrietēja secinā-

jums, ka imperiālisma laikmetā iespējama tikai «tīri» proletāriska revolūcija, kurā proletariāts viens pats stājas pretī buržuāzijai, kurā nav nedz antifeodālo kustību, nedz nacionālās atbrīvošanās karu. Pie tam Buharins un Pjatakovs balstījās uz meņševiku un troekistu uzskatiem, kuri noliedza vidējās zemniecības lomu sociālistiskajā revolūcijā un sociālisma celtniecībā. Šāda pozicija praksē nozīmēja, ka proletariātam tiek atņemts sabiedrotais, beigu beigās tā nozīmēja proletariāta diktatūras noliegšanu.

V. I. Ļeņins viskategoriskākā veidā vērsās pret Buharina un tā domubiedru antiboļševistiskajiem uzskatiem. Viņš norādīja, cik politiski kaitīgs ir Buharina priekšlikums.

«Tīrais imperiālisms,» teica V. I. Ļeņins, «bez kapitālisma pamatbazes nekad nav pastāvējis, nekur nepastāv un nekad nepastāvēs» (Raksti, 29. sēj., 139. lpp.).

Apspriežot programu, lielas domstarpības izraisīja nacionālais jautājums. Buharins un Pjatakovs vērsās pret to, ka tiek atzītas nāciju pašnoteikšanās tiesības līdz pat tiesībām atdalīties patstāvīgā valstī. Atmaskojot Buharina un Pjatakova anti-boļševistisko priekšlikumu, V. I. Ļeņins parādīja, cik tam var būt kaitīgas sekas. Partija un Padomju vara ar savu pareizo nacionālo politiku bija pārvarējušas nāciju neuzticēšanos, kam cēlonis bija muižnieku un buržuāzijas nacionālie un koloniālie spaidi, un likušas pamatus tautu draudzībai. Buharina un Pjatakova priekšlikuma rezultātā būtu no jauna radīta nāciju neuzticēšanās. Šis priekšlikums kaitēja arī Padomju valsts starptautiskajai ietekmei, jo imperiālisti uzsāktu melu kampaņu, it kā Padomju Krievijā tiekot atjaunota vecā nacionālās apspiestības un iekarošanas politika.

«Bet no nāciju pašnoteikšanās principa noliegšanas viedokļa,» teica V. I. Ļeņins, «tā tieši var iznākt...

Neatzīt to, kas ir, nevar: tas pats piespiedīs sevi atzīt. Dažādās zemēs proletariāta un buržuāzijas norobežošanās norit savdabīgā ceļā. Šajā ceļā mums jārīkojas ārkārtīgi uzmanīgi. Sevišķi uzmanīgiem jābūt pret dažādām nācijām, jo nav nekā ļaunāka kā nācijas neuzticēšanās» (Raksti, 29. sēj., 147. lpp.).

Abos jautājumos — par imperiālisma raksturu un nacionālajā jautājumā — kongress noraidīja antiļeņiniskos priekšlikumus un apstiprināja ļeņinisko partijas programu.

Viens no svarīgākajiem jautājumiem kongresā bija jautājums par attieksmi pret vidējo zemniecību. Padomju republikas pastāvēšanas sākumā, kad galvenais uzdevums bija apspiest buržuāziju un nostiprināt proletariāta diktatūru, kad vidējais zemnieks svārstījās, kamēr Padomju vara vēl nebija nostiprinājusies, vidējās zemniecības neitralizācijas politika bija vienīgā

pareizā politika. Turpretim jaunajos apstākļos, kad pirmais kontrrevolūcijas uzbrukums bija atvairīts, kad Padomju vara bija nostiprinājusies un sociālisma celtniecības uzdevumi kļuva aktuāli, neitralizācijas politika jau bija savu laiku nodzīvojusi. Vidējais zemnieks pagriezās uz Padomju varas pusi. Vidējo zemnieku vajadzēja iesaistīt sociālistiskās sabiedrības veidošanā. Celt sociālismu varēja tikai savienībā ar vidējo zemnieku — tā laika zemniecības pamatmasu.

«Mēs esam iegājuši,» teica V. I. Ļeņins, «tādā sociālistiskās celtniecības stadijā, kad konkrēti, detaļās jāizstrādā praktiskā darba pieredzē uz laukiem pārbaudīti galvenie noteikumi un aizrādījumi, no kuriem mums jāvadās, lai attiecībā uz vidējo zemnieku nostātos uz ciešas savienības pamatiem...» (Raksti, 29. sēj., 120. lpp.).

Pēc V. I. Ļeņina referāta kongress pieņēma rezolūciju par pāreju uz ciešu savienību ar vidējo zemniecību, balstoties uz trūcīgo zemniecību, lai cīnītos pret kulakiem un pret visiem Padomju varas šķiriskajiem ienaidniekiem, lai turpinātu sociālisma celtniecību. Kongress izvirzīja prasību visiem padomju un partijas darbiniekiem vērīgi izturēties pret vidējā zemnieka vajadzībām, prast atšķirt to no kulaka, turpināt nemitīgu cīņu pret kulaku, pakāpeniski un plānveidīgi iesaistīt vidējo zemnieku sociālisma celtniecībā, atļaujot viņam pašam noteikt sociālistisko pārveidojumu realizēšanas veidus.

Sim kongresa lēmumam bija ārkārtīgi liela nozīme tiklab Padomju varas nostiprināšanā, kā arī starptautiskā proletariāta revolucionārajā kustībā. Vispārinot partijas pieredzi, ko tā bija guvusi, atrisinot jautājumu par proletariāta attieksmi pret vidējo zemniecību pēc sociālistiskās revolūcijas uzvaras, V. I. Ļeņins šādi formulēja nozīmi, kāda bija pārejai uz proletariāta savienību ar vidējo zemniecību:

«Proletariāta diktatūra ir īpaša šķiriskas savienības forma starp darbaļaužu avangardu, proletariātu, un daudzajiem neproletāriskajiem darbaļaužu slāņiem (sīkburžuāziju, sīkajiem uzņēmējiem, zemniecību, inteliģenci utt.) vai viņu vairākumu, savienība pret kapitālu, savienība, kuras mērķis ir pilnīgi gāzt kapitālu, pilnīgi apspiest buržuāzijas pretošanos un tās restaurācijas mēģinājumus, savienība, kuras mērķis ir galīgi izveidot un nostiprināt sociālismu» (R a k -s t i, 29. sēj., 337. un 338. lpp.).

V. I. Ļeņins padarīja bagātāku proletariāta diktatūras teoriju un attīstīja partijas teoriju un politiku zemnieku jautājumā.

Kongresa lēmumam par savienību ar vidējo zemniecību, ar zemniecības pamatmasām bija ļoti liela nozīme visu darbaļaužu saliedēšanā cīņai pret interventiom un baltgvardiem, cīņai par

sociālisma celtniecību. Runājot par savienības nodibināšanu ar vidējo zemnieku, V. I. Ļeņins kongresā uzsvēra, ka «ar šo uzdevumu mēs tiksim galā, un tad sociālisms būs absolūti neuzvarams» (Raksti, 29. sēj., 184. Ipp.).

Lielu vietu kongresa darbā ieņēma kara jautājums. Lai gan, kā kongresā teica V. 1. Ļeņins, mūsu zemei izdevās atvairīt nikno uzbrukumu no visām pusēm, taču jaunu Antantes karagājienu draudi vēl nebija likvidēti. Tieši otrādi, kongresa rīcībā jau bija ziņas par interventu un baltgvardu jaunu uzbrukumu no austrumiem.

Pirms kongresa tika atklāta tā saucamā «kara opozīcija». Tajā ietilpa «kreisie komunisti», kas uzstājās pret partijas politiku arī kara jautājumā. Tur bija arī tādi cilvēki, kam ar opozicionārajiem grupējumiem nekāda sakara nebija. Opozīcija nostājās pret dzelzs disciplīnas ievešanu armijā un pret veco militāro speciālistu pieredzes izmantošanu. Tā cīnījās par to, lai tiktu saglabātas partizāņu metodes armijas vadīšanā un karā.

Apspriežot kara jautājumu, delegāti noraidīja «kara opozīcijas» priekšlikumus un līdz ar to izteica protestu pret Trocka līniju, jo Trockis akli uzticējās vecajiem militārajiem speciālistiem, kuru vidū bija arī atklāti nodevēji. Delegāti protestēja arī pret to, ka armijā mobilizē bez šķiriskas izlases visus, ieskaitot kulakus, — tas bieži vien padarīja dažas armijas daļas politiski nestabilas.

V. I. Ļeņins asi vērsās pret «kara opozīciju». Viņš norādīja, ka partijas Centrālā Komiteja izlemj visus svarīgākos kara jautājumus, pieņem tajos attiecīgus lēmumus un kontrolē to realizēšanu.

V. 1. Ļeņins teica, ka bez militāras dzelzs disciplīnas nevar būt varenas Sarkanās Armijas, sevišķi tādā zemnieku zemē, kāda bija Krievija. V. 1. Ļeņins, pastāvēdams uz to, lai tiktu izmantoti buržuāziskās militārās mākslas sasniegumi un piesaistīti militārie speciālisti, reizē norādīja, ka jāpastiprina politiskā kontrole pār viņu darbību.

Kongress vienprātīgi pieņēma rezolūciju kara jautājumā. Tas nosodīja mēģinājumu nostādīt partizāņu vienības pretī regulārajai armijai ar centralizētu vadību un stingru militāru disciplīnu.

Rezolūcijā sevišķi bija uzsvērta kara komisāru loma. Kongress atzīmēja komisāru varonīgo darbu Sarkanajā Armijā un norādīja, ka komisāru darbībai ir vislietderīgākie rezultāti, ja tā balstās uz pulka komunistisko šūniņu palīdzību.

«Komisāri armijā,» teikts kongresa rezolūcijā, «ne vien tieši pārstāv Padomju varu, bet vispirms pauž mūsu partijas garu, tās disciplīnu, tās stingrību un vīrišķību cīņā par spraustā mērķa realizēšanu» («P S KP rezolūcijās...», I d., 384. Ipp.).

Nolēma nodibināt republikas Revolucionārās kara padomes Politisko nodaļu, uzdodot tai vadīt visu partijas politisko darbu Sarkanajā Armijā.

Rezolūcijas praktiskajā daļā kongress ierakstīja: stingri ievērot šķirisko principu un mobilizēt armijā tikai darbaļaudis, izdalot īpašos darba bataljonos kulakus un citus parazītiskos elementus; iesaistīt militāros speciālistus, ar komisāru palīdzību nodibināt pār viņiem neatslābstošu partijas politisko kontroli; pastiprināt komandējošā sastāva formēšanu no proletāriešiem un pusproletāricšiem utt. Sie punkti bija vērsti pret partijas militārās politikas izkropļojumiem, ko pieļāva Trockis.

Lēmumā par partijas celtniecību kongress uzdeva Centrālajai Komitejai stingri raudzīties, kāds ir partijas sociālais sastāvs, nepieļaut tā kvalitātes pasliktināšanos, ar rūpīgu izlasi uzņemt partijā tos, kas nenāk no strādnieku un zemnieku vidus. Ņemot vērā, ka desmitiem tūkstošu partijas biedru bija iesaistīti valsts aparātā, kongress rekomendēja enerģiski cīnīties par to, lai viņi neatrautos no masām un nesasirgtu ar birokrātismu. Nolēma organizēt visu partijas biedru reģistrāciju. īstenībā tas nozīmēja partijas tīrīšanu. Liela vērība tika veltīta disciplīnas nostiprināšanai partijā. Vispārējais stāvoklis valstī prasīja visstingrāko centralizāciju un dzelzs disciplīnu; «... partijā tagadējā laikmetā nepieciešama tieši militāra disciplīna,» bija teikts rezolūcijā.

Svarīgu nozīmi partijas celtniecībā ieguva partijas organizācijas nacionālajos rajonos. Vairākos mūsu zemes nacionālajos rajonos bija notikuši vietējo boļševiku organizāciju kongresi, kuros bija nodibinātas komunistiskās partijas ar savām Centrālajām Komitejām. 1918. gada otrajā pusē un 1919. gada sākumā izveidojās Turkestānas, Ukrainas, Lietuvas, Baltkrievijas, Latvijas un Igaunijas komunistiskās partijas. Sakarā ar to izvirzījās principiāls jautājums: uz kādiem pamatiem nacionālo rajonu partijas organizācijas iekļaujas Krievijas Komunistiskajā partijā?

V. I. Ļeņina viedoklis bija, ka visām šīm nacionālajām organizācijām jābūt vienotas Krievijas Komunistiskās partijas sastāvdaļām. VIII kongress kategoriski izteicās pret patstāvīgu komunistisko partiju federācijas izveidošanu un stingri paziņoja, ka nepieciešama vienota centralizēta komunistiska partija ar vienotu Centrālo Komiteju, kas vadītu visu partijas darbu. Nacionālo padomju republiku komunistisko partiju Centrālajām Komitejām ir apgabala komiteju tiesības, un tās ir pakļautas KK(b)P CK-

Pamatojoties uz šo lēmumu, 1920. gadā Aizkaukāza — Azer-baidžānas, Gruzijas un Armēnijas boļševiku organizācijas tika pārveidotas par Azerbaidžānas, Gruzijas un Armēnijas komunistiskajām partijām, kas vadīja Aizkaukāza strādnieku un zemnieku cīņu par Padomju varu. Nodibinoties nacionālo padomju republiku komunistiskajām partijām kā KK(b)P neat-

ņemamām sastāvdaļām, sākās jauns posms Padomju zemes Komunistiskās partijas celtniecībā, kuras pamatā bija ļeņinis-kais proletāriskā internacionālisma princips un kura bija paraugs partijas celtniecībai sociālistiskā daudznāciju republikā.

Rezolūcijā «Organizatoriskajā jautājumā» kongress deva pretsparu oportūnisliskajai Sapronova un Osinska grupai, kas noliedza partijas vadošo lomu Padomju valstī.

Rezolūcijā bija atzīmēts, ka ar pašaizliedzīgu ikdienas darbu padomēs, izvirzot visos padomju posteņos uzticamus komunistus, partijai ir «jāiekaro sev stāvoklis būt par nedalītu politisku noteicēju padomēs un faktiski kontrolēt visu to darbu». Visās padomju iestādēs nepieciešams izveidot partijas frakcijas, kas stingri pakļaujas partijas disciplīnai. «Partija cenšas,» teikts rezolūcijā, «vadīt padomju darbību, nevis aizstāt tās» («P S KP rezolūcijās....», 1 d., 393. lpp.).

Kongress apsveica III, Komunistiskās Internacionāles nodibināšanos un pilnīgi pievienojās tās platformai.

KK(b)P VIII kongresam bija ļoti liela nozīme. Tajā pieņemtā jaunā partijas programa bija sociālisma celtniecības programa. Kongresa lēmumi veicināja proletariāta un zemniecības militāri politiskās savienības nostiprināšanos un Sarkanās Armijas nostiprināšanu; tas nodrošināja panākumus turpmākajā cīņā pret interventiem un baltgvardiem.

Jaunā partijas programa apbruņoja strādniekus un zemniekus ar skaidru sociālisma celtniecības perspektīvu, iedvesmoja tautas masas pašaizliedzīgai cīņai par jaunās sabiedriskās iekārtas uzvaru.

Kongresā pieņemtajai programai bija arī paliekoša starptautiska nozīme. Programa atbildēja uz visas pasaules darbaļaužu jautājumu, kā uzvarējusi sociālistiskā revolūcija, kāpēc tā ir nenovēršama, kur ir tās spēks. Runājot par Padomju zemes Komunistiskās partijas programas starptautisko nozīmi, V. I. Ļeņins uzsvēra:

«...mūsu programas vienkāršs tulkojums būs labākā atbilde uz jautājumu, ko ir veikusi Krievijas komunistiskā partija, kura ir viens no vispasaules proletariāta pulkiem. Mūsu programa būs spēcīgākais materiāls propagandai un aģitācijai, būs tas dokuments, uz kura pamata strādnieki teiks: «Te ir mūsu biedri, mūsu brāļi, te tiek darīts mūsu kopīgais darbs» (Raksti, 29. sēj., 191. lpp.).

4. Radikāls lūzums pilsoņu kara gaitā.

Kolčaka un Deņikina sagrāve

Partijas VIII kongresa darbs beidzās reizē ar plašu jaunu Antantes un baltgvardu karagājienu. Krievijas kontrrevolūcija interventu aizsegā un ar to palīdzību joprojām turpināja organizēt daudzus tūkstošus lielas armijas. Kontrrevolūcija sevišķi

nostiprinājās Sibīrijā. Tur pie Kolčaka saplūda visi Padomju varai naidīgie spēki. Kolčaka rokās atradās Urāli un to rūpniecība. Balstoties uz kulakiem, baltgvardi piespieda zemniekus apgādāt tos ar pārtiku. Eseri un meņševiki, kas sagatavoja Kolčaka atnākšanu, atbalstīja to. Angļu, franču un amerikāņu imperiālisti nepārtrauktā straumē piegādāja baltgvardiem ieročus, munīciju un uzkabi.

Kolčaka uzbrukumu atbalstīja kontrrevolucionārais karaspēks dienvidos, rietumos un ziemeļos, savukārt saņemdams interventu palīdzību un atbalstu. Galveno triecienu deva Kolčaka karaspēks, kas gribēja nonākt līdz Volgai un savienoties tur ar Deņikinu, lai dotu kopīgu triecienu Maskavai.

1919. gada marta sākumā Kolčaka armija pārgāja uzbrukumā. Sarkanā Armija bija spiesta' atstāt Ufu. Padomju armiju fronte bija pārrauta. Baltgvardu karaspēka daļas lauzās uz Volgu. Dienvidos ģenerālis Deņikins ieņēma Lugansku un daļu Donbasa. Mūsu zeme zaudēja ogļu bāzi. Maijā ģenerālis Jude-ņičs sāka uzbrukumu Petrogradai. Baltijā baltgvardi ar angļu flotes palīdzību, balstoties uz vācu karaspēka daļām, arī pārgāja uzbrukumā. Poļu armija, ko bija saformējusi un apgādājusi An-tante, ielauzās Lietuvā un Baltkrievijā. No ziemeļiem uzbruka baltgvardu ģenerāļa Millera armija, kā arī angļu, amerikāņu un franču interventu vienības. Tādējādi uzbrukumā pārgāja visi kontrrevolūcijas spēki.

Padomju Krievija no jauna nokļuva ienaidnieka lokā.

1919. gada 11. aprīlī Centrālā Komiteja atzina par pareizām V. I. Ļeņina uzrakstītās «KK(b)P CK tezes sakarā ar Austrumu frontes stāvokli». Tēzēs bija novērtēts republikas militāri politiskais stāvoklis un uzsvērta Austrumu frontes izšķirošā nozīme. Cl< aicināja visus darbaļaudis maksimāli sasprindzināt spēkus, lai sagrautu ienaidniekus. Uz Austrumu fronti nosūtīja vairāk nekā 20 tūkstošus komunistu. Komjaunatne izsludināja savu biedru pirmo mobilizāciju visas Krievijas mērogā un aizsūtīja uz fronti vairāk nekā 3 tūkstošus komjauniešu. Arodbiedrības mobilizēja vairāk nekā 60 tūkstošus strādnieku. Komunistu pamatkodols bija Petrogradas, Maskavas, Ivanovovozņesenskas un Tveras strādnieki, un viņu ierašanās iedvesmoja armiju. Nostiprinājās partijas šūniņas un politnodaļas Sarkanajā Armijā, uzlabojās karavīru politiskā audzināšana.

Uz partijas CK aicinājumu strādnieku šķira atbildēja ar masveidīgu darba varonību. Komunisti ražošanā bija varonīga darba iniciatori un organizatori. Strādnieku masu dzīlēs dzima jauna sabiedriskā darba forma — komunistiskās sestdienas talkas. Partija šo strādnieku pasākumu atbalstīja. 10. maijā pēc Mas-kavas-Kazaņas dzelzceļa apakšrajona komunistu un līdzjutēju kopsapulces lēmuma notika pirmā komunistiskā sestdienas talka. 1919. gada otrajā pusē komunistiskās sestdienas talkas tika rīkotas jau visā Krievijā.

V. I. Ļeņins nosauca komunistiskās sestdienu talkas parlielo ierosmi. Viņš novērtēja tās par darbaļaužu apzinīgu, brīvprātīgu un pašaizliedzīgu varonīgu darbu, par faktisko komunisma sākumu. Strādnieku varonīgais darbs aizmugurē deva iespēju apgādāt Sarkano Armiju ar visu nepieciešamo, vispirms ar ieročiem un munīciju.

Pēc partijas CK un valdības norādījuma padomju virspavēlniecība izstrādāja Sarkanās Armijas pretuzbrukuma plānu. Izšķirošo triecienu deva Austrumu frontes Dienvidu grupa, ko komandēja M. V. Frunze. Dienvidu grupas Revolucionārās kara padomes loceklis bija V. V. Kuibiševs. Sājā grupā ietilpa arī V. I. Capajeva leģendārā divīzija; divīzijas komisārs bija D. A. Furmanovs. 1919. gada aprīļa beigās Dienvidu grupa pārgāja pretuzbrukumā un galīgi sakāva ienaidnieku. Bija radīti priekšnoteikumi Kolčaka pilnīgai sagrāvei un Urālu un Sibīrijas atbrīvošanai.

Izšķirošajā brīdī, kad ienaidnieka sagrāves plāna realizēšana tuvojās nobeigumam, Trockis, būdams republikas Revolucionārās kara padomes priekšsēdētājs, ieteica Austrumu frontes pavēlniecībai pārsviest prāvu daļu karaspēka uz Dienvidu fronti; tādā gadījumā vajadzētu pārtraukt uzbrukumu, bet tas dotu iespēju Kolčakam atjaunot savu armiju. Vajadzēja iejaukties V. I. Ļeņinam. Viņš pieprasīja, lai Urāli visādā ziņā tiktu atbrīvoti līdz ziemai. CK noraidīja Trocka priekšlikumu un deva Austrumu frontes Revolucionārajai kara padomei direktīvu turpināt uzbrukumu. Visā Austrumu frontē sarkanais karaspēks pārgāja uzbrukumā. 1919. gadā, vasarai sākoties, briesmas, kas draudēja no Kolčaka, vairs nebija galvenes briesmas, lai gan viņa armija nebija vēl pilnīgi iznīcināta.

Sibīrijā un Tālajos Austrumos baltgvardu karaspēkam un interventiem nedeva miera partizāņi. Tie izcīnīja ar to sīvas kaujas, spridzināja dzelzceļus, nolaida no sliedēm vilcienus un atbrīvoja gūstā saņemtos sarkanarmiešus. Partizāņu kustību vadīja partijas pagrīdes komitejas. Tās vadīja arī strādnieku streiku cīņu Kolčaka aizmugurē.

Tas viss veicināja Sarkanās Armijas panākumus.

Tiekdamās izjaukt Sarkanās Armijas uzbrukumu Austrumu frontē, kontrrevolūcija deva triecienu pie Petrogradas. Judeņiča karaspēks, ko atbalstīja baltsomu un igauņu baltgvardu vienības, pienāca pie pašas pilsētas.

KK(b)P CK. pieņēma lēmumu par pasākumiem, kādi jāveic Petrogradas aizsardzībai. Tajā ierosināja mobilizēt komunistus, komjauniešus un arodbiedrību biedrus Petrogradas frontei un pārtraukt Petrogradā mobilizēto komunistu sūtīšanu uz Austrumu fronti. Tomēr Petrogradas aizsardzības komiteja, kuras priekšgalā bija Zinovjevs, nedarīja visu nepieciešamo, deva rīkojumu evakuēt rūpnīcas un fabrikas, kas strādāja Petrogradas aizsardzībai, un pat apsprieda jautājumu par flotes nogremdēšanu

sakarā ar pretinieka uzbrukumu. Aizsardzības padome pēc V. I. Ļeņina priekšlikuma kategoriski aizliedza evakuēt uzņēmumus un citas vērtības no Petrogradas. Par KK(b)P CK un VCIK pilnvaroto uz Petrogradu komandēja J. V. Stajinu.

Baltgvardu pavēlniecība centās atbalstīt savu uzbrukumu frontē ar triecienu no aizmugures. Fortos Krasnaja Gorka, Se-raja Lošadj un Obručev uzliesmoja dumpis, ko bija sagatavojuši Antantes aģenti. Dumpinieki atklāja uguni uz Kronštati. Pret nodevējiem steidzīgi uzsāka enerģiskus pasākumus. Dumpja apspiešanai noorganizētā vienība, Baltijas flotes atbalstīta, uzbruka fortiem. Dumpiniekus sakāva. Judeņiča uzbrukums Petrogradai izjuka.

1919. gada augustā V. I. Ļeņins griezās ar vēstuli pie strādniekiem un zemniekiem sakarā ar uzvaru pār Kolčaku. Viņš atzīmēja šās uzvaras galvenās mācības, kas jāievēro, lai pasargātu valsti no Kolčaka uzbrukuma atkārtošanās: 1) vajadzīga varena Sarkanā Armija; 2) Padomju valsts nevar uzturēt armiju un strādniekus, ja trūkst labības, zemniecības uzdevums ir dot šo labību valstij aizdevuma veidā; 3) jāievēro revolucionārā kārtība un svēti jā izpilda Padomju varas likumi un rīkojumi; 4) ir noziegums aizmirst, ka Kolčakam palīdzēja rasties un to tieši atbalstīja meņševiki un eseri; 5) lai uzvarētu ienaidnieku, vajadzīga cieša strādnieku un zemnieku savienība. «Nesaudzīga cīņa pret kapitālu un darbaļaužu savienība, zemnieku savienība ar strādnieku šķiru — lūk, pēdējā un pati svarīgākā kolčakiādes mācība,» rakstīja V. I. Ļeņins (Raksti, 29. sēj., 503. lpp.).

Padomju republikas ienaidnieku sagrāvē loti liela nozīme bija Padomju varas realizētajai nacionālajai politikai. Tiklīdz mūsu zemei draudēja briesmas, pastiprinājās neatkarīgo padomju republiku cenšanās apvienot savus spēkus cīņā pret ienaidnieku. Partijas CK atbalstīja šo iniciatīvu un pēc V. I. Ļeņina priekšlikuma pieņēma lēmumu par padomju republiku militāro vienību. 1919. gada 1. jūnijā Maskavā notika VCIK svinīgā sēde, kurā piedalījās visu padomju republiku pārstāvji. VCIK pieņēma lēmumu par militāras savienības noslēgšanu un par vienotu pavēlniecību, par tautas saimniecības padomju, transporta un darba komisariātu apvienošanu.

Visu padomju tautu spēku apvienošana palielināja mūsu zemes varenību un deva iespēju pastiprināt cīņu pret interventiom un baltgvardiem, padarīja viņu sagrāvi vēlāk neizbēgamu.

Kolčaka sakāves dēļ imperiālisti tomēr nepārtrauca intervenciju. Ar 1919. gada otro pusi interventi un baltgvardi cīņu pret Padomju Krieviju koncentrēja dienvidos: tagad galvenais trieciens bija jāgaida no Deņikina armijas.

Anglijas kara ministrs Cerčils lielījās, ka viņš noorganizējis «14 valstu karagājienu» pret Padomju zemi.

Padomju Krievija atkal bija nokļuvusi ārkārtīgi bīstamā stāvoklī. Lai gan lielu Sibīrijas daļu — vienu no galvenajiem

labības rajoniem varonīgā Sarkanā Armija bija atkarojusi Padomju zemei, taču Deņikina rokās atradās visi Dienvidi, galvenie kurināmā rajoni: Donbass un Groznija. Baku saimniekoja interventi un musavatisti. 1919. gada 30. jūnijā krita Caricina. Pēc tās krišanas Deņikins deva savai armijai direktīvu doties uz Maskavu. Viņš cerēja, ka tam palīdzēs kontrrevolucionārā organizācija «Nacionālais centrs», kas darbojās padomju aizmugurē. Sazvērnieki gatavojās sarīkot dumpi, tiklīdz ienaidnieka armija tuvosies Maskavai.

Līdz ar Deņikina karaspēku uzbrukumā pārgāja visi kontrrevolūcijas spēki; tie centās atraut Sarkanās Armijas da|as no Dienvidu frontes. Vēl neiznīcinātās Kolčaka karaspēka daļas sāka uzbrukumu Toboļskas rajonā; ziemeļos Millers virzījās uz Vo-logdu un Petrozavodsku; Judeņičs no jauna ielauzās Petrogra-das apkaimē. Buržuāziski muižnieciskās Polijas karaspēks ieņēma Minsku.

Centrālā Komiteja griezās pie visas partijas, pie visas mūsu zemes ar V. I. Ļeņina uzrakstīto vēstuli «Visi cīņā pret Deņi-kinul». Vēstulē bija dota konkrēta programa visu tautas spēlcu mobilizēšanai, lai sagrautu ienaidnieku. Uz Dienvidu fronti nosūtīja partijas un padomju vadošos darbiniekus un jaunus Sarkanās Armijas spēkus. Tas deva iespēju Dienvidu frontes karaspēkam jau jūlija beigās sākt sagatavošanos uzbrukumam pret Deņikinu.

Pretuzbrukums bija paredzēts 1919. gada augusta sākumā. Pavēlniecība plānoja dot triecienu no Caricinas puses. Tas, pirmkārt, nedotu Deņikinam iespēju pārcelties pār Volgu un savienoties ar Kolčaka dienvidu armiju; otrkārt, uz Caricinas rajonu bija vieglāk pārsviest papildspēkus no Austrumu frontes; treškārt, šis trieciens apdraudēja flangā Deņikina karaspēku, kas uzbruka Maskavas virzienā, un deva iespēju padomju karaspēka daļām ielauzties ienaidnieka aizmugurē.

Tomēr uzbrukumam nebija panākumu. Tas sākās ar krietnu nokavēšanos, kuras cēlonis bija Trocka vadītā kara resora orgānu neizdarība. Deņikins, kam bija savi aģenti Dienvidu frontes štābā, zināja, ka tiek gatavots uzbrukums, un darīja visu, lai to izjauktu. Liela loma te bija Mamontova baltgvardu jātnieku reidam Dienvidu frontes aizmugurē. Lai likvidētu šo reidu, vajadzēja atsaukt no frontes vairākas karaspēka daļas. Tikmēr Deņikins paspēja saformēt trieciengrupu un raidīja to Maskavas virzienā pa Kurskas-Orlas-Tulas līniju. Viņš ieņēma Kursku un Orlu un apdraudēja Tulu. Nekad vēl baltgvardi nebija pienākuši tik tuvu klāt mūsu zemes centram kā 1919. gada septembrī.

Deņikina virzīšanās uz Maskavu padarīja Dienvidu fronti par galveno fronti. Sajās kritiskajās dienās' partijas CK veica jaunus pasākumus, lai nostiprinātu Dienvidu fronti. CK plēnums septembrī pieņēma V. 1. Ļeņina priekšlikumu nosūtīt inili-tārajā darbā maksimālu skaitu partijas darbinieku. Partija veica plašu politisko darbu, izskaidrojot stāvokli frontē. Pēc CK lēmuma Dienvidu frontes pavēlniecību atcēla, par pavēlnieku apstiprināja A. I.' Jegorovu, par frontes Revolucionārās kara padomes locekli iecēla' J. V. Staļinu. Dienvidu fronti sadalīja divās daļās: Dienvidu un Dienvidaustrumu frontē. Nodibināja Maskavas nocietinātā rajona Aizsardzības komiteju. Uz Dienvidu fronti sūtīja papildu rezerves.

Partijas Centrālā Komiteja nosūtīja apmēram 30 tūkstošus komunistu uz fronti; komjaunatne izsludināja savu biedru otro mobilizāciju visas Krievijas mērogā — 10 tūkstoši komjauniešu devās uz Dienvidu fronti. Deņikiniešu cerības sacelt dumpi padomju aizmugurē sabruka — «Nacionālā centra» sazvērestība tika atklāta un likvidēta.

Lai papildinātu savas rindas un nostiprinātu sakarus ar masām, partija izsludināja «partijas nedēļu». Tikai mūsu zemes centrālajos rajonos vien KK(b) Partijā iestājās vairāk nekā 200 tūkstoši strādnieku un zemnieku. Lielā pacilātībā partijas nedēļa noritēja aktīvajā armijā. Tās labākie cīnītāji iestājās partijā. Tā Padomju zemes darbaļaudis atbildēja uz deņikiniešu draudiem padzīt padomes un pakārt visus boļševikus. Tā bija ļoti liela partijas politiska uzvara, kas spilgti parādīja, ka tautas masas iet kopā ar komunistiem. «Mūsu partijas biedru karte,» rakstīja KK(b)P CK savā ziņojumā, «šādos apstākļos zināmā mērā nozīmēja kandidatūru uz deņikiniešu karātavām. Par spīti visiem mūsu ienaidnieku pareģojumiem, partijas nedēļas viscaur beidzās ar pilnīgi negaidītiem, sevišķi labiem panākumiem ...»

Agrākais plāns, pēc kura galvenais trieciens bija paredzēts no Caricinas puses, vairs neatbilda momenta uzdevumiem. 15. oktobrī notika partijas CK Politbiroja sēde, kurā pieņēma lēmumu: «... Tiilu, Maskavu un pieejas pie tām neatdot un ziemā sagatavot vispārēju uzbrukumu ... Dienvidaustrumu frontē pagaidām pāriet uz aizsardzību, lai: a) neļautu Deņikinam savienoties ar Urālu kazakiem; b) atbrīvotu daļu dzīvā spēka Tūtas un Maskavas aizstāvēšanai.» Kas attiecas uz citām frontēm, tad Politbirojs uzdeva virspavēlniecībai vērtēt tās «pirmkārt no Maskavas-Tulas rajona drošības viedokļa».

Sarkanā Armija galveno triecienu deva virzienā Harkova— Donbass — Rostova pie Donas. Padomju karaspēka trieciengrupa saņēma uzdevumu sagraut baltgvardu izlases daļas, kas sastāvēja no brīvprātīgajiem virsniekiem. No 10. līdz 30. oktobrim kaujās Kromu-Orlas rajonā trieciengrupa sakāva baltgvardus. Sarkanā Armija atbrīvoja Orlu. Reizē ar to Budjonija jātnieki sagrāva Skuro un Mamontova korpusu galvenos spēkus Voroņe-žas pievārtē. 24. oktobrī padomju karaspēks atbrīvoja Voroņežu. No Budjonija jātnieku korpusa šajā laikā izveidojās 1. jātnieku armija, par kuras pavēlnieku iecēla S. M. Budjoniju, bet par Kara padomes locekli — K- J. Vorošilovu.

Trieciengrupas panākumi pie Orlas un sarkanās kavalērijas sekmes pie Voroņežas deva iespēju pāriet uzbrukumā visā frontē. Ukrainu un Ziemejkaukāzu atbrīvoja no ienaidniekiem. Deņiki-niešu aizmugurē cīnījās partizāņi. Sakarā ar uzvarām pār De-ņikinu V. 1. Ļeņins 1919. gada decembra beigās griezās ar vēstuli pie Ukrainas strādniekiem un zemniekiem. Atgādinājis mācību, kas bija gūta cīņās pret Kolčaku, V. I. Ļeņins norādīja, ka Padomju varas uzvaras nebūtu izcīnītas, ja visas mūsu zemes tautas nebūtu apvienojušās. «Kas jauc lielkrievu un ukraiņu strādnieku un zemnieku vienību un visciešāko savienību,» viņš rakstīja, «tas palīdz Kolčakiem, Deņikiniem, visu zemju kapitālistiem plēsoņām» (Raksti, 30. sēj., 266. lpp.).

Sekmes Dienvidu frontē iedvesmoja Sarkanās Armijas karavīrus pie Petrogradas. Judeņiča karaspēks tika sakauts. Lielāko tā daļu saņēma gūstā; uz Igauniju izdevās aizbēgt tikai nelielām pretinieka karaspēka paliekām.

1919. gada decembri notika partijas VIII konference, kurai bija liela nozīme pašas partijas un tās sakaru nostiprināšanā ar masām. Konference pieņēma jaunus partijas statūtus, kuros precīzi bija noteikta partijas organizāciju struktūra. Tā tika saskaņota ar Padomju varas laikā nodibināto administratīvi teritoriālo iedalījumu. Statūtos bija paredzēts punkts, ka partijas pamatorganizācija ir partijas šūniņa, ko nodibina, ja tās sastāvā ir ne mazāk par trim cilvēkiem. Katram, kas stājās partijā, noteica kandidāta stāžu. Tas bija nepieciešams, lai iepazītos ar partijas programu un taktiku un lai partijas organizācija varētu pārbaudīt jaunā biedra personīgās īpašības. Statūtos bija arī jauns nodalījums par partijas frakcijām padomju iestādēs un ārpuspartijas organizācijās.

Sevišķi svarīga nozīme bija konferences lēmumiem «Par padomju politiku Ukrainā» un «Par Padomju varu Ukrainā». V. I. Ļeņina uzrakstītajā CK rezolūcijā, ko apstiprināja konference, bija uzsvērts: «Neatlaidīgi realizēdama nāciju pašnoteikšanās principu, CK uzskata par nepieciešamu vēlreiz apstiprināt, ka KKP viedoklis ir USPR patstāvības atzīšana» («P S K P rezolūcijās...», I d., 404. un 405. lpp.).

Atzīmējot, ka vajadzīga cieša visu padomju republiku savienība cīņā pret imperiālismu, rezolūcijā norādīts, ka šās savienības veidu noteiks paši Ukrainas Strādnieki un darba zemnieki; patlaban attiecības starp KSFPR un USPR nosaka federatīvas saites.

Rezolūcijā ieteikts agrārās politikas realizēšanā pievērst īpašu uzmanību trūcīgās un vidējās zemniecības interesēm: likvidēt Deņikina atjaunoto muižnieku zemesīpašumu, nodot zemi bezzemniekiem un sīkzemniekiem; izveidot padomju saimniecības stingri nepieciešamos apmēros, ievērojot zemniecības intereses; nepieļaut nekādu piespiešanu, zemniekiem apvienojoties komūnās,

arte|os u. tml. Partija prasīja plašāk iesaistīt trūcīgo un vidējo zemniecību valsts pārvaldīšanā un novērst visus šķēršļus, kas kavē ukraiņu valodas un kultūras brīvu attīstību.

VIII konferences rezolūcija par Padomju varu Ukrainā sniedza lielu palīdzību Ukrainas komunistiem un nostiprināja tautu draudzību.

1919. gada decembrī notika VII padomju kongress. Tas no jauna iesniedza Anglijas, Francijas, ASV, Itālijas un Japānas valdībām priekšlikumu visām kopā un katrai atsevišķi nekavējoties sākt miera sarunas. Padomju valdība piedāvāja mazajām valstīm miera līgumus ar noteikumu, ka tiek atzīta to neatkarība. Igaunija, bet vēlāk arī Latvija un Somija piekrita miera sarunu uzsākšanai.

Deņikina sagrāve radīja iespēju likvidēt citus posmus kontrrevolūcijas lokā ap Padomju zemi. Vispirms tika galīgi sakauts Kolčaks. Viņa karaspēku sagrāva, un pats «virspavēlnieks» krita gūstā. Kolčaku pēc tiesas sprieduma nošāva.

Ienaidnieku sakāve Dienvidu frontē deva iespēju pilnīgi pabeigt frontu likvidēšanu Turkestānā.

Sarkanās Armijas uzvaras palīdzēja Aizkaukāza darbaļaudīm viņu cīņā pret interventiem. 1920. gada pavasarī Sarkanās Armijas daļas Kaukāza frontē sāka tuvoties Aizkaukāza robežām.

Tiklīdz Azerbaidžānas strādnieki uzzināja par Sarkanās Armijas tuvošanos, viņi sacēlās pret azerbaidžāņu buržuāziju.

1920. gada februārī Baku nelegāli notika Azerbaidžānas K(b)P I kongress. Tas pieņēma lēmumu par bruņotu sacelšanos pret buržuāziju. Sacelšanās dalībnieki lūdza Padomju Krieviju sniegt viņiem bruņotu palīdzību. Pēc Padomju valdības norādījuma Azerbaidžānas darbaļaudīm palīgā devās Sarkanās Armijas karaspēka daļas. 1920. gada 28. aprīlī Baku kļuva par padomju pilsētu. Interventu padzīšanā, iekšējo kontrrevolūcijas spēku sagrāvē un Padomju varas nodibināšanā un nostiprināšanā Azer-baidžānā galvenā loma bija partijas ļeņiniskās līnijas realizētājiem G. I\. Ordžonikidzcm, S. M. Kirovam, A. I. Mikojanam un N. N. Narimanovam. 1920. gada novembrī sacēlās Armēnijas strādnieki un zemnieki. Pēc trim mēnešiem, 1921. gada februārī, Gruzijas darbaļaudis gāza meņševikus. Aizkaukāzā uzvarēja Padomju vara. «14 valstu karagājiens» bija izgāzies.

Paužot padomju tautas noskaņojumu, dzejnieks Alajakovskis dzēlīgi izsmēja interventu un baltgvardu izjukušo avantūru:

Blokādēja, nīda, Petrogradā līda, Desantus celt malā Solījās bez gala ... Brīvprātīgos vāca, Fon der Golci nāca.

Mamontovi, Škuras, Dažādi Petļuras... Viņiem deva tankus, Šiliņus un frankus... Ļoti centās Liga.

Nu, bet beigās... piga!

5. Partijas IX kongress. Muižnieciski buržuāziskās Polijas un Vrangeļa karaspēka sagrāve. Intervencijas un pilsoņu k^ra

beigas

Sagrāvusi interventus un baltgvardus, Padomju valsts uz laiku iekaroja atelpu. Antante bija spiesta izbeigt blokādi. An-tantes Augstākā padome 1920. gada janvārī atzina par nepieciešamu at|aut preču apmaiņu ar Padomju Krieviju. Boļševiku partija bija pratusi izjaukt Krievijas izolāciju. Miera noslēgšana ar Baltijas valstīm un blokādes izbeigšana atviegloja Padomju zemes ekonomisko stāvokli.

Padomju vara bez kavēšanās sāka atjaunot Antantes karagājienu iedragāto saimniecību.

Sājā laikā vispārējais ekonomiskais stāvoklis republikā bija Joti grūts. Lauksaimniecība deva tikai pusi no pirmskara produkcijas. Nepietika kurināmā dzelzceļiem, fabrikām un rūpnīcām. Daudzi uzņēmumi bija nopostīti. Transporta sabrukums savukārt pasliktināja pārtikas stāvokli republikā, apgrūtinot pārtikas pievešanu rūpniecības centriem un frontei.

īslaicīgā atelpa deva iespēju partijai iesaistīt vairāk spēku saimnieciskajā celtniecībā un sagatavot uzvaru pilsoņu karā. Jauna imperiālistu militāra uzbrukuma draudi arvien vēl pastāvēja. Tādēļ Sarkano Armiju nedrīkstēja demobilizēt. Partija nolēma izmantot karaspēka vienības saimnieciskajā celtniecībā. Tika izveidotas darba armijas Ukrainā, Urālos, Ziemeļkaukāzā, pie Petrogradas un Vidus Pievolgā. Pilsoņu kara laikā valsts deva Sarkanajai Armijai tūkstošiem kvalificētu strādnieku un boļševiku-organizatoru. Tagad Sarkanā Armija daļu savu spēku sāka dot transporta, kurināmā rūpniecības un citu saimnieciskās frontes trieciensektoru atjaunošanai. Centrālā Komiteja nosūtīja 5 tūkstošus komunistu darbam transportā. Armijas boļševiki organizēja cīņu par Donbasa atjaunošanu, par Groznijas, Baku un Urālu-Embas baseina naftas transportēšanas nokārtošanu. Militārie orgāni uzņēmās nokārtot ogļraču un naftinieku apgādi, nodibināja kārtību šahtās un naftas atradnēs.

V. I. Ļeņins padomju iekārtā saskatīja neizsīkstošu spēka avotu tiklab militārām uzvarām, kā arī sociālisma celtniecības grūtību pārvarēšanai. 1920. gada sākumā V. I. Ļeņins nosprauda drosmīgu un stingri zinātnisku plānu Krievijas elektrificēšanai 10—20 gados.

«To vajag dot tūliņ,» rakstīja V. 1. Ļeņins, «lai uzskatāmi, populāri, masai saprotamā veidā varētu aizraut ar skaidru un spilgtu (pamatos pilnīgi zinātnisku) perspektīvu: sak, jāķeras pie darba, un 10—20 gados mēs visu Krieviju, gan rūpniecības, gan zemkopības Krieviju, padarīsim elektrisku» (Raksti, 35. sēj., 384. lpp.).

1920. gada martā Tautas Komisāru Padome apstiprināja GOELRO (Valsts komisija Krievijas elektrifikācijai) nodibināšanu ar G. M. Kržižanovski priekšgalā. Komisija izstrādāja plānu, kurā paredzēja uzcelt trīsdesmit lielas elektrostacijas ar pusotra miljona kilovatu kopējo jaudu.

Sociālisma celtniecības perspektīvas jaunās atelpas posmā nosprauda partijas IX kongress, kas notika 1920. gadā no 29. marta līdz 5. aprīlim. Kongresā bija pārstāvēti vairāk nekā 600 tūkstoši partijas biedru. Gada laikā, kas bija apritējis kopš VIII kongresa, partija savas rindas bija divkāršojusi, lai gan bija cietusi lielus zaudējumus cīņā pret interventiem un baltgvardiem. Partijas biedru skaita palielināšanās tik grūtos nikna pilsoņu kara apstākļos spilgti liecināja, cik pareiza ir partijas politika un cik stipras ir tās saitēs ar strādnieku šķiru, ar darba|aužu masām.

Kongresa darbā galvenie jautājumi bija par saimnieciskās celtniecības kārtējiem uzdevumiem un par arodbiedrībām. Sie jautājumi bija iztirzāti Centrālās Komitejas pārskatā, ko sniedza V. I. Ļeņins. Kongresa rezolūcijā «Par saimnieciskās celtniecības kārtējiem uzdevumiem» bija uzsvērts, ka galvenais mūsu zemes ekonomiskās atdzimšanas priekšnoteikums ir neatlaidīgi realizēt vienotu saimniecisko plānu, kura pamatā jābūt mūsu zemes elektrifikācijai. Rezolūcijā norādīts, kādā secībā jārisina vienotā plāna pamatuzdevumi: a) vispirms jāuzlabo transporta stāvoklis, jāpieved un jāizveido visnepieciešamākie labības, kurināmā un izejvielu resursi; b) jāorganizē mašīnbūvniecība transportam un kurināmā, izejvielu un labības ieguvei; c) strauji jāattīsta mašīnbūvniecība masu patēriņa produktu ražošanai; d) jāpastiprina masu patēriņa produktu ražošana. Kongress uzdeva iesaistīt ražošanas darbā visu industrijas proletariātu, sakarā ar darba klausību organizēt masveida mobilizācijas, militarizēt saimniecību un plaši izmantot karaspēka daļas saimnieciskajā frontē. Sevišķu uzmanību kongress pievērsa sacensības organizēšanai. Attiecībā uz rūpniecības pārvaldīšanu kongress norādīja, ka nepieciešams saglabāt un attīstīt centralizāciju un pastiprināt vienvadību. Reizē ar to norādīja, ka jāievēro vietējās īpatnības, lielajos rajonos, kas atrodas tālu no centra un kur ir īpatnēji ekonomiskie apstākļi, jādibina apgabala tautas saimniecības biroji un plašāk jāiesaista masas rūpniecības pārvaldīšanā.

Tā kā intervencija un pilsoņu karš vēl nebija beidzies, kongresa lēmums par saimniecisko celtniecību pamatojās uz kara komunisma politiku.

Pret partijas līniju saimnieciskajā celtniecībā uzstājās «demokrātiskā centrālisma» grupa (T. Sapronovs, V. Osinskis un V. Smirnovs). «Dccisti» izteicās pret veco speciālistu izmantošanu, pret vienvadību uzņēmumu vadīšanā un uzstāja, ka neierobežoti jāpiemērojot koleģialitāte. «Decistu» grupa vērsās pret

partijas galveno organizatorisko principu — demokrātisko centrā-lismu. So antipartejisko izlēcienu kongresā atbalstīja Rikovs un Tomskis, kuri arī noliedza vienvadību un atzina koleģialitāti par vienīgo pareizo principu rūpniecības vadīšanā, sākot ar Tautas Saimniecības Augstāko Padomi un beidzot ar rūpnīcu pārvaldēm. Kongress šos anlipartejiskos priekšlikumus noraidīja.

Rezolūcijā par arodbiedrībām kongress norādīja, ka nepieciešams darbaļaudīm aktīvi piedalīties saimnieciskajā celtniecībā, un uzdeva partijas organizācijām ar arodbiedrību palīdzību panākt, lai darba kāpinājums, kas bija sācies, izplatītos visplašākajās darbaļaužu masās.

Pamatojoties uz IX kongresa lēmumicati, visas mūsu zemes strādnieki sāka atjaunot tautas saimniecību. Uzņēmumos cēlās darba disciplīna. Uzlabojās transporta darbs. Maskavas-Kazaņas dzelzceļu, kur bija radusies sestdienas talku ideja, ierakstīja Sarkanajā goda plāksnē. Izredzes sākt mierīgu sociālisma celtniecību izraisīja padomju cilvēkos varenu radošo spēku kāpinājumu. Sevišķi spilgti darba entuziasms izpaudās

1920. gada 1. Maija svētkos, ko partijas IX kongress bija izsludinājis par Viskrievijas sestdienas talkas dienu. Maskavā šajā talkā piedalījās gandrīz pusmiljons darbaļaužu, Petrogradā — gandrīz 200 tūkstoši. Komunisti atradās pirmajās rindās, ar savu darba varonību aizraudami masas. Sestdienas talkā piedalījās partijas un valdības vadošie darbinieki. Sestdienas talkā Kremlī strādāja V. I. Ļeņins. Mihelsona rūpnīcā talkā piedalījās M. I. Kaļiņins. Pēc partijas aicinājuma desmitiem miljoni darbaļaužu Viskrievijas sestdienas talkā apliecināja, ka viņi tikpat pašaizliedzīgi grib nodoties mierīgam darbam, kā bija aizstāvējuši sociālistisko Tēviju kara frontē.

Taču imperiālisti arī šoreiz izjauca atelpu un traucēja mierīgās sociālisma celtniecības attīstību. Lai gan Antantes karagājieni pret Padomju zemi bija izjukuši, tā tomēr gatavoja jaunu karagājienu, izvirzot par galveno pretpadomju spēku buržuāziski muižniecisko Poliju.

Padomju valdība, kopš bija sācies karš pret interventiem un baltgvardiem, ne vienu reizi vien piedāvāja Polijai mieru.

1920. gada sākumā tā no jauna iesniedza miera piedāvājumu. Taču poļu imperiālistu nodomi bija sagrābt padomju zemes. Polijas buržuāzija atradās pilnīgā ekonomiskā un politiskā atkarībā no imperiālistiskajām zemēm. Poļu muižnieku un buržuāzijas stāvoklis bija nestabils. Darbaļaužu masas un vispirms proletārieši arvien biežāk uzstājās pret valdošajām šķirām. Anglijas, Francijas, ASV, tāpat arī Polijas valdošās aprindas baidījās no revolucionārās kustības pieauguma un karu pret Padomju zemi uzskatīja par līdzekli, kā atturēt tautu no revolūcijas. Polijas Komunistiskā partija bija kategoriski pret poļu imperiālistu agresīvo karu. Tā darbaļaudīm izskaidroja, ka karš pret Padomju republiku ir karš arī pret Polijas darbaļaudīm.

Bez tam Antantes vadītāji un Polijas varasvīri uzskatīja Padomju valdības miera piedāvājumus par vājuma pazīmi un cerēja ar kara palīdzību likvidēt Padomju varu. 1920. gada 25. aprīlī poļu armija uzbruka Padomju zemei un ieņēma Kijevu. Polijai palīgā imperiālisti raidīja Vrangeļa baltgvardu armiju, kas bija dislocēta Krimā.

Atkal Padomju republika bija spiesta visus spēkus veltīt cīņai pret interventiem un baltgvardiem. 1920. gada 23. maijā tika publicētas KK(b)P CK tezes «Po|u fronte un mūsu uzdevumi». Aicinot strādniekus un zemniekus mobilizēt visus spēkus ienaidnieka sagrāvei, partija un Padomju valdība uzsvēra, ka Padomju zeme netiecās aizskart Polijas neatkarību un suverenitāti, ka poļu darbaļaudis paši lemj savu likteni. «... mums uzbrukušo poļu baltgvardu sagrāve,» bija norādīts tēzēs, «ne par matu negrozīs māsu attieksmi pret Polijas neatkarību.»

Sarkano Armiju pastiprināja ar komunistiem. Apmēram puse no visiem partijas biedriem — vairāk nekā 300 tūkstošu — atradās armijā. Bez tam armijā atradās apmēram 70 tūkstoši komjauniešu.

Maija vidū sākās uzbrukums Rietumu frontē. Taču tas nebija pietiekami sagatavots un nedeva nekādus rezultātus. Tiesa, uzbrukums saistīja pretinieka spēkus un līdz ar to atvieglināja stāvokli Dienvidrietumu frontē. Jūnija sākumā 1. jātnieku armija, kas tika pārvietota no dienvidiem, pārrāva baltpoļu fronti Ukrainā. Tūlīt pēc jātnieku armijas uzbrukumā pārgāja visas Dienvidrietumu frontes armijas, kas kaujās guva uzvaras pār ienaidnieka armijām. 1920. gada jūlija sākumā sāka uzbrukumu arī Rietumu frontes karaspēks. Jūlija beigās tas iegāja Polijas teritorijā, bet Dienvidrietumu frontes karaspēks — Rietum-ukrainā. Fronte tuvojās Varšavai — Polijas galvaspilsētai.

Sarkanās Armijas uzvaras spārnoja Rietumu strādnieku šķiru. Anglijā, Francijā, ASV, Itālijā un Cehoslovakijā pastiprinājās kustība ar lozungu «Rokas nost no Padomju Krievijas!». Strādnieki atteicās iekraut Polijai domātos ieročus un organizēja streikus.

Pēc Kominternes I kongresa komunistiskā kustība visā pasaulē bija guvusi lielus panākumus. 1919. gada maijā Bulgārijas strādnieku sociāldemokrātiskā partija («tesņaki») pārveidojās par Komunistisko partiju.

1920. gadā nodibinājās komunistiskās partijas Amerikas Savienotajās Valstīs, Anglijā, Dienvidslāvijā, Spānijā, Turcijā un cilās zemēs. Parasti komunistiskās partijas izveidojās no kreisajām grupām, kas bija atšķēlušās no sociālistiskajām partijām. Jaunajām partijām nebija vēl pieredzes masu darbā; viņu darbību traucēja tas, ka viņas bija saglabājušas zināmas sociāldemokrātisko partiju tradīcijas un vecās cīņu formas. Līdz ar to

ļaunajās komunistiskajās partijās uzradās «kreisās» grupas, kas noliedza visas vecās strādnieku šķiras cīņas metodes, uzstājās pret parlamenta izmantošanu un par reakcionāru rokās nonākušo arodbiedrību boikotēšanu. Šādas politikas sekas bija atraušanās no masām, sektantisms un partijas lomas pietiekama nenovērtēšana. Sls kļūdas tika maskētas ar kreisām frāzēm: «kreisie» centās iegalvot, ka viņu taktika esot revolucionāra. Tās bija jauno partiju augšanas kļūdas, jo šīs partijas vēl nebija guvušas revolucionārās cīņas skolu. V. I. Ļeņins raksturoja šīs kļūdas kā «bērnišķīgo kreisuma slimību» komunismā.

1920. gada jūlijā sanāca Kominternes II kongress. Kongresa galvenais uzdevums bija idejiski un organizatoriski nostiprināt komunistiskās partijas un orientēt tās uz vairākuma iekarošanu masās. Pirms kongresa V. I. Ļeņins uzrakstīja grāmatu «Bērnišķīgā «kreisuma» slimība komunismā». Grāmatas galvenais mērķis bija iepazīstināt visas komunistiskās partijas ar krievu komunistu ļoti bagātīgo pieredzi, ar viņu stratēģiju un taktiku, lai ar šo pieredzi apbruņotu brālīgās partijas. V. I. Ļeņins, kas partiju bija nodibinājis un izaudzinājis, rezumēja padarīto darbu. Viņš parādīja, ka boļševiku partija ir izaugusi, nostiprinājusies un norūdījusies cīņā pret galveno ienaidnieku, kas atrodams strādnieku kustībā un joprojām ir galvenais ienaidnieks arī starptautiskā mērogā, — pret oportūnismu, pret meņševismu; līdz ar to partija bija kļuvusi stipra cīņā pret sīkburžuāzisko revolucionārismu, pret «kreisajiem» oportūnistiem, kā arī eseriem un anarhistiem.

V. I. Ļeņins savā grāmatā izskaidroja, kāpēc partija, kļuvusi par valdošo partiju, ir izturējusi visus pārbaudījumus. Partija veikusi gigantiskus uzdevumus tāpēc, ka tajā ir ļoti stingra, patiešām dzelzs disciplīna, tāpēc, ka tās pamatos ir revolucionārās teorijas granītcietā bāze, tāpēc, ka tai ir cieši sakari ar darbaļaudīm, ka to pilnīgi un pašaizliedzīgi atbalsta tautas masas, kas pašas savā pieredzē pārliecinājušās par boļševisma ideju pareizību. Analizēdams partijas stratēģiju un taktiku, kas nodrošināja tai darbaļaužu masu un tautas vairākuma iekarošanu savā pusē, V. I. Ļeņins sevišķi uzsvēra nepieciešamību uzturēt visciešākos sakarus ar masām un strādāt masās jebkuros apstākļos — gan revolūcijas laikā, gan atkāpšanās posmā, strādāt visās sabiedriskajās organizācijās: parlamentā, arodbiedrībās, kooperatīvos u. tini., — visur, kur ir masas. V. I. Ļeņins norādīja, kādu ļaunumu strādnieku kustībai nodara muļķīgās «kreiso» «teorijas», viņu atteikšanās darboties reakcionārajās arodbiedrībās, parlamentos un kooperatīvos. Komunistisko partiju nepiedalīšanās šo organizāciju darbā nozīmē, ka tās atraujas no masām un līdz ar to izdara vislielāko pakalpojumu buržuāzijai.

«Jāprot visādi uzupurēties,» rakstīja V. I. Ļeņins, «pārvarēt vislielākos šķēršļus, lai sistemātiski, neatlaidīgi, enerģiski

un pacietīgi propagandētu un aģitētu tieši tanīs iestādēs, biedrībās, savienībās, kaut arī visreakcionārākās, kur vien ir proletāriska vai pusproletāriska masa» (Raksti, 31. sēj., 33. Ipp.).

V. I. Ļeņins mācīja komunistiem apgūt visus cīņas veidus. V. I. Ļeņina darbā vispārināta Komunistiskās partijas stratēģijas un taktikas pieredze tiklab cīņā par proletariāta diktatūru, kā arī proletariāta diktatūras un sociālisma celtniecības apstākļos. V. I. Ļeņins parādīja, ka krievu marksistu ļoti bagātīgajai pie-redeei nav tikai nacionāla, bet tai ir ari starptautiska nozīme.

«...krievu paraugs,» rakstīja V. I. Ļeņins, «rāda visām zemēm kaut ko, pie tam ļoti svarīgu, no viņu nenovēršamās un tuvākās nākotnes» (Raksti, 31. sēj., 5. Ipp.).

Ģeniālajai V. I. Ļeņina grāmatai ir ļoti liela starptautiska nozīme. Tās secinājumus lika savu lēmumu pamatā Kominternes II kongress, kurā bija pārstāvētas 41 valsts delegācijas. Kongress, noklausījies referātus un V. I. Ļeņina runas par Kominternes uzdevumiem, par komunistiskās partijas lomu un par uzņemšanas noteikumiem Kominternē, pieņēma rezolūciju par komunistiskās partijas lomu proletāriskajā revolūcijā, apstiprināja Kominternes statūtus un pieņēma 21 noteikumu, ar kuriem saistāma uzņemšana Komunistiskajā Internacionālē un kuru pamatā bija Ļeņina principi par jauna tipa partijas izveidošanu.

Komunistiskās Internacionāles II kongress uzaicināja visu zemju strādniekus aizstāvēt revolucionāro Krieviju. Vācijā un visā Centrālajā Eiropā pastiprinājās revolucionārās kustības uzplūdi. Ar katru dienu aktīvāks kļuva proletariāts Polijā. Belo-stokā nodibinājās Polijas Pagaidu revolucionārā komiteja, kas aicināja darbaļaudis cīnīties pret muižniekiem un kapitālistiem.

Poļu imperiālistu sakāve stipri izmainīja starptautisko stāvokli. Sabrukums draudēja ne tikai kapitālistiskajam režīmam Polijā, bet arī visai Versaļas sistēmai, ko Antante bija radījusi Eiropā pēc pasaules kara. Antante darīja visu, lai glābtu buržuāzijas diktatūru Polijā. Anglija un Francija draudēja sākt kara darbību pret Padomju Krieviju. Francija nosūtīja uz Poliju milzīgi daudz uzkabes un lielu virsnieku un instruktoru grupu. Anglija, tiekdamās atņemt Krievijai Krimu un radīt labvēlīgākus apstākļus poļu panu pretuzbrukumam, pieprasīja, lai Padomju valdība apturētu padomju karaspēka uzbrukumu un noslēgtu pamieru ar Vrangeli, un piedāvājās Padomju Krievijai būt par starpnieku miera noslēgšanā ar Poliju.

Ar Antantes palīdzību baltpoļu armijas pavēlniecība mobilizēja rezerves un 1920. gada augusta vidū pārgāja pretuzbru-

kūmā. Padomju karaspēks bija spiests atkāpties. Uzbrukums Varšavai neizdevās.

Neveiksmes poļu frontē augustā lielā mērā izskaidrojamas ar padomju pavēlniecības kļūdām: padomju karaspēka uzbrukums norisinājās straujos tempos, tas nespēja nostiprināties ieņemtajās pozicijās, papildspēki netika līdzi, munīciju nepieveda. Baltpoļu steidzīgo atkāpšanos uzskatīja par viņu armijas sakāvi, bet īstenībā baitpoļi centās pasargāt no trieciena dzīvo spēku un tehniku. «Mūsu uzbrukuma laikā,» teica V. i. Ļeņins, «pārāk strauji virzoties uz priekšu, gandrīz vai līdz Varšavai, neapšaubāmi tika izdarīta kļūda ... un šī kļūda radusies tāpēc, ka mēs savu spēku pārsvaru bijām novērtējuši pārāk augstu» (Raksti, 32. sēj., 144. un 145. lpp.).

Taču neveiksmes izskaidrojamas ne tikai ar militārajām kļūdām vien. Daļa poļu strādnieku un citu darbaļaužu tika piekrāpti: Polijas varasvīri izmantoja darbaļaužu naidu pret carisko Krieviju, kas bija apspiedusi Poliju, un iztēloja Sarkanās Armijas atbrīvošanas cīņu par ārvalsts iebrukumu. Darbaļaudis nesaprata, ka viņi tiek krāpti. Sarkanās Armijas neveiksmes izskaidrojamas arī ar to, ka Padomju zemei vajadzēja karot divās frontēs — rietumos un dienvidos. Sava loma bija arī tautas saimniecības un transporta sabrukumam.

Septembri sakoncentrēja rezerves, un padomju karaspēks atkal gatavojās dot triecienu buržuāziski muižnieciskajai Polijai. Polijas valdība baidījās no šā trieciena un oktobrī deva piekrišanu noslēgt pamieru, kas vēlāk kļuva par mieru. Lai gan pie Varšavas bija piedzīvota neveiksme, Padomju zeme guva lielu uzvaru. Karš beidzās, kā norādīja V. I. Ļeņins, «ar mieru, kas mums ir izdevīgāks nekā tas, ko mēs piedāvājām Polijai aprīlī» (Raksti, 31. sēj., 433. lpp.).

Taču reakcionārajām poļu aprindām ar starptautisko imperiālistu atbalstu izdevās atraut no Padomju Ukrainas un Padomju Baltkrievijas to rietumu apgabalus.

Beigusi karu ar Poliju, Padomju valdība guva iespēju koncentrēt spēkus pret pēdējo Antantes ielikteni — Vrangeli. Centrālā Komiteja griezās pie visām partijas organizācijām ar vēstuli, uzdodama mobilizēt komunistus uz fronti, iesaistīt arodbiedrības un strādniekus cīņā pret baltgvardiem. Pamatojoties uz partijas CK un Padomju valdības direktīvām, Dienvidu frontes Revolucionārā kara padome ar M. V. Frunzi priekšgalā izstrādāja Vrangeļa sagrāves plānu. Panāca, ka padomju karaspēks skaita ziņā pārsniedza Vrangeļa karaspēku. Pēc partijas aicinājuma partijas organizācijas un komjaunatne nosūtīja uz Dienvidu fronti vairāk nekā 10 tūkstoši komunistu un komjauniešu.

Pēc sīvām kaujām Vrangeli atspieda līdz Krimai. 1920. gada novembrī, pēc varonīga triecienuzbrukuma ieņēmusi Perekopa zemes šaurumu, Sarkanā Armija ielauzās Krimā un atbrīvoja to no ienaidnieka.

Intervencija un pilsoņu karš Krievijā bija beidzies. Tiesa,. Tālajos Austrumos interventu un baltgvardu pēdējās grupas tika pilnīgi sakautas tikai 1922. gadā, taču galvenie ienaidnieku spēki, cīņā pret kuriem Padomju zemei bija vajadzīga ļoti liela piepūle, bija sakauti un ar kaunu padzīti no Padomju zemes.

Tauta nosargāja savu Padomju varu un Dzimtenes neatkarību. Viena pati cīnoties ar visas pasaules imperiālistiem, uzvarēja jaunā Padomju valsts.

6. Padomju varas uzvaras cēloni. Pilsoņu kara mācība

Sarkanās Armijas uzvara pār interventiem un baltgvardiem izskaidrojama galvenokārt ar šādiem cēloņiem:

1. Krievijas strādnieki un zemnieki bija atbrīvojušies nc-muižnieku un kapitālistu varas un pilsoņu karā turpināja ciņu, lai nostiprinātu savu varu, lai radītu sociālistisko sabiedrību, kur cilvēks neekspluatē cilvēku. Pilsoņu karš, ko izcīnīja Padomju Krievijas darbaļaudis, bija taisnīgs karš. Padomju varas politika, par kuru karoja Sarkanā Armija, bija pareiza, tā pauda tautas intereses, un tauta to atbalstīja kā savu politiku. Sarkanā Armija — tautas lolojums cīnījās par tautas interesēm, turpretī baltgvardi un interventi karoja pret tautu. Sl apziņa deva iespēju lautas masām, kas bija nomocījušās četrus gadus ilgajā imperiālistiskajā pasaules karā un, likās, vairs nebija spējīgas pretoties, atrast sevi spēkus, lai beigtu ar uzvaru grūtību ziņā vēl nepieredzēto pilsoņu karu.

2. Galvenais cēlonis, kādēļ Padomju zeme uzvarēja interven-tus un baltgvardus, bija tās sabiedriskā un valsts iekārta, kas pamatota uz strādnieku un zemnieku ciešo savienību un tautu draudzību. Cīņā pret muižniekiem, kapitālistiem un pasaules buržuāziju radās un nostiprinājās strādnieku šķiras un zemniecības militāri politiskā savienība. Šās savienības ekonomiskais pamats bija tas, ka zemnieks saņēma no strādnieku valsts zemi un šī valsts aizstāvēja viņu pret muižnieku un kulaku, bet strādnieki saņēma no zemniekiem pārtiku repartlcijas kārtībā.

Masas bija iepazinušas visas intervencijas un baltgvardu kundzības šausmas, un šī viņu pašu pieredze stiprināja strādnieku un zemnieku savienību.

Karš ir visu valsts spēku pārbaude. Imperiālistiskie kari izraisa šķiru pretrunu saasināšanos, kas beidzas, kā parādījusi Krievijas un daudzu citu zemju pieredze, ar revolūciju. Atbrīvošanās karš pret interventiem un baltgvardiem izraisīja tautā patriotisku pacilātību, un rezultātā valsts iekšēji nostiprinājās. Ārvalstu iekarotāji un baltgvardi centās nodzēst revolūcijas ugunskuru, salauzt Padomju republiku, taču zem to smagajiem triecieniem strādnieki un zemnieki norūdījās, kļuva stiprāka viņu savienība, viņi ciešāk saliedējās ap partiju. Te izpaudās Pa-

domju varas raksturīgā iezīme, kas tai organiski piemīt: Padomju vara saliedē, bet nevis šķeļ tautu.

3. Padomju varas pareizā nacionālā politika — viens no galvenajiem Padomju zemes uzvaras cēloņiem. Sī politika apvienoja visu agrāk apspiesto Krievijas nāciju darbaļaudis cīņā pret interventiem un kontrrevolūciju. Kontrrevolūcija jau nākamajā dienā pēc savas uzvaras visur atjaunoja veco nacionālās apspiestības režīmu. Agrāko apspiesto nāciju darbaļaudis paši savā pieredzē pārliecinājās, ka Padomju vara ir vienīgā un drošā garantija patiesai tautu brīvībai un nacionālai neatkarībai. Pilsoņu karā nostiprinājās dažādu tautību darbaļaužu savienība, jo viņi plecu pie pleca cīnījās Sarkanās Armijas rindās.

4. Lielu atbalstu Sarkanajai Armijai sniedza partizāņi, kas darbojās ienaidnieka aizmugurē. Komunistiskās partijas organizētās un vadītās partizāņu vienības radīja nepanesamus apstākļus ienaidniekam: ārdīja komunikācijas, iznīcināja dzīvo spēku un kaujas tehniku, dezorganizēja okupantu varas aparātu. Saistot lielus ienaidnieka spēkus, partizāņi līdz ar to palīdzēja Sarkanajai Armijai.

5. Sarkanās Armijas uzvaru veicināja padomju ārpolitika. Padomju valdība tiešā Centrālās Komitejas vadībā konsekventi realizēja visu lielo un mazo tautu tiesību vienlīdzības politiku, prasmīgi izmantoja dziļās pretrunas pašās imperiālistiskajās zemēs, pretinieku kļūdas un līdz ar to stiprināja proletariāta valsts pozicijas.

6. Sarkanās Armijas uzvaru atviegloja starptautiskā proletariāta revolucionārā cīņa pret intervenciju. Kapitālistisko zemju darbaļaudis neļāva piegādāt ieročus, dibināja komitejas «Rokas nost no Krievijas!», līdz ar to traucējot interventu rīcību un palīdzot Padomju valsts darbaļaudīm. Runājot par starptautisko solidaritāti, V. I. Ļeņins atzīmēja:

«... tieši šis atbalsts, tieši darbaļaužu masu — gan strādnieku, gan zemnieku, zemkopju masu — simpātijās visā pasaulē, pat valstīs, kas visvairāk naidīgas pret mums, tieši šis atbalsts un šīs simpātijās bija pēdējais, visvairāk izšķirošais avots, izšķirošais iemesls tam, ka visi pret mums vērstie iebrukumi beidzās ar krahu» (Raksti, 33. sēj., 115. lpp.).

7. Padomju tautas uzvaras, Sarkanās Armijas uzvaras izšķirošais priekšnoteikums bija tas, ka vadīja Komunistiskā partija, kas prata celt, mobilizēt un organizēt proletariātu un ļoti plašas darba zemniecības masas cīņai pret ienaidnieku.

Sarkanās Armijas lieliskās uzvaras rādīja, par kādu milzīgu spēku kļūst tauta, ja tās priekšgalā atrodas pārbaudītā boļševiku partija. Partijas Centrālā Komiteja ar V. I. Ļeņinu priekšgalā vadīja visu cīņu. Visus kara vešanas, spēku izvietošanas, apgādes un stratēģisko plānu izstrādāšanas jautājumus izlēma Centrālā Komiteja. Partija ieturēja stingru kursu cīņā pret visādiem

kontrrevolūcijas tīkojumiem, rūpīgi sargāja proletariāta un zemniecības savienību. Nesaudzīgi cīnīdamās pret ienaidniekiem, pret visādām kontrrevolucionārisma izpausmēm, partija reizē ieturēja elastīgu taktiku pret svārstīgajiem sīkburžuāziskajiem starpslāņiem un partijām, atšķeļot un piesaistot tautas pusē visus, kas atzina Padomju varu un bija gatavi to aizstāvēt.

Pēc Centrālās Komitejas aicinājuma armijā iestājās komunisti. Partija zaudēja ne mazāk par 50 tūkstošiem savu biedru, kas atdeva dzīvību par revolūciju. Tomēr partijas rindas kara laikā divkāršojās. Simtiem tūkstošu labāko strādnieku un zemnieku iestājās partijā un izgāja drosmīgas cīņas skolu. Pilsoņu karā norūdījās vecie partijas vadītāju kadri, V. I. Ļeņina līdzgaitnieki un skolnieki, lielās revolūcijas uzvaras organizētāji, un izauga jauni vadītāju kadri, uz kuru pleciem gūlās kara seku likvidēšanas un sociālistiskās sabiedrības uzcelšanas darbs. Viņu vidū bija A. A. Andrejevs, A. S. Bubnovs, F. E. Dzeržinskis, M. V. Frunze, S. I. Gusevs, Ņ. S. Hruščovs, J. M. Jaroslavskis, M. I. Kaļiņins, S. M. Kirovs, S. V. Kosiors, V. V. Kuibiševs, L. Z. Mehliss, A. I. Mikojans, G. K. Ordžonikidze, G. I. Petrov-skis, P. P. Postiševs, J. V. Staļins, J. M. Sverdlovs, J. A. Sča-denko, N. M. Sverņiks, K. J. Vorošilovs, R. S. Zemļačka un A. A. Zdanovs.

Itin visur — aizmugurē, frontē un pagrīdē kopā ar masām un masu priekšgalā atradās boļševiku partija, kas vadīja gigantisko cīņu un panāca, ka Sarkanā Armija uzvarēja pilsoņu karā. V. I. Ļeņins, novērtēdams Komunistiskās partijas lomu pilsoņu karā, teica:

«... tikai pateicoties tam, ka partija bija sardzē, ka partijā bija visstingrākā disciplīna, un tāpēc, ka partijas autoritāte apvienoja visus resorus un iestādes un ka CK izvirzītajam lozungam kā viens cilvēks sekoja desmiti, simti, tūkstoši un galu galā miljoni, un tikai tāpēc, ka tika nesti nedzirdēti upuri, — tikai tāpēc brīnums, kas notika, varēja notikt» (Raksti, 30. sēj., 407. un 408. lpp.).

Interventu un baltgvardu sagrāvei bija ļoti svarīga nozīme ne tikai Padomju zemes tautām, kas nosargāja savu neatkarību un revolūcijas iekarojumus un guva iespēju turpināt imperiālistu bruņotā iebrukuma pārtraukto sociālisma celtniecību. Krievijas pilsoņu kara mācībai ir arī liela starptautiska nozīme.

1. Intervencijas krahs un pilsoņu kara rezultāts Krievijā pierādīja visas pasaules darbaļaudīm, ka nekādi iekšējās kontrrevolūcijas spēki nespēj salauzt tautas varu, kas balstās uz proletariāta un zemniecības savienību strādnieku šķiras vadībā. Protams, neviena gāztā šķira nepadodas bez kaujas, neizmē&inājusi visas pretošanās iespējas. Krievijā muižnieki un buržuāzija izmantoja visus līdzekļus, lai atgūtu zaudēto varu pār tautu: zvērisku teroru, diversijas, nodevīgas slepkavības, asiņainus

dumpjus. Taču tie, izrādījās, bija bezspēcīgi pret tautu, kuras priekšgalā stāv Komunistiskā partija. Intervencija, ārvalstu imperiālistu bruņota iejaukšanās, spārnoja sakautās ekspluatatoru šķiras, un tās ar ieročiem rokā uzbruka tautai, ieraujot Padomju zemi ilgā un sīvā karā. Anglijas, Francijas, ASV, Japānas un Vācijas imperiālistu vainas dēļ Padomju zemes darbaļaudīm, bija jāpārdzīvo nedzirdētas ciešanas un jānes neskaitāmi upuri.

2. Intervencijas sagrāve Krievijā parādīja visām tautām un it īpaši atkarīgajām un apspiestajām tautām, ka pasaules imperiālismu var sist un ari sasist. Sarkanās Armijas uzvaras parādīja Austrumu tautām, ka tās gan var būt cik vājas būdamas un imperiālisms ar visu savu tehniku un izskoloto armiju var būt cik stiprs būdams, taču cīņa pret to nav bezcerīga un tautu atbrīvošanās praktiski ir realizējama. Pieredze, kādu guva Padomju republika, izturot visvarenāko pasaules zemju uzbrukumu, iedvesmoja verdzinātās tautas un pastiprināja nacionālās atbrīvošanās kustību visā pasaulē.

3. Cīņa pret ārvalstu interventiem un viņu ielikteņiem baltgvardiem parādīja visas pasaules darbaļaudīm Padomju varas internacionālo raksturu. Padomes apvienoja visas Krievijas tautas, visas tautības. Cīnīdamies par savām interesēm, Krievijas strādnieki un zemnieki līdz ar to aizstāvēja arī visu zemju darbaļaužu intereses. Cīnoties pret interventiem, Padomju Krievijas darbaļaudis saistīja imperiālistu spēkus, tos novājināja un tādējādi palīdzēja kapitālistisko zemju strādniekiem gūt sekmes cīņā pret savu buržuāziju. Starptautiskais proletariāts apzinājās, ka Padomju vara cīnās arī par tā interesēm, un tādēļ pasaules proletariāta cīņa pret intervenciju bija ne tikai palīdzība padomju tautai, bet arī revolucionārs karš pret saviem ekspluatatoriem.

4. Intervencijas un pilsoņu kara laikā praktiski tika izšķirts strīds par padomju demokrātijās pārākumu par buržuāzisko demokrātiju. Darbaļaudis pārliecinājās, ka neviena zeme vēl nav darījusi tik daudz īstas brīvības un patiesas vienlīdzības labā kā Padomju zeme, kur panākta pilnīga brīvība no ekspluatatoru šķirām, muižniekiem un buržuāzijas. Notikumi Krievijā parādīja, ka padomju iekārta ir patiesa tautas demokrātijā. Visās, pat visdemokrātiskākajās kapitālisma zemēs kara laikā tika sašaurinātas demokrātiskās brīvības, pārkāpta vai aizmirsta konstitūcija, pastiprināta varmācība pret masām un terors, radīti militāri spaidu darbi strādniekiem. Pilsoņu karš Krievijā izraisīja milzīgu aktivitātes pieaugumu masās, kas bija cēlušās cīņai, un jauni darbaļaužu slāņi iesaistījās politiskajā darbībā. Tikai pilsoņu kara gados vien notika trīs Viskrievijas padomju kongresi, pirms kuriem regulāri notika daudzi pagastu, apriņķu un guberņu kongresi. Padomju Konstitūcija ne mirkli nezaudēja savu spēku. Protams, Padomju varai bija jālieto vardarbība, — un šajos gadījumos tā rīkojās enerģiski un stingri, kā tas nākas proletariāta diktatūrai, taču vardarbības līdzekļi tika lietoti

tikai pret ienaidniekiem, pret intervencijas un iekšējās kontrrevolūcijas rokaspuišiem, pret Kolčaka, Deņikina un Vrangeļa aģentiem un piekritējiem.

Ārzemju imperiālistu un to baltgvardu aģentu sagrāve Krievijā parādīja visu zemju darbaļaudīm, ka tauta ir neuzvarama, ja to vada kaujinieciska, konsekventa revolucionāra partija.

«Nekad neuzvarēs to tautu,» teica V. I. Ļeņins, «kurā strādnieki un zemnieki savā lielākajā daļā uzzinājuši, sajutuši un ieraudzījuši, ka viņi aizstāv savu, Padomju varu — darbaļaužu varu, ka viņi aizstāv to lietu, kuras uzvara viņiem un viņu bērniem nodrošinās iespēju izmantot visus kultūras labumus, visu, .ko radījis cilvēku darbs» (Raksti, 29. sēj., 280. lpp.).

IS1 SECINĀJUMI

1918:—1920. gada imperiālistu bruņotās intervencijas un pilsoņu kara laikā Komunistiskā partija rīkojās kā patiesa darbaļaužu iekarojumu aizstāve, tēvijas kara organizētāja pret in-terventiem un krievu baltgvardiem, kas gribēja likvidēt tautas varu un atjaunot Krievijā buržuāzijas diktatūru.

1917. gada oktobrī nogāztā buržuāzija un muižnieki nenolika ieročus un nepakļāvās tautas varai. Saņemot eseru un meņše-viku, anarhistu un nacionālistu atbalstu, agrāk valdījušās šķiras izmantoja visus līdzekļus, gan sabotāžu, uzpirkšanu, kaitniecību, gan asiņainu teroru, lai gāztu proletariāta diktatūru, taču tās bija bezspēcīgas tautas priekšā. Savos centienos atjaunot Padomju zemē buržuāzijas un muižnieku varu un īpašumus, kontrrevolūcija nekautrējās aicināt ārvalstu karaspēku, piekrist bruņotai intervencijai, dzimtenes sadalīšanai un tās teritorijas iztirgošanai.

Ārvalstu imperiālisti, ko bija nobaidījusi imperiālisma ķēdes pārraušana Krievijā, bīdamies, ka Krievijas revolūcija iedegs revolūcijas ugunsgrēku viņu aizmugurē, uzsāka cīņu pret Padomju varu, sūtīja uz Padomju zemi savus bruņotos spēkus un pilnīgi atbalstīja Krievijas kontrrevolūciju. Tā izveidojās iekšējās un ārvalstu kontrrevolūcijas vienotais bloks. Trīs gadus interventi un baltgvardi pārplūdināja Padomju zemi ar asins straumēm, postīja tās rūpniecību, pilsētas un ciemus, uzspieda Padomju zemei bada blokādi, taču nespēja salauzt tautas masu pretošanos.

Partija saliedēja darbaļaudis un cēla tos tēvijas karam pret ārvalstu iebrukumu. Partija kara vajadzībām pakļāva visus mūsu zemes spēkus. Ar savu pareizo politiku tā panāca proletariāta un zemniecības savienības, kā arī visu Krievijas tautu savienības nostiprināšanos. Tā radīja varenu Sarkano Armiju, ko iedvesmoja apziņa, ka tās karš ir taisnīgs. Padomju zeme visas cilvēces priekšā nostājās kā miera, brīvības un neatkarības aizstāve.

Lai gan intervencijas un pilsoņu kara apstākļos stāvoklis bija grūts, partijā tika ievērotas partijas dzīves un kolektīvās vadības ļeņiniskās normas, regulāri tika sasaukti CK plēnumi, apspriedes, konferences un kongresi. Kara laikā partija noturēja divus kongresus, kuros izlēma tik svarīgus jautājumus kā jaunas programas pieņemšanu, jautājumu par plašu darbaļaužu masu iesaistīšanu padomju celtniecībā, par militāro celtniecību u. tml., vispārināja partijas pieredzi, ko tā bija guvusi, pirmo reizi vēsturē vadot sociālistiskās sabiedrības celtniecību, pieredzi, kas ir svarīga visam starptautiskajam proletariātam.

Tauta pārliecinājās, ka Komunistiskā partija spēj ne tikai celt un organizēt masas tautai naidīgās buržuāzijas un muižnieku varas likvidēšanai, bet arī organizēt valsts aizsardzību un iekšējās un starptautiskās kontrrevolūcijas apvienoto spēku sagrāvi atklātā kaujā. Eseri un meņševiki, anarhisti un buržuāziskie nacionālisti atmaskoja sevi ne tikai kā kontrrevolūcijas rokaspuišus, bet arī kā aktīvus tās dalībniekus, kā kontrrevolūcijas partijas. Apspiesto nāciju darbaļaudis pārliecinājās, ka komunistu partija ir patiesa tautas interešu aizstāve un proletariāta diktatūra ir vienīgā garantija visu nāciju brīvai attīstībai. Visu mūsu zemes tautu proletariāts un zemniecība saliedējās ap Komunistisko partiju.

Padomju tautas varonīgā cīņa, kas saistīja lielus imperiālistu spēkus un novājināja tos, atvieglināja Rietumu darbaļaužu cīņu pret savu zemju kapitālistiem un sekmēja apspiesto tautu nacionālās atbrīvošanās kustību pret imperiālismu. Darbaļaužu cīņa visā pasaulē un nacionālās atbrīvošanās kustības attīstība savukārt bija liels atbalsts Padomju varai.

Padomju zeme iekaroja iespēju mierīgi pastāvēt līdzās kapitālistiskajām valstīm un radīja apstākļus sekmīgai sociālisma celtniecībai.

X NODAĻA PARTIJA CĪŅĀ PAR TAUTAS SAIMNIECĪBAS ATJAUNOŠANU (1921. — 1925. g.)

I. Starptautiskais un iekšējais stāvoklis pec pilsoņu kara beigām.

Diskusija par arodbiedrībām

Pēc tam kad no Padomju zemes bija izdzīti interventi un baltgvardi, Komunistiskajai partijai un padomju tautai izvirzījās uzdevums veikt plašu sociālisma celtniecību.

Pāreja uz mierīgu sociālisma celtniecību notika sarežģītos starptautiskos un iekšējos apstākļos. Pasaules buržuāzija, zaudējusi kauju ar strādniekiem un zemniekiem kara laukā, neatteicās no saviem nodomiem iznīcināt padomju iekārtu. Viņa perināja plānus, kā nožņaugt Padomju varu ekonomiski.

Bet imperiālistu nodomu realizēšanu traucēja kapitālistiskajā pasaulē pastāvošās pretrunas starp valstīm un šķirām. 1920. gadā kapitālistiskajās zemēs izcēlās ekonomiskā krize. Fabrikas un rūpnīcas tika slēgtas. Strādniekus izmeta uz ielas. Bezdarbnieku un daļējo bezdarbnieku skaits pieauga līdz 40 miljoniem. Ekonomiskā krize saasināja pretrunas starp Angliju un Franciju, Angliju un ASV, ASV un Japānu, Japānu un Angliju. Katra no šīm imperiālistiskajām lielvalstīm tiecās izkļūt no kri-zes uz citu zemju un vispirms uz Padomju zemes rēķina.

Saasinājās arī šķiru pretrunas. Buržuāzija visā pasaulē sāka uzbrukumu strādnieku šķiras iekarojumiem, ko tā bija izcīnījusi 1919. un 1920. gada revolucionāro uzplūdu laikā. Strādnieki atsita buržuāzijas uzbrukumu. Anglijā 1921. gada aprīlī plašu streiku uzsāka kalnrači, protestēdami pret darba algas pazemināšanu. Tai pašā gadā Vācijā (Hamburgā, Mansfeldas kalnrūpniecības rajonā un vairākās Vidusvācijas pilsētās) strādnieki sāka sacelšanos, ko buržuāzija apspieda ar sociāldemokrātu palīdzību. Sīvas šķiru cīņas norisinājās arī citās Eiropas zemēs.

Imperiālistu pozicijas vājināja pieaugošā nacionālās atbrīvošanās kustība kolonijās un puskolonijās — Indijā, Irānā, Turcijā, Afganistānā, Ķīnā un citās zemēs.

V. I. Ļeņins raksturoja KSFPR starptautisko stāvokli kā zināmu līdzsvaru, kas, būdams gan joti nestabils, tomēr dod sociālistiskajai republikai iespēju pastāvēt un attīstīties, lai gan tā atrodas naidīgā kapitālistiskā ielenkumā.

Imperiālistisko lielvalstu valdošajās aprindās jautājumā par attiecībām ar Padomju zemi bija divas galvenās tendences. Vieni tiecās attīstīt ekonomiskās attiecības ar padomju republikām, pie kam lielākā daja joprojām cerēja, ka Padomju valsts deģenerēsies un ka būs iespējams pakļaut koloniālā verdzībā Krieviju, Ukrainu, Kaukāzu un Vidusāziju. Citi domāja, ka jānogaidot izdevīgs brīdis un jāatsākot bruņota intervencija. Atkarībā no politiskās situācijas dažādās buržuāziskajās zemēs pastiprinājās te viena, te otra tendence. Militāra uzbrukuma draudi Padomju zemei nebija novērsti. «Nav jāaizmirst,» norādīja V. I. Ļeņins, «ka no katra iebrukuma mēs vienmēr atrodamies mata galā» (Raksti, 33. sēj., 118. lpp.). Tāpēc, viņš teica, Sarkanās Armijas nostiprināšana un tās kaujas spēju palielināšana joprojām paliek partijas un Padomju valdības uzdevums.

Padomju zemes iekšējais stāvoklis bija ārkārtīgi grūts. Padomju republikas ekonomika bija tādā pašā līmenī kā cara Krievijas ekonomika XIX gadsimta otrajā pusē. Tādējādi padomju ekonomikas atjaunošana un attīstīšana bija jāsāk no ārkārtīgi zema līmeņa. Tautas saimniecību bija izpostījis imperiālistiskais karš un pilsoņu karš, kā arī ārvalstu militārā intervencija. Interventi un baltgvardi bija galīgi dezorganizējuši dzelzceļa transportu, applūdinājuši lielāko daļu Dotibasa šahtu un raktuvju, nodarījuši milzīgus zaudējumus Baku naftas rajonam un izpostījuši daudz fabriku un rūpnīcu. Lielrūpniecības produkcija 1920. gadā salīdzinājumā ar pirmskara laiku bija samazinājusies gandrīz septiņkārt. Sevišķi grūts stāvoklis bija metalurģijā. 1920. gadā izkausēja tikai 116 tūkstoši tonnu čuguna, tas ir, apmēram 3 procentus no pirmskara produkcijas. Ogles ieguva trīsreiz mazāk nekā pirms kara, naftu — gandrīz divarpus reizes mazāk, bet kokvilnas audumu ražošana bija samazinājusies divdesmit reizes. Kurināmā un izejvielu trūkuma dēļ nedarbojās lielākā daļa uzņēmumu. Uz katru iedzīvotāju ražoja mazāk nekā vienu kilogramu čuguna un mazāk nekā vienu metru kokvilnas audumu. Iedzīvotājiem ļoti trūka visnepieciešamāko rūpniecības izstrādājumu.

Ārkārtīgi izpostīta bija arī lauksaimniecība. Lauksaimniecības produkcija 1920. gadā bija 65 procenti no cariskās Krievijas lauksaimniecības produkcijas. Nepietika maizes un citu visnepieciešamāko pārtikas produktu. Rūpniecības centru strādnieki cieta badu. Glābdamies no bada, daudzi aizgāja uz laukiem. 1920. gadā bija gandrīz divreiz mazāk rūpniecības strādnieku nekā 1913. gadā. Strādnieku šķira sadrumstalojās, un viena tās daļa deklasējās. Līdz ar to proletariāta diktatūras

sociālā bāze kļuva vājāka un Padomju varas pastāvēšana bija apdraudēta, jo sīkburžuāziskā zemē, kur ir tikai neliels proletariāta slānis, pārvaldīt valsti ir ārkārtīgi grūti. Pastāvot dziļajam saimnieciskajam sabrukumam, sīkburžuāziskās stihijas radītās briesmas bija sevišķi lielas. Bet sīkburžuāziskā stihija, kā teica V. I. Ļeņins, bija briesmīgāka par visiem Deņikiniem, Kolčakiem un Judeņičiem kopā. Ekspluatatoru šķiras — muižnieki un lielburžuāzija — bija likvidētas. Apmēram divi miljoni muižnieku un kapitālistu, ieskaitot viņu ģimenes locekļus, bija aizbēguši uz ārzemēm. Daudzi no viņiem kļuva par imperiālistu aģentiem. Naidīgi noskaņotie elementi, kas nebija varējuši patverties aiz Padomju zemes robežām, visiem spēkiem pūlējās uzrīdīt zemniekus strādniekiem, izjaukt viņu savienību un gāzt proletariāta diktatūru. Bez tam Padomju zemē bija palikusi ekspluatatoru šķira — kulaki. Lai gan kulaku spēks bija stipri iedragāts pilsoņu kara laikā, tomēr no kulakiem Padomju varai draudēja lielas briesmas.

1921. gada sākumā līdzās ekonomiskajām grūtībām radās lielas politiska rakstura grūtības. Zemnieki vairs nebija mierā ar pārtikas repartīciju, kas tiem laupīja savas saimniecības attīstīšanas stimulu. Strādnieku šķiras un zemniecības savienības militāri politiskā forma, kas bija izveidojusies pilsoņu kara un intervencijas gados, mierlaika apstākļos vairs nebija pietiekama. Zemniekus kā preču sīkražotājus neapmierināja pārtikas repar-tīcijas sistēma. Viņi gribēja brīvi rīkoties ar sava darba produktiem, pārdot tos tirgū un pirkt rūpniecības preces. Zemnieku neapmierinātību izmantoja kontrrevolucionāro partiju paliekas — kadeti, eseri, meņševiki, anarhisti un buržuāziskie nacionālisti. Izmantojot Padomju zemes grūtības, kādas tai radās, pārejot no kara uz mierīgu celtniecību, viņi uzsāka drudžainu darbību pret Padomju varu. Vairākās vietās Tambovas guberņā, Ukrainā, pie Donas un Sibīrijā tiem izdevās uzkūdīt zemniekus uz sacelšanos.

1921. gada marta sākumā sākās dumpis Kronštatē. Kron-štates matrožu sastāvs pilsoņu kara laikā bija krasi mainījies. Labākie no vecajiem jūrniekiem bija aizgājuši uz fronti aizstāvēt Padomju varu. Viņu vietā flotes sastāvu papildināja ar lauciniekiem, kas bija politiski neapzinīgi un pauda zemnieku neapmierinātību ar pārtikas repartīciju. Eseri, meņševiki, anarhisti un baltgvardi, izmantojot boļševiku organizācijas novājināšanos Kronštatē, sāka negantu aģitāciju pret pārtikas repartīciju.

Pilsoņu karā sakautā kontrrevolucionārā buržuāzija neuzdrošinājās atklāti nostāties pret Padomju varu un mainīja cīņas taktiku. Kronštates dumpja vadītāji izvirzīja masu krāpšanai domātu lozungu «Varu padomēm, bet ne partijām!». Ar šo lozungu kontrrevolūcija mēģināja vest masas cīņā, lai satriektu revolūciju un iznīcinātu padomju iekārtu. So mērķi slēptā formā izteica kadetu partijas bijušais līderis emigrants Miļu-

kovs, izvirzīdams lozungu «Padomes bez komunistiem!». Kontrrevolūcija gribēja atstumt komunistus no padomju vadīšanas, nodibināt buržuāzijas diktatūru un atjaunot Krievijā kapitālistisko iekārtu.

Starptautiskā buržuāzija savā presē dēvēja Kronštates dumpi par «tautas revolūciju», tā maskojot savus pret tautu vērstos nodomus un darbus. Viņa sūtīja savus aģentus uz Kronštati, uzdodama pārvērst to par sacelšanās Viskrievijas centru. Buržuāzija uzskatīja Kronštates cietoksni par nepieejamu Padomju varas Bruņotajiem Spēkiem.

Taču Sarkanās Armijas karavīriem neeksistēja nepieejami cietokšņi. Ne fortu viesuļuguns, ne cīnītāju bojā eja, tiem pārejot plāno ledu, — nekas neapturēja drosmīgos padomju karavīrus. Drošsirdības un varonības paraugu rādīja KK(b)P X kongresa delegāti, ar K. J. Vorošilovu priekšgalā piedalīdamies dumpja apspiešanā. 1921. gada 18. martā cietoksnis tika triecienā ieņemts. Kronštates dumpis bija likvidēts.

Notikumi Kronštatē, Sibīrijā un citā^ vietās spilgti parādīja, ka Padomju zemē ir politiska krize. V. I. Ļeņins to raksturoja šādi: «...mēs atdūrāmies pret lielu, — man šķiet, pret vislielāko — Padomju Krievijas iekšējo politisko krizi, kas radīja neapmierinātību ne vien ievērojamā daļā zemniecības, bet arī strādniekos» (Raksti, 33. sēj., 375. lpp.).

Daļa strādnieku, it sevišķi to, kuri bija saistīti ar laukiem, ļāvās sīkburžuāziskās stihijas ietekmei. Ciezdami badu, šie strādnieki izteica neapmierinātību ar Padomju varas ekonomisko politiku. Dažos uzņēmumos pat izcēlās streiki. Saprazdams, cik bīstams ir stāvoklis, kas izveidojies Padomju zemē, V. I. Ļeņins sāka izstrādāt pasākumus pārejai no pilsoņu kara periodam derīgās politikas uz jaunu politiku, uz kuras pamata varētu realizēt mierīgu sociālisma celtniecību.

Padomju zemes politiskā krize atspoguļojās arī partijā. Grūtais stāvoklis, kādā republika atradās 1920. gada beigās, radīja svārstības nestabilajos partijas biedros, to skaitā arī daļā vadošo darbinieku. Tas izpaudās pirmām kārtām jautājumā par arodbiedrību lomu sociālistiskās sabiedrības uzcelšanā.

Ar arodbiedrību palīdzību partijai vajadzēja iedvesmot strādniekus varonīgam darbam. Bet pilsoņu kara laikā arodbiedrības bija stipri vien novājinājušās. Partijai izvirzījās uzdevums nostiprināt arodbiedrības, palieliņāt to lomu un autoritāti. Arodbiedrību darbu vajadzēja pārkārtot atbilstoši miera laika apstākļiem.

1920. gada novembrī Viskrievijas V arodbiedrību konferencē partija izvirzīja jautājumu par atteikšanos no militārajām darba metodēm arodbiedrībās un pāreju uz plašu demokrātiju, tas ir, lai vadošos orgānus vēlētu un nevis kooptētu vai ieceltu; lai regulāri notiktu arodbiedrību biedru kopsapulces, kas kara laikā gandrīz nemaz netika sasauktas; lai vēlētie orgāni sniegtu

pārskatus par savu darbu. Pret strādnieku demokrātijās ieviešanu arodbiedrībās nostājās Trockis. Viņš centās panākt, lai tajās lietotu komandēšanas un administrēšanas metodes, kādas viņš bija praktizējis, būdams Dzelzceļu un ūdensceļu trans-portstrādnieku apvienotās arodbiedrības Centrālās komitejas (Ceklrana) vadītājs. Viņš uzskatīja par arodbiedrību darbības aktivizēšanas vienīgo līdzekli arodbiedrību vadošo kadru «pār-purināšanu» no augšas līdz apakšai administratīvā kārtā.

Jautājums par arodbiedrībām būtībā bija jautājums par metodēm, kā pieiet darbaļaužu masām, par paņēmieniem, kā viņas iesaistīt sociālisma celtniecībā, par masu vadīšanas metodēm. V. I. Ļeņins teica, ka «īstās domstarpības» ar Trocki jautājumā par arodbiedrībām ir domstarpības «jautājumā par metodēm, kā pieiet masām, kā iekarot masas, kā šaistities ar masām. Lūk, lietas būtība» (R a k s t i, 32. sēj., 4. lpp.).

Jautājumu par arodbiedrībām apsprieda partijas CK. Tika nodibināta komisija, kurā ietilpa pieci CK locekļi. Tajā bija ari Trockis. CK pieņēma lēmumu, ka nevajag plaši apspriest Centrālajā Komitejā iezīmējušās domstarpības jautājumā, par arodbiedrībām.

Taču Trockis, pārkāpdams partijas disciplīnu, darīja sabiedrībai zināmas CK domstarpības, pavēstīdams savā un savu domubiedru grupas vārdā, ka nepiekrītot CK līnijai. Viņš paziņoja, ka gaidāmajam partijas X kongresam vajadzēšot izvēlēties starp divām galvenajām platformām — Ļeņina un Trocka, un raidīja partijai izaicinājumu ievēlēt X kongresa delegātus pēc platformām.

Ar šo Trocka paziņojumu sākās frakcionārā cīņa pret partiju.

CK janvāra plēnums (1921. gadā) nosodīja Trocka publisko paziņojumu par domstarpībām Centrālajā Komitejā. Plēnums diskusiju uzskatīja par kaitīgu, taču, lai izsistu Trockim ieročus no rokām, tas nolēma atklāt diskusiju un atzina, ka ir pieļaujams delegātus KK(b)P X kongresam vēlēt pēc platformām. CK bija pārliecināta, ka tas veicinās Trocka un citu oportūnistu atmaskošanu.

Tā Trockis partijai uzspieda diskusiju Padomju zemei visai grūtā brīdī, atraujot partijas spēkus no saimniecisko uzdevumu risināšanas.

Diskusijas laikā radās arī citas opozicionāras platformas: «strādnieku opozīcijas» grupa ar Sļapņikovu priekšgalā, «demokrātiskā centrālisma» grupa ar Sapronovu un «bufera» grupa ar Buharinu priekšgalā.

Grupu un platformu pastāvēšana partijā bija izskaidrojama ar sīkburžuāziskās stihijas ietekmi uz svārstīgajiem partijas biedriem. 1920. gada beigās partijā bija vairāk nekā pusmiljons biedru. Pēc sava sociālā sastāva partija nebija vienveidīga: strādnieku tajā bija mazāk nekā puse, zemnieku — apmēram ceturtā daļa, bet pārējie bija kalpotāji un mājrūpnieki. Daudziem

partijas biedriem vēl nebija boļševistiska rūdījuma. Bez tam partijā bija iestājušies daži agrākie meņševiki, eseri, bundisti un borotjbisti, kas bija paziņojuši, ka pārejot boļševisma pozicijās. Viņus pirmām kārtām pārņēma sīkburžuāziskās svārstības. Kad Padomju zemē vairākās vietās sākās kontrrevolucionāra sacelšanās, šādus svārstīgus partijas biedrus pārņēma panika. Tā, piemēram, Trockis sakarā ar Kronštates dumpi teica, ka Padomju varai pienācis gals, ka «dzeguze jau nokūkojusi».

Jautājumā par arodbiedrībām, to lomu un darbību katra opozicionārā grupa izvirzīja savas prasības.

Trockistu lozungs bija tūlītēja arodbiedrību pārvalstiskošana. Viņi prasīja arodbiedrību pārvēršanu par valsts aparāta piedēkli, arodbiedrību sapludināšanu ar valsti, ražošanas pārvaldes funkciju nodošanu arodbiedrībām kā valsts orgāniem. Tāda bija arodbiedrību pārvalstiskošana. Trockistu platforma atņēma arodbiedrībām funkciju aizstāvēt strādnieku masu materiālās, sadzīves un kultūras intereses un audzināt šīs masas sociālisma garā. Ar to, teica Trockis, esot jānodarbojas Padomju varas orgāniem. Pārliecināšanas metodes vietā Trockis izvirzīja piespiešanas, kailas administrēšanas metodi. Viņš prasīja militarizēt strādnieku darbu un lietot militāras metodes arodbiedrībās un ražošanā.

Trocka platformas realizēšana faktiski būtu novedusi pie arodbiedrību likvidēšanas, pie proletariāta diktatūras iedragā-šanas.

«Strādnieku opozīcijas» grupa prasīja tautas saimniecības pārvaldīšanu nodot arodbiedrībām — «Viskrievijas ražotāju kongresam». Viņa gribēja TSAP aparātu pa daļām nodot attiecīgajām arodbiedrībām un arodbiedrības nostatīja pretī Padomju valstij un partijai. Trockisti cīnījās par arodbiedrību pārvalstis-košanu, turpretim «strādnieku opozīcija» rīkojās pretēji — tā ierosināja valsti «pārarodbiedriskot», t. i., pakļaut arodbiedrībām, padarīt valsts lomu par nulli. Tas nozīmēja noliegt proletāriskās valsts vadošo lomu tautas saimniecībā. «Strādnieku opozīcijas» uzskati būtībā bija anarhosindikālistiski, jo tieši anarhosindi-kālisms pretēji marksismam noliedz proletāriskās valsts nepieciešamību, pārejot no kapitālisma uz komunismu. Anarhosindi-kālisti ir pret strādnieku šķiras partiju un tās vadošo lomu cīņā par sociālistiskās sabiedrības uzcelšanu. Viņi uzskata arodbiedrības par vienīgajām proletariāta organizācijām, kas- esot spējīgas ņemt varu savās rokās un vadīt ražošanu bez partijas un valsts. Tās pašas idejas bija pamatā «strādnieku opozīcijas» platformai arodbiedrību jautājumā.

«Demokrātiskā centrālisma» grupa prasīja, lai TSAP prezidiju izvirzītu arodbiedrības, lai partijā būtu frakciju un grupu brīvība, lai vadošajos partijas un padomju orgānos tiktu ievēlēti frakciju un grupu izvirzītie atbildīgie darbinieki. «Decisti»

uzstājās pret vienvadību un stingru disciplīnu uzņēmumos, pret centrālismu pārvaldīšanā. Viņi klaigāja par arodbiedrību birokrātisku namirdināšanu. V. I. Ļeņins šo grupu nosauca par frakciju, kas «skaļāka par visiem kliedzējiem», un tās platformu — par eseriski meņševistisku.

Buharina grupa diskusijā nāca klajā ar tā saucamo «bufera» platformu. Par «bufera» platformu to sauca tādēļ, ka Buharins centās samierināt trockismu ar ļeņinismu, pūlējās uzņemties bufera lomu. divu platformu — V. I. Ļeņina, tas ir, partijas platformas, un Trocka, tas ir, antipartejiskas grupas platformas sadursmē. Sastādot savu platformu, Buharins dažas formulas aizguva no V. I. Ļeņina, bet dažas — no Trocka. Buharinieši prasīja, lai arodbiedrības izvirzītu savus kandidātus saimniecības pārvaldes aparātam un lai šie kandidāti būtu obligāti vadošajiem padomju orgāniem. V. I. Ļeņins to raksturoja kā novirzienu uz sindikālismu. Buharina platformu viņš nosauca par «idejiskā sabrukuma kalngaliem». Buharina «bufera» platforma būtībā bija troekisma aizstāvēšana. Tāpēc nebija nejaušība, ka Buharins drīz no tās atteicās un pievienojās Trocka platformai.

Platformā, ko bija parakstījis V. I. Ļeņins, J. E. Rudzutaks, J. V. Staļins un citi partijas CK locekļi («desmitu platforma»), arodbiedrības tika uzlūkotas kā pievadi no partijas uz masām, kā komunisma skola.

V. I. Ļeņins norādīja uz arodbiedrību ārkārtīgi svarīgo lomu proletariāta diktatūras realizēšanā, jo arodbiedrības ir valdošās šķiras vismasveidīgākā organizācija. «Bet tā nav valsts organizācija,» rakstīja V. I. Ļeņins par arodbiedrībām, «tā nav piespiešanas organizācija, tā ir audzināšanas organizācija, iesaistīšanas, apmācīšanas organizācija, tā ir skola, pārvaldīšanas skola, saimniekošanas skola, komunisma skola» (Raksti, 32. sēj.,

2. lpp.).

Arodbiedrības veido Komunistiskās partijas sakarus ar masām. Partija vada bezpartejisko strādnieku masu, izglītodama, sagatavodama, apmācīdama un audzinādama «vispirms strādniekus, bet pēc tam arī zemniekus» (Raksti, 32. sēj., 29. lpp.). Veikdama audzināšanas darbu ar arodbiedrību palīdzību, partija cenšas panākt, lai katrs arodbiedrības biedrs apzinātos, ka nepieciešams celt sava darba ražīgumu, lai tiktu celts visas padomju tautas darba ražīgums. Noteicot arodbiedrību uzdevumus,’ V. I. Ļeņins norādīja:

«Pašas galvenās un pašas dziļākās proletariāta intereses pēc tam, kad viņš iekarojis valsts varu, ir produktu daudzuma palielināšana, sabiedrības ražošanas spēku pacelšana milzīgos apmēros» (Raksti, 33. sēj., 157. lpp.).

Par arodbiedrību galvenajām funkcijām sociālistiskās saimniecības celtniecībā V. I. Ļeņins uzskatīja to piedalīšanos

Padomju valsts plānošanas un saimniecības orgānos, cīņu par darba ražīguma celšanu un darba disciplīnas nostiprināšanu, administratoru sagatavošanu un izvirzīšanu no strādniekiem un vispār no darbaļaužu masām. Arodbiedrību darbība izpaužas plašā strādnieku demokrātijās attīstīšanā, cīņā pret birokrātismu un administrēšanu, biedru audzināšanā un viņu radošās aktivitātes attīstīšanā. Arodbiedrības gādā par strādnieku materiālajām un garīgajām interesēm, tās dod kadrus valsts un saimnieciskajam aparātam. Arodbiedrību darbības pamatā ir pārliecināšanas metode, bet piespiešanai ir blakus nozīme.

Diskusijā, kas bija asa un neparasti plaša, uzvarēja V. I. Ļeņina viedoklis arodbiedrību jautājumā. Tikai dažās partijas organizācijās opozicionāro grupu platformas ieguva balsu vairākumu.

Ļoti grūtajos apstākļos, kad turklāt pieauga arī sīkburžuā-ziskā stihija, apstākļos, kad pastāvēja kapitālistiskais ielenkums, diskusija, kā norādīja V. I. Ļeņins, bija nepieļaujama greznība. Revolūcijas ienaidnieki cerēja uz cīņu pašā boļševiku partijā un uz tās šķelšanos, gaidīdami, ka tas novedīs pie Padomju varas sabrukuma.

Pārvaldīt valsti, kas turklāt pamatos bija sīkburžuāziska, vadīt miljonu masas sociālisma celtniecībā varēja tikai ar vienu obligātu un izšķirošu nosacījumu — ja partija ir vienota, monolīta, ideoloģiski izturēta, ja tās rindās ir dzelzs disciplīna un ja tā ir neiecietīga pret oportūnistiskām svārstībām un frakcijām. Tāpēc katrā ziņā vajadzēja likvidēt frakcijas un grupē-, jumus partijā. Citādi nebija iespējams izbeigt politisko krizi Padomju zemē, sekmīgi atsist jaunos imperiālistu uzbrukumus un atrast pareizo ceļu sociālisma uzcelšanai.

Visus šos jautājumus atrisināja partijas X kongress.

2. Partijas X kongress. Pāreja uz jauno ekonomisko politiku

Partijas X kongress notika 1921. gadā no 8. līdz 16. martam. Kongresā bija pārstāvēti vairāk nekā 700 tūkstoši partijas biedru. Kongresa dienas kārtībā bija Cl< pārskats, jautājumi par partijas vienību, par arodbiedrībām, nacionālais jautājums, par re-partīcijas nomainīšanu ar pārtikas nodokli un citi jautājumi.

V. I. Ļeņins nolasīja referātus par CK politisko darbību, par repartīcijas nomainīšanu ar naturālo nodokli, par partijas vienību un anarhosindikālistisko novirzienu.

Kongress izskatīja jautājumu par pāreju no kara komunisma uz jauno ekonomisko politiku. Sis jautājums bija tieši saistīts ar jautājumu par abu galveno šķiru — strādnieku šķiras un zemniecības savstarpējām attiecībām. Būtībā tas nozīmēja, ka

strādnieku šķirai vajadzēja celt sociālismu katrā ziņā kopā ar darba zemniecību, kas bija iedzīvotāju lielum lielais vairākums Krievijā. Muižniekus un kapitālistus varēja ekspropriēt un padzīt, bet sīkražotājus, kādi bija darba zemnieki, «nevar padzīt, tos nevar apspiest, ar viņiem jāsadzivo, tos var (un vajag) pārveidot, pāraudzināt tikai ar ļoti ilgu, lēnu, uzmanīgu organizatorisku darbu» (Raksti, 31. sēj., 25. lpp.). Tā mācīja V. I. Ļeņins. Vajadzēja palīdzēt darba zemniecībai vispirms atjaunot savu saimniecību, bet pēc tam pakāpeniski pāriet no sadrumstalotās individuālās sīksaimniecības uz sabiedriskotu ma-šinizētu zemkopību lielsaimniecībās, kas dotu produktu pārpilnību. Tas bija ļoti grūts sociālistiskās celtniecības uzdevums. Krievijā tas bija sevišķi grūts tādēļ, ka tā bija atpalikusi un izpostīta zeme. Bet šis uzdevums bija jāatrisina par katru cenu, jo citādi nevarēja uzcelt sociālismu. Risinot šo uzdevumu, tika ievērotas agrākās formas, kādās izpaudās rūpniecības sakari ar lauksaimniecību.

Lauku ekonomiskie sakari ar pilsētu simtiem gadu ilgi bija izpaudušies lauksaimniecības produktu apmaiņā pret rūpniecības precēm. Apmaiņa notika tirgū ar naudas palīdzību, pērkot un pārdodot. Notiekot pārejai no kapitālisma uz sociālismu, kad ekonomikā pastāvēja vairākas formas, valsts rūpniecības tirdznieciskā saikne ar preču sīkražotāju zemnieku saimniecību bija nenovēršama un objektīvi nepieciešama. Tā bija vienīgā pareizā forma pilsētas un lauku ekonomiskajiem sakariem. Padomju vara to sāka izmantot tūlīt pēc Oktobra apvērsuma. Bet pilsoņu karš izjauca šo sakaru formu. Pirkšanas un pārdošanas vietā vajadzēja noteikt pārtikas repartīciju.

V. I. Ļeņins mācīja, ka proletariāta diktatūras augstākais princips ir strādnieku šķiras un zemniecības savienība. Zemnieku neapmierinātība ar pārtikas repartīciju miera laika apstākļos draudēja izjaukt šo savienību. Lai no šīm briesmām izvairītos, bija vajadzīga tāda politika, kas stimulētu lauksaimniecības un visas Padomju Krievijas ražošanas spēku attīstību. Lai attīstītu sociālisma celtniecību, vispirms vajadzēja atjaunot tautas saimniecību. Jāsāk bija ar lauksaimniecību, kas bija ārkārtīgi izpostīta un tādēļ nevarēja apmierināt rūpniecības centru vajadzības pēc maizes un ražošanas izejvielām. Bet bez tā nevarēja atjaunot un attīstīt rūpniecību, it sevišķi smago rūpniecību, kas ir sociālistiskās ekonomikas pamats. Tādējādi lauksaimniecības atjaunošana un attīstīšana tai laikā bija galvenais posms, pie kura turoties varēja izvilkt visu sociālisma celtniecības ķēdi.

Jautājums par strādnieku šķiras un zemniecības savstarpējām attiecībām tika aplūkots CK politiskajā pārskatā un referātā par repartīcijas aizstāšanu ar naturālo nodokli. Te V. I. Ļeņins uzsvēra, ka nav cita veida daudzmiljonu zemniecības iesaistīšanai sociālisma celtniecībā kā tikai jaunā ekonomiskā politika, kas paredz pārtikas nodokļa ievešanu.

«...Jaunās ekonomiskās politikas būtība,» teica vēlāk V. I. Ļeņins, «ir proletariāta un zemniecības savienība, būtība ir proletariāta avangarda saikne ar zemniecības plašo lauku» (Raksti, 33. sēj., 140. lpp.).

Saikne jaunajos apstākļos varēja bāzēties uz saimnieciska pamata. V. I. Ļeņins norādīja, ka proletāriskajai valstij pārtikas nodokļa veidā jāņem no zemniekiem nevis visi pārtikas pārpalikumi, bet tikai daļa. Pārējā pārpalikumu daļa jāatstāj zemnieka rīcībā, lai viņš tos varētu brīvi pārdot tirgū. Tas stimulēs sīkzemnieka saimniekošanu. Personīgā ieinteresētība saņemt iespējami vairāk pārpalikumu, kas ceļ materiālo labklājību, mudinās zemnieku attīstīt savu saimniecību, un tas radīs strauju lauksaimniecības uzplaukumu visā valstī. Pamatojoties uz šādu uzplaukumu, varēs atjaunot un attīstīt valsts rūpniecību, nostiprināt sociālisma pozicijas Padomju zemes ekonomikā un radīt bāzi lauksaimniecības sociālistiskai pārkārtošanai.

Taču līdz ar pārtikas nodokļa ievešanu radās tirdzniecības brīvība. Bet tirdzniecības brīvība nozīmēja zināmu kapitālisma atdzīvošanos, kulaku spēku pieaugšanu, sīku privātu uzņēmumu atvēršanu un privātās tirdzniecības atļaušanu. Tirdzniecības brīvība nozīmēja sociālisma cīņu ar kapitālismu uz dzīvību un nāvi.

Vai līdz ar brīvās tirdzniecības pieļaušanu nedraudēja briesmas Padomju varai, sociālisma liktenim? Zināmā mērā draudēja. Taču šīs briesmas nebija bīstamas, jo valsts rokās atradās tautas saimniecības komandējošās virsotnes: rūpniecība, bankas, dzelzceļu un ūdensceļu transports, ārējā tirdzniecība un zeme. Ku-. laku spēku pieaugšanu ierobežoja valsts pasākumi no augšas. Pār privāto kapitālu, kas jaunās ekonomiskās politikas apstākļos kļuva rosīgs, tika noteikta valsts kontrole, un tā attīstību pieļāva tikai zināmās robežās. V. I. Ļeņins ierosināja privāto kapitālu ievadīt valsts kapitālisma gultnē.

Kā uz vienu no valsts kapitālisma formām V. I. Ļeņins norādīja uz iespēju nodot koncesijā (iznomāt) ārzemju kapitālistiem atsevišķus uzņēmumus, lai saņemtu no tiem rūpniecības produkciju. Līdz ar to būtu iespējams straujāk atjaunot padomju lielrūpniecību, pirmām kārtām smago rūpniecību. Strādādami Padomju valsts kontrolē, valsts kapitālistiskie uzņēmumi būtu sociālisma palīgi. Tāpēc no zināmas kapitālisma atjaunošanās nav ko baidīties.

V. I. Ļeņina referātu par repartīcijas aizstāšanu ar naturālo nodokli KK(b)P X .kongresa delegāti vienprātīgi atzina par pareizu. Kongress ierosināja valdībai pārtikas repartīciju nekavējoties nomainīt ar pārtikas nodokli. Turklāt kongress izteicās par to, lai pārtikas nodoklis būtu ievērojami mazāks nekā nodevas saskaņā ar pārtikas repartīciju.

Kongress deva direktīvu trūcīgos zemniekus atbrīvot no dažiem, bet izņēmuma gadījumos pat no visiem naturālā nodokļa

veidiem, centīgajiem saimniekiem dot atvieglojumus un vietējā saimnieciskā apgrozījuma robežās atļaut tirgoties ar produktu pārpalikumiem.

Jaunā ekonomiskā politika nodrošināja stingru strādnieku šķiras un zemniecības ekonomisko un politisko savienību sociālisma celšanā.

Padomju valsts jaunā ekonomiskā politika bija vienīgā pareizā politika, pārejot no kapitālisma uz sociālismu. Tā bija domāta, lai nostiprinātu proletariāta un zemniecības savienību, lai nostiprinātu proletariāta diktatūru un attīstītu Padomju zemes ražošanas spēkus sociālisma virzienā; tā bija domāta, lai zināmās robežās pieļautu kapitālismu, tautas saimniecības komandējošām virsotnēm paliekot proletāriskās valsts rokās; tā bija domāta sociālistisko elementu cīņai ar kapitālistiskajiem elementiem, sociālistisko elementu uzvarai, ekspluatatoru šķiru iznīcināšanai un sociālisma uzcelšanai PSR Savienībā.

Sākumā jaunā ekonomiskā politika salīdzinājumā ar kara komunismu nozīmēja atkāpšanos līdz zināmai robežai. Atkāpšanās mēdz būt divējāda veida. Partijas vai armijas atkāpjas, kad ir sakautas. Bet gadās arī tā, ka partijas vai armijas atkāpjas, nebūdamas sakautas. Ar uzvarām virzīdamās uz priekšu, tās atraujas no aizmugures bāzes, un tāpēc uzbrukums var ciest neveiksmi. Tad partijas vai armijas atkāpjas uz savu aizmuguri, lai ciešāk ar to saistītos; uz zināmu laiku ietur atkāpšanās taktiku, lai pēc tam pārietu jaunā uzbrukumā, kas beigtos ar pilnīgu uzvaru. Šāda veida atkāpšanos partija izdarīja, uzsākot jauno ekonomisko politiku.

V. I. Ļeņins teica, ka pilsoņu kara gados mēs savā kustībā uz sociālismu bijām aizskrējuši pārāk tālu uz priekšu un mums draudēja briesmas atrauties no aizmugures, t. i., no zemniecības. V. I. Ļeņins salīdzināja sociālisma celšanas paņēmienus pilsoņu kara laikā ar triecienuzbrukumu cietoksnim. Viņš teica, ka kara komunisma laikā mēs mēģinājām kapitālismu pilsētās un laukos sagraut triecienuzbrukumā, t. i., «ar visīsāko, straujāko, tiešāko paņēmienu pāriet uz sociālistiskiem ražošanas un sadalīšanas pamatiem» (Raksti, 33. sēj., 66. Ipp.). Bet pieredze rādīja, ka nepieciešams kapitālisma cietoksni ilgstoši aplenkt, lai šī pāreja būtu sekmīga. «... Nevis triecienuzbrukums,» teica V. I. Ļeņins, «bet ļoti smagais, grūtais un nepatīkamais uzdevums izdarīt ilgstošu aplenkšanu...» (Raksti, 33. sēj., 67. Ipp.).

Tāpēc vajadzēja uz laiku atkāpties tuvāk savai aizmugurei, pārgrupēt spēkus un ar visu darbaļaužu masu sākt jaunu un izšķirošu uzbrukumu kapitālismam. V. I. Ļeņins teica, ka ar tādu nosacījumu, t. i., saglabājot saites ar zemniecību, padomju tautas tempi tās gaitā uz sociālismu būs tādi, par kādiem mēs tagad ne sapņot nevaram.

Pāreja uz jauno ekonomisko politiku bija straujš pagrieziens

no kara komunisma politikas. Komunistiem vajadzēja ātri orientēties jaunajā situācijā, mainīt sava darba metodes, pielāgojot tās jaunajai ekonomiskajai politikai, iemācīties saimniekot ar jaunām metodēm un iemācīties kulturāli tirgoties. Viņiem tas bija ārkārtīgi grūti, jo pagrīdē un cietumos viņiem neviens nebija mācījis vadīt tautas saimniecību un tirgoties, savas pašu pieredzes šai nozarē tiem nebija, un viņi nekur to arī nevarēja aizgūt, jo sociālismu vajadzēja celt pirmo reizi cilvēces vēsturē. V. 1. Ļeņins brīdināja, ka sociālisma celšana ir neticami grūta. Bet partija, ko bija audzinājis V. I. Ļeņins, grūtību nebijās un droši sāka realizēt jauno ekonomisko politiku, uzskatīdama to par vienīgo pareizo ceļu uz sociālismu.

X kongresa pieņemtajā jaunajā ekonomiskajā politikā izpaudās Komunistiskās partijas gudrība un V. I. Ļeņina ģeniālā tālredzība, kas pamatojās uz sabiedrības attīstības likumu dziļām zināšanām. V. I. Ļeņins bija pirmais marksists, kas teorētiski pamatoja proletāriskās valsts ekonomisko politiku. V. I. Ļeņins ar savu izstrādāto jauno ekonomisko politiku attīstīja tās tezes par sociālistiskās ekonomikas pamatu radīšanu, kuras viņš bija devis 1918. gada pavasarī savā darbā «Padomju varas kārtējie uzdevumi». Pieredze, kas tika gūta nākamajos gados, ceļot sociālismu PSR Savienībā, parādīja, ka V. I. Ļeņinam bijusi taisnība, parādīja viņa zinātniskās, marksistiskās paredzēšanas lielo spēku.

Jaunajai ekonomiskajai politikai ir starptautiska nozīme. V. I. Ļeņins teica, ka visur pasaulē, kur notiks proletāriskā revolūcija, strādnieku šķira sociālismu cels kopā ar zemniecību un jaunajai ekonomiskajai politikai raksturīgie pasākumi būs nenovēršami.

Jaunajai ekonomiskajai politikai bija starptautiska nozīme arī tādā ziņā, ka, nostiprinot un attīstot Padomju zemi — pasaules revolucionārās kustības bāzi un balstu, tā ietekmēja starptautisko revolūciju un visu pasaules vēstures gaitu.

«Pašreiz starptautisko revolūciju mēs lielāko tiesu ietekmējam ar savu saimniecisko politiku ...» teica V. I. Ļeņins, «šai darba laukā cīņa pārvirzīta vispasaules mērogā. Atrisināsim mēs šo uzdevumu, — un tad mēs pavisam droši un galīgi būsim uzvarējuši starptautiskā mērogā» (Raksti, 32. sēj., 400. lpp.).

KK(b)P X kongress apsprieda arī nacionālo jautājumu, kam bija pasaulvēsturiska nozīme. Šā jautājuma pareiza atrisināšana veicināja sekmīgu sociālisma celtniecību Padomju zemē un iedvesmoja koloniju un atkarīgo zemju tautas nacionālās atbrīvošanās cīņai. Nacionālais jautājums bija nesaraujami saistīts ar tautas saimniecības atjaunošanas uzdevumu, ar tās sociālistisko attīstību, pamatojoties uz jauno ekonomisko politiku. Nacionālais jautājums būtībā bija zemnieku jautājums, jo Padomju

zemes nacionālo nomaļu iedzīvotāji bija gandrīz vienīgi zemnieki. Iesaistīt atpalikušās tautas sociālisma celtniecībā nozīmēja iesaistīt tajā zemniecību. Jaunā ekonomiskā politika atbilda ne tikai krievu, bet ari visu citu Padomju zemes tautību zemniecības dziļākajām interesēm. Taču citu tautu zemniecībai bija savas īpatnības, un tai bija vajadzīga īpaša pieeja. Šās pieejas būtību iztirzāja J. V. Staļins savā referātā X kongresā «Par partijas kārtējiem uzdevumiem nacionālajā jautājumā», un tā izklāstīta kongresa pieņemtajā rezolūcijā. Uzdevums bija nodibināt pareizas agrākās valdošās nācijas strādnieku šķiras savstarpējās attiecības ar bijušo cariskās Krievijas koloniju zemniecību, lai apvienotu visu padomju republiku darbaļaužu spēkus cīņā par sociālismu. Carisms savu koloniju tautas, it sevišķi Vidusāzijā un Kaukāzā, turēja tumsībā un nezināšanā, saglabājot tur patriarhāli feodālas attiecības un ekonomisko atpalicību. Ražošanas spēku līmenis kolonijās bija ārkārtīgi zems.

Komunistiskā partija sev izvirzīja mērķi — likvidēt agrāk apspiesto tautu valstisko, saimniecisko un kultūras atpalicību. X kongress pieņēma lēmumu pacelt atpalikušo tautu attīstības līmeni līdz vairāk attīstīto tautu līmenim un likvidēt viņu faktisko nevienlīdzību. Tiesiskā nevienlīdzība bija likvidēta jau pirmajās Padomju varas dienās. Bet, lai likvidētu faktisko nevienlīdzību, bija vajadzīgs ne mazums laika un proletariāta pūliņu, Padomju zemes vairāk attīstīto tautu pūliņu, lai sniegtu materiālu palīdzību atpalikušajām brālīgajām tautām. Lai palīdzētu atpalikušajām nacionālajām nomalēm panākt Centrālo Krieviju, vispirms vajadzēja, kā bija norādīts kongresa lēmumā, attīstīt tajās rūpniecību, ceļot uzņēmumus tieši izejvielu avotu rajonos.

Lai ātrāk likvidētu atpalikušo tautu faktisko nevienlīdzību, kongress atzina, ka jāpalīdz tām attīstīt un nostiprināt padomju valstiskumu, saimniecības un varas orgānus, tiesu, presi, skolas, teātrus utt., kur lietotu dzimto valodu, kā arī paātrināt nacionālo kadru sagatavošanu.

Ļeņiniskās nacionālās politikas realizēšanu traucēja divi novirzieni — lielvalstiskais šovinisms un vietējais nacionālisms. Kongress aicināja enerģiski cīnīties ar tiem, pirmām kārtām ar lielvalstisko šovinismu kā ar galvenajām briesmām, jo tas draudēja iedragāt tautu vienību un brālību, tautām saliedējoties zem internacionālisma karoga cīņā par sociālistisko revolūciju.

KK(b)P X kongress īpašu uzmanību veltīja jautājumam par partijas vienību.

Kapitālistiskais ielenkums un milzīgā sīkburžuāzijas masa mūsu zemē bija labvēlīga vide oportūnismam un frakcionārismam pašā partijā. Trockisti, «strādnieku opozīcija», «demokrātiskie centrālisti» un citas oportūnistiskās grupas, turpinādamas frak-cionāru cīņu un prasīdamas frakciju un grupējumu brīvību, virzīja partiju uz šķelšanos. Viņas gribēja samazināt līdz nullei partijas vadošo lomu Padomju valstī. Partija sāka nesaudzīgu

ciņu pret oportūnismu un pret frakcionārajiem grupējumiem savās rindās.

V. I. Ļeņins aicināja kongresu uz visiem laikiem darīt galu frakcionārismam un aizliegt frakcijas un grupas partijā. V. I. Ļeņins mācīja, ka vienota griba, uzskati, rīcība un dzelzs disciplīna ir marksistiskās partijas attīstības likums, kas izslēdz jebkādu frakcionārismu un partijas disciplīnas pārkāpšanu.

«... Tikai ar tādu proletāriskās masas gribu,» teica V. I. Ļeņins, «proletariāts var zemnieciskā zemē realizēt savas diktatūras un vadības kolosālos uzdevumus» (Raksti, 32. sēj., 151. lpp.).

Kongress pieņēma V. I. Ļeņina ierosināto rezolūciju par partijas vienību. Tajā bija teikts:

«Kongress dod norādījumu nekavējoties likvidēt bez izņēmuma visas grupas, kas nodibinājušās uz tādas vai citādas platformas, un uzdod visām organizācijām ļoti stingri uzraudzīt, lai netiktu pieļauta nekāda frakciju uzstāšanās. Sā kongresa lēmuma neizpildīšanas gadījumā katrā ziņā jāseko tūlītējai izslēgšanai no partijas» («P S K P rezolūcijās...», I d., 466. lpp.).

Kongress uzdeva Centrālajai Komitejai ārkārtējā gadījumā izslēgt no partijas arī CK locekļus, ja viņi pārkāpj partijas vienību, organizē frakcijas un cenšas partiju sašķelt. «Tāda galēja līdzekļa lietošanas nosacījumam (pret CK locekļiem, CK kandidātiem un Kontroles komisijas locekļiem) jābūt CK plēnuma sasaukšanai, uzaicinot visus CK kandidātus un visus Kontroles komisijas locekļus» («P S K P rezolūcijās...», I d., 466. lpp.), kam jautājums par soda veidu jāizlemj ar divām trešdaļām balsu.

V. I. Ļeņina uzrakstītajā un kongresa pieņemtajā rezolūcijā par sindikālistisko un anarhistisko novirzienu partijā bija asi nosodīti «strādnieku opozīcijas» uzskati. šie uzskati nozīmēja pilnīgu sakaru saraušanu ar marksismu. Kongress norādīja, ka «strādnieku opozīcijas» uzskati ir politiskā ziņā ļoti bīstami proletariāta diktatūrai. «Strādnieku opozīcijas» idejas kongress kvalificēja kā antipartejiskas, kā sīkburžuāzisko svārstību izpausmi, kā sindikālistiskas un anarhistiskas. Rezolūcijā bija teikts, ka praksē «strādnieku opozīcijas» idejas vājina Komunistiskās partijas izturēto vadošo līniju un palīdz proletāriskās revolūcijas šķiriskajiem ienaidniekiem. So ideju propagandēšanu kongress atzina par nesavienojamu ar piederību pie KK(b)P.

X kongresa lēmumi par partijas vienību un par frakciju ne-pieļaujamību kļuva par nesatricināmu principu partijas dzvvē un celtniecībā. Tie apbruņoja partiju cīņā pret troekismu, nacionāl-novirzieniem un visādu citādu oportūnistisku novirzīšanos no ģenerālās līnijas.

Kongress lielu uzmanību veltīja partijas celtniecības jautājumiem, kas bija cieši saistīti ar partijas vienību un partijas vadošo lomu. Pilsoņu kara laikā partijas darbību raksturoja galējs organizatoriskais centrālisms, vadības kolektīvo metožu sašaurināšana, iecelšana un nevis ievēlēšana utt. Miera laika apstākļos jaunie uzdevumi prasīja mainīt partijas darba organizatoriskās formas un metodes. Kongress norādīja, ka nepieciešams atjaunot un attīstīt partijas iekšējo demokrātiju. Tas nozīmēja, ka vadošie orgāni no apakšas līdz augšai ir ievēlējami, ka viņiem jāsniedz pārskats par savu darbu, ka tie ir kontrolējami un ka ir pastiprināma kolektīvā vadība.

Partijas darba pamatā vajadzēja būt šādām metodēm: «plaši apspriest visus svarīgākos jautājumus, diskutēt par tiem, pilnīgi ievērojot partijas iekšējās kritikas brīvību ... kolektīvi izstrādāt visas partijas lēmumus» («P S K P rezolūcijās...», I d., 458. lpp.).

Šie lēmumi bija obligāti katram partijas biedram, un tie bija jāizpilda ātri un precīzi. Demokrātiskā centrālisma principa būtība ir demokrātijās un centrālisma vienība, brīvas savu domu izteikšanas un dzelzs disciplīnas vienība, kolektīvi izstrādāto lēmumu izpildīšana bez ierunām.

Tā kā Padomju varas laikā partijā bija iekļuvusi zināma daļa sīkburžuāzisko elementu, tai skaitā arī bijušie meņševiki un eseri, kas bija svārstīgi un ideoloģiski neizturēti, tā kā partijā bija iekļuvuši karjeristi un pašlabuma meklētāji, kongress deva CK norādījumu iztīrīt partiju no ņekomunistiskajiem elementiem.

Jautājumā par arodbiedrībām kongress, rezumējot diskusiju, pieņēma V. I. Ļeņina platformu. Kongress nosodīja troekistu, «strādnieku opozīcijas», «demokrātisko centrālistu» un citu opor-tūnistisko grupu uzskatus un nosprauda arodbiedrību darbības galvenos uzdevumus.

Kongress uzsvēra, ka arodbiedrības ir komunisma skola. Arodbiedrību galvenais uzdevums ir organizatoriski saimnieciskais un audzināšanas uzdevums. Arodbiedrībām jāveic galvenais darbs ražošanas organizēšanā un iedragāto Padomju zemes ražošanas spēku atjaunošanā. Līdz ar sociālisma celtniecības attīstību tās pakāpeniski pārvērtīsies par proletāriskās valsts palīg-organiem.

«Rūpniecības pārvaldīšanas orgānus,» teikts kongresa lēmumā, «sākot ar uzņēmumu un beidzot ar TSAP, formē, vienojoties arodbiedrību orgāniem un attiecīgajiem saimnieciskajiem orgāniem, pamatojoties uz ražošanas arodbiedrību un to apvienību ieteiktajām kandidatūrām» («P S K P rezolūcijās...», I d., 477. lpp.).

Arodbiedrībām vispusīgi jāgādā par strādnieku masu ikdienas vajadzībām un jāaizstāv viņu intereses. Arodbiedrību darba galvenā metode ir pārliecināšanas metode.

Kongress norādīja, ka strādnieku demokrātijās metodes, kas pilsoņu kara laikā bija stipri ierobežotas, arodbiedrību kustībā ir jāatjauno vispirmām kārtām un visplašāk. Arodbiedrību pamatā jābūt demokrātiskā centrālisma principam. Komunistiskajai partijai jādod ievirze arodbiedrību darbam.

Sīs pamattēzēs ir vadošie principi arodbiedrību darbībā visā sociālisma un komunisma celtniecības laikā.

Kongress atzīmēja, ka daudzi partijas biedri strādnieki, pāriedami valsts aparātā vai aiziedami Sarkanajā Armijā, atrāvušies no tiešā darba fabrikās un rūpnīcās. Daudzi komunisti krituši pilsoņu kara frontēs. Tāpēc kongress izteicās par to, ka strādnieki enerģiski jāiesaista partijā.

Lai nostiprinātu partijas vienību un autoritāti, kongress nodibināja kontroles komisijas, kuru uzdevums bija cīnīties pret birokrātismu un karjerismu, cīnīties pret to, ka partijas biedri ļaunprātīgi izmanto savu piederību pie partijas un ieņemamo amatu, cīnīties pret biedrisko attiecību neievērošanu partijā. Kongress ievēlēja Centrālo Komiteju ar V. I. Ļeņinu priekšgalā un Centrālo kontroles komisiju (CKK).

KK(b)P X kongresam ir pasaulvēsturiska nozīme. Tas nosprauda ceļu pārejai no kapitālisma uz sociālismu un sociālisma celšanas metodes. Kongress jo sevišķi uzsvēra proletariāta un zemniecības savienības nepieciešamību sociālisma celtniecībā un partijas izšķirošo lomu Padomju valsts, saimniecības un kultūras dzīves vadībā. Kongress deva direktīvu sargāt partijas vienību kā aci pierē un nesaudzīgi cīnīties pret frakcionārismu. Kongress norādīja, ka partijai nepieciešami visciešākie sakari ar bezpartejisko masām, un noteica formas un metodes šo masu vadīšanai.

Savā izcilajā darbā «Par pārtikas nodokli», kas tika publicēts

1921. gada maijā, V. I. Ļeņins teorētiski pamatoja jauno ekonomisko politiku. Sai darbā attīstītās tezes ir jauns ieguldījums marksisma-ļeņinisma dārgumu krātuvē.

X kongresa pasludināto vēsturisko pagriezienu no kara komunisma uz jauno ekonomisko politiku atzina par pareizu Kominternes III kongress, kas 1921. gada jūnijā un jūlijā sanāca Maskavā. Kongresa sanākšanas laikā komunistisko partiju skaits bija krietni palielinājies. 1920. gada beigās un 1921. gada pirmajā pusē komunistiskā partija bija nodibināta Francijā, Itālijā, Cehoslovakijā, Rumānijā un vairākās citās zemēs. 1921. gada jūlijā izveidojās Ķīnas Komunistiskā partija, starp kuras dibinātājiem bija Mao Cze-duns. Kongresā piedalījās 52 zemju komunistisko un sociālistisko partiju pārstāvji. V. I. Ļeņins kongresā referēja par KK(b)P taktiku.

Kominternes kongress vienprātīgi atzina par pareizu KK(b)P politiku un taktiku un aicināja starptautisko proletariātu atbalstīt sociālistisko revolūciju Padomju zemē.

Kongress atzīmēja, ka revolucionārā cīņa kapitālistiskajās zemēs uz laiku aprimusi, un norādīja, ka sociāldemokrātijā kā

buržuāzijas galvenais sociālais balsts palīdz saglabāt kapitālismu un buržuāzijas kundzību. Kongress komunistiskajām partijām izvirzīja galveno uzdevumu — iekarot savā pusē proletariāta vairākumu. Kongress izvirzīja lozungu «Masās!» un taktiku — radīt vienotu proletārisku fronti. Neiekarojot masas proletariāta avangarda pusē, nevar gāzt kapitāla varu un nodibināt proletariāta diktatūru vienā vai otrā zemē.

3. Jaunās ekonomiskās politikas pirmie panākumi, i Partijas XI kongress. Padomju valsts ārpolitika.

PSRS nodibināšana

Partija sāka plašu darbu jaunās ekonomiskās politikas realizēšanā. Partijas organizāciju darbības galvenie jautājumi bija saimnieciskie jautājumi: lauksaimniecības, rūpniecības un transporta atjaunošana, preču apmaiņas aktivizēšana starp pilsētu un laukiem, kredīta un naudas sistēmas nokārtošana.

Partija veica plašu kampaņu, lai izskaidrotu jauno ekonomisko politiku, un atbilstoši jaunajiem uzdevumiem pārkārtoja savas rindas. Partijas Centrālā Komiteja un Padomju valdība ar V. I. Ļeņinu priekšgalā diendienā nodarbojās ar saimniecības atjaunošanas un Padomju zemes ekonomiskās dzīves nokārtošanas jautājumiem. Daudzi CK locekļi, CK locekļu kandidāti un citi ievērojami partijas darbinieki tika nosūtīti uz izšķirošajiem partijas, valsts un saimnieciskā darba sektoriem. F. E. Dzeržin-skis, palikdams Viskrievijas Ārkārtējās komisijas — Valsts apvienotās politiskās pārvaldes priekšsēdētājs, tika iecelts par satiksmēs ceļu tautas komisāru, bet pēc tam par TSAP priekšsēdētāju. G. K- Ordžonikidze no 1921. līdz 1926. gadam bija partijas Aizkaukāza novada komitejas sekretārs un vadīja Aizkaukāza padomju republiku tautas saimniecības atjaunošanu. S. M. Kirovs no 1921. gada vasaras strādāja par Azerbaidžānas Komunistiskās partijas CK sekretāru; viņa vadībā tika atjaunota republikas saimniecība, it sevišķi naftas rūpniecība. V. V. Kuibiševs tika sūtīts uz TSAP par prezidija locekli un Elektrības galvenās pārvaldēs priekšnieku. Vēlāk viņš bija TSAP priekšsēdētājs. L. B. Krasinu iecēla par ārējās tirdzniecības tautas komisāru. V. J. Čubars strādāja par Ukrainas SPR TSAP prezidija priekš-, sēdētāju, bet pēc tam vadīja Donbasā akmeņogļu rūpniecību, kuras atjaunošanu V. I. Ļeņins uzskatīja par ārkārtīgi svarīgu. i Partija pārcēla saimnieciskā darbā tūkstošiem komunistu no Sarkanās Armijas. Daudzi komisāri, komandieri un politiskie darbinieki kļuva par rūpnīcu direktoriem, valsts tirdzniecības un kdoperācijas darbiniekiem utt.

Lielu vērību CK pievērsa partijas šūniņu nostiprināšanai fabrikās un rūpnīcās. Uz turieni tika, pārcelti no padomju iestādēm daudzi"komunisti, lai nostiprinātu partijas un politisko masu

darbu. No uzņēmumiem, kas saimnieciskā ziņā bija mazāk svarīgi, komunistus pārcēla uz svarīgākiem uzņēmumiem. Partijas šūniņas bija partijas kaujinieciskie orgāni. Tās vispusīgi ietekmēja darba norisi uzņēmumos un realizēja kontroli no apakšas, tomēr neiejaukdamās administrācijas rīkojumos. Šūniņām bija uzdevums vest sev līdzi bezpartejiskos strādniekus cīņā par uzņēmuma ražošanas uzdevumu izpildīšanu un par darba ražīguma celšanu.

Izpildot X kongresa lēmumu, partija izdarīja savu rindu tīrīšanu. Tīrīšana notika atklātās sapulcēs. Bezpartejiskie strādnieki, kalpotāji un zemnieki palīdzēja atklāt svešos, deģenerējušos un karjeristiskos elementus un padzīt viņus no partijas. Tika izslēgta gandrīz ceturtā daļa partijas biedru. Partijas sastāvs ievērojami uzlabojās. Labāka kļuva partijas disciplīna. Nostiprinājās partijas vienība, lielāka kļuva viņas saliedētība. Partijas autoritāte darbaļaudīs pieauga. Bezpartejiskās masas juta pret viņu arvien lielāku uzticību. Partija sāka labāk vadīt sociālisma celtniecību, pamatodamās uz jauno ekonomisko politiku.

Partijas veiktajiem pasākumiem bija pozitīvi rezultāti. Jaunā ekonomiskā politika ar katru dienu labvēlīgāk ietekmēja Padomju zemes saimniecību. Darba zemnieki ar gandarījumu uzņēma likumu par pārtikas repartīcijas aizstāšanu ar pārtikas nodokli un jau 1921. gada pavasarī paplašināja savus sējumus. Viņi aktīvi palīdzēja Sarkanajai Armijai likvidēt kulaku sacelšanās un politisko bandītismu, kas bija vērojams dažos rajonos. Uzlabojās strādnieku šķiras stāvoklis un izbeidzās tās deklasēšanās process. Fabrikās un rūpnīcās sāka atgriezties kvalificētie strādnieki. Sākās rosība lielrūpniecībā. Padomju zemes saimniecība pamazām sāka izkļūt no sabrukuma.

Saimnieciskie panākumi jaunās ekonomiskās politikas pirmajā gadā būtu bijuši vēl lielāki, ja mūsu zemi nebūtu piemeklējis nedzirdēti liels bads. Bada rašanās dziļākie cēloņi bija mūsu zemes, it sevišķi lauksaimniecības ekonomiskā atpalicība un tas apstāklis, ka tautas saimniecību bija izpostījuši interventi un baltgvardi. Pārtikas stāvokli ārkārtīgi saasināja sausums 1920. gadā un vēl lielākais sausums 1921. gadā. Neraža piemeklēja 34 guberņas ar gandrīz 30 miljoniem iedzīvotāju.

Partija un valdība veica ārkārtējus pasākumus cīņai ar badu. Lai gan ar lielām grūtībām, tā tomēr tika galā ar šo lielo postu.

Jaunās ekonomiskās politikas apstākļos veiktās mierīgās sociālistiskās celtniecības pirmā gadā rezultātus rezumēja KK(b)P XI kongress (1922. gadā no 27. marta līdz 2. aprīlim), kurā bija reprezentēti vairāk nekā pusmiljons partijas biedru. Kongress apsprieda CK politisko pārskatu, organizatorisko jautājumu, partijas tīrīšanas rezultātus, jautājumu par partijas rindu nostiprināšanu un citus jautājumus.

CK politiskajā pārskatā V. I. Ļeņins, rezumējot jaunās eko-

nomiskās politikas pirmo gadu, paziņoja, ka atkāpšanās beigusies, mērķis sasniegts, saikne ar zemnieku ekonomiku tiek nodibināta, proletariāta un zemniecības savienība nostiprinājusies un gūti saimnieciski sasniegumi. Partijai izvirzījies jauns uzdevums — pārgrupēt spēkus, lai uzbruktu kapitālistiskajiem elementiem.

Jaunā ekonomiskā politika nozīmēja sīvu cīņu starp kapitālismu un sociālismu. Jautājums bija tāds: «kurš kuru?». Vai sociālisms uzvarēs šai cīniņā uz dzīvību un nāvi, vai arī kapitālisms atgūs savas zaudētās pozicijas?

Lai uzvarētu kapitālismu, teica V. I. Ļeņins, jāiemācās saimniekot. Pagājušais gads parādījis, ka saimniekot komunisti vēl nav iemācījušies. V. 1. Ļeņins aicināja komunistus pierādīt tautai, ka viņi prot saimniekot ne sliktāk, bet gan labāk par kapitālistiem.

Galvenais no partijas uzdevumiem tai laikā bija tirdzniecība. Sociālistiskās ekonomikas saiknei ar zemnieku ekonomiku bija tirdznieciskas formas. Privātajam kapitālam tirdzniecībā bija ļoti stipras pozicijas un lielas iemaņas. Cīņa tirgū ar privāto kapitālu komunistiem bija sevišķi grūta: viņi vēl nebija iemācījušies tirgoties, tirdzniecības aparātu nebija apguvuši, daudzi nesaprata tirdzniecības nozīmi un izturējās nievājoši pret to. «Mācieties tirgoties,» — tāds bija V. I. Ļeņina lozungs. Tagad, teica viņš, «jāiztur sacensība ar vienkāršu komiju, ar vienkāršu kapitālistu, tirgoni...» (R a k s t i, 33. sēj., 237. lpp.).

Lai prastu saimniekot, pārvaldīt valsti, kulturāli tirgoties, izstumt privāto kapitālu un celt sociālismu, bija nepieciešams pareizi izraudzīt un izvietot kadrus. V. I. Ļeņins norādīja, ka pats galvenais ir cilvēki, kadru izraudzīšana un izpildes pārbaude.

Partijas un valsts politiku realizē cilvēki, kadri. No pieredzējušu, pārbaudītu un uzticamu darbinieku pareizas izvietošanas daudzējādā ziņā ir atkarīgi panākumi jebkurā darbības nozarē. Bet kadriem vajadzīga kontrole un palīdzība. Darbinieki sistemātiski jāpārbauda, kontrolējot viņu darba rezultātus, tiem jāpalīdz, viņi laikā jāpārvieto un jāatce], ja tie pieļauj darba izjukšanu. Kadru izvēle un izvietošana un izpildes pārbaude izvirzījās partijas un Padomju valsts uzmanības centrā.

Kongress lielu uzmanību veltīja partijas rindu nostiprināšanai. Partijai kā vadonei un masu vadītājai sociālisma celtniecības gigantisko uzdevumu veikšanā vajadzēja jo sevišķi raudzīties, lai tās sastāvs atbilstu augstajām prasībām, kādas izvirzītas strādnieku šķiras priekšpulkam. Lai palielinātu partijā proletārisko kodolu un apgrūtinātu neproletārisko elementu iestāšanos tajā, kongress noteica trīs kategorijas uzņemšanai partijā: 1) strādnieki un sarkanarmieši, kas cēlušies no strādniekiem un zemniekiem; 2) zemnieki (izņemot sarkanarmiešus) un māj-rūpnieki, kas neekspīuatē cita darbu; 3) pārējie (kalpotāji utt.).

Katrai kategorijai bija noteikta īpaša kārtība un īpaši noteikumi uzņemšanai partijā: pirmajai kategorijai uzņemšana partijā bija atvieglota, bet trešajai apgrūtināta.

Kongress sevišķi stingri izturējās pret frakcionārisma izpausmēm. «Strādnieku opozīcijas» līderi ar Šļapņikovu priekšgalā nebija pakļāvušies X kongresa lēmumiem par frakciju likvidēšanu. Viņi pulcējās nelegāli un konspiratīvi izplatīja savus lēmumus, kas bija vērsti pret partiju. Kongress asi nosodīja šās grupas frakoionāro darbu un brīdināja Šļapņikovu, Medvedjevu un Kolontaju, ka gadījumā, ja viņi turpinās savu antipartejisko darbību, viņus izslēgs no partijas. Ar šo lēmumu partija vēlreiz uzsvēra, ka tā svēti glabā savu vienību un savu dzelzs disciplīnu un nekādā gadījumā necietīs savās rindās nekādus frak-cionārus grupējumus.

KK(b)P XI kongress bija beidzamais kongress, kurā piedalījās V. I. Ļeņins un kuru viņš vadīja. Slēdzot kongresu, V. I. Ļeņins norādīja, ka partija ar savu elastīgo prātu un ar savu taktiku pacēlusi mūsu revolūciju pasaulē vēl neredzētā augstumā. Viņš teica pravietiskus vārdus:

«Nekāds spēks pasaulē, lai cik ļaunuma, nelaimju un moku tas varētu atnest vēl miljoniem un simtiem miljoniem cilvēku, neatņems mūsu revolūcijas pamatiekarojumus, jo tie tagad nav vairs «mūsu», bet pasaulvēsturiski iekarojumi» (Raksti, 33. sēj., 281. lpp.).

Kongresa ievēlētās Centrālās Komitejas pirmajā sēdē par ģenerālsekretāru ievēlēja J. V. Staļinu.

Tai laikā partijas darbam kadru un masu ideoloģiskajā norādīšanā un marksistiskā pasaules uzskata ieaudzināšanā darbaļaudīs bija sevišķi liela nozīme. Visas pasaules buržuāziskā prese rīkoja ideoloģisku uzbrukumu boļševismam. Rašā Padomju zemē jaunās ekonomiskās politikas apstākļos rosīgu darbību atsāka kadeti, eseri, meņševiki un buržuāziskie nacionālisti. Cenzdamies iepotēt darbaļaudīm buržuāzisko ideoloģiju, viņi tiem paslepus stāstīja, ka atgriešanās pie kapitālisma mūsu zemē esot nenovēršama, ka jautājums «kurš kuru?» tikšot atrisināts par labu nepmaņiejn un Padomju vara deģenerēšoties par buržuāzisku demokrātiju.

Uz padomju iekārtas deģenerēšanos lielas cerības lika arī buržuāzija, kas bija aizbēgusi uz ārzemēm. Daļā emigrantu izplatījās «smenovehisma» virziens. Savu nosaukumu šis virziens bija guvis no rakstu krājuma «Smena veli» («Ceļa zīmju maiņa»), ko 1921. gadā Prāgā bija izdevusi grupa balto emigrantu, un no žurnāla «Smena vch» («Ceļa zīmju maiņa»), ko tai pašā gadā baltie emigranti bija sākuši izdot Parīzē. «Smeno-vehieši» izteicās par sadarbību ar Padomju varu, cerēdami, ka tautas saimniecības attīstība jaunās ekonomiskās politikas apstākļos ies kapitālisma ceļu.

Tā kā «smenovehisma» virzienam pievienojās arī tā emigrantu grupa, kas bija gatava tiešām godīgi sadarboties ar Padomju varu, partija izteicās par pozitīvu izturēšanos pret to, par šās vides buržuāzisko speciālistu izmantošanu padomju darbā. Bet attiecībā pret tiem «smenovehiešiem», kuri sadarbošanos ar Padomju varu gribēja padarīt par politisku aizsegu saviem kontrrevolucionārajiem darbiem, partija atzina represiju lietošanu.

Partija atmaskoja buržuāzijas un tās aģentu izdomājumus par padomju iekārtas deģenerēšanos un izskaidroja masām, ka par atgriešanos pie kapitālisma nevar būt ne runas, ka, izmantojot jauno ekonomisko politiku, partija vedīs padomju tautu uz sociālismu. Partija centās ieaudzināt, masās proletārisko, marksistisko ideoloģiju, marksistisko pasaules uzskatu, kas vienīgais pareizi izskaidro sabiedrības attīstības likumus un rāda ceļu, kā kapitālistisko sabiedrību pārveidot par sociālistisku sabiedrību.

Partijas kadru marksistiskajā audzināšanā un viņu mobilizēšanā uz nesamierināmu cīņu ar buržuāzisko ideoloģiju ļoti liela nozīme bija V. I. Ļeņina rakstam «Par karojošā materiālisma nozīmi», kas bija publicēts 1922. gada martā žurnālā «Pod Zna-meņem Marksizma» («Zem Marksisma Karoga»), V. I. Ļeņins orientēja komunistus uz marksistiskās ideoloģijas un marksistiskā materiālisma propagandēšanu visos iedzīvotāju slāņos, uz ideālisma un reliģijas atmaskošanu.

Komunistiem, norādīja V. I. Ļeņins, jādarbojas ciešā savienībā ar konsekventiem materiālistiem, ar mūsdienu dabas zinātņu pārstāvjiem, kas nepieder pie Komunistiskās partijas. Kopā ar viņiem un viņus vadot, komunistiem jāieaudzina masās materiālistiska apziņa. V. I. Ļeņins aicināja visus komunistus un konsekventos materiālistus, pamatojoties uz dabas zinātņu izplatīšanu, veikt plašu ateisma propagandu tautas masās un palīdzēt tām atbrīvoties no reliģiskajiem aizspriedumiem. Viņš vērsa padomju dabas zinātnieku uzmanību uz nepieciešamību apgūt marksistisko dialektisko materiālismu.

«... Mums jāsaprot,» rakstīja V. I. Ļeņins, «ka bez solīda filozofiska pamatojuma nekādas dabas zinātnes, nekāds materiālisms nevar izturēt cīņu pret buržuāzisko ideju spiedienu un buržuāziskā pasaules uzskata atjaunošanu. Lai izturētu šo cīņu un pilnīgi sekmīgi novestu to līdz galam, dabas zinātniekam jābūt mūslaiku materiālistam, apzinīgam tā materiālisma piekritējam, kuru pārstāv Markss, tas ir, viņam jābūt dialektiskam materiālistam» (Raksti, 33. sēj., 198. lpp.).

V. I. Ļeņins brīdināja komunistus no sektantiskas šaurības, un neatlaidīgi aicināja izmantot sociālisma celšanā visus vecās sabiedrības spēkus, kas lojāli izturas pret Padomju varu. Domāt, ka komunismu var uzcelt tikai ar komunistu rokām vien, tā ir viena no vislielākajām un bīstamākajām kļūdām. Viņš

rakstīja, ka bez savienības ar bezpartejiskajiem, kas strādā visdažādākajās nozarēs, ne par kādu sekmīgu komunisma celšanu nevar būt ne runas.

V. I. Ļeņins vērsa komunistu uzmanību uz to, cik ārkārtīgi svarīgi ir sistemātiski atmaskot buržuāzisko «moderno demokrātiju», it sevišķi Amerikas Savienotajās Valstīs. Sās «demokrātijās» priekšā klanās visvisādi «sociālisti» un «dauza savu pieri», slavēdami to. Bet īstenībā šī slavētā «demokrātijā» «nav-nekas cits kā brīvība sludināt to, ko buržuāzijai izdevīgi sludināt, bet izdevīgi tai ir sludināt visreakcionārākās idejas, reliģiju, tumsonību, ekspluatatoru aizstāvēšanu u. tml.» (Raksti, 33. sēj., 197. lpp.).

Balstoties uz V. I. Ļeņina norādījumiem un iesaistot sociālisma celtniecībā ne tikai strādniekus un zemniekus vien, bet arī buržuāzisko inteliģenci, partija sekmīgi risināja Padomju zemes saimnieciskās atjaunošanas uzdevumus. 1922. gada beigās strādnieku un zemnieku materiālais stāvoklis bija uzlabojies. Nostiprinājās arī Padomju zemes politiskais stāvoklis. Bija sagrauti visi lielākie kulaku bandītisma spēki. 1922. gada rudenī Sarkanā Armija iztīrīja Tālos Austrumus no japāņu interven-tiem. Padomju zemes politiskā autoritāte starptautiskā arēnā bija ievērojami cēlusies.

Lai sociālisma celtniecība būtu sekmīga, bija nepieciešams miers. V. 1. Ļeņins teica: «... par visu dārgāka mums ir miera saglabāšana un pilnīga iespēja veltīt visus spēkus saimniecības atjaunošanai...» (Raksti, 32. sēj., 92. lpp.). Pamatojoties uz V. I. Ļeņina doto norādījumu, ka var mierīgi pastāvēt līdzās divas sistēmas — sociālisms un kapitālisms, partija centās normalizēt attiecības ar kapitālistiskajām valstīm. 1921. gadā Padomju valdība noslēdza tirdzniecības vienošanos ar Angliju un pēc tam arī ar dažām citām valstīm. VCIK 1921. gadā iesniedza arī ASV ierosinājumu nodibināt tirdznieciskas attiecības. Taču Savienoto Valstu valdība atbildēja noraidoši, ietiepīgi palikdama intervencionistiskās pozicijās. Arī Francijas valdošās aprindas sabotēja tirdzniecības attīstību ar Padomju Krieviju.

1921. gada rudenī Padomju valdība, cenzdamās atvieglot ekonomiskās sadarbības nodibināšanu ar kapitālistiskajām zemēm, paziņoja, ka tā gatava ar zināmiem noteikumiem atzīt cara valdības pirmskara parādus, un ierosināja sasaukt starptautisku konferenci, kas izskatītu ārvalstu pretenzijas pret Krieviju, kā arī Padomju valsts pretenzijas pret ārvalstīm un izstrādātu galīgo miera līgumu starp Krieviju un tās pretiniekiem.

Tā kā ekonomiskās krizes rezultātā krasi bija sašaurinājušies tirgi, Antantes valstis nolēma sasaukt Dženovā (Itālijā) visu Eiropas valstu, ieskaitot Padomju Krieviju un uzvarēto Vāciju, ekonomisku un finansu konferenci, it kā «lai veicinātu Eiropas ekonomisko atdzimšanu».

Konference notika 1922. gada aprīlī un maijā. Par padomju

delegācijas vadītāju bija iecelts V. I. Ļeņins. Taču strādnieki, baidīdamies, ka pret viņu neizdara atentātu, protestēja pret viņa braukšanu uz ārzemēm. V. I. Ļeņins faktiski vadīja delegācijas darbu no Maskavas. Dženovas konferencē delegācijas vadītāja pienākumus veica ārlietu tautas komisārs G. V. Cičerins. Pildot V. 1. Ļeņina norādījumus, padomju delegācija publiski paziņoja, ka nepieciešams, lai valstis ar dažādu sabiedrisko sistēmu mierīgi pastāvētu līdzās. Padomju valdība centās panākt plašu ekonomisku sadarbību ar kapitālistiskajām zemēm un nodrošināt stabilu mieru. Padomju delegācija izteica gatavību zināmā mērā piekāpties kapitālistisko valstu priekšā. Taču kā nosacījumu cara valdības pirmskara parādu atzīšanai tā izvirzīja jauna aizdevuma piešķiršanu Krievijai un Padomju valdības juridisko atzīšanu. Padomju delegācija paziņoja, ka ir ar mieru zināmā mērā atlīdzināt īpašniekiem-ārzemniekiem viņu zaudējumus Krievijā. Padomju delegācija savukārt izvirzīja pretenzijas par to zaudējumu atlīdzināšanu, kurus Padomju zemei bija nodarījis interventu karaspēks un Antantes atbalstītie krievu baltgvardi.

Taču imperiālistiem bija savi plāni. Viņi negribēja sadarboties ar Padomju zemi uz tiesību vienlīdzības pamatiem un bija nodomājuši ar ekonomiska un diplomātiska spiediena palīdzību uzspiest Padomju Krievijai koloniālo režīmu. Viņi prasīja visu parādu atmaksāšanu un nacionalizētā īpašuma pilnīgu atdošanu bijušajiem īpašniekiem ārzemēs. Viņu nekaunība bija tik liela, ka viņi gribēja nodibināt ārvalstu kontroli pār padomju finansēm un pat pār visu Krievijas tautas saimniecību. Padomju delegācija noteikti noraidīja šādas pretenzijas un atmaskoja viņu plēsonīgo raksturu.

Konferencē izpaudās asas pretrunās starp imperiālistiskajām lielvalstīm, vispirms starp tām, kas bija uzvarējušas pirmajā pasaules karā, un uzvarēto Vāciju. Vācija velti centās panākt, lai Antante tai samazinātu pārmērīgi smagos reparācijas maksājumus, kas tai bija jākārto pēc Versaļas līguma. Vienīgā lielvalsts, kas nostājās pret šo plēsonīgo līgumu un gribēja atvieglot Vācijas likteni, bija Padomju Krievija. Tālredzīgākie Vācijas valdošo aprindu pārstāvji nāca pie atziņas, ka tuvināšanās Padomju Krievijai nostiprinās Vācijas starptautiskās pozicijas, palīdzēs panākt no Antantes zināmu piekāpšanos un tai pašā laikā pavērs plašas iespējas tirdzniecībai ar Krieviju.

Padomju valdība savukārt bija ieinteresēta nepieļaut padomju republiku izolāciju. Tādējādi radās savstarpējas tuvināšanās iespēja. 1922. gada aprīlī Rapallo (Dženovas priekšpilsēta) tika parakstīts Padomju Krievijas un Vācijas līgums. Starp abām valstīm tika atjaunotas diplomātiskās attiecības. Padomju Krievija un Vācija atteicās no savstarpējām pretenzijām pēc reparā-cijām, kas Krievijai pienācās sakarā ar Versaļas līgumu, no veco parādu samaksas un no atlīdzības par nacionalizēto īpašumu.

Noslēdzot Rapallo līgumu, Padomju valdība iesita robu imperiālistisko lielvalstu frontē. Padomju valdība meistariski izmantoja imperiālistu pretrunas miera un Padomju Krievijas drošības interesēs.

Vienoties ar Antantes lielvalstīm Dženovā neizdevās. Sarunas tika turpinātas Hāgas konferencē 1922. gada vasarā, bet arī bez rezultātiem.

Partija un Padomju valdība izmantoja Dženovas konferenci, lai sāktu cīņu par atbruņošanos. Padomju valdība Dženovas konferencē ierosināja apspriest jautājumu par vispārēju bruņojumu samazināšanu un pašu barbariskāko kara līdzekļu — «indīgo gāzu, bruņotas gaisa cīņas un citu» aizliegšanu. Imperiālistiskās valstis atteicās apspriest šo priekšlikumu. Padomju valsts izturēšanās atbruņošanās jautājumā atvēra acis plašām tautas masām visā pasaulē un parādīja faktu, ka tagad pirmo reizi vēsturē zemes virsū radusies valdība, kas patiesi un konsekventi cenšas panākt atbruņošanos.

Partija un Padomju valdība daudz darīja, lai tuvinātos ar apspiestajām un atkarīgajām tautām. 1921. gadā Padomju Krievija noslēdza līgumus ar Irānu, Afganistānu un Turciju, kurām tā sniedza ievērojamu palīdzību cīņā par nacionālo atbrīvošanos. Tie bija Austrumu zemju pirmie tiesībās vienlīdzīgie līgumi ar lielvalsti. Padomju valdība bez atlīdzības atteicās no visām imperiālistiskajām privilēģijām un koncesijām, kādas šais zemēs bija bijušas cariskajai Krievijai.

1921. gadā mongoļu tauta tā paša gada martā nodibinātās Mongolijas. Tautas revolucionārās partijas vadībā ar padomju karaspēka palīdzību padzina no savas zemes japāņu aģentus — baltgvardus un nodibināja tautas valdību. Kopš tā laika nodibinājās nesatricināma draudzība starp padomju un mongoļu tautu.

1922. gadā beidzās karš starp Turciju, kas cīnījās par savu neatkarību, un Grieķiju, kuru atbalstīja angļu imperiālisti. Turcija guva uzvaru. Miera noteikumu izstrādāšanai tika sasaukta starptautiska konference Lozannā. Imperiālistiskās lielvalstis aicināja Padomju Krieviju piedalīties tikai viena jautājuma apspriešanā — par jūras šaurumu likteni. Padomju valdība aizstāvēja Turcijas suverēnās tiesības uz jūras šaurumiem, jūras šaurumu absolūtu slēgšanu visiem karakuģiem, izņemot Turcijas kuģus, un pilnīgu brīvību tirdzniecības kuģiem. Imperiālisti neļāva Padomju republikas pārstāvjiem piedalīties citu jautājumu apspriešanā, jo viņi baidījās, ka Padomju valsts antiimperiālistiskā, Austrumu tautām draudzīgā pozicija veicinās nacionālās atbrīvošanās kustības attīstību apspiestajās zemēs. Neievērodama KSFPR protestus, konference pieņēma lēmumu, pēc kura jūras šaurumi un Melnā jūra bija atklāti pieejami visu valstu karakuģiem. Līdz ar to imperiālistu bruņotajiem spēkiem palika brīv.a pieeja Padomju zemes dienvidu robežām. Lozannas kon-

fercnces lēmumi lieku reizi atgādināja padomju republiku darbaļaudīm, ka no kapitālistiskajām valstīm draud kara briesmas un ka nepieciešams arvien būt kaujas gatavībā.

To nemitīgi atgādināja arī daudzie imperiālistisko valstu naidīgie izlēcieni pret Padomju zemi. Tā, piemēram, 1923. gadā Anglijas valdība iesniedza Padomju valdībai ultimātu, kas pazīstams ar nosaukumu «Kerzona ultimāts» — pēc Anglijas ārlietu ministra vārda. Ultimātā bija prasība atsaukt padomju pārstāvjus no Irānas un Afganistānas, kā arī vairākas citas pretenzijas. Padomju valdība miera saglabāšanas interesēs ierosināja sasaukt Anglijas un Padomju Savienības konferenci strīda jautājumu noregulēšanai, bet kategoriski noraidīja ultimāta galveno prasību — atsaukt savus pārstāvjus no minētajām zemēm. Saņēmusi noteiktu pretsparu, Anglijas valdība atkāpās. Spēka politika attiecībā pret Padomju valsti bija vēlreiz izgāzusies.

Ar partijas stingrību, boļševistisko modrību un gudro miermīlīgo politiku padomju tautai izdevās 20 gadus — līdz 1941. gadam izvairīties no liela kara.

Uzdevumi aizsargāt Padomju zemes suverenitāti, likvidēt saimniecisko sabrukumu un uzcelt sociālismu neatlaidīgi prasīja jo cieši apvienot padomju republiku ekonomiskos, politiskos un militāros resursus un viņu diplomātiskos pasākumus.

Ka nepieciešams apvienoties vienā veselā vienībā, to saprata visu padomju nacionālo republiku darbaļaudis. Būdamas apvienotas kopējā cīņā par proletariāta diktatūras nodibināšanu un nostiprināšanu un kopējā sociālisma celtniecības darbā, padomju tautas centās arī valstiski apvienoties, lai aizstāvētu Lielā Oktobra iekarojumus un iespējami ātrāk dotos uz sociālismu.

Padomju tautu apvienošanās tieksmes pauda partija. Jautājumu par apvienošanos un tās formām izstrādāja un apsprieda partijas CK-

CI< oktobra plēnums (1922. gadā) pieņēma V. I. Ļeņina priekšlikumu: brīvprātīga, tiesībās vienlīdzīga padomju republiku, tai skaitā arī KSFPR, apvienošanās jaunā valstiskā veidojumā — Padomju Sociālistisko Republiku Savienībā. Plēnuma lēmums bija šāds:

«Atzīt par nepieciešamu noslēgt līgumu starp Ukrainu, Baltkrieviju, Aizkaukāza republiku federāciju un KSFPR par viņu apvienošanos «Sociālistisko Padomju Republiku Savienībā», atstājot katrai no tām tiesību brīvi izstāties no «Savienības» sastāva.»

1922. gadā no oktobra līdz decembrim Ukrainas, Baltkrievijas, Azerbaidžānas, Gruzijas un Armēnijas komunistisko partiju CK plēnumi izteicās par padomju republiku apvienošanos PSR Savienībā. Pēc šiem lēmumiem apvienošanās kustība guva plašu vērienu visā tautā. Tautu noskaņojumu atspoguļoja nacionālo

republiku padomju kongresi, tai skaitā ari KSFPR X padomju kongress, kas notika 1922. gada decembri un kas vienbalsīgi izteicās par PSRS nodibināšanu.

1922. gada 30. decembri Maskavā notika Padomju Sociālistisko Republiku Savienības I padomju kongress. Tas pieņēma deklarāciju par PSRS nodibināšanu un Savienības līgumu. Kongress ievēlēja augstāko likumdošanas orgānu — PSRS CIK. Par CIK priekšsēdētāju ievēlēja M. I. Kaļiņinu, par PSRS Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāju — V. I. Ļeņinu.

Tā partijas vadībā ar V. I. Ļeņinu priekšgalā tika nodibināta sociālistiska daudznāciju padomju valsts. Tā organizējās uz brīvprātīgiem principiem, katrai padomju republikai, kas ietilpa PSRS sastāvā, paturot nacionālo suverenitāti.

PSRS nodibināšana bija ļeņinisma ideju un Komunistiskās partijas /eņiniskās nacionālās politikas triumfs. Visai progresīvajai cilvēcei bija parādīts ceļš, kā atrisināt nacionālo jautājumu un iznīcināt nāciju un tautu tiesisko nevienlīdzību, ceļš, kā apvienot tautas vienotā brāļu saimē komunisma uzcelšanai.

PSRS II padomju kongresā 1924. gadā tika pieņemta Padomju Sociālistisko Republiku Savienības pirmā Konstitūcija.

1922. gada novembrī un decembrī notika Kominternes IV kongress, kurā bija pārstāvētas 58 zemju komunistiskās partijas. V. I. Ļeņins kongresā nolasīja referātu «Krievijas revolūcijas pieci gadi un pasaules revolūcijas perspektīvas». So gadu galvenais rezultāts bija sociālisma poziciju nostiprināšanās. Vai jaunā ekonomiskā politika ir sagādājusi labumu? Tas, teica V. I. Ļeņins, ir galvenais jautājums, un turklāt tas ir sevišķi svarīgs visām komunistiskajām partijām. Ja atbilde būtu negatīva, «mēs visi būtu nolemti bojā ejai» (Raksti, 33. sēj., 376. lpp.). Bet Padomju valsts pusotra gada ilgā darbība jaunās ekonomiskās politikas apstākļos bija pierādījusi, ka absolūti pareiza bijusi partijas pāreja no kara komunisma uz jauno ekonomisko politiku.

V. I. Ļeņina runa Kominternes IV kongresā bija viņa pēdējā runa kongresos. Viņa referāta saturs bija it kā novēlējums visām brālīgajām komunistiskajām partijām mācīties no Krievijas Komunistiskās partijas pieredzes cīņā pret kapitālismu, par proletariāta diktatūru, radoši pielāgojot, šo pieredzi savas zemes konkrētajiem apstākļiem.

Kominternes IV kongress atzīmēja, ka pasaules proletariātam Padomju Krievija paliek vēsturiskās revolucionārās pieredzes lielākā bagātību krātuve.

Analizējot starptautisko situāciju, Kominternes kongress konstatēja pasaules saimnieciskās krizes saasināšanos, bezdarba pieaugumu un pasaules mērogā organizētu kapitāla uzbrukumu strādnieku šķiras iekarojumiem. Kapitālisti centās vispirms pazemināt darba algu un visu strādnieku dzīves līmeni. Proletariātam visās zemēs vajadzēja pāriet uz aizsargāšanos.

Arvien spēcīgākais kapitāla uzbrukums modināja strādniekos stihisku tiekšanos uz vienību un tuvināja masas komunistiem. Kongress vēlreiz norādīja, ka komunistisko partiju galvenais uzdevums ir strādnieku šķiras vairākuma iekarošana savā pusē un ka cīņai par to jānoliek, pamatojoties uz vienotas frontes taktiku. Ar vienotu strādnieku fronti bija jāsaprot visu to strādnieku vienība, kuri vēlas cīnīties pret kapitālismu, ieskaitot arī tos strādniekus, kas seko sociāldemokrātiem, anarhistiem, sindikālistiem u. tml.

Kongress izvirzīja komunistiem uzdevumu — izskaidrot plašām strādnieku masām, ka vajag iznīcināt buržuāzisko iekārtu, lai novērstu imperiālistiskos karus.

4. V. I. Ļeņina beidzamie raksti. Ļeņina plāns, kā uzcelt sociālismu PSR Savienībā

Padomju valsts ārpolitiskā stāvokļa nostiprināšanās un sasniegumi sociālisma celtniecībā darīja prieku partijai un padomju tautai. Bet šo prieku aptumšoja V. 1. Ļeņina slimība. Gigantiskais, ārkārtīgi sasprindzinātais daudzus gadus ilgais darbs bija iedragājis Vladimira Iļjiča veselību. Bija manāmas art eseru teroristes ļaundares rokas izdarītā ievainojuma sekas.

1922. gada rudenī V. I. Ļeņina slimība saasinājās. Nedaudz atspirdzis, V. I. Ļeņins 20. novembrī teica Maskavas Padomes deputātiem runu. Rezumēdams Padomju zemes attīstību pusotra gada laikā kopš pastāv jaunā ekonomiskā politika, V. I. Ļeņins teica, ka šī pāreja ir grūta, bet grūtības tiks pārvarētas. Partija jau guvusi zināmus panākumus: «Sociālismu mēs esam ieviesuši ikdienas dzīvē.» Atskanot vētrainiem aplausiem, V. I. Ļeņins beidza savu runu, izteikdams stingru pārliecību, ka «no jaunās ekonomiskās politikas Krievijas būs sociālistiska Krievija» (Raksti, 33. sēj., 396. Ipp.).

Tā bija partijas un padomju tautas vadoņa pēdējā publiskā runa.

1922. gada decembrī V. I. Ļeņinam sākās vēl spēcīgāka slimības lēkme.

1923. gada janvārī un februārī V. f. Ļeņins nodiktēja savus pēdējos rakstus: «Lappusītes no dienasgrāmatas», «Par kooperāciju», «Kā mums reorganizēt Strādnieku un zemnieku inspekciju», «Par mūsu revolūciju», «Labāk mazāk, toties labāk». Sie raksti bija noslēguma posms V. I. Ļeņina izstrādātajā plānā sociālisma uzcelšanai PSR Savienībā. Savā ziņā tie bija V. 1. Ļeņina politiskais testaments partijai.

V. I. Ļeņins izvirzīja partijai uzdevumu industrializēt Padomju zemi un norādīja, ar kādu metodi to izdarīt. Savos rakstos viņš pamatojās uz to, ka sociālisma celtniecībā galvenais ir lielrūpniecības, it sevišķi smagās rūpniecības — sociālisma ekonomiskās bāzes attīstīšana.

«. . . Ar vislielākās un vislielākās saimnieciskās taupības palīdzību,» rakstīja V. I. Ļeņins, «panākt mūsu valstī to, lai katru vismazāko ietaupījumu saglabātu mūsu mašinizētās lielindustrijas attīstībai, elektrifikācijas, hidrokūdras attīstībai, Volhovstroja pabeigšanai un tamlīdzīgi.

Uz to un vienīgi uz to būs mūsu cerības» (Raksti, 33. sēj., 447. lpp.).

Tai pašā laikā izvirzījās aktuālais jautājums par lauku sociālistisko pārkārtošanu. Panākt sava galvenā uzdevuma atrisināšanu proletariāts var tikai tad, ja tas saglabā vadību pār zemniecību un iesaista zemniecību sociālisma celtniecībā. Strādnieku šķiras un darba zemniecības savienības nostiprināšanu V. I. Ļeņins uzskatīja par vienu no izšķirošajiem nosacījumiem sociālisma uzcelšanai PSR Savienībā. V. I. Ļeņins uzskatīja, ka zemnieki jāiesaista sociālisma celtniecībā ar kooperācijas palīdzību. Kapitālisma apstākļos kooperācijai ir kapitālistisks raksturs, tā, pēc V. I. Ļeņina izteiciena, ir «kolektīva kapitālistiska iestāde». Padomju iekārtas apstākļos, kad vara atrodas proletariāta rokās, kad proletariāta un zemniecības savienība un strādnieku šķiras .vadība ir nodrošināta, kad visi galvenie ražošanas līdzekļi, ieskaitot arī zemi, atrodas valsts rokās, kooperācija ir sociālistisks uzņēmums. Šādos apstākļos kooperācija ir vispieejamākā fortna zemnieku apvienošanai lielos kolektīvos. Kooperācijā apvienojas zemnieku privātās, personīgās intereses ar visas sabiedrības interesēm.

«... tagad mēs esam atraduši,» rakstīja V. I. Ļeņins, «to pakāpi privātās intereses, privātās tirdzniecības intereses savienošanai ar valsts pārbaudi un kontroli pār to, pakāpi tās pakļaušanai kopīgām interesēm, kura agrāk bija piedauzības akmens daudziem jo daudziem sociālistiem» (Raksti, 33. sēj., 417. un 418. lpp.).

Zemnieku sīkražošanas kooperēšana ir pats grūtākais uzdevums, pēc tam kad proletariāts iekarojis varu. To var atrisināt tikai tad, ja valsts sniedz milzīgu palīdzību un aktīvi piedalās pašas zemnieku masas. Zemnieku apvienošanai kooperatīvos jānotiek uz brīvprātības pamatiem un nekādā gadījumā ne ar administratīviem pasākumiem. Kad iedzīvotāji būs organizēti kooperācijā, tad tā būs civilizētu kooperatoru iekārta, rakstīja V. I. Ļeņins. Bet tāda iekārta proletariāta valstī, kur ražošanas līdzekļi pieder sabiedrībai, ir sociālisma iekārta.

V. 1. Ļeņina mācība par kooperāciju kā vienīgo iespējamo paņēmienu zemniecības pārvešanai uz sociālisma ceļu bija marksisma radoša attīstīšana jaunajos apstākļos. V. I. Ļeņins nosprauda skaidru perspektīvu sociālisma celtniecībai uz laukiem un Padomju varas uzvarai šā ļoti svarīgā un sarežģītā jautājuma atrisināšanā.

V. I. Ļeņins uzskatīja, ka kooperatīvās iekārtas nodibināšanā un nostiprināšanā uz laukiem, tāpat kā visā sociālisma celtniecībā, ārkārtīgi liela nozīme ir kultūras revolūcijai. Viņš norādīja, ka partijai un Padomju varai jāpanāk, lai visi iedzīvotāji prastu lasīt un rakstīt. V. I. Ļeņins ierosināja, lai fabriku un rūpnīcu strādnieki nodibina kultūrizglītības un šefības organizācijas, kas palīdzētu zemniekiem viņu kultūras attīstībā, un lai organizē sistemātiskus strādnieku braucienus uz laukiem.

Savos beidzamajos rakstos V. I. Ļeņins no jauna uzsvēra, ka sociālisma uzcelšanas ierocis ir Padomju valsts. Tā pastāvīgi jāuzlabo un jānostiprina. V. I. Ļeņins ierosināja apvienot SZI ar CKK un’piešķirt šim apvienotajam organam plašas pilnvaras maksimāli samazināt, atjaunināt un palētināt valsts aparātu. Bez tam no SZI apvienošanas ar CKK iegūs, rakstīja V. I. Ļeņins, arī partijas CK, jo caur CKK—SZI Centrālajai Komitejai būs ciešāki sakari ar masām, tā būs labāk informēta un varēs labāk un pareizāk atrisināt visus sabiedriskās dzīves jautājumus. «.. . ieguvumiem būs jāpieskaita,» rakstīja V. I. Ļeņins, «arī tas, ka mūsu Centrālajā Komitejā samazināsies tīri personīgo un nejaušo apstākļu ietekme un līdz ar to samazināsies šķelšanās briesmas» (Raksti, 33. sēj., 432. lpp.).

Visvairāk V. I. Ļeņins rūpējās par partijas monolitās vienības saglabāšanu. Viņš gribēja, lai partija vienmēr atcerētos KK(b)P X kongresa lēmumu, ar kuru kategoriski aizliegtas visas frakcijas un grupas partijā. Ja partijā radīsies šķelšanās, norādīja V. I. Ļeņins, tā nenovēršami radīs arī strādnieku un zemnieku savienības šķelšanos. Bet tas nozīmētu Padomju varas bojā eju, atgriešanos pie kapitālisma. Padomju iekārtas apstākļos nav pamata šķelties strādnieku un zemnieku savienībai. Tāda šķelšanās var notikt tikai tad, ja partijas un padomju orgānu darbā ir kļūdas, ja to rīcība nepareiza. Tāpēc V. I. Ļeņins par CK un CKK, par visas partijas galveno uzdevumu izvirzīja «uzmanīgi vērot apstākļus, no kuriem var izrietēt šķelšanās, un novērst tos, jo galu galā mūsu republikas liktenis būs atkarīgs no tā, vai zemnieku masa sekos strādnieku šķirai, palikdama uzticīga savienībai ar to, vai ari viņa ļaus «nepmaņiem», t. i., jaunajai buržuāzijai, nošķirt sevi no strādniekiem, nošķelt sevi no viņiem» (Raksti, 33. sēj., 433. lpp.).

Savos beidzamajos rakstos V. I. Ļeņins aplūkoja arī starptautisko situāciju: vai Padomju valstij pietiks spēka nosargāt no pasaules buržuāzijas uzbrukuma savu neatkarīgo eksistenci un saglabāt sociālisma cēlāju mierīgo darbu? Vai Padomju zeme varēs panākt sociālisma uzvaru?

Zinātniski analizējot starptautisko situāciju un sabiedrības attīstības objektīvās likumības, V. I. Ļeņins pilnīgi noteikti atbildēja uz šiem jautājumiem pozitīvi.

Imperiālistu nometnē nevar būt vienības un pilnīgas vienprātības, jo viņi, dzīdamies pēc peļņas un kundzības pasaules

tirgū, katrā ziņā saplēsīsies savā starpā. Bet Padomju Savienības starptautiskās politikas nolūks ir nevis citu teritoriju sagrābšana, nevis kara izraisīšana, bet ciņa par mieru, par lietišķu vienošanos ar kapitālistiskajām valstīm ar savstarpēji izdevīgiem nosacījumiem, divu sistēmu — sociālisma un kapitālisma mierīga līdzās pastāvēšana. V. I. Ļeņins teica, ka mums cieši jātur stūre un jāiet savs ceļš, nepadodoties nekādām imperiālistu provokācijām un iebiedēšanai. Komunistiem jābūt stingriem un izturētiem.

Lai gan pasaules proletariāta revolucionārās kustības uzvara novilcinās, taču tā ir pagaidu parādība. «Miers» starp antagonistiskajām šķirām kapitālistiskajās zemēs ir tikai šķietams. īstenībā notiek nemitīga šķiru ciņa, kas brīžam norimst, brīžam saasinās. Turpmāk šķiru cīņas saasināšanās ir nenovēršama, tāpat kā nenovēršama ir ari proletariāta uzvara.

Nenovēršama ir arī nacionālās atbrīvošanās cīņas pastiprināšanās. Imperiālistiskā pasaules kara rezultātā, galvenokārt pateicoties Lielajai Oktobra sociālistiskajai revolūcijai, vairākas Austrumu zemes — Ķīna, Indija un citas — ir ierautas pasaules revolucionārās kustības virpulī. Simtiem miljonu Austrumu zemju darbajaužu imperiālistiskie ekspluatatori noveduši līdz pēdējai trūkuma un pacietības pakāpei. Un nekādi reakcionāri spēki nebūs spējīgi apturēt viņu revolucionāro kustību, kas pieaugs ar katru gadu. Koloniju tautu cīņa par savu atbrīvošanos ar milzīgu spēku satricinās kapitālisma balstus, vājinās viņa varenību, veicinās proletariāta revolucionārās kustības attīstību kapitālistiskajās zemēs.

V. I. Ļeņins norādīja, ka Austrumu zemju — Ķīnas, Indijas un citu zemju lielās tautas, kas kopā ar Padomju Krievijas tautām veido zemeslodes iedzīvotāju milzīgo vairākumu, neparasti strauji tiek ierautas nacionālās atbrīvošanās cīņā. Tāpēc, rakstīja V. I. Ļeņins, «nevar būt ne mazāko šaubu par to, kāds būs pasaules cīņas galīgais atrisinājums. Šai ziņā sociālisma galīgā uzvara ir pilnīgi un noteikti nodrošināta» (Raksti, 33. sēj., 446. lpp.).

Savos beidzamajos rakstos V. I. Ļeņins pamatoja un attīstīja plānu, kā uzcelt sociālismu PSR Savienībā. V. I. Ļeņina plāna galvenās tczes, ko viņš devis savos ģeniālajos darbos pēc Oktobra revolūcijas, pamatos ir šādas:

1. Padomju zemē ir viss, kas nepieciešams un pietiekams pilnīgas sociālistiskas sabiedrības uzcelšanai. Partijas galvenais uzdevums ir atjaunot un attīstīt rūpniecību, sevišķi smago rūpniecību, elektrificēt visu Padomju zemi un augstu pacelt darba ražīgumu visā tautas saimniecībā. Lai radītu sociālisma materiāli tehnisko bāzi un celtu Padomju valsts aizsardzības spējas, vajag Padomju zemi industrializēt un likvidēt tās tehnisko un ekonomisko atpalicību.

2. Sociālistiskajam proletariātam jāiesaista sociālisma

celtniecībā darba zemniecība un jāpalīdz tai pārveidot savu sadrumstaloto individuālo saimniecību par lielu sabiedriskotu saimniecību. Vislabākā forma, kā zemniekus iesaistīt sociālisma celtniecībā, ir kooperācija. Komunistiskajai partijai jāpalīdz zemniecībai radīt kooperatīvo iekārtu uz laukiem. To veidot vajag pakāpeniski, soli pa solim, lai zemniecība savā pašas pieredzē pārliecinātos par kolektīvo saimniecības formu priekšrocībām un pati labprāt, bez piespiešanas stātos uz kooperatīvā ceļa. Kad zemniecība būs pārliecinājusies par nepieciešamību pāriet uz kolektīvām saimniecības formām, tad paātrināsies viņas virzīšanās uz sociālismu.

Zemnieku sīksaimniecības ievirzīšana sociālisma gultnē ir iespējama ar nosacījumu, ka to bagātīgi apgādā ar modernākajām mašīnām. Jau partijas VIII kongresā, 1919. gadā, V. I. Ļeņins teica, ka tad, ja mēs varētu dot laukiem simttūkstoš pirmšķirīgu traktoru, zemniecība izteiktos par komunismu. Padomju zemes industrializācija, galvenokārt attīstot smago rūpniecību, ļaus bagātīgi apgādāt laukus ar mašīnām.

3. Lielrūpniecības attīstība un visas tautas saimniecības bagātīga apgādāšana ar modernāko tehniku, zemniecības kooperēšana, valsts un visas tautas saimniecības pārvaldīšana prasa strauji celt tautas kultūras līmeni un sagatavot augstu kvalificētus padomju darbiniekus pietiekamā daudzumā. Sai nolūkā nepieciešama vispārēja itin visas tautas lasīt un rakstīt prasme, zemāko un vidējo skolu tīkla, augstāko mācību iestāžu tīkla un izdevniecību bāzes ievērojama paplašināšana, kā arī visu zinātnes nozaru attīstība. Vārdu sakot, nepieciešama kultūras revolūcija. Bez kultūras revolūcijas, bez tautas inteliģences kadru radīšanas nevar uzcelt un nostiprināt sociālismu.

4. Sociālisma uzcelšanas pamatnosacījums ir proletariāta diktatūra. Strādnieku šķiras rokās valsts ir sociālisma uzcelšanas ierocis. Lai palielinātu valsts aparāta lomu, kā arī lai taupītu līdzekļus, valsts aparāts jāsamazina līdz minimumam, izdzenot birokratizējušos un svešos elementus, un jāatjaunina ar darbaļaužu pārstāvju svaigajiom spēkiem. Par valsts aparāta uzlabošanas, samazināšanas un palētināšanās ieroci jākļūst apvienotajam partijas un valsts organam — CKK—-SZI. Ar darbaļaužu atbalstu šis orgāns pārbaudīs un uzlabos padomju aparāta darbību un padarīs to jaunās sabiedriskās iekārtas cienīgu.

5. Sociālisma uzcelšana ir iespējama tikai tad, ja saglabā un nostiprina strādnieku un zemnieku savienību. Vadošā loma šai savienībā ir strādnieku šķirai ar Komunistisko partiju priekšgalā. Partijai uzmanīgi jāvēro apstākļi, kas draud šai savienībai ar šķelšanos, lai tos laikus novērstu. Lai strādnieku un zemnieku savienība būtu stipra, izšķirošā nozīme ir partijas vienībai. Ja partijā notiks šķelšanās, tad izjuks abu šo šķiru savienība, un tas nozīmēs proletariāta diktatūras bojā eju. Tāpēc

partija nedrīkst pieļaut nekādas frakcijas un grupējumus savās rindās. Tikai monolita partija un pareiza tās .politika garantē strādnieku un zemnieku nesatricināmo savienību un var nodrošināt sociālisma uzcelšanu PSR Savienībā.

6. Sociālistiskās sabiedrības uzcelšana PSR Savienībā ir pilnīgi nodrošināta arī no starptautiskā viedokļa. Kapitālistiskajā pasaulē šķiru un valstu savstarpējās pretrunas pieaugs. Šķiru kaujas starp proletariātu un buržuāziju nenovēršami pastiprināsies. Pieaugošā nacionālās atbrīvošanās kustība kolonijās un puskolonijās, it sevišķi Austrumu zemēs, arvien spēcīgāk iedragās imperiālistu kundzību. Tas viss kopā arvien vairāk un vairāk satricinās kapitālisma balstus. Jebkuri imperiālistu mēģinājumi iznīcināt padomju iekārtu cietīs neveiksmi.

7. Ievērojot Padomju zemes kapitālistisko ielenkumu un starptautisko situāciju, Komunistiskās partijas un Padomju valdības ārpolitikai jābūt gudrai, un tām jācenšas novērst militāras sadursmes ar buržuāziskajām valstīm. Neatlaidīga ciņa par mieru, par mierīgu sociālisma sistēmas un kapitālisma sistēmas lidzās pastāvēšanu un ekonomisko sacensību — tādai jābūt partijas nelokāmajai politikai. V. I. Ļeņins izteica nesatricināmu pārliecību, ka šai sacensībā sociālisms uzvarēs, ka «sociālisms slēpj sevī gigantiskus spēkus un ka cilvēce tagad pārgājusi jaunā attīstības stadijā, kura paver neparasti spožas iespējas» (Rak-s t i, 33. sēj., 445. īpp.).

V. I. Ļeņina plāns kļuva partijai par ļoti spēcīgu teorētisku un praktisku ieroci cīņā par sociālismu. Tas iedvesmoja strādnieku šķiru un darba zemniekus varonīgi strādāt, lai sociālisms gūtu uzvaru pār kapitālismu.

5. Partijas XII kongress. Cīņa pret troekismu.

Saimniecisko grūtību pārvarēšana. V. I. Ļeņina nāve.

Ļeņina iesaukums partijā

Idejas, kas izteiktas V. I. Ļeņina izstrādātajā plānā sociālisma uzcelšanai PSR Savienībā, atspoguļojās KK(b)P XII kongresa lēmumos. Kongress, kurā bija pārstāvēti ap 400 000 partijas biedru, notika 1923. gadā no 17. līdz 25. aprīlim. Pēc Oktobra tas bija pirmais kongress, kurā V. I. Ļeņins slimības dēļ nepiedalījās.

Partijas biedru skaita samazināšanās bija izskaidrojama ar partijas tīrīšanu, kas notika kā pirms, tā arī pēc XI kongresa.

Kongresa dienas kārtībā bija CK pārskats, CKK pārskats, rūpniecības jautājums, nacionālais jautājums, jautājums par nodokļu politiku uz laukiem un citi.

Rezolūcijā par CK pārskata ziņojumu kongress uzsvēra, ka jaunās ekonomiskās politikas apstākļi rada pamatu novirzieniem partijā. Sevišķi bīstami un postīgi ir tie novirzieni, kas Padomju

valsti nostāda pretī strādnieku šķirai un partiju pretī valstij. Kongress kategoriski brīdināja, ka pret tiem cilvēkiem, kuri šajos revolūcijas liktenim ļoti svarīgajos jautājumos mēģinās radīt partijas rindās apjukumu, novērst partiju no ļeņiniskā ceļa, satricināt tās vienību, — notiks enerģiska cīņa, pat izslēdzot viņus no partijas.

Kongress norādīja, ka nepieciešams sistemātiski uzlabot valsts aparātu, uzskatīdams to par ļoti svarīgu partijas pienākumu. Kongress uzsvēra, ka tikai patiesi sociālistiska valsts aparāta radīšana nodrošinās strādnieku un zemnieku nesaraujamo savienību.

Izpildot V. I. Ļeņina norādījumus, kongress pieņēma lēmumu par SZI apvienošanu ar CKK un uzdeva CKK—SZI iesaistīt valsts aparāta uzlabošanā strādniekus, kas strādā tieši ražošanā.

Kongress norādīja, ka nepieciešams precīzi sadalīt darbu starp partijas un padomju organizācijām, labāk specializēt saimnieciskos un administratīvos darbiniekus un stingri ievērot personīgās atbildības principu par uzdoto darbu.

Atzīmējis panākumus, kas gūti tautas saimniecībā un darba ražīguma celšanā fabrikās un rūpnīcās, kongress aicināja strādnieku šķiru visus savus spēkus veltīt rūpniecības, vispirms smagās rūpniecības attīstīšanai, «jo vienīgi tā var būt drošs pamats patiesai sociālistiskai celtniecībai» («P S K P rezolūcijās...», I d., 598. lpp.).

Līdz ar smago rūpniecību un uz tās pamata strauji bija jāattīstās arī vieglajai rūpniecībai.

Ražošanas panākumu vai neveiksmju cēloņi meklējami fabrikās un rūpnīcās. Pareiza darba nostādne katrā uzņēmumā atbilstoši tā īpatnībām bija ļoti svarīgs jautājums. Kongress ieteica, ka «visiem spēkiem jāizvairās no smacējošas centralizācijas, no iniciatīvas nomākšanas un mehāniskas iejaukšanās» uzņēmumu darbā («P S KP rezolūcijās...», I d., 610. lpp.).

Partijas XII kongress uzsvēra, ka galvenā atbildība par saimniecisko un visas valsts orgānu darbu gulstas uz partiju, ka partijai visos svarīgākajos jautājumos jānoteic un jāpār-bauda šā darba norise. «Vēl tuvāk saimniecībai, vēl vairāk vērības, vadības un spēku saimnieciskajiem orgāniem — tāds ir partijas lozungs tuvākajam periodam» («P S KP rezolūcijās.. .», I. d., 599. lpp.).

Partija pievērsa uzmanību rūpniecības preču pārdošanas organizācijai. Nepareiza pārdošanas organizācija jau sāka radīt pārmērīgi lielus pieskaitāmos izdevumus un daļēji — nepārdotu preču krājumu izveidošanos. Lai to novērstu, vispirmām kārtām vajadzēja radīt tirdzniecības aparāta zemāko posmu sistēmu, lai nodrošinātu rūpniecības saites ar zepnnieku tirgu. Vajadzēja arī noregulēt preču cenas, jo rūpniecības izstrādājumu cenas bija stipri augstākas par lauksaimniecības produktu cenām.

Lai atvieglotu zemnieku stāvokli un paplašinātu preču apgrozību Padomju zemē, tika ieteikts visus valsts tiešos nodokļus, kas jāmaksā zemniecībai (pārtikas nodokli, naudas nodokli pa saimniecībām un darba un šķūts klausību), kā arī visus vietējos tiešos nodokļus apvienot vienotā tiešā lauksaimniecības nodoklī. Daļu šā nodokļa atļāva nomaksāt naudā. (Vēlāk, ar 1924. gadu, vienoto lauksaimniecības nodokli sāka aprēķināt zelta rubļos un iekasēt tikai naudā.) Galvenais nodokļu smagums gūlās uz turīgāko zemnieku saimniecībām (tas bija sakarā ar kulaku ierobežošanas politiku); daži trūcīgākie zemnieki tika atbrīvoti no nodokļa.

Kongresā oportūnistiskie elementi mēģināja partiju novirzīt no ļeņiniskā ceļa. Trockis uzstājās par stingru rūpniecības koncentrāciju. Aiz tā slēptos smagās rūpniecības sašaurināšana un vairāku sākumā nerentablu uzņēmumu slēgšana. Jau pirms kongresa Trockis ierosināja slēgt lielās rūpnīcas — Putilova, Brjanskas un citas — tādēļ, ka tās tolaik strādāja ar zaudējumiem. Tādu rūpnīcu slēgšana būtu ārkārtīgi kaitīga smagajai industrijai un radītu strādniekos neapmierinātību ar partiju.

Partijas CK kategoriski noraidīja Trocka priekšlikumu, norādīdama, ka viņa priekšlikuma pieņemšana nozīmētu visas Padomju republikas politisko sakāvi un būtu tai pazudinoša. Šādā garā tika pieņemts arī partijas XII kongresa lēmums.

Trockis savās tēzēs, ko viņš bija sastādījis XII kongresam, izvirzīja lozungu — «rūpniecības diktatūras» nodibināšana. Trocka izteikts, šis lozungs nenozīmēja, ka tiktu uzsvērta rūpniecības galvenā loma tautas saimniecībā vai arī ražošanas līdzekļu ražošanas straujāka attīstība salīdzinājumā ar patēriņa priekšmetu ražošanu. Trocka izpratnē šis lozungs nozīmēja rūpniecības attīstīšanu, ekspluatējot zemniecību. Tāda līnija novestu pie strādnieku un zemnieku savienības izjukšanas, pie padomju iekārtas bojā ejas.

Pretēji Trocka lozungam kongress savos lēmumos uzsvēra, ka toreizējā tautas saimniecības attīstības stadijā lauksaimniecībai ir galvenā nozīme visas Padomju zemes ekonomikā.

Sokoļņikovs un Buharins pirms kongresa ieteica daļēji atcelt ārējās tirdzniecības monopolu. īstenībā tas novestu pie šā monopola likvidācijas.

Sos oportūnistiskos uzskatus kongress noteikti nosodīja.

Kongresā daži delegāti (Krasins un citi) iesniedza nepareizus priekšlikumus — ekonomiski lielā mērā piekāpties kapitālistisko zemju priekšā, lai tikai dabūtu no tām kredītus un aizdevumus rūpniecības atjaunošanai. Kongress noraidīja šos aplamos priekšlikumus.

Noklausījies J. V. Staļina referātu par nacionālo jautājumu, kongress izteicās par nāciju faktiskās nevienlīdzības likvidēšanas paātrināšanu. Krievu proletariātam vajadzēja pastiprināt

palīdzību PSRS atpalikušajām tautām viņu saimnieciskajā un kultūras attīstībā.

KK(b)P XII kongress, tāpat kā X kongress, atkal aicināja partiju enerģiski cīnīties pret lielkrievu šovinismu kā galvenajām briesmām un pret vietējo nacionālismu.

Sakarā ar to, ka jaunās ekonomiskās politikas apstākļos rosīgi bija kļuvuši buržuāziskie elementi, arī buržuāziskais nacionālisms kļuva rosīgs un aktīvs. Tas pacēla galvu visās republikās, bet sevišķi asi izpaudās Gruzijā. Gruzīnu novirznieki (Mdivani, Okudžava un citi) centās ieturēt lielvalstiskā šovinisma politiku attiecībā pret citām, negruzīnu tautībām, kas dzīvoja Gruzijā. Viņi bija arī pret Aizkaukāza federācijas nodibināšanu un pret Gruzijas iestāšanos PSR Savienībā. Viņi prasīja ārzemju banku atvēršanu Gruzijā, bet tas radītu nosacījumus Gruzijas pārvēršanai par ārvalstu kapitāla piedēkli un kapitālisma restaurācijai Gruzijā. Kongress noteikti nosodīja gruzīnu novirznieku rīcību.

Pēc partijas XII kongresa uzlabojās tautas saimniecības vadība. Sekmīgi noritēja lauksaimniecības un rūpniecības atjaunošana. Tika paplašināta sējas platība un palielinājās rūpniecības produkcijas pieaugums gadā. Strādnieku skaits TSAP plānotajā lielrūpniecībā 1923. gadā palielinājās par 14 procentiem salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu. Bet bija arī lieli trūkumi. Darba ražīguma un strādnieku darba algas līmenis vēl bija zemāks nekā pirms kara. Valsts un kooperatīvās tirdzniecības organizācijas strādāja slikti. Partijas XII kongresa norādījumi, ka jālikvidē starpība starp rūpniecības un lauksaimniecības preču cenām, nebija izpildīti. Cenu starpība («šķēres»)

1923. gada rudenī bija sasniegusi milzīgus apmērus. Sakarā ar to pastiprinājās padomju rubļa kursa svārstības un krita tā vērtība.

Tas viss kopā sāka negatīvi ietekmēt strādnieku un zemnieku materiālo stāvokli un viņu pirktspējas. Sākās nepārdotu preču uzkrāšanās, lai gan preču tai laikā tika ražots maz. Noliktavās sāka uzkrāties rūpniecības preces. Lai gan zemniekiem šīs preces bija vajadzīgas, viņi tās nevarēja nopirkt augsto cenu dēļ. Tā, piemēram, lai nopirktu pudu naglu, zemniekam vajadzēja pārdot 50—60 pudu kviešu, bet pirms pasaules kara puds naglu pēc vērtības līdzinājās 3—3,5 pudiem kviešu. Sakarā ar tādu cenu politiku radās neapmierinātība uz laukiem. Neapmierināti bija arī strādnieki, jo nepārdoto preču krājumu dēļ aizkavējās darba algas izmaksa. Dažos uzņēmumos sākās pat streiki.

Partijas CK un Padomju valdība veica steidzīgus pasākumus, lai likvidētu zemnieku un strādnieku neapmierinātības cēloņus. Plaša patēriņa priekšmetu cenas tika pazeminātas. Preču apgrozībā nestabilo naudas zīmju vietā pastiprināti sāka ieviest 1922. gada oktobrī pieņemto červoncu, kas kļuva par stingru, stabilu valūtu. Tika noorganizēta regulāra darba algas izmaksa

strādniekiem, paredzēti pasākumi tirdzniecības nokārtošanai un privātā tirgotāja izstumšanai, kā arī enerģiskai cīņai pret spekulāciju. Tika paaugstinātas lauksaimniecības produktu cenas un organizēts lēts kredīts zemniekiem, lai viņi varētu attīstīt savu saimniecību. Sakarā ar lēto kredītu trūcīgajiem zemniekiem vairs nevajadzēja ar verdziskiem noteikumiem aizņemties naudu no kulakiem un faktiski kļūt par viņu kalpiem.

Ar šiem pasākumiem tika likvidēta zemnieku un strādnieku neapmierinātība un nodrošināta tautas saimniecības tālākā attīstība.

Šādos apstākļos, kad saimnieciskajā frontē bija grūtības, no jauna aktivizējās antiļeņiniskie elementi partijā.

Izmantojot to, ka partijas vadonis V. I. Ļeņins bija izgājis no ierindas — bija smagi saslimis, Trockis no jauna sāka cīņu pret ļeņinisko CK, pret partiju. Viņam likās, ka Padomju zemē radušās grūtības ir labvēlīgas viņa nodomu realizēšanai — saņemt partijas vadību savās rokās un ieturēt līniju, kas galu galā novestu pie kapitālisma atjaunošanas.

1923. gada oktobra sākumā Trockis nosūtīja Centrālajai Komitejai vēstuli, kurā nomelnoja CK darbu. Trockis nevis centās panākt partijā esošo trūkumu likvidēšanu, izvirzot un apspriežot jautājumus Politbiroja un CK plēnumu sēdēs, kā tas vienmēr licis darīts un tiek darīts, kad pastāv normālas savstarpējas attiecības starp partijas vadošo orgānu locekļiem, bet gan mobilizēja visus savus piekritējus cīņai pret partijas CK. Drīz pēc Trocka vēstulēs CK saņēma 46-u paziņojumu, ko bija parakstījuši trockisti, «demokrātiskie centrālisti» un «kreiso komunistu» un «strādnieku opozīcijas» grupu paliekas. Viņu starpā bija arī daži CK locekļi. Viņi melīgi apgalvoja, ka partijas aparāts esot stājies partijas vietā un mēģināja sakūdīt komunistus pret partijas aparātu, nostādot to pretī partijai. Sai trockistu uzbrukumā partijas aparātam izpaudās meņševisma recidīvs, paša partijas darba vadīšanas principa noliegšana. Trockisti un citi oportūnisti prasīja frakciju un grupējumu brīvību. Līdz ar to viņi gribēja panākt, lai tiktu atcelts partijas X kongresa lēmums par frakciju aizliegšanu un nepieļaujamību, un pauda meņševiku, eseru un jaunās buržuāzijas tieksmes, kuri jaunās ekonomiskās politikas apstākļos centās uznākt atklātā politiskā arēnā.

Trocka vēstuli un 46-u paziņojumu trockisti izplatīja partijas vietējās organizācijās.

Jautājumu par partijas Iekšējo stāvokli apsprieda CK un CKK apvienotais oktobra plēnums kopā ar desmit lielāko partijas organizāciju — Petrogradas, Maskavas, Harkovas un citu — pārstāvjiem. Plēnums nosodīja Trocka un 46-u rīcību kā politiski dziļi aplamu, kas izvērtusies «par frakcionāru rīcību, kura draud dot triecienu partijas vienībai un rada krizi partijā» («P S K P rezolūcijās...», I d., 672. lpp.).

Plēnuma lēmums Trocld neietekmēja. Viņš izdeva brošūru «Jaunais kurss», kurā apsūdzēja partijas vadību par deģenerēšanos, salīdzināja partijas vecos kadrus ar II Internacionāles oportūnistiskajiem vadoņiem un partijas vecajiem, izturētajiem kadriem nostādīja pretī partejiskā ziņā nenobriedušo jaunatni, it sevišķi studentus, glaimīgi dēvējot viņus par «partijas barometru».

Apsūdzības pret CI< Trockis un trockisti sāka izteikt fabriku un rūpnīcu, kā arī augstāko mācību iestāžu šūniņu sapulcēs. Tā trockisti atkal, tāpat kā 1921. gadā, uzspieda partijai diskusiju. Visā Padomju zemē partijas organizācijās sākās sīva diskusija. Partija atkal tika atrauta no tautas saimniecības at-jaunošanaš darba. Maskavas, Petrogradas, Ukrainas, Urālu, Baku un citu mūsu zemes lielo rūpniecības centru partijas organizācijas deva troekistu izlēcienam graujošu prettriecienu. Trockisti diskusijā cieta pilnīgu neveiksmi. Partija saliedējās ap ļeņinisko CK.

Diskusiju rezumēja KK(b)P XIII konference, kas notika

1924. gada janvārī. Konference asi nosodīja Trocka un troekistu frakcionāro cīņu pret partiju un paziņoja, ka «pašreizējās opozīcijas personā mums darīšana ne vien ar boļševisma revīzijas mēģinājumu, ne vien ar tiešu atkāpšanos no [eņinisma, bet arī ar spilgti izteiktu sikburžuāzisku novirzienu» («P S K P rezolūcijās...», I d., 684. lpp.).

Troekistu kārtējais izlēciens atspoguļoja šķiru cīņas saasināšanos Padomju zemē sakarā ar buržuāzijas un viņas ideologu aktivizēšanos jaunās ekonomiskās politikas apstākļos. Pilsētās cīņu pret proletariāta diktatūru pastiprināja privātie tirgoņi un visādi «nepmaņi», bet uz laukiem — kulaki. Trockisti izteica šo šķiras ienaidnieku intereses.

Lai partijas biedri labāk saprastu troekisma briesmas, viņi pl-aši studēja KK(b)P vēsturi, tās cīņu pret visādām frakcijām, grupējumiem, novirzieniem un oportūnismu partijā, pret buržuāzijas aģentūru strādnieku kustībā. Jaunajiem partijas biedriem kļuva zināma daudzus gadus ilgā apkaunojošā Trocka cīņa meņševiku pusē pret V. I. Ļeņinu, pret boļševiku partiju. Partijas vēstures studēšana deva komunistiem zināšanas mark-sismā-ļeņinismā. To veicināja 1924. gadā iznākusī J. V. Staļina grāmata «Par ļeņinisma pamatiem», kurā koncentrēti un precīzi iztirzāti ļeņinisma, proletāriskās revolūcijas teorijas un taktikas, proletariāta diktatūras teorijas un taktikas pamatjautājumi un atklāts tas jaunais, ko V. I. Ļeņins devis marksismā.

Drīz pēc XIII konferences partiju, padomju tautu, pasaules proletariātu un visu progresīvo cilvēci piemeklēja lielas bēdas:

1924. gada 21. janvārī nomira Vladimirs Iļjičs Ļeņins. Par V. I. Ļeņina nāvi neizsakāmi sēroja padomju ļaudis un visas

pasaules strādnieki un apspiestās tautas. Partijas CK ārkārtējais plēnums pieņēma vēstījumu «Partijai. Visiem darbaļaudīm». Tanī CK paziņoja par lielā vadoņa nāvi.

«Viss, kas vien proletariātā ir patiesi dižens un varonīgs,» bija teikts vēstījumā, — «drošs prāts, nelokāma, neatlaidīga, visu pārvaroša dzelžaina griba, svēts naids, nāvīgs naids pret verdzību un apspiestību, revolucionāra kvēle, kas kalnus pārvieto, bezgalīga ticība masu radošajiem spēkiem, milzīgs organizatora ģēnijs — tas viss radis lielisku iemiesojumu Ļeņinā, kura vārds kļuvis par simbolu jaunai pasaulei no rietumiem līdz austrumiem, no ziemeļiem līdz dienvidiem» («P S I< P r e z o 1 ū c i j ā s ...», I d., 704. Ipp.).

Gandrīz veselu nedēļu tauta nāca atvadīties no V. I. Ļeņina. Lai gan bija negants sals, cilvēki nāca dienu un nakti uz Arodbiedrību nama Kolonu zāli, lai atvadītos no mūža miegā aizmigušā vadoņa.

V. I. Ļeņina bēru dienā visās pilsētās un ciemos padomju tauta uz piecām minūtēm pārtrauca darbu, ar dziļām skumjām izvadot savu tēvu, skolotāju un draugu. Visā zemē atskanot fabriku, rūpnīcu un lokomotīvju sēru pūtieniem, zārku ar V. I. Ļeņina mirstīgajām atliekām novietoja Mauzolejā Sarkanajā laukumā. Atvadoties no Ļeņina, partija un padomju tauta deva zvērestu līdz galam izpildīt viņa novēlējumus.

Kopā ar padomju tautu dziļi sēroja arī starptautiskais proletariāts, visas pasaules darbaļaudis. V. 1. Ļeņina bēru dienā strādnieki daudzās kapitālistiskajās zemēs uz piecām minūtēm pārtrauca darbu, domās atvadīdamies no visas pasaules strādnieku vadoņa.

Pēc vadoņa nāves strādnieku šķira vēl ciešāk saliedējās ap partiju. Sēru dienās strādnieki iesniedza tūkstošiem lūgumu uzņemt viņus KK(b) Partijā. Tā kā šī kustība bija ļoti plaša, CK pasludināja Ļeņina iesaukumu partijā strādniekiem, kas strādāja tieši ražošanā. Centrālā Komiteja publicēja strādniekiem un strādniecēm aicinājumu, kurā bija teikts, ka vadoņa nāve saviļņojusi strādnieku šķiru un simtiem tūkstošiem strādnieku sniedz savas rokas palīgā partijai.

Ļeņina iesaukuma laikā partijā stājās labākie, apzinīgākie strādnieki, kas bija rūdīti revolucionārajās kaujās. Partijas sapulcēs, apspriežot lūgumus par uzņemšanu KK(b) Partijā, aktīvi piedalījās arī bezpartejiskie strādnieki, kas palīdzēja izraudzīties uzņemšanai partijā ražošanas pirmrindniekus, proletāriskajai revolūcijai visuzticamākos cilvēkus.

Ļeņina iesaukuma rezultātā KK(b) Partijā iestājās vairāk nekā 240 tūkstoši strādnieku. Tas spilgti pierādīja strādnieku šķiras un viņas partijas nesatricināmo vienību.

6. Partijas XIII kongress. Partijas darba pastiprināšanas uz laukiem. Trocka jaunā izlēciena atmaskošana

Partijas rindu saliedētību pēc vadoņa nāves parādīja KK(b)P XIII kongress (1924. gadā no 23. līdz 31. maijam). Kongresā bija pārstāvēti ap 736 tūkstoši partijas biedru un kandidātu. Kopš XII kongresa partija bija izaugusi gandrīz divkārt, papildinot savas rindas galvenokārt ar strādniekiem. Jau tas vien liecināja, ka paplašinās un nostiprinās partijas saites ar strādnieku masām, ka masas saliedējas ap partiju un partijas autoritāte aug.

Kongresa dienas kārtībā bija šādi jautājumi: CK. pārskats, CKK pārskats, par tirdzniecību, par kooperāciju, par darbu uz laukiem un citi.

Kongress ar gandarījumu konstatēja, ka laikā, kad partijai trūka V. I. Ļeņina tiešās vadības, grūtajā un sarežģītajā situācijā partijas CK guvusi krietnus sasniegumus visās darba nozarēs. Kongress izteica Centrālajai Komitejai pilnīgu atzinību par tās stingrību un |eņinisko nesamierināmību cīņā ar troc-kismu un par ļeņinisma stingro aizstāvēšanu. Kongress uzdeva Centrālajai Komitejai arī turpmāk tikpat enerģiski un stingri sargāt partijas vienību un izturēto partijas līniju no jebkādiem novirzieniem.

Kongress apstiprināja KK(b)P XIII konferences rezolūciju, kur troekisms bija raksturots kā sīkburžuāzisiks novirziens.

Kongress atzina, ka ārkārtīgi svarīgi ir marksistiski ļeņi-niski audzināt partijas biedrus, it sevišķi Ļeņina iesaukumu, ko kongress uzskatīja par partijas kadru rezervuāru darbam valsts, saimnieciskajos, arodbiedrību, kooperatīvu un citos orgānos. Kongress uzdeva visu partijas izglītības darbu saistīt «ar mūsu partijas vēstures pamatposmiem sakarā ar biedra Ļeņina vadošo ideju izcilo nozīmi tajā» («P S K P rezolūcijās...», II d„ 20. lpp.).

Kongress atzīmēja, ka Padomju zemē vērojama vispārēja saimniecības augšupeja. Sekmīgi tika atjaunota sociālistiskā rūpniecība un transports, skaitā pieauga strādnieku šķira un palielinājās lauksaimniecības ražība.

Balstoties uz ogļrūpniecības atjaunošanā un transporta darbā gūtajiem panākumiem, kongress deva direktīvu vērst plašumā cīņu par metālu, par smagās rūpniecības tālāku attīstību un par ražošanas līdzekļu ražošanas noorganizēšanu pašu zemē.

Sakarā ar panākumiem lauksaimniecībā kongress uzsvēra, ka nepieciešams pastiprināt partijas darbu lauku iedzīvotāju kooperēšanā. Tā kā uz laukiem trūcīgie zemnieki nonāca kulaku parādjūgā, kongress uzdeva partijas lauku organizācijām panākt, lai tiktu realizēti likumi par nodokļu atvieglinājumiem trūcīgajiem zemniekiem un par viņu interešu aizstāvēšanu, un pre-

cīzi ievērot nodokļu politiku attiecībā uz kulakiem, lai ierobežotu viņu augšanu.

Jautājumā par tirdzniecību kongress konstatēja, ka rūpniecības preču cenu pazemināšanas politika ir pilnīgi attaisnojusies. Kongress atzina par pareizu Iekšējās tirdzniecības tautas komisariāta nodibināšanu. Tā galvenais uzdevums bija apgūt iekšējo tirgu, pirmām kārtām valstij iekarojot vairumtirdzniecības apgrozību, kontrolējot privātā kapitāla darbību un izstumjot šo kapitālu no tirdzniecības.

Partijas organizatoriskajos jautājumos kongress pieņēma rezolūciju «Par kārtējiem uzdevumiem partijas celtniecībā». Tur bija uzsvērts, ka nepieciešams visiem spēkiem iesaistīt partijā proletariāta pamatkadrus, kas nodarbināti ražošanā. Sakarā ar Ļeņina iesaukumu partijas sastāvs bija ievērojami papildinājies ar strādniekiem, skaita ziņā bija palielinājušās fabriku un rūpnīcu šūniņas. Kongress uzdeva partijas organizācijām veikt aktīvu partijas un politisko darbu ar jaunajiem partijas biedriem, visiem spēkiem iesaistīt viņus partijas, valsts un sabiedriskajā dzīvē. Vajadzēja uzlabot fabriku un rūpnīcu šūniņu darbu, celt viņu lomu ražošanā un uzlabot viņu vadību.

Kongress apsprieda jautājumu par darbu jaunatnes vidū un izteicās par to, ka partijai rūpīgāk jāvada komjaunatne. Ļeņiniskā komjaunatne bija uzticams partijas palīgs. Partijas vadībā komjaunatne pilsoņu kara gados varonīgi aizstāvēja pret ienaidniekiem jauno Padomju republiku. Komjaunatne cīnījās par tautas saimniecības atjaunošanu. Kongress aicināja komjaunatni aktīvi piedalīties sociālisma celšanā, visos partijas un Padomju varas sabiedriski politiskajos un kultūras pasākumos pilsētās un uz laukiem, jaunatnes komunistiskajā audzināšanā, kvalificētu strādnieku un inteliģences kadru sagatavošanā un zināšanu apgūšanā.

Visu kongresa lēmumu mērķis bija vērst plašumā sociālisma celtniecību, nostiprināt strādnieku šķiras un zemniecības saikni, palielināt partijas vadošo lomu.

XIII kongresā opozicionārie grupējumi atklāti neuzstājās. VII kongresā .antiļcņiniskā opozīcija jautājumā par mieru ar Vāciju dabūja ceturto daļu balsu, un X kongresā opozīcijai bija astotā daļa balsu, turpretī XIII kongresā nebija nevienas opozicionāras uzstāšanās. Tas spilgti apliecināja partijas idejisko saliedētību.

Kongresā katrai delegācijai atsevišķi nolasīja V. I. Ļeņina «Vēstuli kongresam»; kas parasti tiek saukta par testamentu. Tanī V. I. Ļeņins uzsvēra, ka nepieciešams saglabāt partijas vienību un nodibināt stabilu CK, kas spētu novērst partijas šķelšanos. Sai nolūkā V. I. Ļeņins vispirms ierosināja palielināt CK locekļu skaitu, lai celtu CK autoritāti, uzlabotu aparāta darbu un «novērstu to, ka CK nelielu daļu konflikti varētu gūt stipri

pārmērīgu nozīmi visas partijas likteņos» (Raksti, 36. sēj.., 541. Ipp.). Sai vēstulē V. I. Ļeņins raksturoja dažus CK locekļus. Par Zinovjevu un Kameņevu viņš rakstīja, ka viņu «oktobra epizode», protams, nav nejauša. V. I. Ļeņins norādīja uz Trocka «neboļševismu», līdz ar to brīdinādams partiju no ārkārtīgi bīstamiem Trocka meņševisma recidīviem. Tālāk V. I. Ļeņins rakstīja par Trocki, ka tas ir cilvēks, kas «pārmērīgi pašpārliecināts-un pārmērīgi aizraujas ar darba tīri administratīvo pusi» (Raksti, 36. sēj., 542. Ipp.). Buharinu V. I. Ļeņins raksturoja kā sholastu, kas «nekad nav mācījies un, man šķiet, nekad nav pilnīgi sapratis dialektiku» (Raksti, 36. sēj., 543. Ipp.).

V. I. Ļeņins deva rezumējošu raksturojumu šiem cilvēkiem, kas izšķirošajos brīžos, partijai cīnoties par Oktobra revolūcijas-uzvaru, bija nostājušies pret partijas līniju un mēģinājuši sašķelt partijas rindas. Tikai V. I. Ļeņina un partijas Centrālās Komitejas stingrība un nesamierināmība cīņā pret Zinovjevu un Kameņevu kā streiklaužiem Oktobra revolūcijas laikā, pret Trocka un Buharina nodevīgo un pazudinošo politiku Brestas laikā, pret viņu antipartejisko līniju un frakcionārismu laikā, kad notika diskusija par arodbiedrībām, nodrošināja pareizas partijas līnijas ieturēšanu un partijas rindu saliedētību, un tas bija izšķirošais nosacījums Oktobra revolūcijas uzvaras izcīnīšanā un viņas iekarojumu aizsargāšanā.

V. I. Ļeņins savā vēstulē raksturoja arī J. V. Staļinu. Atzīmējis J. V. Staļina pozitīvās īpašības un norādījis, ka viņš ir viens no izciliem partijas darbiniekiem, V. I. Ļeņins reizē ar to kritizēja viņa trūkumus. Viņš rakstīja: «Biedrs Staļins, kļūdams par ģenerālsekretāru, koncentrējis savās rokās neaptverami lielu varu, un es neesmu pārliecināts, vai viņš vienmēr pratīs pietiekami uzmanīgi lietot šo varu.» V. I. Ļeņins ierosināja «apdomāt, kā pārcelt Staļinu no šā amatā citur un šai vietā iecelt citu cilvēku, kas visādā citādā ziņā atšķirtos no b. Staļina tikai ar vienu priekšrocību, proti, būtu iecietīgāks, lojālāks, pieklājīgāks un uzmanīgāks pret biedriem, mazāk untumains utt. Sis apstāklis var likties niecīgs sīkums,» bet «tas nav sīkums vai arī ir tāds sīkums, kas var gūt izšķirošu nozīmi» (R a k s t i, 36. sēj., 542.— 544. Ipp.).

Apspriedušas V. I. Ļeņina vēstuli, delegācijas, ņemot vērā J. V. Staļina nopelnus, viņa nesamierināmo cīņu pret trockismu un citiem antipartcjiskiem grupējumiem, izteicās par J. V. Staļina atstāšanu ģenerālsekretāra amatā, taču ar tādu nosacījumu, ka J. V. Staļins ievēros V. 1. Ļeņina izteikto kritiku un izdarīs no tās nepieciešamos secinājumus. Partija ņēma vērā, ka trockisti sevišķi spēcīgi vērsās pret J. V. Staļinu, kas stingri un konsekventi aizstāvēja ļeņinismu. Šādos apstākļos J. V. Staļina atbrīvošanu no CK ģenerālsekretāra posteņa trockisti varētu izmantot par ļaunu partijai un marksismam-ļeņinismam, par ļaunu sociālisma celtniecībai PSR Savienībā.

Partijas XIII kongress izpildīja V. I. Ļeņina norādījumu par CK locekļu skaita ievērojamu palielināšanu.

Drīz pēc KK(b)P XIII kongresa — 1924. gada jūnijā un jūlijā Maskavā notika Kominternes V kongress. Laikā starp IV un V kongresu šķiru kaujas Rietumeiropas zemēs bija beigušās ar strādnieku sakāvi. Buržuāzijai bija izdevies atsist proletariāta uzbrukumu. Strādnieku šķiras sakāvē svarīga loma bija sociāldemokrātijas vadoņu nodevībai, kā arī lielajām kļūdām, ko bija pieļāvušas dažas komunistiskās partijas. Ar savu kapitulantisko rīcību milzīgu ļaunumu strādnieku kustībai un komunistiskajai partijai Vācijā un dažās citās zemēs nodarīja vadībā esošie labējie oportūnisti, no kuriem komunistiskās partijas vēlāk atbrīvojās.

1924. gadā iestājās kapitālisma stabilizācijas periods. Stabilizācija bija relatīva un nestipra.

Pamatojoties uz starptautiskās situācijas analizi, Kominternes V kongress izstrādāja komunistiskajām partijām cīņas taktiku jaunajos apstākļos. Absolūti pareizā vienotās frontes taktika palika nesatricināma. Tās pamats bija strādnieku masu vienība, vienība no apakšas.

Par vienu no galvenajiem uzdevumiem kongress izvirzīja kapitālistisko zemju komunistisko partiju boļševizāciju. Tas nozīmēja, ka šīs partijas apgūst boļševisma idejiskos, organizatoriskos un taktiskos principus, nesamierināmi cīnās pret novirzieniem no marksisma-ļeņinisma, prasmīgi savieno cīņu par proletariāta diktatūru ar cīņu par strādnieku ikdienišķajām prasībām un uztur jo ciešus sakarus ar masām.

V kongress apsprieda jautājumu par Trocka uzspiesto diskusiju KK(b) Partijā un nosodīja trockismu. Kongress apstiprināja KK(b)P XIII konferences un XIII kongresa lēmumus, kuros trockisms bija raksturots kā sīkburžuāzisks novirziens partijā. Kongress atzina, ka trockistu darbība apdraud partijas vienību un tātad arī proletariāta diktatūru PSR Savienībā.

Partijas XIII kongresa un Kominternes V kongresa lēmumi iedvesmoja Padomju Savienības komunistus sociālisma celtniecības pastiprināšanai. Fabrikās un rūpnīcās komunisti sniedza augsta darba ražīguma paraugus. Viņu piemēram sekoja bezpartejiskie strādnieki.

Komunisti uzlaboja tirdzniecības aparātu, apguva tirdzniecību un tirgu, arvien vairāk izstumjot privāto tirgotāju. Komunisti organizēja kultūras šefību pār laukiem un vadīja darba zemnieku iesaistīšanu visdažādākajā kooperācijā. Tā, piemēram, Ļeņingradas strādnieki bija uzņēmušies šefību pār 300 pagastiem, Maskavas strādnieki — vairāk nekā pār 200 pagastiem, Tulas strādnieki — pār 400 ciemiem utt.

Partijas CK uzmanīgi vēroja, kas notiek uz laukiem. Jaunās ekonomiskās politikas apstākļos aktivizējās politiskā dzīve uz laukiem. Zemnieki sāka aktīvāk piedalīties sabiedriskajā dzīvē.

Bet aktivizējās ari kulaki. Viņi sāka ietekmēt vidējos zemniekus. Vidējie zemnieki atkal sāka svārstīties, un ar viņu atbalstu kulaki vietām sāka iespiesties padomēs un ieturēt tajās savu līniju. Tādas padomes sagrozīja Padomju valdības nodokļu politiku kulaku interesēs, aizskarot trūcīgo zemnieku intereses. Dažās vietās kulaki, cīnīdamies pret proletariāta diktatūru, nogalināja padomju darbiniekus, lauku aktīvistus un lauku korespondentus, kas atmaskoja viņu Padomju varai naidīgo darbību. Gruzijā, Gurijas apriņķī, kulaki aktīvi atbalstīja meņševikus, kas 1924. gada augustā sacēlās pret Padomju varu. Meņševikus materiāli atbalstīja ārvalstu buržuāzija. Bet Gruzijas darba zemnieki meņševikus neatbalstīja, un dienu vēlāk sacelšanās bija likvidēta.

Cl< plēnums, kas notika 1924. gada oktobrī, apsprieda kārtējos uzdevumus darbā uz laukiem un noteica pasākumus cīņai pret kulaku ietekmi uz vidējiem zemniekiem. Vidējos zemniekus vajadzēja atraut no kulakiem un nostiprināt viņu savienību ar trūcīgajiem zemniekiem. Plēnums ieteica zemniecības rosību vispirms virzīt uz padomju darba aktivizēšanu un kooperatīvo un citu sabiedrisko organizāciju darbības pastiprināšanu. Rezolūcijā teikts, ka padomju aktivizēšanas uzdevums «ir viens no galvenajiem un visaktuālākajiem momenta uzdevumiem» («P S K P rezolūcijās...», II d., 92. lpp.). Aktivizējot uz laukiem padomju darbu, vajadzēja kulakus politiski izolēt.

Lai nostiprinātu sakarus ar zemnieku masām, nolēma zemniekus plašāk iesaistīt valsts pārvaldīšanā. Plēnums ieteica palielināt bezpartejisko zemnieku skaitu savienoto un autonomo republiku Centrālajās izpildu komitejās. Vairāku tautas komisariātu kolēģijas — piemēram, Zemkopības tautas komisariāta, Izglītības tautas komisariāta, Iekšlietu tautas komisariāta, SZ1 un citu — tika ieteikts papildināt ar vienu vai diviem locekļiem no zemnieku vidus. Zemniekus kā kolēģiju locekļus iesaistīja arī attiecīgajās guberņu un apriņķu nodaļās un ievēlēja par pagastu un apriņķu izpildu komiteju priekšsēdētājiem.

Tādējādi plēnums pievērsa visas partijas uzmanību laukiem. Uz plēnuma lēmumu pamata tika pārkārtots partijas lauku organizāciju darbs. Tās sāka vēl uzmanīgāk izturēties pret zemnieku vajadzībām.

CK oktobra plēnuma lēmumu realizēšana pastiprināja partijas ietekmi darba zemniecībā, veicināja kulaku politisko izolēšanu un nostiprināja strādnieku un zemnieku savienību.

Tai laikā, kad Centrālā Komiteja un visa partija sasprindzināja spēkus, lai drīzāk atjaunotu Padomju zemes ražošanas spēkus un virzītos tālāk uz priekšu, uz sociālismu, Trockis un troekisti no jauna mēģināja izjaukt šos pūliņus un novirzīt partiju no ļeņiniskajām pozicijām.

1924. gada rudenī Trockis uzspieda partijai jaunu diskusiju.

Viņš publicēja rakstu «Oktobra mācības», kurā sagrozīja partijas vēsturi un apmeloja V. I. Ļeņinu un ļeņinismu. Pēc Trocka domām iznāca, ka boļševisms kļuvis par konsekventu virzienu tikai no 1917. gada, tikai pēc tam, kad tas esot aizguvis troc-kistu «permanentās revolūcijas» ideju. Oktobra apvērsumā Troc-kis vadošo lomu piešķīra nevis partijai un V. I. Ļeņinam, bet sev. Tā pēc V. I. Ļeņina nāves Trockis nekaunīgi mēģināja ļcņinisma vietā likt trockismu.

Kamēr V. I. Ļeņins vēl bija dzīvs, Trockis neuzdrošinājās celt dienas gaismā savas satrunējušās idejas, ko V. I. Ļeņins jau sen bija atmaskojis kā oportūnisliskas, kā tādas, kas atspoguļo buržuāziskās ideoloģijas spiedienu. Tagad, kad V. I. Ļeņina vairs nebija, Trockis no jauna laida darbā savu ar oportūnismu saindēto ieroci — ļeņinisma apmelošanu.

Trockis nostājās pret partijas pasaules uzskata pamatiem, pret ļeņinismu. Vajadzēja atmaskot Trocka ļaunprātīgos apmelojumus. Partijas CK un visi partijas darbinieki tādēļ bija spiesti atrauties no jauncelsmes darba. Viņi atmaskoja Trocki presē un partijas sapulcēs. Trocki aizstāvēja viņa piekritēji. Iedegās diskusija.

Trockisma atmaskošanā svarīga nozīme bija J. V. Staļina darbiem «Trockisms vai ļeņinisms?» un «Oktobra revolūcija un Krievijas komunistu taktika». Tajos J. V. Staļins aizstāvēja ļeņinismu un ļeņinisko proletāriskās revolūcijas teoriju, parādīdams Trocka «permanentās revolūcijas» teorijas antimark-sistisko būtību. Pēc šās «teorijas» strādnieku šķirai vajadzēja pasīvi gaidīt sociālistiskās revolūcijas uzvaru Eiropas vairāk attīstītajās kapitālistiskajās zemēs un uzvarējušā Rietumeiropas proletariāta valstisko palīdzību Padomju zemei. J. V. Staļins parādīja, ka Trockis ir ļaunprātīgs dezorganizators, kas nemitīgi uzbrūk partijai, pastāvīgi sēj paniku, atkal un atkal pareģo Padomju varas bojā eju un cenšas izjaukt partijas un Padomju zemes darbaļaužu kaujiniecisko radošo darbu. J. V. Staļins atmaskoja visus Trocka izdomājumus un viņa pūliņus uztiept partijai ļeņinisma vietā trockismu. «Partijas uzdevums,» teica J. V. Staļins, «ir aprakt trockismu kā idejisku virzienu» (Raksti, 6. sēj., 329. lpp.).

Partijas CK un CKK apvienotais plēnums (1925. gada janvārī), apspriedīs jautājumu par Trocki, izteica viņam viskategoriskāko brīdinājumu un prasīja, lai viņš darbos un nevis vārdos pakļaujas partijas disciplīnai un bez ierunām atsakās no jebkādas cīņas pret ļeņinisma idejām. Plēnums atcēla Trocki no darba PSRS Revolucionārajā kara padomē. Viņa vietā par PSRS Revolucionārās kara padomes priekšsēdētāju iecēla uzticamo ļeņi-nieti M. V. Frunzi. Plēnums nolēma atzīt diskusiju par izbeigtu, bet partijas propagandā joprojām izskaidrot, ka trockisms ir antiboļševistisks, sīkburžuāzisks kopš 1903. gada līdz pat «Oktobra mācību» nākšanai klajā.

Tādējādi izjuka vēl viens Trocka un trockistu mēģinājums novirzīt partiju no ļeņinisma pozicijām.

Devusi enerģisku pretsitienu Trocka kārtējam izlēcienam, partija ar vēl lielāku enerģiju turpināja savu vēsturisko misiju — vadīja sociālisma celšanu PSR Savienībā.

7. Jautājums par sociālisma uzvaras iespēju PSR Savienībā.

VK(b)P XIV kongress. Kurss uz PSRS sociālistisko industrializāciju. «Jaunās opozīcijas» sagrāve

Partijas vadībā padomju tautas varonīgajam darbam bija rezultāti: tautas saimniecības atjaunošana tuvojās beigām. Padomju zeme kļuva arvien spēcīgāka. Pasaules buržuāzijas cerības, ka padomju iekārta jaunās ekonomiskās politikas apstākļos deģenerēsies par kapitālistisku iekārtu, nepiepildījās. Ārvalstu kapitālisti paplašināja ekonomiskos sakarus ar Padomju zemi. Kapitālistu vadošajām aprindām kļuva skaidrs, ka PSRS «neatzīšanas» politika nespēj traucēt PSRS nostiprināšanos un panākumus. Vēl vairāk, šī politika nodarīja zaudējumus pašām kapitālistiskajām zemēm, traucējot tām izveidot ekonomiskas attiecības ar PSRS, lai gan tās viņām būtu visai izdevīgas. To ievērojot, 1924. gadā Anglija, Itālija, Austrija, Norvēģija, Grieķija, Zviedrija, Dānija, Meksika un Francija atzina Padomju valdību un nodibināja ar to diplomātiskas attiecības. Tika nodibinātas diplomātiskas attiecības ari starp PSRS un Ķīnu (pie tam tika parakstīta vienošanās, kas bija Ķīnas pirmais tiesībās vienlīdzīgais līgums ar lielu ārvalsti). So valstu paraugam

1925. gadā sekoja Japāna. No lielvalstīm vienīgi ASV stūrgalvīgi turpināja PSRS «neatzīšanas» politiku.

Tā kā Padomju zemes tautas saimniecība strauji tuvojās pirmskara līmenim, bet kapitālisms visā pasaulē stabilizējās, tad krasi izvirzījās jautājums: vai ekonomiski un tehniski atpalikušajā Padomju Krievijā var uzcelt sociālismu, vai tam pietiks iekšējo spēku un resursu, pastāvot naidīgajam kapitālistiskajam ielenkumam?

Savā cīņā pret partiju trockisti apgalvoja, ka, nesaņemot uzvarējušā Rietumeiropas proletariāta valstisko atbalstu, Padomju Krievijā neesot iespējams uzcelt sociālismu. Viņi mudināja strādnieku šķiru kapitulēt kapitālisma priekšā.

Partija deva enerģisku pretsitienu trockistu kapitulantiska-jiem sprediķiem. XIV konference (1925. gada aprīlī) pilnīgi noteikti paziņoja, ka «proletariāta partijai jāpieliek visas pūles, lai celtu sociālistisko sabiedrību pārliecībā, ka šī celtniecība var būt un noteikti būs uzvarām vainagota, ja izdosies nosargāt mūsu zemi no visādiem restaurācijas mēģinājumiem» («P S I< P rezolūcijās...», II d., 151. lpp.).

Partija skaidri zināja, ka strādniekiem un zemniekiem ne-

apšaubāmi pietiks spēka ekonomiski pārvarēt savas pašu zemes buržuāziju. Bet Padomju valsts, pat ja tā uzceltu pilnīgu sociālistisku sabiedrību, nebūtu garantēta pret kapitālistisko zemju intervenciju, pret viņu mēģinājumiem restaurēt kapitālismu PSR Savienībā.

«Sociālisma galīgas uzvaras vienīgā garantija,» teikts konferences rezolūcijā, «t. i., garantija pret restaurāciju, ir tātad uzvaroša sociālistiskā revolūcija vairākās zemēs» («PSKP rezolūcijās...», II d., 150. lpp.).

XIV konferences lēmumi par iespēju uzcelt sociālismu PSR Savienībā kļuva par partijas likumu katram partijas biedram. Tajos būtiski izteikta V. I. Ļeņina teorija par iespēju sociālismam uzvarēt sākumā vienā atsevišķā zemē, būtiski izteikts V. I. Ļeņina plāns par sociālisma uzcelšanu Padomju Savienībā.

1925. gada beigās partija un padomju tauta bija guvušas ievērojamus panākumus sociālisma celtniecībā. Tautas saimniecība pamatos bija atjaunota. Bija nostiprinājušās un attīstījušās tautas saimniecības komandējošās virsotnes, kas atradās Padomju valsts rokās. Bija nostiprinājusies strādnieku un zemnieku savienība uz ekonomiskiem pamatiem, tātad nostiprinājusies arī proletariāta diktatūra.

PSRS lauksaimniecība deva 87 procentus no pirmskara produkcijas. Sējumu platība bija 99,3 procenti no 1913. gada sējumu platības. Govju un cūku skaits mūsu zemē bija lielāks nekā 1916. gadā.

Ievērojamas pārmaiņas bija notikušas lauksaimniecības kooperācijā: no 1924. gada 1. janvāra līdz 1925. gada 1. jūlijam dažādos kooperācijas veidos iesaistīto zemnieku saimniecību skaits bija pieaudzis no 1 milj. 740 tūkst, līdz apmēram 5 milj., t. i., gandrīz trīskārt.

Lielrūpniecība 1-925. gadā ražoja trīs ceturtdaļas pirmskara produkcijas. Valsts un kooperatīvā rūpniecība deva 81 procentu no visas kopprodukcijas, privātā rūpniecība — 19 procentus. Taču no pirmskara līmeņa vēl stipri atpalika metalurģiskā rūpniecība. Čugunu izkausēja apmēram trešo daļu, tēraudu — apmēram pusi no tā daudzuma, kādu izkausēja pirms kara. Metalurģijā partijai bija jāveic liels darbs un jāpārvar milzīgas grūtības. Nozarēs, kas ražo patēriņa priekšmetus, kopprodukcija bija sasniegusi vairāk nekā divas trešdaļas no pirmskara līmeņa. Tika atjaunots dzelzceļu transports, kravas apgrozība bija 80 procenti no 1913. gada apgrozības.

Sekmīgi tika pildīts V. I. Ļeņina GOELRO plāns. Atjaunošanas perioda beigās bija uzceltas šādas elektrostacijas: Kaši-ras, Saturas, «Krāsnij Oktjabr» (Ļeņingradā), Kizelas un Ņiž-ņijnovgorodas (Balahnas). Nobeigumam tuvojās Sterovas un Volhovas elektrostaciju celtniecība.

Lai gan rūpniecībā bija lieli sasniegumi, bezdarbs vēl nebija likvidēts. Padomju Savienībā bija apmēram viens miljons

bezdarbnieku. Tie bija galvenokārt cilvēki, kas nākuši no laukiem, kur viņi nevarēja atrast darbu. Rūpniecība un citas tautas saimniecības nozares nespēja iesaistīt ražošanā visas no laukiem nākušās masas, kaut arī viena gada laikā strādnieku un kalpotāju skaits bija palielinājies par 1,5 miljoniem. 1925. gada beigās visu mūsu zemes strādnieku — rūpniecības un lauksaimniecības strādnieku, ieskaitot bezdarbniekus, — bija vairāk nekā 7 miljoni.

Lieli sasniegumi bija iekšējā tirdzniecībā. Tās kopējais apgrozījums bija 70 procenti no pirmskara apgrozījuma. Valsts daļa šai apgrozījumā bija 50 procenti, kooperācijas — 25 procenti, privāto tirgotāju — 25 procenti. Tā komunisti godam pildīja V. I. Ļeņina norādījumu — iemācīties tirgoties. Viņi sekmīgi izstūma no tirgus privātos tirgotājus.

Uzlabojies bija darbaļaužu materiālais stāvoklis. Valsts rūpniecībā strādnieku reālā darba alga pārsniedza pirmskara līmeni. Bija pārvarēta darba ražīguma pieauguma atpalicība no darba algas pieauguma. Zemnieka ģimene patērēja krietni vairāk maizes, gaļas, speķa, eļļas un cukura.

Bija izbeidzies proletariāta deklasēšanās process un līdz ar to nostiprinājusies strādnieku šķiras diktatūras šķiriskā bāze.

Zināmi, tiesa gan, vēl nelieli sasniegumi bija tautas izglītībā un kultūras celtniecībā. Lasīt un rakstīt pratēju skaits starp visiem iedzīvotājiem bija palielinājies no 32 procentiem 1920. gadā līdz 40 procentiem 1926. gada beigās. Uz laukiem darbojās vairāk nekā 22 tūkstoši lasītavu; zemnieku dzīvē sāka ieviesties radio un kino.

Tautas saimniecības atjaunošanas gados partija ievērojami nostiprināja valsts aparātu. Partijas vadībā tika izveidota rūpniecības pārvaldes sistēma, kuras pamatā bija ļeņiniskais demokrātiskā centrālisma princips.

Partija guva panākumus arī tautas saimniecības, it sevišķi rūpniecības plānošanā. Pie tam partija ne uz mirkli neaizmirsa smagās rūpniecības galveno nozīmi tautas saimniecībā. Pamatojoties uz plānošanas principu, kas gadu no gada nostiprinājās, tautas saimniecību atjaunoja nedzirdēti ātri tādos tempos, kādus kapitālistisko zemju pēckara ekonomika nezināja un nevarēja zināt.

Atjaunošanas perioda beigās PSRS bija vēl vairāk nostiprinājusies. 1924. un 1925. gadu iezīmēja liels pasākums nacionālajā politikā. Vidusāzijā tika nodibinātas neatkarīgas padomju republikas — Turkmēnija un Uzbekija, bet pēc dažiem gadiem 'arī Tadžikija, un viņas brīvprātīgi kā līdztiesīgas iestājās Padomju Savienībā. Sakarā ar to nodibinājās komunistiskā partija Turkmēnijā, Uzbekijā un pēc tam arī Tadžikijā. Savienoto republiku komunistisko partiju uzdevums bija iesaistīt tautas masas sociālisma celtniecībā.

Partija ar savu ārpolitiku bija panākusi miera nostabilizēs sanos un PSRS nozīmes pieaugšanu starptautiskajā arēna. Sekmīgi tika realizēts ļeņiniskais princips — Padomju valsts un kapitālistisko zemju mierīga līdzās pastāvēšana.

Pati partija šai laikā bija ievērojami norūdījusies idejiskā ziņā un palielinājusi savu skaitlisko sastāvu. Tas liecināja par partijas ciešajām saitēm ar masām, par masu uzticēšanos partijai, par partijas neapstrīdamo autoritāti, par partijas politikas pareizību. Partija vadīja vairāk nekā pusotra miljona lielo komjaunatnes organizāciju, septiņus miljonus lielo arodbiedrību un desmit miljonu lielo brīvprātīgo biedrību biedru armiju. Visu šo daudzo sabiedrisko organizāciju darbība liecināja par masu aktivitātes pieaugumu, par īstas proletāriskās demokrātijās attīstību un par partijas milzīgo audzināšanas darbu un bija ķīla padomju tautas straujai gaitai uz sociālismu.

Padomju zemes panākumi saimnieciskajā un politiskajā dzīvē uzskatāmi liecināja, ka jautājums «kurš kuru?», ko jaunās' ekonomiskās politikas sākumā bija izvirzījis V. I. Ļeņins, tiek atrisināts par labu sociālismam. Jaunā ekonomiskā politika bija sevi attaisnojusi: padomju tauta nelokāmi gāja sociālisma ceļu.

Taču tempi, dodoties uz sociālismu, bija jāpaātrina. Uz to norādīja partijas XIV kongress, kas notika 1925. gadā no 18. līdz 31. decembrim. Kongresā bija pārstāvēti 643 tūkstoši partijas biedru un 445 tūkstoši kandidātu. Kongress apsprieda CK un CKK pārskata ziņojumu, jautājumu par partijas statūtu grozīšanu un citus jautājumus.

Partijas XIV kongress atzina par pareizu CK politisko un organizatorisko līniju, kuras realizēšana nodrošināja tautas saimniecības vispārēju attīstību, tuvināja to pirmskara līmenim un nostiprināja sociālisma pozicijas.

Tā kā PSRS atradās kapitālistiskā ielenkumā un Anglijas un ASV vadībā kapitālistiskās valstis organizēja blokus jaunam uzbrukumam Padomju zemei, kongress deva Centrālajai Komitejai direktīvu neļauties provokācijām, neatlaidīgi cīnīties par mieru visā pasaulē, nostiprināt savienību ar starptautisko proletariātu un apspiestajām tautām, visiem spēkiem stiprināt PSRS aizsardzības spējas un palielināt tās Bruņoto Spēku varenību.

Jautājumā par ekonomisko celtniecību kongress orientēja uz PSRS sociālistiskās industrializācijas ļeņiniskā plāna realizēšanu. Kongresa rezolūcijā bija teikts: «Kongress uzskata, ka ciņa par sociālistiskās celtniecības uzvaru PSR Savienībā ir mūsu partijas galvenais uzdevums» («P S K P rezolūcijās...», II d., 174. lpp.). Saimnieciskajai celtniecībai, norādīja kongress, jāattīstās tā, lai no zemes, kas ieved mašīnas un iekārtu, Padomju Savienība pārvērstos par zemi, kas ražo mašīnas un iekārtu, par industriālu zemi, kas bagātīgi apgādāta ar

visjaunāko tehniku. PSR Savienībai jākļūst par patstāvīgu ekonomisku vienību, kas nav atkarīga no kapitālistiskās pasaules saimniecības.

Svarīgos Un grūtos uzdevumus, kas partijai bija izvirzījušies sakarā ar mūsu zemes industrializāciju, varēja atrisināt tikai tad, ja partijas rindās valdīja absolūti vienota griba un saliedētība. Kongress uzdeva CK «noteikti cīnīties pret visādiem mēģinājumiem graut partijas vienību, lai no kādas .puses tie nāktu un lai kas tos vadītu» («P S I< P rezolūcijās...», II d„ 179. lpp.).

Sis lēmums bija saistīts arī ar to, ka ap XIV kongresa laiku bija izveidojusies tā sauktā «jaunā opozīcija», kuras priekšgalā bija CK Politbiroja locekļi Zinovjevs un Kameņevs. Ja agrāk viņi uzstājās pret trockismu, tad pēc KK(b)P XIV konferences viņi paši bija noslīdējuši trockisma pozicijās. XIV konferencē viņi balsoja par rezolūciju, kurā bija runa par partijas kursu uz pilnīgas sociālistiskas sabiedrības uzcelšanu PSR Savienībā, bet drīz vien pēc konferences sāka apgalvot, ka bez sociālistiskās revolūcijas Rietumos sociālismu PSR Savienībā uzcelt nevarot. Tas bija Zinovjeva un Kameņeva 1917. gada oktobra kapitulan-tiskās pozicijās recidīvs, — toreiz viņi cīnījās pret partijas līniju uz sociālistisko apvērsumu, neticēdami proletariāta spēkiem un spējai vest sev līdzi darba zemniecību. Arī Trockis jau sen apgalvoja, ka, nesaņemot Rietumeiropas proletariāta valstisko palīdzību, kad tas būs ieguvis varu, Krievijā sociālismu uzcelt nevarot. Tādējādi Zinovjeva, Kameņeva un Trocka idejiskās pozicijās saplūda, izveidojot meņševistiskus uzskatus, kas noliedza, ka iespējama sociālisma uzvara Padomju Krievijā.

Jautājums par iespēju uzcelt sociālismu PSR Savienībā bija galvenais jautājums, kurā visu oportūnistu, visu grupu un frakciju uzskati bija pretrunā ar V. I. Ļeņina un partijas uzskatiem. V. I. Ļeņina teorijai par sociālisma uzcelšanu Padomju zemē visniknāk pretojās Trockis, Kameņevs, Zinovjevs un Radeks.

Noliegdama iespēju uzcelt sociālismu PSR Savienībā un nostādamās pret partijas kursu uz PSRS industrializāciju, «jaunā opozīcija» apgalvoja, ka Padomju Savienības valsts rūpniecība neesot sociālistiska, bet tas esot valsts kapitālisms, ka jaunā ekonomiskā politika esot tikai atkāpšanās — atkāpšanās uz kapitālismu. Viņa cīnījās pret partijas ļeņinisko līniju — pret strādnieku šķiras savienību ar vidējo zemniecību, bet tas nozīmēja proletariāta diktatūras balstu graušanu. «Jaunā opozīcija» melīgi apgalvoja, ka partija deģenerējoties.

Ar saviem uzskatiem pauzdama PSRS sīkburžuāzisko slāņu spiedienu, «jaunā opozīcija» pulcēja ap sevi partijas oportū-nistiskos elementus, kapitulanlus un mazticīgos, kas bija nobijušies no sociālisma celtniecības lielajām grūtībām. Sī grupa krita panikā, redzēdama pasaules kapitālisma spēku, nobijās no kulaku aktivitātes. «Jaunā opozīcija» melīgi apgalvoja, ka par-

tija necīnoties pret kulakiem un nepievēršot uzmanību briesmām, kas draud no kulakiem.

Bet partija cīnījās divās frontēs — pret tiem, kas kulaku briesmas novērtēja pārāk augstu un pienācīgi nenovērtēja vidējo zemnieku lomu, kā arī pret tiem, kuri nesaskatīja briesmas, kas draudēja no kulakiem. XIV kongresa rezolūcijā teikts:

«Kongress noteikti nosoda novirzienu, kas pārāk zemu novērtē diferenciāciju uz laukiem, neredz briesmas, kādas saistītas ar kulaku ... augšanu ...

Bet tai pašā laikā kongress tikpat noteikti nosoda mēģinājumus notušēt komunistiskās politikas pamatjautājumu uz laukiem — jautājumu par cīņu par vidējo zemnieku kā zemkopības centrālo figūru un par kooperāciju kā organizatorisko pamatformu lauku kustībā uz sociālismu.

Kongress sevišķi uzsver, ka nepieciešams cīnīties pret šo pēdējo novirzienu» («P S K P rezolūcijās...», II d., 176. un 177. Ipp.).

Lai tiktu galā ar grūtībām, ceļot sociālismu PSR Savienībā, partiju vajadzēja iztīrīt no visādiem oportūnistiskiem sārņiem, padarīt partiju vienotu un monolitu. «Jaunā opozīcija» bija veidojusies uz trockisma platformas. Tāpēc trockismu kā meņ-ševisma paveidu vajadzēja masu priekšā atmaskot un galīgi sagraut. Trockis un trockisti pūlējās noniecināt un sagrozīt partijas lomu, kāda ir tai kā vadošajam spēkam revolūcijā un sociālisma celtniecībā. Aizstāvēdami frakciju pastāvēšanu partijā, viņi būtībā centās panākt partijas sairšanu, partijas sagraušanu, jo, pastāvot frakcijām, partijai lemta bojā eja, it sevišķi niknas šķiru cīņas apstākļos.

Trockisti ieturēja kursu uz to, lai izjauktu strādnieku šķiras savienību ar darba zemniecību, un uzlūkoja zemniecību par reakcionāru spēku, kas cīnās pret sociālismu. Līdz ar to troc-kistu līnija veda uz proletariāta diktatūras bojā eju, jo padomju vara nevar pastāvēt bez strādnieku un zemnieku savienības, kurā vadošā loma ir strādnieku šķirai ar Komunistisko partiju priekšgalā.

Cīnīdamies pret partijas līniju jautājumā par sociālisma uzcelšanu PSR Savienībā, trockisti izplatīja strādnieku vidū kapitulantiskas idejas. No trockistu viedokļa strādnieku šķirai atlika tikai viens — padevīgi padoties kapitālistiem.

Tādējādi visos ļeņinisma pamatjautājumos trockistiem bija antiļeņiniska, antipartejiska pozicija, un ar trockismu vajadzēja tikt galā par katru cenu.

«Jaunās opozīcijas» atmaskošanā liela nozīme bija 1926. gada janvārī iznākušajai J. V. Staļina grāmatai «Par ļeņinisma jautājumiem». Tajā J. V. Staļins aizstāvēja ļeņinismu pret «jaunās opozīcijas» mēģinājumiem sagrozīt ļeņinismu par labu trockismam. Konkrēti tādu mēģinājumu izdarīja Zinovjevs,

publicēdams antiļeņinisku grāmatu «Ļeņinisms», kurā ļeņinisma vietā lika trockismu. J. V. Staļins atmaskoja trockistu nodomus aprakt ļeņinismu un marksisma vietā likt meņševizējošo trockismu. Viņš pārliecinoši parādīja, ka «jaunās opozīcijas» cīņai pret partiju pamatā ir neticība iespējai uzcelt sociālismu PSR Savienībā, neticība strādnieku šķiras un viņas Komunistiskās partijas spēkiem.

J. V. Staļina grāmata palīdzēja komunistiem cīnīties pret ļeņinisma izkropļojumiem. Tā palīdzēja partijai stiprināt strādnieku šķiras ticību, ka iespējams uzcelt sociālistisku sabiedrību Padomju zemē ar pašu spēkiem, negaidot Rietumeiropas proletariāta valstisko palīdzību.

«Jaunāis opozīcijas» centrs atradās Ļeņingradā. Zinovjevs un viņa domubiedri pagaidām slēpa no Ļeņingradas komunistiem savas domstarpības ar partijas CK. Viņi stāvokli attēloja tā, ka viņi esot par CK līniju, par partijas līniju. Viltus ceļā iedabūjusi savus delegātus XIV kongresā, «jaunā opozīcija» tur uzstājās kā savrupa grupa un nolēma sākt cīņu ar CK, lai to gāztu un partijas vadību saņemtu savās rokās.

Viņa izvirzīja pret CK savu koreferentu Zinovjevu, kas visos pamatjautājumos partijas līnijai nostatīja pretī «jaunās opozīcijas» uzskatus. Ļeņingradas guberņas konference balsoja par uzticību Centrālajai Komitejai, bet «jaunā opozīcija» partijas XIV kongresā balsoja pret uzticību CK. «Jaunā opozīcija» nogāja tik tālu, ka paziņoja, ka nepakļaujoties kongresa lēmumiem, un, atgriezusies Ļeņingradā, šādā virzienā darbojās Ļeņingradas komunistu vidū.

Lai atmaskotu «jaunās opozīcijas» līderus, kongress speciālā . vēstījumā partijas Ļeņingradas organizācijai pastāstīja par viņu izturēšanos kongresā.

Kad kongress bija beidzies, CK sūtīja uz Ļeņingradu A. A. Andrejevu, M. I. Kaļiņinu, S. M. Kirovu, V. M. Molotovu, G. I. Petrovski, K- J. Vorošilovu un citus, lai viņi izskaidrotu kongresa lēmumus un atmaskotu «jaunās opozīcijas» antipar-tejisko darbibu. Ļeņingradas komunistu sapulces bija vētrainas. Liels bija sašutums par «jaunās opozīcijas» darbību. Vairāk nekā 97 procenti Ļeņingradas komunistu atzina par pareiziem kongresa lēmumus un nosodīja «jauno opozīciju». Ļeņingradas guberņas konference, kas sanāca mēnesi pēc kongresa, nomainīja zinovjevisko vadību un ievēlēja jaunu partijas guberņas komiteju ar S. M. Kirovu priekšgalā.

Tā vēl viens antipartejisks grupējums ar kaunu izgāzās, mēģinādams satricināt partijas vienību un nomainīt ļeņinismu ar trockismu.

XIV kongress pieņēma jaunus partijas statūtus un lēmumu nosaukt KK(b)P par Vissavienības Komunistisko (boļševiku) partiju — VK(b)P.

VK(b)P XIV kongress vēsturē pazīstams kā PSRS indus-

trializācijas kongress. Tā lēmumos izpaužas partijas ļeņinis-kais kurss — strauji attīstīt smago industriju, mašinizēto sociālistisko lielrūpniecību, kas spēj apgādāt fabrikas, rūpnīcas un lauksaimniecību ar visjaunāko tehniku un sociālistiski pārkārtot zemnieku saimniecību.

«Pārvērst mūsu zemi no agrāras par industriālu zemi, kas saviem pašas spēkiem spēj ražot nepieciešamās ierīces, — lūk, kas ir mūsu ģenerāllīnijas būtība, pamats,» teica J. V. Staļins kongresā (Raksti, 7. sēj., 319. lpp.).

Kurss uz PSRS industrializāciju kļuva iespējams tādēļ, ka bija gūti sasniegumi ekonomikā un politikā, bija nostiprinājusies partija un proletariāta diktatūra, palielinājusies PSRS autoritāte un loma starptautiskajā arēnā.

PSRS industrializācija bija tas saimnieciskās celtniecības uzdevumu ķēdes galvenais posms, pie kura pieķeroties varēja izvilkt visu sociālisma celtniecības ķēdi un uzcelt PSR Savienībā sociālistisku sabiedrību.

Atvairījusi dažādo opozicionāro grupu daudzkārtējos mēģinājumus novirzīt viņu no ļeņiniskā ceļa, partija jaunu vēstures posmu uzsāka vienota un saliedēta ap ļeņinisko CK.

ISI SECINĀJUMI

Laikā no 1921. līdz 1925. gadam — mierīgās celtniecības laikā — partija un tauta sasprindzināti cīnījās par tautas saimniecības atjaunošanu, par Padomju zemes virzīšanos uz sociālismu.

Pieņēmusi jauno ekonomisko politiku kā vienīgo pareizo politiku visam periodam, kad notiek pāreja no kapitālisma uz sociālismu, partija ar šo gudro rīcību nostiprināja strādnieku un zemnieku, savienību, nostiprināja proletariāta diktatūru un sāka attīstīt tautas saimniecības sociālistisko sektoru, nodrošinājusi tam sekmes cīņā ar kapitālistisko sektoru.

Ar savu pareizo marksistiski ļeņinisko nacionālo politiku partija panāca Padomju zemes tautu vienību un brālību un to saliedēšanos nesatricināmā Padomju Sociālistisko Republiku Savienībā.

Partija drosmīgi un enerģiski realizēja V. I. Ļeņina norādījumu, ka Padomju zemē ir viss, kas nepieciešams un pietiekams pilnīgas sociālistiskās sabiedrības uzcelšanai. Jautājums par iespēju uzcelt sociālismu PSR Savienībā bija galvenais un pats aktuālākais jautājums, un tajā ar partiju sīvi cīnījās visi oportūnisti un visi frakcionārie grupējumi, starp kuriem svarīgākā loma bija troekistu grupējumam. Visi viņi centās novirzīt partiju no ļeņiniskā ceļa un uzvest to uz cita ceļa, kas ved uz buržuāzisko demokrātiju, uz kapitālisma restaurāciju Padomju zemē.

Partija enerģiski sagrāva šos grupējumus. Te ir ļoti lieli nopelni dižajam Ļeņinam, kas bija rādījis paraugu, cik nesamierināmi jāizturas pret oportūnistiem, un devis partijai varenu idejisku ieroci cīņai par partijas rindu vienību un viengabalainību, par dzelzs disciplīnu un neiecietību pret jebkādu frakcio-nārismu.

Nelokāmi realizēdama ļeņinisko politiku, partija šai laika posmā — jaunās ekonomiskās politikas apstākļos — asā šķiru cīņā ar kapitālistiskajiem elementiem bija guvusi milzīgus panākumus. Partijas vadībā strādnieku šķira un darba zemniecība vēsturiski ļoti īsā laikā bija atrisinājusi tautas saimniecības atjaunošanas uzdevumu. Partijas vadībā bija likts stingrs pamats pārejai uz jauno sociālistiskās celtniecības posmu.

Realizējot ļeņinisko principu par divu sistēmu — sociālisma un kapitālisma līdzās pastāvēšanu un cīnoties par miera saglabāšanu, partija ievērojami pastiprināja PSRS ietekmi starptautiskajā arēnā.

Tā partija vienā no vissarežģītākajiem savas dzīves posmiem bija izturējusi grūtu vēstures eksāmenu. Darbaļaužu acīs viņas autoritāte bija augstu cēlusies. Tauta savā pieredzē bija pārliecinājusies par partijas gudrību, par viņas prasmīgo vadību, bija pārliecinājusies, ka partija aizstāv darba tautas intereses un ka visas viņas darbības mērķis ir padomju sabiedrības labklājība un uzplaukums.

Atrisinājusi atjaunošanas perioda galvenos uzdevumus, partija nosprauda padomju tautai jaunus ārkārtīgi svarīgus uzdevumus, veda uz jaunu vēstures posmu — PSRS sociālistiskās industrializācijas posmu.

XI NODAĻA PARTIJAS CIŅA PAR MOSU ZEMES SOCIĀLISTISKO INDUSTRIALIZĀCIJU UN PAR LAUKSAIMNIECĪBAS VIENLAIDU KOLEKTIVIZĀCIJAS SAGATAVOŠANU (1926. - 1929.g.)

1. Starptautiska situācija un partijas un Padomju valsts ārpolitika no 1926. līdz 1929. gadam

Mūsu zemes sociālistisko industrializāciju partija iesāka tādā starptautiskajā situācijā, ko raksturoja kapitālisma relatīvā stabilizācija. Tā bija nedroša un pārejoša stabilizācija. Tā nenovērsa un nevarēja novērst imperiālistiskās pretrunas. It sevišķi šai laika posmā saasinājās pretrunas starp Angliju un Amerikas Savienotajām Valstīm, kas spieda Angliju laukā no pasaules tirgus.

Kapitālisma stabilizācija viscaur bija saistīta ar strādnieku un visu darbaļaužu pastiprinātu ekspluatēšanu. Kapitālistu uzbrukums strādnieku šķirai nenovēršami izraisīja niknas proletariāta šķiras cīņas pret buržuāziju. 1926. gadā uzliesmoja grandiozs angļu kalnraču streiks. Tas izauga par angļu proletariāta vispārēju streiku, kurā piedalījās vairāk nekā 5 miljon! cilvēku. PSRS strādnieku šķira tūdaļ atsaucās uz angļu proletariāta streiku un savāca lielas naudas summas, lai palīdzētu streikotājiem. Lai gan angļu tredjūniju ģenerālpadome pretojās, tomēr strādnieki apsveica PSRS strādnieku šķiras morālo-un materiālo atbalstu kā spilgtu proletāriskā internacionālisma izpausmi. 1927. gada jūlijā sacēlās Vīnes strādnieki pret kapitāla un reakcijas uzbrukumu Austrijā.

Spēcīgu triecienu kapitālisma stabilizācijai deva koloniālo-un atkarīgo zemju aizvien augošā nacionālās atbrīvošanās kustība pret nepanesamo imperiālisma jūgu. Visievērojamākais notikums apspiesto tautu nacionālās atbrīvošanās cīņā bija lielās ķiniešu tautas revolūcija. 1924.—1927. gadā notika pirmais revolucionārais pilsoņu karš Ķīnā. Ķīnas Komunistiskā partija pamatojās uz marksisma-ļeņinisma mācību; vadīdama strādnieku šķiru, tā ieturēja vienotās frontes taktiku nolūkā apvienot visus revolucionāros spēkus un centās nodrošināt proletariātam vadošo lomu revolūcijā. Ķīnas revolūcijas pirmie panākumi stipri ietekmēja atbrīvošanās cīņas attīstību visā pasaulē, it sevišķi Indijā, Indonēzijā, Marokā, Ēģiptē un citās koloniālajās un atkarīgajās zemēs.

Padomju tauta ar dedzīgām simpātijām izturējās pret koloniālo un atkarīgo zemju tautu nacionālās atbrīvošanās kustību. PSRS darbaļaudis ar lielu entuziasmu apsveica Ķīnas revolūciju. Starp PSRS un sacēlušos ķīniešu tautu radās sirsnīga draudzība. Partija balstījās uz V. I. Ļeņina — Austrumu tautu dižā drauga norādījumu. Ļeņins uzskatīja, ka sociālisma vēsturiskajā cīņā pret kapitālismu ļoti liela nozīme ir Ķīnas tautas revolūcijas uzvarai un citu apspiesto Austrumu tautu atbrīvošanās kustības attīstībai.

Padomju Savienības nostiprināšanos un attīstību visu zemju imperiālisti uzskatīja par draudiem kapitālistiskajai sistēmai. Lai gan daudzas valstis bija atzinušas Padomju Savienību, tomēr attiecības starp kapitālistiskajām zemēm un PSRS joprojām palika saspīlētas. Tās saprata, ka industrializācija paātrinās padomju tautas virzīšanos uz sociālismu, nostiprinās PSRS neatkarību un palielinās tās aizsardzības spējas.

Imperiālisti mēģināja izjaukt vai nobremzēt Padomju zemes industrializācijas procesu. Viņi liedza Padomju valstij kredītus, ieturēja kursu uz PSRS ekonomisko izolāciju un draudēja ar jaunu bruņotu intervenciju.

Pretpadomju politikas iniciators tais gados bija tautu atbrīvošanās kustības senais ienaidnieks — angļu imperiālisms, kas tolaik pārdzīvoja vislielākās grūtības. Angļu kolonijās nacionālās atbrīvošanās kustība attīstījās sevišķi spēcīgi. Saprazdami, ka Padomju Savienības paraugs un panākumi iedvesmo apspiestās tautas uz cīņu, angļu imperiālisti visur stimulēja intervencionistiskus izlēcienus pret PSRS. Ar savu aģentūru palīdzību viņi noorganizēja dažādās zemēs veselu sēriju pretpadomju provokāciju: uzbrukumus padomju pārstāvniecībām un iestādēm Pekinā, Londonā un citur un padomju pilnvarotā pārstāvja Voikova noslepkavošanu Varšavā. Imperiālisti uzsāka graujošu darbību arī pašā Padomju Savienībā. 1927. gadā angļu diversanti Ļeņingradā iemeta bumbu partijas klubā, tika ievainoti ap 30 cilvēku. Angļu imperiālisti izmēģinājās visdažādākās provokācijas, lai aizkavētu PSRS industrializāciju. Viņi centās radīt vienotu kapitālistisko lielvalstu fronti pret PSRS.

1927. gadā Anglijas konservatīvo valdība pārtrauca diplomātiskās attiecības ar PSRS. Tā mēģināja ietekmēt'arī citas kapitālistiskās valstis darīt to pašu un tā pastiprināt Padomju Savienības izolāciju. Taču angļu konservatīvie piedzīvoja neveiksmi: neviena buržuāziskā valsts nesekoja viņu piemēram.

Angļu konservatīvo valdības pretpadomju nodomu izjauk-sanu stipri vien veicināja partijas un Padomju valdības miermīlīgā ārpolitika. Tā paralizēja viņu pūliņus, kuru mērķis bija izveidot no kapitālistiskajām valstīm vienotu pretpadomju fronti. Anglija it īpaši centās pārvilkt pretpadomju politikas pusē Vāciju, kas ar amerikāņu dolāru palīdzību tais gados strauji rekonstruēja savu smago un sevišķi kara rūpniecību. 1925. gadā Vācijas valdība parakstīja ar Angliju, Franciju, Itāliju un Beļģiju Lokamas vienošanos; tas bija solis uz priekšu, lai pret PSRS izveidotu Eiropas buržuāzisko valstu bloku ar Angliju priekšgalā. Taču galīgi saraut sakarus ar Padomju Savienību un pilnīgi iekļauties pretpadomju frontē vācu vadošās aprindas nedomāja, joprojām uzskatīdamas, ka Vācijai ir visai svarīgi, lai ar Padomju valsti būtu normālas attiecības. 1926. g. PSRS un Vācija noslēdza līgumu par neitralitāti. Sis līgums apgrūtināja Vācijas līdzdalību pretpadomju politikā. No 1925. līdz 1927. gadam neitralitātes un neuzbrukšanas līgumus Padomju Savienība noslēdza ar Turciju, Afganistānu, Irānu un Lietuvu. Sie līgumi zināmā mērā kavēja ievilkt pretpadomju koalīcijā kapitālistiskās valstis, kas bija tos parakstījušas. Tas nozīmēja, ka PSRS miermīlīgā ārpolitika bija guvusi lielu uzvaru.

Neveiksme jaunas intervencijas organizēšanā pret PSRS un zaudējumi, ko sagādāja normālo apstākļu pārtraukšana tirdzniecībā ar PSRS, piespieda Angliju 1929. gadā atjaunot diplomātiskās attiecības ar Padomju Savienību.

Bet imperiālisti neizbeidza savas provokācijas. Viņu saskubināti, ķīniešu militāristi, kas tolaik saimniekoja Ķīnas ziemeļaustrumu provincēs (Mandžūrijā), 1929. gada vasarā sagrāba Ķīnas-Austrumu dzelzceļu, kas piederēja PSR Savienībai. Visi Padomju valdības mēģinājumi likvidēt konfliktu miera ceļā palika bez panākumiem. Ķīniešu militāristu karaspēks un krievu baltgvardi sāka sistemātiskus uzbrukumus padomju teritorijai, apdraudēdami PSRS Tālo Austrumu robežu drošību. Vajadzēja rīkoties, lai dotu atbildi kara provokatoriem Tālajos Austrumos. 1929. gada augustā nodibināja Speciālo Tālo Austrumu armiju. Tā drīz vien uzsāka kaujas darbību pret .padomju robežu pārkāpējiem un sakāva ķīniešu militāristu karaspēku. Tam sekoja Padomju Savienības un Ķīnas sarunas, un 1929. gada decembrī parakstīja vienošanos par konflikta likvidēšanu; uz Ķī-nas-Austrumu dzelzceļa atjaunoja agrāko stāvokli.

Cenzdamās nostiprināt mieru, partija un Padomju valdība laikā no 1926. līdz 1929. gadam enerģiski turpināja cīņu par atbruņošanos. Šai nolūkā plaši izmantoja Tautu Savienības nodibināto Sagatavošanas, komisiju atbruņošanās konferences sasaukšanai. 1927. gada novembrī Padomju valdība iesniedza Komisijā ierosinājumu par visu valstu pilnīgu atbruņošanos, šo ierosinājumu noraidīja. Tad Padomju valdība 1928. gadā iesniedza otru ierosinājumu — par daļēju atbruņošanos.

Imperiālisti, sabotēdami atbruņošanos, noraidīja ari šo ierosinājumu.

Padomju Savienības cīņa par mieru un tās uzstāšanās par atbruņošanos izraisīja jo dziļas simpātijās starptautiskajā proletariātā un visos darbaļaudīs. PSRS autoritāte tautu masās kapitālistiskajās zemēs nemitīgi palielinājās. Tam bija ļoti liela nozīme PSRS galvenā uzdevuma veikšanā — sociālistiskās sabiedrības uzcelšanā.

V. I. Ļeņins norādīja, ka Padomju zemei, kas ceļ sociālismu, atrazdamās naidīgā kapitālistiskā ielenkumā, ir ārkārtīgi svarīgi iekarot sev darbaļaužu miljonu atbalstu starptautiskā mērogā.

Starptautiskā proletāriskā solidaritāte bija pirmšķirīgi svarīgs faktors miera saglabāšanā. Kapitālistisko zemju strādnieku šķira pretojās imperiālistu anektīvo plānu realizēšanai. Padomju Savienības darbaļaudis 'savukārt ārkārtīgi daudz palīdzēja starptautiskajai strādnieku kustībai. Ikviens PSRS panākums stiprināja strādnieku šķiras pozicijas kapitālistiskajās zemēs un palīdzēja tai šķiras cīņā pret kapitālu.

Strādnieku šķira, visas pasaules darbaļaudis ar lielu interesi vēroja sociālisma celtniecību PSR Savienībā. No Anglijas, ASV, Francijas, Vācijas, Austrijas, Cehoslovakijas, Beļģijas un citām zemēm uz PSRS brauca strādnieku delegācijas uri iepazinās ar. sociālisma celtniecības sasniegumiem. Delegāciju dalībnieki, atgriezušies mājās, stāstīja darbaļaužu masām patiesību par pirmo sociālistisko zemi un atmaskoja buržuāziskās propagandas melus. 1927. gada novembrī sakarā ar Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas desmito gadadienu Maskavā notika PSRS draugu Vispasaules kongress. Kongresa lēmumos bija norādīts, ka sociālisma celtniecība Padomju zemē atbilst visu zemju revolucionārās kustības interesēm un ir visas pasaules proletāriešu sirdslieta.

2. Mušu zemes sociālistiskās industrializācijas sākums. Partijas cīņa pret trockistu un zinovjeviešu antipartejisko bloku

Pāreja uz mūsu zemes sociālistisko industrializāciju iezīmēja jaunu posmu cīņā par sociālismu PSR Savienībā, jaunu cēlienu Komunistiskās partijas un padomju tautas dzīvē. Pēc tautas saimniecības atjaunošanas bija nepieciešams sākt tās sociālistisko rekonstruēšanu, balstoties uz jaunu, modernu tehniku, ko vēl vajadzēja radīt.

Tautas saimniecības atjaunošana PSR Savienībā norisinājās galvenokārt uz vecās tehnikas bāzes. Rūpnieciskā ražošana Krievijā bija atpalikusi, salīdzinot ar ražošanu augstu attīstītajās kapitālistiskajās zemēs. PSRS rūpniecība bija stipri cietusi pasaules karā un ārzemju militārās intervencijas laikā.

Lai gan partija un Padomju valsts bija paveikušas milzu darbu, atjaunojot lielrūpniecību, tomēr tās tehniskais un ekonomiskais līmenis bija zems. Sis līmenis nekādā ziņā nevarēja apmierināt partiju un padomju tautu. Partija pamatojās uz tiešo V. 1. Ļeņina norādījumu:

«Sociālisma vienīgais materiālais pamats var būt maši-nizēta lielrūpniecība, kas spēj reorganizēt arī zemkopību» (Raksti, 32. sēj., 420. lpp.).

Lielrūpniecības attīstība ir nesaraujami saistīta ar visu tautas saimniecības nozaru elektrif ikāciju. Elektrif ikāciju V. I. Ļeņins uzskatīja par svarīgāko tehnikas progresa līdzekli.

«...Ja Krievijā,» V. I. Ļeņins rakstīja, «izveidosies biezs elektrisko staciju un varenu tehnisku ierīču tīkls, tad mūsu komunistiskā saimnieciskā celtniecība kļūs paraugs nākamajai sociālistiskajai Eiropai un Āzijai» (Raksti, 31. sēj., 460. lpp.).

Sociālisma uzvara PSR Savienībā bija iespējama tikai tad, ja spēcīgi attīstījās sociālistiskās ekonomikas pamatu pamats — smagā industrija, kas spētu virzīt uz priekšu vieglo rūpniecību un visu tiutas saimniecību, reorganizēt lauksaimniecību uz sociālistiskiem pamatiem, pacelt tautas labklājību un nodrošināt valsts aizsardzības spējas. Vajadzēja no jauna radīt daudzas modernās smagās industrijas nozares, kādu cara Krievijā nebija vai arī tās bija vāji attīstītas: melno metalurģiju — industrializācijas pamatu, mašīnbūvi, darbgaldu būvi, automobiļu ražošanu, ķīmisko rūpniecību, aizsardzības rūpniecību, traktoru būvi un citas nozares. Straujā tempā vajadzēja rekonstruēt vecās un celt jaunas rūpnīcas, šahtas un uzņēmumus, kas ražo ražošanas līdzekļus. Tas ari bija mūsu zemes sociālistiskās industrializācijas galvenais saturs. Tās kodols bija mašīnbūve.

Bija nepieciešami strauji lielrūpniecības attīstības tempi, lai likvidētu neatbilstību starp visprogresīvāko politisko varu pasaulē un šās varas vājo materiāli tehnisko bāzi.

Sociālistiskā industrializācija bija visas tautas saimniecības rekonstrukcijas atslēga, tā bija strādnieku šķiras — Padomju zemes vadošā spēka augšanas nosacījums. Tā bija pamats, uz kura tālāk varēja nostiprināties strādnieku šķiras un darba zemniecības savienība pilsētas un lauku ražošanas saiknes jaunās formās.

Partijas mērķis bija radīt spēcīgu industriju visās savienotajās republikās un nacionālajos rajonos. Tas bija ārkārtīgi svarīgi, lai likvidētu agrāk apspiesto tautu faktisko atpalicību, lai varētu augt nacionālie kadri un attīstīties nacionālās kultūras.

Svarīgākais mūsu zemes sociālistiskās industrializācijas uzdevums bija pacelt strādnieku šķiras un visu darbaļaužu dzīves materiālo un kultūras līmeni.

Straujo industrializācijas tempu nepieciešamību diktēja ne vien pašu zemes intereses, bet ari ārējie apstākļi — pastāvošais naidīgais kapitālistiskais ielenkums. PSRS tolaik bija vienīgā proletariāta diktatūras zeme.

Lai nodrošinātu Padomju Savienības ekonomisko neatkarību un aizsardzības spējas grūtajos kapitālistiskā ielenkuma apstākļos, partija izvirzīja uzdevumu: pārvērst PSRS par labi attīstītu industriālu lielvalsti, minimālā vēstures laika posmā panākt un pēc tam arī pārspēt industrijas un visas tautas saimniecības attīstības ziņā tālāk aizgājušās kapitālistiskās zemes.

Padomju tauta pirmā vēsturē lauza cilvēcei ceļu uz sociālismu. Mūsu zemei vajadzēja celt smago rūpniecību bez jebkādas ekonomiskas palīdzības no ārienes. Cīnoties par Ļeņina sociālisma uzcelšanas un zemes industrializācijas plāna izpildīšanu, partijai bija jāuzveic lielas tiklab iekšēja, kā arī ārēja rakstura grūtības. Sīs grūtības radās tāpēc, ka mūsu zeme bija tehniski un ekonomiski atpalikusi, milzīgo līdzekļu uzkrāšana kapitālajai celtniecībai rūpniecībā bija ļoti sarežģīta, turklāt rūpniecības kadru bija maz. Grūtības vēl palielinājās tāpēc, ka sociālistiskajai industrializācijai nikni pretojās kapitālistiskie elementi mūsu zemē un viņu aģentūra partijā. Šādos apstākļos zemes industrializācija un sociālisma celtniecība bija liels partijas un tautas varoņdarbs. Sociālistiskā industrializācijas metode pašos pamatos atšķiras no kapitālistiskās metodes. Sociālistiskā industrializācija norisinās nevis stihiski, bet gan plānveidīgi. Tā sākas, nevis attīstot vieglo rūpniecību, kā tas vēsturiski notika kapitālistiskajās zemēs, bet gan attīstot smago rūpniecību, kas ražo ražošanas līdzekļus.

Plašai kapitālai celtniecībai rūpniecībā vajadzēja ieguldīt miljardus, bet Padomju zeme tolaik bija nabaga. Buržuāziskās valstis radīja smago rūpniecību, aplaupīdamas kolonijas un puskolonijas, piedzīdamas kara kontribūcijas un bez žēlastības ekspluatēdamas savas zemes darbaļaudis. Phdomju zeme principā nevarēja izmantot līdzekļu iegūšanai tādus avotus, kas nav savienojami ar sociālistisko iekārtu. Buržuāzisko valstu industrializācijā liela loma bija ārējiem aizņēmumiem. Padomju zeme nevarēja cerēt uz ārējiem aizņēmumiem, jo kapitālistiskās valstis viņai tos liedza. Lai radikāli pārkārtotu vecās un uzceltu jaunas fabrikas un rūpnīcas, vajadzēja atrast līdzekļus pašiem savā zemē.

Un tādi līdzekļi atradās, jo varēja likt lietā Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas iekarojumus.

Galveno tautas saimniecības nozaru koncentrēšana proletariāta valsts rokās deva iespēju mobilizēt varenas rezerves zemes sociālistiskajai industrializācijai. Valsts fabrikas un rūpnīcas, transports, bankas, ārējā un iekšējā valsts tirdzniecība deva peļņu, kas tagad vairs neieslīdēja kapitālistu kabatās, bet tika izlietota sociālistiskās rūpniecības attīstīšanai. Padomju vara atbrīvoja mūsu zemi no milzīgiem gadskārtējiem maksājumiem 800—900 miljonu zelta rubļu apmērā, kas bija jānomaksā ārzemēm kā procenti par cara aizņēmumiem un kā dividendes (ienākumi, ko saņem akciju īpašnieki) citzemju kapitālistiem par Krievijā ieguldītajiem kapitāliem. Sākumā tas atviegloja tautas saimniecības atjaunošanu, bet tagad veicināja līdzekļu uzkrāšanu, lai ieguldītu tos smagās industrijas celtniecībā.

Padomju zemniecība, kas līdz ar muižnieku zemesīpašuma iznīcināšanu bija atbrīvojusies no pienākuma ik gadu nomaksāt muižniekiem 700 miljonu zelta rubļu par zemes nomāšanu un pirkšanu, tagad varēja ar savu darbu un materiālajiem līdzekļiem palīdzēt Padomju valstij industrializēt mūsu zemi. Zemniecība ne mazāk kā strādnieki bija ieinteresēta to paveikt, jo tai ļoti trūka lauksaimniecības mašīnu un rūpniecības preču.

Visi šie līdzekļu uzkrāšanas avoti atradās Padomju varas rokās. Vajadzēja tikai tos prasmīgi izlietot, noteikt stingru taupības režīmu, likvidēt neražīgos izdevumus, samazināt nesamērīgi uzpūstos štatus iestādēs un ietaupītos līdzekļus ieguldīt zemes industrializēšanā. Visādā ziņā vajadzēja celt darba ražīgumu, racionalizēt ražošanu un samazināt rūpniecības produkcijas pašizmaksu. Komunistiskā partija, mobilizējusi strādnieku šķiru un visu padomju tautu sociālistiskās industrijas radīšanai, visu savu enerģiju ieguldīja tieši šo saimniecisko uzdevumu atrisināšanā.

Partijas un tautas cīņai par sociālistisko industrializāciju jau ar pirmajiem soļiem bija pozitīvi rezultāti. 1926./27. saimniecības gadā rūpniecībā ieguldīja ap 1 miljardu rubļu, bet pēc trim gadiem jau vairāk nekā 5 miljardus rubļu. Padomju tauta sāka celt tādus milzeņus kā Dņcpras hidroelektrostaciju, Tur-kestānas-Sibīrijas dzelzceļu un Staļingradas traktoru rūpnīcu.

Sociālistiskās industrijas celtniecība ieguva drošu pamatu un sekmīgi virzījās uz priekšu.

Mūsu zemes industrializācija un lauksaimniecības kooperācijas attīstība radīja materiālos priekšnoteikumus, lai varētu likvidēt kapitālistiskos elementus pilsētā un pēdējo ek$pluata-toru šķiru — kulakus uz laukiem. Sociālisma ienaidnieki visādi centās kavēt sociālistisko industrializāciju un nosargāt kapitālisma pozicijas. PSRS tautas saimniecības rekonstrukcija noritēja niknas šķiru cīņas apstākļos mūsu zemē.

Šķiru cīņas saasināšanās atspoguļojās arī pašā partijā: galvu cēla daždažādi kapitulanti un opozicionāri. Mūsu zemes industrializācijas pirmajos gados galvenās briesmas partijā radīja troekisti un zinovjevieši, kas bija apvienojušies uz anti-ļeņiniskas platformas.

Partijas XIV kongresa sakautā «jaunā opozīcija», ko pārstāvēja Zinovjevs, Kameņcvs un citi, atklāti pārgāja trockisuna ka-pitulantiskajās pozicijās. 1926. gada vasarā troekisti un zinovjevieši apvienojās antipartejiskā blokā, kura pamatā bija trockistu platforma. Sim blokam pievienojās visu sakauto opozīcijas grupu — «strādnieku opozīcijas», «decistu» un citu — paliekas. Tādējādi kapitulantu bloks kļuva par visu partijas nosodīto opozicionāru salasīšanās punktu un atgādināja Trocka 1912. gada augusta bloku. Visi šie dažnedažādie antipartejiskie elementi pauda kapitālistisko šķiru palieku intereses mūsu zemē un pilsētu sīkburžuāzijas un buržuāziskās inteliģences virs-slāņu nemieru ar proletariāta diktatūras režīmu. Tā bija šķiras ienaidnieku aģentūra mūsu partijā, naidīgā kapitālistiskā ielenkuma rupors.

Galvenais jautājums, kurā trockistu un zinovjeviešu bloks principā nesapratās ar partiju, bija jautājums par iespēju sociālismam uzvarēt PSR Savienībā. Partija savā ideoloģiskajā un organizatoriskajā darbā balstījās uz V. I. Ļeņina norādījumiem, ka mūsu zemē ir viss, kas nepieciešams un pietiekams, lai uzceltu pilnīgu sociālistisko sabiedrību, pamatojoties uz proletariāta diktatūru un nemitīgu strādnieku šķiras un zemniecības savienības stiprināšanu. Trockistu un zinovjeviešu antipar-tejiskais bloks tiepīgi noliedza iespēju sociālismam uzvarēt vienā zemē, PSR Savienībā.

Partijas cīņu pret trockistiem un citiem kapitulantiem par Ļeņina sociālistiskās celtniecības plāna izpildi vadīja Centrālā Komiteja, tās ļeņiniskais pamatkodols. Sai cīņā aktīva loma bija tādiem partijas darbiniekiem kā A. A. Andrejevam, F. E. Dzeržinskim, M. V. Frunzem, Ņ. S. Hruščovam, J. M. Jaro-slavskim, L. M. Kaganovičam, M. I. Kaļiņinam, S. M. Kirovam,

S. V. Kosioram, V. V. Kuibiševam, A. I. Mikojanam, V. M. Molo-tovam, G. K. Ordžonikidzem, G. I. Petrovskim, P. P. Postiševam, J. E. Rudzutakam, J. V. Staļinam, Ņ. M. Sverņikam, K. J. Voro-šilovam, A. A. Zdanovam. Centrālās Komitejas vadībā partijas organizācijas neatlaidīgi un nesamierināmi cīnījās ar sociālisma ienaidniekiem un cēla masas, lai izpildītu zemes sociālistiskās industrializācijas sasprindzinātos plānus.

Partija atmaskoja trockistus un zinovjeviešus un parādīja, ka tie ir neapšaubāmi kapitulanti, kas sarāvuši sakarus ar ļe-ņinismu un atsacījušies no Oktobra sociālistiskās revolūcijas iekarojumiem. Viņi pretojās jeņiniskā zemes sociālistiskās industrializācijas plāna realizēšanai un izvirzīja visādus avan-tūristiskus lozungus. Sevišķi bīstami bija trockistu priekšlikumi palielināt zemniekiem lauksaimniecības nodokli un pacelt rūpniecības preču pārdošanas cenas. Sie priekšlikumi nozīmēja, ka tiktu izjaukta strādnieku šķiras un darba zemniecības ļeņiniskā savienība un vājināta proletariāta diktatūra PSR Savienībā. Trockistu un zinovjeviešu kapitulantiskā politika patiesībā virzīja uz kapitālisma restaurāciju Padomju zemē.

Trockistu un zinovjeviešu antipartejiskais bloks sludināja, ka neesot novēršamas šķiru sadursmes starp strādnieku šķīru' un zemniecību un viņu savienības sairšana. Opozīcijas līderi noliedza zemnieka saimniecībai sociālistiskās attīstības ceļa iespēju.

Lai realizētu savu kapitulantisko līniju, trockisti un zinov-jevieši tīkoja pēc frakciju un grupējumu brīvības, gribēja panākt, lai atceļ KK(b)P X kongresa ļeņinisko rezolūciju par partijas vienību, grāva partijas disciplīnu, centās nomelnot partijas aparātu, ko partija bija veidojusi revolucionārās cīņas gadu desmitos, un nostādīt to pretim partijas masai.

Ārpolitikas jautājumos trockisti un zinovjevieši nonāda tiktāl, ka noliedza nepieciešamību aizstāvēt PSRS pret imperiālistisko intervenciju. Aklā naidā pret partijas vadību un Padomju valdību, viņi noslīdēja tik zeimu, ka bija gatavi dot Padomju zemei triecienu mugurā tieši tai brīdī, kad tai uzbruka imperiālisti.

Trockisti un zinovjevieši izraudzījās Kominternes šķelšanas ceļu. Viņi saistījās ar antiļeņiniski noskaņotām frakcionā-rāim grupām, ar komunistiskās kustības ienaidniekiem un nodevējiem, kas bija izslēgti no Kominternes, kā arī ar antiko-munistiskām organizācijām, grupām un personām, kas atklāti cīnījās pret Kominterni.

Tāda bija troekistu un zinovjevieši! bloka kapitulantiskā būtība. Centrālā Komiteja aicināja komunistus un visu strādnieku šķiru enerģiskā cīņā pret antipartejisko troekistisko opozīciju, kas grāva partijas vienību un tās vadošo lomu valstī. CK uzsvēra, ka partija tikai kā vienota partija un tikai kā tautas masu vienīgā vadone un proletariāta diktatūras vadītāja var panākt sociālisma uzvaru. CK stingri brīdināja, ka gadījumā, ja antipartejiskais bloks nepārtrauks savu frakcionāro darbību un netiks likvidēts, bloka dalībniekus izslēgs no partijas.

Taču opozicionāri nerimās. 1926. gada rudenī troekistu un zinovjeviešu opozīcijas līderi atļāvās atklātu antipartejisku izlēcienu partijas sapulcēs rūpnīcā «Aviapribor» Maskavā, Pu-tilova rūpnīcā Ļeņingradā un citur. Viņi izvirzīja apspriešanai savu frakcijas platformu, mēģinādami uzspiest partijai jaunu diskusiju. Komunisti deva šiem izlēcieniem vienprātīgu pretsitienu. Vairākās vietās troekistus un zinovjeviešus strādnieki vienkārši padzina no partijas sapulcēm. Partijas un strādnieku šķiras nežēlīgi sakauti, opozīcijas bloka līderi iesniedza CK paziņojumu, kurā nosodīja savu frakcionāro darbību. Taču tie bija tikai vārdi. Patiesībā viņi slepeni vāca kopā antiļeņinisku partiju ar savu disciplīnu un biedru naudu, ar, savu nelegālu spiestuvi. Nepakļaudamies partijas statūtiem, viņi rīkoja slepenas sapulces, kurās apsprieda frakcijas platformu un taktiku cīņai pret partiju un tās CK.

1926. gada oktobrī un novembrī notika partijas XV Vissavienības konference, kas iezīmēja svarīgu posmu cīņā par sociālisma uzvaru PSR Savienībā.

Konference rezumēja aizvadītā 1925-/26. saimniecības gada rezultātus. Sie rezultāti pārliecinoši rādīja katram, ko troekis-tiskā demagoģija nebija padarījusi aklu, ka tautas saimniecība, uzveikdama grūtības, virzās kalnup pa sociālistisko ceļu. Konference konstatēja, ka nostiprinājusies lielrūpniecības saimnieciskā hegemonija mūsu zemes ekonomikā un palielinājusies tās noteicošā loma lauksaimniecības pacelšanā un lauksaimniecības kooperācijas attīstībā. Konference mobilizēja partijas, strādnieku šķiras un darba zemniecības spēkus, lai realizētu Ļeņina plānu par mūsu zemes sociālistisko industrializāciju.

Plašā politiskā vērtējumā konference kvalificēja troekistu un zinovjeviešu opozīciju kā meņševistisku novirzienu partijā un brīdināja opozicionārus, ka turpmākā evolūcija meņševisma virzienā novedīs viņus tiktāl, ka viņi tiks izslēgti no Komunistiskās partijas rindām. Konference aicināja visus komunistus enerģiski cīnīties pret troekistu un zinovjeviešu bloku.

1926. gada novembrī un decembrī notika Komunistiskās Internacionāles Izpildu Komitejas (КПК) VII paplašinātais plēnums. Šim plēnumam bija izcila nozīme troekisma idejiskajā sagrāvē starptautiskajā arēnā un troekistisko un citu revizio-nistisko elementu izmēšanā no brālīgajām komunistiskajām partijām. КПК plēnums atzina par pareizu XV konferences rezolūciju par opozīcijas bloku un uzdeva komunistiskajām partijām enerģiski cīnīties pret jebkādiem troekistu mēģinājumiem radīt šķelšanos starptautiskajā komunistiskajā kustībā. Partijas XV konferencē un КПК plēnumā J. V. Staļins referēja par troekistu un zinovjeviešu opozīciju un par pasākumiem cīņai ar to. Partijas XV konferences un КПК VII plēnuma lēmumiem, kā arī J. V. Staļina referātiem bija liela nozīme partijas rindu saliedēšanā zem Ļeņina ideju karoga un troekistu, viņu kapitu-lantisma un dezorganizatoriskās antipartejiskās darbības atmaskošanā.

Lai gan partijas XV konference un КПК VII plēnums tieši nosodīja troekistu un zinovjeviešu bloku un strādnieku šķira deva trockistiern un zinovjeviešiem enerģisku pretsitienu, viņi tomēr nepārtrauca savu antipartejisko darbību. 1927. gadā, kad PSRS starptautiskais stāvoklis sarežģījās sakarā ar to, ka Anglijas konservatīvo valdība pārtrauca diplomātiskās un tirdznieciskās attiecības ar Padomju Savienību, troekisti pastiprināja antipartejisko cīņu, nākdami klajā ar tā dēvēto «83-ju platformu».

Tā bija melīga, liekulīga platforma, kuras mērķis bija apmānīt partiju un strādnieku šķiru. Vārdos troekisti un zinov-jevieši bija pret partijas šķelšanu, izsacījās par mūsu zemes industrializāciju un lauksaimniecības kolektivizāciju, bet patiesībā dibināja savu pagrīdes partiju un ņirgājās par industrializācijas un kolektivizācijas politiku. Platformā bija atrodami dažādi melīgi izdomājumi, piemēram, it kā partija un Padomju valdība gribot likvidēt ārējās tirdzniecības monopolu un piešķirt kulakiem politiskās tiesības. Šo caur un cauri melīgo platformu opozīcija iespieda savā .slepenajā spiestuvē tūkstošos eksemplāru un izplatīja partijas biedru un bezpartejisko vidū. Partija atmaskoja masu priekšā arī šo trockistu un zinovjeviešu' bloka jauno antipartejisko melu deklarāciju. Tautas masas, neatlaidīgi strādādamas sociālistiskās industrijas celtniecībā, ar sašutumu noraidīja trockistu melīgos izdomājumus.

Lai dotu triecienu partijas vienībai un partijas vadībai, troc-kistiskā opozīcija gadiem ilgi izmantoja jebkuras grūtības, ko-partijai vajadzēja uzveikt sociālisma celtniecībā. Kaujiniecisko' partiju, kas vadīja sociālisma celtniecību, opozīcija centās pārvērst par diskusiju klubu.

Vajadzēja darīt galu trockistu un zinovjeviešu antipartejis-kajai rīcībai un līdz galam atmaskot viņu platformas antiļc-ņinisko, kapitulantisko būtību. Ar CK un CKK apvienotā plēnuma lēmumu 1927. gada oktobrī opozīcijas barvežus Trocki un Zinovjevu izslēdza no Centrālās Komitejas par frakcionāru cīņu pret partiju un tās vienību. 1927. gada oktobrī CK publicēja tezes par XV kongresa darba kārtības jautājumiem un izsludināja visas partijas diskusiju par šīm tēzēm. Diskusijas sapulces apliecināja partijas biedru politisko briedumu un viņu ciešo apvienošanos ap ļeņinisko CI<- Par CK politiku nobalsoja 724 tūkstoši partijas biedru, bet par trockistu un zinovjeviešu bloku tikai 4 tūkstoši (nepilns viens procents). Antipartcjiskais bloks bija galīgi sakauts. Partijas ļeņiniskā politika bija uzvarējusi. Atzīmējot Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas desmito gadadienu, PSR Savienības CIK pēc partijas CK ierosinājuma pieņēma manifestu, kurā bija norādīts par pāreju uz septiņstundu darba dienu. Pret manifestu, ko tauta atzina par labu, uzstājās trockistu un zinovjeviešu opozīcija, tā parādīdama savas politikas tautai naidīgo būtību.

Jo redzamāks kļuva antiļeņiniskā trockistu un zinovjeviešu bloka politiskais bankrots, tā izolācija no masām, jo aizvien niknāka un bezcerīgāka kļuva tā cīņa pret Padomju varu. Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas desmitajā gadadienā troekisti izdarīja pretpadomju izlēcienu. Pretstatā varenajai masu demonstrācijai ar ļeņinisma lozungiem saujiņa trockistu ar Trocki, Zinovjevu un Kameņevu priekšgalā, rupji pārkāpjot padomju likumus, izgāja Maskavas un Ļeņingradas ielās ar antipartejiskiem un pretpadomju lozungiem. Pret Irockistiem uzmutuļoja tautas naida un sašutuma vilnis.

1927. gada novembrī, izpildot partijas gribu, CK un CKK izslēdza no partijas Trocki un Zinovjevu, bet citus opozicionārus izslēdza no CK un CKK locekļu skaita. Jautājumu par opozīciju vispār nodeva izskatīt partijas XV kongresam.

3. Padomju tautas spēku mobilizēšana mūsu zemes industrializācijai. Partijas un darbaļaužu masu organizāciju darba

pārkārtošana

Mūsu zemes sociālistiskās industrializācijas politika bija nesaraujami saistīta ar masu politiskās rosības un ražošanas aktivitātes pastiprināšanos, kā arī ar jaunu darbaļaužu slāņu un pirmām kārtām strādnieku iesaistīšanu valsts pārvaldīšanā.

«...sociālisms,» V. 1. Ļeņins norādīja, «ir pašu tautas

masu veidojums» (Raksti, 26. sēj., 251. Ipp.).

Partija paplašināja un nostiprināja savus sakarus ar masām, cēla komunistu aktivitāti, attīstot partijas iekšējo demokrātiju, kritiku un paškritiku.

XIV kongresa pieņemtie partijas statūti jaunā redakcijā radīja labvēlīgus apstākļus, lai tālāk attīstītos partijas iekšējā demokrātijā un celtos komunistu aktivitāte un patstāvība. Partijas CK stingri raudzījās, lai tiktu ievērotas partijas vadības ļeņiniskās normas, partijas orgānu ievēlēšanas kārtība, un enerģiski cīnījās ar birokrātismā izpausmēm partijas darbā, ar mēģinājumiem apspiest veselīgu kritiku un ar citiem partijas iekšējās demokrātijās pārkāpumiem. CK un vietējo partijas organizāciju darbs pamatojās uz kolektīvās vadības principu un uz partijas iekšējās demokrātijās attīstīšanu. Regulāri tika sasaukti CK plēnumi, partijas komiteju plēnumi un partijas organizāciju aktīvi, kā arī partijas šūniņu sapulces, kur apsprieda svarīgākos partijas, valsts un saimnieciskās celtniecības jautājumus. CK sakari ar vietām kļuva ciešāki. Starplaikā starp partijas XIV un XV kongresu CK, vietējiem partijas darbiniekiem piedaloties, pārbaudīja apmēram 40 vietējo partijas organizāciju darbību. Tas veicināja partijas darba aktivizēšanos un uzlabošanos uz vietām. Samazinājās direktīvu un cirkulāru skaits. CK dzīvie sakari ar vietējām partijas organizācijām ieguva daudzveidīgākas formas.

Partijas organizāciju uzmanības centrā tika izvirzīti uzdevumi racionalizēt ražošanu, celt darba ražīgumu, ievērot taupības režīmu un pazemināt produkcijas pašizmaksu. So uzdevumu realizēšanai svarīgākā metode bija masu sociālistiskā sacensība. CK kritizēja to partijas organizāciju darbību, kuras, aizraudamās ar politiskām masu kampaņām, neiedziļinājās uzņēmumu ražošanas darba dzīvē un atrāvās no saimnieciskās celtniecības praktiskajiem jautājumiem.

Sevišķa nozīme bija tam, ka darbu uzlaboja cehu partijas organizācijas, kas atradās pašā strādnieku masu vidū. 1924. gadā bija 2 tūkstoši partijas cehu organizāciju, bet 1927. gadā to skaits sasniedza gandrīz 4 tūkstošus. Ap tām izauga spēcīgs bezpartejisko aktīvs.

Mūsu zemes industrializācijas gados pastiprinājās partijas saites ar masām. Partijas politiskā ietekme masās palielinājās, un tas spilgti izpaudās partijas rindu pieaugumā no strādnieku

šķiras un darba zemniecības labāko cilvēku vidus. 1927. gadā izdarīja partijas biedru reģistrāciju visā Padomju Savienībā. Pēc reģistrācijas datiem partijā bija 775 tūkstoši biedru un 372 tūkstoši kandidātu. Trijos gados (1924.—1926. g.) partijā bija uzņemti vairāk nekā 800 tūkstoši cilvēku, tai skaitā vairāk nekā pusmiljons strādnieku.

Centrālā Komiteja veica pasākumus, lai uzlabotu partijas rindu sociālo sastāvu un palielinātu partijā proletārisko kodolu, kas ir svarīgākais nosacījums, lai partija būtu monolīta un vienota.

Sakarā ar Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas desmitās gadadienas svinībām izsludināja strādnieku masu iesaukumu partijā. Partijā uzņēma pēc stingri individuālas izlases. Partijā iestājās 108 tūkstoši cilvēku. Jaunam lielam strādnieku šķiras pulkam iestājoties partijā, pastiprinājās partijas vadošā loma sociālisma celtniecībā. Lai nostiprinātu partijas organizācijas uz laukiem, partija izvirzīja uzdevumu uzņemt savās rindās laukstrādnieku, kalpu un trūcīgo zemnieku aktīvistus, kas darbojās trūcīgo zemnieku grupās, padomēs un lauksaimniecības kooperatīvos.

Zemes industrializācija izvirzīja darbaļaužu masu organizācijām jaunus uzdevumus. Vajadzēja pārvērtēt padomju, arodbiedrību, komjaunatnes un citu sabiedrisko organizāciju darbu un panākt to darbības aktivizēšanos. Partija pasludināja lozungu «Pievērsties ražošanai!», kas bija domāts visām strādnieku šķiras masu organizācijām.

Partija joprojām uzlaboja valsts varas orgānu darbu, pa- • matā liekot padomju aktivizēšanas politiku. Līdz ar to palielinājās padomju nozīme saimnieciskajā un kultūras celtniecībā. Valsts pārvaldīšanā tika iesaistītas arvien plašākas strādnieku šķiras un darba zemniecības masas. Ap padomēm radās bezpartejisko aktīvs. Padomju deputāti sāka biežāk sniegt vēlētājiem pārskatu par savu darbu.

1926. un 1927. gadā notika padomju pārvēlēšanas, kas noritēja darbaļaužu masu aktivitātes pieauguma un šķiru cīņas saasināšanās apstākļos. Pārvēlēšanas rādīja, ka partijas ietekme pilsētas un lauku darbaļaužu masās pastiprinājusies un kapitālistisko elementu pozicijas kļuvušas vājākas; bija acīm redzams, ka kulaki arvien vairāk tiek izolēti no vidējiem zemniekiem. Sociālisma celtniecībā liela nozīme bija partijas cīņai par Padomju valsts aparāta tālāku uzlabošanu. Partija, sekodama V. I. Ļeņina norādījumiem, rīkojās, lai uzlabotu, samazinātu un padarītu lētāku valsts aparātu, kā arī sistemātiski cīnījās pret birokrātiskiem izkropļojumiem šai aparātā.

Sevišķu vērību partija veltīja rūpniecības vadības uzlabošanai. Ieturot kursu uz mūsu zemes industrializāciju, vajadzēja uzlabot rūpniecības pārvaldi, vadīt saimniecisko celtniecību, ņemot vērā vietējos apstākļus, un sagatavot rūpniecībai vadošos

kadrus. Rūpniecības vadība pamatojās uz ļeņiniskā demokrātiskā centrālisma principa konsekventu realizēšanu. Saimniecisko kadru izaugsme un uzkrātā pieredze rūpniecības pārvaldes organizēšanā deva iespēju atbrīvot uzņēmumus no sīkumainas aizbildniecības un palielināt to vadītāju atbildību.

Vajadzēja uzlabot arodbiedrību — visplašāko strādnieku masu organizāciju darbību. Strādnieku šķira skaita ziņā strauji auga. Pirmajos divos industrializācijas gados tās rindās ieplūda vairāk nekā divi miljoni cilvēku. Pāreja no tautas saimniecības atjaunošanas uz tās rekonstrukciju un rekonstrukcijas grūtības spieda arodbiedrības intensīvi strādāt, audzinot masas, it īpaši jaunos strādniekus, un iesaistot viņus aktīvā sociālisma celtniecībā. Arodbiedrību darba uzlabošanas pamatā bija proletāriskās demokrātijās jo plaša attīstīšana. Arodbiedrības izvirzīja strādniekus ražošanas pārvaldes orgānos. Ļoti svarīgs veids, kā iesaistīt strādnieku masas sociālisma celtniecībā, ražošanas pārvaldē un cīņā par darba ražīguma celšanu bija ražošanas apspriedes, kas radās pēc pašu strādnieku iniciatīvas. Tās plaši izplatījās. Šais apspriedēs, strādniekiem plaši piedaloties, apsprieda šādus jautājumus: par ražošanas stāvokli, taupības . režīmu, dīkstāvju likvidēšanu, pašizmaksas pazemināšanu, darba ražīguma celšanu, darba disciplīnas uzlabošanu. Partijas Centrālā Komiteja centās ražošanas apspriežu labāko pieredzi izplatīt visās rūpniecības un transporta nozarēs un maksimāli atbalstīja un attīstīja arī citus masu radošās iniciatīvas veidus.

Mūsu zemes sociālistiskās industrializācijas laikā lielāku nozīmi ieguva arī komjaunatne — partijas kaujinieciskā palīdze, kuras uzdevums ir audzināt komunisma cēlāju jauno paaudzi. Komjaunatne aktīvi iesaistījās cīņā par mūsu zemes sociālistisko industrializāciju un izvirzīja no sava vidus desmitiem tūkstošu ražošanas racionalizatoru un izgudrotāju.

Liela nozīme bija sieviešu iesaistīšanai ražošanā un aktīvā sabiedriskā darbā, it īpaši mūsu zemes nacionālajās republikās un apgabalos. Plaši notika strādnieču un zemnieču delegāšu sapulces. 1927. gada oktobrī notika strādnieču un zemnieču I Vissavienības kongress.

Apstākļos, kad saasinājās šķiru cīņa mūsu zemē, bija ārkārtīgi svarīgi pastiprināt proletariāta ietekmi laukos. Šeit starp strādnieku šķiru un buržuāzijas un kulaku elementiem risinājās nikna cīņa par zemniecības pamatmasu, par vidējo zemnieku. Partijas organizācijas' sekmīgi realizēja partijas izvirzīto lozungu «Pievērsties laukiem!». Apmēram 21 tūkstotis šūniņu un vairāk nekā ceturtdaļmiljona komunistu — tāds bija partijas priekšpostenis uz laukiem. Līdz ar komunistu sūtīšanu no pilsētas uz laukiem partija izvirzīja arī pašos laukos izaugušos jaunos kadrus. Komunistu loma lauku sabiedriskajā dzīvē ievērojami palielinājās. To uzskatāmi liecināja padomju vēlēšanu rezultāti: katrs piektais ciema padomes priekšsēdētājs tin puse pagasta izpildkomitejas locekļu bija komunisti.

Proletariāts ietekmēja zemniecību ari caur dažādām pilsētas sabiedriskajām organizācijām, kas aptvēra miljoniem strādnieku. Svarīgākais partijas balsts tās darbā uz laukiem bija arodbiedrības. Jāņem vērā, ka prāva daļa strādnieku bija saistīti ar laukiem, viņiem bija sava zemnieka saimniecība. Un arī tieši uz laukiem strādāja vairāk nekā divi miljoni arodbiedrību biedru, no tiem vairāk nekā miljons laukstrādnieku un mežstrādnieku arodbiedrības biedru. Partija neatlaidīgi centās uzlabot arodbiedrību darbu uz laukiem, to piedalīšanos lauku sabiedriskajā dzīvē un iesaistīja jaunus strādnieku spēkus še-fībā par laukiem. Šefu biedrībās tajos gados bija iesaistīti apmēram pusotra miljona cilvēku.

Cīņā par lauku sociālistisko pārkārtošanu partija balstījās uz strādnieku šķiru un uz spēkiem pašā zemniecībā. Bet šos spēkus vajadzēja saliedēt un organizēt. Partijas uzmanības centrā atradās trūcīgo zemnieku grupas padomēs un kooperācijā. Trūcīgo zemnieku sapulces, kurās piedalījās arī vidējie zemnieki, notika regulārāk. Tagad labāk organizēti, trūcīgie zemnieki arvien spēcīgāk ietekmēja lauku sabiedrisko dzīvi un aktīvi cīnījās pret kulakiem.

Uzticams partijas palīgs uz laukiem bija komjaunatne. Miljons jauniešu, kas bija devušies cīņā par sociālismu uz laukiem, vīrišķīgi cīnījās pret kulakiem uti visiem pretpa domju spēkiem, kā arī pret rutīnu un neuzticību, kāda bija vērojama pret vēl neizpētīto sociālistisko ceļu lauksaimniecības attīstībā. Liela nozīme bija zemnieku presei. Nebija neviena pagasta, kur neiznāktu sienas avīze, kas organizēja zemnieku masas ap partiju un Padomju varu. Divsimttūkstošu lielā lauku korespondentu armija drosmīgi aizstāvēja sociālisma lietu, nebīdamās slepenas kulaku lodes. Partija, cik vien iespējams, izmantoja Sarkano Armiju zemniecības politiskajai audzināšanai. Demobilizētajiem sarkanarmiešiem bija liela ietekme laukos. Puse ciema padomju priekšsēdētāju un divas trešdaļas pagastu izpildkomiteju priekšsēdētāju bija izgājuši Sarkanās Armijas skolu.

Partijai un tās vadītajām sabiedriskajām organizācijām aktivizējot politisko un organizatorisko dar.bu, pastiprinājās pretspiediens pret kulakiem. Strādnieku šķira, balstīdamās uz trūcīgajiem zemniekiem, nostiprināja savu savienību ar vidējo zemnieku. Arvien vairāk zemnieku iesaistījās dažādos sabiedriskās saimniekošanas veidos uz laukiem. Patērētāju kooperācijā piedalījās 38 procenti visu zemnieku sētu, lauksaimniecības kooperācija aptvēra gandrīz trešdaļu zemnieku saimniecību. V. I. Ļeņina kooperācijas plāns tika sekmīgi realizēts.

Partija ieturēja līniju uz lauksaimniecības kooperācijas paplašināšanu, lai sagatavotu masu pāreju no individuālās zemnieku saimniecības uz sociālistisko kolhozu iekārtu.

4. Mūsu zemes sociālistiskās industrializācijas pirmie panākumi. Partijas XV kongress un kurss uz lauksaimniecības kolektivizāciju. Trockistu un zinovjeviešu antipartejiskā bloka sagrāve

Pēc tam kad divi gadi bija aizvadīti neatlaidīgā darbā, pildot zemes sociālistiskās industrializācijas plānu, kļuva redzami tā pirmie rezultāti. Tika pārkārtotas vecās un celtas jaunas rūpnīcas. Ap 1927. gada beigām rūpniecība un lauksaimniecība ražoja vairāk kopprodukcijas nekā pirms kara.

Visstraujāk attīstījās sociālistiskā lielrūpniecība, kas 1926727. saimniecības gadā deva 18 procentu lielu produkcijas pieaugumu salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu. Pirmajiem industrializācijas gadiem tas bija lielrūpniecības attīstības rekord-ternps PSR Savienībā. Tas daudzkārt pārsniedza rūpniecības augšanas tempus galvenajās kapitālistiskajās zemēs. Piemēram, Amerikas Savienotajās Valstīs rūpnieciskās produkcijas vidējais gada pieaugums 29 gadu laikā (1901.—1929. g.) nepārsniedza 4 procentus. Rūpniecības un it īpaši smagās rūpniecības straujais attīstības temps PSR Savienībā liecina, ka sociālistiskā saimniecības sistēma ir pārāka par kapitālistisko sistēmu.

Lielrūpniecības attīstība pastiprināja sociālistiskā sektora noteicošo lomu tautas saimniecībā. Sociālistiskā sektora daļa rūpniecībā 1927. gada beigās bija 86 procenti, bet privātā sektora daļa saruka līdz 14 procentiem (neskaitot miltu rūpniecību, kuras prāva daļa bija privātuzņēmēju rokās). Līdz ar to bija pierādīts, ka industrializācijai, ko realizē PSR Savienībā, ir sociālistisks raksturs.

Sociālistiskā sektora nemitīgā augšana rūpniecībā bija saistīta ar kapitālistisko elementu izstumšanu no tirdzniecības. Privāttirgotāja daļa mazumtirdzniecības preču apgrozībā samazinājās no 53 procentiem 1924725. gadā līdz 35 procentiem 1926./27. saimniecības gadā, bet vairumtirdzniecībā — no 9 līdz 5 procentiem.

Nacionālais ienākums 1926./27. saimniecības gadā salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu bija palielinājies vairāk nekā par 11 procentiem. Ja patur prātā, ka nacionālā ienākuma pieaugums vidēji gadā Amerikas Savienotajās Valstīs, Anglijā, Vācijā un citās augstu attīstītajās kapitālistiskajās valstīs nepārsniedza 2—4 procentus, tad kļūst skaidrs, cik straujā tempā attīstījās PSRS tautas saimniecība. Te uzskatāmi izpaudās saimniecības sociālistiskās sistēmas pārākums par kapitālistisko sistēmu, partijas ekonomiskās politikas pareizums un tautas masu, pirmām kārtām strādnieku šķiras darba entuziasms.

Komunistiskās partijas vadībā Padomju zeme droši un strauji virzījās uz sociālismu, izstumdama no tautas saimniecības kapitālistiskos elementus.

Sociālistiskai lielrūpniecībai attīstoties straujā tempā un pilsētām augot, lauksaimniecība — visplašākā un vitāli svarīgā tautas saimniecības nozare — stipri vien palika iepakaļ. Visa lauksaimniecības kopprodukcija bija pārsniegusi pirmskara kopprodukciju, taču tās galvenās nozares — graudkopības kopprodukcija 1926./27. saimniecības gadā bija tikai 95 procenti no 1913. gada kopprodukcijas, bet graudkopības preču produkcijas (ārpussādžas) daļa — 13,3 procenti salīdzinājumā ar 26 procentiem pirms kara.

Sī preču labības ražošanas sašaurināšanās izskaidrojama ta, ka ar Oktobra revolūciju uz laukiem tika likvidētas muižnieku lielsaimniecības un stipri samazinātas kulaku saimniecības, kas pirms kara deva vislielāko preču labības daudzumu. Muižnieku saimniecības izveda tirgū 22 procentus labības, t. i., 281,6 miljonus pudu. Kulaki deva tirgum 50 procentu visas preču labības, t. i., 650 miljonu pudu. 1927. gadā salīdzinājumā ar pirmskara laiku kulaku saimniecības samazināja labības ražošanu vispār vairāk nekā trīskārt.

Pēc Oktobra revolūcijas uzvaras par galvenajām labības ražotājām kļuva sīkās vidējo un trūcīgo zemnieku saimniecības.

1927. gadā tādu bija ap 24 miljoni, turpretim līdz pirmajam pasaules karam — aptuveni 17 miljonu. Vidējiem un trūcīgajiem zemniekiem, kurus Oktobra revolūcijas uzvara bija atbrīvojusi no muižniekiem un iedragājusi kulaku spēku, dzīve kļuva labāka. Viņiem bija vislielākie labības krājumi, un viņi ražoja labību vairāk nekā pirms kara (4 miljardus pudu 2,5 miljardu pudu vietā), taču preču labības deva tikai 11 procentus no labības kopējās produkcijas.

Padomju saimniecībām un kolhoziem labības ražošanā bija niecīga nozīme. Tie ražoja pavisam kopā 80 miljonus pudu labības un deva tikai 6 procentus no visas preču labības.

Graudkopība, būdama tādā stāvoklī, nevarēja apmierināt mūsu zemes vajadzības pēc labības, jo šīs vajadzības palielinājās, pieaugot pilsētu iedzīvotāju un strādnieku šķiras skaitam.

Ievērojami panākumi sociālistiskās industrijas attīstībā un liela lauksaimniecības atpalicība — tāda bija ekonomiskā situācija pirms partijas XV kongresa. Kongress notika 1927. gadā no 2. līdz 19. decembrim. Partijā tolaik bija 887 tūkstoši biedru un 349 tūkstoši kandidātu.

Kongress apsprieda CK un CKK—SZ1 pārskatus, direktīvas piecgadu plāna sastādīšanai, jautājumus par darbu uz laukiem, par opozīciju un citus.

Centrālās Komitejas pārskatu nolasīja J. V. Staļins. Kongress atzina CI< politisko un organizatorisko darbību par pilnīgi pareizu. Ārpolitikā kongress uzdeva CK nelokāmi ieturēt Ļeņina līniju — cīnīties par mieru, stiprināt internacionālos sakarus ar visu zemju darbaļaudīm, celt PSRS aizsardzības spējas. Attiecībā uz iekšpolitiku, kam jau bija zināmi panākumi, kongress deva direktīvu, nepalēninot tempu, turpināt sociālistiskās industrializācijas attīstīšanu un enerģiskāk uzbrukt kapitālistiskiem elementiem, ieturot kursu uz viņu likvidēšanu.

Sevišķu vērību kongress veltīja lauksaimniecības attīstības perspektīvām, jo lauksaimniecība stipri palika iepakaļ sociālistiskās rūpniecības pieaugumam. Kongress parādīja lauksaimniecības gausās attīstības cēloņus.

Rūpniecībā bija centralizēta lielražošana, lauksaimniecībā joprojām sadrumstalota sīkražošana. Lielrūpniecība bāzējās uz ražošanas līdzekļu sabiedrisko, sociālistisko īpašumu, tās attīstība stiprināja sociālisma pozicijas tautas saimniecībā un virzīja uz kapitālistisko elementu iznīcināšanu. Zemnieka sīksaim-niecība pamatojās uz ražošanas līdzekļu privātīpašumu, atskaitot zemi, ko Padomju valsts bija nacionalizējusi un nodevusi zemniekiem bezmaksas lietošanā. Sociālistiskās rūpniecības pamatā bija plānošanas princips. Zemnieka preču sīksaimniecība bija pakļauta tirgus stihijas ietekmei. Sociālistiskā lielrūpniecība nepārtraukti tika apgādāta ar jaunu tehniku un attīstījās pēc paplašinātās atražošanas principa. Zemnieka sīksaimniecība pamatojās uz primitīvu tehniku un roku darbu, nespēja izmantot modernās mašīnas un attīstījās gausi, bieži vien nespēdama nodrošināt pat vienkāršo atražošanu.

Ap 1927. gadu sīkā sadrumstalotā zemnieku saimniecība galvenajos vilcienos bija izlietojusi savas iespējas turpmāk celt ražīgumu. Uz laukiem turpinājās zemnieku saimniecību sadrumstalošanās process. Tās deva tikai minimālu daudzumu preču produkcijas, it sevišķi labības. Lauksaimniecība ar katru gadu attīstījās gausāk un gausāk, arvien tālāk palikdama iepakaļ sociālistiskās rūpniecības augšanas tempam. Tas radīja grūtības pilsētu iedzīvotāju apgādē ar lauksaimniecības produktiem un rūpniecības apgādē ar izejvielām. Lauksaimniecības produkcijas daļa eksportā bija niecīga, grūti bija izveidot valsts rezerves. Lauksaimniecības atpalicība sāka kavēt visu sociālisma celtniecību.

Sociālisma celtniecības un valsts aizsardzības interesēs neatliekami vajadzēja likvidēt lauksaimniecības atpalicību un no sīkās privātīpašnieciskās zemnieka saimniecības pāriet uz sociālistisko lielsaimniecību.

Partijas XV kongress, vispusīgi apspriedis šo jautājumu, nolēma visiem spēkiem plaši āttistit lauksaimniecības kolektivizāciju un pāriet zemkopībā uz sociālistisko lielražošanu, kas būtu pamatota uz jauno tehniku. Tika izvirzīts uzdevums plaši uzsākt priekšdarbus sociālisma uzbrukumam visā frontē.

Bez lauksaimniecības masveida kolektivizācijas nebija iespējams izvest mūsu zemi uz sociālisma celtniecības plašā ceļa un atbrīvot darba zemnieku miljonus no kulaku parādjūga, nabadzības un tumsības. Pie tam partija sekoja Ļeņina plānam par sociālisma uzcelšanu PSR Savienībā un balstījās uz

V. I. Ļeņina ģeniālo kooperācijas plānu, uz viņa pazīstamajiem norādījumiem:

«Kamēr mēs dzīvojam sīkzemnieciskā zemē, kapitālismam Krievijā ir stiprāka ekonomiskā bāze nekā komunismam. Tas jāpatur prātā. Katrs, kas uzmanīgi vērojis lauku dzīvi, salīdzinot ar pilsētas dzīvi, zina, ka kapitālisma saknes mēs neesam izrāvuši un iekšējā ienaidnieka fundamentu, pamatu neesam satricinājuši. Sis ienaidnieks balstās uz sīk-saimniecību, un, lai viņu satricinātu, ir viens līdzeklis — pārkārtot mūsu zemes saimniecību, tai skaitā arī zemkopību, uz jaunas tehniskas bāzes, uz modernās lielražošanas tehniskās bāzes» (Raksti, 31. sēj., 458. lpp.).

«Ja zemnieku saimniecība var attīstīties tālāk, tad ir stingri jānodrošina arī tālākā pāreja, bet tālākā pāreja nenovēršami ir tāda, lai vismazāk ienesīgā un visvairāk atpalikusī sīkā, savrupā zemnieku saimniecība, pakāpeniski apvienojoties, noorganizētu sabiedrisku zemkopības lielsaimniecību» (Raksti, 32. sēj., 257. lpp.).

Atzīdams, ka nekavējoties plaši jāuzsāk kolhozu celtniecība, kongress kategoriski norādīja, ka zemnieku pārejai uz kolhozu ceļa jānotiek, pašiem darba zemniekiem visādā ziņā brīvprātīgi par to vienojoties. Tai pašā laikā kongress deva direktīvu stiprināt un attīstīt padomju saimniecības.

Kongress uzsvēra, ka vienīgais ceļš, kā likvidēt lauksaimniecības atpalicību, ir Ļeņina kooperācijas plāna realizēšana. Lauksaimniecības kooperācija proletariāta diktatūras apstākļos palīdz sociālistiskajai industrijai vest sev līdzi laukus. Sasniegumi zemnieku kooperēšanā deva iespēju izvirzīt uzdevumu tuvākajā laika posmā iesaistīt kooperācijā visus trūcīgos zemniekus un lielāko daļu vidējo zemnieku. Kongress deva lauksaimniecības kooperācijai uzdevumu palīdzēt trūcīgajiem un vidējiem zemniekiem atbrīvoties no vergošanas kulakiem, organizējot mazturīgo saimniecību apkalpošanu ar plaša iznomāšanas punktu tīkla palīdzību, kā arī.piešķirot tām ar atvieglotiem noteikumiem mašīnas zemes sabiedriskajai apstrādāšanai.

Kongress deva partijai direktīvu kopā ar visu trūcīgo un vidējo zemnieku masu, pamatojoties uz sasniegto strādnieku šķiras un zemniecības savienības nostiprināšanos, sākt sistemātiskāk un neatlaidīgāk ierobežot un izstumt kulaku un privātīpašnieku.

Sociālistiskās celtniecības vēršanās plašumā, ļoti lielie kapitālieguldījumi, kas bija aprēķināti ilgam laika posmam, — tas viss radīja nepieciešamību pacelt augstākā līmenī mūsu zemes ekonomikas vadīšanu pēc plāna. Sociālistiskajai lielrūpniecībai, kas bija izaugusi un nostiprinājusies, bija noteicošā loma mūsu zemes ekonomikā. Partija bija uzkrājusi ievērojamu pieredzi tautas saimniecības plānošanā. Radās iespēja no gada kontrolskaitļiem pāriet uz perspektīviem plāniem, kas aprēķināti vairākiem gadiem. Tā bija partijas ļeņiniskās saimnieciskās politikas liela uzvara.

Pēdējos, sociālisma celtniecības plānam veltītajos rakstos V. I. Ļeņins norādīja, ka pirmoreiz vēsturē Padomju valsts guvusi iespēju «noteikt laiku, kas nepieciešams radikālu sociālu pārgrozību izdarīšanai, un tagad mēs skaidri redzam, ko var izdarīt piecos gados un kam nepieciešams daudz ilgāks laiks» (Raksti, 33. sēj., 430. un 431. lpp.).

XV kongress pieņēma direktīvas tautas saimniecības attīstības pirmā piecgadu plāna sastādīšanai.

Kā kongress norādīja, pirmās piecgades galvenie saimnieciskie uzdevumi bija neatlaidīgi attīstīt sociālistisko lielindus-triju un, pamatojoties uz to, panākt, lai strauji augtu visas tautas saimniecības nozares un sociālistiskā sektora īpatsvars tautas saimniecībā palielinātos, enerģiski izstumt kapitālistiskos elementus, paturot prātā, ka sociālisms visā tautas saimniecības frontē pāriet uzbrukumā pret kapitālisma atliekām.

Pieņemot direktīvas par pirmo piecgadu plānu, bija sasniegts jauns, augstāks posms plānveidības principa nostiprināšanā padomju tautas saimniecībā, cīņā par sociālisma uzcelšanu. Ar šīm direktīvām tika konkrēti noteikti lielo sociālo pārveidojumu termiņi un tempi Padomju Savienībā.

XV kongresu raksturoja cīņa par partijas vienības stiprināšanu. Tas bija parādīts CK pārskata referātā. Kongress ievēlēja komisiju trockistu antipartejiskās darbības izmeklēšanai, un komisijas vārdā ziņojumu «Par opozīciju» nolasīja G. K. Ordžonikidze. Kongress konstatēja, ka trockistu un zinov-jeviešu antipartejiskā «opozīcija idejiski sarāvusi saites ar ļeņi-nismu, deģenerējusies par meņševistisku grupu, nostājusies uz kapitulācijas ceļa starptautiskās un iekšzemes buržuāzijas spēku priekšā un pārvērtusies objektīvi par trešā spēka ieroci pret proletariāta diktatūras režīmu» («P S K P rezolūcijās...», II d., 388. un 389. lpp.). Opozīcija kļuva par īstu ieroci šķiras ienaidniekiem viņu negantajā cīņā pret Komunistisko partiju un Padomju varu. Kongress pasludināja piederību pie trockistu opozīcijas un tās uzskatu propagandu par nesavienojamu ar atrašanos partijas rindās.

Kongress konstatēja, ka opozīcija pārkāpusi padomju legalitātes robežu un no frakcionārisma pārgājusi uz trockistiskas pretpadomju partijas dibināšanu. Ņemot visu to vērā, kongress atzina par pareizu CK un CKK lēmumu par antipartejiskās opozīcijas barvežu Trocka un Zinovjeva izslēgšanu no partijas un izslēdza no partijas 75 aktīvus trockistu un zinovjeviešu bloka darbiniekus — Kameņevu, Pjatakovu, Radeku, Rakovski, Sa-farovu, Smilgu, I. Smirnovu, Laševiču un citus. Kā neapšaubāmi antirevolucionāru no partijas izslēdza Sapronova grupu — 23 cilvēkus.

Kongress uzaicināja partijas organizācijas iztīrīt savas rindas «no visiem acīm redzami nelabojamiem trockistu opozīcijas elementiem».

Tai pašā laikā kongress uzdeva CI< un CKK darīt visu iespējamo, lai idejiski ietekmētu opozīcijas ierindas dalībniekus un pārliecinātu viņus atsacīties no kapitulantiskajiem trockisma uzskatiem un nostāties uz Ļeņina ceļa.

XV kongress pieņēma svarīgu papildinājumu partijas statūtos: «Partijas biedri, kas atsakās patiesīgi atbildēt uz kontroles komisiju jautājumiem, nekavējoties izslēdzami no partijas» («P S K P rezolūcijās...», II d., 433. lpp.). Tāds papildinājums bija nepieciešams tādēļ, ka opozicionāri, kad viņus aicināja ierasties partijas orgānos, atsacījās dot patiesas liecības par trockistu antipartejisko darbību, mēģināja maldināt partijas orgānus un slēpt trockistisko frakcionāru noziedzīgo darbu.

VK(b)P XV kongress ir pazīstams vēsturē kā lauksaimniecības kolektivizācijas kongress, kas sagatavoja sociālisma uzbrukumu visā frontē. Partijas organizācijas un strādnieku šķiras, visu-darbaļaužu miljonu masas atzina kongresa lēmumus par pareiziem. Sie lēmumi atspoguļoja jaunu posmu sociālisma celšanā PSR Savienībā un Komunistiskās partijas vienības stiprināšanā.

Drīz pēc kongresa daudzi no partijas izslēgtie trockistu un zinovjeviešu opozīcijas dalībnieki sāka iesniegt paziņojumus, ka viņi sarāvuši sakarus ar trockismu un lūdzot uzņemt viņus atpakaļ partijā. Ņemot vērā, ka agrāk pēc tamlīdzīgiem opozicionāru paziņojumiem parasti atkal sākās jauna antipartejiska cīņa, partija pret šiem trockistu paziņojumiem izturējās piesardzīgi. Paziņojumus iesniegušo opozīcijas dalībnieku atgriešanos partijas rindās partija saistīja ar prasību, lai vjņi tiktu pilnīgi atbruņoti idejiski un organizatoriski, paši noteikti un vaļsirdīgi nosodītu savus uzskatus kā antiļeņiniskus un uzņemtos pienākumus aizstāvēt partijas, tās kongresu un CK lēmumus. Tiem, kas iesniedza paziņojumus, noteica sešu mēnešu pārbaudes laiku. Un tikai tad, kad šis laiks bija pagājis un partija bija pārliecinājusies, ka bijušo opozicionāru izturēšanās atbilst viņu dotajiem solījumiem — ievērot partijas statūtus un pro-gramu, partijas disciplīnu, realizēt partijas ģenerālo līniju, kas apstiprināta tās lēmumos, partija izskatīja jautājumu atsevišķi par katra izslēgtā uzņemšanu atpakaļ savās rindās.

Vairums izslēgto izpildīja šos pienākumus, un tiem atjaunoja partijas biedru tiesības. Bet, kā rādīja turpmākie notikumi, trockistu un zinovjeviešu opozīcijas līderi rīkojās divkosīgi. Viņi atgriezās partijā atkal ar to pašu provokatorisko nolūku — ārdīt partiju no iekšpuses, gāzt ļeņinisko CK, sagrābt partijas vadību savās rokās un izjaukt sociālisma celtniecības darbu PSR Savienībā.

*

Partijas nopelns ir tas, ka viņa pilnīgi sagrāva trockismu, apbruņoja tautas masas ar skaidru ļeņimisku programu cīņai par sociālisma uzvaru PSR Savienībā un organizēja šo uzvaru.

5. Priekšdarbi sociālisma uzbrukumam visā frontē. Partijas cīņa pret labējo novirzienu. Pirmās piecgades plāna pieņemšana.

Kolhozu masveida kustības sākums

Pildīdama partijas XV kongresa lēmumus, partija ar jaunu spēku uzsāka cīņu par mūsu zemes sociālistisko industrializāciju un lauksaimniecības masveida kolektivizācijas sagatavošanu, pamatojoties uz Ļeņina izstrādāto sociālisma uzcelšanas plānu PSR Savienībā.

PSRS tautas saimniecības sociālistiskās rekonstrukcijas vēršanās plašumā radīja kapitālistisko elementu sīvu pretošanos iekšzemē un lielu uztraukumu pasaules buržuāzijā. Imperiālisti un no Padomju zemes aizbēgušie muižnieki, lielie fabrikanti un baņķieri uzskatīja nepmani un kulaku kā savus balstus niknajā cīņā par sociālisma celtniecības izjaukšanu PSR Savienībā.

1928. gadā PSR Savienībā kapitālistisko elementu bija 4,6 procenti no visiem iedzīvotājiem. Viņiem vēl bija zināma loma mūsu zemes ekonomikā. Nepmaņu rokās atradās aptuveni viena ceturtā daļa mazumtirdzniecības preču apgrozības un sestā daļa rūpniecības produkcijas. Kulaki ražoja piekto daļu preču labības. Un, lai gan kapitālistisko elementu daļa tautas saimniecībā nemitīgi saruka, tomēr vēl bija vērojama viņu absolūtā augšana. Viņi sakņojās preču sīkražošanā — mājrūpniecībā un individuālajā zemnieku saimniecībā. Kapitālistiskie elementi, it sevišķi kulaki, ietekmēja zināmu daļu zemnieku, amatnieku, mājrūpnieku un kalpotāju.

Šķiru cīņa mūsu zemē saasinājās. Kapitālistiskie elementi mēģināja izmantot Padomju valsts grūtības ar labību 1928. gadā. Vispārējai graudkopības atpalicībai pievienojās neraža Ukrainas dienvidos un Ziemeļkaukāzā. Graudaugu kultūru kopievā-kums bija turpat par 300 miljoniem pudu mazāks nekā iepriekšējā gadā. Vaļsts labības sagāde līdz 1928. gada janvārim nebija izpildīta par 128 miljoniem pudu. Tas nozīmēja, ka gandrīz pilnīgi tika pārtraukts labības eksports, un tas radīja grūtības, veidojot valūtas fondus, kas bija nepieciešami rūpniecības iekārtu pirkšanai ārzemēs. Radās lielas grūtības iedzīvotāju apgādē ar maizi un rūpniecības apgādē ar lauksaimniecības izejvielām.

Sājā nelabvēlīgajā situācijā, kāda bija radusies labības frontē, jaunās ekonomiskās politikas apstākļos izaugušie kulaki, kuriem piederēja lieli labības krājumi, atteicās pārdot valstij labību par Padomju varas noteiktajām cenām. Viņi terorizēja vidējos zemniekus, kas labības pārpalikumus pārdeva sagādes orgāniem. Kulaki visvisādi mēģināja vājināt un graut kolhozu celtniecību. Viņi kaitēja kolhoziem, aizdedzināja labības sabēr-tuves un, aiz stūra slēpdamies, slepkavoja partijas un padomju darbiniekus uz laukiem.

Partija un Padomju vara, balstīdamās uz masu palīdzību, salauza kulaku pretošanos. Pret viņiem lietoja ārkārtējus pasākumus. Par labības pārpalikumu slēpšanu kulakus sauca tiesas priekšā, un ar tiesas lēmumu labību konfiscēja. Pie tam ceturto daļu konfiscētās labības piešķīra trūcīgajiem lauku iedzīvotājiem kā aizdevumu. Izdarot labības sagādi, lietoja paš-aplikšanās metodi. Zemniekiem piešķīra tiesības pašiem sadalīt labības sagādes plānu atsevišķu saimniecību starpā. Tādējādi cīņā par labību uz laukiem tika iesaistītas trūcīgo un vidējo zemnieku masas. Tās cieši apvienojās ap partijas un padomju organizācijām pret kulakiem. No padomju un kooperācijas aparāta padzina deģenerējušos, izvirtušos elementus, kas bija sasirguši ar kapitulantisku ideoloģiju, nevēlējās «naidoties» ar kulakiem un nerealizēja šķiru politiku uz laukiem.

Tas viss veicināja sekmīgu labības sagādes norisi. Līdz

1928. gada beigām valsts izveidoja pietiekamas labības rezerves.. Kulaku pretestības apspiešana nostiprināja un spēcināja Padomju varu, sociālisma pozicijas uz laukiem.

Labības sagādes un sējas kampaņas 1928. un 1929. gadā aktivizēja lauku partijas organizāciju un visu valsts un darbaļaužu sabiedrisko masu organizāciju darbību. Lauku komunistu vairums izturēja eksāmenu. Nebīdamies kulaku draudu, viņi aktīvi cīnījās par labības sagādes valsts plāna izpildi un par šķiru politikas realizēšanu uz laukiem. Tornēr dažas padomju un partijas organizācijas bija pieļāvušas pārspīlējumus, kas izpaudās -tā, ka pret kulakiem vērstos ārkārtējos pasākumus attiecināja arī uz daļu vidējo zemnieku. CK asi nosodīja šo partijas līnijas izkropļojumu un tādu stāvokli novērsa.

Viens no pašiem svarīgākajiem tautas saimniecības uzdevumiem bija atrisināt labības problēmu. Partijas CK un valdība nepārtraukti nodarbojās ar to, pamatojoties uz Ļeņina principu par darba zemniecības valsts un personīgo interešu pareizu apvienošanu. Apvienotais CK un CKK plēnums 1928. gada aprīlī pieņēma lēmumu līdz 135 miljoniem rubļu palielināt avansus, ko izsniedza zemnieku saimniecībām pēc kontraktācijas, un līdz 717 miljoniem rubļu palielināt kopējos asignējumus lauksaimniecības attīstīšanai. Tika dibinātas jaunas lielas graudkopības padomju saimniecības. Pēc pieciem gadiem tām vajadzēja dot mūsu zemei ik gadu ap 100 miljonu pudu preču labības. Padomju saimniecības kļuva par atbalsta punktiem lauksaimniecības sociālistiskajā rekonstruēšanā. Ciņa par maizi bija sastāvdaļa cīņā par industrializāciju, par sociālisma uzcelšanu PSR Savienībā.

Kulaku negantā pretošanās Padomju varas pasākumiem uz laukiem iedvesmoja pieklusušās ienaidnieku grupas viņu cīņā par kapitālisma restaurāciju mūsu zemē. 1928. gada sākumā atklāja lielu buržuāzisko speciālistu kaitnieku organizāciju Šahtu un citos Donbasa rajonos («Šahtu lieta»). Vairākus gadus grupa buržuāzisko speciālistu un nomaskējušos baltgvardu slepeni bija šeit veikusi ārdīšanas darbu, centusies sagraut Donbasa ogļu rūpniecību, pildīdama bijušo uzņēmumu īpašnieku — krievu un ārvalstu kapitālistu — un ārvalstu izlūkošanas dienesta uzdevumus. Kaitnieki saspridzināja un applūdināja šahtas, bojāja dārgas iekārtas, dedzināja elektrostacijas, tīšām nepareizi izlietoja kapitālajai celtniecībai paredzētos tautas līdzekļus. Sās kaitnieku organizācijas dalībnieki iepirka ārzemēs acīm redzami nederīgas, novecojušas iekārtas Donbasa šahtām un elektrostacijām. Sevišķi bīstams bija- kaitnieku mēģinājums pasliktināt ogļraču materiālo stāvokli. Kaitnieki ar nolūku kavēja kalnraču un viņu ģimeņu apgādāšanu ar pārtiku un rūpniecības precēm, krāpa strādniekus, izmaksājot darba algu, kavēja dzīvokļu celtniecību un pārkāpa darba drošības noteikumus šahtās, tā radīdami draudus ogļraču dzīvībai. Visu to darīja tāpēc, lai radītu strādniekos nemieru un saceltu viņus pret partiju un Padomju varu.

Kaitnieki sprauda sev mērķi izjaukt PSRS aizsardzību un tieši sagatavot imperiālistisko valstu intervenciju. Atmaskoto Šahtu kaitnieku vidū bija ap trīs simti bijušo lielkapitālistu un muižnieku.

«Šahtu lieta» liecināja, ka saimniecisko darbinieku — komunistu revolucionārā modrība attiecībā pret buržuāziskajiem speciālistiem bija notrulinājusies, ka slikti strādāja Donbasa strādnieku masu organizācijas, vispirms arodbiedrības, kas nebija uzklausījušas ogļraču sūdzības un nebija attīstījušas kritiku no apakšas, kura būtu līdzējusi drīzāk atmaskot kaitniekus.

Sakarā ar «Šahtu lietu» asāk izvirzījās uzdevums radīt jaunu, padomju tehnisko inteliģenci, kas cēlusies no tautas un cieši saistīta ar to, kas būtu apguvusi moderno zinātni un tehniku. Boļševikiem, kas strādāja saimnieciskajā darbā, vajadzēja apgūt tehniku, lai varētu pa īstam vadīt rūpniecību un kontrolēt buržuāzisko speciālistu darbu. Ļoti īsā laikā radīt savu tehnisko inteliģenci bija neparasti sarežģīts un grūts uzdevums. Bet partija neatkāpās arī šo grūtību priekšā. Tā droši sāka veidot jaunu, padomju inteliģenci, gatavot jaunus tehniskus kadrus.

Paplašināja tehnisko augstskolu un tehnikumu tīklu, gādāja, lai tur mācītos vairāk strādnieku un komunistu. Uz tehniskajām augstskolām nosūtīja tūkstošiem komunistu, kas jau bija guvuši partijas, padomju, saimnieciskā un arodbiedrību darba pieredzi («partijas tūkstošnieki»). Partija plaši pavēra kvalificētajiem strādniekiem ceļu uz augstāko izglītību. Paplašinājās vakara un neklātienes izglītības sistēma. Rūpnīcās, fabrikās, šahtās un jaunceltnēs izaugušie labākie strādnieki beidza tehniskās augstskolas un tehnikumus un kļuva par cienīgiem padomju tehniskās inteliģences pārstāvjiem.

Tautas saimniecības sociālistiskā rekonstrukcija radīja nepieciešamību plaši kritizēt trūkumus sociālisma celtniecībā. Speciālā CK vēstījumā «Visiem partijas biedriem, visiem strādniekiem» (1928. gada jūnijā) bija teikts:

«Paškritikas lozungs — «neraugoties uz personām», lozungs par kritiku no augšas liclz apakšai un no apakšas tidz

augšai ir viens no centrālajiem dienas lozungiem.»

Partija uzskatīja paškritiku un kritiku nevis par pašmērķi, bet gan par līdzekli, kā uzlabot visa darba kvalitāti, stiprināt savu rindu vienību, atmaskot kaitniekus, kapitulantus, birokrātus un visus naidīgos ļaudis. Paškritika un kritika noderēja kā līdzeklis, lai politiski mobilizētu masas cīņai par partijas ģe-nerāllīniju. Reizē ar to CK enerģiski uzstājās pret saimnieciskā darba un partijas vadības ļaunprātīgu un nepamatotu zākāšanu un diskreditēšanu. Nekādā ziņā nedrīkstēja pieļaut, ka kritikas un paškritikas lozungu pārvērstu par ieroci saimniecisko un padomju darbinieku vajāšanai, ka antipartejiski elementi izmantotu kritiku un paškritiku pret partejiskumu un partijas disciplīnu.

Sociālistiskās rekonstrukcijas grūtības un nenovēršamā šķiru cīņas saasināšanās mūsu zemē sakarā ar sociālisma uzbrukumu radīja svārstīšanos iedzīvotāju sīkburžuāziskajos slāņos. Tas atspoguļojās arī partijā: izveidojās labējo kapitulantu grupa. Buharins jau 1925. gadā nāca klajā ar lozungu «topiet bagāti!». Patiesībā šis lozungs nozīmēja kursu uz kulaku saimniecību atbalstīšanu laukos. Kad partija cīnījās pret troekistiem un zinovjeviešiem kā pret galvenajām briesmām, labējie, rūpīgi slēpdami savas nesaskaņas ar partiju, izturējās klusu un pat formāli piedalījās cīņā pret troekistiem. Bet, kad partija pārgāja enerģiskā uzbrukumā pret kulakiem, labējo līderi Buharins, Ri-kovs un Tomskis sāka atklāti uzstāties pret mūsu zemes sociālistiskās industrializācijas un lauksaimniecības kolektivizācijas politiku.

Vārdos atzīdami iespēju uzcelt sociālismu PSR Savienībā, darbos labējie oportūriisti pretojās politikai, kuras mērķis bija visiem spēkiem attīstīt smago industriju. Viņi iebilda pret straujajiem industrializācijas tempiem.

Labējie uzstājās pret plašu sociālisma uzbrukumu visā frontē un kapitālistisko elementu likvidēšanu tautas saimniecībā, pret uzbrukumu kulakiem. Situācijā, kad kapitālistiskie elementi nikni cīnījās pret sociālisma celtniecību, labējie sludināja «teoriju» par šķiru cīņas izdzišanu mūsu zemē un par kulaku mierigu ieaugšanu sociālismā. Viņi negribēja atzīt, ka īstais ceļš, kas laukus var novest līdz sociālismam, kā mācīja V. I. Ļeņins, ir ražošanas kooperācija savā augstākajā, kolhozu formā. Ļeņina kooperācijas plānu nebija iespējams realizēt, ja nelikvidēja kulakus kā šķiru. Labējie uzskatīja, ka laukus varot ievirzīt sociālistiskā gultnē vienīgi ar apgādes un realizācijas kooperāciju. Viņi ieteica «atraisīt» tirgus stihiju un atcelt visus ierobežojumus attiecībā uz kulaku saimniecībām. Labējie, atsacīdamies no šķiru cīņas un proletariāta diktatūras ļeņinis-kās izpratnes, musināja partijas un padomju organizācijas tieši piekāpties kapitālistisko elementu priekšā.

Tādējādi labējie patiē’sībā noliedza iespēju uzcelt sociālismu PSR Savienībā. Viņi lūkoja ieviest partijā kapitulantismu grūtību priekšā un tiecās pēc izlīguma ar kulaku un kapitālistu elementiem pilsētās un uz laukiem. Viņu pozicija nenovēršami veda uz kapitālisma restaurāciju. Centrālā Komiteja mobilizēja partiju un strādnieku šķiru enerģiskai cīņai pret labējiem kapi-tulantiem, kas bija kļuvuši par galvenajām briesmām partijā, par pretpadomju spēku ruporu mūsu zemē un par kapitālistiskā ielenkuma ieroci.

Starptautiskā komunistiskā kustība pilnīgi atbalstīja VK(b)P darbību sociālisma celtniecībā PSR Savienībā un tās nesamierināmo cīņu ar novirzieniem, par partijas ģenerālo līniju. 1928. gada augustā Maskavā notika Komunistiskās Internacionāles VI kongress. Kongress konstatēja sociālisma celtniecības sasniegumus PSR Savienībā. Sie sasniegumi, teikts kongresa lēmumā, stiprina starptautiskā proletariāta revolucionārās pozi-cijas un paātrina revolucionārās kustības attīstību visā pasaulē.

Kongress deva marksistiski ļeņinisku starptautiskā stāvokļa novērtējumu. Pretrunu saasināšanās kapitālistisko zemju starpā un šķiru pretrunu saasināšanās pašās šajās zemēs, nacionālās atbrīvošanās kustības pastiprināšanās kolonijās un puskolo-nijās, pretrunu saasināšanās starp kapitālistisko pasauli un Padomju Savienību — tas viss arvien vairāk sagrīļoja kapitālistisko stabilizāciju un tuvināja milzīgi spēcīgu pasaules ekonomisko laizi, kāda kapitālisma vēsturē vēl nebija pieredzēta. No šās krizes kapitālisti meklēja izeju jaunos karos imperiālistisko valstu starpā par koloniju pārdalīšanu un karā pret PSRS.

Kongress aicināja komunistiskās partijas sistemātiski izskaidrot jaunu karu draudus, enerģiski cīnīties par mieru, aizstāvot PSRS un tās miermīlīgo ārpolitiku, atbalstīt koloniju tautu sacelšanos pret imperiālistisko verdzību, it īpaši atbalstīt Ķīnas revolūciju, kas bija pasaulvēsturiski svarīgs notikums.

Kongress nosodīja troekistu kontrrevolucionāro, meņševis-tisko darbību VK(b) Partijā un Kominternē un atzina par pareizu viņu izslēgšanu no VK(b)P un no citu komunistisko partiju rindām. Kongress aicināja komunistiskās partijas cīnīties divās frontēs: tiklab pret nomaskējušos troekistu atliekām, kā arī pret labējiem kapitulantiem. Labējie oportunisti un tai skaitā arī Buharina grupa noslīdēja līdz refonmistiskam kapitālisma stabilizācijas vērtējumam. Viņi notušēja kardinālās kapitālisma pretrunas, noliedza pasaules ekonomiskās krizes neno-vēršamību, jauna revolucionāra strādnieku kustības viļņa uzplūdus kapitālistiskajās valstīs un nacionālās atbrīvošanās cīņas pastiprināšanos kolonijās un atkarīgajās zemēs. Kongress norādīja, ka labējais oportūnisms komunistisko partiju rindās sasaucas ar II Internacionāles reformismu un ir kļuvis par galvenajām briesmām starptautiskajā komunistiskajā kustībā.

VI kongress pieņēma Kominternes programu un statūtus, kam bija liela loma starptautiskās komunistiskās revolucionārās kustības nostiprināšanā un attīstīšanā. Kongresa lēmumiem bija svarīga nozīme komunistisko partiju rindu ļeņiniskās vienības stiprināšanā un masu mobilizēšanā cīņai pret kapitālismu.

Lai gan labējos asi kritizēja, viņi tomēr VK(b) Partijā un Kominternē joprojām aizstāvēja savus acīm redzami antiļeņī-niskos uzskatus. Labējie kapitulanti sāka frakcionāru cīņu pret partiju. Viņi iedvesmoja Maskavas partijas organizācijas virsotnes (Uglanova un citu) antipartejisko darbību, cerēdami sakūdīt Maskavas partijas organizāciju pret partijas Centrālo Komiteju. Bet arī šis labējo pasākums pilnīgi izgāzās. Pēc CK aicinājuma Maskavas boļševiki vienprātīgi deva pretsitienu labējiem frakcionāriem, kas bija rupji lauzuši partijas ļeņinisko vienību un pārkāpuši partijas disciplīnu.

CI< plēnums 1928. gada novembrī aicināja enerģiski cīnīties ar labējo, atklāti oportūnistisko novirzienu kā ar galvenajām briesmām, pie tam norādīdams, ka nedrīkst vājināt arī cīņu pret trockismu. Nesamierināmi cīnīties pret oportūnistis-kajiem novirzieniem partijā divās frontēs un pret samierināšanos ar tiem — tāda bija CK plēnuma direktīva.

Labējie Buharina personā ar Kameņeva starpniecību saistījās ar trockistiem un uzsāka ar tiem slepenas sarunas, lai grozītu Centrālās Komitejas un CK Politbiroja politiku. Labējo līderi mēģināja izdarīt spiedienu uz CK un piespiest to grozīt partijas politiku, piekāpjoties kulaku un pilsētu kapitālistisko elementu priekšā.

Partijai atkal vajadzēja nodarboties ar jautājumu par labējiem. CK un CKK apvienotais plēnums un partijas XVI konference 1929. gada aprīlī nosodīja labējo politiskos uzskatus kā nesavienojamus ar partijas ģenerālo līniju, nosodīja viņu frak-cionārās aizkulišu sarunas ar trockistiem un kā rupju partijas disciplīnas pārkāpumu noraidīja labējo līderu atteikšanos no viņiem uzticētā darba. Cīņā pret labējiem oportūnistiem svarīga nozīme bija J. V. Staļina runai apvienotajā CK un CKK plēnumā «Par labējo novirzienu VK(b) Partijā». Apvienotais CK un CKK plēnums atcēla Buharinu un Tomski no atbildīgajiem amatiem un brīdināja viņus, ka gadījumā, ja viņi atkal mēģinās pārkāpt CK lēmumus, tos nekavējoties izslēgs no Politbiroja.

Taču labējie arī pēc šā brīdinājuma nenostājās uz partijas

ce]a. Viņi gatavoja jaunu uzbrukumu partijai un tās ļeņiniskajai vadībai.

Labējie pretojās partijai, kad vajadzēja pārkārtot arodbiedrību darbu un piemērot to tautas saimniecības sociālistiskās rekonstrukcijas uzdevumiem. Viņi ignorēja masu radošo aktivitāti sociālistiskās sacensības un trieciennieku kustības plašā attīstīšanā.

CK vadībā partija atmaskoja labējo kapitulantisko ideoloģiju un viņu antipartejisko darbību arodkustībā. Balstīdamās uz izaugušo aktīvu arodbiedrībās, partija panāca tredjūnistisko, birokrātisko elementu izolāciju arodbiedrību orgānos un vadošajā darbā arodbiedrībās izvirzīja jaunus, sociālismam uzticīgus darbiniekus no apakšas.

Cl< bija spiesta enerģiskāk rīkoties pret labējiem, kas nemitīgi uzstājās pret partijas ģenerālo līniju. CI< novembra plēnums 1929. gadā atzina labējo kapitulantu uzskatu propagandu par nesavienojamu ar viņu atrašanos partijā. Apspriedis jautājumu par labējo līderiem Buharinu, Rikovu un Tomski, plēnums izslēdza no CK Politbiroja Buharinu kā labējo kapitulantu barvedi un vadītāju, bet Rikovam un Tomskim izteica nopietnu brīdinājumu.

Pēc šā CK lēmuma labējo kapitulantu līderi iesniedza paziņojumu, ka viņi atzīstot savas kļūdas. Savā paziņojumā viņi atzina partijas ģenerālo līniju par pareizu. Taču tas bija divkosīgs manevrs: labējie slepeni turpināja ārdīšanas darbu.

Ilgus gadus daudz laika un spēka ziedodama sīvajai cīņai pret troekistiem un labējiem kapitulantiem, partija reizē neatlaidīgi realizēja XV kongresa lēmumus par PSRS industrializācijas tempu paātrināšanu, par kolhozu un padomju saimniecību celtniecību, par masu materiālā un kultūras līmeņa celšanu.

Partijas un tautas spēku mobilizēšanā jaunam sociālisma celtniecības pacēlumam svarīga nozīme bija partijas XVI konferencei, kas notika 1929. gada aprīlī. Galvenie jautājumi konferencē bija šādi: tautas saimniecības attīstības piecgadu plāns (1928./29.—1932./33. g.), lauksaimniecības pacelšanas ceļi, rezultāti un tuvākie uzdevumi cīņā ar birokrātismu, partijas biedru un kandidātu rindu tīrīšana un pārbaude.

Konference noraidīja piecgadu plāna «minimālo» variantu, ko aizstāvēja labējie, un pieņēma «optimālo» variantu. Kapitālieguldījumiem piecu gadu laikā paredzēja 64,6 miljardus rubļu lielu summu, kamēr iepriekšējos piecos gados bija ieguldīti 26,5 miljardi rubļu. Visas rūpniecības produkcijai vajadzēja palielināties 2,8 reizes, bet smagās rūpniecības produkcijai — 3,3 reizes. Sociālistiskā sektora īpatsvaram rūpniecības kopprodukcijā piecgades beigās bija jāsasniedz 92 procenti. Dažādos lauksaimniecības kooperācijas veidos apvienoto zemnieku saimniecību skaitam vajadzēja palielināties līdz 85 pro

centiem; graudaugu kultūru preču produkcijai sociālistiskajā sektorā jāpieaug līdz 43 procentiem. Plānā bija paredzēts kolektivizēt aptuveni vienu sestdaļu visu zemnieku saimniecību un palielināt sējumu platības kolhozos līdz 20 miljoniem hektāru.

Pirmais piecgadu plāns bija visā tautas saimniecības frontē plaša sociālisma uzbrukuma programa. Tajā bija paredzēta sociālistiskās ekonomikas pamala uzcelšana un tālāka pilsētu un lauku kapitālistisko elementu izstumšana ar nolūku tos pilnīgi likvidēt. Pirmā piecgadu plāna pieņemšana nozīmēja, ka partijas vadība sociālistiskās sabiedrības celtniecībā sasniegusi augstāku pakāpi.

XVI konference nosprauda pasākumus, kā pārvarēt lauksaimniecības atpalicību un nostiprināt pilsētas un lauku saiknes jaunās ražošanas formas. Konstatēdama, ka uz kolektīvo saimniecību tiecas ne vien lauku trūcīgie slāņi, bet arī vidējie zemnieki, konference kā vienu no galvenajiem trūkumiem kolhozu celtniecībā uzsvēra to, ka trūcīgo un vidējo zemnieku masu organizēšanas darbs vēriena ziņā netiek līdzi kustībai, kas izaug no apakšslāņiem. Vajadzēja visiem spēkiem atbalstīt zemnieku masu pāreju uz kolektīvām saimniecības formām, sniegt kolhoziem materiālu un finansiālu palīdzību un apgādāt tos ar tehniku un kadriem. Bija jāpalielina kolhoznieku modrība, jāorganizē prettrieciens kolhozos salīdušajiem kulaku elementiem un jāsagrauj tie. Sevišķu nozīmi ieguva lielie kolhozi. Tie varēja dot preču produktu maksimumu un pilnīgi izmantot iznomāšanas punktu un mašīnu un traktoru staciju moderno lauksaimniecības tehniku.

Lielu uzmanību konference veltīja cīņai ar birokrātismu. V. I. Ļeņins mācīja, ka cīņai ar birokrātismu nepieciešams ilgs un neatlaidīgs darbs. Vajadzīga augsta kultūra, visiem iedzīvotājiem jāprot lasīt un rakstīt un darbaļaudis maksimāli jāiesaista Padomju valsts aparāta darbā.

Konstatējusi zināmus sasniegumus šai darba laukā, konference deva direktīvu pastiprināt cīņu ar birokrātismu valsts aparātā un norādīja, ka nepieciešama «visnoteiktākā, vispašaizliedzīgākā, visneatlaidīgākā cīņa pret pašā partijā, partijas aparātā esošajiem birokrātismā elementiem ...» («P S K P rezolūcijās...», II d., 532. lpp.). Konference uzsvēra, ka kritikas un paškritikas lozungs ir izšķirošā metode cīņā ar birokrātismu.

Partijas XVI konferenci iezīmēja maksimāla masu radošās aktivitātes attīstīšana cīņā par pirmā piecgadu plāna izpildi. Konference pieņēma speciālu aicinājumu «Visiem Padomju Savienības strādniekiem un darba zemniekiem» tālāk attīstīt sociālistisko sacensību kā masveida kustību par pirmās piecgades plāna izpildi.

«Sacensība un piecgade,» bija teikts aicinājumā, «ir nešķirami saistītas savā starpā. Lai izpildītu šos uzdevumus,

PSRS proletariāts dodas tālākā uzbrukumā pret proletariāta diktatūras šķiras ienaidniekiem» («P S K P rezolūcijās...», II d., 546. lpp.).

Konference pieņēma lēmumu izdarīt partijas biedru un kandidātu rindu ģenerāltīrīšanu un pārbaudi. Tīrīšanas galvenais uzdevums bija atbrīvot partiju no svešiem un demoralizētiem elementiem. Partijas rindu tīrīšana bija līdzeklis vēl vairāk nostiprināt partijas organizācijas, palielināt komunistu avangarda lomu mūsu zemes industrializācijas politikas realizēšanā un kolhozu masveida kustības sagatavošanā.

1929. gadā izdarītajā tīrīšanā no partijas izslēdza 10 procentus tās sastāva — tie bija nederīgi, sveši, deģenerējušies elementi. Partijas biedru un kandidātu rindu tīrīšana un pārbaude pastiprināja daudzu tūkstošu jaunu biedru — labāko strādnieku, kalpu, trūcīgo un vidējo zemnieku-aktīvistu pieplūdumu partijā. Partija kļuva vēl vienotāka, stiprāka un ieguva vēl lielāku autoritāti.

1929. gads ir pazīstams Padomju Savienības vēsturē kā lielā lūzuma gads visās sociālisma celtniecības frontēs.

Piecgadu plāna pieņemšana radīja varenu darba entuziasmu strādnieku šķiras miljonu masās, visos darbaļaudīs. Sociālistiskajā sacensībā, kas attīstījās uzņēmumos, lieliski atklājās padomju cilvēku sociālistiskā attieksme pret darbu. Darbs, kas kapitālisma apstākļos bija nebrīvs, arvien vairāk pārvērtās par goda, cieņas un varonības lietu. Strādnieku šķiras masās dzima slavenais lozungs «Piecgadi četros gados!».

Sociālistiskās sacensības attīstīšanā liela nozīme bija V. I. Ļeņina rakstam «Kā organizēt sacensību?», kas pirmoreiz tika publicēts «Pravdā» 1929. gada janvārī.

«Sociālisms,» V. I. Ļeņins rakstīja, «ne tikai neapslāpē sacensību, bet, gluži otrādi, — pirmo reizi rada iespēju lietot to tiešām plaši, tiešām masu apjomā, tiešām iesaistīt •darbaļaužu vairākumu tādā darba arēnā, kur viņi var sevi parādīt, attīstīt savas spējas, atklāt talantus, kuru tautā ir neizsmeļams avots un kurus kapitālisms spaidīja, apspieda un noslāpēja tūkstošiem un miljoniem» (Raksti, 26. sēj., 361. lpp.).

Radās un strauji izplatījās jauni sociālistiskās sacensības veidi. 1928. gada vasarā Ļeņingradā nodibināja pirmo jaunatnes triecienbrigādi. Ļeņingradiešu paraugam sekoja citu uzņēmumu un jaunceltņu komjaunieši un jaunieši mūsu zemē. 1928. gadā komjaunatni tās desmitajā gadadienā apbalvoja ar Sarkanā Karoga ordeni par vīrišķību un drosmi pilsoņu kara laikā. Tas izraisīja jaunatnē jaunu darba enerģijas pieplūdumu.

Sociālistiskā sacensība kļuva strādnieku šķiras masveida kustība par darba ražīguma celšanu, par ražošanas plānu izpildi pirms termiņa un par jaunās tehnikas apgņšanu.

Partijas organizācijas vadīja strādnieku sociālistisko sacensību. Līdz 1929. gada beigām dažādos sacensības veidos bija iesaistīti 63 procenti lielo uzņēmumu strādnieku, bet triecienbrigādēs — 26 procenti. 1929. gada decembrī sanāca triecienbrigāžu I Vissavienības kongress. Kongress rezumēja varenās trieciennieku kustības rezultātus un nosprauda programu cīņai par darba ražīguma celšanu visās tautas saimniecības nozarēs. Trieciennieki ir strādnieku šķiras pirmrindnieki; partijas vadībā viņi cīnījās par jaunu, augstāku darba ražīgumu, par labākām darba metodēm un ražošanas organizācijas uzlabošanu.

Darba ražīgums 1929. gadā salīdzinājumā ar darba ražīgumu iepriekšējā gadā palielinājās gandrīz par 13 procentiem, vairāk nekā 1,3 reizes pārsniegdams pirmskara līmeni. Pirmrindas strādnieki pārspēja darba ražīguma pasaules rekordus.

Ceļot darba ražīgumu, ievērojot taupības režīmu un pazeminot produkcijas pašizmaksu, partijai un Padomju valstij izdevās atrisināt vienu no visgrūtākajām industrializācijas problēmām — sociālistiskās uzkrāšanas problēmu. 1929. gadā rūpniecībā ieguldīja 3400 miljonu rubļu, pusotras reizes vairāk nekā iepriekšējā gadā. Sociālistiskās rūpniecības attīstības tempi pārsniedza visu plānā paredzēto. Lielrūpniecības produkcija gada laikā palielinājās par 25 procentiem, smagās rūpniecības produkcija — par 31 procentu.

Sociālistiskā celtniecība rūpniecībā ieguva ārkārtīgi plašu vērienu. Cēla Dņepras hidroelektrostaciju. Sāka celt Novo-kramatorskas rūpnīcu Donbasā, smagās mašīnbūves rūpnīcu (Urālu mašīnbūves rūpnīcu), Berezņiku un Soļikamskas ķīmijas kombinātus, Magņitogorskas metalurģijas kombinātu Urālos. Maskavā un Ļeņingradā cēla un rekonstruēja smagās rūpniecības uzņēmumus: aviācijas, darbgaldu būves, motoru rūpnīcas un •citas. Cēla Maskavas automobiļu rūpnīcu. Beidza būvēt Staļin-gradas traktoru rūpnīcu un jaunas lielas lauksaimniecības mašīnbūves rūpnīcas Rostovā un Zaporožjē. Paplašināja otro Padomju Savienības ogļu bāzi Kuzbasu.

Partija konsekventi realizēja sociālistisko industrializāciju ne vien centrālajos rajonos, bet arī atpalikušajās nacionālajās republikās un apgabalos. Kazahijā cēla Rideras krāsainās metalurģijas kombinātu un Ciimkentas svina rūpnīcu, Taškentā un Ašhabadā — tekstilfabrikas un citus uzņēmumus. Industriālo centru izveidošanai atpalikušajos nacionālajos rajonos bija ļoti liela ekonomiska, politiska un kulturāla nozīme. Uz industrializācijas pamata radās nacionāli rūpniecības strādnieku kadri. Sociālisma celtniecība stiprināja Padomju Savienības tautu draudzību.

Realizēdama Ļeņina nacionālo politiku, partija nesamierināmi cīnījās ar buržuāziskā nacionālisma izpausmēm — ar liel-valstisko šovinismu un vietējo nacionālismu, kas vājināja PSRS tautu draudzību cīņā par sociālismu, satricināja Padomju valsti un grāva Komunistiskās partijas ļeņinisko vienību.

Industrializācija notika ar pasaulē nepiedzīvotu, patiesi boļ-ševistisku vērienu. Strādnieku šķira parādīja apbrīnojamu darba varonību. Celtniecības mērogi un tempi PSR Savienībā pārsteidza visu pasauli. Ienaidnieki skandināja, ka partijas nospraustie plāni neesot izpildāmi, un pareģoja tiem izgāšanos. Visu zemju darbaļaudis priecājās par Padomju Savienības panākumiem.

Industriālās celtniecības gigantiskais vēriens un strādnieku šķiras varonība stipri ietekmēja darba zemniecības plašās masas. Tās redzēja, ka partija un Padomju vara, uzveikdamas grūtības, ceļ rūpnīcas, lai ražotu traktorus un jaunas lauksaimniecības mašīnas. Ļoti daudzas zemnieku delegācijas apmeklēja rūpnīcas un jaunceltnes, piedalījās strādnieku sapulcēs, un tās iedvesmoja strādnieku entuziasms. Atgriezušies uz laukiem, apzinīgākie darba zemniecības pārstāvji kļuva par jaunu kolhozu dibināšanas iniciatoriem. Rūpnīcu, fabriku un jaunceltņu kolektīvi uzņēmās šefību par lauku rajoniem un sūtīja uz laukiem daudzas strādnieku brigādes.

Tā tika sagatavota un iesākās kolhozu masveida kustība, kas izauga par vienlaidu kolektivizāciju. Zemniecība sāka iet sociālistisko attīstības ceļu, kolhozu ceļu. Līdz ar trūcīgajiem zemniekiem kolhozos sāka stāties vidējie zemnieki. 1929. gada trijos mēnešos vien (no jūlija līdz septembrim) kolhozos iestājās apmēram viens miljons zemnieku saimniecību, t. i., gandrīz tikpat daudz, cik divpadsmit gados pēc Oktobra. Bet 1929. gada pēdējā ceturksnī kolhozos iestājās jau ap 2,4 miljoni zemnieku saimniecību.

Partija un Padomju valsts bija sagatavojusi lauksaimniecības vienlaidu kolektivizāciju ar daudziem ekonomiskiem un politiskiem pasākumiem.

Sociālistiskais sektors iedarbojās uz lauku ekonomiku, plānveidīgi pārveidojot to. 1928. un 1929. gadā ar kontraktāciju (valsts un kooperatīvo organizāciju līgumattiecībām ar zemnieku saimniecībām) bija aptverta vairāk nekā trešā daļa zemnieku saimniecību. Ar katru gadu lauki saņēma arvien vairāk traktoru un lauksaimniecības mašīnu. Padomju valsts palīdzēja darba zemniekiem, organizēdama iznomāšanas punktus, traktoru kolonas un mašīnu un traktoru stacijas. Ekonomiskā saikne starp strādnieku šķiru un zemniecības pamatmasām ieguva galvenokārt ražošanas raksturu.

Realizēdama Ļeņina kooperācijas plānu, partija neatlaidīgi attīstīja uz laukiem kooperatīvās sabiedrības un visvisādi stimulēja lauksaimniecības kooperāciju. Kolhozu celtniecība bija* zemnieku saimniecību kooperēšanas augstākā forma.

Kolhozu masveida kustības sagatavošanā svarīga nozīme bija enerģiskajai cīņai ar kulakiem 1928. um 1929. gadā labības sagādes kampaņu laikā. Sl cīņa stipri satricināja kulaku spēku uz laukiem un cieši apvienoja trūcīgos un vidējos zemniekus ap partijas organizācijām un padomēm.

Zemnieku masu pievēršanos kolhoziem sagatavoja arī pirmo kolhozu un padomju saimniecību darbā gūtā pozitīvā pieredze. Zemnieki praksē pārliecinājās par lielsaimniecību un kolektīvā darba priekšrocībām. Kolhozi un padomju saimniecības bija modernās agrotehniskās kultūras izplatītāji zemkopībā. Kā mācīja V. I. Ļeņins, tie palīdzēja apkārtējiem zemniekiem ar mašīnām, šķirnes lopiem, šķirnes sēklu utt.

Politiskajā ziņā laukus ļoti stipri ietekmēja strādnieku šķira. Gados pirms masveida kolektivizācijas darbā uz laukiem piedalīties sējas un labības sagādes kampaņās no pilsētām un rūpniecības centriem nosūtīja ap ceturtdaļmiljona komunistu, komjauniešu un bezpartejisko strādnieku.

1929. gada novembra vidū notika VK(b)P Cl< plēnums, kas rezumēja piecgades pirmā gada rezultātus. Plēnumā galvenie jautājumi bija kolhozu celtniecības jautājumi. Partijas. CK plēnums konstatēja, ka zemniecības pamatmasu noteiktais pagrieziens uz sociālismu, izpauzdamies kolhozu masveida kustībā, nozīmē «jaunu vēsturisku posmu sociālisma celtniecībā mūsu zemē» («P S K P rezolūcijās...», II d., 549. lpp.).

Komunistiskā partija, bruņojusies ar marksismu-ļeņinismu un saliedējusies ap Centrālo Komiteju, droši ķērās pie jauno sociālisma celtniecības uzdevumu risināšanas.

ISI SECINĀJUMI

Laikā no 1926. līdz 1929. gadam Komunistiskā partija, bruņojusies ar Ļeņina plānu sociālisma uzcelšanai PSR Savienībā, uzveikdama ārkārtīgi lielas starptautiskas un iekšpolitiskas grūtības, sagatavoja un izdarīja pagriezienu uz visas tautas saimniecības sociālistisko rekonstrukciju. Visos savos pasākumos partija balstījās uz strādnieku un zemnieku miljonu masu radošo aktivitāti un pašaizliedzību.

Partija un Padomju valsts sekmīgi cīnījās par mieru, par divu sistēmu — sociālistiskās sistēmas un kapitālistiskās sistēmas mierīgu līdzās pastāvēšanu. Tā tika izjaukti imperiālistu nodomi izolēt PSRS un sagatavot jaunu intervenciju.

Pamatojoties uz proletāriskā internacionālisma principu, partija paplašināja un nostiprināja saites ar visas pasaules strādnieku šķiras revolucionāro kustību un ar koloniju un atkarīgo zemju atbrīvošanās kustību un lika drošus pamatus PSRS un Ķīnas tautas revolūcijas kaujinieciskai savienībai.

Iekšzemē partija nodrošināja Ļeņina sociālistiskās industrializācijas politikas uzvaru. Komunistiskās partijas ģenerālā līnija, kuras mērķis bija likvidēt mūsu zemes simtiem gadu ilgušo atpalicību un padarīt to par varenu industriālu sociālistisku lielvalsti, guva visplašāko masu atbalstu. Galvenajos vilcienos atrisināja vienu no visgrūtākajiem industrializācijas uzdevumiem — līdzekļu uzkrāšanu smagās rūpniecības celtniecībai, kam pamati tika likti šajos gados. Cīņā par pirmā piecgadu plāna izpildi padomju tauta partijas vadībā parādīja apbrīnojamus varonīga darba paraugus un plaši attīstīja sociālistisko sacensību kā darbaļaužu miljonu masu kustību sociālisma celtniecībā. Sociālistiskās rūpniecības attīstības tempi ieguva vēsturē vēl nepieredzētu vērienu.

1929. gadā, kas vēsturē pazīstams kā lielā lūzuma gads, partija guva pirmās ievērojamās sekmes lauksaimniecības sociālistiskajā pārkārtošanā. Lauku trūcīgo un vidējo iedzīvotāju slāņi krasi pievērsās kolhoziem, sākās kolhozu masveida kustība.

Padomju Savienības virzīšanās uz priekšu pa sociālisma ceļu bija saistīta ar šķiru cīņas saasināšanos mūsu zemē un ar partijas iekšējās cīņas pastiprināšanos. Partija mobilizēja strādnieku šķiras un darba zemnieku revolucionāro aktivitāti pret kapitālistiskajiem elementiem pilsētās un uz laukiem. Asā cīņā ar šķiras ienaidniekiem tika salauzta kulaku pretošanās un atmaskoti kaitnieki rūpniecībā. Nostiprinājās strādnieku un zemnieku savienība strādnieku šķiras vadībā. Partija pārkārtoja savas rindas un visu darbaļaužu masu organizāciju darbu, piemērodama to tautas saimniecības sociālistiskās rekonstrukcijas uzdevumiem.

Ļoti svarīgs sociālisma celtniecības uzvaras nosacījums bija tas, ka partija izolēja un sagrāva antiļeņiniskās opozīcijas grupas — troekistu un zinovjeviešu bloku, labējos kapitulantus un nacionālnovirzniekus. Sai cīņā partija idejiski norūdījās, tās rindas kļuva vēl vienotākas. Troekistu un labējo kapitulantu uzskati tika atzīti par nesavienojamiem ar piederību pie Komunistiskās partijas.

Laikā no 1926. līdz 1929. gadam partija stipri izauga. Tajā ieplūda simtiem tūkstošu pirmrindas strādnieku un darba zemnieku; partijas kadri izauga un norūdījās cīņā par mūsu zemes Industrializācijas politikas realizēšanu un grūtību pārvarēšanu.

Nelokāmi aizstāvēdama ļeņinisko ģenerālo līniju, prasmīgi vadīdama strādnieku šķiru un zemniecības pamatmasas, enerģiski cīnīdamās pret frakcionārajām grupām, partija sagatavoja sociālisma uzbrukumu visā frontē.

XII NODAĻA PARTIJA LAIKA POSMĀ, KAD NOTIKA SOCIĀLISMA UZBRUKUMS VISĀ FRONTĒ. KOLHOZU IEKĀRTAS IZVEIDOŠANA (1929. —1932. g.)

1. Ekonomiskā krīze kapitālistiskajā pasaulē. PSRS starptautiskais stāvoklis sociālisma plašā uzbrukuma gados

1929. gada beigās notika lielas pārmaiņas starptautiskajā situācijā. Visu kapitālistisko pasauli satricināja spēka un ilguma ziņā pavisam ārkārtēja krize. Krize ārkārtīgi postoši iedarbojās uz kapitālistisko zemju saimniecību. Ražošanas pagrimums ilga kādus trīs gadus. Līdz zemākajam punktam rūpniecības produkcijas apjoms noslīdēja 1932. gadā. Ap šo laiku Amerikas Savienotajās Valstīs tas samazinājās salīdzinājumā ar ražošanas apjomu 1929. gadā gandrīz divkārt, bet Vācijā vairāk nekā par 40 procentiem.

1929. gada krize radīja nepiedzīvotu bezdarbu. Amerikas Savienotajās Valstīs vien bezdarbnieku skaits visasākajā kri-zcs brīdī sasniedza 15—17 miljonus. Vācijā 1932. gadā ap 44 procenti arodbiedrību biedru bija pilnīgi bez darba. Masu bezdarbs ieilga. Tas iedzina galīgā nabadzībā lielu daļu strādnieku šķiras visās buržuāziskajās zemēs.

Krize darīja galu īslaicīgajai kapitālisma stabilizācijai un revolucionizēja strādnieku masas. Daudzās zemēs palielinājās komunistisko partiju ietekme. Piemēram, Vācijā 1932. gada novembrī reihstāga vēlēšanās Komunistiskā partija dabūja apmēram 6 miljonus balsu.

Krize tautas masām uzskatāmi parādīja, cik satrunējusi ir kapitālistiskā iekārta. Tā lika masām sevišķi asi izjust visu to postu, ko kapitālisms sagādā darbaļaudīm.

Krize satricināja ietekmi, kāda bija kapitālisma īslaicīgās stabilizācijas gados diezgan plaši izplatītajām reformistiskajām teorijām par iespēju samierināt proletariāta un buržuāzijas šķiru intereses un par iespēju kapitālistiskajai saimniecībai attīstīties bez krizēm. Šādas ilūzijas masās izplatīja II Internacionāles partijas.

Starptautisko situāciju arvien vairāk ietekmēja PSR Savienībā gūtie sociālisma celtniecības panākumi. Visas pasaules darbaļaudīs arvien plašāk izplatījās apziņa, ka sociālistiskā iekārta ir pārāka par kapitālistisko iekārtu.

Reakcionārajās kapitālistiskajās aprindās sociālisma panākumu ietekmē atkal aktivizējās intervencionistiskie noskaņojumi un pastiprinājās centieni nepieļaut sociālisma celtniecību PSR Savienībā un izjaukt pirmā piecgadu plāna izpildi. Neiedrošinādamies sākt karu pret Padomju Savienību, imperiālisti ķērās pie dažādiem citiem pasākumiem nolūkā likt kavēkļus sociālisma celtniecībai. Viņi veicināja kaitniecības organizēšanu PSRS tautas saimtiiecibā un plaši attīstīja pretpadomju melu kampaņas presē. Pēc kampaņas, ko vadīja Romas pāvests un kas bija domāta kontrrevolucionāro baznīckungu atbalstīšanai, tika uzsākta neganta propaganda sakarā ar šķietamo dempingu, ko it kā praktizējot Padomju Savienība. Pēc tam darbā laida melu pasaku par piespiedu darbu PSR Savienībā u. tml. Padomju zemes apmelošanai nebija ne gala, ne malas. Daudzu kapitālistisko zemju valdošās aprindas izmantoja pretpadomju propagandu, lai sašaurinātu padomju eksportu (ASV, Francija, Polija, Beļģija), kā arī lai liegtu Padomju Savienībai kredītus. Risinājās īsts ekonomiskais karš pret Padomju zemi.

Tomēr krizes gados kapitālistisko valstu politikā attiecībā pret PSRS neizzuda arī pretēja tendence. Sājos gados ārkārtīgi palielinājās padomju tirgus nozīme kapitālistisko zemju rūpniecības produkcijas pārdošanai. Tādām svarīgām rūpniecības nozarēm kā, piemēram, mašīnbūvniecībai, sociālistiskās zemes tirgus ieguva izšķirošo nozīmi. Tas izskaidrojams tā, ka šis bija pasaules vienīgais tirgus, kas nebija pakļauts krizēm un kas strauji paplašinājās tai laikā, kad visi pārējie tirgi saruka. Ietekmīgas komersantu aprindas bija ieinteresētas saņemt padomju pasūtījumus, un šis fakts mazliet apgrūtināja reakcionāro imperiālistisko spēku pretpadomju intrigas. Strādnieku masas, kas juta dziļas simpātijās pret Padomju zemi, visādi kavēja Padomju Savienībai naidīgas politikas realizēšanu.

Starptautiskā situācija ekonomiskās krizes gados visu laiku palika saspīlēta. Krize līdz pēdējam saasināja imperiālistu cīņu par tirgiem un ietekmes sfērām un pastiprināja pretrunas imperiālistisko valstu starpā. Daudzi reakcionāro valdošo aprindu pārstāvji kapitālistiskajās zemēs sliecās meklēt izeju no krizes-karā un citu zemju sagrābšanā.

Agrāk par visiem uz agresijas ceļa nostājās Japāna. I93L gadā japāņu imperiālisti bez oficiāla kara pieteikuma sagrāba Ķīnas ziemeļaustrumu provinces (Mandžūriju). Japāņu agresijas rezultātā radās kara perēklis Tālajos Austrumos. Drīz pēc japāņu agresijas sākšanās Padomju valdība atklāti paziņoja, ka PSRS darbaļaudis simpatizē ķīniešu tautai.

Citāda bija Rietumu imperiālistisko lielvalstu pozicija. Lai gan Japānas ekspansija Ķīnā skāra viņu intereses, tomēr būtībā viņas stimulēja japāņu agresiju. Pie tam Rietumu lielvalstis cerēja izprovocēt sadursmi starp Japānu un Padomju Savienību.

Komunistiskās partijas un Padomju valsts ārpolitika joprojām palika miera politika. Partijai arī šai laika posmā izdevās nosargāt mieru un neļaut ienaidniekiem ieraut Padomju zemi starptautiskos konfliktos. Bet pēc tam, kad bija sākusies Japānas agresija pret Ķīnu, starptautiskā situācija strauji saasinājās. Padomju Savienībai vajadzēja rīkoties, lai nostiprinātu savu Tālo Austrumu robežu aizsardzību. Intervencionistu intrigas, viņu organizētā kaitniecība un diversijas PSR Savienībā, pasaules kapitāla ekonomiskais spiediens pret Padomju zemi, kara perēkļa izcelšanās netālu no Padomju Tālajiem Austrumiem — visi šie ārējie faktori nenovēršami sarežģīja partijas darbu, tai risinot milzu uzdevumus saimnieciskajā un kultūras frontē.

2. Lauksaimniecības vienlaidu kolektivizācija.

Pāreja uz kulaku kā šķiras likvidācijas politiku. Partijas XVI kongress

Kamēr kapitālistisko pasauli bija pārņēmusi ekonomiskā krize, PSR Savienībā sociālisma celtniecība nemitīgi virzījās kalnup. Rūpniecības produkcijas vidējais pieaugums gadā bija ap 20 procentu.

Reizē ar strauju rūpniecības pieaugumu Padomju zemē plaši attīstījās kolhozu masu kustība. Līdz 1930. gada sākumam kolhozu celtniecības piecgadu programa galvenajos vilcienos bija izpildīta. Vairākos Padomju zemes rajonos kolhozu kustība bija izaugusi par vienlaidu kolektivizāciju. Zemnieki veseliem ciematiem, rajoniem un apgabaliem stājās kolhozos. 124 rajonos bija kolektivizēts vairāk par 70 procentiem zemnieku saimniecību. Visvairāk vienlaidu kolektivizācijas rajonu bija Pievolgā, Zie-meļkaukāzā un Ukrainas stepju daļā.

Pāreja uz vienlaidu kolektivizāciju nozīmēja, ka zemniecības pamatmasas krasi pagriezušās uz sociālismu. Līdz kolhozu masu kustības sākumam PSR Savienībā bija 24,5 miljoni individuālo zemnieku saimniecību, tai skaitā kādi 8,5 miljoni trūcīgo zemnieku, 15 miljoni vidējo zemnieku un vairāk par 1 miljonu kulaku saimniecību. Trūcīgie un vidējie zemnieki veidoja skaitā visplašāko darbaļaužu šķiru PSR Savienībā. Zemnieku preču sīksaimniecība nebija kapitālistiska saimniecība, taču pamatos tā bija tāda paša tipa saimniecība, jo balstījās uz ražošanas līdzekļu privātīpašumu un radīja no sava vidus kulakus kapitālistus. Iestādamies kolhozos, zemnieki sabiedriskoja galvenos ražošanas līdzekļus. No vecā attīstības ceļa, kas stihiski veda uz kapitālismu un dzina trūcīgos un vidējos zemniekus kulaku parādjūgā, darba zemniecība pārgāja uz jaunu, sociālistisku ceļu, kas bija brīvs no vergošanas kulakiem un no kapitālistiskās ekspluatācijas. Uz laukiem veidojās sociālistiska kolhozu iekārta.

Tālāk, pāreja uz vienlaidu kolektivizāciju nozīmēja radikālu lūzumu padomju zemkopības attīstībā. Pirms kolhoziem zemnieki katrs atsevišķi strādāja savās sīkajās saimniecībās. Vairums zemnieku lietoja vecus darba rīkus. Zemi nereti apstrādāja ar spīļarklu un koka arklu, labību pļāva ar sirpjiem un izkaptīm, kūla ar spriguļiem. Par vilcējspēku noderēja zirgi un vērši. Saimniecību gaužām niecīgie apmēri nedeva iespēju izmantot traktorus un citas jaunās mašīnas. Zemnieku darbs bija mazražīgs. Zemniecības pamatmasu pievēršanās kolhoziem nozīmēja pāreju no atpalikušajām individuālajām sīksaimnie-cībām uz progresīvām kolektīvām mašinizētāim lielsaimniecībām. Pat saliekot vienkārši kopā zemnieku inventāru, bija iespējams, kā rādīja pirmo kolhozu pieredze, panākt ievērojamu darba ražīguma celšanos. Kolhozu pārākums par individuālo sīksaimnie-cību vēl pilnīgāk atklājās, tiem izmantojot jauno lauksaimniecības tehniku — traktorus un citas mašīnas. Kolektīvais darbs, liekot lietā jauno tehniku, deva zemniekiem iespēju palielināt sējumu platību, pacelt zemkopības kultūru un sistemātiski ttz-labot savu materiālo stāvokli un kultūras līmeni.

Tādējādi trūcīgo un vidējo zemnieku masu pāreja uz vienlaidu kolektivizāciju nozīmēja ļoti dziļu revolucionāru apvērsumu PSRS lauksaimniecībā. Apvērsuma pamatā bija darba zemniecības ražošanas līdzekļu privātīpašuma pārveidošana par sabiedrisku īpašumu, pāreja no individuālās sīkražošanas uz kolektīvu sociālistisku lielražošanu. Pārveidojot lauksaimniecību uz kolhozu pamata, tika iznīdētas kapitālisma saknes zemkopībā un nodibināta sociālistiskā sistēma ļoti svarīgā tautas saimniecības nozarē — lauksaimniecībā. Tika iznīcināts pamats kapitālistisko elementu atdzimšanai, jo kolhozos nepastāvēja ražošanas līdzekļu privātīpašums un par galveno eksistences avotu kolhoza zemniekam kļuva arteļa saimniecība un viņa paša darbs tajā.

Ļoti dziļais revolucionārais apvērsums uz laukiem notika ar Komunistiskās partijas un Padomju varas iniciatīvu un to vadībā, aktīvi piedaloties plašām darba zemniecības masām.

1930. gada 5. janvārī VK(b)P CK pieņēma vēsturisko lēmumu «Par kolektivizācijas tempu un par valsts pasākumiem, lai palīdzētu kolhozu celtniecībai». Centrālā Komiteja orientēja partiju uz to, ka kolektivizācija galvenajos vilcienos jāpabeidz līdz pirmās piecgades beigām. Pie tam stingri tika ņemts vērā, ka dažādos novados, apgabalos un nacionālajās republikās apstākļi ir dažādi un zemnieki nav vienādi sagatavoti kolektivizācijai.

CK iedalīja PSRS pēc kolektivizācijas tempiem trijās rajonu grupās. Pirmajā grupā ietilpa svarīgākie graudkopības rajoni: Ziemejkaukāzs, Lejasvolga un Vidusvolga, kur bija paredzēts kolektivizāciju galvenajos vilcienos pabeigt līdz 1931. gada pavasarim. Sie rajoni bija labāk par citiem sagatavoti vienlaidu kolektivizācijai. Turp vispirms Padomju valsts sūtīja traktorus un citas lauksaimniecības mašīnas lielā skaitā. Šeit zemniecība bija dzijāk noslāņojusies, šķiru cīņa norisinājās asāk, trūcīgie zemnieki bija labāk organizēti, bija vairāk lielu, ar moderno tehniku apgādātu padomju saimniecību un kolhozu-un spēcīgāk attīstīta lauksaimniecības kooperācija. Šajos rajonos partijas un padomju organizācijām bija krietni liela pieredze kolektivizācijas darbā. Otrajā grupā ietilpa visi citi mūsu zemes graudkopības rajoni: Ukraina, Centrālais melnzemes apgabals (CMA), Sibīrija, Urāli, Kazahija, — kur bija paredzēts kolektivizāciju galvenajos vilcienos pabeigt līdz 1932. gada pavasarim. Pārējos novados, apgabalos un nacionālajās republikās bija domāts pabeigt kolektivizāciju galvenajos vilcienos līdz piecgades beigām, t. i., 1933. gadā.

Ievērojot vienlaidu kolektivizācijas rajonu pieredzi, partijas CI< noteica, ka kolhozu celtniecībā galvenajai organizācijas formai jābūt lauksaimniecības artelim, kurā tiek sabiedriskota zemes lietošana un galvenie ražošanas līdzekli: darba lopi, lauksaimniecības mašīnas un darba rīki, saimniecības ēkas un preču un produktīvie lopi. Atšķirībā no zemes kopīgās apstrādāšanas biedrībām un komūnām lauksaimniecības artelī visveiksmīgāk bija apvienotas kolhoznieku personiskās intereses ar sabiedriskajām interesēm, un tas atviegloja neseno viensētnieku-audzināšanu kolektīvisma garā.

Atbilstoši arvien straujākajiem kolektivizācijas tempiem partijas CK gādāja, lai ātrāk tiktu celtas rūpnīcas, kas ražo traktorus, kombainus, traktoru inventāru un komplicētās lauksaimniecības mašīnas. Tika uzsvērts, ka toreizējā kolhozu kustības stadijā ir svarīgi apvienot traktoru vilkmi ar zirgu vilkmi. Vienlaidu kolektivizācijas rajonos mašīnu un traktoru stacijas pilnīgi nodevās kolhozu apkalpošanai. 1929./30. saimniecības gadā-kolhoziem piešķīra 500 miljonu rubļ-u lielu kredītu. Valsts uzņēmās segt kolhozu zemes ierīcības izdevumus. Lai sagatavotu kolhoziem kadrus, tika izveidots plašs paātrinātu kursu tīkls.

Centrālā Komiteja aicināja visas partijas organizācijas vadīt kolhozu kustību, kas auga no apakšas. Tai pašā laikā CK noteikti brīdināja tiklab no mēģinājumiem aizkavēt kolhozu kustības attīstību, kā arī it sevišķi «no jebkādas kolhozu kustības «dekretēšanas» no augšas, kas varētu radīt briesmas, ka patiesas sociālistiskas sacensības vietā kolhozu organizēšanā varētu sākties rotaļāšanās ar kolektivizāciju» («P S I< P rezolūcijās...», II d., 590. lpp.).

Ar CK lēmumu attiecībā pret kulakiem tika nostiprināta-jauna politika — pamatojoties uz vienlaidu kolektivizāciju, likvidēt kulakus kā šķiru.

Kulaki bija skaitā vislielākā ekspluatatoru šķira PSR Savienībā. Ap vienlaidu kolektivizācijas sākumu kulaku saimniecības bija apmēram 5 procenti no visām zemnieku saimniecībām. Lauksaimnieciskajā ražošanā kulakiem bija ievērojama nozīme. 1927. gadā viņiem bija apmēram 10 miljonu hektāru graudaugu sējumu (no 94,7 miljoni hektāru lielas kopplatības), un viņi deva piekto daļu (ap 130 miljonu pudu) visas preču labības.

Kulaki bija niknākie sociālisma ienaidnieki. Pēc muižnieku un kapitālistu likvidācijas kulaki palika pēdējais kapitālisma restaurācijas balsts mūsu zemē. Viņi sabotēja Padomju varas pasākumus, organizēja pretpadomju sacelšanās, terorizēja lauku aktīvistus, visvisādi centās nospiest parādjūgā un pakļaut savai ietekmei trūcīgos un vidējos zemniekus. Divas reizes, 1918. gadā un 1927./28. saimniecības gadā, kulaki izmisuma niknumā mēģināja atstāt Padomju valsti bez maizes un tā izjaukt tās sociālistiskos pasākumus. Kulaki cerēja, ka jaunās ekonomiskās politikas apstākļos viņiem izdosies nostiprināt savu stāvokli un panākt vecās, kapitālistiskās kārtības atjaunošanu PSR Savienībā. Uz kulakiem lika cerības visu zemju kapitālisti, sapņodami par kapitālisma atjaunošanu PSR Savienībā.

Sākot ar KK(b)P Vili kongresu, partija ieturēja kulaku ekspluatatorisko tendenču ierobežošanas politiku, kapitālistisko elementu izstumšanas politiku. Ar saviem likumiem par zemes nomāšanu un par algotā darba izmantošanu individuālajās zemnieku saimniecībās Padomju vara ierobežoja ražošanas apmērus kulaku saimniecībās un iespējas kulakiem ekspluatēt darba zemniekus. Tā aplika kulaku saimniecības ar paaugstinātu nodokli un prasīja, lai kulaki pārdotu valstij labību par cietām cenām. Ierobežošanas politika gan aizkavēja kulaku kā šķiras augšanu, taču nenozīmēja tās likvidēšanu.

V. 1. Ļeņins norādīja, ka ar kulakiem nekāda miera nevar būt un ka strādnieku šķirai neatlaidīgi jāveic priekšdarbi, kopojot spēkus, lai dotu kulakiem iznīcinošu triecienu, lai likvidētu viņus kā šķiru. «... mēs,» sacīja V. I. Ļeņins, «bijām, esam un būsim tiešā pilsoņu karā pret kulakiem» (Raksti, 29 sēj., 134. lpp.). KK(b)P XI kongresā V. 1. Ļeņins brīdināja partiju, ka tuvākajā nākotnē gaidāma «pēdējā kauja, kas ar uzvaru nāk», ar «Krievijas kapitālismu, ar to, kas aug no zemnieku sīksaimniecības, ar to, ko tā atbalsta» (Raksti, 33. sēj., 239. lpp.).

Vērsdama plašumā pret kulakiem pēdējo kauju, kas ar uzvaru nāk, Komunistiskā partija un Padomju vara balstījās uz

1930. gadā sociālisma celtniecībā gūtajiem lielajiem panākumiem.

Visās tautas saimniecības nozarēs bija izaudzis un nostiprinājies sociālistiskais sektors: straujā tempā attīstījās sociālistiskā rūpniecība, uz laukiem radās desmitiem tūkstošu jaunu kolhozu. Partijai un Padomju varai tagad bija stabila sociālistiska bāze ne vien pilsētā, bet arī uz laukiem, un, balstoties uz to, tās varēja likvidēt kapitālistiskos elementus mūsu zemē.

Padomju zemē notika šķiru spēku pārgrupēšanās par labu sociālismam. Sociālistiskā industrializācija bija saistīta ar to, ka skaitā ievērojami pieauga strādnieku šķira un palielinājās tās vadošā loma lauku sociālistiskajā pārveidošanā, darba zemniecības masu cīņā pret kulakiem. Strādnieku šķira bija vitāli ieinteresēta likvidēt kulakus — pēdējo ekspluatatoru šķiru mūsu zemē. Plašā masveidīgā kolhozu kustība aptvēra miljoniem zemnieku saimniecību. Kolhozos sāka stāties vidējie zemnieki. Kopā ar trūcīgajiem zemniekiem viņi enerģiski cīnījās pret kulakiem. Lai tiktu galā ar kulakiem, partija un Padomju vara tagad varēja stingri balstīties ne vien uz strādnieku šķiru un trūcīgajiem lauku iedzīvotājiem, bet arī uz vidējiem zemniekiem, kas bija iestājušies kolhozā.

Turklāt ap 1930. gadu Padomju varai jau bija materiālā bāze, lai varētu aizstāt kulaku ražoto labību. 1929. gadā kolhozi un padomju saimniecības novāca 400 miljonu pudu labības un deva valstij vairāk nekā 130 miljonu pudu preču labības. Kolhozu straujā attīstība radīja drošu pārliecību, ka 1930. gadā kolhozi un padomju saimniecības dos vismaz 400 miljonu pudu preču labības, t. i., dažas reizes vairāk, nekā deva kulaku saimniecības 1927. gadā.

Sociālistiskā sektora attīstība tautas saimniecībā, jaunais šķiru spēku samērs mūsu zemē un tas, ka Padomju valstij bija labības ražošanas bāze — kolhozi un padomju saimniecības, deva partijai iespēju 1929. gada beigās no kulaku ierobežošanas un izstumšanas politikas pāriet uz kulaku kā šķiras likvidācijas politiku, pamatojoties uz vienlaidu kolektivizāciju. Sās politikas būtība bija šāda: atņemt kulakiem 'eksistences un attīstības avotus ražošanā — brīvu zemes lietošanu, ražošanas rīkus, nomu un tiesības algot darbaspēku. Šī politika bija likumdošanas ceļā noformēta Padomju valsts, augstāko orgānu.lēmumos. Vienlaidu kolektivizācijas rajonos atcēla likumu par zemes nomāšanu un par algotā darba izmantošanu individuālajās zemnieku saimniecībās.

Vienlaidu kolektivizācija nozīmēja, ka ciema vai sādžas rajonā visa zeme pāriet kolhoza rīcībā. Kulaku tīrumus, kas atradās uz šās zemes, dabūja kolhozi. Tādējādi kulaki zaudēja ne vien nomas tiesības, bet arī to zemi, ko bija lietojuši. Tā kā Oktobra revolūcija bija nacionalizējusi zemi, tas nodrošināja kolhoziem izdevīgu zemes ierīcību. V. I. Ļeņins norādīja, ka zemes nacionalizācija devusi «proletāriskajai valstij vislielākās iespējas pāriet uz sociālismu zemkopībā» (Raksti, 28. sēj., 284. lpp.). Kolhoziem nevajadzēja nedz izpirkt zemnieku zemes gabalus, nedz arī atlīdzināt viņiem par zemi, kas pārgāja

kolektīvā lietošanā. Tas apstāklis, ka PSR Savienībā nebija zemes privātīpašuma, atviegloja lauku sociālistisko pārkārtošanu un cīņu pret kulakiem.

Lauksaimniecības kolektivizācija norisinājās niknā šķiru cīņā pret kulakiem, naidīgā kapitālistiskā ielenkuma apstākļos. Kulaki attīstīja pret kolhoziem niknu aģitāciju, izplatīja dažādas provokatoriskas baumas, dedzināja kolhozu saimniecības ēkas, indēja lopus, bojāja traktorus un mašīnas, aiz stūriem slēpdamies slepkavoja lauku komunistus, kolhozu priekšsēdētājus, lauku korespondentus un lauku aktīvistus. Viņi darīja visu, lai traucētu zemnieku iestāšanos kolhozos un izjauktu kolektivizāciju. Tāpēc zemnieku masu pāreja uz vienlaidu kolektivizāciju bija saistīta ar enerģisku cīņu pret kulakiem. Zemnieki izvirzīja jautājumu par kulaku pilnīgu ekspropriēšanu un par viņu padzīšanu no savu ciemu un sādžu teritorijas.

Visiem spēkiem atbalstīdama trūcīgo un vidējo zemnieku cīņu pret kulakiem, Padomju vara atcēla kulaku ekspropriācijas aizliegumu. Padomju varas vietējiem orgāniem vienlaidu kolektivizācijas rajonos tika dotas tiesības ļaunprātīgākos kulakus izsūtīt uz rajoniem, kas atradās tālu prom no viņu pastāvīgās dzīves vietas, konfiscējot viņiem visus ražošanas līdzekļus (lopus, mašīnas un citu inventāru) un nododot tos kolhozu īpašumā. Kulaki lika galīgi ekspropriēti. Sie pret kulakiem vērstie pasākumi bija pilnīgi pareizi. Tie atbilda sociālisma uzcelšanas interesēm un nodrošināja kolhozu kustības panākumus un kolhozu nostiprināšanos.

Tā jau pašā kolhozu masveida celtniecības sākumā Centrālā Komiteja, balstīdamās uz Ļeņina mācību par kooperāciju, deva partijai, strādnieku šķirai un darba zemniecībai konkrētu plānu, kā cīnīties par kolhozu iekārtas uzvaru.

Pēc tam kad VK(b)P CK bija pieņēmusi 1930. gada 5. janvāra lēmumu, visas partijas organizācijas, pirmām kārtām apriņķu, rajonu un ciemu partijas organizācijas, pastiprināja kolektivizācijas darbu. Lauku komunisti pirmie iestājās kolhozos, aizraudami sev līdzi trūcīgos un vidējos zemniekus. Līdz 1930. gada pavasarim gandrīz trīs ceturtdaļas lauku komunistu, kas bija nodarbināti lauksaimniecībā, bija iestājušies kolhozos.

Partija koncentrēja padomju orgānu uzmanību uz kolhozu celtniecību, izvirzīdama lozungu «Padomes — pievērsieties kolhoziem!». Padomes realizēja partijas jauno politiku uz laukiem. Kolektivizācijā svarīga nozīme bija ciemu padomēm, kuru bija vairāk par 70 tūkstošiem. Tās apvienoja gandrīz 4 miljonus trūcīgo un vidējo zemnieku-aktīvistu. Lauku aktīvisti bija kolhozu kustības iniciatori.

Partija iesaistīja arodbiedrības kolhozu celtniecībā, kur tās aktīvi piedalījās. Partija atbalstīja pilsētu strādnieku arvien spēcīgāko tieksmi piedalīties kolektivizācijā. 1930. gadā arodbiedrības nosūtīja uz laukiem 180 tūkstoši strādnieku brigāžu, lai tās organizētu kolhozus un remontētu mašīnas. Kolhozu kustības attīstībā sevišķi svarīga loma bija divdesmitpieciūkslošnie-kiem — pirmrindas strādniekiem, kas, partijas aicināti, 1930.' gada sākumā ieradās darbā kolhozos. Tie bija brīvprātīgie, ko sūtīja fabriku un rūpnīcu partijas un arodbiedrību organizācijas un rūpnīcu un fabriku kolektīvi. Apmēram 70 procenti divdes-mitpiectūkstošnieku bija komunisti.

Aktīvs partijas palīgs kolektivizācijas darbā bija komjaunatne. Līdz 1930. gada pavasarim apmēram puse lauku komjauniešu (550 tūkstoši) bija iestājušies kolhozos. Komjaunatne uz laukiem kļuva par kolhozu jaunatnes organizāciju.

1930. gada janvāris un februāris bija visstraujākās kolhozu augšanas mēneši. Vienlaidu kolektivizācijas kustība aptvēra aizvien jaunus mūsu zemes rajonus. Sai laikā kolhozos iesaistīja ap 10 miljonu zemnieku saimniecību.

Taču līdzās patiesajiem panākumiem kolektivizācijā atklājās ari neveselīgas parādības. Vairākos gadījumos tika pieļauti partijas politikas izkropļojumi kolhozu kustībā, un tas radīja neapmierinātību vienā vidējo zemnieku daļā.

Vispirms bija pārkāpts Ļeņina princips par brīvprātību kolhozu celtniecībā. Sīku un rūpīgu organizatorisko un izskaidrošanas darbu zemnieku vidū nereti aizstāja ar rupju administrēšanu un varmācību pret vidējo zemnieku. Brīvprātīgu iestāšanos kolhozos aizstāja ar piespiešanu, draudot ar ekspropriāciju, ar vēlēšanu tiesību atņemšanu utt. Dažos rajonos ekspropriēto procents sniedzās līdz 15, vēlēšanu tiesību zaudējušo — līdz 15—20.

Tika pārkāpta partijas nostādne par lauksaimniecības arteli kā kolhozu kustības pamatformu. Bija ne mazums tādu gadījumu, kad pārlēca pāri arteļa formai uz komūnu, piespiedu kārtā sabiedriskojot visus sīklopus, mājputnus utt. Sevišķi izplatīta šī prakse bija Urālos un Sibīrijā. Ražošanas līdzekļu sabiedris-košanā kolhozos lielu jucekli radīja nepilnīgie lauksaimniecības arteļa paraugstatūti, ko bija pieņēmis PSRS Zemkopības tautas komisariāts un Kolektīvo zemnieku saimniecību Vissavienības padome un kas tika publicēti 1930. gada 6. februārī. Tajos nekas nebija teikts par kolhoznieku piemājas zemes gabaliem, nebija izskaidrots, kā, sabiedriskojot lopus, rīkoties ar tām saimniecībām, kam ir tikai viena govs, sīklopi un mājputni.

Dažas partijas organizācijas, aizrāvušās ar pirmajiem kolektivizācijas panākumiem, pārkāpa VK(b)P CK 1930. gada

5. janvāra lēmumu par kolektivizācijas tempu. Dzīdamās pēc augstiem kolektivizācijas procentiem, Centrālā melnzemes apgabala un Maskavas apgabala partijas apgabalu komitejas, piemēram, sāka orientēt komunistus uz kolektivizācijas pabeigšanu 1930. gada pavasari, lai gan saskaņā ar partijas CK lēmumu Centrālā melnzemes apgabala rīcībā bija vismaz divi gadi un Maskavas apgabala rīcībā — vismaz trīs gadi.

Partijas politika tika pārkāpta Ziemeļkau'kāza nacionālajos rajonos, Aizkaukāzā, Vidusāzijā un Kazahijā. Lai gan CK bija ieteikusi ilgā darbā sagatavot nacionālo rajonu trūcīgos un vidējos zemniekus un pacietīgi izskaidrot viņiem partijas politiku kolhozu celtniecībā, šo rajonu partijas organizācijas sāka orientēties uz to, lai pabeigtu kolektivizāciju «visīsākajā laikā».

Partijas organizāciju kļūdas un pārspīlējumus kolhozu kustībā centās izmantot Padomju varas ienaidnieki, pirmām kārtām kulaki. Aktivizējās bijušie baltgvardi, eseri un citi uz laiku noklusušie pretpadomju elementi. Ienaidnieks rīķojās viltīgi un veikli. Lietā tika likti visi līdzekļi — sākot ar provokācijām un beidzot ar zvērisku izrēķināšanos ar komunistiem un lauku aktīvistiem. Šķiras ienaidnieki kūdīja zemniekus pirms iestāšanās kolhozos iznīcināt lopus, izplatīdami baumas, ka kolhozā tā kā tā visus lopus atņemšot. Padevušies kulaku provokācijai, daudzi zemnieki apkāva govis, cūkas, aitas un mājputnus. 1929./30. saimniecības gadā liellopu skaits mūsu zemē samazinājās par 14,6 miljoniem, cūku skaits — par vienu trešdaļu, aitu un kazu skaits — vairāk nekā par vienu ceturtdaļu. Gandrīz visus šos lopus iznīcināja galvenokārt 1930. gada februārī un martā. Kulaki un viņu rokaspuiši ar savu naidīgo rīcību nodarīja lopkopībai lielus zaudējumus, tā ka tā ilgi nevarēja atkopties.

Padomju varas ienaidnieki cerēja, ka pārspīlējumi un kļūdas kolhozu celtniecībā saniknos zemniekus un sacels viņus uz masu pretpadomju dumpjiem. Viņi cerēja izmantot īslaicīgo neapmierinājumu vienā vidējo zemnieku daļā un aizraut tos sev līdzi. Atsevišķos gadījumos viņiem izdevās izprovocēt pretpadomju akcijas.

Arī labējie oportūnisti mēģināja izmantot grūtības kolhozu kustībā un vidējiem zemniekiem naidīgos pārspīlējumus. Viņi izdarīja jaunus izlēcienus, lai diskreditētu visu partijas darbu kolektivizācijas realizēšanā.

Kļūdas kolhozu celtniecībā meta ēnu uz kolhozu kustību un vājināja visu sociālisma celtniecības darbu. Šīm kļūdām bija tendence novirzīt partiju no līdzšinējā ceļa — no savienības ar zemniecības pamatmasām un no proletariāta diktatūras stiprināšanas uz citu ceļu — uz saišu saraušanu ar šīm masām un uz proletariāta diktatūras iedragāšanu.

Saņēmusi trauksmes signālus par to, ka kolhozu celtniecībā tiek izkropļota partijas līnija un ka bīstamas pazīmes liecina par zemnieku masu neapmierinātību, partijas CI< gādāja, lai tiktu izlaboti pārspīlējumi un kļūdas kolektivizācijas darbā. CK pieņēma lēmumus par to, kā izdarāma kolektivizācija Aiz-kau'kāza un Vidusāzijas nacionālajās republikās un KPFSR nacionālajos rajonos. Partijas organizācijas tika brīdinātas nelietot nacionālajos rajonos tās kolektivizācijas formas un darba metodes, ko lietoja vairāk attīstītajos, kolektivizācijai labāk sagatavotajos rajonos. Tika norādīts, ka galvenā vērība koncentrējama uz kolektivizācijas priekšdarbiem, ievērojot savu rajonu nacionālās un ekonomiskās īpatnības.

1930. gada februāra beigās partijas CK precizēja un izlaboja lauksaimniecības arteļa paraugstatūtus. 2. martā tos publicēja presē. Tai pašā dienā pēc CK lēmuma publicēja J. V. Staļina rakstu «Panākumu reibonis», kurā bija izskaidrota partijas politika kolhozu celtniecībā un partijas kadri orientēti izlabot kļūdas kolhozu kustībā un nostiprināt kolektivizācijas panākumus.

1930. gada 14. martā Centrālā Komiteja pieņēma lēmumu «Par cīņu pret partijas līnijas izkropļojumiem kolhozu kustībā». Tajā bija norādīts, ka šie partijas līnijas izkropļojumi bijuši «kolhozu kustības tālākās augšanas galvenā bremze un liesa palīdzība mūsu šķiras ienaidniekiem» («P S K P rezolūcijās...», II d., 593. lpp.). CK uzdeva partijas organizācijām izbeigt piespiedu metožu lietošanu kolektivizācijā, tai pašā laikā neatlaidīgi turpināt darbu, lai iesaistītu zemniekus kolhozos uz brīvprātības pamatiem, un koncentrēt uzmanību uz kolhozu organizatorisko un saimniecisko izveidošanu un nostiprināšanu. Noteikti nosodījusi kreisos pārspīlējumus kolhozu kustībā, CK pieprasīja, lai partijas organizācijas atceltu no amata darbiniekus, kas neprot vai nevēlas cīnīties ar partijas līnijas izkropļojumiem.

Centrālā Komiteja palīdzēja partijas organizācijām lietišķi izanalizēt stāvokli, kāds bija radies uz laukiem, un sākt likvidēt pieļautos partijas līnijas izkropļojumus kolhozu kustībā. Partijas enerģiskā rīcība, labojot kļūdas kolhozu celtniecībā, nomierināja zemnieku masas. Tika atjaunota vairākos rajonos pārkāptā pareizā, ļeņiniskā attieksme pret vidējo zemnieku. Ienaidnieku nodomi izmantot vidējā zemnieka neapmierinātību pret Padomju varu izjuka.

Kļūdu labošanas gaitā izira mākslīgi radītie «papīra» kolhozi un svārstīgā zemnieku daļa aizplūda no kolhoziem. Kolektivizācijas procents samazinājās, kolhozu kļuva mazāk. Kolhozos palika visstabilākie darba zemniecības elementi, kas bija cieši pārliecināti, ka kolhozi nepieciešami un ka tie sagādās zemniekiem, kā skaidroja partija un Padomju vara, jaunu dzīvi, kurā nebūs nedz ekspluatācijas, nedz vergošanas kulakiem.

Partija veica vairākus papildu pasākumus, lai nostiprinātu kolektivizācijas panākumus. 1930. gada 2. aprīlī CK pieņēma lēmumu «Par atvieglojumiem kolhoziem». Kolhoziem un kolhozniekiem divus gadus nebija jāmaksā nodokļi par lopiem. Pavasara sējai kolhoziem no valsts fonda izsniedza bezprocentu sēklas aizdevumu — 61 miljonu pudu labības. Trieciena temj)ā radīja sociālistiskās lauksaimniecības materiāli tehnisko bāzi. 1930. gada jūnijā darbu sāka Staļingradas traktoru rūpnīca un

Rostovas lauksaimniecības mašīnbūves rūpnīca. Zaporožjes labības pļāvēju rūpnīca tika rekonstruēta un sāka ražot kombainus. Cēla un rekonstruēja daudzas citas lauksaimniecības mašīnbūves rūpnīcas. Līdz 1930. gada pavasarim Padomju valsts nodibināja 158 mašīnu un traktoru stacijas, un līdz gada beigām to skaits palielinājās līdz 961. Tajās bija vairāk nekā 30 tūkstoši traktoru. Turklāt vairāk nekā 13 tūkstoši traktoru bija kolhoziem.

Ar Centrālās Komitejas savlaicīgo un enerģisko rīcību partija likvidēja kļūdas un partijas līnijas izkropļojumus kolhozu celtniecībā un nostiprināja kolektivizācijas panākumus. Uz 1930. gada 1. jūliju mūsu zemē bija ap 86 tūkstoši kolhozu, kas apvienoja sešus miljonus zemnieku saimniecību. Aptuveni viena ceturtā daļa visu trūcīgo un vidējo zemnieku (23,6 procenti) bija stingri nostājusies uz kolhozu attīstības ceļa. Ienaidnieku aprēķini izjaukt pavasara sēju izputēja. Pirmais pavasaris kolhozos aizritēja organizēti. Kolhoznieki strādāja ar lielu sajūsmu.

Plaši attīstīdama kolhozu masu kustību, partija tai pašā laikā ar ne mazāku jaudu turpināja zemes industrializāciju. Piecgades pirmajos divos gados lielrūpniecības produkcija palielinājās gandrīz par 63 procentiem, bet ražošanas līdzekļu ražošanas nozarēs — par 86 procentiem. 1930. gada pirmoreiz mūsu zemes vēsturē bija sasniegts tāds stāvoklis, ka rūpniecības īpatsvars tautas saimniecībā bija lielāks nekā lauksaimniecības īpatsvars.

Strauji augot sociālistiskajai rūpniecībai un uz laukiem augot sociālistiskajām saimniecības formām, paplašinājās fronte uzbrukumam kapitālistiskajiem elementiem. Līdz 1929. gadam kapitālistiskajiem elementiem nopietni uzbruka galvenokārt pilsētā — rūpniecībā un tirdzniecībā. Lauksaimniecība gandrīz nemaz nebija sabiedriskota. Sakarā ar zemniecības pamatmasu radikālo pagriezienu uz kolhozu pusi, uzbrukums kapitālistiskajiem elementiem ieguva vispārēju raksturu un izvērsās visā frontē tiklab pilsētās, kā arī uz laukiem.

Tādā situācijā 1930. gadā no 26. jūnija līdz 13. jūlijam notika VK(b)P XVI kongress, kas vēsturē pazīstams kā visā frontē notiekoša plaša sociālisma uzbrukuma kongress.

Kongresa delegāti pārstāvēja 1 260 874 partijas biedrus un 711609 kandidātus. Laikā starp XV un XVI kongresu partijā bija uzņemts vairāk nekā 600 tūkstoši strādnieku. Strādnieki, kas bija nodarbināti tieši ražošanā, veidoja apmēram pusi visas partijas. XVI kongress noklausījās un apsprieda CK politisko un organizatorisko pārskatu, CKK un KIIK VK(b)P delegācijas pārskatu, kā arī jautājumus par piecgadu plāna izpildi rūpniecībā, par kolhozu kustību un lauksaimniecības kāpinājumu, par arodbiedrību uzdevumiem rekonstrukcijas periodā.

Centrālās Komitejas politisko pārskatu kongresā sniedza J. V. Staļins. Referātā bija norādīts, ka gadi, kas aizritējuši pēc partijas XV kongresa, .pasaules arēnā bijuši nopietna pārbaudījuma laiks divām pretējām saimniecības sistēmām — padomju sistēmai un kapitālistiskajai sistēmai. Saimniecības padomju sistēma bija sekmīgi izturējusi šo pārbaudījumu un parādījusi savu milzīgo pārākumu. PSRS bija vienīgā zeme, ko pasaules ekonomiskā krize nebija skārusi.

Saimniecības padomju sistēmas pārākumu par kapitālistisko sistēmu visspilgtāk parādīja sociālistiskās rūpniecības straujie attīstības tempi PSR Savienībā. Tomēr PSRS, kas bija aizsteigusies priekšā visām galvenajām kapitālistiskajām zemēm rūpniecības attīstības tempu ziņā, vēl joprojām tālu atpalika no tām rūpniecības attīstības līmeņa ziņā. 1929. gadā tērauda ražošanā PSRS bija piektajā vietā pasaulē (aiz ASV, Anglijas, Vācijas un Francijas), čuguna kausēšanā un og|u ieguvē — sestajā vietā, bet elektriskās enerģijas ražošanā — devītajā vietā.

Sevišķi neciešama, bija PSRS atpalicība melnajā metalurģijā. 1929. gadā PSR Savienībā ražoja 4 miljonus tonnu čuguna, turpretim ASV — ap 43 miljoni tonnu, Vācijā — 13,2 miljoni, Francijā — 10,3 miljoni, Anglijā — 7,7 miljoni tonnu. Tikai 1930. gadā PSRS sasniedza čuguna ražošanā pirmskara līmeni un mazliet to pārsniedza. Melnās metalurģijas atpalicība kavēja citu rūpniecības nozaru un visas tautas saimniecības attīstību un spieda pirkt čugunu ārzemēs. 1930. gadā PSRS ieveda 0,7 miljonus tonnu melnā metālā, 1931. gadā — 1,6 miljonus tonnu. Lai uzceltu sociālismu, nodrošinātu PSRS ekonomisko neatkarību un uzveiktu tās tehnisko un ekonomisko atpalicību, bija neatliekami vajadzīgs visiem spēkiem paātrināt metalurģijas attīstību.

Partijas XVI kongress rezolūcijā par CK pārskatu deva nostādni paātrināt sociālistiskās rūpniecības un it īpaši metalurģijas attīstības tempus. Kongress uzaicināja Centrālo Komiteju PSRS industrializēšanas darbā koncentrēt pūliņus uz to, lai visiem spēkiem attīstītu smago industriju kā sociālisma celtniecības pamatu, un nolēma tuvākajā laikā izveidot austrumos otru og|u un metalurģijas bāzi — Urālu un Kuzbasa kombinātu.

Kongress saasināja partijas uzmanību uz nepieciešamību attīstīt un rekonstruēt transportu, kas bija kļuvis par vienu no visvārīgākajām vietām tautas saimniecībā. Partijas pūliņi tika pievērsti tam, lai attīstītu vieglo rūpniecību, visiem spēkiem mašinizētu un traktorizētu lauksaimniecību un lai atjaunotu un attīstītu lopkopību. Tika uzsvērts, cik izšķiroša nozīme ir vadošo, saimniecisko un tehnisko kadru sagatavošanai.

Straujais Padomju zemes sociālistiskās industrializācijas temps kļuva iespējams pirmām kārtām tāpēc, ka partija prata organizēt plašu sociālistisko sacensību un strādnieku šķiras miljonu masu darba entuziasmu. Līdz XVI kongresam sociālistiskajā sacensībā bija iesaistīti vairāk nekā divi miljoni strādnieku; vairāk nekā viens miljons strādnieku ietilpa triecienos/

brigādēs. Strādnieku šķira cīnījās par sociālistiskās industrializācijas tempu paātrināšanu. Sacensība vērsās plašumā ar lozungu «Piecgadi četros gados!». Kongress uzdeva Centrālajai Komitejai «nodrošināt arī turpmāk kaujinieciskus boļševistiskus tempus sociālistiskajā celtniecībā, tiešām panākt piecgades izpildīšanu četros gados.-..» («PSKP rezolūcijās...», III d„ 20. lpp.).

Kongress formulēja arodbiedrību uzdevumus rekonstrukcijas periodā. Arodbiedrību nozīme saimnieciskajā celtniecībā palielinājās. Par viņu galveno uzdevumu kļuva sociālistiskās sacensības attīstīšana. Kongress aicināja arodbiedrības uzlabot ražošanas apspriežu darbu uzņēmumos, veltīt vairāk vērības kvalificētu strādnieku sagatavošanai, veicināt pirmrindas strādnieku un speciālistu izvirzīšanu saimnieciskajā darbā, cīnīties ar rutīnu un birokrātismu, kas kavēja strādnieku iniciatīvas un pašdarbības attīstību.

Partijas XVI kongress atzīmēja, cik ārkārtīgi svarīga sociā- . lisma uzvarai PSR Savienībā ir kolhozu masu kustība. Kongresa rezolūcijā «Par kolhozu kustību un lauksaimniecības kāpinājumu» bija teikts:

«Ja muižnieku zemes konfiskācija bija Oktobra revolūcijas pirmais solis uz laukiem, tad pāreja uz kolhoziem ir otrs un pie tam izšķirošais solis, kas noteic svarīgāko posmu sociālistiskās sabiedrības pamata celšanā PSR Savienībā» («P S K P rezolūcijās...», III d., 55. lpp.).

Līdz 1930. gada vasarai ražotāju apgabalu galvenajos graudkopības rajonos kolektivizācija bija aptvērusi 40—50 procentu zemnieku saimniecību. Kolhozu sējumu platība sasniedza 3G miljonus hektāru. 1930. gadā kolhozi varēja dot valstij vairāk nekā pusi visas preču labības produkcijas mūsu zemē. Tas nozīmēja, ka lauksaimniecības likteni PSR Savienībā sāka noteikt ne vairs individuālās zemnieku saimniecības, bet gan kolhozi un padomju saimniecības.

Mainījās dažādo ekonomisko formu samērs PSRS tautas saimniecībā. Sociālistiskās ražošanas attiecības, kas līdz tam bija balstījušās gandrīz vienīgi uz sociālistisko rūpniecību, tagad sāka balstīties arī uz strauji augošo sociālistisko sektoru lauksaimniecībā. Jaunā veidā izvirzījās jautājums par Padomju varas sociālo balstu uz laukiem. Līdz vienlaidu kolektivizācijas sākumam Padomju vara laukos balstījās uz trūcīgo zemniecību; vidējais zemnieks bija strādnieku šķiras sabiedrotais cīņā pret kulakiem, par sociālisma uzvaru. Tagad vienlaidu kolektivizācijas rajonos visa kolhozu zemniecība, kā konstatēja XVI kongress, bija kļuvusi «īsts un stingrs Padomju varas balsts» («PSKP rezolūcijās...», III d., 47. lpp.).

Līdz partijas XVI kongresam bija gūti zināmi panākumi kultūras revolūcijā. Tomēr kongress atzina kultūras celtniecības

tempus par nepietiekamiem un izvirzīja uzdevumu tuvākajā laikā realizēt vispārēju obligātu pamatskolas izglītību un likvidēt analfabētismu.

Tālāk kongress konstatēja, ka partija guvusi sociālisma celtniecībā tik diženus panākumus tāpēc, ka tā stingri ieturējusi ģenerālo līniju un enerģiski cīnījusies pret trockismu un labējo novirzienu. Kongress konstatēja, ka trockisli galīgi noslīdējuši meņševlsma pozīcijās un kļuvuši par konlrrevolucionāru pretpa-domju grupu. Apstākļos, kad notika plašs sociālisma uzbrukums visā frontē, galvenās briesmas partijā bija labējais novirziens, kas objektīvi bija kulaku aģentūra partijā. Kongress rezumēja partijas cīņu pret labējo novirzienu un pasludināja labējās opozīcijas uzskatus par nesavienojamiem ar piederību pie VĶ(b)P.

Ar gandarījumu konstatējis Padomju Savienības tautu brālīgās sadarbības nostiprināšanos, kongress vērsa partijas uzmanību uz cīņu pret novirzieniem nacionālajā jautājumā — pret lielvalslisko šovinismu kā galvenajām briesmām un pret vietējo nacionālismu. Kongress aicināja visus komunistus sargāt partijas rindu vienotību un norādīja CK, ka arī turpmāk «jādod nesaudzīgs pretsitiens visiem mēģinājumiem satricināt un graut partijas tēraudcieto disciplīnu un Ļeņina partijas vienību» («P S K P rezolūcijās...», III d., 20. lpp.).

Partijas XVI kongress deva nostādni — rekonstruēt visas tautas saimniecības nozares uz jaunas, modernas tehnikas bāzes. Rekonstrukcija nodrošināja mūsu zemes simtiem gadu ilgās atpalicības likvidēšanu, PSRS ekonomiskās neatkarības nostiprināšanu un tās aizsardzības spēju palielināšanu. Tā deva Padomju zemei iespēju vēsturiski ļoti īsā laikā tehniskajā un ekonomiskajā ziņā panākt vairāk attīstītās kapitālistiskās zemes un aizsteigties tām priekšā.

Tehniskā rekonstrukcija bija nepieciešams nosacījums, lai sociālisma uzbrukums visā frontē būtu sekmīgs. Tā atviegloja vecās sociāli ekonomiskās formas pārveidošanu lauksaimniecībā, paātrināja individuālo zemnieku sīksaimniecību apvienošanos kolektīvās lielsaimniecībās un iznīdēja kapitālisma saknes PSRS ekonomikā.

Rūpniecības un lauksaimniecības tehniskās bāzes rekonstrukcija, pastāvot sociālistiskai ražošanas organizācijai, radīja apstākļus vēl straujākai ražošanas spēku attīstībai mūsu zemē, darba ražīguma celšanai, produkcijas izlaides palielināšanai un darbaļaužu labklājības celšanai.

3. Partijas organizatoriskais un politiskais darbs apstākļos, kad notika plašs sociālisma uzbrukums visā frontē

Bruņojusies ar XVI kongresa lēmumiem, partija turpināja tālāk attīstīt sociālisma uzbrukumu visā frontē. Galvenais uzdevums bija paātrināt sociālisma celtniecības tempus.

«Mēs,» sacīja J. V. Staļins, «esam atpalikuši no vairāk attīstītajām zemēm par 50—100 gadiem. Sis attālums mums jānoskrien desmit gados» (Raksti, 13. sēj., 39. lpo.). Pirmā piecgade bija jaunās celtniecības piecgade. Padomju Savienības neaptveramajās ārēs cēla simtiem lielu rūpnīcu, šahtu, raktuvju, elektrostaciju. Izauga jaunas pilsētas un strādnieku ciemati. Tika izbūvētas dzelzceļu maģistrāles. Dibinājās tūkstošiem kolhozu, padomju saimniecību un mašīnu un traktoru staciju. Visur tika celtas skolas, klubi un slimnīcas. Pirmajā piecgadē ik dienas stājās darbā vidēji 1 rūpniecības uzņēmums, tika nodibinātas 2 padomju saimniecības, 1—2 MTS un ap 115 kolhozu. Tā bija neparasta celtniecība. Cēla nevis vienkārši rūpnīcas un zemkopības saimniecības, bet gan sociālistiska tipa uzņēmumus. Katra jauna rūpnīca, kolhozs un mašīnu un traktoru stacija bija jauns sociālisma cietoksnis.

Jaunās rūpniecības celtniecības gigantiskais vēriens un lauksaimniecības sociālistiskā pārkārtošana lika partijai celt organizatoriskā darba līmeni. Partijai vajadzēja praktiski organizēt desmitiem miljonu cilvēku radošo darbību visas Padomju zemes mērogā un arī katrā jaunbūvē, katrā rūpnīcā, katrā kolhozā. Vajadzēja izstrādāt jaunas formas un paņēmienus, kā praktiski vadīt sociālisma celtniecību, vajadzēja tuvināt visus proletariāta diktatūras posmus masām un ražošanai. Partija redzēja, ka sociālisma plašā uzbrukuma apstākļos grūtības organizatoriskajā darbā ir palielinājušās, un saprata, cik svarīgs šis darbs ir sociālisma uzvarai PSR Savienībā. Partija turēja prātā V. I. Ļeņina norādījumu, ka organizatoriskie uzdevumi ir paši grūtākie sociālistiskās revolūcijas uzdevumi, jo runa ir par visas zemes saimnieciskās dzīves radikālu pārkārtošanu uz sociālisma principiem un par desmitiem miljonu cilvēku dzīves visdziļāko pamatu organizēšanu jaunā veidā.

Partija pārkārtoja savas rindas atbilstoši tiem uzdevumiem, kādus izvirzīja sociālisma uzbrukums visā frontē.

Pildīdama XVI kongresa direktīvas par partijas darba centra pārvirzīšanu uz cehiem un brigādēm, partijas CK no 1930. līdz 1932. gadam organizatoriski pārkārtoja partijas šūniņas rūpnīcās. Partijai ārkārtīgi strauji augot, prāva daļa pilsētu partijas šūniņu bija pārvērtušās par daudzus tūkstošus lieliem kolektīviem. Ņemot to vērā, CK ieteica visos uzņēmumos, kur ir ne mazāk kā 500 komunistu, dibināt partijas komitejas, cehu šūniņas un partijas grupas brigādēs. Pārkārtojums veicināja partijas darba uzlabošanos rūpnīcās un partijas ietekmes palielināšanos strādnieku masās. Rūpnīcu partijas organizācijas sāka vairāk uzmanības veltīt ražošanas jautājumiem. Lai labāk varētu vadīt partijas organizācijas, pilsētās ar vairāk nekā 50 tūkstošiem iedzīvotāju nodibināja partijas pilsētu komitejas.

Pārkārtojās arī lauku partijas organizācijas. Vairums partijas šūniņu uz laukiem bija teritoriālas. 1930. gada jūnijā

uz laukiem bija ap 30 tūkstoši šūniņu, kurās bija apvienoti 404 tūkstoši komunistu. No tiem teritoriālajās partijas šūniņās ietilpa 263 tūkstoši komunistu, kolhozu partijas šūniņās — 115 tūkstoši un padomju saimniecību un MTS partijas šūniņās — 26 tūkstoši komunistu. Vienlaidu kolektivizācijas rajonos komunis-tus-kolhozniekus no lauku teritoriālajām šūniņām pārcēla uz kolhozu šūniņām, dibināja jaunas un nostiprināja vecās partijas šūniņas lielajos kolhozos, MTS un padomju saimniecībās, tās kļuva par partijas darba atbalsta punktiem uz laukiem. Drīz pēc kongresa likvidēja apvidus un nostiprināja rajonus kā sociālisma celtniecības pamatposmu uz laukiem. Partijas orgāni tuvinājās partijas organizācijām, kolhoziem un zemnieku masām. Sī pārkārtošanās padarīja partijas orgānus elastīgākus un operatīvākus.

Partija centās palielināt padomju orgānu organizatorisko lomu. Sociālisma celtniecības straujo tempu dēļ bija nepieciešams, lai visi valsts aparāta posmi strādātu precīzi un operatīvi. Tomēr padomju aparātā bija ne mazums par birokrātiem kļuvušu darbinieku, cilvēku, kas bija atrāvušies no dzīves un nevēlējās saprast jaunos uzdevumus. Partija plaši attīstīja padomju iestāžu darba trūkumu kritiku un paškritiku un organizēja valsts aparāta tīrīšanu. Vadošajos amatos padomju aparātā izvirzīja tūkstošiem pirmrindas strādnieku, kas bija nodarbināti tieši ražošanā. Valsts aparāta uzlabošanai lielu darbu darīja CKK—SZI un tās orgāni uz vietām. Pēc partijas XVI kongresa par CKK priekšsēdētāju un PSRS SZI tautas komisāru apstiprināja A. A. Andrejevu.

Lai saimniecisko vadību tuvinātu uzņēmumiem un vairāk vērības veltītu izšķirošo tautas saimniecības nozaru attīstīšanai, tautas komisariātus sadalīja mazākos. TSAP reorganizēja, sadalot to trijos tautas komisariātos — smagās, vieglās un mežu rūpniecības komisariātā. Saimnieciskās celtniecības izšķirošajos iecirkņos partija norīkoja izcilus darbiniekus: V. V. Kuibiševu — par PSRS Valsts plāna komisijas priekšsēdētāju, G. K. Ordžo-nikidzi — par PSRS smagās rūpniecības tautas komisāru un A. I. Mikojanu — par PSRS apgādes tautas komisāru.

Pārkārtojās arodbiedrības, kurās partijas XVI kongresa sanākšanas laikā bija 11,5 miljoni biedru. Partija centās panākt, lai arodbiedrības patiesi pievērstos ražošanai un aktīvi piedalītos sociālisma celtniecībā. Arodbiedrības izmēza no saviem vadošajiem orgāniem labējos kapitulantiskos elementus. Partijas CK nostiprināja VACP vadību. Par tās pirmo sekretāru ievēlēja N. M. Sverņiku. Ar partijas CK iniciatīvu notika arodbiedrību sadalīšana mazākās. Arodbiedrības sāka dziļāk pētīt atsevišķas rūpniecības nozares, konkrētāk vadīt zemākās organizācijas un labāk apkalpot strādnieku masas.

Partijas organizatoriskā darba mērķis bija pirmām kārtām paātrināt jaunās rūpniecības celtniecības tempus. Savus labākos

kadrus un strādnieku šķiras spēkus partija koncentrēja industrijas milzeņu — Dņepras hidroelektrostacijas, Magņitogorskas un Kuzņeckas metalurģijas un Berezņiku un Ņevas ķīmijas kombinātu, Urālu smagās mašīnbūves rūpnīcas, Novokramatorskas mašīnbūves, Ceļabinskas un Harkovas traktoru rūpnīcas, Maskavas un Gorkijas automobiļu rūpnīcas, Saratovas kombainu rūpnīcas un citu uzņēmumu celtniecībā. Partijas CK diendienā vadīja lielo uzņēmumu celtniecības norisi. Tā neatlaidīgi centās panākt, lai katru jaunu rūpnīcu, katru elektrostaciju laistu darbā noteiktajā termiņā.

Vietējo partijas organizāciju, it sevišķi Maskavas, Urālu, Rietumsibīrijas, Ukrainas, Kazahijas, Gorkijas un Saratovas organizācijas uzmanības centrā bija piecgades jaunceltnes. Ļoti lielu darbu jaunceltnēs darīja partijas šūniņas, kuru kodolu veidoja pilsētu un fabriku un rūpnīcu partijas organizāciju sūtītie komunisti. Viņi organizēja celtniekus, kas bija sabraukuši no visām mūsu zemes malām, galvenokārt no laukiem, saliedēja jaunos darba kolektīvus un centās panākt, lai to darbs ritētu saskanīgi.

Partijas politiskais darbs masās bija orientēts uz strauju sociālisma celtniecības tempu nodrošināšanu. Partija izskaidroja, kāpēc nepieciešams paātrināt sociālistiskās industrializācijas tempus, un neslēpa tautai grūtības. Viņa cēla strādnieku un inženiertehnisko darbinieku politisko apzinīgumu, attīstīja viņu aktivitāti un mobilizēja viņus, lai uzveiktu sociālisma celtniecības grūtības un piecgadi rūpniecībā izpildītu četros gados.

Gigantiskās celtniecības apstākļos pirmās piecgades laikā vajadzēja pieciest daudzus trūkumus un neērtības. Mūsu zeme vēl bija nabaga. Trūka apģērbu, apavu un daudzu citu pirmās nepieciešamības priekšmetu. Jaunbūvēs strādnieki dzīvoja teltīs un pagaidu barakās. Pārtikas produktus un daudzas rūpniecības preces sadalīja pēc kartītēm. Šīs grūtības visvairāk gūlās uz strādnieku šķiras pleciem. Taču strādnieki apzinājās, ka cita ceļa nav, kā naidīgā kapitālistiskā ielenkuma apstākļos padarīt savu zemi par varenu industriālu lielvalsti. Viņi saprata, ka industrijas radīšanai vajadzīgi upuri un visstingrākā taupība. Atteikdamies no daudz kā, pievilkdami siksnu ciešāk, strādnieki parādīja vēl nepieredzētu darba varonību. Strādnieku šķira, darbaļaužu masas bija cieši pārliecinātas par sociālisma uzvaru PSR Savienībā un par partijas politikas pareizrunu. Viņi nešaubīdamies virzījās uz savu mērķi. Strādnieku šķiras saliedētība, organizētība un pašaizliedzība ārkārtīgi spēcīgi morāliski ietekmēja trūcīgo un vidējo zemnieku masas, kas bija plaši pasākušas kolhozu celtniecību. Sevišķi liels entuziasms bija jaunatnē. Desmitiem tūkstošu jauniešu, partijas aicināti, ar komjaunatnes ceļa zīmēm devās uz neapdzīvotām vietām, uz jaunceltnēm Urālos, Kuzbasā, Donbasā, Tālajos Austrumos un Vidusāzijā.

Mobilizēdama strādnieku šķiras radošo aktivitāti cīņai par piecgades izpildi četros gados, partijas CK 1930. gada septembri griezās pie strādniekiem ar aicinājumu organizēt sociālistisko sacensību par piecgades trešā gada plāna sekmīgu izpildi. Nebija tāda uzņēmuma, kur strādnieki nebūtu atsaukušies uz partijas aicinājumu. Visā Padomju zemē ar jaunu spēku izvērtās sociālistiskā sacensība. Mainījās rūpnīcu izskats un viņu parastais dzīves ritms. Tika rīkotas jaunceltņu, rūpnīcu un fabriku kolektīvu darba sasaukšanās, uzņēmumos notika ražošanas skates, konkursi par labāko cehu un brigādi. Uzņēmumos un jaunceltnēs uz goda plāksnēm bija lasāmi atkal un atkal jauni labāko brigāžu un triecionnieku darba rādītāji. Vairojās darba varoņu skaits.

Radās jauni sociālistiskās sacensības veidi, ko partijas, arodbiedrību un komjaunatnes organizācijas drīz uztvēra un izplatīja visā mūsu zemē. 1930. gada vasarā Ļeņingradas Kārļa Marksa rūpnīcas strādnieki, apsprieduši sava uzņēmuma kontrolskaitļus 1930./31. saimniecības gadam, izvirzīja rūpniecības un finansu pretplānu un aicināja visus uzņēmumus sekot viņu piemēram. Drīz vien kustība par rūpniecības un finansu pretplānu izplatījās vairumā rūpnīcu un fabriku, likdama pamatus kolektīvām sacensības formām. Adariupoles (Zdanovas) Iļjiča rūpnīcas strādnieki bija iniciatori pretplānošanai pa maiņām.

1931. gada sākumā Ļeņingradā sāka rasties saimnieciskā aprēķina brigādes. Līdz nākamā gada aprīlim mūsu zemē tādu bija jau 155 tūkstoši.

Sociālistiskās sacensības pamatforma pirmajā piecgadē bija triecienbrigāžu kustība. Trieciennieku kustībā turpinājās un attīstījās tālāk lieliskās komunistisko sestdienas talku tradīcijas. Brigādēs koncentrējās partijas politiskais darbs. Brigādes vadīja visenerģiskākie strādnieki, kam bija vislielākā autoritāte, visbiežāk komunisti un komjaunieši. Daudzi no viņiem, neatstādami darbu ražošanā, mācījās strādnieku fakultātēs un tehnikumos, ieguva specialitāti un vēlāk kļuva par cehu priekšniekiem un rūpnīcu direktoriem.

Sociālistiskās sacensības iniciatores un organizētājas bija partijas organizācijas, komunisti un komjaunieši. Pirmās piecgades laikā katrs sestais strādnieks bija komunists. Līdz

1932. gada rudenim lielāko uzņēmumu partijas organizācijas izpildīja partijas XVI kongresa direktīvu — panāca, ka sociālistiskajā sacensībā bija iesaistīti gandrīz visi komunisti un komjaunieši. Galvenajos cehos un svarīgākajos sektoros palielinājās partijas slānis. Komunisti gāja strādāt šahtās, stājās pie martenkrāsnīm un darbgaldiem, kāpa uz jaunbūvju sastatnēm. Ar savu varonīgo darbu viņi iedvesmoja visu strādnieku masu.

Par sevišķiem nopelniem sociālisma celtniecībā pirmās piecgades laikā vairāk nekā 600 strādniekus-triecienniekus, inženierus, tehniķus un saimnieciskos darbiniekus apbalvoja ar Ļeņina ordeni, ko Padomju valdība nodibināja 1930. gada aprīlī; kādus 400 sociālistiskās sacensības pirmrindniekus apbalvoja ar Darba Sarkanā Karoga ordeni. Darba varoņi kļuva pazīstami visā mūsu zemē. Tauta apvija viņus ar slavas un godinājumu oreolu.

Līdzās morālās stimulācijas pasākumiem partija un Padomju valsts centās strādniekus materiāli ieinteresēt celt darba ražīgumu. Uzlaboja un ieviesa strādnieku darba samaksā jaunu likmju sistēmu, kurā bija paredzēta augstāka atlīdzība par kvalificētu darbu nekā par nekvalificētu darbu un augstāka atlīdzība par smagu darbu nekā par vieglu darbu.

Ar katru gadu sociālistiskajā sacensībā iekļāvās aizvien plašākas masas. 1932. gada beigās tajā piedalījās gandrīz trīs ceturtdaļas visu strādnieku. Sacensībā aktīvi piedalījās padomju inteliģence. Sociālisma celtniecības panākumi un vispārējais darba entuziasms labvēlīgi ietekmēja arī vecās tehniskās inteliģences noskaņojumu. Tās lielum lielais vairākums aktīvi iekļāvās sociālisma celtniecībā. Sacensība izplatījās arī uz laukiem. Sekodami rūpnīcu un fabriku strādnieku paraugam, kolhoznieki un padomju saimniecību un MTS darbinieki plaši attīstīja cīņu par ražošanas nostiprināšanu kolhozos un padomju saimniecībās un par darba ražīguma celšanu zemkopībā. Sociālistiskā sacensība un trieciennieku kustība kļuva par visas tautas kustību. Padomju cilvēki ar tādu pašu entuziasmu un varonību strādāja mierīgās sociālisma celtniecības frontē, ar kādu viņi revolūcijas un pilsoņu kara laikā bija cīnījušies par Padomju varu.

Vēsturē vēl nebija pieredzēts tāds entuziasms tautas masu radošajā darbībā. Strādnieku miljonus bija pārņēmis jaunās celtniecības patoss. Strādnieku masu kustība par darba ražīguma celšanu saīsināja celtniecības termiņus un nodrošināja piecgades izpildi pirms termiņa. Labākās brigādes Dņepras spēkstacijas būvē un Magņitogorskas kombināta būvē uzstādīja pasaules rekordus betonēšanā. Pirmo turbīnu Dņepras hidroelektrostacijā pēc plāna bija paredzēts samontēt 90 dienās, bet patiesībā to izdarīja 36 dienās. Maskavas automobiļu rūpnīcā vienā mēnesī samontēja 1200 mehāniskā un montāžas ceha darbgaldus.

Jaunie industrijas milzeņi cits pēc cita stājās strādājošo uzņēmumu ierindā. 1931. gadā ekspluatācijā nodeva Harkovas traktoru un Maskavas automobiļu rūpnīcu, Urālu vara kausēta vu un Urālu smagās mašīnbūves rūpnīcas pirmo kārtu. 1932. gada sākumā darbā stājās Gorkijas automobiļu un Sara-tovas kombainu rūpnīca. 1932. gada februārī čugunu sāka dot pirmā Magņitogorskas domna, bet aprīlī — pinmā Kuzņeckas domna. Ogļu ieguve Kuzbasā piecgades laikā palielinājās gandrīz trīskārt. Laižot darbā pirmās domnas Magņitogorskas un Kuzņeckas metalurģiskajā kombinātā un tai pašā laikā attīstot Kuzņeckas ogļu baseinu, tika likts stiprs pamats jaunai spēcīgai ogļu un metalurģijas bāzei PSRS austrumos.

Ap industrijas milzeņiem izauga lielas pilsētas. Sevišķi strauji auga jaunās pilsētas Magņitogorska un Staļinska. 1929. gada beigās, kad tālajā Sibīrijā lika pamatus Kuzņeckas metalurģiskajam kombinātam, Vladimirs Majakovskis rakstīja Kuzņeckas kombināta cēlējiem veltītā dzejolī:

Es zinu —

pilsēta

būs te,

es zinu —

dārzam

plaukt,

jo mums

nu šādi ļaudis te

Padomjzemē aug!

Un jau divarpus gados pēc būves sākšanas tukšā vietā izauga milzu pilsēta ar vairāk nekā 100 tūkstošiem iedzīvotāju un Kuzņeckas metalurģiskais kombināts sāka dot čugunu. Rūpnīcu un pilsētu uzcēla padomju ļaudis. Viņi cēla un mācījās. Vakarējie zemes racēji, betonētāji un montētāji kļuva par čuguna un tērauda kausētājiem, bet celtniecības priekšnieks I. P. Bardins — viens no pirmajiem izcilajiem inženieriem, kas pēc Oktobra revolūcijas sāka kalpot tautai un radīt padomju metalurģiju, — kļuva par akadēmiķi.

Sociālisma uzvaras gājienam PSR Savienībā neganti pretojās sakauto ekspluatatoru šķiru atliekas un viņu līdzskrējēji. Naidīgie kapitālistiskā ielenkuma spēki visvisādi atbalstīja viņus cīņā pret Padomju varu un centās izjaukt piecgadi un sociālisma celtniecību PSR Savienībā. 1930. un 1931. gadā tika atklātas trīs lielas kontrrevolucionāras organizācijas: «Rūpniecības partija», «Darba zemnieku partija» un «KSDSP savienības birojs». «Rūpniecības partija» apvienoja vecās, buržuāziskās tehniskās inteliģences virsslāņus, kas nodarbojās ar kaitniecību rūpniecībā. Tā dēvētā «Darba zemnieku partija», kuras centrs atradās Zemkopības tautas komisariātā, pauda kulaku intereses un centās izjaukt kolektivizāciju. Meņševistiskā kontrrevolucionārā grupa «KSDSP savienības birojs» rīkojās Valsts plāna komisijā, TSAP, Valsts bankā, Patērētāju biedrību centrālajā savienībā un citās organizācijās.

Šo kontrrevolucionāro organizāciju dalībniekus nodeva atklātai tiesai. Tiesas prāvās atklājās viņu noziegumi pret tautu un strādnieku un zemnieku valsti. Kaitniekiem bija sakari ar krievu kapitālistiem un baltgvardiem, kas bija aizbēguši uz ārzemēm. Saņemdami buržuāzisko valstu palīdzību, viņi nodarbojās ar kaitniecību un spiegošanu un centās panākt Padomju varas gāšanu un kapitālisma atjaunošanu PSR Savienībā.

Kontrrevolucionāro grupu noziedzīgā rīcība radīja tautā sašutumu. Padomju cilvēki pārliecinājās, ka nepieciešama vislielākā modrība un stingrība pret ienaidniekiem, jo tie neganti pretojās jaunas sabiedrības celtniecībai, kur nav vietas ekspluatācijai un apspiešanai. Rūpnīcās un kolhozos notika daudzas sapulces un mītiņi, kuru dalībnieki prasīja stingri sodīt nodevējus. Proletāriskā tiesa bargi un taisnīgi sodīja atmaskotos tautas ienaidniekus. Par atbildi uz iekšzemes kontrrevolūcijas atlieku un starptautiskā imperiālisma graujošo darbību strādnieki, kolhoznieki un inteliģence vēl ciešāk saliedējās ap Komunistisko partiju un vēl augstāk cēla savu darba entuziasmu un politisko aktivitāti.

Kaitnieku tiesas prāvas parādīja, ka ienaidnieki vēlējušies opozīcijas uzvaru partijā un cerējuši uz VK(b)P sašķelšanos. Centrālā Komiteja un Centrālā kontroles komisija ļoti stingri sargāja partijas vienību un enerģiski darīja galu katram oportū-nistu mēģinājumam satricināt partijas disciplīnu, radīt apjukumu strādnieku un zemnieku rindās un izjaukt sociālisma celtniecību. CK un CKK apvienotais plēnums 1930. gada decembrī izslēdza no Politbiroja Rikovu, kas bija viens no labējās opozīcijas līderiem. Viņu atbrīvoja arī no Tautas Komisāru Padomes Priekšsēdētāja pienākumiem. Par PSRS Tautas Komisāru Padomes Priekšsēdētāju ievēlēja V. M. Molotovu.

4. Partijas cīņa par tautas saimniecības apbruņošanu ar jaunu tehniku. Kolhozu kustības attīstība. Kolhozu organizatoriskā un saimnieciskā nostiprināšanās. Pirmās piecgades rezultāti

Svarīgākais nosacījums sociālisma uzvarai PSR Savienībā un līdzeklis sociālisma celtniecības paātrināšanai bija tautas saimniecības pārkārtošana uz modernās tehnikas pamata. V. I. Ļeņins norādīja:

«Tikai tad, kad zome būs elektrificēta, kad rūpniecībai, lauksaimniecībai un transportam būs radīta modernās lielrūpniecības tehniskā bāze, — tikai tad mēs uzvarēsim galīgi» (Raksti, 31. sēj., 459. Ipp.).

Partijas XVI kongress pamatojās uz V. I. Ļeņina norādījumiem, izvirzīdams uzdevumu radikāli rekonstruēt visas tautas saimniecības nozares uz jaunas, augstākas tehnikas bāzes. Sai nolūkā vajadzēja likvidēt badu tehnikas ziņā. Rekonstrukcijas laikā tehnika ieguva izšķirošu nozīmi. Apbruņot tautas saimniecību ar jaunu tehniku bija iespējams, tikai balstoties uz augsti attīstītu mašīnbūves rūpniecību. Vajadzēja ne vien attīstīt pašu zemes mašīnbūvniecību, bet arī paveikt to minimālā vēstures laikā.

Partija neatlaidīgi strādāja, lai radītu padomju mašīnbūvniecību, nodrošinādama tai straujākus attīstības tempus nekā citām rūpniecības nozarēm. It īpaši forsēja darbgaldu būvniecības, instrumentu un citu rūpniecības iekārtu, šā mašīnbūves pamata, ražošanas attīstību. Trieciena tempā rekonstruēja vecās un cēla jaunas darbgaldu būvniecības rūpnīcas (Maskavas revolvervirpu, Gorkijas frežu rūpnīcu un citas). Strauji palielinājās darbgaldu parks rūpniecībā. Pirmajā piecgadē ražoja vairāk nekā 50 tūkstoši mclalgriešanas darbgaldu. To ražošana palielinājās no 2 tūkstošiem 1928. gadā līdz 19,7 tūkstošiem 1932. gadā. Sekmes darbgaldu būvniecības attīstībā un jaunas rūpniecības iekārtas ražošanā deva iespēju radikāli tehniski rekonstruēt visu mašīnbūvniecību un radīt tajā jaunas nozares: smago mašīnbūvi, traktoru būvi, kombainu būvi un aviabūvniecību. Lai apgādātu rūpniecību ar jaunu tehniku, plaši izmantoja arī kapitālistisko zemju moderno tehniku.

Ar partijas un strādnieku šķiras pūliņiem piecgades uzdevumus mašīnbūvniecībā paveica trijos gados. Sākot ar 1931. gadu, mašīnbūvniecība ieņēma galveno vietu rūpniecībā. Mašīnbūvnie-cības un metalapstrādāšanas kopprodukcija līdz piecgades beigām salīdzinājumā ar 1928. gadu palielinājās četrkārt, bet salīdzinājumā ar 1913. gadu — septiņkārt. Tehniskajā ziņā PSRS izvirzījās pašu visattīstītāko zemju vidū, ieņemdama pasaules mašīnbūvniecībā otro vietu aiz ASV. Pamatvilcienos bija atrisināts partijas XIV kongresa izvirzītais uzdevums — pārvērst PSRS no zemes, kas ieved mašīnas, par zemi, kas patstāvīgi ražo mašīnas un iekārtu. Tā bija ļoti liela uzvara, ko partija izcīnīja Padomju zemes sociālistiskās industrializācijas frontē.

PSRS tautas saimniecība ieguva spēcīgu tehnisku bāzi, kas nodrošināja visu tās nozam rekonstrukciju uz jaunas, modernas tehnikas pamata.

Drošu pamatu ieguva pirmām kārtām pati rūpniecība. Visas tās nozares sāka saņemt visjaunāko iekārtu. Rūpniecības apgādāšanā ar jaunu tehniku ļoti svarīga nozīme bija smagās mašīnbūvniecības radīšanai. Ar 1931. gadu sāka attīstīties spēcīgu mašīnu un lielu iekārtu ražošana elektrostacijām (izgatavoja pirmo turbīnu ar 50 tūkstoši kilovatu lielu jaudu), melnajai metalurģijai (uzcēla pirmo padomju blūmingu) un ogļrūpnie-cībai.

Sāka rekonstruēt dzelzceļu transportu, kura materiāli tehniskās bāzes atpalicība traucēja plaši attīstīt sociālisma celtniecību. Jautājumu par dzelzceļu transportu 1931. gadā divreiz (jūnijā un oktobrī) apsprieda partijas CK plēnumos. Par svarīgāko posmu transporta rekonstrukcijā atzina dzelzceļu elektri-ficēšanu. 1931. gadā sāka ražot dīzeļlokomotīves un 1932. gadā — elektrolokomotīves. Sākās Urālu, Donbasa un Kuzbasa dzelzceļu elektrifikācija, sliežu ceļu rekonstrukcija, iekraušanas un izkraušanas mehanizācija. Lokomotīvju un vagonu ražošana piecgades laikā paplašinājās gandrīz divkārt.

Bagātīgi apgādājot ar jaunu tehniku celtniecības rūpniecību, radās iespēja sākt veco pilsētu radikālu rekonstruēšanu un paātrināt jaunu pilsētu celtniecību. 1931. gada jūnijā VK(b)P CK plēnums apsprieda jautājumu «Par Maskavas pilsētas saimniecību un par PSRS pilsētu saimniecības attīstību». Jautājumu par pilsētu saimniecību partija pirmoreiz izvirzīja tik plašā mērogā. Plēnums uzaicināja partijas Maskavas komiteju un Maskavas Padomi izstrādāt zinātniski pamatotu Maskavas rekonstrukcijas plānu, kurā būtu paredzēta pareiza pilsētas apbūve, jauna dzīvokļu un komunālā celtniecība, spēcīgu termoelektrocentrāļu, metropolitēna un Maskavas-Volgas kanāla būve. Tika paredzēti lieli darbi Ļeņingradas, Harkovas, Baku, Gorkijas, Dņepro-petrovskas, Rostovas pie Donas un citu pilsētu rekonstruēšanā un jaunu pilsētu celtniecība pēc plāna Urālos, Donbasā, Kuzbasā un Piemaskavas baseinā.

Radikāli rekonstruēja zemkopības tehniku. Piecgades laikā lauksaimniecība saņēma 120 tūkstoši traktoru ar 1 miljonu 900 tūkstoši zirgspēku lielu jaudu un par 1600 miljoniem rubļu lauksaimniecības mašīnas. Galvenās sviras lauksaimniecības ap-bruņošanā ar jaunu tehniku bija mašīnu un traktoru stacijas un padomju saimniecības. Līdz 1932. gada beigām bija nodibinātas 2446 MTS, kurās bija vairāk nekā 75 tūkstoši traktoru. MTS celtniecība nozīmēja ļoti dziļu tehnikas revolūciju lauksaimniecībā, tās simtiem gadu ilgās atpalicības likvidēšanu.

Tagad, kad visās tautas saimniecības nozarēs nepārtrauktā straumē ieplūda visjaunākā tehnika, radās citas grūtības — atklājās, ka ļoti trūkst cilvēku, kas spētu organizēt jaunās ražošanas nozares un vadīt komplicēto tehniku. Jaunajām rūpnīcām ar viņu moderno tehniku un iekārtu bija vajadzīgi tehniski izglītoti administratīvie un saimnieciskie kadri, inženiertehniskie darbinieki, kas atbilstu modernās zinātnes un tehnikas līmenim, un kvalificēti strādnieki, kas apguvuši jauno tehniku. Partija ar šīm grūtībām pirmoreiz sadūrās Staļingradas traktoru rūpnīcā. Rūpnīcu uzcēla rekorda laikā — 11 mēnešos, bet tās apgūšanai bija vajadzīgs vairāk nekā gads. Daudzi rūpnīcas inženieri, tehniķi un strādnieki neprata rīkoties ar jauno tehniku un saskanīgi strādāt pēc plūsmas metodes ražošanā.

Atpalicība jauno ražošanas nozaru un jaunās tehnikas apgūšanā varēja aizkavēt sociālisma celtniecību. Briesmas slēpās vispirms tai apstāklī, ka zināma daļa komunistu — saimniecisko darbinieku pienācīgi nenovērtēja tehnikas lomu un neapzinājās, cik ļoti nepieciešams paplašināt savas tehniskās zināšanas. Rūpniecības vadītāju vidū bija ne mazums no strādnieku vidus izvirzītu darbinieku, labu organizatoru, taču bez speciālās tehniskās izglītības. Daudziem no viņiem vēl joprojām bija atjaunošanas laika priekšstati, un viņi nesaprata, ka jaunajos apstākļos — visas tautas saimniecības tehniskās rekonstrukcijas laikā nevar vadīt lielus rūpniecības uzņēmumus, ja nav šim darbam pietiekamas tehniskās sagatavotības. Tādi saimnieciskie darbinieki bieži vien uzņēmumu tehnisko vadību uzticēja tālāk speciālistiem, sev paturēdami tikai «vispārīgo» vadību. Starp spe-

ciālistiem ar augstāko izglītību partijas biedru toreiz bija maz. Tehnisko kadru vidū bija vēl daudz veco speciālistu; starp tiem bija politiski nestabili cilvēki, kas dažkārt bija naidīgi noskaņoti pret Padomju varu.

Partijas CK laikā pamanīja, kādas' briesmas draud no atpalicības jauno ražošanas nozaru un jaunās tehnikas apgūšanā. Partijas, arodbiedrību, saimniecisko darbinieku un strādnieku šķiras uzmanības pievēršanā jaunās tehnikas apgūšanai svarīga nozīme bija sociālistiskās rūpniecības darbinieku 1 Vissavienības konferencei, ko pēc partijas CK iniciatīvas sasauca 1931. gada janvāra beigās.

Partija izvirzīja lozungu «Boļševikiem jāapgūst tehnika!». Cīņa par šā lozunga realizēšanu izvirzījās visu partijas, arodbiedrību, saimniecisko un komjaunatnes organizāciju uzmanības centrā.

1931. gada jūnijā partijas CK sasauca saimniecisko darbinieku apspriedi. Apspriedē aplūkoja jaunos rūpniecības attīstības apstākļus un rūpniecības vadības paņēmienus. Apspriede formulēja sociālistiskās saimniekošanas svarīgākās prasības rūpniecībā jaunajos apstākļos: organizēti vervēt darbaspēku, nokārtot darba algas sistēmu, uzlabot darba organizāciju, nostiprināt saimniecisko aprēķinu, iesaistīt veco ražošanas tehnisko inteliģenci aktīvā darbā sociālisma celtniecībā un izveidot jaunu strādnieku šķiras ražošanas tehnisko inteliģenci.

Partija realizēja daudzus pasākumus, lai paplašinātu saimniecisko darbinieku tehniskās zināšanas un sagatavotu inženierus un tehniķus. Paplašināja rūpniecības akadēmiju tīklu, kur tika sagatavoti sociālistiskās rūpniecības vadošie kadri. Industriālo augstskolu skaits piecgades laikā palielinājās gandrīz desmitkārt, bet tehnikumu skaits — četrkārt. Pie tehniskajām augstskolām pastāvēja strādnieku sagatavošanas fakultātes. Gandrīz trīs ceturtdaļas tehnisko augstskolu un tehnikumu studentu bija strādnieki. Katrs ceturtais students bija komunists. Piecgades laikā lielrūpniecība saņēma apmēram 100 tūkstošus inženieru un tehniķu. Tā bija jauna, padomju ražošanas tehniskā inteliģence, uz kuru partija un Padomju vara droši varēja balstīties grandiozajā sociālisma celtniecības darbā.

Partija organizēja plašu strādnieku šķiras kustību par jaunās tehnikas apgūšanu. Ņemdama vērā Staļingradas traktoru rūpnīcas apgūšanas pieredzi, partijas CK ieteica visām jaunceltņu partijas organizācijām plašā vērienā sākt mācīt strādniekiem jaunas profesijas. Šai darbā aktīvi iesaistījās arodbiedrības un komjaunatne. Rūpnīcās un jaunceltnēs dibināja strādnieku izglītības kombinātus, tehnikas pulciņus, skolas, kursus, iekārtoja tehnikas mācību dienas. Jaunceltņu strādnieki brauca uz strādājošām rūpnīcām mācīties jaunas profesijas. Palielinājās fabriku un rūpnīcu apmācības skolu skaits. Partija atbalstīja svarīgo komjaunatnes pasākumu — rīkot eksāmenu sabiedriskajās zinātnēs un tehnikā. 1931. gadā uzsāktā kustība par tehniskā eksāmena nolikšanu izplatījās visās rūpnīcās, fabrikās un jaunceltnēs. Iegūtās tehniskās zināšanas palīdzēja strādniekiem kļūt par īstiem sava darba meistariem. Simtiem tūkstošu neseno melnstrādnieku un celtnieku apguva jaunas profesijas un kļuva par kvalificētiem virpotājiem un atslēdzniekiem, par čuguna un tērauda kausētājiem, par urbjmašīnu vadītājiem utt. Lauksaimniecībā līdz 1931. gada pavasarim vairāk nekā 200 tūkstoši kolhoznieku bija kļuvuši par traktoristiem un mehanizato-riam un strādāja kolhozos ar MTS mašīnām.

Reizē ar tautas saimniecības rekonstruēšanu notika kultūras revolūcija. 1930. gadā Padomju valstī ieveda vispārēju obligātu pamatskolas izglītību. Mūsu zemē plaši attīstījās visas tautas kustība par to, lai likvidētu pieaugušo iedzīvotāju analfabētismu un vājo lasīt prašanu. No 1930. līdz 1932. gadam analfabētisma likvidācijas skolās mācījās vairāk nekā 30 miljoni cilvēku.

Tehniskā rekonstrukcija un strādnieku masu kustība par jaunās tehnikas apgūšanu palīdzēja paātrināt sociālistiskās industrializācijas tempus. 1931. gada ražošanas sasniegumi rūpniecībā nodrošināja piecgades izpildi četros gados. Partijai radās uzdevums izstrādāt otrās piecgades plānu. So jautājumu aplūkoja VK(b)P XVII konference, kas notika 1932. gada janvārī un februārī.

Partijas XVII konference apstiprināja «Direktīvas PSRS tautas saimniecības otrā piecgadu plāna sastādīšanai (1933.— 1937. g.)». Par otrās piecgades galveno politisko uzdevumu izvirzīja uzdevumu galīgi likvidēt kapitālistiskos elementus un pilnīgi iznīcināt cēloņus, kas rada iespēju cilvēkam ekspluatēt cilvēku un sabiedrības dalīšanos ekspluatatoros un ekspluatētajos. Par piecgades galveno saimniecisko uzdevumu izvirzīja uzdevumu pabeigt visas tautas saimniecības tehnisko rekonstrukciju. Direktīvās bija uzsvērts, ka tehniskā rekonstrukcija ir nesaraujami saistīta ar kadru sagatavošanu un jaunās tehnikas apgūšanu, ar padomju zinātnes un tehnikas attīstību. Lai paceltu strādnieku un zemnieku labklājību, bija paredzēts div-un trīskārt palielināt tautas patēriņu.

Partija pēc plāna vadīja lauku sociālistisko attīstību. Pirmie kolektivizācijas panākumi bija nostiprināti. 1930. gada septembrī CK uzaicināja partijas organizācijas pastiprināt darbu, lai tālāk iesaistītu trūcīgo un vidējo zemnieku masas kolhozos. CK decembra plēnums (1930. gadā) izvirzīja uzdevumu

1931. gadā kolektivizēt visā mūsu zemē vidēji vismaz pusi zemnieku saimniecību; galvenajos vilcienos pabeigt kolektivizāciju Ukrainas stepju daļā, Ziemeļkaukāzā, Lejasvolgā un Vidusvolgā (Pārvolgā); pārējos graudkopības rajonos un tāpat arī kokvilnas un cukurbiešu audzēšanas rajonos kolektivizēt vismaz pusi zemnieku saimniecību; patērētājā joslā — apmēram vienu ceturtdaļu.

Partijas vietējās organizācijas attīstīja neatlaidīgu izskaidrošanas darbu individuālo zemnieku vidū, iesaistot šai darbā kolhozu aktīvu.

Sākās jauni spēcīgi uzplūdi kolhozu kustībā. Vienā gadā, kas bija aizritējis pēc partijas XVI kongresa, kolhozos iestājās vairāk nekā septiņi miljoni zemnieku saimniecību. Ziemeļkau-kāzā, Lejasvolgā, Vidusvolgā, Ukrainā (stepē un Kreisajā krastā), Krimā un Urālu un Moldāvijas graudkopības rajonos bija kolektivizēti 68 līdz 90 procenti zemnieku saimniecību. Sājos rajonos kolektivizācija galvenajos vilcienos bija pabeigta. Pārējos graudkopības, kokvilnas un cukurbiešu audzēšanas rajonos bija kolektivizēta vairāk nekā puse zemnieku saimniecību.

Vienlaidu kolektivizācijas rajonos kulaki bija likvidēti. Kulakus, kas pretojās kolektivizācijai, izsūtīja no viņu pastāvīgās dzīves vietas. No 1930. gada sākuma līdz 1932. gada rudenim no vienlaidu kolektivizācijas rajoniem izsūtīja 240 757 kulaku ģimenes, t. i., apmēram vienu procentu no zemnieku saimniecību kopskaita. Padomju vara darīja visu nepieciešamo, lai bijušos kulakus iekārtotu darbā jaunajās dzīves vietās, un sagādāja viņiem normālus dzīves apstākļus. Izsūtīto kulaku lielāko daļu nodarbināja mežu, celtniecības un kalnu rūpniecībā, kā arī Rie-tumsibīrijas un Kazahijas padomju saimniecībās. Partija un Padomju vara pāraudzināja kulakus un palīdzēja viņiem kļūt par pilntiesīgiem pilsoņiem un aktīviem sociālistiskās sabiedrības darba darītājieim.

Vienlaidu kolektivizācijā un kolhozu iekārtas radīšanā un nostiprināšanā ļoti svarīga loma bija mašīnu un traktoru stacijām. Pirmo mašīnu un traktoru staciju mūsu zemē nodibināja Odesas apgabala Sevčenko padomju saimniecības strādnieku •kolektīvs 1928. gadā. Sās MTS darbības rajonā zemnieki sāka zemi apstrādāt sabiedriski. Balstīdamās uz Sevčenko MTS darba pozitīvo pieredzi, partijas CK atzina par lietderīgu nodibināt Vissavienības centru mašīnu un traktoru staciju organizēšanai un vadīšanai. 1929. gada jūnijā nodibināja Traktoru centru. 1929. gadā plaši izplatījās arī traktoru kolonas, ko dibināja lauksaimniecības kooperācijas orgāni un kolhozu starprajonu apvienības. Traktoru kolonas palīdzēja attīstīt kolhozu kustību. Taču tām bija arī būtiski trūkumi: tām nebija pastāvīgu organizējošu centru un nepieciešamās materiāli tehniskās bāzes, jauno tehniku tās izmantoja neražīgi.

Rūpniecība ar katru gadu deva aizvien vairāk traktoru un lauksaimniecības mašīnu. Partijai radās jautājums, kā labāk tās izmantot kolhozu masu celtniecības apstākļos. Kolhozu ražošanas un tehniskajai apkalpošanai vajadzēja atrast atbilstošu formu, kas nodrošinātu visracionālāko jaunās tehnikas izmantošanu. Sākumā Padomju valsts reizē ar MTS dibināšanu daļu traktoru pārdeva kolhoziem. Taču pieredze rādīja, ka tāds traktoru izmantošanas ceļš kolhozu celtniecības sākuma posmā nav pieņemams. Jaunajiem, ekonomiski vājajiem kolhoziem nepietika līdzekļu traktoru un citu mašīnu pirkšanai, viņiem nebija arī tehnisko kadru. Turklāt arī rūpniecība tolaik nevarēja apgādāt visus kolhozus ar traktoriem. Kolhozu celtniecības prakse mācīja, ka lietderīgi ir traktorus un visu citu lauksaimniecības tehniku paturēt valsts rokās. Svarīga nozīme bija arī šā jautājuma politiskajai pusei. Mašīnu un traktoru stacijas bija varenas sviras, ar kurām Padomju valsts vadoši ietekmēja lauksaimniecības attīstību sociālisma virzienā un stiprināja strādnieku šķiras un zemniecības savienību. Valsts rokās tas bija līdzeklis kolhoznieku daudzmiljonu masu audzināšanai kolektīvisma garā.

Ņemdama vērā šos apstākļus, partija atzina par nepieciešamu koncentrēt visu lauksaimniecības tehniku valsts mašīnu un traktoru stacijās. Pēc partijas XVI kongresa kooperatīvās traktoru kolonas un MTS tika nodotas Traktoru centram, kam uzdeva mašīnu un traktoru staciju celtniecību un to vadīšanu. Padomju valsts uzņēmās visas rūpes par kolhozu tehnisko apkalpošanu un par mehanizatoru kadru sagatavošanu. Dibināt mašīnu un traktoru stacijas bija izdevīgi tiklab valstij, kā arī kolhoziem. MTS gādāja, lai jaunā lauksaimniecības tehnika tiktu augst-ražīgfi izmantota, un bija valstij papildu avots, lai iegūtu no kolhoziem labību un tehniskās izejvielas rūpniecībai; turklāt tās palīdzēja kolhoziem organizatoriski un saimnieciski nostiprināties.

Līdz 1931. gada vasarai kolhozos bija apvienoti 13 miljoni (52,7 procenti) zemnieku saimniecību. Kolhozi kļuva par galvenajiem labības, kokvilnas, cukurbiešu, saulgriežu un citas lauksaimniecības produkcijas ražotājiem. Kolhozi kopā ar padomju saimniecībām apsēja vairāk nekā divas trešdaļas vasarāju sējumu platības. Kolhozu zemniecība kļuva par centrālo figūru zemkopībā.

Partija bija guvusi izšķirošu uzvaru cīņā par lauksaimniecības kolektivizāciju. 1931. gadā mūsu zemē bija 211,1 tūkstotis kolhozu. Tagad pirmajā vietā izvirzījās uzdevums nevis organizēt jaunus, bet gan nostiprināt jau nodibinātos kolhozus un tajos iesaistīt atlikušos individuālos zemniekus.

Tikpat enerģiski turpinot darbu, lai iesaistītu kolhozos individuālos zemniekus, partija galveno vērību koncentrēja uz kolhozu organizatorisko un saimniecisko nostiprināšanu.

Kolhozs kā sociālistiska lielsaimniecība radīja milzu iespējas darba ražīguma un zemnieku-kolhoznieku labklājības celšanai. Tomēr izmantot šīs kolhozu iekārtas iespējas bija sarežģīts un grūts darbs. Kolektivizācija nozīmēja, ka krasi tika salauzta tūkstošiem gadu pastāvējusī lauku dzīves forma. Zemnieks, kas simtiem gadu bija radis dzīvot un strādāt individuālā saimniecībā «katrs pats par sevi», kolhozā iestājies, uzreiz nespēja iejusties jaunajos un viņam neierastajos apstākļos.

Zemnieku -ko 1 hoznieku nomāca individuālās, privātīpašnjeciskās saimniekošanas ieradumi un iemaņas; Kolhozos tikai vēl sākās zemnieka — nesenā viensētnieka psiholoģijas pārveidošana sociālisma garā, tikai vēl veidojās jauna sabiedriska disciplīna.

Kolhozu darbībā bija vērojami daudzi trūkumi, kas traucēja izmantot kolektīvās lielsaimniecības priekšrocības. Kolhoznieku masām un kolhozu vadošajiem kadriem vēl nebija lielražošanas pieredzes. Daudzos kolhozos darbs bija slikti organizēts. Bieži vien visi strādāja barā. Uzskaite nebija nokārtota. Plaši praktizēja ienākumu sadalīšanu nevis pēc darba, bet gan uz galviņām. Tāpēc mazinājās interese strādāt, vājinājās darba disciplīna un daudzi kolhoznieki negāja darbā. Bieži vien ražas novākšana ieilga, un tika pieļauti lieli zudumi. Tā kā neviens kolhoznieks nebija personīgi atbildīgs par lopu, mašīnu un citas mantas saglabāšanu, tad personiskās atbildības trūkums nodarīja kolhozu īpašumam lielus zaudējumus. Bijušie kulaki un citi naidīgie elementi, ielavījušies kolhozos, izlaupīja īpašumu un bojāja mašīnas, iznicināja zirgus un produktīvos lopus, pieļāva darbā daudz brāķa un visādi kavēja godīgajiem kolhozniekiem nokārtot kolhozu dzīvi.

Lai radītu kolhozos jaunu, sabiedrisku darba disciplīnu, bija vajadzīgs laiks un lielas pūles. Galvenās grūtības bija pareizi organizēt sabiedrisko saimniecību un atrast atbilstošus paņēmienus un metodes, kā materiāli ieinteresēt kolhozniekus sabiedriskās saimniecības attīstīšanā. Partijai nebija pietiekamas pieredzes šai darbā. Tikai pašu kolhoznieku jaunrade varēja izvirzīt jaunas formas, kā organizējams darbs, kā panākama darba disciplīna un realizējams sociālisma princips par kolhoza ienākumu sadalīšanu pēc padarītā darba. Sīs formas tika atrastas.

Kolhozu celtniecības prakse izvirzīja pavisam jaunu formu sabiedriskā darba uzskaitei kolhozos — izstrādes dienu, pielietojot gabaldarbu.

Balstīdamies uz labāko lauksaimniecības arteļu pieredzi, VK(b)P CK 1931. gada jūnija plēnums ieteica kolhoziem visus darbus organizēt uz gabaldarba pamata, ieviest darba novērtēšanu izstrādes dienās un ienākumus (graudā un naudā) sadalīt pēc izstrādes dienām.

Kolhozu partijas un komjaunatnes organizācijas ar rajonu partijas aktīva palīdzību vadīja cīņu par gabaldarbu ieviešanu kolhozos un darba uzskaites nokārtošanu. Kolhozu zemniecības apzinīgākā daļa ar gandarījumu uzņēma partijas pasākumus darba nokārtošanā un disciplīnas nostiprināšanā kolhozos un aktīvi atbalstīja šos pasākumus. 1931. gadā visi kolhozi ieviesa gabaldarbu un izstrādes dienas.

Nākošais solis darba organizācijā kolhozos bija tāds, ka saskaņā ar labāko lauksaimniecības arteļu pieredzi tika izveidotas ražošanas brigādes, kurās bija nemainīgs kolhoznieku sastāvs.

Katras brigādes ziņā nodeva noteiktus zemes gabalus, darba lopus, mašīnas un dažādu inventāru. Lopkopības brigādēs ieteica nodot lopus katras slaucējas un cūkkopes pārziņā un par lopkopju darbu maksāt pēc viņu darba rezultātiem.

Nodibinoties kolhozu iekārtai, palielinājās Padomju valsts kā plānotājas un regulētājas loma lauksaimniecībā. Valsts guva iespēju ietekmēt ražošanas attīstību kolhozos un to nostiprināt.

1932. gada maijā partija un valdība pieņēma lēmumu par kolhozu tirdzniecības paplašināšanu; tas veicināja ražošanas attīstību kolhozos. Samazināja kolhozu obligātās labības piegādes valstij un atļāva labības pārpalikumus pārdot kolhozu tirgū, pēc tam kad kolhozi izpildījuši labības sagādes plānu un atbēruši sēklas fondus.

1933. gada sākumā atcēla graudaugu kultūru sagādes līgumu (kontraktācijas) sistēmu. Kolhoziem un individuālajām zemnieku saimniecībām noteica saistības, cik labības jānodod valstij par cietām cenām. Labības nodošanas normas noteica, rēķinot no katra sējas plānā paredzētā hektāra. Labības nodošanā aizliedza jebkādus pretplānus, kas pārsniegtu noteiktās normas no hektāra. Pēc tam kad bija izpildītas saistības par labības .nodošanu valstij, ar visiem labības pārpalikumiem kolhozi un kolhoznieki varēja rīkoties pilnīgi pēc saviem ieskatiem. Princips noteikt labības sagādi pēc hektāriem, tāpat arī kolhozu tirdzniecības attīstība stimulēja kolhozus un kolhozniekus paplašināt sējumu platību un palielināt preču labības ražošanu graudkopībā.

Padomju varas 1932. gada 7. augustā izdotais likums par sociālistiskā īpašuma sargāšanu veicināja kolhozu iekārtas pamatu nostiprināšanos. Šis likums pēc nozīmes pielīdzināja kolhozu īpašumu valsts īpašumam. Kolhozu īpašums, tāpat kā valsts īpašums, tika pasludināts par svētu un neaizskaramu.

Lai paceltu kolhoznieku aktivitāti kolhozu dzīves celtniecībā, svarīga nozīme bija kolhoznieku-trieciennieku I Vissavienības kongresam, kurš sanāca 1933. gada februārī un kura darbā piedalījās partijas un valdības vadītāji. Partija izvirzīja lozungu — padarīt visus kolhozus boļševistiskus un kolhozniekus turīgus.

1933. gada sākumā mūsu zemi aplidoja līksma vēsts: pirmā piecgade bija izpildīta pirms termiņa — četros gados un trijos mēnešos. Apvienotais partijas CI< un CKK plēnums, kas sanāca 1933. gada janvārī, rezumēja piecgades rezultātus. Plēnums konstatēja šādus pirmā tautas saimniecības piecgadu plāna izpildes rezultātus:

PSRS no agrāras zemes bija pārvērtusies par industriālu zemi. Sociālistiskā sistēma rūpniecībā bija galīgi izstūmusi kapitālistiskos elementus un kļuvusi par vienīgo sistēmu. Lielrūpniecības produkcijas apjoms 1932. gadā vairāk nekā trīskārt pārsniedza pirmskara līmeni un vairāk nekā divkārt 1928. gada līmeni. Lielrūpniecības īpatsvars visas tautas saimniecības kopprodukcijā bija palielinājies līdz 70 procentiem. PSR Savienībā bija izveidota sava pašu moderna tehniskā bāze, kas nodrošināja visu tautas saimniecības nozaru rekonstrukciju. Piecgades laikā darbā bija stājušies 1500 jaunu rūpniecības uzņēmumu. No jauna bija radīta moderna melnā metalurģija, traktoru, automobiļu, ķīmiskā un aviācijas rūpniecība. PSRS austrumos bija izveidota jauna ogļu un metalurģijas bāze — Urāli un Kuzbass. Elektroenerģijas ražošana piecgades laikā bija palielinājusies vairāk nekā divarpus reizes. Bija nostiprinājusies valsts ekonomiskā neatkarība; lielāko daļu nepieciešamās rūpniecības iekārtas PSRS sāka ražot savos pašas uzņēmumos. Bija pieaugušas Padomju Savienības aizsardzības spējas.

Lauksaimniecībā pēc trūcīgo un vidējo zemnieku masu noteiktā pagrieziena uz sociālismu valdošo stāvokli bija ieņēmuši kolhozi un padomju saimniecības. Uz laukiem bija nodibināta kolhozu iekārta, sociālistiskas lielsaimniecības zemkopībā. PSRS no sīkzemnieku zemes bija kļuvusi par zemi ar vislielākajām lauku saimniecībām pasaulē. Lauksaimniecībā bija noticis lēciens no vecā kvalitatīvā stāvokļa jaunā kvalitatīvā stāvoklī. Kulaku šķira tika likvidēta uz vienlaidu kolektivizācijas pamata. Svarīga svira lauksaimniecības pārkārtošanai uz sociālistiskiem pamatiem bija mašīnu un traktoru stacijas, kas bagātīgi apgādātas ar traktoriem un jaunākajām lauksaimniecības mašīnām. Kā kolhozu celtniecības pamatforma bija nostiprinājies lauksaimniecības artelis.

Sociālisma panākumi visās tautas saimniecības nozarēs bija nodrošinājuši darbaļaužu materiālā stāvokļa radikālu uzlabošanos. Pilsētās bija izzudis bezdarbs — strādnieku šķiras lāsts kapitālistiskajās zemēs. Kolhozu iekārta bija iznīcinājusi vergošanu kulakiem un darba zemniecības masu grimšanu nabadzībā. Trūcīgie lauku ļaudis un vidējo zemnieku zemākie slāņi kolhozos kļuva par materiāli nodrošinātiem cilvēkiem. Reizē ar tautas ienākuma palielināšanos un darbaļaužu labklājības uzlabošanos ievērojami bija cēlies arī viņu kultūras līmenis un strauji auga jaunās padomju inteliģences kadri.

Padomju Savienībā bija uzcelts sociālisma pamats. Pēc pilsētām sociālistiskā saimniecības forma nostiprinājās arī uz laukiem. V. I. Ļeņina izvirzītais jautājums «kurš kuru» bija atrisināts par labu sociālismam. Padomju sabiedrības šķiriskajā struktūrā bija notikušas radikālas pārmaiņas. Kapitālistiskie elementi mūsu zemē bija galvenajos vilcienos likvidēti. Bija paplašinājusies un nostiprinājusies proletariāta diktatūras sociālā bāze. Kolhozu zemniecība bija kļuvusi par drošu Padomju varas balstu. Tā jau bija ļauna šķira, kas savu dzīvi veidoja uz ražošanas līdzekļu kolektīvā īpašuma pamata. Strādnieku šķiras un zemniecības savienība bija pārveidojusies un ieguvusi jaunu saturu. Ļeņina gudrā politika — radīt strādnieku šķiras un trūcīgo lauku ļaužu savienību ar vidējo zemnieku bija nodrošinājusi zemniecības pamatmasu -ievirzīšanu sooiālisma celtniecības gultnē un uzvaru pār kapitālistiskajiem elementiem. Strādnieku šķiras savienība ar kolhozu zemniecību veidojās uz jauna pamata — uz viņu kopējām interesēm celt, nostiprināt un attīstīt sociālismu pilsētā un laukos.

Tā bija PSRS strādnieku šķiras, darba zemniecības un inteliģences pasaulvēsturiska uzvara, kas bija izcīnīta Komunistiskās partijas vadībā.

Pirmās piecgades rezultātiem bija ļoti liela starptautiska nozīme.

Padomju Savienība bija parādījusi visai pasaulei sociālistiskās plānsaimniecības sistēmas pārākumu par kapitālistisko sistēmu, nostiprinājusi savu ekonomisko varenību un neatkarību un kļuvusi par lielu spēku starptautiskajā dzīvē.

Piecgades izpilde revolucionizēja kapitālistisko zemju darbaļaužu masas. Šķiru spēku samērā notika lielas pārmaiņas par labu sociālismam. Piecgades rezultāti pacēla visas pasaules strādnieku šķiras revolucionāro noskaņojumu un stiprināja tās ticību savai uzvarai.

Arī Padomju Savienības ienaidnieki bija spiesti atzīt piecgades panākumus. Bija izgāzušies pasaules buržuāzijas un tās aģentu pareģojumi par nenovēršamo piecgades krahu. PSRS strādnieku šķira un darba zemniecība bija pierādījušas, ka viņas sekmīgi var iztikt bez muižniekiem, kapitālistiem un kulakiem un radīt jaunu, labāku, sociālistisku iekārtu, kur nav nedz križu, nedz bezdarba un kur darbaļaudīm nodrošināta nemitīga viņu labklājības celšanās.

IS1 SECINĀJUMI

Laikā no 1929. līdz 1932. gadam PSR Savienībā notika plašs sociālisma uzbrukums visā frontē.

Pēc uzdevumu svarīguma un sarežģītības, pēc sociāli ekonomisko procesu neparastuma un dziļuma, pēc sociālisma celtniecības tempiem un mērogiem tas bija viens no visgrūtākajiem posmiem partijas darbībā. Pēc ieceres drosmes un sociālisma celtniecības praktisko jautājump radošā risinājuma, pēc partijas politiskās un organizatoriskās darbības gigantiskā vēriena, pēc partijas darba formu un metožu bagātības, pēc darbaļaužu masu lielās aktivitātes un nepieredzētās pašaizliedzības sociālisma celtniecībā tas bija īsts varoņlaiks partijas un padomju tautas vēsturē.

Komunistiskā partija savā radošajā darbā nelokāmi balstījās uz Ļeņina sociālisma uzcelšanas plānu. Partija galīgi sagrāva troekisma atliekas, atmaskoja un izolēja labējos kapitulantus un nostiprināja savu rindu vienotību. Viņa pārkārtojās pati, piemērodamās rekonstrukcijas laika vajadzībām, uin pārkārtoja visas darbaļaužu masu organizācijas, izveidoja tajās stipru aktīvo un iniciatīvas bagāto darbinieku kodolu un tuvināja masām un ražošanai visus partijas, padomju, saimnieciskā un arodbiedrību aparāta posmus. Viņa modināja darbaļaužu masās kolosālu enerģiju un organizēja visas tautas sociālistisko sacensību.

Balstīdamās uz masu lielo darba entuziasmu, partija sekmīgi uzveica daudzās grūtības, panāca sociālisma celtniecības tempu paātrināšanos un pirmās piecgades plāna izpildi pirms termiņa.

Nepieredzēti īsā laikā PSRS no atpalikušas agrāras zemes pārvērtās par modernu industriālu lielvalsti. Tika radīta smagā rūpniecība ar augsti attīstītu mašīnbūvniecību. Tautas saimniecību pārkārtoja uz spēcīgas materiāli tehniskās bāzes, kas deva iespēju pabeigt visu tautas saimniecības tehnisko nozaru rekonstrukciju uz jaunas, modernas tehnikas pamata.

Partija realizēja Ļeņina ģeniālo kooperācijas plānu. Sekmīgi bija atrisināts sociālistiskās revolūcijas ļoti grūtais vēsturiskais uzdevums, par kuru grūtāka bija vienīgi varas iekarošana strādnieku šķiras rokās, — un proti: sīkīpašniecisko zemnieku saimniecību miljoni bija ievirzīti kolhozu ceļā, sociālisma ceļā. Tā bija īsta revolūcija sabiedriski ekonomiskajās attiecībās lauksaimnieciskajā ražošanā. Kolektivizācija deva Padomju varai stipru sociālistisku bāzi lauksaimniecībā, radīja izšķirošos apstākļus sociālistiskas tautas saimniecības uzcelšanai, galīgi nostiprināja Padomju varu uz laukiem, nostiprināja un pacēla augstākā pakāpē strādnieku šķiras savienību ar zemniecību.

Plašais sociālisma uzbrukums vainagojās ar pilnīgu uzvaru. Kapitālistiskie elementi bija pilnīgi izstumti no rūpniecības, un sociālistiskā ražošanas forma bija kļuvusi par nedalīti valdošo. Pamatojoties uz vienlaidu kolektivizāciju, bija sagrauta un galvenajos vilcienos likvidēta pēdējā ekspluatatoru šķira mūsu zemē — kulaki, kapitālisma restaurācijas balsts. Visa preču apgrozība koncentrējās valsts, kooperācijas un kolhozu rokās.

Nebija vairs bezdarba pilsētās un nabadzības uz laukiem. Mūsu zemē notika īsta kultūras revolūcija. Veidojās plaši jaunas, padomju inteliģences kadri.

Sociālisma celtniecības panākumi PSR Savienībā nostiprināja tās iekšējo un starptautisko stāvokli un palielināja tās aizsardzības spējas.

Cīņā ar sociālisma celtniecības grūtībām Komunistiskā partija idejiski norūdījās, organizatoriski nostiprinājās un kļuva bagātāka ar jaunu pieredzi.

XIII NODAĻA PARTIJAS CĪŅA PAR TAUTAS SAIMNIECĪBAS SOCIĀLISTISKĀS REKONSTRUKCIJAS PABEIGŠANU. SOCIĀLISMA UZVARA PADOMJU SAVIENĪBĀ (1933. —1937. g.)

1. Fašistiskas agresijas sākums. Padomju ārpolitika kara draudu pastiprināšanās apstākļos

Starptautiskajai situācijai laikā no 1933. līdz 1937. gadam bija raksturīga ekonomiskā depresija kapitālistiskajā pasaulē, visu kapitālistiskās sabiedrības pretrunu tālāka saasināšanās, fašistiskās diktatūras nodibināšanās Vācijā un fašistiskās agresijas attīstība.

Viena no ekonomiskā stāvokļa īpatnībām kapitālistiskajās zemēs bija tā, ka pēc 1929.—1933. gada krizes nesekoja uzplaukums, kā tas parasti mēdza būt pēc ekonomiskam krizēm. Šoreiz krize 1933. gadā pārgāja ilgstošā depresijā. Tā turpinājās līdz 1937. gadam, kad kapitālistiskajās zemēs atkal sākās kārtējā ekonomiskā krize. Laikā no 1929. līdz 1937. gadam kapitālistiskās pasaules rūpniecības produkcija gandrīz nemaz nepalielinājās. Bezdarbnieku skaits joprojām bija ļoti liels. Amerikas Savienotajās Valstīs 1935. gadā bija ap 10 miljonu bezdarbnieku. Daudzās kapitālistiskās zemēs un kolonijās pieauga revolucionārā kustība. Tuvojās jauns lielu šķiru cīņu posms.

Daudzās zemēs kapitālistiskie monopoli saskatīja savas kundzības glābšanu fašistiska režīma, t. i., monopolistiskā kapitāla visreakcionārāko elementu atklātas teroristiskas diktatūras nodibināšanā. Viņi domāja izmantot fašismu, lai apspiestu tiklab strādnieku kustību, kā arī lai izraisītu karu par jaunu pasaules pārdalīšanu.

Sevišķi saspīlēta situācija izveidojās Vācijā. Kapitālisma pagaidu stabilizācijas gados vācu imperiālisms ar amerikāņu kredītu palīdzību atjaunoja savu ekonomisko spēku. Balstoties uz to, vācu imperiālisms centās saraut Vcrsaļas līguma valgus, sagrābt Elzasu, Lotringu, poļu zemes, kolonijas — visu, ko tas bija zaudējis pirmajā pasaules karā. Neaprobežodamies ar to, vācu imperiālisti kaldināja plānus par kardinālu pasaules pār-

dalīšanu savā labā. Tāda programa nozīmēja kursu uz karu. Tajā pašā laikā Vācija bija viena no zemēm, ko visvairāk bija satricinājusi ekonomiskā krize. Tajā sevišķi stipri pieauga strādnieku šķiras revolucionārais noskaņojums. Vācijas buržuāzija baidījās no sociālistiskās revolūcijas.

Fašistiskā partija, kuras priekšgalā bija Hitlers un kura demagoģiski dēvējās par nacionālsociālistu partiju, atklāti izvirzīja šovinistiskus lozungus, aicinot uz karu par vācu rases kundzību, sludināja naidu pret citām tautām, prasīja lietot nežēlīgas represijas pret komunistiem un apspiest strādnieku kustību.

Vācijas imperiālisma vadošās aprindas nolēma dot hitleriešiem varu. 1933. gada janvāri Eiropas lielākajā zemē — Vācijā pie valsts vadības tika kara partija.

Hitleriskā valdība izrēķinājās ar visiem Vācijas progresīvajiem spēkiem un vispirms, ar komunistiem. Tā likvidēja visas demokrātiskās tiesības un brīvības un pasludināja murgpilno ideju par Vācijas kundzības nodibināšanu visā pasaulē. Gatavodamies karam, hitlerieši pretēji Versaļas līgumam atjaunoja vispārējo karaklausību un sāka ārkārtīgi strauji bruņoties. 1936. gadā, atkal pārkāpdami pastāvošos līgumus, hitlerieši ieveda karaspēku Reinas apgabalā. Vācijas bruņotie spēki pirmo reizi pēc pirmā pasaules kara atkal bija pienākuši pie pašas Francijas robežas. Tādējādi pēc kara draudu perēkļa rašanās Tālajos Austrumos pašā Eiropas centrā izveidojās otrs kara perēklis. Padomju Savienībai vajadzēja parūpēties par savas aizsardzības pastiprināšanu arī pie rietumu robežām.

Trešā lielvalsts, kas tiecās pēc pasaules pārdalīšanas, bija Itālija, kurā jau 1922. gadā bija nodibinājies fašistisks režīms. 1935. gadā itāliešu imperiālisti uzsāka karu par Etiopijas sagrābšanu. 1936. gadā Vācija un Itālija sakūra pilsoņu karu Spānijā, atbalstot fašistu dumpi pret republikānisko valdību. Vācu un itāliešu fašisti cerēja nostiprināties Spānijā, lai apdraudētu Franciju no aizmugures un varētu uzbrukt Anglijas un Francijas svarīgākajām komunikācijām Atlantijā un Vidusjūrā. Japāņu, vācu un itāliešu okupantu agresīvā rīcība apdraudēja Āzijas, Eiropas, Āfrikas un vēlāk arī Amerikas tautas.

Reizē ar to šīs trīs agresīvās valstis visai jūtami aizskāra ASV, Anglijas un Francijas imperiālistiskās intereses. Pirmā pasaules kara rezultātā šīs uzvarējušās valstis bija ieguvušas vairāk par visiem un ieņēmušas vadošu stāvokli kapitālistiskajā pasaulē. Tagad Vācija un Japāna sāka tās stumt laukā no pasaules tirgiem. Japāņu militāristi, izdzinuši amerikāņu un angļu imperiālistus no Ķīnas ziemeļaustrumu provincēm (Man-džūrijas), gatavojās tos izstumt arī no visas pārējās Ķīnas, kur Anglijai un ASV bija svarīgas ekonomiskās intereses. Itālija, nostiprinādamās Etiopijā, no turienes apdraudēja Anglijas po-zicijas Ēģiptē un Sarkanajā jūrā, ceļā uz Indiju un uz Irānas

un Irakas naflu. Taču visdraudošākā bija Vācija kā visstiprākais agresors.

Tādējādi ekonomiskā krize un tās sekas kapitālistiskās sistēmas vispārējās krizes apstākļos krasi saasināja imperiālistiskās pretrunas starp Vāciju, Japānu un Itāliju, kas gatavojās karam par pasaules pārdalīšanu, no vienas puses, un ASV, Angliju un Franciju, kas aizstāvēja savas imperiālistiskās pozi-cijas, no otras puses.

Komunistiskā partija paredzēja ne vien kapitālisma relatīvās stabilizācijas krahu un visu tā pretrunu neizbēgamo saasināšanos, bet arī otrā pasaules kara nobriešanu. To pilnīgi noteikti paziņoja VK(b)P XVII kongress.

Padomju zemei agresija draudēja kā Eiropā, tā arī Tālajos Austrumos. Hitlerieši aicināja uz karu pret Padomju Savienību, lai sagrābtu Ukrainu un citas padomju zemes, kā arī lai «iznīcinātu komunismu». 1936. gadā Vācija un Japāna noslēdza tā dēvēto «pretkominternes paktu», kuram pēc gada pieslējās arī Itālija. Tas bija triju agresoru bloks. Bloka dalībnieki visādi proklamēja tā antikomunistisko raksturu, tomēr faktiski Vācijas, Japānas un Itālijas bloks bija vērsts ne vien pret PSRS, bet arī pret Angliju, Franciju un ASV. Hitlerieši skaļi klaigāja, ka nepieciešams sākt «krusta karu» pret komunismu. Bet, maskēdamies ar aicinājumiem uz cīņu pret komunismu, viņi gatavojās pasaules karam, lai pārdalītu pasauli vācu monopolu labā.

Sājā saspīlētajā starptautiskajā situācijā partija joprojām aizstāvēja mieru. To prasīja sociālisma celtniecības intereses, PSRS un visas pasaules darbaļaužu intereses. Partija joprojām ieturēja līniju uz Padomju valsts lietišķo sakaru paplašināšanu ar visām valstīm, ja tās būtu ar mieru ieturēt tādu pašu pozīciju attiecībās ar Padomju Savienību.

Tajā pašā laikā, ievērojot fašistiskās agresijas attīstību, partija virzīja Padomju Savienības ārpolitiku uz to, lai atbalstītu tautas, kas kļuvušas par agresijas upuriem un cīnās par savas dzimtenes neatkarību.

Aizstāvot mieru, Padomju valstij vajadzēja gatavoties, lai jebkurā brīdī varētu dot pretsitienu agresoriem. Apstākļos, kad pastiprinājās imperiālistiskā agresija, visdrošākais līdzeklis, kā novērst karu, bija gatavošanās dot iznīcinošu pretsitienu ikvienam agresoram un miera traucētājam. Cīņai pret agresiju vispirms vajadzēja kalpot padomju valsts augošajam saimnieciskajam un politiskajam spēkam, tās Bruņoto Spēku varenībai, tās tautu draudzībai un morālajam atbalstam, ko sniedza visu zemju darbaļaudis, būdami dziļi ieinteresēti miera saglabāšanā.

Lai cīnītos pret fašismu un karu, bija katrā ziņā jāpanāk vienota strādnieku šķiras rīcība, kā arī jāmobilizē visu miera un demokrātijās piekritēju, visu kara, fašisma un reakcijas pretinieku spēki. Fašisma draudiem pastiprinoties, visu zemju strādnieku šķirā pieauga tiekšanās pēc savu rindu vienības un visu demokrātisko spēku saliedēšanas ap proletariātu.

1935. gada vasarā notika Komunistiskās Internacionāles Vil kongress. Tajā bija pārstāvētas 65 zemju komunistiskās partijas. Kongress liecināja par starptautiskā proletariāta revolucionāro spēku pieaugumu un komunistisko partiju idejisko saliedēšanos, balstoties uz marksisma-ļeņinisma principiem. Antijeņiniskie grupējumi kapitālistisko zemju komunistiskajās partijās tika idejiski sagrauti un izolēti. Cīņā pret trockismu un labējo oportūnismu komunistiskajās partijās izveidojās nelokāms marksistiski ļeņinisks kodols, kas Ķīnā apvienojās ap Mao Cze-dunu, Vācijā — ap E. Telmani, V. Piku un V. Ulbrihtu, Francijā — ap M. Torezu un M. Kašēnu, Itālijā — ap A. Gramši un P. Toljati, Somijā — ap O. Kūsinenu, Bulgārijā — ap G. Dimitrovu un V. Kolarovu, Amerikas Savienotajās Valstis — ap V. Fosteru, Cehoslovakijā — ap K. Gotvaldu, Polijā — ap J. Ļenski, Spānijā — ap IT. Diasu un D. Ibaruri, Anglijā — ap V. Gallaheru un IT. Pollitu.

Kominternes VII kongress apsprieda galvenos jautājumus, kas bija izvirzījušies pasaules strādnieku kustībai fašisma un kara draudu pastiprināšanās apstākļos. Kongress atklāja visai pasaulei fašisma īsto būtību un lielās briesmas, kas draudēja visu zemju tautām no fašisma un tā gatavotā jaunā pasaules kara. Pēc referāta, ko nolasīja izcilais starptautiskās komunistiskās kustības darbinieks Georgijs Dimitrovs, drosmīgais cīnītājs pret fašismu un karu, kongress izvirzīja uzdevumu attīstīt cīņu par strādnieku šķiras vienību un izveidot plašu tautas fronti pret fašismu un karu. Kongress aicināja visas komunistiskās partijas censties pēc kopīgas rīcības ar sociāldemokrātiskām partijām, reformistiskām arodbiedrībām un citām darbaļaužu organizācijām cīņā pret fašisma uzbrukumu un kara draudiem. Kongress aicināja visas tautas mobilizēt savus spēkus, lai palīdzētu zemēm, kas cīnās par savu neatkarību, pret imperiālistisko apspiestību.

VK(b)P un brālīgās komunistiskās partijas visiem spēkiem atbalstīja visu mieru mīlošo, antifašistisko spēku saliedēšanas ideju.

Dažās zemēs, piemēram, Francijā un Spānijā, antifašistiskās cīņas gaitā izdevās izveidot tautas fronti. Pareizas stratēģijas un taktikas paraugu rādīja Ķīnas Komunistiskā partija, kuras priekšgalā atradās 1935. gada janvārī ievēlētais partijas CK sekretārs Mao Cze-duns — liels marksisma-ļeņinisma teorētiķis, partijas vadonis un pieredzes bagāts masu vadītājs.

Tomēr lielajā vairumā zemju II Internacionāles partiju labējie līderi lika šķēršļus tiklab vienotas strādnieku kustības nodibināšanai, kā arī tautas frontes izveidošanai. Šķelšanās strādnieku kustībā stipri vājināja fašisma un kara pretinieku spēkus.

Padomju valsts ārpolitikā VK(b)P uzskatīja par nepieciešamu maksimāli censties izveidot sistēmu, kas kolektīvi garantētu drošību pret agresiju, dotu kolektīvu pretsitienu agresoram. 1933. gada decembri partijas Centrālā Komiteja pieņēma lēmumu, kurā bija paredzēta Padomju Savienības iespējamā iestāšanās Tautu savienībā un reģionālas vienošanās noslēgšana par savstarpēju aizstāvēšanos pret agresiju, piedaloties daudzām Eiropas valstīm. Drīz vien PSRS saņēma uzaicinājumu iestāties Tautu savienībā, un Padomju valdība tam piekrita.

Ap šo laiku, starptautiskajai situācijai mainoties, zināmā mērā bija mainījusies arī Tautu savienības nostāja. Savas darbības sākumā Tautu savienība bija ierocis, ko izmantoja Anglija un Francija savas kundzības nodrošināšanai Eiropā un Āzijā. Bet tagad uz tādu kundzību pretendēja citas imperiālistiskās lielvalstis: Eiropā — hitleriskā Vācija un Āzijā — Japāna. Sājos apstākļos Anglija un Francija bija nonākušas aizsardzības stāvoklī. 1933. gadā Vācija un Japāna izstājās no Tautu savienības. Visi šie apstākļi deva zināmas izredzes izmantot Savienību kā ieroci, kaut arī nepilnīgu, cīņai pret agresiju. Padomju Savienība enerģiski aizstāvēja Tautu savienībā Ķīnas, Etiopi-jas, Spānijas, bet pēc tam arī citas tautas, kas bija kļuvušas par imperiālistisko iebrucēju upuriem.

No Eiropas lielajām zemēm fašistiskā uzbrukuma briesmas visvairāk draudēja Francijai kā Vācijas tiešajam kaimiņam. Sakarā ar to iezīmējās Padomju Savienības un Francijas tuvināšanās.' 1934. gadā PSRS un Francija kopīgi ierosināja noslēgt līgumu par kolektīvu pretsparu agresijai. Projektētajai kolektīvās drošības sistēmai vajadzēja aptvert līdz ar abām valstīm — šās sistēmas izveidošanas iniciatorēm — arī Centrālās un Austrumu Eiropas valstis, ieskaitot Vāciju.

Anglijas valdība, vārdos izteikdamās par kolektīvās drošības sistēmu, īstenībā palīdzēja Hitleram izjaukt šādas sistēmas noorganizēšanu. Pret to bija arī Polijas buržuāziski muižnieciskā valdība.

Konstatējusi, ka Vācijas, Anglijas un Polijas pretdarbības dēļ nav iespējams panākt plašu vienošanos par kolektīvas drošības sistēmas izveidošanu, PSRS valdība 1935. gadā noslēdza savstarpējas palīdzības līgumus ar Franciju un Cehoslovakiju. Saskaņā ar Padomju Savienības un Celioslovakijas līgumu PSRS saistības sniegt Cehoslovakijai palīdzību agresijas gadījumā stājās spēkā tikai tad, ja tādu pašu palīdzību sniegs arī Francija. Līgumi ar Franciju un Cehoslovakiju varēja kļūt par pamatu, lai dotu pienācīgu pretsitienu agresoriem.

Bet tas nenotika. Parīzes un Prāgas valdošajās aprindās un tāpat arī Londonā virsroku guva politiķi, kas bija par slepenu vienošanos ar hitleriešiem. Francijas un Cehoslovakijas valdība sāka sabotēt ar PSRS noslēgtos līgumus un turpmāk praktiski tos neizlietoja. Rietumu lielvalstu valdības neizrādīja iedarbīgu pretestību Japānas, Itālijas un Vācijas agresijai. Laikā, kad notika Vācijas un Itālijas intervencija Spānijā, Anglijas un Francijas valdība pretēji savu zemju nacionālajām interesēm ieņēma «neiejaukšanās» poziciju, kas patiesībā nozīmēja fašistiskās agresijas atbalstīšanu.

Svarīgs politisks fakts, kas liecināja par PSRS ietekmes pieaugumu pasaules politikā, bija diplomātisko attiecību nodibināšana starp Padomju Savienību un Amerikas Savienotajām Valstīm 1933. gadā. Ar šo aktu ASV apliecināja, cik aplama bijusi to ilggadējā politika «neatzīt» tādu dižu lielvalsti kā

PSRS. ASV vadošās aprindas bija spiestas atteikties no savas bankrotējušās politikas, pirmkārt, tāpēc, ka tās baidījās no Japānas un Vācijas agresijas, kas apdraudēja ASV intereses, un cīņā pret to tās cerēja balstīties uz Padomju Savienību, un, otrkārt, tāpēc, ka ieilgušās krizes dēļ bija pieaugusi vajadzība pēc Padomju Savienības tirgus. Pēc attiecību normalizācijas ievērojami paplašinājās PSRS un ASV tirdzniecība.

Diplomātisko attiecību nodibināšana starp ASV un PSRS sekmēja miera saglabāšanu. Tomēr visumā ASV politika izdabāja fašistiskajiem agresoriem, dodot tiem iespēju netraucēti

nospiest verdzībā vienu tautu pēc otras. 1935. gadā Savienoto Valstu kongress pieņēma likumu, ar ko aizliedza ASV ieroču piegādi karojošām pusēm. Apstākļos, kad notika Itālijas un

Etiopijas karš, ar šo likumu Etiopijai tika laupīta iespēja iegādāties Amerikas Savienotajās Valstīs ieročus, kas tai bija ārkārtīgi vajadzīgi. Agresoru tas faktiski neskāra. »Karā pret vāji apbruņoto Etiopiju Itālijai nebija sevišķi vajadzīgi ASV ieroči. Citiem vārdiem sakot, likums sekmēja fašistisko agresiju. Kad sākās karš Spānijā, kongress pieņēma lēmumu, kas attiecināja likumu arī uz pilsoņu kariem. Arī šeit ASV likums nāca par labu fašistiskajiem agresoriem, neļaudams piegādāt ieročus to upurim — Spānijas likumīgajai valdībai.

Starptautiskā situācija 30. gados prasīja no partijas un

Padomju Savienības tautām maksimāli sasprindzināt spēkus, lai stiprinātu savas zemes aizsardzības spējas.

2. Partijas cīņa par sociālistiskās ekonomikas nostiprināšanu un attīstīšanu. Partijas politiskā darba pastiprināšana masās. Partijas XVII kongress

Padomju tauta, sekmīgi izpildījusi pirmo piecgadu plānu, 1933. gadā sāka realizēt otro piecgadi. PSR Savienībā sākās tautas saimniecības sociālistiskās rekonstrukcijas pabeigšanas posms.

Sociālistiskās celtniecības apstākļi otrajā piecgadē daudzējādi atšķīrās no pirmās piecgades apstākļiem. Mūsu zemē jau bija uzcelts sociālisma pamats: radīta spēcīga industrija, kas

deva iespēju apgādāt ar jaunu tehniku visas tautas saimniecības nozares, uz laukiem bija uzvarējusi kolhozu iekārta. Tādējādi bija radīta stingra bāze sociālisma tālākajai attīstībai PSR Savienībā.

Reizē ar to sociālistiskajai rekonstrukcijai tās pabeigšanas posmā bija savas īpatnības un grūtības.

Rūpniecībā līdz ar kapitālās celtniecības tālāku paplašināšanos pirmajā vietā izvirzījās uzdevums apgūt jaunos uzņēmumus. Tas bija daudz grūtāk nekā izmantot vecās rūpnīcas un fabrikas. Bija vajadzīgs zināms laiks, lai sagatavotu nepieciešamos inženieru, tehniķu un kvalificētu strādnieku kadrus, lai viņi iegūtu jaunās tehnikas izmantošanas iemaņas, lai panāktu precīzu un saskaņotu darbu jaunajos, daudzus tūkstošus lielajos strādnieku kolektīvos, kas tikko kā sāka veidoties.

Lauksaimniecībā par galveno uzdevumu kļuva kolhozu tālākā organizatoriskā un saimnieciskā nostiprināšana. 1931. un

1932. gadā partija šajā virzienā veica ievērojamu darbu. Pieredze tomēr rādīja, ka tas ir grūts darbs. Otrās piecgades sākumā gandrīz divas trešdaļas (61,5 procenti) zemnieku saimniecību bija apvienojušās kolhozos. Bet lielais vairums jauno kolhozu bija sīki un ekonomiski vāji. Kolhozu īpašumu toreiz veidoja zemnieku sabiedriskotie ražošanas līdzekļi: zirgi, arkli, spīļarkli, ecēšas, dažas saimniecības ēkas. Kolhozu īpašuma svarīgākā daļa — nedalāmie fondi — 1932. gadā bija tikai

4,7 miljardi rubļu lieli, t. i., vidēji 22 tūkstoši rubļu vienam kolhozam. Trim ceturtdaļām kolhozu nebija liellopu fermu preču produkcijas ražošanai. Kolhoziem bija vajadzīga pastāvīga partijas un Padomju valsts palīdzība, lai varētu izveidot un attīstīt sabiedrisko saimniecību, apgādāt to ar modernu tehniku un nostiprināt ar pieredzes bagātiem kadriem.

Otrajā piecgadē partija risināja uzdevumu galīgi likvidēt kapitālistiskos elementus PSR Savienībā. Tas nevarēja neradīt mirstošo ekspluatatoru šķiru palieku izmisuma pilnu pretestību. Pirmās piecgades laikā kapitālistiskie elementi galvenajos vilcienos bija likvidēti. Bet tie neizzuda. Bijušie rūpnieki, tirgoņi, kulaki un viņu rokaspuiši izklīda pa visu mūsu zemi: pa jaunceltnēm, rūpnīcām un fabrikām, pa dzelzceļu un ūdensceļu transporta uzņēmumiem, pa kolhoziem un padomju saimniecībām, pa padomju iestādēm un tirdzniecības organizācijām. Atklāti rīkoties viņi tagad nevarēja. Viņiem nebija šim nolūkam vajadzīgo spēku. Bet cīņu viņi nepārtrauca. Apslēpuši naidu pret Padomju varu un partiju, šie ļaudis nodarbojās ar kaitniecību, izlaupīja valsts un kolhozu mantu, centās graut padomju iekārtas pamatu — sabiedrisko īpašumu. Tas bija visvairāk izplatītais šķiru cīņas veids. Vajadzēja nostiprināt jaunās, sociālistiskās saimniecības formas visās ražošanas un tirdzniecības nozarēs, organizēt valsts un kolhozu īpašuma visstingrāko apsardzību un galīgi likvidēt kapitālistiskos elementus.

Otrajā piecgadē partijai visā apjomā izvirzījās uzdevums pārvarēt kapitālisma paliekas padomju cilvēku apziņā un pārvērst visus mūsu zemes darba cilvēkus par aktīviem un apzinīgiem sociālisma cēlājiem. Partija saprata, ka šis uzdevums ir grūts un tā veikšanai būs vajadzīgs ilgāks laiks. Cilvēku apziņa, kā māca marksisms-ļeņinisms, atpaliek no viņu stāvokļa sabiedriskajā ražošanā. Pirmās piecgades laikā rūpniecībā ieplūda vairāk nekā četri miljoni jaunu strādnieku un kalpotāju. Sie cilvēki nebija izgājuši lielražošanas skolu un bija lielā mērā pakļauti sīkīpašnieciskiem noskaņojumiem. Sevišķi stipri pri-vātīpašnieciski ieradumi bija kolhozniekiem. Pagātnes paliekas cilvēku apziņā izpaudās tā, ka tie nolaidīgi izturējās pret valsts un kolhozu mantu, izlaupīja un bojāja to, centās iedzīvoties un pārkāpa sociālistisko darba disciplīnu. Atpalikušos noskaņojumus padomju cilvēku apziņā visvisādi izmantoja mirstošo šķiru paliekas un naidīgie kapitālistiskā ielenkuma spēki.

Jaunajos sociālisma celtniecības apstākļos sevišķi lielu nozīmi ieguva V. I. Ļeņina norādījumi par stingru sociālistiskā materiālās ieinteresētības principa ievērošanu, par pareizu darba organizāciju un jaunas, sociālistiskas disciplīnas izveidošanu. Par svarīgāko līdzekli zemnieku psiholoģijas pārveidošanai V. I. Ļeņins uzskatīja lauksaimniecības apgādāšanu ar jaunu tehniku, balstoties uz mehanizāciju un elektriFikāciju. Viņš sacīja:

«... sīkā zemkopja pārdarināšanas, visas viņa psiholoģijas un iemaņu pārdarināšanas darbs ir darbs, kam nepie- • ciešamas paaudzes. Atrisināt šo jautājumu attiecībā uz sīko zemkopi, atveseļot, tā teikt, visu viņa psiholoģiju var tikai materiālā bāze, tehnika, traktoru un mašīnu lietošana zemkopībā masu apmēros, elektrifikācija masu apmēros» (Raksti, 32. sēj., 188. lpp.).

Par galveno partijas darbībā kļuva uzdevums organizēt sociālistisko ražošanu un ieaudzināt darbaļaudīs apzinīgu attieksmi pret darbu un sociālistisko īpašumu. Sociālistiskās rekonstrukcijas pabeigšanas uzdevumi prasīja, lai partija pastiprina politisko ietekmi darbaļaužu masās, uzlabo saimnieciskās celtniecības organizatorisko un praktisko vadību un izveido vēl labākas darba metodes.

Partija nostiprināja un attīstīja sociālistisko ražošanu. Tā koncentrēja uzmanību uz tautas saimniecības izšķirošajiem iecirkņiem.

Līdz ar kolhozu iekārtas nostiprināšanos uz laukiem palielinājās partijas atbildība par lauksaimniecības attīstību. Partijai tagad vajadzēja diendienā palīdzēt kolhoziem un kolhozniekiem kolektīvās saimniecības plānveidīgā vadīšanā, izmantojot zinātnes un tehnikas sasniegumus. CK_ stingri pievērsa partijas uzmanību kolhozu nostiprināšanai. Ārkārtīgi svarīga

nozīme šai darbā bija mašīnu un traktoru staciju un padomju saimniecību politiskajām nodalām., ko izveidoja 1933. gada ziemā pēc VK(b)P CK janvāra plēnuma lēmuma. Partijas CK nosūtījā uz MTS politnodaļām 17 tūkstošus un uz padomju saimniecībām 8 tūkstošus pieredzes bagātu partijas darbinieku. Starp MTS politnodaļu priekšniekiem ap 80 procentu bija komunisti, kas bija iestājušies partijā pirms 1920. gada.

Līdz ar politnodaļu noorganizēšanu mašīnu un traktoru stacijas kļuva par centriem, kas realizēja kolhozu politisko, organizatorisko un saimniecisko vadību un novadīja partijas ietekmi plašās kolhoznieku masās.

Politnodaļas saliedēja MTS un kolhozu komunistus. Laikā starp partijas XVI un XVII kongresu lauku komunistu skaits gandrīz divkāršojās un’ sasniedza 790 tūkstošus. Tika pabeigta lauku partijas organizāciju pārkārtošana pēc ražošanas principa. 1933. gada rudenī kolhozos bija 30 tūkstoši partijas šūniņu, 20 tūkstoši kandidātu grupu, 22 tūkstoši partijas un komjaunatnes biedru grupu un 38 tūkstoši atsevišķu komunistu, kas strādāja MTS politnodaļu un partijas rajonu komiteju tiešajā vadībā. Partijas organizācijas kolhozos kļuva par īstajām ražošanas organizētājām kolhozos.

Politnodaļas veica lielu darbu bezpartejiskā kolhozu aktīva politiskajā daudzināšanā un saliedēšanā. Katrā kolhozā tika izveidots stiprs kolhoznieku aktīvistu kodols, kas politnodaļu vadībā gāja pirmajās rindās cīņā par sabiedriskās saimniecības izveidošanu un darba disciplīnas nostiprināšanu.

Politnodaļas realizēja partijas kontroli pār MTS un to apkalpojamo kolhozu darbu un dzīvi, atmaskoja un izskauda kolhozu iekārtas ienaidnieku mahinācijas un gādāja, lai kolhozi un kolhoznieki savlaicīgi un precīzi izpildītu Padomju varas likumus. Kolhozi tika iztīrīti no kulakiem un citiem naidīgiem elementiem, kas bija tajos ielavījušies.

' Galveno uzmanību politnodaļas veltīja kolhozu vadošo kadru izraudzīšanai, sagatavošanai un audzināšanai. Simtiem tūkstošu kolhozu priekšsēdētāju, saimniecības vadītāju, brigadieru, laukkopju, lopkopju uri rēķinvežu tika apmācīti MTS rīkotos kursos. Politnodaļas izraudzīja un izvirzīja vadošā kolhozu darbā vairāk nekā 250 tūkstošus labāko kolhoznieku, tai skaitā ap 30 tūkstošus par kolhozu priekšsēdētājiem. Tās audzināja kolhozniekos apziņu, ka v'ispirmais kolhozu pienākums ir izpildīt savas saistības ar Padomju valsti.

Politnodaļu darbinieki vienmēr atradās pašās kolhoznieku masās, palīdzēja kolhozniekiem atrisināt praktiskus kolhozu celtniecības jautājumus, mācīja viņiem godīgu attieksmi pret darbu un saudzīgu izturēšanos pret kolhozu mantu. Viņi palīdzēja kolhozu vadītājiem pareizi organizēt kolhoznieku darbu.

Ar MTS politnodaļu izveidošanu partija sniedza lielu palīdzību kolhoziem. Tie sāka manāmi nostiprināties. Uzlabojās kolhoznieku darba disciplīna. Pavasara sēja, ražas novākšana un labības sagādes kampaņa 1933. gadā noritēja daudz rosīgāk un organizētāk.

Partija ar neatslābstošu enerģiju realizēja mūsu zemes industrializācijas [eņinisko ģenerāllīniju. Centrālā Komiteja neatlaidīgi centās panākt smagās industrijas plānveidīgu un strauju attīstību, savlaicīgi atklāja trūkumus un pārvarēja atsevišķu rūpniecības nozaru, it sevišķi ogļrūpniecības, kā arī dzelzceļu transporta atpalicību. Reizē ar industrializāciju auga jaunas pilsētas un rūpniecības centri, attīstījās jaunas izrakteņu atradnes un mūsu zemes nomales tika iesaistītas saimnieciskajā dzīvē. Sakarā ar to pieauga prasības pret dzelzceļa transportu. Savukārt transports, kā arī jaunās lielās elektrostacijas un metalurģiskās rūpnīcas bija nepārtraukti jāapgādā ar oglēm un koksu. Tautas saimniecībai ar katru gadu vajadzēja aizvien vairāk un vairāk ogļu.

Pirmās piecgades laikā bija veikts liels darbs, lai apgādātu transportu ar jaunu tehniku un mehanizētu ogļu ieguvi. Tomēr transports un ogļrūpniecība neapmierināja strauji augošās tautas saimniecības prasības. Ogļrūpniecības un transporta neapmierinošā darba galvenie cēloņi bija trūkumi saiņinieciskaja vadībā un materiālās ieinteresētības principa neievērošana, kas radīja nivelēšanu, darbaspēka mainību, jaunās tehnikas lēnu apgūšanu un neapmierinošu izmantošanu. Partijas organizācijas maz ietekmēja transporta un Donbasa šahtu ražošanas darbību.

Centrālā komiteja palīdzēja partijas un saimnieciskajām organizācijām novērst šos trūkumus. Trestu un pārvalžu aparātu sašaurināja un vienkāršoja; lielo vairumu inženieru un tehniķu nosūtīja ražošanas darbā. Nodibināja kārtību ogļraču un dzelzceļnieku darba samaksā: ieviesa tipveida normas, noteica progresīvi premiālo sistēmu nolūkā stimulēt galveno profesiju strādniekus, kas sekmīgi apgūst jauno tehniku.

Lai piešķirtu partijas politiskajam darbam kaujiniecisku rakt sturu un palielinātu partijas organizāciju organizatorisko lomu, partijas CK nodibināja 1933. gada vasarā dzelzceļu transportā politiskās nodaļas, bet Donbasa šahtās — partijas organizatoru institūtu. Politnodaļas transportā un partorgi šahtās operatīvi vadīja partijas un politisko darbu masās, palīdzēja saimnieciskajiem darbiniekiem izpildīt ražošanas plānus un nostiprināt darba disciplīnu, paplašināja strādnieku vidū sociālistisko sacensību par jaunās tehnikas apgūšanu un darba ražīguma celšanu.

Partijas veikto pasākumu rezultātā 1933. gadā ogļu ieguves pieaugums bija 12 miljoni tonnu — pusotras reizes vairāk nekā iepriekšējā gadā.

Politnodaļas, kas bija ārkārtēja organizācijas forma, balstījās uz partijas spēku un autoritāti. Tās tika dibinātas atpaliekošos sociālisma celtniecības iecirkņos, kuriem bija sevišķi svarīga nozīme tautas saimniecībā. Politnodaļas attaisnoja savu uzdevumu. Ar to palīdzību cēlās partijas vadības līmenis lauksaimniecībā un dzelzceļu transportā un partijas organizāciju organizatoriskais darbs ieguva kaujiniecisku, operatīvu raksturu. Tās sniedza lielu palīdzību partijas orgāniem un ar savu pieredzi padarīja bagātākas partijas organizācijas citos sociālisma celtniecības iecirkņos. Palielinājās komunistu avangarda loma ražošanā. Partija panāca strādnieku šķiras, inženiertehnisko darbinieku un kolhozu zemniecības darba aktivitātes jaunu kāpinājumu.

Padomju tautas lielās politiskās un darba rosmes apstākļos

1934. gadā no 26. janvāra līdz 10. februārim notika VK(b)P XVII kongress. Sājā laikā partijā bija 1 874 488 biedri un 935 298 kandidāti.

XVII kongress apsprieda Centrālās Komitejas, Centrālās revīzijas komisijas, CKK—SZI, Kominternes Izpildu Komitejas VK(b)P delegācijas pārskata referātus, otrās piecgades plānu un organizatoriskos jautājumus (partijas un padomju celtniecību). Pārskata referātu par CK darbu nolasīja J. V. Staļins. CK pārskatā bija norādīts uz radikālām pārmaiņām, kas nolikušas PSR Savienībā, realizējot partijas ļeņinisko ģenerālo līniju. Padomju Savienība bija pārveidojusies, nokratīdama no sevis atpalicības un viduslaiku nastu. PSRS no atpalikušas un agrāras zemes bija kļuvusi par attīstītu industrijas un kolhozu lielvalsti.

Sociālisma panākumi pilsētās un laukos bija radījuši principiālas izmaiņas PSRS tautas saimniecības struktūrā. Rūpniecībā sociālistiskais sektors bija sasniedzis 99,5 procentus un kļuvis par nedalīti valdošo. Lauksaimniecībā sociālistiskais sektors, ja ņem vērā graudaugu kultūru sējumu platības, bija sasniedzis 84,5 procentus. No tirdzniecības kapitālistiskie elementi bija izstumti pilnīgi.

Sie fakti pārliecinoši rādīja, ka kapitālistiskā saimniecība PSR Savienībā bija likvidēta. Visās tautas saimniecības sfērās par valdošo bija kļuvusi saimniecības sociālistiskā sistēma visas tautas un kooperativu-kolhozu īpašuma veidā.

PSR Savienībā notika ļoti dziļa kultūras revolūcija. No tumšas, analfabētiskas un nekulturālas zemes, kāda bija pirmsrevolūcijas Krievija, Padomju Savienība kļuva par attīstītas kultūras zemi. Padomju zemi aptvēra plašs augstskolu, vidusskolu un pamatskolu tīkls, kur mācības notika padomju tautību valodās. Tika veikts ļoti liels darbs, lai izveidotu jaunas — padomju inteliģences kadrus. Speciālistu skaits tautas saimniecībā pirmās piecgades laikā bija gandrīz divkāršojies. Kultūras celtniecības milzum plašais vēriens spilgti izpaudās preses, kino, radio, klubu un teātru skaita līdz tam vēl neredzētā pieaugumā.

Kongress veltīja lielu uzmanību idejiski politiskās vadības jautājumiem. Tas aicināja paaugstināt partijas teorētisko līmeni un pastiprināt ideoloģisko darbu visos tās posmos, nenogurstoši propagandēt zinātniskā komunisma idejas, audzināt komunistus un bezpartejisko aktīvu internacionālisma garā, droši kritizēt novirzīšanos no marksisma-ļeņinisma.

Partijas XVII kongress apstiprināja rezolūciju par PSRS tautas saimniecības attīstības otro piecgadu plānu un otrās piecgades galvenos politiskos un saimnieciskos uzdevumus, ko bija izvirzījusi partijas XVII konference.

Kapitālos darbus visā tautas saimniecībā otrajā piecgadē paredzēja veikt 133 miljardu rubļu apjomā, turpretim pirmajā piecgadē to apjoms nedaudz pārsniedza 64 miljardus rubļu. Rūpniecības kopprodukcijas apjomu 1937. gadā paredzēja palielināt apmēram astoņas reizes salīdzinājumā ar tās apjomu 1913. gadā. Kongress uzdeva partijas, padomju, saimnieciskajām un arodbiedrību organizācijām pielikt visas pūles, lai apgūtu jauno tehniku un jaunās ražošanas nozares, lai celtu strādnieku kvalifikāciju un sagatavotu inženiertehniskos kadrus. Lauksaimniecībā galvenais bija uzdevums organizatoriski un ■saimnieciski nostiprināt kolhozus, MTS un padomju saimniecības, galvenajos vilcienos pabeigt zemkopības mehanizāciju un ieviest agrotehniku, palielināt lopu skaitu un celt to produktivitāti. Tika plānoti plaši transporta un sakaru tehniskās rekonstruēšanas darbi. Nosprauda turpmāko zinātnes un kultūras attīstību.

XVII kongress pieņēma īpašu rezolūciju par partijas un padomju celtniecību. Kongress uzdeva pacelt organizatorisko vadību līdz partijas politiskās vadības līmenim. Tika uzsvērts, ka galvenais organizatoriskajā darbā ir cilvēku izraudzīšana un izpildes pārbaude. Lai uzlabotu partijas un valdības lēmumu izpildes kontroli, XVII kongress nolēma pārveidot CKK—SZI, kas bija izpildījusi partijas XII kongresa izvirzītos uzdevumus, par VK(b)P CK Partijas kontroles komisiju un PSRS TKP Padomju kontroles komisiju.

XVII kongress pieņēma partijas statūtus jaunā redakcijā. To ievaddaļā bija īsi definēts, kas ir Komunistiskā partija, kāda ir tās nozīme strādnieku šķiras un visu darbaļaužu cīņā par sociālisma uzvaru un tās vieta proletariāta diktatūras sistēmā. Partijas šūniņas, kas bija skaitliski izaugušas un organizatoriski nostiprinājušās, sāka saukties par partijas pirmorganizācijām. Partijas statūtus papildināja ar īpašu nodaļu par partijas iekšējo demokrātiju un partijas disciplīnu. Tajā bija teikts, ka brīva un lietišķa partijas politikas jautājumu apspriešana ir katra partijas biedra neatņemama tiesība, kas izriet no partijas iekšējās demokrātijās. Tai pašā laikā tika uzsvērts .komunistu un partijas organizāciju vispirmais pienākums: saglabāt partijas vienību un nesaudzīgi izskaust vismazākos frakcionaros cīņas un šķelšanas mēģinājumus.

Partija sagaidīja savu kongresu saliedēta un monolita. Kongresā nebija nekādu opozīcijas grupu. Bijušie opozicionāri Zi-novjevs, Kameņevs, Buharins, Rikovs, Tomskis un citi, ko partija bija idejiski sakāvusi, kongresā teica nožēlošanas pilnas runas un slavēja partijas panākumus. Bet kongresa delegāti neticēja, ka viņi runā no sirds, jo savu kļūdu formālo atzīšanu un formālo piekrišanu partijas ģenerālajai līnijai viņi neapstiprināja ar praktisko darbu, ar cīņu par partijas ļeņinisko ģenerālo līniju.

Sociālisma panākumi izraisīja komunistos un visos darbaļaudīs pamatotu lepnumu par savu zemi un nostiprināja ticību pilnīgai komunisma uzvarai. Kopā ār padomju tautu par tās vēsturiskajām uzvarām priecājās miljoniem darbaļaužu kapitālisma zemēs. Viņu noskaņojumu izteica ārzemju komunistiskās partijas savos apsveikumos kongresam.

Saskaņā ar VK(b)P XVII kongresa lēmumiem partija veica vairākus pasākumus, lai vēl vairāk uzlabotu savu rindu kvalitatīvo sastāvu.

Laikā starp XVI un XVII kongresu partijā bija iestājušies ap 600 tūkstoši jaunu biedru. Sakarā ar šādu masveida iestāšanos partijā tās rindās iekļuva gadījuma rakstura, karjeristiski un tieši naidīgi elementi. Partijā atradās arī daži bijušie opozicionāri, kas izturējās divkosīgi: vārdos bija par partijas līniju, bet darbos kavēja tās realizēšanu. Partijai bija jāatbrīvojas no tādiem cilvēkiem, kuri vājināja tās kaujas spējas. 1933. un 1934. gadā notika masveida tīrīšana. Jaunu biedru un kandidātu uzņemšanu partijā uz laiku pārtrauca. Lai gan tīrīšanas laikā tika pielaistas lielas kļūdas, it sevišķi tādā veidā, ka nepamatoti izslēdza no partijas tā dēvētos «pasīvos», tomēr, kopā ņemot, partijas tīrīšana palīdzēja atbrīvoties no daudziem gadījuma rakstura un karjeristiskiem elementiem. Taču arī pēc tīrīšanas partijā palika divkosīgi un naidīgi elementi, kurus nebija izdevies pilnīgi atmaskot un izolēt.

1934. gada 1. decembrī Ļeņingradā, Smoļnijā, ar revolvera šāvienu tika noziedzīgi nogalināts viens no Komunistiskās partijas un Padomju valsts ievērojamākiem darbiniekiem —

S. M. Kirovs. Nozieguma vielā aizturētais slepkava bija naida un niknuma pilns pret partijas vadošajiem darbiniekiem, kas stingri ieturēja ģenerālo līniju uz sociālisma uzvaru PSR Savienībā; viņš bija ļaunuma piesūcies atkritējs, kas sagājās ar dažiem bijušajiem Zinovjeva antipartejiskās grupas dalībniekiem. Viņš bija partijas biedrs, tam bija partijas biedra karte un, izmantodams to, viņš izdarīja neģēlīgo noziegumu.

S. M. Kirova nogalināšana rādīja, ka partijas biedra karti var izmantot neģēlīgas pretpadomju darbības slēpšanai. Vaja-dzeja pasargāt partiju no svešiem elementiem, lai slēpdams nenoslēptu sociālismam un Padomju valsts interesēm naidīgu darbību un lai tāda vispār nebūtu iespējama.

Pie tādiem pasākumiem vispirms piederēja partijas dokumentu pārbaude un apmaiņa. Jau 1934. gada oktobri bija ierosināts izdarīt partijas dokumentu, to lietvedības, izsniegšanas un glabāšanas pareizības pārbaudi. VK(b)P CK bija zināmi daudzi fakti, kas liecināja par nekārtībām šajā darbā. Komunistu uzskaite, partijas dokumentu lietvedība un glabāšana — ļoti svarīgas sastāvdaļas partijas organizatoriskajā darbā — nereti tika uzskatītas par tīri tehnisku darbu. Tāpēc šis darbs bieži vien atradās tehnisko darbinieku rokās, un partijas rajonu komiteju un apgabalu komiteju vadošie darbinieki to nekontrolēja. Nolaidībai partijas saimniecībā bija nopietnas sekas. Partijas biedru karšu zagšana, viltojumi un izdzēsumi partijas dokumentos ieguva bīstamu raksturu. To darīja ne vien blēži un afēristi, bet arī tiešie padomju iekārtas ienaidnieki, kam bija kaitnieciskī nolūki.

Partijas dokumentu pārbaude un apmaiņa notika 1935. un 1936. gadā. Pārbaude visumā attaisnojās. Partija pamatīgi attīrījās no svešiem un gadījuma rakstura cilvēkiem, nostiprināja savas rindas, palielināja to kaujas spējas. Tika nodibināta kārtība komunistu uzskaitē, partijas dokumentu glabāšanā un izsniegšanā. Partijas organizāciju vadītāji nodibināja ciešāku kontaktu ar partijas biedru masām.

Tomēr, izdarot partijas dokumentu pārbaudi un apmaiņu, . ne vienmēr tika ievērota partijas līnija attiecībā uz tās kadriem. Par to liecināja plašā izslēgšana no partijas. Tāpat kā pēdējās tīrīšanas laikā nepamatoti izslēdza no partijas komunistus, kurus ieskaitīja «pasīvo» kategorijā. Bieži vien par «pasīviem» tika pasludināti sociālismam uzticīgi cilvēki. Šāda veida izkropļojumi nevarēja neietekmēt stāvokli partijā.

Jau partijas dokumentu pārbaudes un apmaiņas gaitā Centrālā Komiteja sāka atklāt šīs kļūdas. Tā uzdeva partijas organizācijām izbeigt komunistu izslēgšanu no partijas veselām masām un no jauna izskatīt visas lietas par tā dēvēto «pasīvo» biedru izslēgšanu. So jautājumu īpaši izskatīja VK(b)P CK jūnija plēnumā 1936. gadā.

Pēc partijas dokumentu pārbaudes un apmaiņas, sākot ar 1936. gada 1. novembri, atjaunoja uzņemšanu partijā. Centrālā Komiteja atgādināja partijas organizācijām, ka, uzņemot partijā, jāpieiet katram individuāli, jāizrauga tās rindām «paliesi^1 apzinīgi, patiesi strādnieku šķiras lietai uzticīgi mūsu zemes labākie cilvēki, vispirms no strādniekiem, kā arī no zemniekiem un darba inteliģences, kuri pārbaudīti dažādos sektoros cīņā par sociālismu».

Apbruņodamās idejiski un nostiprinādamās organizatoriski,.

partija sekmīgi realizēja savu vadošo lomu sociālisma celtniecībā, veda padomju tautu uz otrās piecgades izpildi pirms termiņa un sociālistiskās sabiedrības uzcelšanu PSR Savienībā.

3. Otras piecgades plana izpildīšana pirms termiņa. Sociālismā uzvara PSR Savienībā. Jaunā padomju Konstitūcija

Partijas un tautas cīņa par otrās piecgades izpildīšanu pirms termiņa vainagojās ar jaunām darba uzvarām.

Pārvarēdama grūtības, partija sekmīgi atrisināja jauno uzņēmumu un jaunās tehnikas apgūšanas problēmu. Panākumi vispirms bija redzami melnajā metalurģijā. 1934. gadā čuguna ražošana sasniedza 10,4 miljonus tonnu, tērauda — 9,7 miljonus tonnu, velmējumu ražošana — 7 miljonus tonnu. Čuguna un tērauda ražošana salīdzinājumā ar 1913. gadu palielinājās gandrīz divarpus reizes.

Līdz ar kolhozu iekārtas uzvaru straujāk attīstījās lauksaimniecība. 1934. gada beigās kolhozi, kas apvienoja ap 75 procenti zemnieku saimniecību un 90 procentu sējumu platības, kļuva par stingru, neuzvaramu spēku. Palielinājās graudaugu un tehnisko kultūru ražošana. Organizētāk sāka noritēt labības sagādes un iepirkumi. Valsts šajā gadā saņēma no lauksaimniecības pietiekami daudz labības un citu produktu, lai pilnīgi nodrošinātu iedzīvotāju apgādi bez kartīšu sistēmas, kas bija ievesta pirmās piecgades sākumā.

1934. gadā VK(b)P CK novembra plēnums pieņēma lēmumu par kartīšu sistēmas atcelšanu maizei un citiem produktiem. Centralizēto sadali visur sāka nomainīt plaša padomju tirdzniecība. Tas ievērojami uzlaboja visu mūsu zemes saimniecisko dzīvi, tālāk nostiprināja strādnieku šķiras un zemniecības savienību, nodrošināja jaunus sociālisma celtniecības panākumus.

Kolhozu iekārtas nostiprināšanās deva iespēju partijai pārveidot MTS politnodaļas par parastiem partijas orgāniem, apvienojot tās ar partijas rajonu komitejām. MTS politnodaļas godam bija veikušas savus uzdevumus, un tagad, kad kolektivizēto lauku vadīšana kļuva aizvien sarežģītāka, bija jāpaplašina un jānostiprina parastie partijas un padomju orgāni, kas spētu aptvert visu — politisko, administratīvo, saimniecisko, kultūras, sadzīves utt. darbu kolektivizētajos laukos. Sis partijas pasākums vēlreiz liecināja par tās organizatoriskās vadības elastību.

Otrā piecgadu plāna izpildes gaitā aizvien vairāk un vairāk palielinājās tehnikas daudzums tautas saimniecībā. Tikai otrās piecgades pirmajos divos gados vien rūpniecība, transports un lauksaimniecība saņēma gandrīz tikpat daudz darbgaldu, mašīnu un citas tehniskās iekārtas kā visā pirmajā piecgadē. Tādējādi tika nodrošināta partijas galvenā saimnieciskā uzdevuma veikšana — tautas saimniecības tehniskās rekonstrukcijas pabeigšana. Reizē ar to bija jābaidās, ka kadri, kas spēj prasmīgi izmantot jauno tehniku, var nepaspēt pieaugt atbilstoši tās attīstībai. Radās neatbilstība starp tehnikas pieaugumu un tās apgūšanu.

Bija vajadzīga vēl neatlaidīgāka cīņa par jaunās tehnikas apgūšanu. Tas bija mūsu zemes sociālistiskās ekonomikas attīstības galvenais posms tajos gados. No jaunās tehnikas apgūšanas bija atkarīga Padomju Savienības ražošanas spēku tālākā attīstība. Kadri, kas spējīgi apgūt tehniku un to pilnīgi izmantot, kļuva par izšķirošo problēmu. Partija izvirzīja lozungu «Kadri izšķir visu!». Sis lozungs bija dabisks papildinājums lozungam: «Tehnika rekonstrukcijas posmā izšķir visu!», ko izvirzīja partija rekonstrukcijas posma sākumā, kad mūsu zemei vispirms bija vajadzīga tehnika. Tagad, kad šī problēma bija atrisināta, galveno uzmanību vajadzēja pievērst kadriem, kas spēj apgūt jauno tehniku. Turklāt runa bija nevis par desmitiem un simtiem tūkstošiem, bet gan par miljoniem cilvēku, kas būtu spējīgi darbināt un pilnīgi izmantot jauno tehniku rūpniecībā, transportā, lauksaimniecībā, armijā — visur, kur vien tā ir.

Izvirzot lozungu «Kadri izšķir visu!», partija redzēja, ka jaunās tehnikas apgūšanas process praksē jau notiek. Rūpniecībā, transportā, lauksaimniecībā un citās tautas saimniecības nozarēs sākās pirmrindnieku kustība par novecojušo tehnisko normu revidēšanu.

Novecojušo normu revidēšana vispirms sākās tādās rūpniecības nozarēs kā akmeņogļu un metalurģiskā rūpniecība. Partija vienmēr veltīja sevišķu uzmanību šīm svarīgajām tautas saimniecības nozarēm. Un tas nebija veltīgi. Radās daudz strādnieku un inženiertehnisko darbinieku, kas pārsniedza vecās tehniskās normas un uzrādīja augstāku darba ražīgumu. 1934. gadā Padomju valdība apbalvoja ar Ļeņina ordeni šahtas Nr'. 1 (Gorlovkas) atšķaidītāju Ņikitu Izotovu par labāko trieciendarba paraugu ogļu ieguvē. Viņa piemēram sekoja daudzi ogļrači.

Visā mūsu zemē sākās rūpnieciskās ražošanas trieciennieku kustība. 1933. gada beigās rūpniecībā un transportā bija ap pieci miljoni trieciennieku. Jaunās celtniecības patosu, kas bija pirmās piecgades raksturīgā iezīme, tagad papildināja jaunās tehnikas apgūšanas patoss un cīņa par augstu darba ražīgumu.

1935. gadā pirmrindas strādnieku kustība par jaunās tehnikas apgūšanu un par veco tehnisko normu revidēšanu tika nosaukta par stahanoviešu kustību — pēc atšķaidītāja A. Staha-nova, kas maiņā atskaldīja 102 tonnas ogļu, 14 reizes pārsniegdams parasto normu. Ražošanas novatori radās visās tautas saimniecības nozarēs. Partija atbalstīja Stahanova un visu rūpnieciskās un lauksaimnieciskās ražošanas novatoru ierosmi.

Tā deva šai pirmrindas strādnieku kustībai augstu politisko vērtējumu un vadīja to.

Novatoru kustība par augstu darba ražīgumu bija jauns posms masu sociālistiskajā sacensībā. Atšķirībā no iepriekšējiem gadiem tā tagad balstījās uz jaunu, pirmklasīgu tehniku un uz kadriem, kas bija to apguvuši. Sī kustība bija rezultāts, ko bija devusi strādnieku šķiras tehniskās kultūras līmeņa celšanās piecgadēs. Tā bija cieši saistīta ar sociālistisko ražošanas attiecību nostiprināšanos visās tautas saimniecības nozarēs, ar radikālu pārmaiņu cilvēku uzskatos par darbu, ar sociālistisku attieksmi pret darbu.

Visas mūsu zemes strādnieku šķiras mobilizēšanā cīņai par augstu darba ražīgumu liela nozīme bija Vissavienības rūpniecības un transporta pirmrindnieku un pirmrindnieču apspriedei, ko sasauca 1935. gada novembrī. Apspriedē piedalījās ap trīstūkstoš cilvēku. Apspriedes dalībnieki pastāstīja par savu pieredzi jaunās tehnikas izmantošanā un augstu tehnisko normu izpildīšanā. Te izpaudās jaunās rakstura iezīmes, kādas piemīt padomju cilvēkam, kas visas sabiedrības interesēs cenšas padarīt savus personīgos sasniegumus par vispārības ieguvumu.

Apspriede atzina, ka pirmrindnieku masveida kustība par labāku tehnikas izmantošanu un labāku darba organizāciju neaprobežojas ar parastu darba ražīguma celšanu, kas vienmēr nepieciešama ražošanas attīstībai. Kā to definēja J. V. Staļins, kas runāja šajā apspriedē, šī kustība pavēra «to ceļu, kuru ejot vienīgi iespējams sasniegt tos augstos darba ražīguma rādītājus, kas nepieciešami, lai pārietu no sociālisma uz komunismu un iznīcinātu pretstatu starp garīgo darbu un fizisko darbu» («Ļ e ņ i n i s m a jautājumi», LVI, 1954., 560.—561. lpp.j.

Partija un tauta vienmēr ir balstījusies un balstās uz V. I. Ļeņina norādījumu, ka «komunisms ir brīvprātīgu, apzinīgu, apvienotu, progresīvo tehniku izmantojošu strādnieku augstāks darba ražīgums, salīdzinot ar kapitālistisko» (R a k-s t i, 29. sēj., 382. lpp.).

Ražošanas novatoru kustība nebija parasta kustība. Tā atspoguļoja sociālisma laikmeta sākšanos PSR Savienībā. Tā nozīmēja jaunu darba organizāciju: pareizu darba dalīšanu ražošanā, kvalificētu strādnieku atbrīvošanu no mazsvarīgiem priekšdarbiem, labāku darba vietas organizāciju un darba ražīguma celšanu. Tika ieviestas jaunas izstrādes normas, kas vairākos gadījumos pārsniedza darba ražīgumu attīstītajās kapitālistiskajās zemēs. Tika radīti apstākļi, lai strauji palielinātos patēriņa priekšmetu ražošana un tie kļūtu lētāki. Ievērojami palielinājās strādnieku un kalpotāju darba alga. Cēlās strādnieku šķiras tehniskās kultūras līmenis.

Vadot ražošanas novatoru kustību, partija centās padarīt to masveidīgu. Partijas organizācijas droši uztvēra katru ierosmi jaunās tehnikas apgūšanā, novecojušo, zemo normu nomainīts

šanā ar augstām normām un padarīja to par vispārības ieguvumu. Partijas organizāciju vadībā sasauca ražošanas tehniskās konferences, lai apspriestu progresīvās darba metodes; organizēja rūpnīcu sasaukšanos, lai apmainītos darba pieredzē; nodibināja pirmrindnieku šefību pār atpaliekošiem, veco strādnieku šefību pār jaunajiem; izveidoja pirmrindnieku pieredzes apmaiņas skolas. Vadošā loma tehnisko zināšanu apgūšanā bija komunistiem. Viņi nepārtraukti cēla savas tehniskās izglītības līmeni neklātienes un vakara kursos, skolās, tehnikumos un augstākajās mācību iestādēs. Partijas organizāciju uzmanības centrā bija uzdevums celt strādnieku šķiras tehniskās kultūras līmeni, jo tikai uz tā pamata varēja nostiprināties un attīstīties ražošanas pirmrindnieku kustība.

Ikviena jauna, progresīva kustība lauž sev ceļu cīņā pret veco. Tā tas bija arī ar ražošanas novatoru masveida kustību. Atsevišķi strādnieki baidījās, ka augstās izstrādes normas pazeminās izcenojumus un samazinās izpeļņu. Daļa inženiertehnisko darbinieku, kuru apziņā valdīja vecie priekšstati par tehniskajām normām, nebija spējīgi atbalstīt šo kustību un to pareizi organizēt. Veco speciālistu vidū bija arī naidīgi noskaņoti cilvēki, kas mēģināja izjaukt ražošanas novatoru kustību. Visu šo šķēršļu pārvarēšana bija vispirms komunistu — visa jaunā un progresīvā nesēju pienākums. Un viņi sekmīgi veica savu uzdevumu.

Lielu atbalstu ražošanas novatoru masveida kustībai sniedza VK(b)P CK 1935. gada decembra plēnums, kas apsprieda rūpniecības un transporta darba stāvokli sakarā ar stahanoviešu kustības attīstību. Partijas CK plēnumā piedalījās ap trīstūkstoš saimniecisko un partijas darbinieku, inženieru un pirmrindas strādnieku. CK plēnums uzdeva drošāk un enerģiskāk revidēt novecojušās izstrādes normas un nomainīt tās ar jaunām normām, balstoties uz pirmrindnieku pieredzi. Sevišķa uzmanība tika veltīta visu strādnieku un strādnieču tehnisko zināšanu palielināšanai.

Novatoru kustības rezultātā darba ražīgums rūpniecībā otrās piecgades laikā pieauga par 82 procentiem plānā paredzēto 63 procentu vietā. Rūpniecības produkcijas pieaugumu šajā laikā nodrošināja galvenokārt tas, ka, izmantojot ražošanā jauno tehniku, cēlās darba ražīgums.

Uzskatīdama rūpniecību par sociālistiskās tautas saimniecības pamatu, partija veltīja neatslābstošu uzmanību arī lauksaimnieciskajai ražošanai. Sociālistiskās zemkopības attīstībā bija savas grūtības. Kolhozi bija izveidojušies no sīkām individuālām zemnieku saimniecībām, un kolhoznieku darbā izpaudās paradumi, kas bija izveidojušies individuālajā saimniecībā. Bet kolhoziem vajadzēja un tie varēja dot nesalīdzināmi vairāk produkcijas nekā individuālā zemnieku saimniecība. Sai jautājuma pusei tad arī partijas organizācijas pievērsa uzmanību.

Uz laukiem sākās cīņa par labāku zemes apstrādāšanu, par graudaugu un tehnisko kultūru ražības celšanu, par lopkopības , atpalicības likvidēšanu. Radās plaši kadri, kas labi pārzināja lauksaimnieciskās ražošanas tehniku.

Liela nozīme kolhozu iekārtas nostiprināšanā bija 1935. gada februārī notikušajam II Vissavienības kolhoznieku trieciennieku kongresam, kas pieņēma jaunus lauksaimniecības arteļa statūtus. Statūtus pieņēma tādā laikā, kad jau bija uzkrāta zināma pieredze lauksaimnieciskās lielražošanas vadīšanā. Jaunajos statūtos šī pieredzē bija apkopota. Tajos bija formulētas pamattēzēs, kas noteica lauksaimniecības arteļa iekšējo dzīvi un darbību kolhozu iekārtas pilnīgās uzvaras apstākļos. Jaunajiem statūtiem bija jāsekmē kolhozu tālākā organizatoriskā un saimnieciskā nostiprināšanās.

Saskaņā ar statūtiem kolhozu apstrādājamās zemes platības tika nodotas tiem mūžīgā lietošanā; tas radīja stingrus pamatus kolhozu attīstībai un nostiprināšanai. Statūtos bija norādīts, kā pareizi jāvada sabiedriskā lielsaimniecība. Statūti precīzi noteica, cik liela var būt personīgā saimniecība, lai tās apmēri atbilstu sabiedriskās ražošanas interesēm un apmierinātu kolhoznieka un viņa ģimenes personīgās vajadzības. Jaunajos statūtos bija paredzēts plašāk attīstīt kolhozu demokrātiju un paplašinātas kolhoznieku tiesības, kas sekmēja viņu iniciatīvas un darba aktivitātes pieaugumu.

Kolhozu statūtu realizēšana pozitīvi ietekmēja lauksaimniecisko ražošanu, darba disciplīnas nostiprināšanu un darba ražīguma celšanu. Taču tas prasīja lielus partijas un tautas pūliņus. Partija veica intensīvu darbu, lai stingri nostiprinātu kolhozus organizatoriski un saimnieciski un panāktu lauksaimnieciskās ražošanas nepārtrauktu augšanu.

CK plēnumos laikā no 1935. līdz 1937. gadam sistemātiski izskatīja jautājumus par sējas un ražas novākšanas priekšdarbiem un par pašu sēju un ražas novākšanu, par palīdzību vājiem kolhoziem, par labības valsts sagādēm un iepirkumiem. Sie paši jautājumi visu laiku atradās partijas apgabalu komiteju un rajonu komiteju, kā arī kolhozu partijas organizāciju uzmanības centrā.

Partijas lauku rajonu komitejas šajos gados daudz darīja, lai pareizi organizētu kolhozos darbu un tā samaksu, nostiprinātu darba disciplīnu, izraudzītu kolhozu vadošos kadrus, izvietotu komunistus ražošanas izšķirošajos iecirkņos kolhozos, palielinātu un nostiprinātu partijas organizācijas kolhozos un organizētu atsevišķos komunistus, kas atradās dažādos kolhozos. Katrs jauns solis šai virzienā bija vērtīgs ieguvums partijas organizāciju darbā. Partijas darbs kolhozu vadīšanā arvien vairāk uzlabojās.

Kolhozu komunisti, piemērodami praksē jaunos lauksaimniecības arteļa statūtus, nostiprināja kolhozu sabiedrisko saimniecību, kāpināja ražošanu kolhozos. Viņi audzināja zemniekos kolhozniekos jaunu, sociālistisku attieksmi pret darbu.

Nostiprinot kolhozus, partija radīja arī apstākļus, lai iesaistītu tajos jaunus zemniecības slāņus. Statūtu pieņemšanas laikā ārpus kolhoziem vēl atradās ap četri miljoni zemnieku saimniecību, bet otrās piecgades beigās — ap pusotra miljona.

Strādnieku šķira, kolhozu zemniecība un inteliģence intensīvi strādāja, pildot otrās piecgades plānu, it sevišķi pēdējos gados. Ar pašaizliedzīgu darbu padomju tauta panāca, ka otrā piecgade, tāpat kā pirmā, tika izpildīta pirms termiņa, līdz 1937. gada 1. aprīlim — 4 gados un 3 mēnešos.

1937. gadā lielrūpniecības kopprodukcija bija palielinājusies vairāk nekā divas reizes salīdzinājumā ar 1932. gadu un astoņas reizes salīdzinājumā ar 1913. gadu.

Lielrūpniecības un it sevišķi mašīnbūvniecības pieaugums pozitīvi ietekmēja visu tautas saimniecības nozaru apgādi ar jaunu tehniku. 1937. gadā vairāk nekā 80 procentus visas rūpniecības produkcijas deva uzņēmumi, kas bija uzcelti vai pilnīgi rekonstruēti pirmās un otrās piecgades laikā. Lieli panākumi tika gūti lauksaimniecības mehanizācijā. 1937. gadā lauksaimniecībā bija nodarbināli 456 tūkstoši traktoru, ap 129 tūkstoši kombainu un 146 tūkstoši smago automašīnu. Tautas saimniecības tehnisko rekonstrukciju varēja uzskatīt par pabeigtu.

Tika sekmīgi veikti otrās piecgades uzdevumi arī lauksaimniecībā. Bija pabeigta lauksaimniecības kolektivizācija. Kolhozi apvienoja 18,5 miljonus zemnieku saimniecību, 93 procentus no to kopējā skaita. Kolhozu graudaugu kultūru sējumi sasniedza vairāk nekā 99 procentus no visiem zemnieku graudaugu kultūru sējumiem.

1937. gads bija sevišķi labvēlīgs graudaugu kultūru un tehnisko kultūru ražai: šajā gadā labību un tehniskās kultūras ievāca vairāk nekā jebkurā iepriekšējā gadā.

Taču lopkopība tika atjaunota vēl gausi. Lai atjaunotu lopkopību, kas bija stipri cietusi, pārejot no individuālās saimniecības uz kolhoziem, vajadzēja krasi palielināt graudu ražošanu mūsu zemē, stipri paplašināt lopbarības bāzi un materiāli ieinteresēt kolhozniekus šās saimniecības nozares kāpināšanā.

Liels otrās piecgades sasniegums bija kadru problēmas atrisināšana galvenajos vilcienos. Tautas saimniecībai nepieciešamo speciālistu izlaidums ar augstāko un vidējo speciālo izglītību palielinājās vairāk nekā divas reizes salīdzinājumā ar pirmo piecgadi.

Otrās piecgades laikā ievērojami uzlabojās tautas materiālais stāvoklis un cēlās tās kultūras līmenis. PSRS nacionālais ienākums palielinājās vairāk nekā divas reizes, bet strādnieku un kalpotāju darba algas fonds — divarpus reizes, pieaugot strādnieku un kalpotāju skaitam par 18 procentiem. Kolhozu naudas ienākumi palielinājās vairāk nekā trīs reizes.

Tālu pavirzījās uz priekšu kultūras revolūcija PSR Savienībā. Skolēnu skaits pamatskolās un vidusskolās otrās piecgades laikā palielinājās vairāk nekā par 8 miljoniem. 1937. gadā augstākajās .mācību iestādēs mācījās vairāk nekā 500 tūkstoši studentu. 1937. gada sākumā padomju inteliģences rindās bija ap 10 miljonu cilvēku.

Otrā piecgade iezīmējās ar lieliem sasniegumiem ļeņiniskās nacionālās politikas realizēšanā. Nacionālajās republikās sākās plaša rūpniecības uzņēmumu celtniecība. Izauga plaši inženiertehnisko darbinieku kadri no vietējo iedzīvotāju vidus.

Tādus rezultātus deva sociālisma uzvara PSR Savienībā un sociālistisko ražošanas attiecību nostiprināšanās visās tautas ■saimniecības nozarēs. Bija veikts sociālistiskās revolūcijas grūtākais uzdevums — radita jauna, sociālistiska ekonomika.

Sociālisma uzcelšana PSR Savienībā tika veikta pēc V. I. Ļeņina norādītā plāna. Komunistiskā partija bija galvenais, vadošais spēks sociālisma celtniecībā. Galveno smagumu cīņā par sociālisma uzvaru uz saviem pleciem iznesa plašie partijas republiku, apgabalu, rajonu organizāciju un pirmorganizāciju kadri. Strādnieku šķira, darba zemniecības masas un padomju inteliģence vienprātīgi atbalstīja partijas politiku un ar savu varonīgo darbu nodrošināja sociālisma uzvaru.

Dziļās pārmaiņas Padomju Savienības dzīvē, izšķirošie sociālisma panākumi mūsu zemes ekonomikā un tās sabiedriskajā iekārtā tika likumdošanas ceļā nostiprināti jaunajā padomju Konstitūcijā. Konstitūcijas projekta apspriešanā, kas ilga piecarpus mēnešus, padomju pilsoņi piedalījās ļoti aktīvi.

1936. gada novembrī notika Vissavienības VIII Ārkārtējais padomju kongress, kas tika sasaukts jaunās PSRS Konstitūcijas pieņemšanai. Referātu «Par PSR Savienības Konstitūcijas projektu» nolasīja J. V. Staļins. Viņš spilgti attēloja pārmaiņas, kas notikušas mūsu zemē laikā no 1924. līdz 1936. gadam.

Bija uzvarējusi sociālistiskā sistēma. Ražošanas līdzekļu sabiedriskais īpašums bija nostiprinājies visās tautas saimniecības nozarēs kā jaunās, sociālistiskās iekārtas nesatricināms pamats. PSR Savienībā uz visiem laikiem bija izzudušas tādas slimīgas un tautai mokpilnas parādības kā krizes, nabadzība un bezdarbs. Bija radīti apstākļi visu sabiedrības locekļu turīgai un kulturālai dzīvei.

Bija mainījies iedzīvotāju šķiriskais sastāvs. Visas eksplua-tatoru šķiras bija likvidētas. PSR Savienībā bija palikusi strādnieku šķira, zemnieku šķira un inteliģence. Bet cīņā par sociālismu arī tās bija radikāli mainījušās.

Padomju zemes strādnieku šķira, iznīcinājusi kapitālismu un pārvērtusi ražošanas līdzekļus par sabiedrisku sociālistisku īpašumu, vairs nebija proletariāts šā vārda īstajā, vecajā nozīmē. PSRS proletariāts bija pārvērties strādnieku šķirā, kas atbrīvota no jebkādas ekspluatācijas, ieņem vadošu stāvokli sabiedrībā un virza tās attīstību uz priekšu, uz komunismu. Tā ir pilnīgi jauna strādnieku šķira, kādu vēl nav pazinusi cilvēces vēsture.

Ari zemnieku šķira vairs nebija sīkražotāju šķira, kas saistīta pie savas zemes gabaliņa un ko ekspluatē muižnieki, kulaki, tirgotāji un augļotāji. Līdz ar kolhozu iekārtas uzvaru zemniecība bija atbrīvojusies no jebkādas ekspluatācijas. Zemnieka darbs bija kļuvis kolektīvs darbs, kas balstās uz sabiedrisko īpašumu. PSR Savienībā bija izveidojusies pilnīgi jauna zemniecība, kādu arī vēl nav pazinusi cilvēces vēsture.

Bija izmainījusies arī PSRS inteliģence. Tā bija jauna, sociālistiska inteliģence, kas kalpo tautai un ir brīva no jebkādas ekspluatācijas. Savā vairākumā tā nākusi no strādnieku un zemnieku vidus. Tās intereses sāka sakrist ar strādnieku šķiras un kolhozu zemniecības interesēm, kopā ar tām tā cēla sociālismu. Arī tādu inteliģenci vēl nav pazinusi cilvēces vēsture.

Sociālisma celtniecības gados pašos pamatos bija izmainījies visu Padomju Savienībā dzīvojošo tautu raksturs. Tās bija pilnīgi izveidojušās par sociālistiskām nācijām. To agrākās savstarpējās neuzticības vietā stājusies savstarpēja draudzība. Izveidojusies to brālīga sadarbība vienotas savienotas sociālistiskās valsts sistēmā.

Ar padomju iekārtas palīdzību vairākas tautas — kazahi, kir-gīzi, turkmēņi, tadžiki, Ziemeļu, Dagestānas un citas tautas pārgāja uz sociālismu, apejot mokpilno kapitālisma stadiju.

Jaunā padomju Konstitūcija likumdošanas ceļā nostiprināja sociālisma uzvaru PSR Savienībā; tajā ierakstīts, ka saimniecības sociālistiskā sistēma un ražošanas līdzekļu sociālistiskais īpa-. šums ir Padomju Savienības ekonomiskais pamats.

Ar jauno Konstitūciju tika noteikti ļoti lieli uzlabojumi valsts iekārtā, lai vispusīgi attīstītu padomju demokrātismu un īstu internacionālismu Padomju Savienības tautu attiecībās. Tā likvidēja visas ierobežojumu paliekas padomju vēlēšanās, daudzpakāpju vēlēšanas nomainot ar tiešām vēlēšanām. Tika noteiktas visu darbaļaužu deputātu padomju vispārējas, tiešas un vienlīdzīgas vēlēšanas, aizklāti balsojot. Visi Padomju zemes pilsoņi ieguva vienlīdzīgas tiesības vēlēt un tikt ievēlētiem padomēs.

Jaunā Konstitūcija likumdošanas ceļā nostiprināja visiem PSRS pilsoņiem tiesības uz darbu, uz atpūtu, uz izglītību, uz materiālu nodrošinājumu vecumā, kā arī slimības un darba spēju zaudējuma gadījumā.

Piešķirot visiem pilsoņiem tiesības, par kurām gadu simteņiem cīnījusies cilvēce, Konstitūcija uzlika pilsoņiem lielus pienākumus: stingri ievērot Padomju valsts likumus, būt disciplinētiem darbā, godīgi veikt savu sabiedrisko pienākumu, cienīt sociālistiskās sadzīves noteikumus, sargāt un stiprināt sabiedrisko sociālistisko īpašumu, apzinīgi pildīt savu goda pienākumu — karadienestu Padomju valsts Bruņotajos Spēkos, pašaizliedzīgi aizstāvēt sociālistisko Tēviju. Konstitūcijā bija teikts: «Tēvijas aizsardzība ir katra PSRS pilsoņa svēts pienākums».

Padomju Savienības pilsoņu tiesībās un pienākumos iemiesoti visas tautas sociālistiskā demokrātismā principi.

Padomju sabiedriskās un valsts iekārtas tālāka demokratizācija paplašināja un nostiprināja strādnieku šķiras diktatūras sociālo bāzi.

Jaunajā PSRS Konstitūcijā izpaužas augstākā tipa demokrātisms — sociālistiskais demokrātisms.

PSRS Konstitūcijā uzsvērts Komunistiskās partijas vadošais stāvoklis padomju sabiedrībā. Konstitūcijā rakstīts:

«...visaktīvākie un apzinīgākie pilsoņi no strādnieku šķiras un citām darbaļaužu aprindām apvienojas Vissavienības Komunistiskajā (boļševiku) partijā, kura ir darbaļaužu priekšpulks viņu cīņā par sociālistiskās iekārtas nostiprināšanu un attīstību un ir visu darbaļaužu organizāciju, tiklab sabiedrisko, kā valsts, vadošais kodols.»

Uzvarējušā sociālisma zemes Konstitūcija ir visdemokrātiskākā no visām konstitūcijām, kādas jebkad bijušas pasaulē.

Jaunā padomju Konstitūcija bija spēcīgs atbalsts visiem, kas cīnās par demokrātiju kapitālistiskajās zemēs un it īpaši zemēs, kur bija fašistisks režīms. Sājā apstāklī izpaudās tās milzīgā starptautiskā nozime.

Jaunās Konstitūcijas pieņemšana atspoguļo to pasaulvēs-turisko faktu, ka PSR Savienībā sācies jauns attīstības posms, kad tiek pabeigta sociālistiskās sabiedrības celtniecība un notiek pakāpeniska pāreja uz komunismu.

ISI SECINĀJUMI

Laika posmu no 1933. līdz 1937. gadam Padomju zemes iekšējā dzīvē raksturo visu tautas saimniecības nozaru sociālistiskās rekonstrukcijas pabeigšana un sociālistiskās sabiedrības uzcelšana galvenajos vilcienos. Sociālisma uzvara PSR Savienībā bija pēc Oktobra sociālistiskās revolūcijas otrs lielākais vēsturiskais notikums. Ar sociālisma uzcelšanu PSR Savienībā bija izpildīti dižā Ļeņina novēlējumi, to nodrošināja Komunistiskās partijas organizējošā un virzošā darbība, partijas gudrā vadība, strādnieku, zemnieku un inteliģences varonīgais darbs un viņu vienprātīgais atbalsts partijas politikai.

Līdz ar otrās piecgades izpildi Padomju Savienība pārvērtās par varenu sociālistisku industrijas un kolhozu lielvalsti, kas nodrošina savu saimniecību un aizsardzības vajadzības ar visu nepieciešamo apbruņojumu un iekārtu. Bija pabeigta lauksaimniecības kolektivizācija.

Cīņa par tautas saimniecības sociālistiskās rekonstrukcijas pabeigšanu prasīja, lai partija ievērojami pastiprinātu politisko darbu masās un uzlabotu organizatorisko darbu. Partijas uzmanība bija pievērsta sociālistiskās rekonstrukcijas svarīgākajiem uzdevumiem: apgūt jaunos uzņēmumus un jauno tehniku rūpniecībā; organizatoriski un saimnieciski nostiprināt kolhozus; radīt plašus ražošanas tehniskās inteliģences kadrus pilsētai un laukiem.

Sakarā ar sociālistisko ražošanas attiecību uzvaru mūsu zemes ekonomikā izmainījās padomju sabiedrības šķiriskā struktūra. Visas ekspluatatoru šķiras bija likvidētas. Palika divas draudzīgas šķiras — strādnieku šķira un zemniecība — un ar tām cieši saistītā darba inteliģence. Nostiprinājās PSRS sociālistisko nāciju draudzība un brālīgā sadarbība. Izveidojās tautas morālā un politiskā vienība. Sājos apstākļos pēc partijas iniciatīvas padomju tauta pieņēma jaunu PSRS Konstitūciju — visdemokrātiskāko konstitūciju pasaulē, — un tā atspoguļoja pārmaiņas mūsu zemes ekonomiskajā un politiskajā dzīvē.

Līdz ar sociālisma uzvaru bija iznicināta iespēja cilvēkam ekspluatēt cilvēku un radikāli uzlabojās darbaļaužu materiālais stāvoklis. Sociālistiskās sistēmas nostiprināšanās mūsu zemes ekonomikā radīja apstākļus, lai varētu nepārtraukti un strauji augt sabiedriskā ražošana, balstoties uz augstāko tehniku, palielināties sabiedriskā bagātība un sistemātiski celties darbaļaužu labklājība.

Tautas saimniecības sociālistiskās rekonstrukcijas pabeigšana PSR Savienībā norisēja satraukuma pilnā starptautiskā-situācijā. Fašisma nākšana pie varas Vācijā, vācu fašisma agresīvās darbības attīstīšanās Eiropā un japāņu imperiālisma agresijas paplašināšanās Tālajos Austrumos pastiprināja pret PSRS iespējamā kara draudus. Tāpēc partija un tauta nodarbojās ne vien ar mierīgo sociālistisko celtniecību, bet arī gatavojās aizsardzībai.

Sociālisma uzcelšana PSR Savienībā tādos apstākļos, kad pastāvēja naidīgais kapitālistiskais ielenkums un pastāvīgi draudēja uzbrukums no ārienes, bija vēl neredzēts pasaulvēsturisks varoņdarbs, ko veica padomju tauta Komunistiskās partijas vadībā.

XIV NODAĻA PARTIJA CĪŅĀ PAR SOCIĀLISTISKĀS SABIEDRĪBAS NOSTIPRINĀŠANU UN ATTĪSTĪBU. VALSTS AIZSARDZĪBAS PASTIPRINĀŠANA (1937. g. — 1941. g. jūnijs)

1. PSRS cīņa par mieru un tautu drošību, pieaugot fašistiskajai agresijai 1937. un 1938. gadā

1929.—1933. g. ekonomiskās krizes sekas vēl nebija likvidētas, kad 1937. gada rudenī kapitālistiskajā pasaulē izcēlās jauna krize. Amerikas Savienotajās Valstīs rūpniecības produkcija 1938. gadā bija 72 procenti no 1929. gada rūpniecības produkcijas, Francijā — 70 procentu. Viena no 1937. gada krizes īpatnībām bija tāda, ka agresīvās valstis — Japāna, Vācija un Itālija, kas savu ekonomiku bija pārkārtojušas atbilstoši militārām vajadzībām, krizi nepieredzēja. Japānā rūpniecības produkcijas ražošana 1938. gadā sasniedza 185 procentus un Vācijā — 121 procentu no 1929. gada rūpniecības produkcijas. Rūpniecības uzplaukums šajās zemēs bija saistīts ar gatavošanos karami, un reizē ar to tika sevišķi nežēlīgi ekspluatēti strādnieki un iegrūstas galīgā nabadzībā darbaļaužu šķiras, kurām lika atņemtas itin visas demokrātiskās tiesības. Vācijas un Itālijas fašisti kopā ar Japānā valdošo militāristu kliķi, baidoties no krizes nenovēršamās izplatīšanās arī savā zemē, forsēja kara gatavošanu.

Arvien vairāk saasinājās cīņa starp galvenajām kapitālistiskajām zemēm par preču pārdošanas tirgiem un izejvielu avotiem. Ekonomiskās attīstības nevienmērība pastiprināja agresīvo valstu centienus varmācīgi, ar karu pārdalīt pasauli. Japāņu imperiālisti, nostiprinājušies Ķīnas ziemeļaustrumu provincēs, 1937. gadā iesāka karu par visas Ķīnas sagrābšanu, gribēdami to pārvērst par savu koloniju. Vācu fašisti 1938. gadā ieveda karaspēku Austrijā un anektēja to. Pēc tam viņi sāka gatavoties Cehoslovakijas anektēšanai. Itālija un Vācija •turpināja militāro intervenciju Spānijā.

Vairākus zemeslodes rajonus, to skaitā arī tādu milzīgu zemi kā Ķīnu, pārņēma kara liesmas. Tie bija aneksionistiski kari

agresīvajām, imperiālistiskajām valstīm un nacionālās atbrīvošanās kari, taisnīgi kari agresijai pakļautajām Etiopijas, Spānijas un Ķīnas tautām. Ķīnā, sākot ar 1927; gadu, risinājās otrais revolucionārais pilsoņu karš. Tajā cīnījās revolucionārā tauta ar Komunistisko partiju priekšgalā pret iekšējās un ārējās reakcijas spēkiem. Pastiprinoties japāņu agresijai, radās krasa nepieciešamība apvienot visu tautu cīņā pret imperiālistiskajiem iebrucējiem. Ķīnas Komunistiskā partija bija vienīgais īstais patriotiskais spēks, kas aizstāvēja savu dzimteni. Tā izvirzīja lozungu «Pārtraukt pilsoņu karu un dot vienprātīgu pretsitienu Japānai!», aicināja visu tautu dot noteiktu pretsitienu iebrucējiem un izdzīt tos. Ķīnas komunisti vadīja savas tautas varonīgo pretošanos japāņu imperiālistiem, kas draudēja nospiest verdzībā visu Ķīnu.

Kara ugunsgrēks izplatījās pasaulē arvien plašāk un plašāk. Karš draudēja kļūt par pasaules karu.

Fašistiskajai agresijai vēršoties plašumā, Komunistiskā partija un Padomju valsts daudz darīja, lai garantētu kolektīvo drošību un dotu pretsitienu agresoriem. Pēc tam kad hitleriskā Vācija bija ieņēmusi Austriju, Padomju valdība 1938. gada martā deklarēja, ka PSRS ir gatava piedalīties kolektīvā rīcībā, lai aizkavētu fašistiskās agresijas tālāko attīstību un novērstu jaunu pasaules karu. PSRS valdība ierosināja nekavējoties apspriest ar citām lielvalstīm Tautu savienībā vai ārpus tās attiecīgus praktiskus pasākumus. «Rīt jau var būt par vēlu,» bija teikts deklarācijā, «bet šodien tam vēl ir laiks, ja visas valstis, sevišķi lielvalstis, ieņems stingru, nepārprotamu nostāju attiecībā pret pasaules kolektīvās glābšanas problēmu.»

Kad hitlerieši sāka apdraudēt Cehoslovakiju, Padomju valdība vairākās deklarācijās izteica savu gatavību iet palīgā Ce-hoslovakijai precīzā saskaņā ar PSRS saistībām pēc Padomju Savienības un Cehoslovakijas 1935. gada līguma, t. i., ar noteikumu, ja arī Francija tai palīdzēs. Padomju valdība ierosināja sasaukt PSRS, Francijas un Cehoslovakijas militāro pārstāvju apspriedi un pārrunāt praktiskos pasākumus, kas nepieciešami Cehoslovakijas aizstāvēšanai pret hitleriešu agresiju. Padomju Savienība bija ar mieru darīt Cehoslovakijas labā pat vairāk, nekā tai pienācās pēc līguma, — sniegt tai palīdzību arī bez Francijas ar noteikumu, ka Cehoslovakija būs ar mieru pieņemt šo palīdzību un pati pretosies agresoram.

Miera saglabāšana bija lielā mērā atkarīga no tā, vai Rietumu valstis atbalstīs PSRS pūles noorganizēt kopēju pretsitienu agresoram, kā to prasīja tautu intereses. Hitlers nebūtu iedrošinājies karot pret PSRS, Anglijas, Francijas un ASV koalīciju, kurai būtu pievienojušās arī daudzas citas valstis.

Tomēr Rietumu lielvalstu valdošās aprindas no jauna noraidīja kolektīvās drošības politiku, kaut gan fašistiskie agresori stipri apdraudēja šo valstu intereses un pat viņu eksistenci. Tās

labāk piekāpās fašistisko agresoru priekšā, cerēdamas vienoties ar viņiem. To aprēķins bija novērst triecienu no sevis un vērst to pret Padomju Savienību. Rietumu valstu reakcionārās aprindas gribēja uzrīdīt Vāciju un Japānu Padomju Savienībai, lai iznīcinātu sociālistisko valsti un pie viena vājinātu ari savus sāncenšus, jo bija skaidrs, ka agresoriem karš pret PSRS ne-bfis viegls. Ar tādu viltīgu politiku Anglijas, ASV un Francijas monopolisti cerēja nostiprināt savu valdošo stāvokli visā pasaulē. Kad hitlerieši gatavoja agresiju pret Cehoslovakiju, Anglijas, Francijas, Vācijas un Itālijas valdību galvas 1938. gada septembri sanāca kopā Minhenē un nolēma atdot Vācijai vairākus Cehoslovakijas pierobežas rajonus. Anglijas un Francijas valdošās aprindas nodeva Cehoslovakiju. Visa šī apkaunojošā agresoru atbalstīšanas politika tiek dēvēta par Minhenes politiku pēc konferences vietas nosaukuma. Rietumu valstu ietekmē Cehoslovakijas buržuāziskā valdība kapitulēja un atteicās pretoties hitleriešiem, nododot savas zemes nacionālās intereses, kaut gan tai bija pilnīgi iespējams aizstāvēt to un Padomju Savienība viņu atbalstītu. ASV valdība oficiāli nepiedalījās Minhenes konferencē, tomēr tā veicināja konferences sasaukšanu un atzina tās lēmumus par pilnīgi pareiziem. Tikai Padomju Savienība nosodīja nodevību Minhenē.

Tā kā Francija nebija vis palīdzējusi Cehoslovakijai, bet gan nodevusi to, tad Francijas un Padomju Savienības 1935. gada līgums par savstarpējo palīdzību faktiski bija anulēts.

Maskējoties ar tā saucamo «neiejaukšanās politiku», Anglijas, Francijas un Amerikas valdība sekmēja arī fašisma uzvaru Spānijā, kaut gan šās uzvaras iznākumā vājinājās pašu Rietumu valstu stratēģiskās pozicijas. 1939. gada sākumā Spānijas republikāniskā valdība tika sakauta. Spānijā nostiprinājās fašistiskais režīms.

Partija un Padomju valdība izdarīja nepieciešamos secinājumus no Rietumu valstu nodevības Minhenē. Kļuva arvien skaidrāks, ka nedrīkst paļauties uz sadarbību ar viņām cīņā pret agresoriem.

2. Partijas politiskais darbs sociālisma apstākļos. Partijas XVIII kongress

Padomju Savienību neskāra tie ekonomiskie un politiskie satricinājumi, kādus pārdzīvoja kapitālistiskā pasaule. Sociālisma zemē turpinājās lielais radošais darbs komunistiskās sabiedrības celtniecībā. Līdz ar otrās piecgades plāna izpildīšanu pārejās periods no kapitālisma uz sociālismu bija beidzies. 1921. gadā uzsāktā jaunā ekonomiskā politika bija savu laiku pilnīgi, nodzīvojusi. PSR Savienībā bija pamatos uzcelta sociālistiskā sabiedrība. Padomju Savienībā, kā definēja partijas XVIII kon-

gress, bija sācies sociālistiskās sabiedrības celtniecības noslēguma posms un pakāpeniska pāreja no sociālisma uz komunismu.

Sociālisma celtniecības pabeigšana nozīmē arī, ka, balstoties uz sociālistisko ražošanas attiecību attīstību un pilnveidošanos, notiek pakāpeniska pāreja uz komunismu. Pilnīgs komunisms izaug no sociālisma, tam nostiprinoties un attīstoties.

«... sociālisms,» teica V. I. Ļeņins, «ir tā sabiedrība, •kas tieši izaug no kapitālisma... Komunisms turpretim ir augstāks sabiedrības veids, un tas var attīstīties tikai tad, kad pilnīgi nostiprināsies sociālisms» (Raksti, 30. sēj., 255. lpp.).

Sociālisms un komunisms ir komunistiskās sabiedrības attīstības divas fāzes. Tām ir viens kopējs pamats: ražošanas līdzekļu privātīpašuma vietā ir stājies sabiedriskais īpašums, un līdz ar to ir iznīcināta cilvēka ekspluatācija. Ražošanas attiecību pamatā ir no ekspluatācijas brīvu cilvēku sadarbība un savstarpēja palīdzība. Ražošana ir pakļauta visu sabiedrības locekļu pastāvīgi augošo materiālo un kultūras vajadzību maksimālās apmierināšanas interesēm. Sabiedriskā ražošana nemitīgi aug un uzlabojas, pamatojoties uz augstāku tehniku.

Šīs divas komunistiskās sabiedrības fāzes atšķiras viena no otras ar ražošanas spēku attīstības līmeni, sabiedriskā produkta sadalīšanas veidu un sabiedrības locekļu apzinīguma pakāpi.

Sociālisms ir komunisma zemākā fāze. Tā kā sociālisms-izaug tieši no kapitālisma, tam vēl ir dažas vecās sabiedrības iezīmes. Tās izpaužas tiklab produktu ražošanā, kā arī sadalīšanā. Cilvēku apziņā uzreiz neizveidojas sociālistiska attieksme pret darbu un sociālistisko īpašumu. Ražošanas līdzekļu pāreja sabiedriskā īpašumā un cilvēka ekspluatācijas iznīcināšana vēl nenovērš zināmu nevienlīdzību sadalīšanā. Sabiedriskās ražošanas attīstības līmenis vēl nav tik augsts, lai nodrošinātu materiālo labumu pārpilnību. Sadalīšana notiek pēc principa: «No katra pēc viņa spējām, katram pēc padarītā darba.» Tāpēc sociālismā vajadzīga jo stingra sabiedrības un valsts kontrole pār darba mēru un patēriņa mēru. Sociālisma apstākļos paliek arī tādas sabiedriskās nevienlīdzības iezīmes kā būtiskas atšķirības starp pilsētu un laukiem, starp garīgo darbu un fizisko darbu. Kā rāda PSRS pieredze, sociālisma apstākļos sabiedriskais sociālistiskais īpašums vēl pastāv divos veidos: kā visas tautas un kolhozu-kooperatīvu īpašums. Tie nav nostādāmi viens otram pretim, bet gan ir sociālistiskā īpašuma divi veidi, kas kalpo kopīgam mērķim — komunisma uzcelšanai. Sociālisma apstākļos paliek arī preču un naudas attiecības, ar kurām valsts uzskaita un kontrolē darba mēru un patēriņa mēru un regulē produktu sadalīšanu sabiedrības locekļiem.

Komunisms ir augstākā pakāpe cilvēku sabiedrības attīstībā.

Tālāk attīstoties zinātnei un tehnikai, ko izmanto tautas interesēs, augstu pacelsies sabiedrības ražošanas spēku līmenis. Vispusīgi izglītotie un komunistiskā garā audzinātie šās sabiedrības locekļi sasniegs augstu apzinīguma pakāpi un uz visiem laikiem atbrīvosies no kapitālisma paliekām cilvēku apziņā. Darbs pārvērtīsies par cilvēka pirmo dzīves vajadzību. Sājos apstākļos «visi sabiedriskās bagātības avoti plūdīs pilnām straumēm» (K. M arkss, F. Engelss, Darbu izlase, II sēj., LVI, 1950., 15. lpp.). Sabiedrība varēs realizēt komunistisko sadalīšanas principu: «No katra pēc viņa spējām, katram pēc viņa vajadzībām.» V. I. Ļeņins raksturoja komunistisko sabiedrību kā vispārēju labklājību un stabilu mieru. Komunisma apstākļos nebūs būtisku atšķirību starp pilsētu un laukiem, starp garīgo darbu un fizisko darbu. Nodibinoties vienotam visas tautas īpašumam, nebūs atšķirības starp strādnieku šķiru un zemniecību, izzudīs vispār sabiedrības dalīšana šķirās, visi cilvēki kļūs par komunistiskās sabiedrības darba darītājiem.

Komunistiskās sabiedrības celtniecībā partijai un tautai jāpieliek daudz pūļu. Nepieciešams tiklab radīt attiecīgu materiāli tehnisko bāzi, kā arī izveidot nākamās komunistiskās sabiedrības cilvēku. Līdz ar sociālisma uzvaru sākas patiesi masveidīga visas lautas virzīšanās uz komunismu. Sociālisms dod pilnīgu iespēju attīstīties ražošanas spēkiem un cilvēku fiziskajām un garīgajām spējām. Sociālisma apstākļos objektīvais visu tautas saimniecības nozaru plānveidīgās un proporcionālās attīstības likums sāka izpausties pilnā mērā. Padomju valsts bija guvusi plašāku iespēju virzīt tautas saimniecības attīstību komunisma celtniecības interesēs.

Līdz ar sociālisma uzvaru PSR Savienībā izveidojās padomju sabiedrības morālā un politiskā vienība. Pirmo reizi vēsturē bija radusies sabiedrība, ko saliedē cilvēku vienotās intereses un kopējais mērķis un kas cieši sakļauta ap savu avangardu — Komunistisko partiju. Paplašinājās un nostiprinājās strādnieku šķiras diktatūras sociālā bāze. Kolhozu iekārta sāka spēcīgi ietekmēt zemniecības audzināšanu sociālisma garā. Tālākie panākumi jaunās sabiedrības celtniecībā tagad bija ļoti lielā mērā atkarīgi no darbaļaužu masu komunistiskā apzinīguma un no partijas organizatoriskā darba masās.

Sociālisma uzvaras apstākļos vēl vairāk pieauga partijas loma komunistiskās sabiedrības celtniecības vadīšanā. Partijai izvirzījās lieli un sarežģīti uzdevumi. Svarīgākais no tiem bija nostiprināt un attīstīt sociālistiskās ražošanas attiecības visās tautas saimniecības nozarēs. Partijai vajadzēja arī turpmāk virzīt sabiedriskās ražošanas attīstību tā, lai ražošanas līdzekļu ražošana aizsteigtos priekšā citām saimniecības nozarēm, jo tas dod iespēju ražot produktus pietiekamā daudzumā un pēc tam arī pārpilnībā. Bija nepieciešams uzlabot rūpniecības un lauksaimniecības pārvaldīšanas un vadīšanas metodes jaunās, sociālistiskās ekonomikas apstākļos. Arvien svarīgāku nozīmi' guva darbaļaužu komunistiskā audzināšana, pie kam vispirmām» kārtām tika ieaudzināta apzinīga attieksme pret darbu un sabiedrisko īpašumu. Pastiprinājās partijas gādība par tautas materiālās labklājības un kultūras līmeņa nemitīgu celšanos.

Jaunajos apstākļos bija vajadzīga jauna pieeja partijas darbam, vajadzēja pastiprināt organizatorisko darbu masās. Lai pastiprinātu savu vadošo lomu komunistiskajā celtniecībā un-palielinātu katra komunista politisko un darba aktivitāti, partija nosprauda uzdevumu paplašināt partijas iekšējo demokrātiju.

Cīņā par sociālismu partija bija ievērojami nostiprinājusies, guvusi lielu pieredzi tiklab saimniecības vadīšanā, kā arī partijas masu darbā. Likdama lietā šo pieredzi, tā bija spējīga ievērojami uzlabot partijas organizatorisko un politisko masu darbu. Tomēr partijas organizāciju darbībā bija lieli trūkumi, kas bija sevišķi neciešami sociālisma uzvaras un padomju iekārtas tālākas demokratizācijas apstākļos. Daļa partijas vadītāju, noslēgusies šaurā saimniecisko jautājumu lokā, pārstāja interesēties par starptautiskās un iekšējās politikas jautājumiem un sāka atrauties no partijas politiskā darba. Vairākās partijas-organizācijās tika pārkāpti partijas statūti: nereti praktizēja kooptāciju, nevis ievēlēšanu, ilgu laiku netika sasauktas partijas konferences. Tika pārkāptas partijas iekšējās dzīves ļeņi-niskās normas, kas ir partijas stipruma un kaujas spēju pamatā. Jautājums par šiem trūkumiem partijas organizāciju darbā tika aplūkots VK(b)P CI< fcbruāra-marta plēnumā 1937. gadā. CK plēnums norādīja, ka saimnieciskie panākumi būs droši tikai tad, ja tie būs apvienoti ar partijas politiskā darba panākumiem. CK. aicināja komunistus partijas realizētajā saimniecisko orgānu vadīšanā līdz galam apgūt ļeņinisko principu, kurš prasa nostiprināt šos orgānus un sniegt tiem sistemātisku palīdzību, bet noraida sīkumainu aizbildniecību pār tiem. CK plēnumā apsprieda arī jautājumu par partijas organizāciju gatavošanos-PSRS Augstākās Padomes vēlēšanām uz jaunās Konstitūcijas-pamata.

Jaunās Konstitūcijas ievešana un padomju vēlēšanu sistēmas tālākā demokratizācija nozīmēja pagriezienu mūsu zemes politiskajā dzivē. Partijai vajadzēja būt pilnīgi sagatavotai šim pagriezienam un nodrošināt savu vadošo lomu nākošajās PSRS Augstākās Padomes vēlēšanās. Tādēļ bija vajadzīgs, lai pati partija konsekventi praksē ievērotu demokrātiju un līdz galam realizētu savā dzīvē demokrātiskā centrālisma principu, kā to prasa statūti. CK uzdeva partijas organizācijām pārkārtot savu darbu uz plašas partijas iekšējās demokrātijās pamatiem. Pārkārtošana izpaudās tā, ka beidza praktizēt kooptāciju partijas orgānos, aizliedza to vēlēšanās balsot pēc saraksta un noteica aizklātu balsošanu.

Pamatojoties uz CK lēmumu, partijas organizācijas koncentrēja savu uzmanību uz darbu ar cilvēkiem. Vairāk sāka nodarboties ar kadru iepazīšanu un audzināšanu, ar partijas biedru un bezpartejisko masu politisko audzināšanu. Plašāka sāka kļūt kritika un paškritika. Partijas orgānu vēlēšanās, kas notika

1937. gadā, komunistu aktivitāte bija ievērojami pieaugusi.

Partijas darba pārkārtošana palīdzēja partijai labāk sagatavoties PSRS Augstākās Padomes vēlēšanām.

Partija piedalījās vēlēšanās blokā, savienībā ar bezpartejiskajiem, izvirzīja kopā ar viņiem kopējus deputātu kandidātus. Komunistu un bezpartejisko bloks augstāko varas orgānu vēlēšanās bija pilnīgi likumsakarīga un dabiska parādība uzvarējušā sociālisma zemē. Tas liecināja par padomju sabiedrības morāli politisko vienību un bija šās vienības spilgta izpausme.

PSRS Augstākās Padomes vēlēšanas notika 1937. gada 12. decembrī. Balsošanā piedalījās 96,8 procenti no visiem vēlētājiem. Par komunistu un bezpartejisko bloka kandidātiem nobalsoja 98,6 procenti no vēlēšanās piedalījušos cilvēku skaita. Līdz ar to daudzmiljonu lielā padomju tauta bija izteikusi pilnīgu •uzticību Komunistiskajai partijai un atzinusi tās politiku par pareizu. Vēlēšanu rezultāti spilgti liecināja par panākumiem, kādi sociālisma celtniecībā gūti partijas vadībā. Tie parādīja padomju sabiedrības patieso vienību, PSRS Konstitūcijā iemiesotā sociālistiskā demokrātismā spēku un dzīves spēju.

Sociālisma uzvara bija radījusi labvēlīgus apstākļus partijas un padomju demokrātijās tālākai attīstībai. Pretrunā tam bija partijas un padomju demokrātijās tieši pārkāpumi, kas bija saistīti ar to, ko partija vēlāk kvalificēja kā J. V. Staļina personības kultu. Dažus partijas iekšējās un padomju demokrātijās ierobežojumus, kas bija nenovēršami apstākļos, kad norisinājās •nikna cīņa pret šķiras ienaidnieku un tā aģentūru, J. V. Staļins sāka padarīt par likumu. Viņš sāka pārkāpt V. I. Ļeņina izstrādātās partijas dzīves normas un kolektīvās vadības principu. Daudzus svarīgus jautājumus viņš izlēma vienpersonīgi.

J. V. Staļina darbībā radās nesaskaņa starp vārdiem un darbiem, starp teoriju un praksi. J. V. Staļina darbos bija pareizi, marksistiski atzinumi par tautu kā vēstures radītāju, par partijas un tās Centrālās Komitejas kā kolektīva vadītāja lomu, par uzmanību, kāda pievēršama kadriem, par partijas iekšējās demokrātijās attīstīšanu utt. Tomēr praksē J. V. Staļins atkāpās no šiem marksistiski ļeņiniskajiem atzinumiem. Viņš pareizi, no marksisma pozicijām, runāja par to, ka nedrīkst pārspīlēt atsevišķas personības lomu vēstures procesā, turpretī praksē veicināja savas personības kulta izplatīšanos.

J. V. Staļins pareizi uzsvēra, ka visādi jāstiprina Padomju valsts, ka jābūt modriem pret ienaidnieku intrigām un vispirms pret naidīgā kapitālistiskā ielenkuma intrigām. Sī prasība palika spēkā ari tad, kad sociālisms bija uzvarējis. Vajadzēja būt modriem art pret atsevišķiem elementiem no sakautajām trockistu, zinovjeviešu, labējo un nacionālistu opozīcijas grupām, kuras, it sevišķi trockisti, cīņā pret partiju ne vienreiz vien bija to krāpušas, pārkāpušas padomju likumības robežas un nereti apvienojušās ar kontrrevolucionāriem elementiem. Tāpēc Valsts orgāniem vajadzēja vērst pret tām nepieciešamos pasākumus.

Reizē ar to J. V. Staļins 1937. gadā, kad sociālisms PSR Savienībā jau bija uzvarējis, izvirzīja aplamu tēzi, ka, Padomju valstij tālāk virzoties uz priekšu, šķiru cīņai Padomju zemē arvien vairāk un vairāk jāsaasinoties. Šķiru cīņa Padomju zemē bija visasākā tajā posmā, kad tika izšķirts jautājums «kurš kuru?», kad tika likti sociālisma pamati. Bet pēc tam, kad sociālisms bija uzvarējis, ekspluatatoru šķiras likvidētas un padomju sabiedrībā nodibinājusies morāli politiskā vienība, teze par šķiru cīņas nenovēršamo saasināšanos bija aplama. Praksē tā noderēja par pamatojumu plašām represijām pret politiski sakautajiem partijas idejiskajiem pretiniekiem. Represijas tika vērstas arī pret daudziem godīgiem komunistiem un bezpartejiskajiem, kuri neko nebija nodarījuši. Šajā laikā atbildīgos valsts amatos ielavījās afērists, politiskais avantūrists Berija, kas savos noziedzīgajos nolūkos nevairījās ne no kādām ļaundarībām un, izmantojot J. V. Staļina personīgos trūkumus, apmeloja un iznīcināja daudzus godīgus, partijai un tautai uzticīgus cilvēkus.

Šajā pašā laikā kauna pilna loma bija Ježovam, kas atradās Iekšlietu tautas komisāra amatā. Ar viņa līdzdalību tika apmeloti un gāja bojā daudzi partijai ļoti uzticīgi darbinieki, komunisti un bezpartejiskie. Par savu noziedzīgo darbību Ježovs un Berija saņēma pelnītu sodu.

Cilvēkus, kas bija tikuši pakļauti nepamatotām represijām, 1954. un 1955. gadā pilnīgi reabilitēja.

Sociālistiskās likumības pārkāpumi un plašās represijas nodarīja lielu ļaunumu Komunistiskajai partijai. Taču, kaut arī J. V. Staļina personības kulta rezultātā pieļautās kļūdas bremzēja padomju sabiedrības attīstību, tās tomēr neapturēja šo attīstību un vēl jo mazāk spēja grozīt padomju iekārtas sociālistisko raksturu. Visa J. V. Staļina paša darbība bija saistīta ar lielo sociālistisko pārveidojumu realizēšanu Padomju zemē. Padomju tauta pilnīgi uzticējās partijai, rīkojās pēc tās norādījumiem un virzīja uz priekšu lielo sociālisma celšanas darbu. Sociālistiskā celtniecība guva arvien jaunus panākumus.

Sociālisma uzvara iezīmējās ar jaunu biedru pieplūdumu partijā un ar padomju inteliģences skaita ievērojamu palielināšanos. Vadošā partijas, padomju un saimnieciskā darbā izvirzīja jaunus kadrus, kam bieži vien nebija pietiekošas pieredzes un nepieciešamā idejiski politiskā rūdījuma. Šajos apstākļos

vajadzēja pastiprināt partijas darbu inteliģences, padomju un partijas kadru idejiski politiskajā audzināšanā.

VK(b)P CK veica vairākus pasākumus partijas propagandas un aģitācijas uzlabošanai. Centrā un uz vietām tika pastiprināts aparāts, kas pārzina partijas ideoloģisko darbu. Tika noorganizēta dažādu skolu un kursu sistēma partijas kadru sagatavošanai un viņu zināšanu papildināšanai. 1938. gadā iznāca «VK(b)P vēstures īsais kurss» un tika veikts liels darbs partijas vēstures studēšanā. Liela nozīme marksisma-ļeņinisma propagandā bija partijas un padomju presei. Partijas ideoloģiskais darbs masās ieguva plašu vērienu.

Svarīga nozīme partijas un tautas dzīvē, kad sākās jaunais sociālistiskās celtniecības posms, bija VK(b)P XVIII kongresam, kas notika 1939. gadā no 10. līdz 21. martam. Kongress pārstāvēja 1 588 852 partijas biedrus un 888 814 kandidātus.

Partijas XVIII kongress noklausījās un apsprieda vadošo partijas orgānu pārskatus, izskatīja un apstiprināja PSRS tautas saimniecības attīstības trešo piecgadu plānu un jautājumu par grozījumiem VK(b)P statūtos.

VK(b)P CK pārskata referātā, ko nolasīja J. V. Staļins, tika dziļi analizēti PSRS starptautiskā un iekšējā stāvokļa un partijas iekšējās dzīves jautājumi.

Partijas kongress atzīmēja, ka kari, ko fašistiskās valstis izraisa pret brīvību mīlošajām tautām, apdraud mieru visā pasaulē. Šajā laikā karš vēl nebija kļuvis par pasaules karu, tomēr tas bija jau ievilcis savā orbītā zemes ar apmēram 500 miljoniem iedzīvotāju.

Partijas kongresā atmaskoja Rietumu lielvalstu Minhenes politiku — iecietību pret agresoriem. Tika norādīts, ka «neiejaukšanās politikas» piekritēju iesāktā bīstamā politiskā spēle var viņiem beigties ar lielu izgāšanos. Drīz vien šis brīdinājums apstiprinājās.

Atzinis par pareizu Padomju valdības ārpolitiku, partijas XVIII kongress deva direktīvu: arī turpmāk piekopt miera politiku un stiprināt lietišķus sakarus ar visām zemēm; būt piesardzīgiem un neļaut kara provocētājiem, kas pieraduši raust karstas ogles no pelniem ar citu raitām, ievilkt konfliktā mūsu zemi; visiem līdzekļiem stiprināt Sarkanās Armijas un Jūras Kara Flotes kaujas spēku; stiprināt starptautiskos sakarus ar visu zemju darbaļaudīm, kas ieinteresēti, lai pastāvētu miers un draudzība starp tautām.

Sevišķi svarīga nozīme bija kongresā aplūkotajam jautājumam par PSRS galveno ekonomisko uzdevumu — panākt un pārspēt galvenās kapitālistiskās zemes produkcijas ražošanā uz vienu iedzīvotāju. Šo uzdevumu nosprauda V. I. Ļeņins jau Oktobra revolūcijas priekšvakarā kā sociālisma zemes perspektīvu. Līdz ar sociālisma uzvaru PSR Savienībā, kad galvenajos vilcienos bija pabeigta tautas saimniecības tehniskā rekonstrukcija, tas kļuva par partijas un visas padomju tautas tuvāko praktisko uzdevumu.

Partijas XVIII kongress ar gandarījumu atzīmēja, ka sociālisma uzvara vēl spēcīgāku darījusi padomju iekārtu, nostiprinājusi strādnieku šķiras savienību ar zemniecību un brālīgās saites starp PSRS tautām. Uz sociālisma uzvaras pamata izauguši un attīstījušies jauni padomju sabiedrības virzošie spēki: tautas morāli politiskā vienība, tautu draudzība un padomju patriotisms. Sie virzošie spēki padarīja padomju politisko iekārtu sevišķi stabilu.

Partijas XVIII kongress aplūkoja dažus marksisma-ļeņi-nisma teorijas jautājumus, kuriem ir sevišķi svarīga nozīme sociālistiskās sabiedrības nostiprināšanā un attīstīšanā, komunisma celtniecībā.

Marksa, Engelsa un Ļeņina darbos ir izstrādāti sociālistiskās valsts celtniecības pamatprincipi, atklāta proletāriskās ^valsts radikālā atšķirība no buržuāziskās valsts, definēti proletāriskās valsts mērķi un uzdevumi, norādīti tās galvenie attīstības ceļi un pēc tam arī atmiršanas ceļi pārejā uz komunismu. Tomēr, aplūkojot jautājumu par sociālistiskās valsts atmiršanu, Markss, Engelss un Ļeņins ierobežojās ar vispārīgiem principiāliem atzinumiem, jo prakse tolaik vēl nedeva daudzus datus, lai pilnīgi atbildētu uz šo jautājumu.

XVIII kongresā tika tālāk attīstīts jautājums par valsti pārejā no sociālisma uz komunismu.

Pārskata referātā J. V. Staļins formulēja tēzi par valsts nepieciešamību arī komunisma apstākļos, ja pastāvēs kapitālistiskais ielenkums. Ar to lika uzsvērta nozīme, kāda sociālistiskajai valstij ir kā galvenajam ierocim strādnieku un zemnieku rokās, lai uzceltu sociālismu un komunismu un aizstāvētu padomju tautas iekarojumus pret imperiālistisko valstu uzbrukumu. J. V. Staļins īsi raksturoja Padomju valsts attīstību galvenajos vēstures posmos un tās pamatfunkcijas. Padomju valsts pārdzīvojusi divas galvenās attīstības fāzes. Pirmā fāze aptver laiku no Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaras līdz ekspluatatoru šķiru likvidācijai. Otrā fāze sākās līdz ar ekspluatatoru šķiru likvidāciju un sociālisma uzvaru PSR Savienībā. Sociālistiskās valsts funkcijas tās pirmajā fāzē bija gāzto šķiru apspiešana iekšzemē, Padomju zemes aizsardzība no ārēja uzbrukuma, valsts orgānu saimnieciski organizatoriskais un kultūras un audzināšanas darbs. Otrajā fāzē kļūst lieka ekspluatatoru šķiru apspiešanas funkcija, jo tās ir likvidētas, un attīstās sociālistiskā īpašuma aizsardzības funkcija; vispusīgi attīstās saimnieciski organizatoriskā un kultūras un audzināšanas darba funkcija; pilnīgi saglabājas militārās aizsardzības funkcija — Padomju zemes aizsardzība pret ārēju uzbrukumu. Sociālistiskās valsts funkciju mainīšanās sociālisma uzvaras apstākļos nepavisam nenozīmēja tās vājināšanos un atmiršanu. Gluži otrādi, proletāriskās valsts atmiršanai jānotiek tās stiprināšanas ceļā, kas vispirms izpaužas visplašāko darbaļaužu slāņu aktīvā līdzdalībā valsts dzīvē. Uz šā pamata partijas kongress aicināja visiem līdzekļiem nostiprināt visus valsts orgānus, it sevišķi tos, kuru uzdevums ir realizēt sociālisma zemes aizsardzības funkciju.

Partijas CK pārskata referātā ievērojama vieta bija ierādīta jautājumam par padomju inteliģenci un pareizu izturēšanos pret to. Sociālisma uzvaras apstākļos tā kļuvusi par īstu tautas inteliģenci, kas cieši saistīta ar strādnieku šķiru un kolhozu zemniecību, un ir ievērojams spēks padomju sabiedrībā, tās ekonomiskajā un kultūras attīstībā.

XVIII kongress uzdeva partijas organizācijām atsaucīgi un vērīgi izturēties pret padomju inteliģences kadriem, noteikti izbeigt vēl sastopamo neuzticēšanos tai un likvidēt visu, kas vēl bija palicis no tiem uzskatiem par inteliģenci, kādi bija izplatīti pirms revolūcijas. Padomju inteliģence ir pelnījusi partijas un valsts pilnīgu uzticību un pastāvīgu gādību.

XVIII kongress izskatīja PSRS tautas saimniecības attīstības trešo piecgadu plānu (1938.—1942. g.), kas bija svarīgs solis PSRS galvenā ekonomiskā uzdevuma atrisināšanā. Tas paredzēja palielināt Padomju zemes industriālo varenību, nostiprināt kolhozu iekārtu, celt tautas materiālo labklājību un kultūras līmeni, stiprināt Padomju Savienības aizsardzības spējas. Tika paredzēts palielināt rūpniecības produkcijas izlaidi 1942. gadā gandrīz divkārt salīdzinājumā ar 1937. gadu. Plānā paredzēto kapitālieguldījumu apjoms trešajā piecgadē bija aptuveni vienlīdzīgs visu kapitālieguldījumu summai pirmajā un otrajā piecgadē.

Ļoti svarīgs trešās piecgades uzdevums bija attīstīt aizsardzības rūpniecību un izveidot lielas valsts rezerves kurināmam, elektroenerģijai un citām ražošanas nozarēm. Tika paredzēts celt dublētājus uzņēmumus PSRS austrumu rajonos — Urālos, Pievolgā, Sibīrijā un Vidusāzijā. Plānā bija paredzēts paplašināt ogļrūpniecības un metalurģijas bāzi mūsu zemes austrumos, izveidot naftas bāzi rajonā starp Volgu un Urāliem un jaunu labības ražošanas bāzi PSRS austrumu un dienvidaustrumu rajonos.

Ievērojama vieta kongresa darbā bija ierādīta organizatoriskajiem jautājumiem. Kongress pieņēma rezolūciju par grozījumiem VK(b)P statūtos un apstiprināja-statūtus jaunā redakcijā. Sakarā ar radikālajām pārmaiņām PSRS ekonomikā un šķiriskajā struktūrā pie uzņemšanas partijā tika atcelta iedalīšana dažādās kategorijās atkarībā no piederības pie tās vai citas sociālās grupas. Tiem, kas iestājās partijā, tika noteikti vienādi uzņemšanas noteikumi un vienāds kandidāta stāžs. Tomēr tas nenozīmēja, ka- būtu samazinātas prasības pret tiem, kas iestājas partijā, vai vājināta partijas organizāciju atbildība par uzņemamo sastāvu. Uzdevums joprojām bija sistemātiski uzlabot partijas sastāvu, ievērojot stingru individuālu izlasi un uzņemot partijā labākos, komunismam uzticamus cilvēkus. Statūtos tika izdarīts papildinājums par partijas biedru tiesībām. Saskaņā ar statūtiem katram komunistam ir tiesība piedalīties brīvā un lietišķā partijas politikas praktisko jautājumu apspriešanā partijas sapulcēs un partijas presē; kritizēt partijas sapulcēs jebkuru partijas darbinieku; vēlēt partijas orgānus un tikt tajos ievēlētam; prasīt personīgu piedalīšanos visos gadījumos, kad tiek pieņemts lēmums par viņa darbību vai uzvešanos; griezties ar jebkuru jautājumu un iesniegumu jebkurā partijas instancē līdz pat partijas Centrālajai Komitejai.

Kongresa rezolūcijā «VK(b)P statūtu grozījumi» nosodīta formāla un cietsirdīgi birokrātiskā izturēšanās pret partijas biedru likteni, asi kritizēta apmelotāju un karjeristu rīcība, kas nomelno partijas kadrus. XVIII kongresa pieņemtie partijas statūti papildināti ar vairākāņi tēzēm, kas gadījumos, kad izlemj jautājumu par partijas biedra izslēgšanu no partijas vai par izslēgtā biedra uzņemšanu atpakaļ partijā, nodrošināja uzmanīgu pieeju un rūpīgu izmeklēšanu, vai celtās apsūdzības ir pamatotas. Statūti atcēla masveida tīrīšanas, kas bija partijas sastāva uzlabošanas līdzeklis pārejas periodā un bija zaudējušas savu nozīmi sociālisma uzvaras apstākļos, kad kapitālistiskie elementi likvidēti. VK(b)P statūtos atspoguļojās pasākumi, ko partija bija veikusi, lai tālāk attīstītu partijas iekšējo demokrātiju.

Partijas pirmorganizācijām ražošanas uzņēmumos, to skaitā kolhozos, padomju saimniecībās un MTS, tika piešķirta tiesība kontrolēt administrācijas darbību. Tas palielināja partijas pirmorganizāciju atbildību par rūpniecības uzņēmumu, kolhozu, padomju saimniecību un MTS darbu.

Grozījumi un papildinājumi, ko kongress izdarīja partijas statūtos, veicināja partijas iekšējās demokrātijās attīstību, komunistu aktivitātes un iniciatīvas palielināšanos un visa partijas iekšējā darba uzlabošanos.

VK(b)P XVIII kongress orientēja partiju uz to, lai tiktu risināti uzdevumi, kas radās, PSR Savienībā sākoties jaunam attīstības posmam, kad tiek pabeigta sociālisma celtniecība un norisinās pakāpeniska pāreja uz komunismu.

3. Partijas un Padomju valsts cīņa par kolektīva pretspara organizēšanu fašistiskajai agresijai 1939. gadā. Otrā pasaules

kara sākums

Notikumi, kas risinājās pasaules arēnā pēc partijas XVIII kongresa, pilnīgi apstiprināja to starptautiskā stāvokļa novērtējumu, kāds bija dots kongresā.

Rietumu lielvalstu Minhenes politika bija dibināta uz aprēķiniem, ka ar karu pret PSRS tām būs iespējams pārvarēt savas imperiālistiskās pretrunas ar fašistiskajām valstīm. Tomēr jparādījās pazīmes, kas liecināja, ka šie aprēķini, vismaz tuvākajā laikā, neapstiprināsies. 1939. gada martā hitlerieši sagrāba •Cehoslovakijas atlikušo daļu, pat nenodrošinājušies ar Anglijas .un Francijas piekrišanu, ko viņi Minhenes konferences dienās tomēr bija uzskatījuši par sev nepieciešamu. Tikusi galā ar •Cehoslovakiju, Hitlera valdība tūlīt sāka gatavot agresiju pret Poliju. Polijas valdībai tika iesniegtas nekaunīgas un acīm redzami neizpildāmas prasības par teritoriju atdošanu, par vāciešu stāvokļa grozīšanu Polijā utt. Tai pašā laikā Vācija pat nedomāja atteikties no- savām prasībām, lai tai atdod bijušās vācu kolonijas, ko Anglija un Francija bija sagrābušas pēc Ver-saļas miera līguma. Kļuva skaidrs, ka Rietumu lielvalstīm nav izdevies ar Minhenes politiķu nodevību aizsargāt savas intereses •un panākt stingru vienošanos ar Hitleru.

Šādos apstākļos 1939. gada pavasarī Anglija un Francija paziņoja, ka tās garantējot valstisko neatkarību Polijai, Grieķijai, Rumānijai un Turcijai — citiem vārdiem sakot, vairākām valstīm, ko apdraudēja fašistiskie iebrucēji. Tajā pašā laikā Anglija un Francija sāka ar Padomju Savienību sarunas par to, kā pretoties Vācijas agresijai.

Vai tas viss nozīmēja, ka Anglija un Francija atsakās no ■politikas panākt vienošanos ar Hitleru pret PSRS un pievēršas -politikai — dot kolektīvu pretsparu fašistiskajam agresoram? Drīz vien noskaidrojās, ka tas tā nav. Anglijas un Francijas valdība spēlēja divkosīgu spēli. Tās joprojām meklēja izlīgumu ar Hitleru un bija vienīgi grozījušas savu taktiku. Abu šo zemju demokrātiskā sabiedrība neatlaidīgi prasīja, lai valdības nodibina ciešu sadarbību ar Padomju Savienību. Anglijas un Francijas valdošās aprindas, kas nepavisam nevēlējās tādu sadar-'bību, bija tomēr spiestas sākt sarunas ar PSRS, lai maskētu savus īstos plānus. Reizē ar to sarunas ar Padomju valdību tās uzskatīja par sviru, kas ļautu izdarīt spiedienu uz Hitleru, cerēdamas viņu iebiedēt ar iespēju noorganizēt spēcīgu koalīciju, kurā piedalītos PSRS, un tādējādi piedabūt viņu vienoties ar Rietumu lielvalstīm.

Partijas Centrālā Komiteja un Padomju valdība ņēma to •vērā. Tomēr Padomju valdība bija ar mieru sākt sarunas ar Angliju un Franciju. Padomju Savienība negribēja palaist garām nevienu gadījumu, ne mazāko iespēju, lai noorganizētu kolektīvu pretsparu agresoram un novērstu jaunu pasaules karu. Tomēr sarunu gaita apstiprināja, ka Anglijas un Francijas valdībai īstenībā nav bijis vēlēšanās sadarboties ar PSRS, lai sasniegtu šādu mērķi.

Sākotnējie priekšlikumi, ko Anglijas un Francijas valdība iesniedza Padomju Savienībai, bija pilnīgi nepieņemami. So priekšlikumu nolūks bija, pašām neuzņemoties nekādas konkrētas saistības, uzlikt saistības piedalīties karā tikai PSRS, ievilkt to karā ar Vāciju, bet pašām palikt ārpus šā kara.

Padomju valdība noraidīja Anglijas un Francijas priekšlikumus kā tādus, kas neatbilst savstarpības principam. Tā iesniedza savus pretpriekšļikumus, kuros bija paredzēts noslēgt starp trim lielvalstīm līgumu par savstarpēju palīdzību. Šis līgums uzliktu PSRS, Anglijai un Francijai pienākumu sniegt savstarpēju palīdzību gadījumā, ja Eiropā notiktu agresija pret vienu no šīm trim lielvalstīm, kā arī gadījumā, ja agresija notiktu pret Poliju, Rumāniju, Baltijas valstīm, Turciju un Beļģiju. Reizē ar to lika ierosināts precīzi noteikt, kādos apmēros un kādā veidā sniedz militāro palīdzību katra no trim lielvalstīm — vienošanās dalībniecēm. Padomju priekšlikumu pieņemšana nozīmētu spēcīgas lielvalstu koalīcijas nostādīšanu pretim fašistiskajai Vācijai un varētu apturēt agresijas paplašināšanos.

Anglijas un Francijas valdība nebija ar mieru noslēgt ar PSRS līgumu, kas būtu dibināts uz visu triju valstu savstarpējām saistībām. Tāpēc sarunas ieilga: tās bija iesāktas 1939. gada martā un turpinājās līdz tā paša gada augustam. Turpinot sarunas ar PSRS, Anglijas un Francijas valdība iesniedza arvien jaunus un jaunus līgumu projektus. Bet šiem projektiem bija tā kopējā iezīme, ka tie bija domāti Padomju Savienības un Vācijas kara izprovocēšanai. Un tikai negribot, sabiedrības demokrātisko spēku spiestas, Anglija un Francija mazliet piekāpās. Viss liecināja, ka abām šīm valdībām, sevišķi Anglijas valdībai, nepavisam nebija vajadzīga vienošanās ar PSRS, bet gan tikai runāšana par tādu vienošanos kaut kādu citu nolūku labā.

Anglijas un Francijas nevēlēšanās izveidot koalīciju ar Padomju Savienību gadījumam, ja Vācija sāktu karu, galīgi noskaidrojās 1939. gada augustā Maskavā, kad pēc PSRS iniciatīvas notika šo triju valstu militāro pārstāvju sarunas.

Padomju Savienībai tolaik nebija robežas ar Vāciju. Lai Sarkanā Armija varētu nonākt saskarē ar vācu karaspēku un sākt pret to kaujas operācijas, tai vajadzēja iziet cauri Polijas teritorijai, kas atradās starpā. Anglijas, Francijas un Padomju Savienības militāro sarunu gaitā noskaidrojās, ka Polijas valdība atsakās laist padomju karaspēku cauri savai teritorijai, bet Anglija un Francija nedara neko nopietnu, lai pamudinātu Polijas valdību mainīt savu nostāju. Bet citādi Padomju Savienībai faktiski nebija kur piedalīties karā pret Vāciju. Skaidrs, ka Anglija un Francija, sākot sarunas ar PSRS, īstenībā nepavisam nebija domājušas ar ieročiem rokās kopā ar to cīnīties pret hitlerisko agresiju. Slepenā instrukcijā, kas bija domāta Anglijas militārajai misijai, kura piedalījās Maskavā sarunās ar padomju pavēlniecību, bija tieši teikts: «Britānijas' valdība nevēlas uzņemties nekādas noteiktas saistības» pret Padomju Savienību.

Turpinādama sarunas ar Padomju Savienību, Anglijas valdība tajā pašā laikā uzsāka slepenas sarunas ar Vācijas valdību, piedāvājot Hitleram noslēgt, neuzbrukšanas paktu un vienošanos par ietekmes sfēru sadalīšanu pasaules mērogā. Pie tam Anglija nāca ar patiešām drausmīgu piedāvājumu — ietilpināt sadalāmo zemju skaitā Ķīnu un Padomju Savienību. Anglijas valdība apsolīja hitleriešiem pārtraukt sarunas ar PSRS. Tā bija ar mieru arī atteikties no neatkarības garantijas, ko Anglija tikai nesen bija devusi Polijai, t. i., tā bija gatava nodot Poliju, izdodot to Hitleram, tāpat kā tas bija izdarīts ar Ce-hoslovakiju.

PSR Savienībai draudošās briesmas kļuva vēl lielākas tāpēc, ka karš tai tuvojās ne vien no rietumiem, bet arī no austru-miem. Šeit Padomju Savienība sniedza materiālu un morālu palīdzību Ķīnas tautai tās cīņā pret japāņu imperiālismu, bet ASV un Anglija atbalstīja japāņu agresorus, bagātīgi piegādājot tiem stratēģiskos materiālus. «Kopš sācies karš pret japāņu okupantiem,» rakstīja Mao Cze-duns, «neviena no imperiālistisko valstu valdībām nav mums sniegusi īstu palīdzību — vienīgi Padomju Savienība palīdzējusi mums ar kara aviāciju un materiāliem resursiem» (Darbu izlase, 3. sēj., 190, lpp.). Attiecības starp PSRS un Japānu kļuva arvien saspīlētākas. 1938. gadā japāņu militāristi sāka bruņotu uzbrukumu padomju teritorijai Hasana ezera rajonā, netālu no Vladivostokas. Viņi gribēja ar durkli iztaustīt Padomju Savienības spēku un tās gatavību pretsitienam. 1939. gada vasarā lielāki japāņu spēki Halhingolas upes rajonā ielauzās Mongo-lijas Tautas Republikā, ar kuru Padomju Savienību kopš 1936. gada saistīja savstarpējas palīdzības līgums. Abi uzbrukumi tika atsisti ar lieliem zaudējumiem japāņu karaspēkam.

Tādējādi tai laikā, kad PSRS rietumu robežu tuvumā hitlerieši gatavojās mesties virsū Polijai, bet sarunas ar Rietumu lielvalstīm Anglijas un Francijas vainas dēļ bija nonākušas strupceļā, Tālajos Austrumos PSRS jau bija spiesta sākt kara darbību. Bija radies augstākā mērā nelabvēlīgs stāvoklis: Padomju Savienībai draudēja karš, kad tā bija politiski pilnīgi izolēta, un turklāt divās frontēs uzreiz — Rietumos un Tālajos Austrumos.

Vajadzēja par katru cenu paglābt PSRS no tai draudošajām briesmām. Tas bija ne tikai padomju tautas un Padomju zemes dzīvības jautājums. Saglabāt pirmo un tajā laikā vienīgo sociālistisko valsti prasīja sociālisma intereses visā pasaulē un visu zemju darbaļaužu intereses.

VĶ(b)P CĶ un Padomju valdība pamatojās uz partijas XVIII kongresa norādījumiem: būt piesardzīgiem un neļaut kara provocētājiem ievilkt konfliktos Padomju zemi. Uz šo norādījumu balstījās partija un valdība, 1939. gada augustā pieņemot atbildīgo lēmumu noslēgt ar Vāciju neuzbrukšanas līgumu, ko bija ierosinājusi Vācijas valdība. So lēmumu pieņēma tikai pēc tam, kad bija pilnīgi noskaidrojusies Anglijas, Francijas, kā arī Polijas nevēlēšanās noslēgt iedarbīgu vienošanos ar

PSRS par kopīgu cīņu pret hitlerisko agresiju un kad bija izsmeltas visas citas iespējas garantēt PSRS drošību.

Piedāvādama Padomju Savienībai noslēgt neuzbrukšana? līgumu, Vācijas valdība loloja savus apsvērumus un nekādā ziņā neatsacījās no aneksionistiska kara pret PSRS. Taču tā rēķinājās ar milzīgajām grūtībām, kādas tai bija gaidāmas šai karā, un tāpēc tā bija nodomājusi sākumā pakļaut sev Rietumeiropas zemes, bet pēc tam, izmantojot to resursus, uzbrukt PSR Savienībai. Kas attiecas uz Padomju Savienību, tad tā.ar šo līgumu ieguva zināmu laiku, lai sagatavotos aizsardzībai, un paglābās no briesmām, ka to varētu ieraut karā divās frontēs ārkārtīgi nelabvēlīgajā 1939. gada situācijā, kad Rietumu lielvalstis nevēlējās kļūt par tās sabiedrotajiem. Anglijas, Francijas un ASV reakcionārās valdošās aprindas centās izolēt PSRS un izveidot pret to kapitālistisko lielvalstu vienoto fronti. Te Vācijai un Japānai tika ierādīta triecienspēka loma, un tām vajadzēja liet savu tautu asinis karā, lai pēc tam trīs Rietumu lielvalstis varētu diktēt karā novājinātajām valstīm savu gribu.

Tā laika apstākļos, kad PSRS bija viena kapitālistiskajā ielenkumā, bet starptautisko strādnieku šķiru bija sašķēluši labējie sociālisti, kas noraidīja komunistu aicinājumus uz vienību, novērst karu bija neatrisināms uzdevums. Tomēr varēja un vajadzēja pasargāt pirmo sociālistisko zemi no kara tai tik nelabvēlīgos apstākļos. Izjaukt Minhenes politiķu reakcionārās intrigas prasīja Padomju valdības pienākums pret savu tautu, kā arī sociālisma intereses visā pasaulē. Neuzbrukšanas līgums ar Vāciju šeit palīdzēja.

Minhenes politiķi gribēja izraisīt karu tā, lai tas sāktos starp kapitālistisko pasauli un izolēto Padomju zemi. Faktiski tomēr iznāca tā, ka karš sākās kapitālistiskajā pasaulē pašā. Tāpēc Minhenes politiķi nokļuva grūtā stāvoklī, kas līdzinājās tam, par ko teikts tautas parunā: «Kas otram bedri rok, pats iekrīt.» Viņi bija gribējuši ieraut PSRS karā ar Vāciju un Japānu, bet paši palikt sāņus un uzkrāt spēkus, nogaidot brīdi, kad varēs diktēt savas prasības visām trim valstīm, ko karš būs novājinājis. Taču īstenībā tām nācās grūtos apstākļos karot pašām.

1939. gada 1. septembrī Vācija uzbruka Polijai. Poļu tauta kļuva par fašistiskās agresijas upuri. Tā sīvi pretojās agresijai, un šaja pretestībā varonīga loma bija komunistiem, kā arī strādniekiem un citiem darbaļaudīm, kas bija apvienojušies ap tiem. Bet, tā kā buržuāzijas un muižnieku valdība, izdarot nacionālas nodevības aktu, bija noraidījusi Padomju Savienības palīdzību, tad Polija nespēja noturēties pret ļoti spēcīgo hitleriskās Vācijas uzbrukumu.

Pēc hitleriešu uzbrukuma Polijai Anglijas un Francijas valdībai vairs nevarēja būt nekādu šaubu, ka, pieveikusi Poliju, hitleriskā Vācija uzklups Francijai, Anglijai un to milzīgajām -kolonijām. To saprotot, Anglijas un Francijas valdība 1939. ;gada septembra sākumā pieteica Vācijai karu.

Sākās otrais pasaules karš.

Anglija un Francija iestājās karā ar Vāciju nevis Polijas dēļ un nepavisam ne tādēļ, lai gāztu fašismu, bet gan tādēļ, lai nodrošinātu savas pašu imperiālistiskās intereses un pozi-•cijas, lai novājinātu bīstamo konkurentu un saglabātu savu lielvalsts stāvokli. Tāpēc Anglija un Francija galīgi neko nedarīja, lai sniegtu Polijai reālu palīdzību. Vācu karaspēks strauji virzījās pa Polijas teritoriju uz austrumiem, tuvodamies PSRS robežām.

Partija un Padomju valdība ņēma vērā, ka līgums ar Vāciju gan bija palīdzējis Padomju Savienībai uz kādu laiku atlikt karu ar hitleriešiem, tomēr nedrīkstēja paļauties uz to, ka viņi ilgi ievēros savas saistības. Tāpēc savas zemes aizsardzības interesēs vajadzēja apturēt uzbrūkošo hitlerisko karaspēku tālāk no PSRS dzīvības centriem, neļaut tam izvirzīt savas stratēģiskās robežas tālu uz austrumiem, pie mūsu toreizējās robežas, t. i., Minskas pievārtē. Reizē ar to Padomju Savienība nevarēja palikt vienaldzīga pret Rietumukrainas un Rietumbaltkrievijas brālīgo iedzīvotāju likteni, nevarēja nodot viņus fašistiskajā jūgā. 1939. gada 17. septembrī Sarkanās Armijas daļas pārgāja robežu un īsā laikā ieņēma Rietumukrainu un Rietuimbaltkrieviju. Sie apgabali atkal apvienojās ar Padomju Ukrainu un Padomju Baltkrieviju vienotās ukraiņu un baltkrievu tautas valstīs.

Karam, kas 1939. gadā iesākās starp hitlerisko Vāciju un angļu un franču imperiālismu, sākumā bija cits raksturs nekā itāliešu-abesīņu un japāņu-ķīniešu karam vai karam Spānijā. Šie kari bija aneksionistiski vienai pusei un atbrīvošanās kari otrai pusei. Karš starp Vāciju, Angliju un Franciju sākumā bija abām pusēm imperiālistisks karš. Poļu tauta, tāpat kā citu. zemju tautas, kas bija kļuvušas par agresijas upuri, cīnījās par savu neatkarību, bet, kas attiecas uz lielvalstīm, tad abām pusēm — tiklab hitleriskajai Vācijai, kā arī Anglijai un Francijai — bija imperiālistiski mērķi.

Tomēr iznāca tā. ka Anglijai un Francijai, izrādījās, bija kopējs ienaidnieks ar visām tautām, kuras bija kļuvušas par fašistiskās agresijas upuri, — vācu fašisms. Bez tam vēlāk, pēc smagajām sakāvēm, ko Anglija un Francija 1940. gadā bija cietušas no hitleriešiem, abām šīm lielvalstīm nācās domāt vairs ne tik daudz par savu imperiālistisko nolūku realizēšanu, cik par savas nacionālās neatkarības saglabāšanu. Tajā pašā laikā Anglijā un Francijā, kā arī Amerikas Savienotajās Valstīs tautas masas pastiprināja savu spiedienu, prasīdamas, lai viņu valdības sāktu aktīvu antifašistisku atbrīvošanās karu. Šajos apstākļos tautas aktīvas ietekmes rezultātā Anglijas un Francijas karš pret hitlerisko Vāciju ar laiku mainīja savu raksturu. Tas faktiski saplūda ar brīvību mīlošo tautu karu pret fašistisko agresiju un kļuva par atbrīvošanās karu. Sis kara raksturs sevišķi pastiprinājās pēc Padomju Savienības iestāšanās tajā, kad Anglija, Francija un pēc tam arī ASV atradās līdz ar PSRS kopējā antihitleriskā koalīcijā.

Pirmajā laikā pēc otrā pasaules kara sākšanās minheniskie elementi Anglijā un Francijā, kā arī Amerikas Savienotajās Valstīs joprojām mierināja sevi ar cerību pavērst kara fronti pret PSRS. Franču un angļu karaspēks Rietumu frontē gandrīz neko nedarīja, neveica nopietnas kaujas operācijas pret Vāciju. Tajā pašā laikā Anglija un Francija centās ievilkt karā pret' Padomju Savienību valstis, kas atradās pie tās robežām. Latvijā, Igaunijā un Lietuvā imperiālistu intrigas cieta neveiksmi. Tās izraisīja tur tik vētrainu visu demokrātisko spēku sašutumu, ka šo triju valstu valdības bija spiestas 1939. gada septembrī un oktobrī noslēgt ar Padomju Savienību savstarpējas palīdzības līgumus. Tomēr arī pēc tam pretpadomju intrigas Baltijas valstīs nemitējās, un joprojām draudēja briesmas, ka Baltiju var ievilkt imperiālistiskās avantūrās, kas to pazudinās. Tad Baltijas republiku darbaļaužu masas pieprasīja nekavējoties atjaunot viņu zemēs Padomju varu, ko Antante bija gāzusi 1919. gadā, un atkal apvienoties ar Padomju zemi. Tautas masu ietekmē 1940. gada jūnijā visās trijās Baltijas republikās notika valdības maiņa. Vara pārgāja progresīvo spēku rokās. Notika parlamenta vēlēšanas, kas šajās zemēs pirmo reizi noritēja demokrātiskos apstākļos. Jaunievēlētie Lietuvas, Latvijas un Igaunijas parlamenti lūdza Padomju valdību uzņemt šīs zemes Padomju Sociālistisko Republiku Savienībā. 1940. gada augustā PSRS Augstākā Padome izpildīja šo lūgumu un uzņēma PSRS sastāvā Lietuvas, Latvijas un Igaunijas Padomju Sociālistisko Republiku.

Ar Padomju Savienību atkal apvienojās arī Besarābija, kas bija varmācīgi no tās atrauta 1918. gadā, un Ziemeļbukovīna, kuras iedzīvotāji ukraiņi tiecās uz Padomju Ukrainu. Baltijas un Besarābijas atkalapvienošanās ar Padomju Savienību stiprināja PSRS drošību, jo šos rajonus būtu varējuši izmantot ienaidnieki kā ērtus placdarmus, kas tuvinātu viņu karaspēku Padomju zemes dzīvības centriem.

Zināmus neilgus panākumus imperiālisti bija guvuši Somijā. Viņiem izdevās 1939. gada beigās izprovocēt somu reakcionārus uz karu pret Padomju Savienību.

Anglija un Francija, vēlēdamās vājināt PSRS, aktīvi palīdzēja somiem ar ieroču piegādēm un gatavojās sūtīt tiem palīgā savu karaspēku, lai gan pie Francijas robežas bija sakoncentrēti milzīgi Vācijas militārie spēki. Tikai somu karaspēka sakāve karā ar PSRS izjauca angļu un franču plānoto iejaukšanos Padomju Savienības un Somijas karā. 1940. gada martā karš starp Somiju un PSRS beidzās ar miera līguma parakstīšanu Maskavā.

1940. gada aprīlī hitleriskā Vācija sāka iebrukumu Skandināvijā un viegli sagrāba Dāniju un Norvēģiju. Maijā tā pārgāja uzbrukumā arī savā Rietumu frontē. Hitleriešu karaspēks ātri okupēja Holandi un Beļģiju. Angļu ekspedīcijas spēki, kas atradās Francijā un Beļģijā, tika sakauti, un to atliekas, pametušas apbruņojumu, evakuējās uz Angliju. Vācu karaspēka sakautā franču armija atkāpās uz Francijas iekšieni. 1940. gada 22. jūnijā reakcionārā Francijas valdība kapitulēja. Cīņu pret fašismu Francijā turpināja franču patrioti, kuru pirmajās rindās cīnījās komunisti. Pēc pamiera noteikumiem lielu daļu Francijas teritorijas, ieskaitot Parīzi, okupēja hitleriskais karaspēks.

Tādi bija Minhenes politikas bēdīgie rezultāti. Francija bija sakauta, un Anglija viena pati atradās hitleriskās Vācijas priekšā.

Kara attīstība Rietumeiropā prasīja no Komunistiskās partijas un Padomju valsts jaunus pasākumus ārpolitikā. Uzdevums bija aizkavēt tālāku kara un fašistiskās agresijas izplatīšanos. 1940. gada aprīlī Padomju valdība brīdināja hitlerisko Vāciju, lai netiktu pārkāpta Zviedrijas neitralitāte, un tā sekmēja šās valsts izglābšanos no vācu uzbrukuma.

Padomju valdība veica dažādus pasākumus, lai kavētu Vāciju pakļaut savai ietekmei Somiju, Bulgāriju, Turciju un Dienvidslāviju. Tomēr pēc Francijas sakāves hitleriskā Vācija bija tik lielā mērā nostiprinājusies, ka apvaldīt tās aneksionistisko rīcību kļuva arvien grūtāk. Hitlerieši iesūtīja savu karaspēku Somijā, Rumānijā un Bulgārijā, kuru reakcionārās valdības kļuva par Vācijas vasaļiem. 1941. gada aprīlī hitlerieši uzbruka Dienvidslāvijai un pēc tam Grieķijai un sagrāba šīs zemes.

Fašistiskā Vācija jau kopš 1940. gada otrās puses tieši gatavoja karu pret PSRS. Tās nolūks bija nospiest verdzībā Padomju Savienības tautas; iznīcinot PSRS, iznīcināt visas pasaules sociālisma un demokrātijās balstu un tā nodabūt no ceļa galveno šķērsli tālākai savu agresīvo plānu realizēšanai. Pēc tam tā cerēja sagrābt Britānijas salas, kurām uzbrukt hitlerieši neuzdrošinājās, kamēr viņiem aizmugurē atradās Sarkanā Armija. Kopā ar Japānu viņi bija nodomājuši sakaut arī ASV.

Tā kā Padomju zemei draudēja lielas briesmas, partijas un visas padomju tautas darbs bija vēl vairāk jāsasprindzina, lai celtu Padomju Savienības industriālo varenību un nostiprinātu tās aizsardzības spējas.

4. Partijas organizatoriskais darbs rūpniecībā. PSRS industriālās varenības pastiprināšana un tās aizsardzības spēju nostiprināšana

Partija uzskatīja PSRS tautas saimniecības attīstības trešo piecgadu plānu par lielu soli uz priekšu sociālistiskās sabiedrības celtniecības pabeigšanā un galvenā ekonomiskā uzdevuma veikšanā.

Taču plāna izpildīšana rūpniecībā bija saistīta ar lielām grūtībām. Starptautiskā situācija kļuva arvien saspīlētāka. Fašistisko agresoru izraisītais otrais pasaules karš tieši apdraudēja Padomju Savienību. Tautai pastāvīgi bija jābūt gatavai atsist agresoru uzbrukumu, un vajadzēja atraut lielus līdzekļus, materiālos resursus un cilvēku rezerves no mierlaika celtniecības objektiem, lai nostiprinātu Padomju zemes aizsardzības spēku.

Sākot trešā piecgadu plāna izpildīšanu, partija sadūrās arī ar citām grūtībām. Augošajai rūpniecībai bija vajadzīgs pastāvīgs darbaspēka, it sevišķi kvalificēta darbaspēka pieplūdums, bet tā bieži vien nepietika. Reizē ar to esošo darbaspēku ne vienmēr izlietoja pareizi. Tas bija izskaidrojams ar organizatoriski saimnieciskiem trūkumiem. Nebija nokārtota darba un darba algas organizācija. Piesātinot visas rūpniecības nozares ar visjaunāko tehniku, vajadzēja uzlabot tehnisko vadīšanu. Tomēr faktiski uzņēmumos un tautas komisariātos bieži mainījās vadošais sastāvs, un tas smagi ietekmēja rūpniecības pārvaldīšanu un ražošanas rezultātus. Partijas organizatoriskā darba uzdevums rūpniecībā tad arī bija pārvarēt grūtības, likvidēt trūkumus un nodrošināt sociālistiskās industrijas tālāku nemitīgu augšanu un uzplaukumu.

Partijas saimnieciskās politikas uzdevumi bija visracionālāk izvietot ražošanas spēkus, paātrināt jaunās celtniecības tempus un pilnīgi apgūt katra uzņēmuma ražotspēju.

Jaunos rūpniecības uzņēmumus cēla pēc iespējas tuvāk izejvielu avotiem. Partijas un tautas uzmanība tika koncentrēta uz Padomju zemes austrumu rajonu — Pievolgas, Urālu, Rietumu un Austrumu Sibīrijas, Vidusāzijas un Tālo Austrumu ekonomisko attīstību. Partija centās panākt šo rajonu ekonomikas kompleksu attīstību. Katrā rajonā tika organizēta būvmateriālu ražošana, celtas elektrostacijas, izbūvētas ogļu šahtas un raktuves, celtas metalurģiskās rūpnīcas, attīstīta vieglā un pārtikas rūpniecība. Starp Volgu un Urāliem tika radīta jauna naftas bāze — «Otrā Baku». Urālos paplašināja Magņitogorskas metalurģisko kombinātu un pabeidza N’ižņijtagilas metalurģiskās rūpnīcas celtniecību. Lielas metalurģiskās rūpnīcas cēla Aiz-baikālā (Petrovskas-Zabaikalskas) un Tālajos Austrumos («Amurstaļ»). Cēla dublētājuzņēmumus mašīnbūves, ķīmiskajā un naftas pārstrādāšanas rūpniecībā. Plašāk sāka ieviest rūpniecības uzņēmumu kooperēšanas principu.

Partija gādāja, lai jo stingri tiktu ievērots taupības režīms. Naudas līdzekļus, būvmateriālus un iekārtu pirmām kārtām piešķīra pirmo piecgadu laikā iesāktās celtniecības pabeigšanai. Partijas saimnieciskajā politikā jauns bija tas, ka tagad orientējās uz vidēju un nelielu elektrostaciju, šahtu un citu uzņēmumu celtniecību plašos apmēros. Ar to tika paātrināti celtniecības termiņi un straujāk palielināta ražotspēja.

Partija un valdība daudz uzmanības veltīja galveno rūpnie-čības nozaru — ogļu un metalurģiskās rūpniecības darba uzlabošanai. Tas bija ļoti nepieciešams. Mūsu zemes vajadzības pēc oglēm un metālā auga ar katru gadu. Metals lielā daudzumā bija vajadzīgs aizsardzības rūpniecībai. Taču 1939. gadā čuguna un tērauda ražošana ne tikai nepalielinājās, bet pat mazliet samazinājās, ogļu ieguves pieaugums, sevišķi Donbasā, bija neliels. Tas radīja nopietnus draudus visas tautas saimniecības attīstībai un bija galīgi neciešams augošo kara briesmu apstākļos.

Partija noskaidroja ogļu un metalurģiskās rūpniecības atpalikšanas cēloņus. Galvenais cēlonis bija vāja saimnieciski tehniskā vadība un partijas vietējo organizāciju nepietiekami uzmanīga izturēšanās pret šahtu un metalurģisko uzņēmumu darbu.

Donbasa ogļrūpniecībā liels ļaunums bija darbaspēka mainīšanās. Nereti gada laikā šahtās pilnīgi mainījās viss strādnieku sastāvs, un tas stipri ietekmēja ražošanas programas izpildīšanu. Bez tam ogļraču darba algas sistēmā un viņu darba organizācijā tika pieļauti izkropļojumi. Izstrādes normas bija nepamatoti samazinātas. Lai gan tās tika izpildītas un pārsniegtas, tomēr faktiskā ogļu ieguve atpalika no valsts plāna uzdevumiem. Inženiertehniskos kadrus bieži vien izmantoja nepareizi. Pirmajās piecgadēs ogļrūpniecībā tika papildināta ar lielu daudzumu inženieru un tehniķu. Taču daudzi no viņiem sēdēja trestu un pārvalžu kancelejās. Rezultātā ar visjaunāko tehniku bagātīgi apgādātām šahtām nebija pietiekamas tehniskās vadības, jaunās, progresīvās darba un ogļu ieguves metodes ieviesās lēni, darba ražīgums palika gandrīz vienā līmenī.

Šādi trūkumi bija arī metalurģiskajā rūpniecībā. Magņito-gorskas un Kuzņeckas kombinātā un dienvidu metalurģiskajās rūpnīcās (Makejevkas, Staļino, Zaporožjes) partijas organizācijas maz nodarbojās ar tādiem svarīgiem jautājumiem kā vadošo kadru izraudzīšana un audzināšana, kvalificētu metalurgu sagatavošana un viņu darba pareiza organizēšana. Sekas tam bija tādas, ka netika izmantota pilna iekārtas jauda. Metalurģijas attīstību ietekmēja arī jauno domnu un martenkrāšņu celtniecības novilcināšana un atpalikšana rūdas ieguvē.

1940. gada pirmajā pusē partijas GK pieņēma vairākus lēmumus par Donbasa ogļrūpniecības un metalurģiskās rūpniecības darba uzlabošanu. Centrālā Komiteja pieprasīja, lai partijas un saimnieciskās organizācijas uzlabo partijas politisko darbu strādnieku vidū un uzņēmumu vadīšanu, nostiprina galvenos ražošanas iecirkņus ar inženiertehniskiem kadriem, nodrošina strādnieku kvalifikācijas celšanu un viņu darba pareizu organizēšanu, nokārto darba samaksas sistēmu un paātrinātos tempos veic jaunu šahtu, domnu un martenkrāšņu celtniecību.

Pamatojoties uz šiem lēmumiem, partijas organizācijas sāka vairāk un konkrētāk nodarboties ar ražošanas organizācijas jautājumiem, ar partijas saimniecisko un inženiertehnisko kadru izraudzīšanu un viņu izvietošanu ražošanā. Kontrolējot uzņēmumu administrācijas darbību, tās centās palielināt saimniecisko darbinieku atbildību par partijas un valdības direktīvu izpildīšanu. Partijas politisko darbu sāka ciešāk saistīt ar ražošanas uzdevumu pildīšanu, ar cīņu par jaunas tehnikas apgūšanu, par darba disciplīnas nostiprināšanu.

Partijas veiktie pasākumi uzlaboja stāvokli ogju un metalurģiskajā rūpniecībā. 1940. gadā ogju ieguve pieauga apmēram par 20 miljoniem tonnu. Šāda pieauguma vēl nekad mūsu zemes ogļu rūpniecībā nebija bijis. Līdz 1940. gada beigām bija ievērojami palielinājusies metālā ražošana vidēji vienā dienā salīdzinājumā ar 1937. gadu.

Plašā sociālistiskā sacensība, kas uzņēmumos norisinājās partijas organizāciju vadībā, kļuva arvien masveidīgāka. Radās jaunas sacensības formas: daudzu darbgaldu apkalpošana, ātrās darba metodes, profesiju apvienošana, izejvielu, materiālu un elektriskās enerģijas taupīšana, neražīgo izdevumu samazināšana u. tml. Vadot sociālistisko sacensību, komunisti veda sev līdzi bezpartejiskos strādniekus. Uzņēmumos pēc partijas organizāciju iniciatīvas tika noturētas ražošanas tehniskās konferences. Vispārināja un izplatīja ražošanas novatoru pieredzi, organizēja darba pirmrindas metožu skolas.

Liela nozīme rūpniecības straujajā kāpinājumā pirmskara gados bija pārejai uz astoņstundu darba dienu, uz septiņdienu darba nedēļu un aizliegumam strādniekiem un kalpotājiem patvaļīgi aiziet no uzņēmumiem un iestādēm. Šos pasākumus, kas pēc strādnieku un kalpotāju ierosinājuma tika ievesti ar PSR Savienības Augstākās Padomes Prezidija 1940. gada 26. jūnija dekrētu, bija izraisījusi neatliekamā vajadzība stiprināt mūsu zemes aizsardzību. Tie pozitīvi ietekmēja uzņēmumu darbu: nostiprinājās darba disciplīna, cēlās darba ražīgums, palielinājās produkcijas izlaide. Partijas vadībā tika atrisināta arī tāda svarīga problēma kā rūpniecības nodrošināšana ar kvalificētu darbaspēku, izveidojot valsts darba rezervju sistēmu. Tika izsludināts ikgadējs jaunatnes iesaukums (mobilizācija) arodskolās un fabriku un rūpnīcu apmācības skolās. Šo skolu beigušos sūtīja uz valsts uzņēmumiem. Tā tika panākts pastāvīgs kvalificētu strādnieku pieplūdums rūpniecībā un transportā, un tas stiprināja Padomju valsts ekonomisko un militāro spēku. Padomju cilvēki un vispirms pati jaunatne ar lielu gandarījumu uzņēma Padomju varas likumu par darba rezervju radīšanu. Viņi redzēja tajā izpaužamies partijas gādību par jauno paaudzi, kurai sociālisma zemē atvērti visi ceļi, lai iesaistītos sabiedriski derīgā darbā, iemantotu zināšanas un apgūtu zinātni.

Ievērojama loma rūpniecībā bija padomju sievietēm. 1940. gada sākumā to bija 41 procents no visiem strādniekiem un kalpotājiem. Ceturtā daļa no celtniecībā strādājošiem bija sievietes. Strādnieces sekmīgi apguva jauno tehniku. Sieviešu iesaistīšanai ražošanā bija svarīga nozīme tautas saimniecībā un valsts aizsardzībā. Apgūstot vīriešu arodus jau miera laikā, viņas kara gadījumā sekmīgi varēja ražošanā aizstāt armijā iesauktos vīriešus.

Ar partijas un strādnieku šķiras pūlēm Padomju Savienības rūpniecība pirmskara gados, pārvarot trūkumus, uzplauka. 1940. gadā PSR Savienībā ieguva 166 miljonus tonnu ogļu, izkausēja apmēram 15 miljonus tonnu čuguna un vairāk nekā 18 miljonus tonnu tērauda. Elektriskās enerģijas ražošana sasniedza 48,3 miljardus kilovatstundu. Tā tad arī bija Padomju Savienības rūpnieciski ekonomiskā bāze, kad sākās Lielais Tēvijas karš.

Gādājot par Padomju zemes industriālās varenības stiprināšanu, partija ne brīdi neapmierinājās ar sasniegtajiem panākumiem. Kara draudiem arvien pieaugot, jautājums par rūpniecības darbu bija centrālais jautājums partijas darbībā. Tas tika vispusīgi aplūkots partijas XVIII konferencē 1941. gada februārī. Konference apsprieda partijas organizāciju uzdevumus rūpniecībā un transportā. Tika atzīmēts, ka mūslaiku karš, ja to aplūko no tehniski ekonomiskās puses, ir motoru karš, rezervju karš. Ņemot to vērā, partija gādāja, lai industriju paceltu tādā līmenī, kādu diktēja Padomju zemes aizsardzības stiprināšanas prasības. Tādēļ tautas komisariātiem un partijas organizācijām vajadzēja pastāvīgi uzlabot un padarīt pilnīgāku savu darbu rūpniecības vadīšanā.

Lai visvairāk tuvinātu vadību uzņēmumiem, daudzus tautas komisariātus 1939. gadā sadalīja mazākos komisariātos. Tika nodibināti jauni tautas komisariāti, kas vadīja šaurākas rūpniecības nozares. Tomēr ar šiem pasākumiem nepietika. Tautas komisariātu darbā bija lieli trūkumi. Nereti bija gadījumi, kad tautas komisariāti, balstoties uz kopējiem summāriem datiem, uzskatīja ražošanas gada plānu par izpildītu, kaut gan galveno produkcijas veidu ražošanā plāns faktiski nebija izpildīts. Bet partijas organizācijas, apgabalu komitejas un pilsētu komitejas vēl arvien pietiekami rūpīgi nenodarbojās ar - rūpniecības un transporta jautājumiem.

VK(b)P XVIII konference no jauna lika partijas organizācijām pievērst uzmanību rūpniecības un transporta vajadzībām. Partijas organizācijām tika izvirzīti vairāki konkrēti saimnieciski un politiski uzdevumi: nodrošināt, lai uzņēmumu darbs tiktu pastāvīgi kontrolēts un lai tie izpildītu partijas direktīvas; panākt, lai uzņēmumos un uz dzelzceļiem iekārta, materiāli un visa manta būtu stingrā uzskaitē un tiktu rūpīgi glabāta; nodrošināt pareizu iekārtas izmantošanu un instrumentu, materiālu, izejvielu, kurināmā un elektriskās enerģijas taupīgu izlietošanu; nodibināt uzņēmumos priekšzīmīgu kārtību un tīrību; noorganizēt, lai uzņēmumi strādātu ritmiski un savlaicīgi izpildītu savus ražošanas plānus; panākt visstingrākās disciplīnas ievērošanu tehnoloģiskajā procesā un nodrošināt labas kvalitātes un komplektas produkcijas izlaišanu; nemitīgi strādāt, lai uzlabotu un apgūtu jauno tehniku; censties sistemātiski pazemināt produkcijas pašizmaksu, nostiprināt saimniecisko aprēķinu un izskaust izšķērdību.

Konference pieprasīja konsekventi ievērot strādnieku materiālās stimulēšanas principu un sniegt vadītājiem atlīdzību par labu darbu, nostiprināt vienvadību uzņēmumos un uzlabot ražošanas tehnisko vadīšanu. Lai uzlabotu partijas vadību rūpniecībā un transportā, pilsētu komitejās, apgabalu komitejās, novadu komitejās un savienoto republiku kompartiju Centrālajās Komitejās tika nodibināts sekretāru postenis galvenajām rūpniecības un transporta nozarēm.

Konference pieņēma 1941. gadam vēl vairāk sasprindzinātu tautas saimniecības plānu, nekā bija iepriekšējais. Sā plāna uzdevums bija ievērojami stiprināt Padomju zemes aizsardzību.

Partijas XVIII konferences lēmumi stipri stimulēja visu tautas saimniecības nozaru un vispirms rūpniecības un transporta jaunu kāpinājumu.

1941. gada pirmais pusgads pagāja sasprindzinātā cīņā par straujiem rūpniecības attīstības tempiem. 1941. gada vidū PSRS rūpniecības bruto produkcija bija sasniegusi 86 procentus no līmeņa, kāds trešajā piecgadu plānā bija paredzēts 1942. gadam.

Augošo kara briesmu apstākjos partija un valdība veltīja arvien lielāku uzmanību aizsardzības rūpniecības attīstībai.

Krievijas kara rūpniecību pirms revolūcijas ietekmēja vis- • pārējā Krievijas ekonomiskā atpalicība. Tā krietni vien atpalika no attīstīto kapitālistisko zemju kara rūpniecības. Tas bija viens no cēloņiem, kāpēc carisko Krieviju karos sakāva. Padomju vara bija radikāli grozījusi stāvokli. Uz industrializācijas bāzes bija radīta jauna aizsardzības rūpniecība, kas nebija vājāka par vairāk attīstīto kapitālistisko zemju kara rūpniecību. Pirmās piecgades izpildes rezultātā PSR Savienībā bija radusies automobiļu, traktoru, tanku un aviācijas rūpniecība. Otrās un trešās piecgades laikā PSRS aizsardzības rūpniecība bruto produkcijas pieauguma tempu ziņā stipri pārspēja citas rūpniecības nozares. Trešās piecgades trijos gados produkcijas ikgadējais pieaugums visā rūpniecībā bija vidēji 13 procenti, bet aizsardzības rūpniecībā — 39 procenti.

Aizsardzības rūpniecības uzņēmumos darbojās VK(b)P CK partijas organizatori. Viņi bija atbildīgi par partijas darba stāvokli tieši Centrālajai Komitejai un saņēma no tās tiešu palīdzību. Par CK partorgiem iecēla ievērojamus partijas darbiniekus no kvalificētu inženieru vidus, labus organizatorus, kas prata pareizi apvienot partijas darbu ar ražošanas uzdevumu risināšanu.

Aizsardzības rūpniecības uzņēmumi atradās īpašā stāvoklī attiecībā uz apgādi ar izejvielām, iekārtu, kurināmo, elektrisko enerģiju utt.

Ar partijas pūlēm un tās nerimstošo gādību par aizsardzības rūpniecību mūsu zemei pirms kara bija diezgan daudz aizsardzības rūpnīcu un citu kara rūpniecības uzņēmumu, tāpēc kara gados bija iespējams plašos apmēros masveidīgi ražot tankus, lidmašīnas, lielgabalus, munīciju un citu apbruņojumu.

Tomēr, kaut gan aizsardzības rūpniecības attīstībā bija neapšaubāmi panākumi, tās darbā bija arī lieli trūkumi. Pirmskara gados valsts uzdevumu izpildīšanā atpalika aviācijas rūpniecība. Dažas aizsardzības rūpniecības nozares tikai kara priekšvakarā sāka masveidīgi ražot jauna parauga apbruņojumu, un tas kara sākuma posmā aizkavēja Sarkanās Armijas apgādi ar jaunāko tehniku.

Pirmskara gados notika Padomju valsts Bruņoto Spēku reorganizācija: tika izformētas pēc teritoriālā milicijas principa izveidotās karaspēka daļas un vienības; Bruņotie Spēki pilnīgi pārgāja uz kadru principu. Armija ievērojami palielinājās skaita ziņā. Bruņoto Spēku izveidošanas kadru princips tika nostiprināts PSR Savienības Augstākās Padomes sesijā 1939. gada septembrī pieņemtajā jaunajā likumā «Par vispārējo karaklausību». Padomju valsts nevarēja pieļaut, lai tās armija būtu vājāka nekā kapitālistisko valstu armijas. Sociālisma iekarojumu aizstāvēšana, kā arī panākumi cīņā par mieru visā pasaulē bija daudzējādā ziņā atkarīgi no Padomju Savienības un tās Bruņoto Spēku varenības un spēka.

5. Partijas cīņa par kolhozu iekārtās nostiprināšanu, par lauksaimnieciskās ražošanas kāpināšanu

Mūsu zemes ekonomikā svarīgāko vietu pēc rūpniecības ieņēma lauksaimniecība, vispirms ražošana kolhozos. Tai bija veicami lieli uzdevumi, jo piecgades laikā bija paredzēts pusotr-kārt līdz divkārt palielināt tautas patēriņu, it sevišķi pārtikas produktu patēriņu. No lauksaimniecības tālākā kāpinājuma bija atkarīga arī izejvielu bāzes paplašināšana vieglās un pārtikas rūpniecības attīstībai.

Taču lauksaimniecībā pirmskara gados bija ievērojamas grūtības, ko bija radījusi saspīlētā starptautiskā situācija un Padomju zemei draudošais karš. Tā, piemēram, lai pabeigtu lauksaimniecības komplekso mehanizāciju, kolhoziem un padomju saimniecībām bija vajadzīgs liels daudzums traktoru, kombainu un citu lauksaimniecības mašīnu, bet daļu metālā, kas būtu vajadzīgs traktoru un lauksaimniecības mašīnu ražošanai, nācās nodot aizsardzības vajadzībām. Traktoru ražošana trešās piecgades laikā salīdzinājumā ar otro piecgadi samazinājās divkārt.

Tomēr kolhozu iekārta un partijas un Padomju valsts veiktais darbs lauksaimniecības apgādāšanā ar jaunu tehniku pat šajos grūtajos apstākļos nodrošināja nemitīgu lauksaimniecības attīstību. 1940. gadā kolhozos bija apvienoti 96,9 procenti no visām zemnieku sētām. To rokās atradās 99,9 procenti sējas platības. 7 tūkstoši MTS apkalpoja kolhozus. Mūsu zemē bija vairāk nekā 4 tūkstoši padomju saimniecību. Kolhozu un padomju saimniecību tīrumos strādāja 531 tūkstotis traktoru un 182 tūkstoši labības kombainu, kā arī 228 tūkstoši smago automobiļu. Vairāk nekā 1 miljons 400 tūkstoši traktoristu, kombainiem un šoferu apkalpoja šo milzīgo mašīnu parku.

Bija vajadzīga neatslābstoša partijas uzmanība un pastāvīga gādība par kolhozu celtniecību. Partijas organizāciju darba svarīgākais uzdevums uz laukiem bija organizatoriski un saimnieciski nostiprināt kolhozus. To saprata visi lauksaimniecības darbinieki. Tomēr ne visiem bija pareizs priekšstats par kolhozu iekārtas nostiprināšanas paņēmieniem. Nereti tika ignorēts princips par kolhoznieku materiālo ieinteresēšanu sava darba rezultātos, netika pienācīgi gādāts par kolhozu sabiedriskās saimniecības paplašināšanu un nostiprināšanu, tika pieļauta samiernie-ciska attieksme pret ieraušanas tieksmēm un privātīpašnieciskām noskaņām.

Tas viss radīja daudz citu kļūdu kolhozu celtniecībā un negatīvi ietekmēja ražošanas attīstību kolhozos. Spraužot par savu uzdevumu kolhozu iekārtas nostiprināšanu un attīstīšanu, partijai bija konsekventi jāievieš princips par kolhoznieku materiālo ieinteresēšanu darbā un enerģiski jācīnās pret ieraušanas tieksmēm un privātīpašnieciskām noskaņām, kas nodara, zaudējumus sabiedriskajai saimniecībai.

Lauksaimniecības vadīšanā partija balstījās uz kolhozu, MTS un padomju saimniecību partijas organizācijām. Kolhozu iekārtai attīstoties, auga un kļuva stiprākas arī partijas organizācijas kolhozos. 1941. gada sākumā bija 62 300 kolhozu partijas organizāciju. Piešķirot kolhozu partijas organizācijām tiesību kontrolēt kolhozu valžu darbību, palielinājās viņu atbildība par kolhozu ražošanas attīstību. Kolhozu partijas organizācijas sakļāva ap sevi kolhozu aktīvu un iesaistīja darbā visus kultūras darbiniekus uz laukiem. Kolhozu celtniecībā tika iesaistīti komjaunieši, kas uz laukiem bija liels spēks. Viņu tolaik bija vairāk nekā divi miljoni. Komjaunatnes organizācijas cēla lauku jaunatni uz cīņu par kolhozu nostiprināšanu.

Pirmskara gados partija veica daudzus svarīgus pasākumus kolhozu iekārtas pamatu nostiprināšanā. Viens no tiem bija rupjo izkropļojumu likvidēšana kolhozu zemes lietošanā. 1939. g,-' la maijā VK(b)P CK plēnums izskatīja un atzina par pareizu VN(b)P Cl\ un PSRS TKJP lēmuma projektu «Par pasākumiem kolhozu sabiedriskās zemes aizsardzībai pret izsaimniekošanu». Tajā tika atzīmēti daudzi fakti, ka kolhozos tiek pārkāpti lauksaimniecības arteļa statūti par kolhoznieku piemājas zemes normām, nelikumīgi paplašināti piemājas zemes gabali, izsaimniekota un izlaupīta kolhozu sabiedriskā zeme.

Jautājums par kolhozu zemes lietošanu bija nesaraujami saistīts ar jautājumu par kolhoznieku sabiedrisko un personīgo interešu pareizu apvienošanu. Piemājas zemes gabalu piegriešana virs statūtos paredzētajām normām iedragāja kolhozu sabiedrisko saimniecību un pārmērīgi paplašināja kolhoznieku personīgo saimniecību. Piemājas zemes gabals bieži vien zaudēja palīgsaimniecības raksturu, pārvērzdamies par kolhoznieka galveno ienākuma avotu. Dažos kolhozos piemājas zemes gabali faktiski bija kļuvuši par kolhoznieku sētu privātīpašumu un kolhoznieki ar tiem rīkojās pēc sava ieskata: iznomāja vai arī paturēja tos sev, kaut arī kolhozā nestrādāja. Radās daudz šķietamu kolhoznieku, kuri kolhozos nestrādāja vai arī strādāja tur tikai izskata pēc, lielāko daļu laika veltīdami personīgajai pa-līgsaimniecībai.

Tas kavēja sabiedriskā darba ražīguma augšanu kolhozos, grāva tajos darba disciplīnu un dezorganizēja ražošanu. Daudzos kolhozos bija radies mākslīgs darbaspēka trūkums, lai gan patiesībā bija darbaspēka pārpilnība.

Partijas CK un valdība aicināja partijas un padomju organizācijas nodibināt kārtību kolhozu zemes lietošanā. Kolhozu sabiedriskā zeme tika izsludināta par neaizskaramu. Kolhoziem un kolhozniekiem aizliedza iznomāt piemājas zemes gabalus. Tika aizliegta arī katra piemājas zemes gabalu palielināšana virs lauksaimniecības arteļa statūtos paredzētajiem apmēriem. Visa liekā zeme, kas atradās kolhoznieku personīgā lietošanā, bija jāatdod kolhoziem atpakaļ. Pēc tam kad bija izmērīta kolhoznieku, individuālo zemnieku un citu pilsoņu personīgā lietošanā esošā piemājas zeme, noskaidrojās, ka ir vairāk nekā 2,5 miljoni hektāru liels pārpalikums, un no tiem 1,7 miljonus hektāru pievienoja sabiedriskajai kolhozu zemei, bet pārējos nodeva kolhozu piemājas zemes fondā. Vairāk nekā 800 tūkstoši kolhoznieku sētu 1939. un 1940. gadā pārcēlās uz kolhozu ciematiem un kolhozu centriem. Katram darba spējīgam kolhozniekam un kolhozniecei noteica obligāto izstrādes dienu minimumu gadā atkarībā no lauksaimnieciskās ražošanas rakstura dažādos PSRS rajonos. Rezultātā uzlabojās kolhozu zemes lietošana, nostiprinājās darba disciplīna un palielinājās to kolhoznieku skaits, kuri izstrādā nepieciešamo izstrādes dienu daudzumu gadā.

Liels trūkums lauksaimniecībā šajā laikā bija lopkopības atpalikšana. 1928. gada 1. janvārī visu kategoriju saimniecībās bija 60,1 miljons liellopu, bet 1939. gada 1. janvārī — 53,5 miljoni. Bija jāveic iedarbīgi pasākumi, lai kāpinātu lopkopību. Lopkopības attīstība tagad galvenokārt bija atkarīga no lopkopības fermu noorganizēšanas un paplašināšanas kolhozos. Bet vairākos kolhozos vai nu nepavisam nebija lopkopības fermu, vai arī tajās turēja ļoti maz lopu. Lopkopības atjaunošana un attīstība kolhozos bija tieši atkarīga no tā, kā tiks realizēts kolhozu un kolhoznieku materiālās ieinteresētības princips šaja saimniecības nozarē.

1939. gada jūlijā VK(b)P CK un PSRS TKP pieņēma lēmumu «Par pasākumiem sabiedriskās lopkopības attīstībai kolhozos». Saskaņā ar šo lēmumu lopkopības attīstību stimulēja ar t:o, ka gaļas piegādi aprēķināja nevis atkarībā no lopu skaita kolhozu fermās, bet gan no kolhoziem lietošanā nodotās zemes platības. Veco sistēmu, pēc kuras gaļas piegādi aprēķināja atkarībā no lopu skaita, atcēla. Sā pasākuma realizēšanas rezultātā 1939. gadā vien kolhozos tika noorganizēts apmēram 200 tūkstošu lopkopības fermu, turpretim visos iepriekšējos 7 gados — tikai 343 tūkstoši fermu. Sabiedrības īpašumā esošo produktīvo lopu skaits kolhozos 1939. un 1940. gadā palielinājās no 15,6 miljoniem līdz 20,1 miljonam.

Lopkopības attīstības veicināšanas pasākumi nostiprināja kolhozus. Kolhozs ar attīstītu lopkopību kļuva no saimnieciskā viedokļa pilnvērtīgāks nekā kolhozs, kuram ir tikai graudsaimnie-cība. Līdz ar to lika risināts mūsu zemei aktuāls uzdevums — kāpināt lopkopību un nodrošināt iedzīvotājus ar pārtikas produktiem un rūpniecību — ar izejvielām.

Sistēma, pēc kuras lopkopības produktu sagādi aprēķina no hektāriem, izrādījās esam pareiza. 1940. gada martā VK(b)P CK plēnums, apspriedis jautājumu par grozījumiem lauksaimniecības produktu sagādes un iepirkšanas politikā, atzina par nepieciešamu pāriet uz hektāru sistēmu, aprēķinot visas valsts piegādes. Ar to tika atcelta vecā sagādes sistēma, kas ņēma vērā-tikai esošo sējumu platību. Tā bija nostādījusi pirmrindas kolhozus neizdevīgā stāvoklī un tādējādi grāva šo kolhozu ieinteresētību sabiedriskās saimniecības attīstībā. Tagad visiem kolhoziem radīja vienādus apstākļus. Jaunā sagādes sistēma sekmēja sējas platības paplašināšanu kolhozos un lauksaimnieciskās ražošanas attīstību visos virzienos. Tā radīja arī apstākļus, lai uzlabotos ražošanas plānošana kolhozos no apakšas, kad plāno paši kolhozi. Tomēr šis plānošanas princips tolaik netika realizēts pilnīgi.

Sociālistiskās sistēmas nostiprināšanās zemkopībā pastiprināja Padomju valsts lomu lauksaimniecības attīstības plānošanā un regulēšanā. Partija un Padomju vara guva iespēju pareizāk izvietot lauksaimniecības kultūru sējumu platības pa mūsu zemes rajoniem un stimulēt tās kultūras, kuru attīstīšanu prasīja visas valsts intereses. Plānveidīgas sociālistiskas lauksaimniecības priekšrocība spilgti izpaudās tehnisko kultūru sējumu paplašināšanā. Tehnisko kultūru platība 1940. gadā bija palielinājusies salīdzinājumā ar 1913. gadu vairāk nekā divkārt (no 4,9 miljoniem hektāru līdz 11,8 miljoniem hektāru).

Lieli panākumi bija sasniegti kokvilnas ražošanā. 1913. gadā ar kokvilnu bija apsēti 688 tūkstoši hektāru, bet 1940. gadā — 2 miljoni 76 tūkstoši hektāru. Bija cēlies kokvilnas ražīgums. Neapstrādātas kokvilnas bruto ievākums 1913. gadā bija 744 tūkstoši tonnu, bet 1940. gadā — 2 miljoni 237 tūkstoši tonnu. PSRS tekstilrūpniecību sāka apgādāt galvenokārt ar pašu zemē ražoto kokvilnu, kas nepieciešama ari aizsardzības rūpniecībai. Bija palielinājušās tādu kultūru kā linu, saulespuķu un cukurbiešu sējumu platības.

Tehnisko kultūru sējumu platību palielināšanos tajā laikā sekmēja arī tas, ka graudaugu kultūras sāka pārvietoties no dienvidu rajoniem uz austrumu rajoniem (Dienvidurāliom, Sibīriju, Kazahiju). Dienvidu rajonos zeme atbrīvojās tehnisko kultūru ražošanas paplašināšanai. Mūsu zemes austruinos bija daudz labas un auglīgas zemes, ieskaitot ari neskartās zemes un vecaines, ko nevarēja uzart, kamēr pastāvēja individuālās zemnieku saimniecības. So zemi šur tur bija sākuši uzplēst kolhozi, kuru rīcībā bija spēcīga lauksaimniecības tehnika. VK(b)P CI< atzīmēja, ka austrumu rajoni var un tiem vajag kļūt par vienu no galvenajām PSRS maizes klētīm.

Partija uzsvēra, ka lauksaimniecības pamats ir labības ražošana, ka uz graudsaimniecības attīstības bāzes atrisināmi visi pārējie lauksaimniecības kāpināšanas uzdevumi. Partija, tās vietējās organizācijas centās augstāk pacelt graudaugu kultūru ražību un sasniegt labības ražošanā tādus rādītājus, kas atbilstu kolhozu iekārtas iespējām. Vietējās partijas un padomju organizācijas izrādīja lielu iniciatīvu šajā jautājumā. Pēc vietējo darbinieku ierosinājuma un ar viņu aktīvu līdzdalību tika izstrādāti pasākumi sausuma apkarošanai dienvidaustrumu rajonos un jaunas labības bāzes radīšanai mūsu zemes austrumos. Pēc Ukrainas K(b)P CK iesnieguma 1940. gada beigās tika pieņemts VK(b)P CK un PSRS TKP lēmums «Par kolhoznieku darba papildsamaksu par lauksaimniecības kultūru ražības un lopkopības produktivitātes celšanu Ukrainas Padomju Sociālistiskajā Republikā». Samaksas sistēma, ko noteica ar šo lēmumu, radīja stimulu celt darba ražīgumu; to vēlāk attiecināja arī uz citiem PSRS apgabaliem un rajoniem.

Partijas veiktā darba rezultātā kolhozi guva zināmus panākumus graudsaimniecības kāpināšanā. Tomēr labības problēma mūsu zemē vēl nebija atrisināta. Bija ne mazums atpaliekošu rajonu un kolhozu. Vairākos rajonos labības ražība bija zema un negatīvi ietekmēja kopējo labības ievā kurnu. Kaut gan labības kopievākums 1940. gadā bija nedaudz lielāks nekā 1913. gadā, tomēr mūsu zemei bija vajadzīgs vairāk labības, nekā tika ražots. Vajadzība pēc labības bija pieaugusi aiz vairākiem cēloņiem: pilsētu iedzīvotāju skaits 1940. gadā bija palielinājies vairāk nekā divkārt salīdzinājumā ar 1913. gadu; no labības ražošanas tieši atkarīga bija arī lopkopības attīstība. Labības valsts sagāde un iepirkumi bija ļoti saspīlēti, tomēr neapmierināja visas mūsu zemes vajadzības pēc labības.

Graudsaimniecība kolhozu iekārtas apstākļos varēja attīstīties sekmīgāk, ja būtu kritiskāka attieksme pret trūkumiem lauksaimniecībā un vispirms graudaugu kultūru ražošanā. Pamatojoties uz tā saucamās bioloģiskās ražības datiem, tika uzskatīts, ka mūsu zemē sasniegts vairāk nekā septiņi miljardi pudu liels ikgadējs labības kopievākums, tomēr faktiski klētīs tika ievākts stipri mazāk. Šāda graudsaimniecības panākumu pārspīlēšana ne tikai nemobilizēja graudaugu kultūru ražības tālākai celšanai, bet, gluži otrādi, iemidzināja lauksaimniecībā strādājošos kadrus un radīja pašapmierinātības noskaņojumu. Graudaugu kultūru, it sevišķi kviešu sējumu paplašināšanai noteiktus zaudējumus nodarīja aizraušanās ar zemkopības zāl-lauku sistēmu tur, kur tā neattaisnojās. Lauksaimniecības praksē tika par zemu novērtēta nozīme, kāda ir kukurūzas sējumiem, kas jau tolaik būtu varējuši stipri papildināt labības krājumus un veicināt lopkopības attīstību. Tomēr galvenais trūkums lauksaimniecības attīstībā bija tāds, ka vairākus gadus tika pārkāpts princips par kolhoznieku un visu lauksaimniecības darbinieku materiālo ieinteresēšanu lauksaimniecības produktu ražošanas palielināšanā.

Lai gan lauksaimniecībā bija visi šie trūkumi un nepilnības, tomēr partija un tās vietējās organizācijas .pirmskara gados bija krietni nostiprinājušas šo svarīgo tautas saimniecības nozari. Tādēļ PSRS lauksaimniecība bija spējīga izturēt grūtos pārbaudījumus kara laikā un apgādāt armiju un visu mūsu zemi ar pārtiku un izejvielām nepieciešamā daudzumā.

6. Darbaļaužu dzīves materiālā un kultūras līmeņa celšanās. Padomju valsts politiskā spēka pastiprināšanās. Partijas rindu

pieaugums

Materiālās ražošanas attīstības mērķis padomju sabiedrībā ir vienīgi celt tautas labklājību un nostiprināt sociālistiskās valsts varenību. Tā ir sabiedrības ekonomiskās attīstības likumsakarība sociālisma un komunisma celtniecības periodā. Sociālisma uzvaras un ekspluatatoru šķiru likvidācijas apstākļos tautas dzīves materiālais līmenis nemitīgi cēlās, un tas izpaudās tautas ienākuma un strādnieku un kalpotāju darba algas pieaugumā,. kolhozu zemniecības ienākumu palielinājumā, preču apgrozības attīstībā, dzīvokļu celtniecības paplašināšanā, pilsētu un ciemu labiekārtošanā. Tautas ienākums bija palielinājies no 96,3 miljardiem rubļu 1937. gadā līdz 128,3 miljardiem rubļu 1940. gadā. Darba algas fonds tautas saimniecībā šajos gados bija pieaudzis 1,5 reizes. Mazumtirdzniecības preču apgrozījums valsts un kooperatīvajā tirdzniecībā bija pacēlies no 126 miljardiem līdz 175 miljardiem rubļu.

Bija palielinājušies kolhozu un kolhoznieku naudas un

naturālie ienākumi. Prāvu ienākumu kolhoznieki saņēma, pārdodami savus produktus kolhozu tirgū.

Līdzās PSRS tautu materiālās labklājības pieaugumam cēlās viņu kultūras līmenis. Valsts asignējumi sociāliem un kultūras pasākumiem 1940. gadā bija palielinājušies par 16 procentiem salīdzinājumā ar 1938. gadu. 1940./41. mācību gadā vispārizglītojošās skolās mācījās vairāk nekā 35 miljoni cilvēku, augstākajās mācību iestādēs — vairāk nekā 800 tūkstoši cilvēku (ieskaitot neklātniekus).

Darbaļaužu dzīves materiālā un kultūras līmeņa nemitīgā celšanās vēl vairāk sakļāva visus tautas slāņus ap partiju un valdību. Strādnieku šķiras un kolhozu zemniecības savienība uz šā pamata vēl vairāk nostiprinājās. Pieauga Padomju valsts politiskais spēks.

Varens Padomju sociālistiskās valsts spēka avots bija dzīvinošais padomju patriotisms. Partija pati bija ists patriotisks spēks Padomju zemē. Partijas uzdevums bija pastāvīgi kalpot savai tautai, savai Dzimtenei. Ideja par kalpošanu Dzimtenei bija nesaraujami saistīta ar ciņu par komunistiskās sabiedrības uzcelšanu.

Mīlestība pret savu Dzimteni, lepnums par savu tautu, par savu zemi, tās cildināšana ar saviem personīgajiem varoņdarbiem — tas viss neparasti spēcīgi izpaudās Padomju zemē sevišķi sociālisma uzvaras apstākļos. Pirmoreiz vēsturē cilvēks bija ieguvis tādu Tēviju, kurā viņš jutās pilnīgs sava likteņa lēmējs. Kā lai to nemīlētu un necildinātu! Stiprināt sociālistisko Tēviju ar saviem darbiem, pašaizliedzīgi aizstāvēt to pret ārēju uzbrukumu bija katra padomju cilvēka svēts pienākums.

Padomju patriotisms harmoniski apvieno sevī visu PSRS tautu nacionālās tradīcijas un intereses ar daudznāciju Padomju valsts — Padomju Sociālistisko Republiku Savienības, visu tautu vienotās sociālistiskās Dzimtenes — kopējām vitālajām interesēm. So patriotismu pauž jaunās, sociālistiskās nācijas, kas apvienojušās vienotā savienotā valstī, kur visas tautas ir tiesībās vienlīdzīgas un kur likvidēta cilvēka ekspluatācija. Padomju patriotisms ir organiski savienots ar proletārisko internacionālismu. Padomju cilvēku patriotisko darbu un varoņdarbu nolūks nav vis šķirt tautas, bet gan stiprināt draudzību starp tām, palīdzēt visu zemju darbaļaudīm viņu cīņā par mieru, demokrātiju un sociālismu.

Pirmskara gados plaši attīstījās padomju cilvēku patriotiskā kustība darba frontē. Partija un valdība atbalstīja šo visas tautas kustību. 1938. gadā tika nodibināta darba izcilības augstākā pakāpe — Sociālistiskā Darba Varoņa nosaukums un medaļas «Par darba varonību» un «Par teicamu darbu». Padomju cilvēku patriotisko darbu raksturīgā īpatnība ir tāda, ka viņi ar saviem varoņdarbiem aizrauj citus uz tādiem pašiem slaveniem darbiem. Piemēram, 1938. gadā slavenā traktoriste P. N. Ange-lina griezās pie padomju sievietēm ar patriotisku aicinājumu: «Simttūkstoš draudzeņu — uz traktoriem!» Uz viņas aicinājumu atsaucās apmēram 200 000 sieviešu. Šādu paraugu bija ļoti daudz.

Padomju cilvēki veica varonīgus darbus savas Dzimtenes vārdā. Ledlauža «Sedov» komanda — 15 varonīgi jūrnieki vairāk nekā divus gadus bija savā slavenajā dreifā Ziemeļu Ledus okeāna ūdeņos. Ar tāliem lidojumiem bez nosēšanās savu Dzimteni padarīja slavenu tādi padomju lidotāji kā V. Ckalovs. Ar daudziem slaveniem Dzimtenes vārdā veiktiem darbiem ir ievērojami padomju polārpētnieki. Sarkanajā Armijā un Flotē, robežapsardzības karaspēkā tika audzināti dedzīgi patrioti, kas kļuva par varonīgiem sociālistiskās Dzimtenes aizstāvjiem. Ļeņina komjaunatne Komunistiskās partijas vadībā audzināja daudzus tūkstošus drosmīgu, spēcīgu un vīrišķīgu patriotu.

PSRS varenība bija palielinājusies arī tāpēc, ka pareizi tika realizēta ļeņiniskā nacionālā politika, vispusīgi attīstītas PSRS nacionālās republikas. Azerbaidžānas, Armēnijas un Gruzijas sociālistiskās padomju republikas, kas agrāk ietilpa Aizkaukāza federācijā, pēc jaunās Konstitūcijas tika pārveidotas par savienotām republikām un ietilpa tieši PSR Savienībā. Arī Kaza-hijas un Kirgīzijas padomju autonomās republikas tika pārveidotas par savienotām republikām. Nodibinājās Komunistiskās partijas Kazahijā un Kirgīzijā. Trešās piecgades laikā sociālistisko nāciju attīstība bija tālu pavirzījusies uz priekšu. To sekmēja Padomju valsts ekonomiskie, politiskie un kultūras pasākumi, kuru mērķis bija maksimāli attīstīt rūpniecību, lauksaimniecību un kultūru savienotajās un autonomajās republikās. Lielus panākumus saimnieciskajā un kultūras attīstībā bija guvušas Ukraina, Baltkrievija, Aizkaukāza un Vidusāzijas savienotās republikas. Pat pagātnē visatpalikušākās tautas sajuta Padomju zemes sociālistiskās industrializācijas un lauksaimniecības kolektivizācijas labvēlīgo ietekmi. Kopā ar visām citām tautām tās bija iekļāvušās ekonomiskās un kultūras attīstības kopējā gultnē. To apstiprināja vairāku savienoto republiku industriālās attīstības fakti. Lielrūpniecības bruto produkcija 1940. gadā salīdzinājumā ar 1913. gadu bija palielinājusies Uzbekijas Padomju Sociālistiskajā Republikā 7 reizes, Kaza-hijas Padomju Sociālistiskajā Republikā — 20 reizes, Gruzijas Padomju Sociālistiskajā Republikā — 27 reizes, Kirgīzijas Padomju Sociālistiskajā Republikā — 153 reizes, Tadžikijas Padomju Sociālistiskajā Republikā — 324 reizes. Līdz ar faktiskās nevienlīdzības likvidēšanu vēl vairāk bija nostiprinājusies PSRS tautu draudzība — varenais Padomju valsts spēka un stipruma avots.

Padomju valsts politiskā, ekonomiskā un aizsardzības spēka nostiprināšanos un tās starptautiskās autoritātes celšanos šajos gados stipri veicināja tas, ka Padomju Savienībā iestājās jaunas sociālistiskas republikas — Lietuvas, Latvijas un Igaunijas republika — un ar Padomju Ukrainu atkal apvienojās Rietiun-ukraina, ar Padomju Baltkrieviju — Rietumbaltkrievija un ar Padomju Moldāviju — Besarābija. So republiku un apgabalu tautām iestāšanās Padomju Savienībā — brīvo tautu lielajā saimē — nozīmēja radikālu pagriezienu viņu vēsturiskajā attīstībā.

Jau ar pašām pirmajām Padomju varas nodibināšanas dienām jaunajās republikās un apgabalos sākās lieli sociāli pārkārtojumi, lai uzlabotu darbaļaužu dzīvi. Sie pārkārtojumi tika izdarīti Ukrainas, Baltkrievijas, Moldāvijas, Lietuvas, Latvijas un Igaunijas komunistisko partiju tiešajā vadībā. Padomju Savienības centrālie partijas un valdības orgāni sniedza tām šajā darbā visaktīvāko atbalstu. Ukrainas, Baltkrievijas, Moldāvijas, Lietuvas, Latvijas un Igaunijas komunistiskās partijas veica milzīgu idejiskās audzināšanas darbu starp darbaļaudīm, kas bija atbrīvojušies no kapitālistiskās verdzības un nodibinājuši savā zemē padomju iekārtu. Tika veikts liels darbs padomju, partijas un saimniecisko kadru sagatavošanā no vietējiem iedzīvotājiem. Nostiprinājās un uzlabojās partijas un padomju aparāta darbība.

Jauno padomju republiku komunistiskās organizācijas saskaņā ar viņu vēlēšanos tika uzņemtas Vissavienības Komunistiskajā partijā. 1940. gada oktobri VK(b)P sastāvā tika uzņemtas Lietuvas, Latvijas un Igaunijas komunistiskās partijas. Sājā pašā laikā Moldāvijas partijas apgabala organizāciju pārveidoja par Moldāvijas Komunistisko partiju, kurā iestājās arī Besarā-bijas komunisti. Rietumukrainas un Rietumbaltkrievijas komunistiskās organizācijas iekļāvās Ukrainas Komunistiskajā partijā un Baltkrievijas Komunistiskajā partijā.

Sociālisma uzvara PSR Savienībā, trešās piecgades pirmo gadu uzdevumu sekmīga izpildīšana ļoti pozitīvi ietekmēja partijas dzīvi. Pastiprinājās partijas sakari ar tautu, palielinājās padomju sabiedrības labāko, apzinīgāko cilvēku pieplūdums partijā. No 1939. gada 1. aprīļa līdz 1940. gada 1. jūnijam iestājās par partijas kandidātiem 1 127 802 cilvēki un par partijas biedriem — 605 627 cilvēki.

Partijā iestājās galvenokārt strādnieku šķiras, kolhozu zemniecības un inteliģences labākie pārstāvji. Tie bija rūpnieciskās un lauksaimnieciskās ražošanas pirmrindnieki, racionaliza-tori un izgudrotāji, zinātnes un tehnikas darbinieki, ārsti un skolotāji, kultūras un mākslas darbinieki, inženieri un agronomi, Padomju Bruņoto Spēku kareivji un komandieri.

Tas apstāklis, ka bija vienādi noteikumi strādnieku, zemnieku un inteliģences uzņemšanai partijā un ka pilsētu komitejām un rajonu komitejām bija piešķirta tiesība galīgi izšķirt jautājumu par uzņemšanu partijā, veicināja partijas rindu augšanu. Taču tas nevis pavājināja, bet gan palielināja partijas orgānu un partijas pirmorganizāciju atbildību par labāko strādnieku, kolhoznieku un inteliģentu atlasi uzņemšanai partijā. Nedrīkstēja aizmirst, ka, masām ieplūstot partijā, nebija izslēgta iespēja tās rindās iekļūt necienīgiem cilvēkiem. Tomēr vairākās partijas organizācijās, dzenoties pēc kvantitātes, tika pārkāpti ļeņiniskie principi jautājumā par uzņemšanu partijā. Dažreiz uzņēma nepārbaudītus un necienīgus cilvēkus. Dažās pilsētu komitejās, rajonu komitejās un partijas pirmorganizācijās tika praktizēts kaitīgs, vienkāršots paņēmiens — izskatīt uzreiz lielu daudzumu iesniegumu par uzņemšanu partijā, tos rūpīgi un vispusīgi neapspriežot. Jautājums par uzņemšanu partijā tādos gadījumos netika apspriests, bet pārvērtās par tukšu formalitāti.

Daudzas partijas apgabalu komitejas, pilsētu komitejas un rajonu komitejas vāji un nepietiekoši iepazinās ar uzņemamo sastāvu un neveltīja pienācīgu uzmanību partijas pieauguma regulēšanai. Nereti gadījās, ka pilsētu partijas organizācijās starp uzņemamiem bija maz svarīgāko profesiju strādnieku, bet lauku partijas organizācijās maz kolhoznieku, traktoristu un kombainiem.

Centrālā Komiteja ieteica vairākus pasākumus, kā nodrošināt, lai stingri tiktu ievērots individuālās atlases princips, uzņemot partijā. Šie pasākumi bija šādi: rūpīgi pārbaudīt un uzmanīgi izskatīt katru iesniegumu par vēlēšanos iestāties partijā; sevišķu vērību veltīt tam, lai uzņemšanai partijā atlasītu svarīgāko profesiju strādniekus un inženiertehniskos darbiniekus rūpniecības uzņēmumos, kolhozniekus, traktoristus, kombainierus un inteliģenci — uz laukiem. Apgabalu komitejām, novadu komitejām un savienoto republiku komunistisko partiju Centrālajām Komitejām bija sistemātiski jāseko partijas organizāciju augšanai un regulāri jāapspriež jautājumi par uzņemšanu partijā.

Partijas organizācijām tika uzdots pastiprināt jauno partijas biedru boļševistisko audzināšanu, palielināt nozīmi, kāda ir kandidāta stāžam kā nopietnai pārbaudei tiem, kas vēlas iestāties par partijas biedriem. Tām bija jānodrošina kandidātu politisko un ar darbu saistīto īpašību pārbaude un jāpalīdz viņiem iepazīties ar partijas programu, statūtiem un politiku.

Pēc XVIII kongresa partijas organizācijas pastiprināja komunistu idejiski politiskās audzināšanas darbu un uzlaboja partijas propagandu. Partijas izglītība tika organizēta, pamatojoties uz XVIII kongresa lēmumu un Komunistiskās partijas vēstures studēšanu. Sevišķa uzmanība tika pievērsta partijas vadošo kadru idejiski teorētiskai sagatavošanai. Tika ievērojami paplašināts skolu un kursu tīkls partijas darbinieku sagatavošanai un viņu kvalifikācijas celšanai.

Partijas vēstures studēšana izraisīja lielu interesi par mark-sisma-ļeņinisma klasiķu darbiem. I\'ern°t to vērā, partijas CK gādāja, lai ievērojami paplašinātu marksisma-ļeņinisma literatūras izdošanu.

Lielā Tēvijas kara priekšvakarā partija bija spēcīga organizācija ar četriem miljoniem biedru. Tā vadīja visu Padomju valsts dzīvi un darbību, vadīja padomju tautas cīņu par sociālistiskās sabiedrības celtniecības pabeigšanu un pakāpenisku pāreju uz komunismu.

IS I SECINĀJUMI

Laikā no 1937. līdz 1941. gadam sākās jauns posms PSRS vēsturē, posms, kad tika pabeigta sociālisma celtniecība un norisinājās pakāpeniska pāreja uz komunismu. Starptautisko situāciju šajā laikā raksturoja kapitālisma vispārējās krīzes saasināšanās, fašistisko valstu imperiālistiskās agresijas pastiprināšanās, otrā pasaules kara sākums un kara draudu pieaugšana Padomju Savienībai.

Partija, valdība un tauta, strādājot, lai nostiprinātu un attīstītu sociālistisko sabiedrību, sāka risināt PSRS galveno ekonomisko uzdevumu — panākt un pārspēt visvairāk attīstītās kapitālistiskās zemes produkcijas ražošanā uz vienu iedzīvotāju. Tas izpaudās Padomju zemes industriālā spēka pastiprināšanā, kolhozu iekārtas attīstīšanā un nostiprināšanā, PSRS tautu materiālā un kultūras līmeņa celšanā.

Partija un Padomju valsts darīja visu iespējamo, lai novērstu karu. Padomju Savienība aktīvi cīnījās par to, lai noorganizētu kolektīvu pretsitienu fašistiskajai agresijai. Tomēr tas bija atkarīgs ne vien no PSRS, bet arī no daudzām citām valstīm, kas neiesaistījās šajā cīņā un nesniedza Padomju Savienībai nepieciešamo atbalstu. Sakarā ar pieaugušajiem kara draudiem partijai, Padomju valdībai un tautai izvirzījās ļoti svarīgs uzdevums — nostiprināt Padomju zemes aizsardzību.

Sociālisma uzvara PSR Savienībā nepieredzēti kāpināja visas tautas radošo iniciatīvu, kuras mērķis bija nostiprināt un attīstīt sociālismu visās dzīves nozarēs. Vadot masu radošo aktivitāti, partija veica vairākus pasākumus padomju demokrātijās paplašināšanai uz PSRS jaunās Konstitūcijas pamata. Pieauga arī partijas vadošā loma visās padomju sociālistiskās sabiedrības dzīves nozarēs.

Ļoti svarīgs notikums šajos gados bija VK(b)P XVIII kongress. Tas noteica jaunos komunistiskās celtniecības uzdevumus sociālisma uzvaras apstākļos, saliedēja partiju un mobilizēja visus padomju cilvēkus cīņai par šo uzdevumu izpildīšanu. Kongress izstrādāja jaunas partijas darba organizatoriskās formas, kas visvairāk atbilda jaunajiem partijas dzīves un darbības apstākļiem. Partijas XVIII kongress attīstīja svarīgas, aktuālas rnarksisma-ļeņinisma teorijas problēmas, kas saistījās ar jautājumu par sociālistisko valsti. Kongresā vispusīgi apsprieda ļoti svarīgu politisku un teorētisku jautājumu — par padomju

inteliģenci. Pastiprinājās partijas darbs kadru marksistiski ļeņi-niskajā audzināšanā.

Partija veica milzīgu darbu, lai nostiprinātu Padomju valsti. Vēl ciešāka un stiprāka kļuva strādnieku un zemnieku savienība, vēl vairāk nostiprinājās Padomju Savienības tautu draudzība. Jaunu padomju republiku nodibināšanās pie Padomju valsts rietumu robežām un viņu iestāšanās Padomju Savienībā nozīmēja jaunu posmu viņu vēsturiskajā attīstībā un veicināja PSRS politiskā, ekonomiskā un militārā spēka palielināšanos.

Šajos gados PSR Savienībā kultūras revolūcijā tika gūti milzīgi panākumi, kas izpaudās plašu padomju inteliģences kadru izveidošanā, sevišķi nacionālajās padomju republikās. Agrākā mūsu zemes tautu faktiskā nevienlīdzība dažādās dzīves nozarēs bija likvidēta.

XV NODAĻA PARTIJA L1LLĀ TĒVIJAS KARA LAIKĀ (1941. g. jūnijs — 1 945. g.)

I. Fašistiskās Vācijas nodevīgais uzbrukums Padomju Savienībai. Padomju tautas un visu valsts resursu mobilizācija, lai dotu pretsitienu ienaidniekam. Antihitleriskās koalīcijas izveidošanās

1941. gada 22. jūnijā fašistiskā Vācija bez kara pieteikšanas un pat bez jebkādu pretenziju izvirzīšanas uzbruka Padomju Savienībai, lai gāztu padomju iekārtu un nospiestu verdzībā padomju tautu. Sis, nodevīgais akts tika izdarīts, lai gan pastāvēja Padomju Savienības un Vācijas neuzbrukšanas līgums.

Vācu fašistiskie iebrucēji cerēja īsā laikā sakaut Sarkanās Armijas galvenos spēkus, sagraut svarīgākos PSRS rūpniecības centrus, paralizēt padomju tautas pretošanās gribu, pusotra — divos mēnešos ieņemt Padomju Savienības teritoriju līdz pat Urāliem un ar uzvaru pabeigt karu pirms ziemas sākuma. Avan-tūristiskais «zibenskara» plāns bija iecerēts ar aprēķinu, ka Sarkanā Armija ir vāja, padomju sabiedriskā un valsts iekārta nestabila, ka strādnieku un zemnieku savienība un PSRS tautu draudzība nav stipra. Hitlerieši cerēja arī uz PSRS ārējo izolāciju, uz Anglijas un ASV iesaistīšanu karā pret Padomju Savienību.

Lai gan hitleriešu kara plāns būtībā bija avantūristisks, tas radīja bīstamus draudus Padomju Savienībai. Lai dotu ienaidniekam pretsitienu, padomju tautai vajadzēja pārtraukt mierīgo darbu un mobilizēt visus savus spēkus sociālistiskās Tēvijas aizstāvēšanai. Padomju valsts dzīvē sākās jauns posms — Lielā Tēvijas kara posms. Tas bija grūtākais karš, kādu mūsu Dzimtenes tautām jebkad nācies piedzīvot savā daudzu gadsimtu ilgajā vēsturē.

Sevišķi grūti bija kara pirmie mēneši, kad Sarkanā Armija cieta smagus zaudējumus un hitleriešu armijas pārspēka triecienos bija spiesta atkāpties valsts iekšienē.

Vācu fašistiskais karaspēks jau laikus bija koncentrējies tieši pie PSRS rietumu robežām un ieņēmis izejas pozicijas uzbru-kūmam milzīgā platībā — no Barenca jūras līdz Melnajai jūrai. Ienaidnieka tricciengrupējumi, kuros ietilpa liels skaits tanku un motorizēto divīziju, attīstīja uzbrukumu trijos galvenajos virzienos: 1) no Austrumprūsijas caur Baltiju uz Ļeņingradu; 2) no rajona, kas atrodas ziemeļaustrumos no Varšavas, uz Minsku, Smoļensku un Maskavu; 3) no Ļubļinas rajona uz Žitomiru, Kijevu un tālāk uz Donbasu. Hitleriešu pirmos pēkšņos triecienus uztvēra padomju robežapsardzības karaspēks. Tikai dažos robežas iecirkņos kaujās iesaistījās ari Sarkanās Armijas regulārā karaspēka avangarda daļas. Vācu fašistiskais karaspēks, izmantodams savu pārspēku, visos galvenajos virzienos attīstīja' uzbrukumu Padomju zemes vitāli svarīgajiem centriem. Līdz 1941. gada jūlija sākumam ienaidniekam izdevās sagrābt Lietuvu, ievērojamu daļu Latvijas, Rietumbaltkrieviju un daļu Rie-tumukrainas.

Kā varēja notikt, ka ienaidniekam kara pirmajās nedēļās izdevās sagrābt prāvu Padomju zemes teritoriju?

Nevar teikt, ka Padomju Savienība nebija karam sagatavota. Gluži otrādi, Komunistiskā partija, zinādama imperiālistu paradumus un viņu naidu pret Padomju Savienību, mierīgās celtniecības gados gādāja par valsts aizsardzības spēju palielināšanu un brīdināja tautu, ka nepieciešams gatavoties aizsardzībai. Realizējot PSRS industrializācijas un lauksaimniecības kolektivizācijas ļeņinisko politiku, pirmskara piecgadēs bija radīta spēcīga materiāli tehniskā bāze Dzimtenes aizstāvēšanai. Komunistiskā partija gādāja arī par Sarkanās Armijas, aviācijas un Jūras Kara Flotes pastiprināšanu. Pirmskara gados radikāli reorganizēja Sarkano Armiju, palielināja tās skaitlisko sastāvu, ievērojami pastiprināja tās militāri tehnisko spēku un uzlaboja tās militāro prasmi.

Un tomēr kara sākumā fašistiskajai Vācijai, salīdzinot ar Padomju Savienību, bija vairākas priekšrocības, kuru rezultātā kara darbība attīstījās Sarkanajai Armijai nelabvēlīgi. Kādas bija šīs priekšrocības?

1. Vācija uzbruka PSR Savienībai pēc tam, kad bija sagrābusi gandrīz visu Rietumeiropu ar tās ekonomiskajiem resursiem. Tāpēc Vācijas kara rūpniecībai kara sākumā bija spēcīgāka materiāli tehniskā bāze nekā PSRS kara rūpniecībai. Tā, piemēram, tērauda un čuguna gada produkcija un akmeņogļu ieguve Vācijā kopā ar valstīm, kurās tā saimniekoja, 1940. un 1941. gadā bija vairāk nekā divreiz lielāka kā PSR Savienībā. Turklāt Vācijas ekonomika bija pārkārtota kara vajadzībām jau ilgi pirms kara. Turpretim Padomju valsts ekonomika bija pakļauta mierīgās celtniecības uzdevumiem.' Un, kaut gan Padomju Savienībā bija spēcīga kara rūpniecība, taču bruņojums masu apmēros netika ražots. Turklāt dažas rūpniecības nozares (piemēram, tanku u.n aviācijas) vēl tikai apguva jaunu kaujas tehnikas paraugu ražošanu. Tas viss sākumā nodrošināja

Vācijai kvantitatīvu, bet dažos bruņojuma veidos arī kvalitatīvu pārsvaru kaujas tehnikā.

2. Fašistiskā Vācija uzbruka Padomju Savienībai tajā brīdī, kad Vācijas sauszemes karaspēka kaujas darbība Eiropā jau bija izbeigusies un tikai uz jūras un gaisā notika kaujas pret Angliju. Tas deva Vācijai iespēju pārsviest pret PSRS lielum lielo daļu sava sauszemes karaspēka un gaiša kara spēku. Vācijas pusē cīnījās Itālija, Somija, Rumānija un Ungārija, kurās pie varas atradās reakcionāri fašistiskas valdības. Turpretim Padomju Savienībai sākumā vajadzēja karot vienai. Bez tam Padomju Savienību apdraudēja Japāna, kas gan 1941 gada aprīlī bija noslēgusi Padomju Savienības un Japānas neitralitātes līgumu, tomēr sakoncentrēja Mandžūrijā un Korejā lielu armiju. Tādēj ievērojama daļa padomju karaspēka bija iesaistīta Tālo Austrumu robežu apsargāšanā.

3. Pinms uzbrukuma Padomju Savienībai Vācija bija sakoncentrējusi un izvietojusi gar PSRS rietumu robežām milzīgu iebrukuma armiju, kurā pavisam bija 190 divīzijas, tai skaitā 153 vācu divīzijas, kam bija gandrīz divus gadus ilga modernā kara pieredze ar tanku, lidmašīnu un citas kaujas tehnikas izlietošanu lielās masās. Sarkanā Armija nebija koncentrēta pie robežām. Tai nebija pietiekamas modernā kara pieredzes. Nebija pabeigta arī tās apbruņošana ar jauno tehniku. Tai trūka pieredzējušu un labi sagatavotu komandējošo kadru; ievērojama daļa no tiem 1937. un 1938. gadā bija nepamatoti atstumta no karaspēka vadības.

4. Beidzot, ārkārtīgi svarīga nozīme bija tam, ka Vācija uzbruka Padomju Savienībai pēkšņi.

Protams, fašistiskās Vācijas uzbrukums PSR Savienībai nebija pilnīgi negaidīts. Partija, valdība un padomju tauta zināja, ka fašistiskā Vācija agri vai vēlu uzsāks karu pret PSRS, lai gan pastāvēja Padomju Savienības un Vācijas neuzbrukšanas līgums. Apzinādamās fašistiskās Vācijas agresijas draudus un gatavodama Padomju zemi un armiju aizsardzībai, Padomju valdība stingri ievēroja visus neuzbrukšanas līguma noteikumus, lai nedotu Vācijas valdošajām aprindām ne mazākā iegansta to pārkāpt un attaisnot savu agresiju. Tikai tad, kad lielas vācu fašistiskā karaspēka da|as sāka koncentrēties pie PSRS rietumu robežām, Padomju valdība izdarīja dažus piesardzības pasākumus, lai varētu dot pretsitienu iespējamam ienaidnieka iebrukumam. Neitralitātes līguma noslēgšana* ar Japānu

1941. gada aprīlī deva Padomju valdībai iespēju uzsākt dažu karaspēka da|u pārvietošanu no valsts centrālajiem rajoniem, lai pastiprinātu PSR Savienības rietumu robežu aizsardzību. Tai pašā laikā Padomju valdība izstrādāja un pieņēma mobilizācijas plānu, kurā bija paredzēts 1941. gada otrajā pusē un

1942. gadā pārkārtot rūpniecību kara vajadzībām.

Taču šie pasākumi, kā tas kļuva redzams jau pirmajās kara

dienās, bija izdarīti pārāk vēlu un izrādījās esam nepietiekami, lai atsistu milzīgās ienaidnieka armijas uzbrukumu. Viens no šāda stāvok|a cēloņiem bija J. V. Staļina pārrēķināšanās, novērtējot militāri stratēģisko situāciju, kāda bija izveidojusies tieši pirms kara sākuma. J. V. Staļinam, kura rokās atradās valsts un partijas augstākā vadība, bija pārbaudītas ziņas par vācu fašistiskā karaspēka koncentrēšanu un izvēršanu kaujas kārtībā pie PSRS rietumu robežām, kā arī ziņas par šā karaspēka gatavību sākt iebrukumu Padomju zemes teritorijā. Tomēr viņš uzskatīja šīs drošās ziņas par provokatoriskām. Viņam šķita, ka to nolūks esot pamudināt Padomju valdibu uz tādu rīcību, ko Hitlers varētu izmantot, lai pārkāptu neuzbrukšanas paktu. Tad ienaidnieks uzsāktu karu pret Padomju zemi tai neizdevīgos apstākļos un viņam būtu iegansts atbildību par kara izraisīšanu uzvelt Padomju Savienībai. Lai atņemtu Hitleram iespēju izmantot jebkādu ieganstu uzbrukumam PSR Savienībai, padomju karaspēkam netika doti norādījumi, lai tas jau laikus izvērš savus spēkus un ieņem aizsardzības līnijas gar PSRS rietumu robežām.

Nodevīgais uzbrukums PSR Savienībai deva fašistiskajai Vācijai īslaicīgas militāras priekšrocības; tomēr tam bija arī savas negatīvās sekas Vācijai, jo tas parādīja visai pasaulei, ka Vācija ir asinskārs agresors. Brīvību mīlošās tautas nosodīja vācu fašisma nodevīgo rīcību. Padomju Savienība ieguva visas progresīvās cilvēces simpātijās un atbalstu, tā kļuva par varenās antihitleriskās koalīcijas spēku saliedēšanas centru. Tas bija PSR Savienībai ļoti liels politisks ieguvums un fašistiskajai Vācijai zaudējums. Taču tā labvēlīgos rezultātus PSR Savienība izjuta tikai daudz vēlāk, kara gaitā.

Izmantojot priekšrocības, ko deva pēkšņais uzbrukums un lielākā gatavība karam, vācu fašistiskais karaspēks strauji virzījās uz austrumiem. Fašisti okupēja ievērojamu da|u PSRS teritorijas, kur atradās lieli rūpniecības centri, iznīcināja un sagrāba lielu skaitu padomju lidmašīnu aerodromos, tanku, artilērijas, kā arī ieroču un munīcijas noliktavu. Rezultātā spēku samērs kara pirmajos mēnešos kļuva Padomju Savienībai vēl nelabvēlīgāks.

Šādos apstākļos Sarkanajai Armijai, ienaidnieka spiestai, bija jāatkāpjas valsts iekšienē, atstājot ciemus un pilsētas. Taču padomju karaspēks atkāpās, sīvi un varonīgi pretodamies un nodarīdams ienaidniekam prāvus zaudējumus. Padomju militārā pavēlniecība centās par katru cenu apturēt ienaidnieku, segt Padomju zemes svarīgākos dzīvības centrus, likt pretiniekam noasiņot un iegūt laiku, lai izvērstu bruņotos spēkus un pārkārtotu PSRS ekonomiku kara vajadzībām, centās izraut no ienaidnieka rokām stratēģisko iniciatīvu.

Padomju tautas un tās armijas iedvesmotāja un militārā organizētāja cīņā pret fašistisko Vāciju bija Komunistiskā

partija. Tā veltīja visus savus spēkus, lai noorganizētu sociālistiskās Tēvzemes bruņoto aizsardzību, dotu noteiktu pretsitienu fašistiskajiem agresoriem un tos sagrautu.

Centrālā Komiteja, pilnīgi apzinādamās savu vēsturisko atbildību par padomju Tēvzemes un sociālisma likteni, apliecināja nesatricināmu vīrišķību un boļševistisku prasmi pārvarēt milzīgās grūtības un mobilizēt visus partijas un tautas spēkus, visus valsts resursus, lai izcīnītu uzvaru pār ienaidnieku. Karā, kas bija izvērsies, partija nostājās lautas priekšgalā.

Jau pašā pirmajā kara dienā partijas CI< un Padomju valdība griezās pie padomju tautas ar aicinājumu vēl ciešāk saliedēties ap Komunistisko partiju un Padomju varu, celties ar uzvaru vainagotā Tēvijas karā pret fašistiskajiem agresoriem, par Dzimtenes godu un brīvību.

1941. gada 30. jūnijā ar partijas CK, Augstākās Padomes Prezidija un PSRS Tautas Komisāru Padomes kopēju lēmumu nodibināja Valsis aizsardzības komiteju ar J. V. Staļinu priekšgalā. Valsts aizsardzības komitejas rokās tika sakoncentrēta visa vara Padomju valstī. Šī komiteja apvienoja visu valsts iestāžu, partijas, komjaunatnes un arodbiedrību organizāciju darbību un virzīja strādnieku, kolhoznieku un padomju inteliģences radošo iniciatīvu uz fašistiskās Vācijas sagrāvi.

Partija un Padomju valdība atmaskoja fašistiskās Vācijas noziedzīgos plānus karā pret PSRS, noteica tautas un armijas uzdevumus sociālistiskās Tēvzemes aizstāvēšanā, izstrādāja pro-gramu, kā organizēt pretsitienu fašistiskajai Vācijai un tās sagrāvi. Šī programa tika formulēta VK(b)P CK un PSRS Tautas Komisāru Padomes 1941. gada 29. jūnija direktīvā pie-frontes apgabalu partijas un padomju organizācijām, izskaidrota un tālāk attīstīta Valsts aizsardzības komitejas Priekšsēdētāja J. V. Staļina 1941. gada 3. jūlija radiorunā.

Partija un valdība norādīja, ka fašistiskā Vācija sākusi netaisnīgu iekarošanas un laupīšanas karu. Vācu imperiālisti izvirzījuši sev mērķi iznīcināt Padomju valsti, atjaunot PSR Savienībā muižnieku un kapitālistu varu, iznīcināt brīvo PSRS tautu nacionālo valsts iekārtu un kultūru un pārvērst padomju cilvēkus par vācu imperiālistu vergiem. Hitlerieši plānoja sadalīt Padomju Savienību, atšķelt no tās un ietilpināt Vācijas sastāvā vai pārvērst par savām kolonijām Igauniju, Latviju, Lietuvu, Baltkrieviju, Ukrainu, Krimu, Kaukāzu un Pievolgu. «Mums uzspiestajā karā pret fašistisko Vāciju,» bija teikts direktīvā, «izšķiras jautājums par Padomju valsts dzīvību vai nāvi, par to, vai Padomju Savienības tautām būt brīvām vai nokļūt verdzībā.»

Atšķirībā no fašistiskās Vācijas Padomju Savienība izcīnīja taisnīgu atbrīvošanās karu. Tēvijas karā padomju tautas mērķis bija aizstāvēt sociālistiskās Dzimtenes godu, brīvību un neatkarību, nosargāt pasaules visprogresīvāko padomju sabiedrisko un

valsts iekārtu, brīvo PSRS tautu nacionālo kultūru un valsti. Reizē ar to padomju tauta izvirzīja sev uzdevumu palīdzēt Eiropas tautām atbrīvoties no vācu imperiālisma jūga, sniegt tām atbalstu savu valstu nacionālās neatkarības atjaunošanā.

Uzsvērdama lielās briesmas, kādas radījis fašistiskās Vācijas uzbrukums, partija un valdība paziņoja, ka izraisītā kara apstāk|os «viss atkarīgs no mūsu prasmes ātri organizēties un rīkoties, nezaudējot ne mirkli laika, nepalaižot garām nevienu iespēju cīņā pret ienaidnieku».

Lai novērstu lielās briesmas, kas draudēja Dzimtenei, un pēc tam arī sagrautu ienaidnieku, partija aicināja padomju karavīrus un visus padomju cilvēkus:

1. Apzināties, cik ļoti draudīgas ir briesmas, atmest mier-laika noskaņojumu, atsacīties no apmierinātības un bezrūpības.

2. Pašaizliedzīgi un vīrišķīgi cīnīties pret fašistiskajiem verdzinātājiem, aizstāvēt katru Padomju zemes pēdu, cīņā būt vīrišķīgiem, drosmīgiem un nepazīt baiļu.

3. Nostiprināt Sarkanās Armijas aizmuguri, īsā laikā pārkārtot visu iestāžu, organizāciju un uzņēmumu darbu tā, kā to prasa karš, noorganizēt ieroču un kaujas tehnikas ražošanu masu apmēros, organizēt nesaudzīgu cīņu ar aizmugures dezor-ganizētājiem — spiegiem, diversantiem, panikas cēlājiem, gļēvuļiem un dezertieriem.

4. Organizēt vispusīgu palīdzību Sarkanajai Armijai, nodrošināt tās rindu pastiprinātu papildināšanu, karaspēka un kara materiālu transportu ātru pārvadāšanu, nepārtrauktu frontes, apgādi ar visu nepieciešamo, organizēt plašu palīdzību ievainotajiem.

5. Sarkanās Armijas daļu piespiestas atkāpšanās gadījumā izvest visu vērtīgo mantu, bet, ja nav iespējams izvest, tad iznīcināt.

6. Ienaidnieka ieņemtajos rajonos organizēt partizāņu nodaļas un diversantu grupas. Visas padomju patriotu darbības vadīšanai ienaidnieka aizmugurē jau laikus izveidot pagrīdē partijas organizācijas.

7. Pēc Maskavas un Ļeņingradas darbaļaužu parauga katrā pilsētā, kam draud ienaidnieka uzbrukums, dibināt tautas zemessardzes nodaļas.

Grūtajā pārbaudījumu brīdī, tāpat kā bargajā 1918. gadā, Komunistiskā partija pasludināja, ka sociālistiskā Tēvzeme ir briesmās, un aicināja tautu celties un aizstāvēt Dzimteni, atdot visus spēkus pašaizliedzīgai cīņai pret ienaidnieku, par fašisma sagrāvi.

Tauta vienprātīgi atsaucās uz šo aicinājumu. Padomju cilvēki apliecināja partijai un Padomju valdībai lielu uzticību un sniedza stingru atbalstu šajā tik grūtajā laikā, parādīja nepieredzētu varonību un pašaizliedzību kā frontē, tā aizmugurē.

Padomju valdības izsludinātā karaklausībai pakļauto mobilizācija noritēja organizēti un saskaņoti. Kara komisariātos reizē ar mobilizētajiem ieradās tūkstošiem dažāda vecuma un aroda cilvēku, kas vēlējās brīvprātīgi doties uz fronti. Paraugu rādīja komunisti. Partijas organizāciju vadītāji, atbildīgi padomju iestāžu darbinieki, zinātnieki un mākslinieki, partijas biedri, kas vairs nebija kara uzskaitē, pat pensionāri iesniedza lūgumus sūtīt viņus uz fronti. Aizmugurē padomju cilvēki ar divkāršu enerģiju strādāja fabrikās un rūpnīcās, mašīnu un traktoru stacijās, padomju saimniecībās un kolhozos. Viņu lozungs bija «Visu jrontei, visu uzvarai!». Daudzi simti tūkstoši darbaļaužu kļuva par pretgaisa aizsardzības cīnītājiem, desmitiem tūkstošu sieviešu brīvprātīgi devās uz fronti strādāt par medicīniskajām māsām un sanitārēm.

Balstīdamās uz Padomju zemes ekonomisko varenību, partija un Padomju valdība straujos tempos pārkārtoja tautas saimniecību, lai apmierinātu kara vajadzības. Lai nodrošinātu fronti ar visu nepieciešamo, valsts resursus un rezerves no jauna sadalīja pēc partijas CK un Valsts aizsardzības komitejas direktīvām. Daudzi uzņēmumi, kas ražoja civilu produkciju, sāka izgatavot kaujas tehniku. Transporta darbs tika pārkārtots, lai savlaicīgi apmierinātu frontes vajadzības, lai ātrāk evakuētu rūpniecības uzņēmumus no rajoniem, kuriem draudēja ienaidnieka uzbrukums, uz valsts iekšieni — Urāliem un Sibīriju. Rūpniecības uzņēmumu partijas organizācijas cēla strādniekus un inženiertehniskos darbiniekus cīņā par ātrāku pāreju uz kara laika produkcijas ražošanu. Lai svarīgākos cehus nostiprinātu, turp sūtīja komunistus un kvalificētus strādniekus. Komunisti noskaidroja un strauji laida darbā visas iekārtas rezerves, kādas atradās palīgcehos un noliktavās. Rūpnīcās nolika cīņa par izejvielu, sevišķi deficīto materiālu un elektriskās enerģijas taupīšanu, par nolietoto instrumentu atjaunošanu. Padomju aizmugurē darbaļaudīm izveidojās patriotiska tradīcija: kamēr neesi izpildījis uzdevumu, neej mājās.

Sarkanās Armijas piespiestā atkāpšanās izvirzīja sarežģītu un grūtu uzdevumu — pārbazēt no rietumu rajoniem uz austru-miem daudzus simtus rūpniecības uzņēmumu, MTS, padomju’ saimniecību un kolhozu vērtīgo īpašumu. Kara pirmajā pusgadā no rietumu rajoniem uz austrumiem izveda iekārtu no vairāk nekā 1360 lieliem rūpniecības uzņēmumiem, kam bija pirmšķirīga nozīme valsts aizsardzībā. Tā bija vēsturē vēl nepieredzēta cilvēku masu un tehnikas pārvietošana. Partijas organizācijas rietumu rajonos un apgabalos, kam draudēja ienaidnieka iebrukums, īsā laikā noorganizēja iekārtas demontēšanu, iekraušanu un nosūtīšanu, bieži vien zem spēcīgas ienaidnieka uguns. Partijas organizācijas un darbaļaužu deputātu padomes aus-trumu apgabalos un rajonos, kur ieradās evakuētie uzņēmumi, paveica lielu organizatorisku darbu, lai tos izvietotu, nokārtotu ražošanu un apgādātu ar mitekļiem desmitiem tūkstošu strādnieku, kalpotāju un viņu ģimenes locekļu.

Jauno korpusu celšanai nosūtīja tūkstošiem komunistu, ieskaitot arī tos, kas ieradās kopā ar evakuētajām rūpnīcām. Pēc partijas organizāciju aicinājuma celtniecībā iesaistījās desmitiem tūkstošu visdažādāko arodu cilvēku. Partijas organizatoriskais un politiskais masu darbs nodrošināja celtnēs masu sacensības attīstīšanos un ārkārtīgi lielu darba entuziasmu. Gan lietū, gan salā, gan sniegputenī strādnieki dienām un naktīm negāja prom no būvlaukumiem. Tādēļ daudzi evakuētie uzņēmumi maksimāli īsā laikā stājās ierindā un sāka dot produkciju.

Uzņēmumu evakuācija izjauca to sakarus ar piegādātājrūpnīcā m, ar saistītiem uzņēmumiem. Partijas organizācijas kopā ar padomju un saimnieciskajiem orgāniem drīz uz vietas sameklēja izejvielas, pusfabrikātus un citus materiālus, lai nepārtraukti un aizvien vairāk ražotu bruņojumu un munīciju milzīgos apmēros. Tās organizēja viena uzņēmuma palīdzību otram, lai ātrāk izpildītu frontes pasūtījumus.

Militārās produkcijas ražošanas nokārtošanā mūsu zemes austrumos liela organizējoša nozīme bija partijas CK un PSRS Tautas Komisāru Padomes 1941. gada 16. augustā pieņemtajam kara saimniecības plānam 1941. gada ceturtajam ceturksnim un 1942. gadam Pievolgas, Urālu, Rietumsibīrijas, Kazahijas un Vidusāzijas rajoniem. Plānā bija paredzēts austrumu rajonos ievērojami palielināt bruņojuma, munīcijas, tanku, lidmašīnu, aviamotoru, čuguna, tērauda, krāsaino metālu, naftas un elektriskās enerģijas ražošanu, ogļu ieguvi, kā arī rekonstruēt un paplašināt galvenos dzelzceļu mezglus, stacijas un sliežu ceļus.

Tā kā daudzus vieglās rūpniecības uzņēmumus pārkārtoja produkcijas ražošanai frontes vajadzībām, tāpat arī tādēļ, ka ienaidnieks bija okupējis prāvu daļu PSRS teritorijas, stipri samazinājās plaša patēriņa preču un pārtikas ražošana. Turklāt kara apstākļos pieauga to iedzīvotāju skaits, kas atradās valsts apgādībā. Tādēļ Padomju valdība bija spiesta ierobežot tirdzniecību ar pārtikas un rūpniecības precēm un ieviest sadalē kartīšu sistēmu.

Viss partijas organizatoriskais un idejiski politiskais darbs bija pakļauts uzdevumam mobilizēt un organizēt tautu, lai sagrautu ienaidnieku. Politiskajā masu darbā iedzīvotāju vidū tieši piedalījās ievērojamākie partijas un valsts darbinieki, vadošie partijas un padomju darbinieki, zinātnes un kultūras darbinieki un propagandisti. Simtiem tūkstošiem aģitatoru uzņēmumu cehos, kolhozos, padomju saimniecībās, iestādēs un karaspēka daļās ik dienas izskaidroja kārtējos notikumus. Politiskā aģitācija, ko diendienā veica uzņēmumos, bija cieši saistīta ar frontes pasūtījumu izpildi. Aģitatoru pārrunas tika papildinātas ar spilgtiem plakātiem, īsiem un izteiksmīgiem lozungiem.

Partija izskaidroja padomju cilvēkiem Ļeņina mācību par karu raksturu un būtību, par karu sakaru ar sabiedrisko un valsts iekārtu, par frontes un aizmugures uzdevumiem cīņā pret Padomju zemes ienaidniekiem, par tautas un armijas uzdevumiem sociālistiskās Tevzemes aizstāvēšanā. Partija palīdzēja tautai izprast Lielā Tēvijas kara taisnīgo, atbrīvošanās kara raksturu, pārliecinoši parādīja viņai padomju sabiedriskās un valsts iekārtas priekšrocības, strādnieku un zemnieku savienības, PSRS tautu draudzības un padomju patriotisma izšķirošo lomu Tēvijas aizstāvēšanā un uzvarā pār ienaidnieku. Partija audzināja padomju cilvēkus marksisma-ļeņinisma diženo ideju, mūsu zemes tautu revolucionāro tradīciju, Sarkanās Armijas kaujas tradīciju garā un iedvesa viņiem pārliecību par uzvaru.

Visā kara laikā partijā nebija nekādu svārstību un domstarpību, tā darbojās kā monolita organizācija, kā vienotu uzskatu cilvēku — komunistu vienota cīņas savienība, kas saliedēta zem ļeņinisma karoga. Būdama idejiski un organizatoriski vienota, partija spēja ātri pārkārtot savu darbu atbilstoši kara laika prasībām un saliedēt zem sava karoga visu padomju tautu.

Kara sākumā partijā bija apmēram 3,8 miljoni komunistu. Rūpniecības uzņēmumos, lauksaimniecībā, Sarkanajā Armijā un iestādēs pastāvēja vairāk nekā 170 tūkstoši partijas pirmorganizāciju, kas bija cieši saistītas ar tautas masām. Partijas organizācijas nenogurstoši veica organizatorisko un politisko masu darbu darbaļaužu vidū un gādāja, lai precīzi tiktu izpildīti partijas un valdības uzdevumi tautas spēku mobilizēšanā kara uzdevumu atrisināšanai. Partijas organizācijas iedvesmoja padomju cilvēkus uz varonību darbā, palīdzēja militārajiem orgāniem izdarīt mobilizācijas, gatavot rezerves frontei un noorganizēt darbaļaužu vispārējo obligāto militāro apmācību, kas tika ieviesta ar Valsts aizsardzības komitejas 1941. gada 18. septembra lēmumu. Ar partijas organizāciju palīdzību militārie orgāni formēja karaspēka daļas un apgādāja tās ar nepieciešamo apbruņojumu, kas bieži vien tika ražots turpat formēšanās vietā, un nosūtīja uz fronti.

Ukrainas, Baltkrievijas, Moldāvijas, Lietuvas, Latvijas, Igaunijas un Karēļu-Somu PSR komunistisko partiju Centrālās Komitejas, apgabalu komitejas un rajonu komitejas un to KPFSR apgabalu komitejas, kur bija iebrukuši hitlerieši, palīdzēja padomju pavēlniecībai organizēt lielāko pilsētu un svarīgāko līniju aizsardzību. Piemēram, Smoļenskas apgabala partijas organizācijas Smoļenskas kaujas laikā organizēja vairāk nekā 500 tūkst, cilvēku aizsardzības ierīču būvēšanai. Tās organizēja rūpniecības uzņēmumu, kolhozu, padomju saimniecību un MTS vērtīgākā īpašuma un lopu evakuāciju. Izpildīdamas CK norādījumus, tās izveidoja fašistu sagrābtajā teritorijā partijas pagrīdes organizācijas un partizāņu nodaļas. Partijas organizācijas tajos rajonos un apgabalos, kuriem draudēja ienaidnieka okupācija, jau laikus ilegalizēja daļu komunistu un komjauniešu, formēja diversijas grupas un partizāņu nodaļas, izveidoja mežos ieroču, munīcijas un pārtikas bāzes un noliktavas. Par partijas pagrīdes organizāciju un partizāņu nodaļu vadītājiem izvirzīja izturētākos partijas, padomju un komjaunatnes darbiniekus.

Milzīgu darbu partija veica Sarkanajā Armijā un Flotē. Viņa atdeva tām savus labākos spēkus. PSRS Bruņoto Spēku priekšgalā tika izvirzīts J. V. Staļins. Gandrīz trešā daļa partijas CK locekļu un locekļu kandidātu atradās Tēvijas kara frontēs. Vadošā darbā armijā tika nosūtīti izcili partijas darbinieki: Ņ. S. Hruščovs, D. Z. Manuiļskis, A. S. Sčerbakovs, K. J. Voro-šilovs, A. A. Zdanovs. Lai mobilizētu padomju tautas spēkus fašistisko iebrucēju sagrāvei, nenoguris strādāja PSRS Augstākās Padomes Prezidija Priekšsēdētājs M. 1. Kaļiņins. Valsts aizsardzības komitejas locekļi A. 1. AVkojans, N. A. Vozņesenskis, partijas CK sekretārs A. A. Andrejevs un VACP priekšsēdētājs N. M. Sverņiks vadīja svarīgus tautas saimniecības sektorus, nodrošinādami Sarkanās Armijas apgādi ar visu nepieciešamo.

Pēc partijas CK lēmuma kara pirmajos mēnešos armijas un flotes nostiprināšanai aizsūtīja ap 48 tūkstoši vadošo partijas, padomju, arodbiedrību un komjaunatnes darbinieku. Simtiem tūkstošiem komunistu gan mobilizēti, gan brīvprātīgi devās uz fionti. Piefrontes rajonu partijas organizācijas gandrīz pilnīgā sastāvā ieplūda padomju karaspēka rindās. 1941. gada beigās armijā un flotē atradās ap 1 milj. 300 tūkst, komunistu. Pēc partijas mobilizācijas armijā iesauktie tika nosūtīti uz visgrūtākajiem frontes sektoriem, kur risinājās sīvas kaujas un kur bija vajadzīgi drosmīgi un vīrišķīgi masu organizatori, kas varētu paši ar savu piemēru aizraut karavīrus uz varoņdarbiem kaujā. Kaujiniecisks partijas palīgs bija komjaunatne. Jau pašās pirmajās kara dienās Sarkanajā Armijā iestājās 900 tūkstoši komjauniešu.

Tika nodibinātas kara padomes frontēs un armijās. Kara padomju sastāvā bija pieredzējuši partijas darbinieki — partijas CK locekļi un locekļu kandidāti, savienoto republiku komunistisko partiju, partijas novadu un apgabalu komiteju sekretāri:

L. I. Brežņevs, N. A. Bulgaņins, N. G. Ignatovs, J. E. Kalnbēr-ziņš, A. I. Kiričenko, A. A. Kuzņecovs, V. P. Mžavanadze,

M. A. Suslovs un citi. Viņi visu laiku bija saistīti ar partijas CK un Valsts aizsardzības komiteju un realizēja to direktīvas, balstīdamies uz armijas partijas organizācijām. Pie kara padomēm izveidoja politdaļas, kas vadīja partijas politisko darbu armijas daļās.

1941. gada jūlija vidū Sarkanajā Armijā un Flotē nodibināja kara komisāru institūtu. Sis pasākums bija nepieciešams tādēļ, ka vajadzēja pārkārtot visu partijas politisko darbu armijā, lai varētu organizēt tiešu palīdzību komandējošajam sastāvam militārās disciplīnas nostiprināšanā un kaujas uzdevumu risināšanā. Kara komisāru institūta nodibināšana bija jo nepieciešamāka tādēļ, ka padomju komandieru kadri bija ievērojami papildināti ar rezerves virsniekiem, kuriem nebija partijas politiskā darba pieredzes armijā un kuri tādēļ nebija pilnīgi atbilstoši tām prasībām, kādas tika izvirzītas komandieriem vienvadības realizētājiem. Kara komisāru posteņos partija izvirzīja pieredzes bagātus partijas darbiniekus, kam lielāko tiesu bija arī nepieciešamās militārās zināšanas. Kara komisāri, balstīdamies uz partijas politisko aparātu un armijas partijas organizācijām, stiprināja komandieru autoritāti un palīdzēja viņiem organizēt kaujas uzdevumu izpildi. Viņi ieaudzināja padomju karavīros bezgalīgu uzticību Dzimtenei, Dzimtenes mīlestību un svētu naidu pret tās ienaidniekiem, palīdzēja nostiprināt revolucionāro kārtību un militāro disciplīnu un cēla padomju karaspēka izturību kaujās. Ar savu personīgo drosmi un varonību, ar drosmīgu aicinājumu komisāri ieaudzināja karavīros bezbailību un ticību saviem spēkiem. Kara komisāriem bija lieli nopelni Sarkanās Armijas nostiprināšanā un tās kaujas spēju celšanā Lielā Tēvijas kara pirmajā, visgrūtākajā posmā.

Komunistiskā partija organizēja un veda sev līdzi svētajā Tēvijas karā visu padomju tautu, nodrošināja Padomju Bruņoto Spēku varenības attīstīšanu un pastiprināšanu un organizēja mūsu zemē aizmugures darbu tā, lai fronti apgādātu ar visu nepieciešamo. Tā tika radīti svarīgākie iekšējie priekšnosacījumi, lai izcīnītu pilnīgu uzvaru pār fašistisko Vāciju un tās satelītiem.

Komunistiskās partijas un Padomju valdības gudrā ļeņi-niskā ārpolitika stipri veicināja visizdevīgāko starptautisko apstākļu radīšanu, lai karš vainagotos ar uzvaru. Izcili liela nozīme šai ziņā bija antihitleriskās koalīcijas izveidošanai un līdz ar to fašistisko valstu bloka izolācijai.

Jau pirmajās dienās pēc fašistiskās Vācijas uzbrukuma PSR Savienībai izputēja hitleriešu cerības uz PSRS starptautisko izolāciju, uz Anglijas un ASV ievilkšanu pretpadomju karā. 1941. gada 22. jūnijā Anglijas valdība, bet 24. jūnijā arī ASV valdība paziņoja, ka tās ar mieru sniegt Padomju Savienībai, palīdzību karā pret Vāciju. Tādējādi divas pasaules lielākās kapitālistiskās valstis cīņā pret vācu fašismu atradās vienā nomelnē ar PSRS.

Kā gan varēja notikt, ka karā pret Vāciju sociālistiska valsts apvienojās ar kapitālistiskām valstīm? Lieta tāda, ka asās pretrunas, kas jau pirms otrā pasaules kara pastāvēja starp fašistisko valstu bloku un imperiālistisko lielvalstu grupējumu, kurā ietilpa Anglija, Francija un ASV, kara gaitā vēl vairāk pastiprinājās. Pirms uzbrukuma PSR Savienībai okupējusi gandrīz visu Rietumeiropu, Vācija draudēja Britu salām ar iebrukumu.

Kapitālistiskajā pasaulē nebija tādu spēku, kas varētu ja arī ne sagraut, taču vismaz apturēt fašistiskos karapūļus. Visiem, tai skaitā ari Anglijas un ASV valdošajām aprindām, bija skaidrs, ka tikai Padomju Savienība ir reāls spēks, kas spēj salauzt hitleriskās armijas mugurkaulu un aizsprostot fašistiskajai Vācijai ceļu uz pasaules kundzību. Šādos apstākļos Anglijai un ASV bija izdevīgi apvienoties ar Padomju Savienību pret kopējo, ļoti bīstamo ienaidnieku, kāda bija fašistiskā Vācija.

Tā dziļās pretrunas starp diviem imperiālistiskiem grupējumiem k]uva Padomju valstij par savdabīgu rezervi tās cīņā par visu progresīvo spēku saliedēšanu, lai sagrautu fašistisko Vāciju un tās līdzdalībniekus.

Iestādamies antihitleriskajā koalīcijā ar PSRS, amerikāņu un angļu imperiālisti joprojām palika sociālisma ienaidnieki. Daudzi no viņiem savu naidīgo nostāju pret PSRS nemaz arī neslēpa. Viņi cerēja, ka Vācija un Padomju Savienība karā viena otru nokausēs. Amerikas senāta loceklis Trumens, kas vēlāk kļuva par ASV prezidentu, dienu pēc fašistiskās Vācijas uzbrukuma PSR Savienībai paziņoja: «Ja mēs redzēsim, ka uzvar Vācija, mums jāpalīdz Krievijai, bet, ja uzvarēs Krievija, tad mums jāpalīdz Vācijai, un tādējādi lai viņas nogalina pēc iespējas vairāk.» Līdzīgas domas kara sākumā izteica arī Anglijas aviācijas rūpniecības ministrs Murs Brabazons.

Anglijas, ASV un citu kapitālistisko valstu valdību nostāju ļoti stipri ietekmēja arī spēcīgā plašu tautas slāņu kustība visās pasaules zemēs, prasīdama atbalstīt PSRS. Daudzās zemēs, tai skaitā arī Anglijā un ASV, notika plaši mītiņi un demonstrācijas, kas pauda solidaritāti ar Padomju Savienību. Tautas masas prasīja no savām valdībām, lai tās visiem spēkiem atbalstītu Padomju Savienību karā pret vācu fašismu.

Tādējādi 1941. gada beigās izveidojās antihitleriska koalīcija, kurā ietilpa PSRS, Anglija un ASV. Tai pievienojās hitleriešu okupēto zemju — Polijas, Cehoslovakijas, Dienvidslāvijas, Francijas, Beļģijas, Holandes, Norvēģijas u. c. tautas. Antihitleriskajā koalīcijā ietilpa Ķīna, kuras tautas kopš 1937. gada varonīgi cīnījās pret imperiālistisko Japānu, kā arī Anglijas domīnijas un vairākas citas valstis. Tā bija varena savienība, kurā tautas bija apvienojušās cīņai pret fašistiskajiem iebrucējiem. Tās pusē bija visu demokrātisko, antifašistisko spēku simpātijās un atbalsts.

Antihitleriskās koalīcijas dalībniekiem karā bija dažādi mērķi. Atšķirībā no PSRS un pretēji savu zemju plašo tautas masu interesēm Anglijas un ASV valdošās aprindas neizvirzīja par savu mērķi vācu fašisma pilnīgu sagrāvi. Viņu nolūks nebija atbrīvot Vāciju un citas zemes no reakcionāro spēku kundzības. Tās tiecās galvenokārt likvidēt Vāciju un Japānu kā bīstamus konkurentus pasaules tirgū. Taču ar visu to Anglija un

ASV, kopā ar Padomju Savienību karodamas pret kopējo ienaidnieku — fašistisko valstu bloku, objektīvi veicināja uzvaru pār fašistisko Vāciju un tās līdzdalībniecēm.

Komunistiskās partijas un Padomju valdības ārpolitika kara laikā palīdzēja brīvību mīlošajām tautām, kas centās sagraut fašistisko valstu bloku, nostiprināt cīņas savienību un palīdzēja atbrīvoties vācu fašisma jūgā nokļuvušajām Eiropas tautām.

2. Hitleriska «zibenskara» plana izgāšanās. Vācu fašistiska karaspēka sagrāve pie Maskavas

Kaujas, kas notika padomju un vācu frontē, jau pirmajās nedēļās parādīja vācu fašistiskajiem iebrucējiem, ka karš pret PSRS radikāli atšķiras no kara Rietumeiropā, kur viņi nesastapa kaut cik nopietnu pretestību. Vācu fašistisko iebrucēju panākumi Rietumos izskaidrojami ne tikai ar Rietumeiropas valstu armiju vājumu un hitleriskās armijas pārākumu par tām. Tie izskaidrojami arī ar graujošo darbību, ko attīstīja pašu zemes reakcionārie spēki, kuri, baidīdamies no savas tautas, nostājās uz nacionālās nodevības ceļa, bija ienaidnieka pusē un palīdzēja Hitleram nodibināt Eiropā fašistisko režīmu. Nekas tamlīdzīgs nenotika un arī nevarēja notikt Padomju Savienībā.

Padomju tautas Lielais Tēvijas karš pret fašistisko Vāciju nebija parasts karš starp divām armijām, starp divām valstīm. Sājā karā notika cīņa uz dzīvību un nāvi starp jauno sabiedrisko iekārtu — sociālismu, ko pārstāvēja Padomju Savienība, un visreakcionārāko imperiālistisko valsti ar tās fašistisko režīmu, ko pārstāvēja hitleriskā Vācija. Visa padomju tauta, visa progresīvā cilvēce bija ieinteresēta, lai šis karš beigtos ar uzvaru.

Vēsturē vēl nebija pieredzēti tādi atbrīvošanās kari, kuros tik pilnīgi un harmoniski saplūstu tautas un valsts intereses cīņā par ienaidnieka sagrāvi, kā tas notika Lielajā Tēvijas karā. Jau Krievijas strādnieku un zemnieku pilsoņu karš pret interven-tiem un baltgvardiem 1918.—1920. g. parādīja Padomju varas ciešās saites ar tautas masām un viņu pašaizliedzīgo atbalstu proletariāta diktatūras valstij. Bet toreiz Padomju zemē vēl pastāvēja ekspluatatoru šķiras, un tāpēc interventiem un baltgvardiem izdevās noorganizēt kontrrevolucionāras sazvērestības un kulaku dumpjus Sarkanās Armijas aizmugurē.

Lielais Tēvijas karš atšķirībā no pilsoņu kara notika uzvarējušā sociālisma apstākļos, kad ekspluatatoru šķiru Padomju Savienībā vairs nebija, kad ienaidniekam nebija sociālas bāzes itin nekādu dumpju organizēšanai Sarkanās Armijas aizmugurē. Sociālistiskā iekārta, kas bija nostiprinājusies mūsu zemē, nodrošināja padomju sabiedrības morāli politisko vienību. Lielās briesmas, kas draudēja Dzimtenei, vēl ciešāk saliedēja padomju

tautu, vēl vairāk nostiprināja strādnieku un zemnieku savienību, padarīja ciešāku PSRS tautu draudzību. Karš pret fašistisko Vāciju kopš paša sākuma kļuva par visas padomju tautas tēvijas karu pret vācu fašistiskajiem iebrucējiem.

Sarkanā Armija jau kara pirmajās nedēļās izrādījās esam ievērojami stiprāka, nekā hitlerieši bija domājuši. Tā bija uzticīga tautai, to vienprātīgi atbalstīja padomju aizmugure, kas apgādāja armiju ar cilvēkiem, bruņojumu, munīciju, pārtiku, cēla tās kaujas garu. Par spīti militārajām neveiksmēm, padomju karaspēks bija stiprs ar savu izturību, vīrišķību un drosmi. Sarkanā Armija apzinājās atbrīvošanās kara taisnīgo raksturu un izprata, ka vitāli nepieciešams aizstāvēt savu sociālistisko Tēviju, un tas darīja armiju cieši vienotu un radīja masveida varonību.

«Katrā karā,» teica V. I. Ļeņins, «uzvaru galu galā nosaka to masu morālais stāvoklis, kuras lej savas asinis kaujas laukā. Pārliecība, ka karš ir taisnīgs, apziņa, ka nepieciešams ziedot savu dzīvību savu brāļu labā, palielina zaldātu morālo spēku un liek viņiem izturēt nedzirdētas grūtības» (Raksti, 31. sēj., 111. lpp.).

Kaujās pret vācu fašistiskajiem iebrucējiem veselas Sarkanās Armijas apakšvienības un daļas parādīja izcilu varonību, atjautību un drošsirdību. Ienaidnieks atdūrās pret padomju karaspēka nelokāmo izturību un vīrišķību. Padomju karavīru patriotisko varoņdarbu spilgts paraugs kara pirmajās dienās bija Brestas cietokšņa aizstāvēšana. Neliels padomju garnizons, ko vadīja kapteinis I. N. Zubaēovs, pulka komisārs J. M. Fomins un majors P. M. Gavrilovs, ielenkts cietokšņa senajā citadelē (centrālajā daļā), vairāk nekā 20 dienas vīrišķīgi atvairīja negantos ienaidnieka uzbrukumus, lai gan ienaidnieks viņus daudzkārt pārspēja gan karavīru skaita, gan kaujas tehnikas ziņā. «Mirstu, bet nepadodos. Ardievu, Dzimtene!» vēstī lakonisks, satraucošs uzraksts kādas cietokšņa kazarmas drupās. Kad hitlerieši jau tuvojās Smoļenskai, viņu dziļā aizmugurē Rietumbugas krastā vēl risinājās kaujas.

Šādu Sarkanās Armijas atsevišķu daļu un garnizonu varonīgas pretošanās piemēru Lielā Tēvijas kara vēsturē nav mazums. Pat tās karaspēka daļas, kas, vācu fašistiskajai armijai strauji virzoties uz priekšu, nokļuva ielenkumā, turpināja varonīgu cīņu, izlauzās no ielenkuma vai sāka lietot partizāņu cīņas metodes, dodot vācu fašistiskajiem iebrucējiem triecienus no aizmugures.

Grūtais kara sākuma periods iezīmējas arī ar daudziem atsevišķu padomju karavīru varoņdarbiem. Par vīrišķības un varonības simbolu kļuvis eskadriļas komandiera komunista Nikolaja Gastello varoņdarbs. Viņš ievadīja savu liesmu pārņemto bumbvedēju ienaidnieka tanku un cisternu kolonā. Spēcīgs

sprādziens un ugunsgrēks iznīcināja vairākas ienaidnieka mašīnas kopā ar to apkalpi.

Padomju karavīru vairākumam varonība kļuva par parastu lietu.

Padomju karaspēka pretestība ar katru dienu pieauga, ienaidnieka uzbrukuma tempi nemitīgi samazinājās. Nereti Sarkanās Armijas daļas pārgāja pretuzbrukumā un deva ienaidniekam spēcīgus triecienus.

Ziemeļrietumu virzienā hitlerieši augustā pienāca pie Ļeņin-gradas, cerēdami triecienā to ieņemt. Taču Sarkanās Armijas un Baltijas flotes karaspēks, kā arī Ļeņingradas iedzīvotāji ar visu krūti nostājās pilsētas sardzē. Ļeņingradas partijas organizācija vadīja pilsētas aizstāvēšanu. Ap 160 tūkstošu ļeņingradiešu, sekodami partijas aicinājumam, iestājās zemessardzes divīzijās. Gandrīz 70 tūkstošu Ļeņingradas partijas organizācijas komunistu devās uz fronti. Viņi iedvesa jaunus spēkus pilsētas aizstāvjiem, stiprināja viņu izturību un vīrišķību. Simtiem tūkstošiem ļeņingradiešu, galvenokārt sievietes, devās celt aizsardzības līnijas. Fabrikas un rūpnīcas ar neatslābstošu enerģiju strādāja frontes vajadzībām, neievērojot artilērijas apšaudi un bombardēšanu no gaisa. 1941. gada septembra vidū Sarkanās Armijas karaspēks un Baltijas flote ar Ļeņingradas darbaļaužu vienprātīgu atbalstu apturēja ienaidnieku pašā pilsētas pievārtē. Hitleriešu plāns sagrābt Ļeņingradu un izmantot Ļeņingradas virziena karaspēku triecienam pret Maskavu sabruka.

Sīvas cīņas turpinājās arī dienvidrietumu virzienā. Šeit padomju karaspēks vairāk nekā divus mēnešus atvairīja ienaidnieka pārspēku Ukrainas PSR galvaspilsētas Kijevas pievārtē. Un tikai 1941. gada 20. septembrī, kad hitleriešiem, kas bija sagrābuši visu Labā krasta Ukrainu, izdevās radīt Sarkanās Armijas Kijevas grupējumam aplenkuma draudus, padomju karaspēks atstāja Kijevu.

1941. gada augusta sākumā vācu un rumāņu karaspēks izlauzās līdz Melnās jūras piekrastei un puslokā ielenca Odesu. Sarkanās Armijas un Melnās jūras flotes daļas ar lielu vīrišķību un neatlaidību atsita skaitliski daudzkārt pārākā ienaidnieka uzbrukumus. Odesas partijas organizācija darbaļaužu priekšgalā ar ieročiem rokā devās aizstāvēt pilsētu. Līdz 100 tūkstoši cilvēku piedalījās nocietinājumu izveidošanā. Vairāk nekā 10 tūkstoši cilvēku iestājās uzņēmumu kaujas nodaļās un družinās, kas cīnījās ielu kaujās uz barikādēm. 68 dienas un naktis neapklusa kaujas pie Odesas. Padomju karaspēks, atvairīdams ienaidnieka uzbrukumus, pārgāja prettriecienos, nodarīdams ienaidniekam milzīgus zaudējumus. Hitleriešu karaspēks iegāja Odesā tikai pēc tam, kad pēc Augstākās virspavēlniecības pavēles Sarkanās Armijas un Flotes daļas to bija atstājušas, bet tās garnizons un daļa iedzīvotāju evakuēti pa jūru uz Sevastopoli un Ziemeļkaukāzu.

Krimas virzienā septembra beigās ienaidniekam izdevās izrauties pāri Perekopa zemes šaurumam. Ienaidnieka karaspēks ar visiem spēkiem metās virsū Sevastopolei. Tas bez mitas uzbruka padomju karaspēka pozicijām, bombardēja pilsētu no gaisa, apšaudīja to ar aplenkuma artilēriju, taču viņam neizdevās salauzt varonīgo Sevastopoles aizstāvju kaujas garu. Ienaidnieka uzbrukumus citu pēc cita atsita. Plecu pie pleca pret ienaidnieku cīnījās un cēla aizsardzības nocietinājumus kareivji, matroži un Sevastopoles darbaļaudis, kurus vadīja komunisti. 15 tūkstoši sevastopoliešu iestājās zemessardzē. No pilsētas uz fronti bez pārtraukuma devās papildinājumi. Uz pirmajām pozicijām aizgāja lielais vairums komunistu.

Rietumu virzienā vācu fašistiskais karaspēks centās vienā rāvienā forsēt Dņepru, ieņemt Smoļensku un dot triecienu Maskavai. 10. jūlijā sākās Smoļenskas kauja, kas ilga vairāk nekā divus mēnešus. Sīvā aizsargāšanās un padomju karaspēka spēcīgie prettriecieni, it īpaši Duhovščinas un Jeļņas rajonā, nodarīja vācu fašistiskajai armijai lielus zaudējumus un izjauca hitleriešu nodomu zibenstriecienā piekļūt pie Maskavas. Ienaidnieks bija spiests apstāties 300 kilometrus no padomju galvaspilsētas, uz laiku pāriet aizsardzībā un pārgrupēt savus spēkus.

Tā Sarkanās Armijas varonība un izturība izjauca hitleriešu «zibenskara» nodomus. Visos svarīgākajos virzienos vācu fašistiskā karaspēka uzbrukums bija apturēts.

Taču hitleriešu pavēlniecība, neraugoties uz milzīgajiem karaspēka zaudējumiem, neatteicās no savas avantūristiskās stratēģijas. Tā centās par katru cenu līdz ziemas uznākšanai, sagrābt Maskavu un Ļeņingradu, pilnīgi ieņemt Krimu un sasniegt Kaukāzu. Sājā nolūkā hitlerieši 1941. gada rudenī atjaunoja uzbrukumu visos svarīgākajos virzienos, dodot galveno triecienu Maskavas virzienā. Septembra beigās Maskavas virzienā cīnījās ap 80 vācu divīziju, tai skaitā 23 tanku divīzijas un motorizētās divīzijas.

No 30. septembra līdz 2. oktobrim vācu fašistiskais karaspēks sāka uzbrukumu Maskavai, dodot triecienus padomju karaspēka galvenā grupējuma flangiem un centram. Sākumā pretinieka uzbrukums attīstījās straujos tempos, bet padomju karaspēks atkal atkāpās ievērojami dziļāk iekšzemē. Ienaidniekam izdevās ielauzties Maskavas apgabalā un sasniegt Maskavas tālās pieejas.

Padomju zemei radās visbīstamākais stāvoklis, kāds vien bija visā kara laikā. Ienaidnieks bija pienācis pie galvaspilsētas un ielencis no sauszemes Ļeņingradu. Baltkrievija, Moldāvija, Lietuva, Latvija, Igaunija, lielākā daļa Ukrainas, Krimas un Karēļu-Somu republikas bija okupētas. Padomju zeme bija zaudējusi dienvidu metalurģiju, Doņecas un Piemaskavas ogļu baseinus. Liela daļa evakuēto uzņēmumu vēl nebija laisti darbā. Rūpniecības kopprodukcijas apjoms 1941. gada otrajā pusē bija samazinājies vairāk nekā divas reizes. Transports darbojās ar lielu piepūli. Tas viss radīja lielas grūtības frontes apgādē ar ieročiem un munīciju.

Neiedomājamas mokas un ciešanas bija jāiztur padomju cilvēkiem ienaidnieka uz laiku okupētajos rajonos. Hitlerieši visur, kur vien ieradās, nodibināja asiņaina terora režīmu. Viņi sagrāva un izlaupīja pilsētas un ciemus, rūpniecības uzņēmumus un kolhozus, izveda uz Vāciju fabriku, rūpnīcu un MTS vērtīgāko iekārtu, labību un lopus. Skolu, augstāko mācību iestāžu, klubu un bibliotēku ēkas viņi pārvērta par kazarmām. Viņi spīdzināja, mocīja un slepkavoja pilsētu un ciemu mierīgos iedzīvotājus. Okupanti noteica iedzīvotājiem katorgas režīmu, simtiem tūkstošiem mierīgo iedzīvotāju aizdzina dziļi Vācijas aizmugurē.

Komunistiskā partija un Padomju valdība izvirzīja uzdevumu aizstāvēt līdz pēdējai asins lāsei katru pēdu zemes, par katru cenu apturēt ienaidnieku, dot viņam graujošu triecienu Maskavas pievārtē un iznīcināt fašistiskās armijas triecienspē-kus. Partija aicināja padomju tautu visiem spēkiem palīdzēt Sarkanās Armijas daļām, kas aizsargāja galvaspilsētu.

Padomju cilvēki dedzīgi atsaucās uz partijas un valdības aicinājumu. Maskavas aizstāvji parādīja nedzirdētu varonību un pašaizliedzīgi atsita daudzos ienaidnieka uzbrukumus. Pievol-gas, Urālu, Sibīrijas un citu PSRS rajonu partijas organizācijas organizēja nepārtrauktu darbu rūpnīcās un transportā, kas apgādāja armiju ar ieročiem un munīciju. Strādnieki un strādnieces, inženieri un tehniķi sāka dot frontei vairāk kara produkcijas. Kolhoznieki palielināja pārtikas piegādes. Dzelzceļnieki ātrāk nogādāja uz fronti ešelonus ar karaspēku un militārām kravām. Urālos un Sibīrijā pēc partijas organizāciju iniciatīvas formējās jauni pulki un divīzijas, kurās brīvprātīgi iestājās strādnieki un vispirms komunisti. Viņi steigšus devās uz fronti aizstāvēt galvaspilsētu.

Jo tuvāk ienaidnieks pienāca pie Maskavas, jo tas sadūrās ar lielāku padomju karaspēka pretestību. Oktobra beigās vācu fašistisko karaspēku apturēja uz līnijas, ko tas bija ieņēmis, sagrābjot Kaļiņinu un Možaisku un pienākot pie Narofominskas un Tulas.

Maskava sagaidīja fašistus, sīvi aizsargādamās. Laikus — jau vasarā bija sākta galvaspilsētas sagatavošana, lai dotu ienaidniekam pretsitienu. Lielu darbu aizsardzības nostiprināšanā veica Maskavas partijas organizācija. Vairāk nekā 100 tūkstoši Maskavas un Maskavas apgabala komunistu un 260 tūkstoši komjauniešu aizgāja uz fronti. 13. oktobrī notika Maskavas partijas organizācijas aktīva sanāksme, kas izvirzīja komunistiem uzdevumu stingri un nelokāmi aizstāvēt galvaspilsētu, organizēt un vest sev līdzi darbaļaudis, pārvērst A^askavu neieņemamā cietoksnī. Uz pirmajām līnijām devās tautas zemessardze — 120 tūkstoši maskaviešu, no kuriem puse bija komunisti un komjaunieši. Maskavā formējās strādnieku komunistiskās družinas. Vietējās pretgaisa aizsardzības nodaļas, kurās bija vairāk nekā 24 tūkstoši brīvprātīgu maskaviešu, dienu un nakti dežurēja savos posteņos, būdamas gatavas aizsargāt uzņēmumus, iestādes un dzīvokļus. Vairāk nekā 500 tūkstoši sieviešu un jauniešu cēla aizsardzības nocietinājumus galvaspilsētas pievārtē. Maskavas uzņēmumu strādnieki, izpildīdami kara pasūtījumus, strādāja pašaizliedzīgi un intensīvi, dienām un naktīm neatgāja no saviem darbgaldiem un nepārtrauca darbu pat fašistiskās aviācijas uzlidojumu laikā. Pēc Staļina (tagad Ļihačova) automobiļu rūpnīcas, Ordžonikidzes rūpnīcas un kombināta «Trjoh-gornaja manufaktūra» komjauniešu iniciatīvas izveidojās komjauniešu un jauniešu frontes brigādes, kas izpildīja plānu ne mazāk kā par 200 procentiem.

Padomju karavīri iemācījās lietot ieročus visdažādākajos kaujas apstākļos, uzkrāja kaujas pieredzi un zināšanas. K-aujās pie tālajām Maskavas pieejām dzima padomju gvarde — labākās kara pieredzes nesēja un Sarkanās Armijas labāko tradīciju turpinātāja. Padomju karaspēks, kas aizsargāja galvaspilsētu, tika ievērojami pastiprināts ar labi apbruņotām un apmācītām strēlnieku divīzijām, tanku brigādēm un artilērijas pulkiem, kas ieradās no dziļas aizmugures. Pēc vietējo partijas organizāciju ierosmes daudzas padomju karaspēka daļas tika saformētas no brīvprātīgajiem. Kļuva spēcīgāka arī padomju aviācija, un Maskavas rajonā padomju lidotāji pamazām kļuva par noteicējiem gaisa telpā.

Lai gan fronte bija tuvu, 1941. gada 6. novembrī Maskavā notika tradicionālā Maskavas Darbaļaužu deputātu padomes sēde kopā ar galvaspilsētas partijas un sabiedriskajām organizācijām. Referātu par Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas 24. gadadienu nolasīja J. V. Staļins. Viņš norādīja, ka pieaugušas briesmas, kas draud mūsu zemei, partijas un valdības vārdā aicināja padomju cilvēkus pašaizliedzīgi strādāt, lai palīdzētu frontei, un izvirzīja uzdevumu salauzt vācu fašistisko armiju militāro spēku, līdz pēdējam iznīcināt visus fašistiskos okupantus, kas ielauzušies padomju teritorijā, lai nospiestu verdzībā padomju tautu.

7. novembrī Sarkanajā laukumā Maskavā notika tradicionālā Sarkanās Armijas parāde. Uzrunādams Sarkanās Armijas karavīrus, partizāņus un partizānes un visus padomju cilvēkus, J. V. Staļins teica:

«Uz jums raugās visa pasaule kā uz spēku, kas spējīgs iznīcināt vācu iebrucēju laupītāju ordas. Uz jums kā uz saviem atbrīvotājiem raugās verdzinātās Eiropas tautas, kas nokļuvušas vācu iebrucēju jūgā. Jums lemta lielā atbrīvošanas misija. Esiet tad nu šās misijas cienīgi! ...

Zem Ļeņina karoga — uz priekšu, pretī uzvarai!»

Padomju karaspēks, apbruņots kaujai, tieši no parādes devās uz fronti.

Novembra otrajā pusē vācu fašistiskā karaspēka pavēlniecība sāka jaunu mēģinājumu ieņemt Maskavu. Šoreiz uzbrukumā raidīja 51 divīziju, tai skaitā 20 tanku un motorizētās divīzijas. Niknas kaujas notika Volokolamskas un Tulas rajonā, kur spēcīgi ienaidnieka grupējumi centās pārraut Sarkanās Armijas fronti un pēc tam ielenkt un ieņemt padomju galvaspilsētu. Tulas partijas organizācija cēla darbaļaudis pilsētas aizstāvēšanai un aizsardzības būvju celšanai un palīdzēja pavēlniecībai sa-formēt bruņotu strādnieku nodaļas. Lai gan ienaidnieka spēki bija daudz lielāki, tas nevarēja uzveikt Tulas aizstāvētāju Sarkanās Armijas daļu un strādnieku vienību varonīgo pretestību.

Maskavas pievārtē Sarkanās Armijas daļas cīnījās līdz pēdējai asins lāsei par padomju Dzimteni. Tauta nekad neaizmirsīs ģenerāļa I. V. Panfilova komandētās slavenās 316. strēlnieku divīzijas apakšvienības varoņdarbu. Pie Dubosekovas krustceļiem uz Volokolamskas šosejas apmēram trīsdesmit padomju karavīri ar politisko vadītāju V. G. Kločkovu-Dijevu priekšgalā cīnījās pret 50 fašistu tankiem. Gandrīz visi viņi krita, bet ienaidnieks netika cauri.

Ar padomju cilvēku pašaizliedzīgo darbu un partijas organizāciju plašo organizatorisko darbību bija izveidotas spēcīgas karaspēka un kaujas tehnikas rezerves. Tās strauji tika pārsviestas uz fronti un sakoncentrētas Maskavas rajonā ienaidnieka trieciengrupējumu flangos.

Lielu palīdzību Sarkanajai Armijai kaujas operācijās pie Maskavas sniedza Komunistiskās partijas organizētā partizāņu kustība. Ienaidnieka okupētajos rajonos darbojās simtiem partizāņu nodaļu. Partizāņi postīja vācu fašistiskā karaspēka aizmuguri un transporta kolonas, postīja dzelzceļus un šosejas, pārrāva sakaru līnijas, dedzināja noliktavas un bāzes un iznīcināja ienaidnieka dzivo spēku. Viņi vāca ziņas, kas bija vajadzīgas Sarkanās Armijas daļām, uzbruka vācu fašistiskā karaspēka apakšvienībām un iznīcināja tās.

Sarkanās Armijas pašaizliedzīgā cīņa, ko atbalstīja visa tauta, mainīja spēku samēru frontes izšķirošajā virzienā par labu PSRS un radīja apstākļus, lai padomju karaspēks varētu pāriet pretuzbrukumā.

Pirmo lielo uzbrukumu Sarkanā Armija uzsāka 1941. gada novembra beigās un decembra sākumā, kad tā, novārdzinājusi un novājinājusi ienaidnieku, apturēja to visā padomju-vācu frontē. Vispirms padomju karaspēks deva triecienus ienaidnieka grupējumiem, kas apdraudēja Rostovu pie Donas un Ļeņin-gradu. Rezultātā novembra beigās tika sagrauts ienaidnieka Ros-tovas grupējums un atbrīvota Rostova pie Donas. Sakāvi cieta arī pretinieka Tihvinas grupējums, kas draudēja savienoties ar somu karaspēku, lai pilnīgi ielenktu Ļeņingradu, Decembra sākumā atbrīvoja Tihvinu. Uzvaras pie Rostovas un Tihvinas nostiprināja padomju karaspēka flangus un neļāva vācu fašistiskajai pavēlniecībai pārsviest daļu sava karaspēka no šiem frontes sektoriem uz Maskavas pievārti.

1941. gada 6. decembrī Rietumu, Kaļiņinas un Dienvidrietumu frontes karaspēks pārgāja pretuzbrukumā pie Maskavas. Plašā 800 km garā frontē no Kaļiņinas līdz Jeļecai ar jaunu spēku iedegās kaujas. Rietumu, Kaļiņinas un Dienvidrietumu frontes karaspēks ar saskaņotiem triecieniem smagi sakāva daudzas vācu fašistiskās armijas vienības. Decembra vidū Rietumu frontes karaspēks sagrāva vācu fašistiskā karaspēka grupējumu, kas apdraudēja Maskavu no ziemeļiem un dienvidiem, bet 30. decembrī atbrīvoja Kalugu. Dienvidrietumu frontes padomju karaspēks, sagrāvis hitleriešu Jeļecas grupējumu, atbrīvoja Jeļecu un sāka attīstīt uzbrukumu Orlas virzienā. Kaļiņinas frontes karaspēks atbrīvoja Kaļiņinu un sāka virzīties uz Rževu.

1942. gada janvārī Sarkanā Armija sāka vispārēju uzbrukumu plašā frontē un pavirzījās uz rietumiem vietumis vairāk nekā 400 kilometru. No vācu fašistiskajiem iebrucējiem pilnīgi atbrīvoja Maskavas un Tulas apgabalu, desmitiem pilsētu un simtiem ciemu citos apgabalos. Tai pašā laikā uzbrukuma operācijas sākās ari dažos citos padomju-vācu frontes sektoros: Volhovas upes rajonā, Lozovajas-Barvenkovas rajonā un Ker-čas pussalā. Šo operāciju rezultātā ienaidnieks cieta jaunas sakāves.

Sarkanās Armijas uzvarai pie Maskavas bija milzīga militāra un politiska nozīme. Pirmo reizi visā otrā pasaules kara laikā vācu fašistiskā armija bija smagi sakauta. Niknās kaujās Sarkanā Armija izrāva stratēģisko iniciatīvu ienaidniekam no rokām un galīgi sakāva pretinieka labākās kājnieku un tanku divīzijas. Smagus zaudējumus cieta vācu fašistiskā aviācija. Bruņotās cīņas gaitā padomju-vācu frontē iezīmējās lūzums. Sarkanā Armija galīgi iznīcināja hitleriešu «zibenskara» plānu un izgaisināja mītu par fašistu armijas neuzvaramību. Vācijai vajadzēja turpināt ilgstošu karu, lai gan tas neietilpa Hitlera aprēķinos.

Sarkanās Armijas uzvara pie Maskavas iedvesmoja uz cīņu hitleriešu verdzībā nospiestās Eiropas tautas un kāpināja viņu spējas pretoties fašisma spēkiem. Sarkanās Armijas panākumu ietekmē nostiprinājās antihitleriskā koalīcija.

Uzvara pie Maskavas morāli stiprināja tautu un tautas armiju un iedvesa pārliecību, ka fašistiskās Vācijas sagrāve ir neizbēgama. Padomju tauta vēl ciešāk saliedējās ap Komunistisko partiju neatlaidīgai cīņai pret ienaidnieku līdz galīgai uzvarai. ,

3. Sasprindzinātā cīņa frontē 1942. gada vasara. Staļingradas varonīgā aizstāvēšana

Uzvara pār vācu fašistisko karaspēku pie Maskavas un Sarkanās Armijas sekmīgais uzbrukums 1941./42. gada ziemā liecināja, ka Padomju Savienība un tās armija kļuvusi stiprāka nekā Lielā Tēvijas kara sākumā. Tomēr ar to nepietika, lai salauztu vācu fašistiskās armijas mugurkaulu un izdzītu to no Padomju zemes teritorijas. Visas tautas saimniecības pārkārtošana atbilstoši militārajām vajadzībām vēl nebija paguvusi praktiski izpausties. Daudzi uzņēmumi, kas bija evakuēti no rietumu rajoniem, vēl tikai organizēja ražošanu. No vācu fašistiskajiem iebrucējiem atbrīvotajos rajonos rūpniecības uzņēmumi un kolhozi bija izpostīti, simtiem tūkstošu padomju cilvēku bija palikuši bez pajumtes. Vēl visa Sarkanā Armija nebija apguvusi modernā kara pieredzi. Ienaidnieks atradās tikai kādus 120 kilometrus no Maskavas. Viņa rokās vēl palika stratēģiskā un ekonomiskā ziņā svarīgi rajoni. Miljoniem padomju cilvēku smaka fašistiskajā nebrīvē. Grūti klājās bloķētās Ļeņingradas iedzīvotājiem. Pilsētu joprojām barbariski bombardēja un apšaudīja ar artilēriju, un tajā asi bija jūtams pārtikas un kurināmā trūkums. Ievērojama daļa Padomju Bruņoto Spēku joprojām bija vajadzīgi Tālo Austrumu un dienvidu robežu apsardzībai, jo Japānas un Turcijas valdošās aprindas ieturēja PSR Savienībai naidīgu politiku.

Pēc sakāves 1941 ./42. gada ziemā fašistiskā Vācija un tās armija kļuva vājākas nekā 1941. gada vasarā. Tomēr Vācija varēja atžirgt, jo tās rīcībā bija gandrīz visas Eiropas resursi. Hitlerieši panāca, ka ievērojami palielinājās bruņojuma ražošana. Fašistiskā armija joprojām bija spēcīgs un bīstams ienaidnieks, kas spēja uzsākt jaunu uzbrukumu pret Sarkano Armiju.

1942. gadā otrā pasaules kara mērogi ievērojami paplašinājās. 1941. gada 7. decembrī Japāna bez kara pieteikšanas Savienotajām Valstīm uzbruka Pirl-Harborai — ASV jūras kara bāzei Klusajā okeānā un nodarīja smagus zaudējumus amerikāņu flotei. ASV iestājās karā pret Japānu un pēc tam arī pret fašistisko Vāciju. Karš kļuva tiešām par visas pasaules karu. 1942. gada sākumā antifašistiskā koalīcija apvienoja 26 valstis, kurās dzīvoja cilvēces lielākā daļa. Sīs varenās koalīcijas cilvēku un materiālie resursi ievērojami pārsniedza fašistiskā bloka valstu cilvēku un materiālos resursus.

Taču arī šajos apstākļos Padomju Savienība joprojām nesa uz saviem pleciem kara galveno smagumu. Tai bija tiesības pieprasīt no saviem sabiedrotajiem militāru palīdzību. Šādas palīdzības labākā forma būtu bijusi otrās frontes atklāšana Eiropā, jo tas būtu devis iespēju galīgi mainīt spēku samērus frontēs par labu brīvību mīlošajām tautām, paātrināt ienaidnieka sagrāvi un izglābt dzīvību miljoniem karavīru un mierīgo iedzīvotāju. Taču tas netika darīts.

Starp PSRS, Angliju un ASV tika panākta vienošanās par otrās frontes atklāšanu Eiropā 1942. gadā. Taču Anglijas un ASV valdošās aprindas pieļāva iespēju atklāt otro fronti Eiropā 1942. gadā tikai tai gadījumā, ja Vācijā sāksies iekšējs sabrukums vai arī ja PSRS būs tuvu militāram kraham. 1942. gadā Anglija un ASV nekā nopietna nedarīja, lai atvieglinātu Sarkanās Armijas stāvokli, un apmierinājās ar vietēja rakstura operācijām Zieme|āfrikā un Klusajā okeānā.

Izmantodama to, ka nebija otrās frontes, vācu fašistiskā karaspēka pavēlniecība, gatavodamās jaunam uzbrukumam PSR Savienībai, 1942. gada pavasarī pārsvieda no Rietumeiropas uz padomju-vācu fronti desmitiem jaunu divīziju. Tai pašā laikā hitlerieši piespieda savus sabiedrotos nosūtīt uz Austrumu fronti jaunas karaspēka vienības. Rezultātā 1942. gada jūnijā padomju-vācu frontē darbojās 237 ienaidnieka divīzijas, bet 1942. gada rudenī jau 266, no kurām 193 bija vācu divīzijas.

1942. gada maijā vācu fašistiskais karaspēks pēc asiņainām kaujām ieņēma Kerčas pussalu un gatavojās izšķirošam uzbrukumam Dienvidu frontē. Sarkanās Armijas mēģinājums izjaukt šo pretinieka uzbrukumu ar triecienu dienvidrietumos no Harko-vas beidzās ar lielu neveiksmi. Jūnija sākumā hitlerieši pēc ilgstošas ielenkšanas atjaunoja triecienuzbrukumu Sevastopolei. Sarkanās Armijas karaspēks sīksti aizstāvēja pilsētu, ik dienas atsitot 15—20 uzbrukumu. 1942. gada 3 jūlijā, pēc 250 dienu ilgas varonīgas aizstāvēšanas, Sevastopoli pēc Augstākās virspavēlniecības pavēles evakuēja. Sevastopoles aizstāvēšana ir viena no visspilgtākajām lappusēm Tēvijas kara vēsturē.

Padomju karaspēka neveiksmes pie Harkovas un Krimā deva vācu pavēlniecībai iespēju izveidot frontes dienvidu spārnā ievērojamu spēku pārsvaru. Taču ienaidnieka galvenais grupējums joprojām bija koncentrēts frontes centrā un vērsts pret Maskavu.

Sagrābis iniciatīvu, vācu fašistiskais karaspēks jūnija beigās pārgāja uzbrukumā. Tas pārrāva padomju karaspēka aizsardzības līniju Kurskas-Voroņežas virzienā un sasniedza Voroņežu. Sastapuši šeit sīkstu Sarkanās Armijas pretestību, ienaidnieka galvenie spēki pagriezās uz dienvidiem, dodami galveno triecienu Staļingradas virzienā. Pēc niknām kaujām hitlerieši forsēja Donu un izrāvās līdz Volgai. Septembra vidū vācu fašistiskais karaspēks sasniedza Staļingradas nomales. Sākās slavenā Staļingradas kauja. Tajā pašā laikā pretinieks sāka uzbrukumu Rostovas, bet vēlāk arī Kaukāza virzienā.

Tādējādi 1942. gada vasarā Padomju Savienības stāvoklis atkal bija ārkārtīgi grūts. Ienaidnieka rokās atradās teritorija, kurā pirms kara bija dzīvojuši 45 procenti visu Padomju Savienības iedzīvotāju un kur bija ražoti 33 procenti no visas rūprtie-čības kopprodukcijas un koncentrēti 47 procenti visas sējumu platības.

Partija un valdība izvirzīja Sarkanajai Armijai uzdevumu — novērst briesmas, kas draudēja Padomju zemei, par katru cenu apturēt ienaidnieku. «Ne soli atpakaļ!» — tāds bija Dzimtenes vēlējums, kas bija izteikts Augstākās virspavēlniecības pavēlē. Komandieri, politiskie darbinieki un armijas komunisti ieaudzināja karavīros apziņu, ka tālāk vairs nav kur atkāpties, ka izturēt ienaidnieka triecienu tuvākajā laikā nozīmē nodrošināt uzvaru. Atgādinājums par varonīgo cīņu pie Maskavas stiprināja karavīros apziņu, ka Sarkanā Armija ir spējīga ne tikai izturēt vācu fašistisko iebrucēju spiedienu, bet arī sakaut tos. Tam vajadzīga tikai bezgalīga izturība, nesalaužama vīrišķība, vēl dziļāka militārās meistarības un kaujas tehnikas apgūšana un tēraudeieta militārā disciplīna.

Grūtajos Staļingradas kaujas brīžos pirmajās līnijās — dzotos, blindāžās un sagrauto māju pagrabos notika politiskas pārrunas, sanāca partijas sapulces. Padomju karavīru apziņā atdzima Caricinas leģendārās aizstāvēšanas kaujas tradīcijas pilsoņu kara laikā. Partijas sapulcēs frontes komunisti apsprieda kauju rezultātus, apmainījās pieredzē un iepazinās, ar pēdējiem politiskajiem notikumiem. Bieži vien partijas sapulces pārtrauca ienaidnieka uzbrukumi. Tad komunisti tieši no sapulces karavīru priekšgalā devās uzbrukumā.

Lielu palīdzību Sarkanajai Armijai sniedza Staļingradas darbaļaudis. Jau tajās dienās, kad kaujas nolika pilsētas tālajās pieejās, vairāk nekā 150 tūkstoši strādnieku un kolhoznieku, tai skaitā vairāk nekā divi tūkstoši Staļingradas partijas organizācijas komunistu, katru dienu strādāja, celdami aizsardzības būves. Pēc Staļingradas partijas organizācijas aicinājuma armijas rindās ieplūda tūkstošiem komunistu un komjauniešu — Staļingradas rūpnīcu strādnieku, dzelzceļnieku, upju transporta darbinieku un mācību iestāžu audzēkņu. Vairāk nekā 75 tūkstoši staļingradiešu iestājās padomju karaspēkā, vairāk nekā septiņ-arpus tūkstoši cīnījās tautas zemessargu rindās un iznīcinātāju bataljonos. Pilsētā palikušie Staļingradas rūpnīcu strādnieki, nicinādami nāves briesmas, kas draudēja niknajos gaisa uzbrukumos, strādāja dienām un naktīm. Šajās bargajās dienās Staļingradas traktoru rūpnīca katru dienu izlaida desmitiem tanku. Tieši no rūpnīcas vārtiem tanki devās uz pirmajām pozīcijām. To apkalpes bieži vien izveidojās turpat uz vietas no strādniekiem, kas būvēja kaujas mašīnas.

No visām Padomju zemes malām nāca ešeloni ar bruņojumu, munīciju un pārtiku drosmīgajiem varoņpilsētas aizstāvjiem. Visas tautas palīdzība cēla viņu cīņas sparu. Pilsētas aizstāvēšana kļuva aizvien sīkstāka. Ienaidnieka uzbrukumu apturēja, un ienaidnieks noasiņoja nesekmīgajos mēģinājumos ieņemt Staļingradu.

Aizsardzības kaujas Staļingradā izcīnīja ģenerāļa V. I. Cuikova komandētā 62. armija. Sās armijas karaspēks, 64. un citu Staļingradas frontes armiju un Volgas kara flotiles atbalstīts, pašaizliedzīgi un vīrišķīgi aizstāvēja Staļingradu, cīnīdamies par katru ielu, par katru namu.

Ģenerāļa A. I. Rodimceva komandētā 13. gvardes divīzija katru dienu atsita 12—15 ienaidnieka triecienu, kad tas mēģināja izlauzties līdz Volgai. L. N. Gurtjeva komandētā sibīriešu divīzija vienā mēnesī vien atsita 117 uzbrukumu. Varonīgi cīnījās S. F. Gorohova komandētā karaspēka grupa, kas bija atgriezta no 62. armijas galvenajiem spēkiem un piespiesta pie Volgas. 1. I. Ļudņikova komandētās divīzijas daļas, ko ienaidnieks bija atspiedis līdz Volgai un puslokā ielencis ne vairāk kā puskilometru lielā laukumā, izturēja un atsita visus vairākkārt spēcīgākā ienaidnieka uzbrukumus. Volgas kara flotiles lielgaballai-vas un peldošās baterijas ar savu uguni palīdzēja apturēt ienaidnieka neganto uzbrukumu. Zem nepārtrauktas uguns flotiles kuģi nogādāja no Volgas kreisā krasta uz labo krastu desmitiem tūkstošu karavīru, tūkstošiem tonnu kravas un evakuēja no pilsētas ievainotos. Visur komunisti ar savu izturību, vīrišķību, nelokāmību un drosmi iedvesmoja Staļingradas aizstāvjus uz varoņdarbiem.

Tai laikā, kad 62. armijas karaspēks atvairīja ienaidnieka uzbrukumus Staļingradā, citas Staļingradas virziena padomju armijas nepārtraukti uzbruka pretiniekam, kas lauzās uz Staļingradu. Padomju karaspēka aizsargāšanos pie Staļingradas atvieglināja Sarkanās Armijas aktivitāte citās frontēs, il īpaši Donas, Dienvidrietumu, Rietumu, Kaļiņinas un Volhovas frontē.

Novembra vidū vācu fašistiskais karaspēks, zaudējis pie Staļingradas simtiem tūkstošu kritušo un ievainoto, kā arī milzīgu daudzumu tehnikas, bija spiests galīgi pāriet aizsardzībā. Ap šo laiku Kaukāza kalnu grēdas piekalnēs un Ordžonikidzes pilsētas pievārtē tika apturēts vācu fašistiskā karaspēka uzbrukums Kaukāzā.

Kara gaitā brieda radikāls lūzums, ko bija sagatavojusi Komunistiskās partijas pareizā politika un stratēģija, partijas organizatoriskais darbs aizmugurē un frontē un padomju cilvēku varonība darbā un kaujās.

4. Partija — radikāla lūzuma organizētāja Lielā Tēvijas

kara gaitā

Partijas lielā un sarežģītā organizatoriskā darba rezultātā aizmugurē 1942. gada beigās un 1943. gada sākumā bija izveidota saskaņota, strauji augoša kara saimniecība.

1942. gada beigās rezultātus deva rūpniecības pārkārtošana kara laika vajadzībām. Partijas organizāciju pašaizliedzīgā darba, padomju inženieru un strādnieku radošās iniciatīvas un

tehniskās izdomas rezultātā bija gūti lieli panākumi, pārkārtojot kara laika produkcijas ražošanai uzņēmumus, kas agrāk ražoja miera laika produkciju. Austrumu rajonu metalurģiskie uzņēmumi ļoti īsā laikā apguva visu kaujas tehnikas, ieroču un munīcijas izgatavošanai nepieciešamo melno un krāsaino metālu šķirņu ražošanu. Lielum lielais vairums evakuēto uzņēmumu deva divas trīs reizes vairāk kara produkcijas nekā agrākajās vietās.

Cits pēc cita stājās ierindā jauni kara, metalurģiskās, kurināmā un ķīmiskās rūpniecības uzņēmumi, kuriem bija izšķiroša nozīme kara produkcijas ražošanā. Magņitogorskieši partijas organizācijas vadībā četros mēnešos uzcēla lielāko domnu Eiropā. 1943.—1944. gadā sāka dot produkciju jaunās metalurģiskās rūpnīcas Ceļabinskā un Uzbekijā, jaunās domnas Magņito-gorskā un Ņižņijtagilā, alumīnija rūpnīca Staļiriskā, traktoru rūpnīca Altajā un citas. Tajā pašā laikā lielajos rūpniecības centros un vispirms Maskavā un ķeņingradā partijas organizatoriskās darbības rezultātā tika atjaunotas arī tās rūpnīcas, no kurām liela daļa iekārtas bija evakuēta uz austrumiem.

Padomju Savienības rūpniecība tika neredzēti ātri — viena gada laikā pārkārtota atbilstoši kara vajadzībām tādēļ, ka Padomju Savienībā ir sabiedriskais ražošanas līdzekļu īpašums, plānota ekonomika, augsts sociālistiskās rūpniecības tehniskā apbruņojuma līmenis, kvalificētu strādnieku, inženiertehnisko darbinieku un prasmīgu ražošanas organizatoru kadri un gudra partijas vadība.

Sakarā ar to, ka uz laiku bija zaudēts Doņecas un Piemas-kavas og]u baseins, radās milzīgas grūtības rūpniecības apgādē ar kurināmo. Pēc partijas aicinājuma simtiem tūkstošu cilvēku devās uz mežiem, lai sagādātu malku. Tika sameklēti vietējie kurināmā avoti. Steidzīgi nodeva ekspluatācijā ogļu šahtas Urālos un Sibīrijā.

1942. gadā partijas CK pieņēma lēmumus par pasākumiem partijas darba uzlabošanai Kuzbasa ogļu rajonos un Karagan-das ogļu baseinā, pakļaujot šo darbu uzdevumam ievērojami palielināt ogļu ieguvi. Tai pašā laikā Valsts aizsardzības komiteja veica neatliekamus pasākumus, lai palielinātu ogļu ieguvi Ceļabinskas un Kizelas og]u baseinā. Kazahijas, Novosibirskas, Ceļabinskas un Permas partijas apgabala organizācijas veica lielu organizatorisku darbu, mobilizējot ogļračus akmeņogļu ieguves palielināšanai. Tūkstošiem komunistu tika norīkoti apakšzemes darbos šahtās. Šahtās ieradās desmitiem tūkstošu kolhoznieku, mājsaimnieču, pensionāru un vecāko klašu skolēnu. Maskavas un Tulas partijas organizāciju komunisti mobilizēja darbaļaudis no vācu fašistiskajiem iebrucējiem atbrīvotā Piemas-kavas ogļu baseina šahtu atjaunošanai. Rezultātā og]u ieguve 1942. gada decembrī mūsu zemē pieauga salīdzinājumā ar 1942. gada maiju gandrīz par vienu ceturtdaļu.

Partija un valdība veica lielu darbu, lai nodrošinātu ar elektrisko enerģiju mūsu zemes austrumu rajonu rūpniecību. Pēc Valsts aizsardzības komitejas norādījumiem Urālos un Sibīrijā cēla jaunas elektrostacijas, atjaunoja un nodeva ekspluatācijā sen pamestās nelielās fabriku un rūpnīcu elektrostacijas. 1943. gadā ekspluatācijā nodoto elektrostaciju kopējā jauda pārsniedza miljonu kilovatu.

1942. gada pavasari, atbildot uz partijas Pirmā Maija aicinājumiem, pēc aviācijas, tanku būvniecības un metalurģiskās rūpniecības pirmrindas uzņēmumu strādnieku ierosinājuma sākās Vissavienības sociālistiskā sacensība par frontes pasūtījumu labāko izpildi, par iekšējo resursu mobilizēšanu, par izejvielu un materiālu taupīšanu, par pašizmaksas samazināšanu. VK(b)P CK šo ierosmi atbalstīja un kopā ar Valsts aizsardzības komiteju un VACP nodibināja ceļojošos karogus sacensības uzvarētājiem. Partijas organizācijas rūpnīcās, fabrikās, kolhozos, MTS un padomju saimniecībās vadīja šo vareno patriotisko kustību. Sacensībā iesaistījās miljoniem strādnieku, kolhoznieku un kalpotāju. Izvērsās divsimtnieku kustība, kas bija sākusies jau kara pirmajās dienās; strādnieki katru dienu izpildīja divas normas — vienu savu un otru par biedru, kas aizgājis uz fronti. Staļingradas kaujas pašā karstumā labākie strādnieki, lietodami novatoru darba metodes, sāka izpildīt pa 3—5 normām. Bija arī tādi, kas izpildīja 10 normas un pat vairāk.

Plaši izplatītas bija komjauniešu un jauniešu frontes bri- . gādes, kas radās jau Maskavas kauju dienās. Pēc Maskavas lodīšu gultņu rūpnīcas komjauniešu ierosinājuma daudzu uzņēmumu komjauniešu un jauniešu brigādes iesaistījās sacensībā par normu izpildīšanu, strādājot divreiz mazākam cilvēku skaitam.

Strādnieku un inženiertehnisko darbinieku pašaizliedzīgā darba rezultātā, uzlabojot ražošanas organizāciju un tehnoloģiju, nemitīgi auga darba ražīgums, pazeminājās pašizmaksa un palielinājās frontei nepieciešamās produkcijas izlaide. Jau 1942. gada decembrī salīdzinājumā ar 1941. gada decembri lidmašīnu ražošana pavisam pieauga 3,3 reizes, aviomotoru — 5,4 reizes, tanku — gandrīz divas reizes. 1943. gadā kara tehniku Urālos ražoja 6 reizes vairāk, Rietumsibīrijas rajonos — 34 reizes un Pievolgā — 11 reizes vairāk nekā 1940. gadā. Pēc savām kaujas īpašībām padomju tehnika pārspēja ienaidnieka kaujas tehniku.

Sociālistiskās rūpniecības panākumi lielā mērā izskaidrojami ar to, ka partijai izdevās atrisināt ļoti grūtu problēmu — sagatavot kvalificētus strādniekus to vietā, kas aizgājuši uz fronti. Apmēram pusmiljonu jaunu strādnieku katru gadu deva FRA skolas un arodskolas. Vairāk nekā 6,5 miljoni cilvēku, kas pirmo reizi sāka strādāt ražošanā, pirmajos divos kara gados ieguva

kvalifikāciju, mācoties individuāli vai brigādēs, kā arī kursos un īstermiņa skolās.

Karš radīja lielas grūtības lauksaimniecībā. Tā kā ienaidnieks bija okupējis plašu teritoriju Padomju zemes rietumos un dienvidos, viss smagums armijas un iedzīvotāju apgādāšanā ar pārtiku un rūpniecības apgādāšanā ar izejvielām gūlās uz centrālo un austrumu rajonu kolhoziem un padomju saimniecībām. Lielākā dala vīriešu — kolhoznieku, traktoristu, kombainiem un citu kvalificēto MTS un padomju saimniecību strādnieku bija aizgājuši uz fronti. Frontes vajadzībām bija paņemta krietna daļa traktoru, zirgu un citas vilkmes. Partijas organizatorisko darbu laukos sarežģīja tas, ka uz fronti bija aizgājusi lielākā daļa komunistu, kas strādāja kolhozos, padomju saimniecībās un MTS, un partijas organizāciju skaits laukos bija samazinājies gandrīz divkārt, bet dažos rajonos pat vēl vairāk.

Lai uzlabotu kolhozos, MTS un padomju saimniecībās masu politisko darbu, ar partijas CK lēmumu 1941. gada rudenī tika nodibinātas MTS un padomju saimniecību politdaļas. Politda-ļām, kas pastāvēja līdz 1943. gada vasarai, bija liela nozīme kolhoznieku un MTS un padomju saimniecību strādnieku politiskā apzinīguma un darba aktivitātes kāpināšanā. Ļoti svarīga nozīme lauksaimnieciskās ražošanas organizēšanā bija 1942. gada sākumā pieņemtajiem PSRS Tautas Komisāru Padomes un VK(b)P CK, lēmumiem par izstrādes dienu obligātā minimuma palielināšanu kolhozniekiem, par lauksaimniecības pirmrindnieku materiālo stimulēšanu, par MTS darbinieku štatiem, likmēm un prēmiju ievešanu, par kārtību, kādā pilsētu un lauku apvidu darba spējīgie iedzīvotāji mobilizējami lauksaimniecības darbiem kolhozos, padomju saimniecībās un mašīnu un traktoru stacijās, par pasākumiem jaunlopu saglabāšanai un lopu skaita palielināšanai kolhozos un padomju saimniecībās. Sie pasākumi palīdzēja nostiprināt darba disciplīnu kolhozos un kāpināt lauksaimniecības darbinieku darba ražīgumu. Vidējais katra darbaspējīga kolhoznieka izstrādes dienu skaits, kas izstrādātas gada laikā, pieauga pusotras reizes. Simtiem tūkstošu sieviešu — kolhoznieču, MTS un padomju saimniecību strādnieču aizstāja savus vīrus, tēvus un brāļus pie traktoru un kombainu stūres.

Partijas un padomju organizācijas atrada vietējos resursus, lai apstākļos, kad traktoru skaits bija stipri samazinājies, varētu apstrādāt un novākt lielas platības. Lauksaimniecības darbos plaši izmantoja kolhoznieku personīgos lopus. Rūpniecības uzņēmumu paitijas organizācijas palīdzēja mašīnu un traktoru stacijām uzturēt darba kārtībā traktorus un citas lauksaimniecības mašīnas.

Kolhoznieku, MTS un padomju saimniecību strādnieku un strādnieču pašaizliedzīgā darba rezultātā 1942. gadā sējumu platība neokupētajos rajonos pieauga salīdzinājumā ar 1940.

gadu gandrīz par 5 miljoniem hektāru. Graudaugu kultūru sējumi PSRS austrumu rajonos 1942. gadā pieauga par 2,3 miljoniem hektāru. Vidusāzijas un Aizkaukāza republikas, kurās pirms kara labību ieveda, ne tikvien pašas sevi apgādāja ar maizi, bet arī nodeva labību valstij.

Taču tas viss nespēja atsvērt tos milzīgos pārtikas resursu zaudējumus, kādus Padomju valstij bija sagādājis ienaidnieks, sagrābdams svarīgus mūsu zemes lauksaimniecības rajonus. Tādēļ iedzīvotājiem bija lielas grūtības pārtikas ziņā.

Transporta strādnieki un kalpotāji nepieredzēti plašā mērogā pārvadāja ļoti daudz karaspēka, apbruņojuma, munīcijas un preču kravas ārkārtīgi sarežģītos un grūtos apstākļos: dzelzceļu garums bija samazinājies vairāk nekā par 40 procentiem, stipri sarucis bija lokomotīvju un preču vagonu, upju un jūras kuģu skaits. Sekmīgu dzelzceļa transporta darbu veicināja vairāki svarīgi partijas un valdības organizatoriskie un tehniskie pasākumi. Tika palielinātas svarīgāko dzelzceļu mezglu un ceļa posmu caurlaides spējas, paplašināti pievedceļi pie rūpniecības uzņēmumiem, kas bija no jauna izvietoti Urālos, Pievolgā un Rietumsibīrijā. Kara laikā izbūvēja un nodeva ekspluatācijā jaunas dzelzceļa līnijas 9 tūkstoši kilometru garumā. Dzelzceļu transportā ieveda kara stāvokli. Tas nostiprināja dzelzceļnieku disciplīnu un palīdzēja panākt augstu organizētību dzelzceļu darbā.

Lielu ieguldījumu Padomju zemes aizsardzības spēju kāpināšanā deva padomju zinātnes un tehnikas darbinieki. Speciāla PSRS Zinātņu akadēmijas komisija, kurā bija vairāk nekā 800-zinātnes un tehnikas darbinieku, sniedza milzīgu palīdzību Urālu, Rietumsibīrijas un Kazahijas resursu izmantošanā kara vajadzībām. Inženiertehniskie darbinieki izstrādāja jaunus tehnoloģiskus procesus, radīja jaunus modernās kaujas tehnikas paraugus. Padomju medicīnas darbinieki guva samērā lielus panākumus slimo un ievainoto ārstēšanā: no kara slimnīcām ierindā atgriezās gandrīz trīs ceturtdaļas ievainoto Sarkanās Armijas kareivju un virsnieku.

Arī padomju kultūras darbinieki visiem spēkiem palīdzēja frontei. Simtiem padomju rakstnieku strādāja par kara korespondentiem. Frontē un aizmugurē cilvēki lasīja ievērojamāko padomju rakstnieku un dzejnieku bargos un asos politiskos pamfletus, patriotiskos stāstus, noveles, lugas un dzejoļus. La-, bāko padomju komponistu frontes dziesmas dziedāja zemnīcās, ierakumos, pie darbgaldiem un tīrumos. Mākslinieku brigādes un veseli frontes teātri rīkoja izrādes un koncertus tieši pirmajās pozicijās, bieži vien zem pretinieka artilērijas uguns. Tā padomju sociālistiskā kultūra ar saviem līdzekļiem kalpoja diženajai uzvaras izcīnīšanai.

Nostiprinājās saites starp fronti un aizmuguri, pastiprinājās darbaļaužu gādība par Sarkano Armiju. Notika plaša tautas

kustība par līdzekļu vākšanu Sarkanās Armijas apbruņošanai. Strādnieki, kalpotāji un kolhoznieki par saviem līdzekļiem būvēja tanku kolonas, avioeskadriļas, artilērijas baterijas un bruņu vilcienus. Sverdlovskas, Permas un Ceļabinskas apgabala darbaļaudis nodibināja Urālu brīvprātīgo tanku korpusu, par saviern līdzekļiem apgādāja to ar kaujas mašīnām, apbruņojumu un ietērpu. No 1942. gada decembra līdz 1943. gada aprīlim Sarkanās Armijas apbruņošanai darbaļaudis savāca vairāk nekā 7 miljardus rubļu, bet četros gados iedzīvotāju brīvprātīgie ziedojumi kara vajadzībām sasniedza 94,5 miljardus rubļu. Strādnieki, kolhoznieki un inteliģence sūtīja uz fronti savus pārstāvjus ar dāvanu ešeloniem Dzimtenes aizstāvjiem. Frontinieki katru dienu saņēma tūkstošiem vēstuļu no radiniekiem un draugiem, kas ar siltiem un sirsnīgiem- vārdiem atviegloja kareivju un virsnieku frontes dzīves grūtības un stiprināja viņu cīņas sparu.

Visa tauta gādāja par ievainotajiem Sarkanās Armijas un Flotes karavīriem. Tēvijas kara gados plaši izplatījās donoru kustība. Donori atdeva ievainotajiem vairāk nekā 800 tūkstoši litru asiņu un palīdzēja atgriezties ierindā simtiem tūkstošiem padomju karavīru.

Dzimtenei grūtajās dienās padomju tauta aizvien ciešāk saliedējās ap partiju. Labākie padomju cilvēki stājās tās rindās. Visvairāk cilvēku iestājās partijā tad, kad frontē bija vissaspīlētākais stāvoklis. No Tēvijas kara sākuma līdz 1941. gada beigām par partijas kandidātiem tika uzņemti vairāk nekā 198 tūkstoši un par partijas biedriem vairāk nekā 145 tūkstoši cilvēku. 1942. gadā par kandidātiem uzņēma vairāk nekā 1 368 000 cilvēku, bet par partijas biedriem vairāk nekā 573 tūkstošus cilvēku. Lūgumi uzņemt partijā liecināja par cilvēku lielajām prasībām pret sevi, apliecināja viņu izpratni, ka cēlais komunista nosaukums uzliek par pienākumu būt sociālistiskās Tēvzemes aizstāvju pirmajās rindās.

Spraigais darbs padomju aizmugurē nodrošināja Sarkanās Armijas kaujas spēju nepārtrauktu pieaugumu; tā aizvien vairāk pārspēja pretinieku karošanas spēku un līdzekļu ziņā. 1942. gada otrajā pusē pabeidza Sarkanās Armijas apbruņošanu ar jaunu pirmšķirīgu kaujas tehniku. Tika izveidotas lielas artilē-' rijas, aviācijas un bruņu tanku karaspēka vienības. Partijas un valdības militāri organizatoriskā darba rezultātā aktīvās armijas rindās nepārtraukti ieplūda jauni karavīru papildinājumi, kas bija iepriekš militāri sagatavoti obligātās militārās apmācības sistēmā, brīvprātīgajās sporta biedrībās un padomju karaspēka rezerves daļās. Nepārtrauktais svaigu spēku un kaujas tehnikas pieplūdums deva Augstākajai virspavēlniecībai iespēju izveidot spēcīgas karaspēka, virsnieku kadru, bruņojuma un munīcijas stratēģiskās rezerves.

Bargajās cīņās Sarkanās Armijas komandieri ieguva modernā kara pieredzi, izauga un norūdījās kā militārā, tā politiskā ziņā. Kara komisāri veica milzīgu partijas politisko darbu, diendienā palīdzēja komandieriem stiprināt disciplīnu un organizētību karaspēka daļās un kaujas uzdevumu izpildē; viņi bija uzkrājuši arī kaujas pieredzi. Daudzi no viņiem varēja jebkurā brīdī aizstāt komandieri. Sakarā ar komandējošo kadru nostiprināšanos vairs nebija nepieciešami kara komisāri. 1942. gada oktobrī kara komisāru institūtu likvidēja un armijā nodibināja pilnīgu vienvadību. Komandieriem vieniem bija jāatbild par visu darbu karaspēka daļās, tai skaitā arī par karavīru politisko audzināšanu. Pilnīgas vienvadības nodibināšana pacēla komandieru autoritāti, kā ari disciplīnu un organizētību karaspēka daļās.

Nemitīgi auga armijas partijas organizāciju skaits un to lcma Sarkanās Armijas nostiprināšanā. Kara pirmajā gadā komunistu skaits armijā palielinājās trīskārt. 1942. gadā Sarkanajā Armijā un Flotē atradās vairāk nekā divi miljoni komunistu, t. i., 54,3 procenti no visa partijas sastāva.

Partija, balstīdamās uz savām organizācijām armijā un uz kara gaitā izaugušajiem kaujas komandieru kadriem, atbalstīja visu progresīvo, novatorisko, augošo un enerģiski cīnījās pret kultūras trūkuma, rutīnas un pašapmierinātības izpausmēm to komandieru vidū, kuri labāk gribēja rīkoties pa vecam, neievērojot modernā kara īpatnības. No kauju prakses izskauda visu, kas bija novecojis. Neatlaidīgi tika izskausti trūkumi karaspēka vadīšanā, štābu darbā, dažādu ieroču šķiru karaspēka un kaujas tehnikas sadarbības organizēšanā kaujas laukā. Kauju starpbrīžus parasti izmantoja karaspēka kaujas meistarības uzlabošanai un jaunās kaujas tehnikas iepazīšanai un apgūšanai.

Tā ar partijas milzīgo organizatorisko darbu aizmugurē un frontē, ar padomju cilvēku pašaizliedzīgo darbu un Sarkanās Armijas karavīru varonību tika likts drošs pamats ienaidnieka sagrāvei.

Jau Staļingradas aizstāvēšanas kauju karstumā sākās padomju karaspēka sagatavošana pretuzbrukumam. Augstākā virspavēlniecība ziemeļrietumos un dienvidos no Staļingradas koncentrēja lielus karaspēka grupējumus. Kaut arī padomju karaspēkam pie Staļingradas nebija skaitliska pārsvara pār pretinieku, taču pirmo reizi visā kara laikā tam jau bija dažas priekšrocības kaujas tehnikā, konkrēti: artilērijā, tankos un aviācijā. Padomju karaspēks tika jau laikus apvienots spēcīgos trieciengrupējumos un koncentrēts pret ienaidnieka visvājākajiem grupējumiem.

1942. gada 19. novembrī sākās Sarkanās Armijas pretuzbrukums pie Staļingradas. Niknās kaujās padomju karaspēks pārrāva ienaidnieka aizsardzību ziemeļrietumos un dienvidos no Staļingradas, sagrāva pretinieka flangu grupējumus un novembra beigās ielenca 22 ienaidnieka divīzijas, kurās bija pavisam vairāk nekā 330 tūkstoši cilvēku. Tūdaļ pēc tam padomju karaspēks ielauzās aizmugurē vācu fašistiskajai armijai, kas darbojās Donas lielajā likumā. Padomju karaspēks ar savu prasmīgo rīcību atņēma ienaidniekam iespēju no Tormosinas un Vidusdonas puses palīdzēt savām karaspēka daļām, kas bija ielenktas pie Staļingradas. Decembrī vācu fašistiskā pavēlniecība ar lieliem spēkiem uzsāka uzbrukumu ziemeļos no Koteļ-ņikovas, lai pārrautu aplenkuma loku un dotu Staļingradas grupējumam iespēju iziet no ielenkuma. Sākās niknas cīņas, kuru gaitā vācu fašistiskā karaspēka jaunais trieciengrupējums tika sakauts. Ienaidnieks zaudēja pēdējo iespēju izlauzties līdz karaspēkam, kas bija ielenkts pie Staļingradas. 1943. gada janvārī un februāra pirmajās dienās padomju karaspēks sekmīgi izpildīja Augstākās virspavēlniecības uzdevumu likvidēt pie Staļingradas ielenkto vācu fašistiskā karaspēka izlases armiju.

Karu vēsturē vēl nebija zināms gadījums, kad tiklu pilnīgi ielenkta un likvidēta tik milzīga armija. Tā bija viena no visizcilākajām uzvarām karu vēsturē. Padomju karaspēka panākumi un hitleriešu sakāve liecināja par Sarkanās Armijas kaujas meistarības un tās komandieru organizatorisko spēju pieaugumu, par padomju kara mākslas pārākumu par vācu fašistiskā karaspēka kara mākslu.

Uzvara pie Staļingradas bija sākums radikālam lūzumam Lielā Tēvijas kara un visa otrā pasaules kara gaitā.

Hitleriešu karaspēka sakāve pie Staļingradas iedragāja fašistiskās Vācijas militāro varenību, satricināja tās aizmuguri Eiropā, iedragāja Vācijas armijas spēkus un morālo garu. Fašistiskajai Vācijai sākās dziļas krizes. posms.

Staļingradas uzvaras ietekmē palielinājās Padomju Savienības starptautiskā autoritāte un nostiprinājās antihitleriskā koalīcija. Tai pašā laikā fašistiskās Vācijas militārais prestižs kritās. Sakarā ar Rumānijas, Itālijas un Ungārijas armijas sagrāvi padomju-vācu frontē saasinājās iekšpolitiskais stāvoklis Rumānijā, Ungārijā un Itālijā. Beidzot arī Japāna un Turcija bija spiestas galīgi atteikties no sava nolūka iestāties karā Vācijas pusē pret PSRS.

Tūlīt pēc pretuzbrukuma pie Staļingradas 1942./43. gada ziemā sākās izšķirīgs Sarkanās Armijas uzbrukums lielākajā padomju-vācu frontes daļā — no Veļikije Lūkiem līdz Kaukāza kalnu grēdai. Tika sakauts vācu fašistiskais karaspēks Ziemeļ-kaukāzā un Kubaņā, vairākas smagas sakāves ienaidnieks piedzīvoja rajonā starp Donu un Ziemeļdoņecu. Hitleriešus atsvieda no Volgas un Terekas 600—700 kilometrus uz rietumiem. Padomju karaspēks padzina ienaidnieku no militāri svarīgajiem Kurskas, Rževas, Vjazmas, Gžatskas, Veļikije Luku un Demjanskas rajoniem. Tika pārrauta Ļeņingradas blokāde un nodibināta tieša dzelzceļa satiksme starp Ļeņingradu un pārējiem mūsu zemes rajoniem. Padomju valsts atguva ekonomis-kājā un militāri stratēģiskajā ziņā svarīgos Kaukāza, Rostovas, Staļingradas, Harkovas un Kurskas apgabala rajonus. Sākas okupantu masveidīga padzīšana no Padomju Savienības teritorijas. Miljoniem padomju cilvēku tika atbrīvoti no fašistiskās nebrīves.

Uzbrukuma gaitā, tāpat kā agrāk aizstāvēšanās kaujās, padomju karavīri parādīja apbrīnojamu varonību un vīrišķību. Nevaldāmais uzbrukuma spars, kas bija pārņēmis padomju karavīrus, spilgti izpaudās karavīra komjaunieša A. Matrosova varoņdarbā; viņš nešaubīdamies upurēja dzīvību, aizsegdams ar savu ķermeni ienaidnieka dzota šaujamlūku, no kuras ienaidnieks neganti apšaudīja viņa kaujas biedrus.

Vācu fašistiskais karaspēks 1942./43. gada ziemā cieta smagas sakāves. Bet arī Sarkanajai Armijai uzvaras nenāca viegli. Padomju karaspēks bija noguris nepārtrauktajās kaujās, nokārtot tā apgādi ziemas uzbrukuma apstākļos hitleriešu izpostītajos apvidos bija grūti. Nevarēja pagūt sagatavot jaunus aerodromus, un aviācija atpalika no sauszemes karaspēka. Izmantojot to, hitlerieši februārī pārgāja daļējā pretuzbrukumā Kreisā krasta Ukrainā un Donbasā. Viņiem izdevās no jauna sagrābt Harkovu, ko nesen pirms tam padomju karaspēks bija atbrīvojis. Šādos apstākļos Sarkanā Armija marta beigās pārtrauca uzbrukumu visā frontē un pārgāja aizsardzībā. Abas puses sāka gatavoties vasaras kaujām.

Neievērodama gūto mācību, hitleriešu pavēlniecība nolēma 1943. gada vasarā uzsākt jaunu uzbrukumu padomju-vācu frontē, šoreiz gan ar ierobežotiem spēkiem un samērā nelielos ■sektoros Orlas-Kurskas un Belgorodas-Kurskas virzienā. Ar’ šo uzbrukumu Hitlers cerēja atjaunot savas armijas iedragāto prestižu un piespiest Sarkano Armiju atteikties no uzbrukuma operācijām. Arī Padomju Augstākā virspavēlniecība gatavoja karaspēku uzbrukumam, taču, paredzēdama, ka ienaidnieks pats var uzbrukt, vienlaikus pastiprināti gatavoja aizsardzību.

«Totālā» mobilizācija deva ienaidniekam iespēju papildināt savas izretinātās daļas un pat saformēt vairākas jaunas kājnieku •un tanku divīzijas. Vācu fašistiskā karaspēka rīcību padomju-vācu frontē joprojām sekmēja tas, ka Eiropā nebija otrās frontes. Pretēji oficiālajām bezierunu saistībām, ko bija pieņēmušas ASV un Anglija, otrā fronte netika atklāta arī 1943. gadā. Tas deva iespēju fašistiskajai Vācijai turpināt pārsviest uz padomju-vācu fronti savas divīzijas, kuras bija papildinātas un safor-mētas Rietumeiropas zemēs. 1943. gada vasarā ienaidnieks sakoncentrēja pret Sarkano Armiju 257 divīzijas. Orlas un Belgorodas rajonā, galveno triecienu virzienā, hitleriešu pavēlniecība izveidoja spēcīgu trieciengrupējumu, kurā ietilpa 38 divīzijas, no tām 20 bija tanku un motorizētās divīzijas. Pēc tanku daudzuma šis grupējums stipri pārsniedza fašistiskā karaspēka spēkus, kas 1941. gadā uzbruka Maskavai, un arī tos, kuri 1942. gadā uz-‘ bruka Staļingradai. Turklāt pretiniekam bija daudz jauno smago tanku — «tīģeris», «pantera» — un pašgājēju lielgabalu «ferdi-nands», uz kuriem fašistiskie ģenerāļi lika lielas cerības.

Lai arī kā ienaidnieks slēpa savu plānu, padomju Augstākā virspavēlniecība to laikus atklāja. Padomju Augstākās virspavēlniecības rīcībā bija pietiekami daudz spēku, lai organizētu uzbrukumu, taču tā uzskatīja par labāku šoreiz lietot aktīvas aizsardzības taktiku, lai aizstāvēšanās kaujā nodarītu ienaidnieka trieciengrupējumiem neatsveramus zaudējumus, un pēc tam pāriet pretuzbrukumā, lai pretinieku galīgi sagrautu. Atšķirībā no aizstāvēšanās kaujām 1941. gadā un 1942. gada vasarā aktīvā aizsardzība pie Kurskas bija nevis uzspiesta, bet gan iepriekš paredzēta un uzsākta Sarkanajai Armijai izdevīgos apstākļos.

Padomju karaspēks izveidoja dziļi ešelonētu aizsardzību. Austrumos no Kurskas un Belgorodas sakoncentrēja lielas karaspēka un kaujas tehnikas stratēģiskās rezerves.

Ap to laiku, kad sākās kauja pie Kurskas, tika pabeigta armijas partijas organizāciju pārkārtošana saskaņā ar VK(b)P CI< 1943. gada 24. maija lēmumu. Agrāk partijas pirmorganizācijas bija tikai pulkos; tagad tika izveidotas partijas pirmorganizācijas bataljonos un tiem līdzīgajās apakšvienībās. Tas tuvināja partijas vadību rotu partijas organizācijām un palīdzēja pakļaut partijas ietekmei katru kareivi un seržantu. Kara laikā izaugušais partijas aktīvs, kurā bija vairāk par pusmiljona cilvēku, deva iespēju gandrīz uz pusi samazināt politisko štata darbinieku skaitu. Desmitiem tūkstošu politdarbinieku tika iecelti komandieru posteņos. Tas nostiprināja armijas komandējošos kadrus un palielināja viņu lomu padomju karaspēka audzināšanā.

Padomju karaspēka daļās veica plašu masu politisko darbu. Rīkoja pārrunas par gaidāmo kauju, par tās grūtībām, par to, ka priekšā ir vēl neatbrīvotā Padomju zeme, kur padomju cilvēki smok fašisma nebrīvē, saukdami pēc palīdzības. Komandieri un politdarbinieki ar partijas organizāciju palīdzību mācīja kareivjiem, kā uzlabot ierakumus, kā uzveikt jaunos vācu tankus, kā cīnīties tranšejās, mācīja viņus būt neatlaidīgiem, aukstasinīgiem, izturīgiem un enerģiskiem sadursmēs ar pretinieku.

Vācu fašistiskā karaspēka uzbrukums, kas sākās 1943. gada

5. jūlijā, sastapa iznīcinošu pretestību. Padomju karaspēks parādīja izcilu neatlaidību un izturību. Hitleriešiem nespēja līdzēt arī izdaudzinātie jaunie tanki. Padomju karaspēks aizsardzības kaujās nogurdināja un novājināja fašistiskās izlases divīzijas. Ienaidnieka uzbrukums izjuka.

1943. gada 12. jūlijā ziemeļos un austrumos no Orlas Sarkanās Armijas karaspēks pārgāja pretuzbrukumā. Tūdaļ pēc tam sākās pretuzbrukums arī tajos frontes sektoros, kuros tikko bija uzbrucis pretinieks. Vācu fašistiskās daļas, balstīdamās uz iepriekš sagatavotajām un dziļi ešelonētajām aizsardzības pozi-cijām, izmisīgi pretojās, taču bija spiestas zem padomju karavīru triecieniem atkāpties. Padomju aviācija niknās gaisa kaujās nodarīja pretinieka aviācijai neatsveramus zaudējumus un galīgi iekaroja kundzību gaisa telpā.

5. augustā, tieši mēnesi pēc vācu fašistiskā karaspēka uzbrukuma sākuma, Sarkanā Armija atbrīvoja Orlu un Belgorodu. Reizē ar to tika izgaisināta hitleriešu leģenda, ka padomju karaspēks neesot spējīgs vasarā sekmīgi uzbrukt.

Sarkanās Armijas uzvarai pie Kurskas bija milzīga nozīme. Ar to noslēdzās radikālais lūzums Lielā Tēvijas kara un visa otrā pasaules kara gaitā. Sarkanā Armija stingri turēja savās-rokās kaujas darbības iniciatīvu. Vācu fašistiskā armija atradās katastrofas priekšā.

Ar kauju pie Kurskas sākās varens Sarkanās Armijas vasaras uzbrukums, kas notika plašā frontē no Neveļas līdz Azovas jūrai. Padomju karaspēks, pārvarēdams sīkstu ienaidnieka pretošanos, neapturami virzījās uz priekšu. Sava uzbrukuma ceļā padomju karavīri redzēja ciemu un pilsētu krāsmatas, fašistu nomocīto un apšauto mierīgo iedzīvotāju un sagūstīto sarkanarmiešu līķu kaudzes. Redzot fašistu nomocītos padomju cilvēkus, apakšvienībās bieži vien stihiski izraisījās īsi mītiņi. Karavīru sirdīs iedegās svēts naids pret ienaidnieku, un tas-iedvesmoja viņus jauniem varoņdarbiem. Padomju karavīri gāja uzbrukumā ar vēl lielāku enerģiju. Uzbrucēju rindās bija ne mazums kareivju un virsnieku, kuru piederīgie atradās viņpus frontes vai arī bija aizdzīti katorgā uz Vāciju. Viņi paši lauzās kaujā, aizraudami sev līdzi biedrus. Uzbrūkošā karaspēka rokās reizēm nokļuva vēstules, kuras bija rakstījuši padomju cilvēki, kas smaka fašistiskajā nebrīvē. Sīs vēstules skāra vissvētākās jūtas, modināja nevaldāmu tieksmi doties uz priekšu, ātrāk: atbrīvot izpostīto Padomju zemi un padomju cilvēkus no hitleriskās tirānijas.

1943. gada vasaras uzbrukuma trijos mēnešos Sarkanā Armija padzina ienaidnieku vietumis par 400—450 kilometriem,, atbrīvoja Donbasu un Tamaņas pussalu, sasniedza Sivašu un^1 Perekopu — Krimas vārtus, atbrīvoja Kreisā krasta Ukrainu,. Smoļensku un Brjansku un forsēja Dņepru. Lielo ūdensšķērsli, ko hitlerieši dēvēja par austrumu valni, padomju karaspēks pārvarēja ar izcilu drosmi, meistarību un straujumu. Par uzvaru pie Dņepras vairāk nekā diviem tūkstošiem kareivju, virsnieku un ģenerāļu piešķīra Padomju Savienības Varoņa nosaukumu. Sarkanā Armija sāka graut ienaidnieku Dņepras labajā krastā, atbrīvodama Labā krasta Ukrainu un Baltkrieviju. 6. novembrī padomju karaspēks ar kaujām iegāja Kijevā. Ap šo laiku bija atbrīvotas apmēram divas trešdaļas ienaidnieka sagrābtās Padomju zemes.

Kaujas darbību frontē atbalstīja sistemātiskie partizāņu uzbrukumi ienaidnieka aizmugurei un komunikācijām. Līdz ar Sarkanās Armijas virzīšanos uz rietumiem partizāņu kustība pastiprinājās, aptverdama aizvien jaunus un jaunus rajonus. Ar katru dienu pieauga partizāņu nodaļas. Bieži vien notika tā, ka padomju cilvēki iestājās partizāņu nodaļās veselām ģimenēm un pat sādžām. Partizāņu kustībā piedalījās vairāk nekā miljons cilvēku. Sevišķi plaša partizāņu kustība bija Ļeņingradas, Ka-■ļiņinas, Srnoļenskas un Orlas apgabala okupētajos rajonos, Baltkrievijā un Ukrainā. Simtiem tūkstošu partizāņu cīnījās ienaidnieka okupētajā KPFSR teritorijā, simtiem tūkstošu — Baltkrievijā, simtiem tūkstošu — Ukrainā, desmitiem tūkstošu — Baltijā. Partizāņus vienmēr pašaizliedzīgi atbalstīja visa tauta. Tauta ar sirsnīgu uzmanību un gādību rūpējās par tiem, dodot pajumti un pārtiku, laikus brīdinot no briesmām. Partizāņu kustība tiešām bija visas tautas kustība. Partizāņu nodaļās cīnījās visu mūsu zemes tautu strādnieki, zemnieki un kalpotāji. Tādu partizāņu kustības vērienu un vistautas raksturu nepazina pat padomju tautas vēsture, kaut gan tai ir bagātas tradīcijas partizāņu cīņās pret ārvalstu iebrucējiem.

Partizāņu cīņu organizēja partijas pagrīdes organizācijas, •kuras pēc partijas Ci< norādījuma bija nodibinātas pilsētās, rajonu centros, dzelzceļu stacijās un citos svarīgos ienaidnieka ieņemtos punktos. Partijas pagrīdes organizāciju darbu vadīja 26 apgabalu komiteju sekretāri un 539 pilsētu un rajonu komiteju sekretāri. Partijas un padomju kadru labākā daļa vadīja partizāņu nodaļas un brigādes. Vairāk nekā 16 procenti no partizāņu kopskaita bija komunisti. Izpaudās partijas ilggadīgā pieredze, kas bija gūta pagrīdes darbā masu vidū cīņās pret carismu un kapitālismu, partijas neapstrīdamā autoritāte tautā, baiļu nicināšana briesmu brīžos, dziļa uzticība Dzimtenei, kara mērķu skaidra izpratne un bagātās tradīcijas, ko mūsu tauta bija uzkrājusi partizāņu cīņās pret ārvalstu iebrucējiem. Tas viss palīdzēja sacelt ienaidnieka aizmugurē masas uz visas tautas karu pret fašistisko Vāciju.

Partijas organizācijas, kas darbojās ienaidnieka aizmugurē, savu darbību neaprobežoja ar partizāņu nodaļu dibināšanu un vadīšanu vien. Tās veica lielu politisko masu darbu iedzīvotāju vidū, izdeva avīzes un lapiņas, pastāvīgi atmaskoja fašistisko iebrucēju asiņainās ļaundarības, stāstīja patiesību par stāvokli frontē un Padomju zemes iekšienē, stiprināja padomju cilvēkos ticību uzvarai. Lai gan komunistiem, kas atradās ienaidnieka okupētajā teritorijā, ik brīdi draudēja lielas briesmas, lai gan pagrīdes darbā bija daudz grūtību, tomēr partijas organizācijas nepārtraukti auga un tajās iestājās visuzticamākie un drosmīgākie patrioti. Tā, piemēram, Baltkrievijas partijas organizācijās, kuras darbojās ienaidnieka aizmugurē, skaitliskais sastāvs kara gados pieauga no 8500 līdz 25 152 partijas biedriem un kandidātiem.

Partijas pagrīdes organizāciju vadībā ienaidnieka aizmugurē darbojās komjaunatnes pagrīdes organizācijas. Pašaizliedzīgi Dzimtenei kalpoja komjaunatnes pagrīdes organizācija «Jaunā gvarde» Krasnodonā, «Partizāņu dzirkstele» Nikolajevas apgabalā, komjaunatnes Ļudinovas organizācija Kalugas apgabalā, komjaunatnes organizācijas Kauņā, Vitebskas apgabala Obojas stacijā un citos ienaidnieka okupētajos rajonos. Strādādami partijas pagrīdes organizāciju vadībā, komjaunieši drošsirdīgi cīnījās ar ienaidnieku. Viņi izdarīja drosmīgas diversijas, uzspridzināja vilcienu sastāvus, bojāja telegrāfā līnijas, atbrīvoja no gūsta padomju karavīrus, iznīcināja hitleriešus un Dzimtenes nodevējus.

Partizāņu kustību tieši vadīja un partizāņu nodaļu kaujas darbību koordinēja ar Sarkanās Armijas darbību Augstākās virspavēlniecības mītnes Partizāņu kustības centrālais štābs, kas pēc partijas CK. norādījuma bija nodibināts 1942. gada 30. maijā. Partizāņu kustības štābus nodibināja arī hitleriešu okupētajās savienotajās republikās un KPFSR apgabalos. Štābi darbojās savienoto republiku komunistisko partiju CK un partijas apgabalu komiteju vadībā.

1943. gada vasarā Sarkanās Armijas uzbrukuma visspraigākajā posmā partizāņu nodaļas enerģiski darbojās ienaidnieka komunikācijās. Tās grāva pretinieka aizmuguri, štābus, kara mantu noliktavas un atejošās daļas. 1943. gada augustā un septembrī partizāņi pēc Centrālā štāba iepriekš izstrādātā plāna divu nakšu laikā deva spēcīgus triecienus svarīgākajām dzelzceļa maģistrālēm, uzspridzināja vairāk nekā 363 tūkstoši sliežu, kas kopā veidoja gandrīz 2270 kilometru garu vienvirziena sliežu ceļu. Visspraigākajā cīņas periodā padomju-vācu frontē pretinieka kustība pa dzelzceļiem bija dezorganizēta, un tādējādi pārvadājumi samazinājās par 35—40 procentiem. Bieži vien partizāņi sagrāba tiltus un pārceltuves pār Dņepru un citiem ūdensšķēr-šļiem un turēja tos savās rokās, kamēr atnāca Sarkanās Armijas daļas. Graujošus triecienus pretiniekam deva pēc partijas CK lēmuma sarīkotie S. A. Kovpaka, M. i. Naumova un citu partizāņu vienību reidi Rietumukrainas teritorijā.

Partizāņu nodaļas saistīja lielus pretinieka spēkus. Ienaidnieka karaspēka dziļā aizmugurē Baltkrievijā, Ukrainā, Brjan-skas mežos, Ļeņingradas apgabalā un citās vietās radās veseli partizāņu novadi un padomju rajoni.

Cīņu pret fašismu turpināja arī gūstā kritušie padomju karavīri, kas atradās hitleriešu koncentrācijas nometnēs, un mierīgie padomju cilvēki, kurus fašisti bija aizdzinuši vergu darbos dziļā vācu aizmugurē. Būdami pastāvīgos nāves draudos, viņi dibināja antifašistiskas pagrīdes organizācijas, organizēja masveidīgu bēgšanu no nometnēm, rīkoja diversijas kara uzņēmumos, organizēja antifašistiskas uzstāšanās, stiprināja draudzības saites ar dažādu tautību, arī ar vācu strādniekiem, kas cīnījās pret fašismu un karu. Padomju cilvēku cīņa ar hitleriešiem viņu pašu zemē dragāja vācu fašisma spēkus un sekmēja Sarkanās Armijas kaujas panākumus.

Sarkanās Armijas uzvaru ietekmē pastiprinājās nacionālās atbrīvošanās kustība hitleriskās Vācijas okupētajās zemēs: tautas masas cēlās uz cīņu Cehoslovakijā, Polijā, Albānijā, Dienvidslāvijā un Francijā. Dienvidslāvijā attīstījās spēcīga partizāņu kustība, ko vadīja Dienvidslāvijas Komunistiskā partija. Dienvidslāvijas partizāņi, saistīdami daļu fašistiskās Vācijas un fašistiskās Itālijas spēku, deva savu ieguldījumu kopējā cīņā pret hitlerismu. Pret fašistisko režīmu cēlās bulgāru tauta savas Komunistiskās partijas vadībā. Pretošanās kustībai plašs vēriens bija Polijā, kur pret hitleriešiem enerģiski cīnījās partizāņu «Gvardija ļudova». Poļu un čehu patrioti ar padomju tautas palīdzību PSRS teritorijā saformēja savas karaspēka daļas.

Nacionālās atbrīvošanās kustību vadīja komunistiskās partijas. Zemēs, kam bija uzbrukusi fašistiskā Vācija, komunisti bija galvenais patiesi patriotiskais spēks, kas pašaizliedzīgi cīnījās pret fašistiskajiem iebrucējiem un organizēja tautas masas cīņai pret fašisma jūgu, par savu zemju nacionālo patstāvību, par tautu brīvību. Francijas, Cehoslovakijas un citu zemju komunisti nesa lielus upurus dižajā cīņā par atbrīvošanos no fašistiskā jūga. Fašisti nošāva tūkstošiem komunistu, daudzi tūkstoši aizgāja bojā koncentrācijas nometnēs. Taču nedzirdētais fašistu terors nespēja salauzt komunistu gribu. Kapitālistisko zemju komunistiskās partijas, kuras ietilpa antihitleriskajā koalīcijā, visiem spēkiem atbalstīja savu zemju militāros pasākumus un sekmēja viņu kaujas sadraudzības nostiprināšanu, lai ātrāk un pilnīgāk sagrautu fašistisko Vāciju un tās līdzdalībniekus. Fašistiskā bloka zemju komunistiskās partijas realizēja tādu politiku, kas sekmēja šā bloka sakāvi karā, fašistisko valdību gāšanas politiku. Komunistu vadošā loma atbrīvošanās cīņā pret fašistiskajiem iebrucējiem, viņu parādītā varonība un bezgalīgā uzticība tautas lietai visur ārkārtīgi palielināja komunistisko partiju ietekmi un prestižu un palīdzēja vēl vairāk nostiprināties viņu sakariem ar savu zemju tautām.

Pieredze rādīja, ka progresīvo spēku apvienošanu un masu mobilizāciju cīņai pret fašismu vislabāk var izdarīt katras atsevišķas valsts komunistiskā partija, atrodoties ārpus Kominternes. Bez tam vajadzēja galīgi atmaskot hitleriešu un viņu rokaspuišu melus, ka komunistiskās partijas rīkojoties nevis savas tautas interesēs, bet gan pēc pavēles no ārienes. Pamatojoties uz visu to un ņemot vērā, ka Kominterne savu vēsturisko uzdevumu bija izpildījusi, Komunistiskās Internacionāles Izpildu Komitejas Prezidijs 1943. gada maijā pieņēma lēmumu par Kominternes likvidēšanu. Šo lēmumu atzina par pareizu visas komunistiskās partijas.

Komunistiskajai Internacionālei bija svarīga vēsturiska nozīme. Tās nopelns bija tas, ka viņa atjaunoja un nostiprināja dažādu zemju darbaļaužu sakarus, ko bija izjaukuši sociālšovi-nisti pirmā pasaules kara laikā, nosargāja markiismu no opor-tūnistu vulgarizācijas un izkropļojumiem, sekmēja progresīvo strādnieku avangarda saliedēšanos vairākās zemēs par patiesām strādnieku partijām un palīdzēja izveidoties vadošajiem revolucionārajiem kadriem. Reizē ar to tika radīti apstākļi, lai jaunās komunistiskās partijas pārvērstos par strādnieku masu partijām ar marksisma-ļeņinisma platformu.

1943. gada jūlijā, kad vācu fašistiskais karaspēks cieta milzīgus zaudējumus un piedzīvoja sakāves padomju un vācu frontē, kad hitleriešu pavēlniecība sūtīja visas savas rezerves pret Sarkano Armiju, Anglija un ASV izcēla savu karaspēku Sicīlijā, bet pēc tam arī Itālijā. Liela loma cīņā pret Musolini fašistisko jūgu un vācu fašisma kundzību, par Itālijas atbrīvošanu bija itāliešu patriotu partizāņu kustībai, kuras pirmajās rindās vīrišķīgi cīnījās komunisti. Sājos mūsu sabiedrotajiem labvēlīgajos apstākļos sekmīgi attīstījās viņu uzbrukums itāliešu un vācu karaspēkam Itālijā. Jau tad, kad vēl notika Kurskas kauja, Sarkanās Armijas un sabiedroto karaspēka uzvaru ietekmē Itālijā uzliesmoja tautas nemieri, kas beidzās ar Musolini fašistiskā režīma gāšanu un fašistu partijas izformēšanu. Itālija, cietusi militāru un politisku krahu, pirmā izstājās no fašistiskā bloka un 1943. gada septembrī bez ierunām kapitulēja. Sākās fašistisko valstu bloka sabrukums.

Padomju valdības gudrā ārpolitika, padomju karaspēka uzvaras, nacionālās atbrīvošanās kustības uzplūdi Eiropas valstīs un amerikāņu un angļu karaspēka panākumi Itālijā sekmēja antihitleriskās koalīcijas vēl lielāku nostiprināšanos. 1943. gada beigās Teherānas konferencē trīs dižās sabiedrotās lielvalstis — PSRS, Anglija un ASV pieņēma deklarāciju par kopīgu rīcību karā pret Vāciju un par sadarbību pēc kara. Sājā pašā konferencē PSRS sabiedrotie — Anglija un ASV uzņēmās jaunu saistību attiecībā uz otro fronti Eiropā: atklāt to ne vēlāk par 1944. gada 1. maiju.

5. Komunistiska partija organizē Padomju zemes pilnīgu atbrīvošanu no fašistiskajiem okupantiem

1944. gada sākumā padomju tauta guva lielus panākumus cīņā pret fašistisko Vāciju. Sākās jauna fāze Lielajā Tēvijas karā. Tas tuvojās galīgam atrisinājumam. Aktuāls kļuva uzdevums pilnīgi padzīt vācu fašistiskos iebrucējus no Padomju zemes robežām un pēc tam arī likvidēt fašistisko «jauno kārtību» Eiropā. Taču grūtības, ko Padomju valstij vēl vajadzēja uzveikt, bija ļoti lielas. Nežēlīgā ienaidnieka jūgā smaka Igaunijas, Latvijas, Lietuvas un Karēļu-Somu padomju republikas tautas. Ienaidnieka rokās atradās liela daļa Baltkrievijas, Ukrainas, Moldāvijas un Krima. Vācu fašistiskais karaspēks vēl arvien stāvēja pie Ļeņingradas rietumu un dienvidu priekš-

pilsētām, turpinādams varoņpilsētas barbarisko apšaudi. Nebija pagaidām ari otrās frontes Eiropā; hitleriskā karaspēka galvenie spēki joprojām bija koncentrēti padomju-vācu frontē. Vācu fašistiskie iebrucēji, redzēdami, ka viņiem tuvojas bojā eja, pretojās ar nāvei nolemtu cilvēku niknumu.

Komunistiskā partija aicināja padomju tautu un Sarkano Armiju neapstāties pie sasniegtā, neaizmirst grūtības, ar skaidru galvu novērtēt ienaidnieka spēkus un atcerēties, ka cīņa ar vācu fašistiskajiem iebrucējiem prasīs no armijas un tautas lielas pūles un jaunus varoņdarbus. Sarkanajai Armijai tika izvirzīts uzdevums ar prasmīgu un enerģisku darbību frontē dot ienaidniekam iznīcinošus triecienus un tuvākajā laikā pilnīgi atbrīvot Padomju zemi no fašistiskajiem okupantiem. Aizmugurē padomju cilvēkiem bija uzdevums nemitīgi palielināt bruņojuma ražošanu un uzlabot tā kvalitāti, kāpināt ražošanas jaudas un atjaunot tautas saimniecību atbrīvotajos rajonos.

Sie uzdevumi tika godam veikti. Uzņēmumu partijas organizācijas ar partijas un saimnieciskā aktīva, komjauniešu un ražošanas pirmrindnieku palīdzību panāca ražošanas tehnoloģijas un organizācijas uzlabošanu un izplatīja novatoru pirmrindas pieredzi. Daudzās mūsu zemes rūpnīcās pēc Maskavas partijas organizācijas iniciatīvas sāka lietot plūsmas sistēmu, kas deva iespēju stipri palielināt ieroču un munīcijas ražošanu ar iepriekšējo iekārtu un mazāku skaitu strādnieku. Pamatojoties uz sociālistisko sacensību, ražošanas tehnoloģijas un organizācijas uzlabošanu, darba ražīgums 1944. gadā salīdzinājumā ar

1943. gada darba ražīgumu pieauga tanku rūpniecībā par 23,7 procentiem un aviācijas rūpniecībā — par 11,8 procentiem. Joprojām samazinājās arī rūpniecības produkcijas pašizmaksa. Tas viss deva valstij trīsarpus kara gados ap 50 miljardu rubļu ietaupījuma.

Ievērojami palielinājās metālā kausēšana, ogļu ieguve, mašīnu un kara produkcijas ražošana. Melno metālu ražošana

1944. gadā salīdzinājumā ar to ražošanu 1943. gadā pieauga gandrīz par vienu trešdaļu. Smagās mašīnbūves produkcijas izlaide palielinājās vairāk nekā par 30 procentiem, par tikpat pieauga arī ogļu ieguve. Smagās rūpniecības sekmes bija par pamatu straujai ieroču un kaujas tehnikas ražošanas palielināšanai. Pēdējo triju kara gadu laikā PSRS rūpniecība deva Sarkanajai Armijai ik gadu vidēji vairāk nekā 30 tūkstošus tanku, pašgājēju lielgabalu un bruņu mašīnu, līdz 40 tūkstoši lidmašīnu, līdz 120 tūkstoši lielgabalu, līdz 450 tūkstoši rokas un balsta ložmetēju, vairāk nekā 3 miljonus šauteņu un gandrīz 2 miljonus automātu. Līdz ar to bija ievērojami pārsniegta kaujas tehnikas ražošana kā fašistiskajā Vācijā, tā arī Anglijā un ASV.

Plašu vērienu ieguva vācu fašistisko iebrucēju izpostītās tautas saimniecības atjaunošanas darbs. Ļeņingradā, Staļingradā,,

Rostovā, Maikopā, Donbasā un Harkovā — visur no drupām un gruvešiem pacēlās rūpnīcas un fabrikas. Ļeņingradā 1944. gadā nodeva ekspluatācijā apmēram miljonu kvadrātmetru ražošanas platības. Staļingradā darbu atjaunoja traktoru rūpnīca, rūpnīca «Krāsnij Oktjabrj» un citi uzņēmumi. Harkovā sāka strādāt turboģeneratoru, elektromehāniskā un traktoru rūpnīca. Donbasa šahtu atjaunošana deva iespēju 1944. gadā palielināt ogļu ieguvi Padomju zemē par 18,6 procentiem salīdzinājumā ar

1943. gadu. 1944. gadā sāka dot produkciju lielie Dienvidu rūpniecības uzņēmumi: Jenakijevas, Makejevkas, Staļino un Vorošilovskas metalurģiskās rūpnīcas, Novokramatorskas mašīnbūves rūpnīca un citas. Atbrīvoto rajonu rūpniecības kopprodukcija 1944. gadā salīdzinājumā ar 1943. gadu palielinājās vairāk nekā trīs reizes. Līdz kara beigām atbrīvotajos rajonos atjaunoja darbu vairāk nekā 6000 fabriku un rūpnīcu. Tika atjaunota enerģētiskā bāze. Atkal deva strāvu Staļingradas elektrostacija, darbā stājās Zujevas elektrostacijas pirmā turbīna, tika uzsākta Dņeprogesa atjaunošana. 1944. gadā ar pilnu jaudu atkal strādāja Volhovas hidroelektrostacija. Līdz ar Padomju zemes atbrīvošanu no okupantiem ātri tika atjaunoti dzelzceļi un tilti svarīgākajās komunikācijās. 1943. gadā bija atjaunoti 19 tūkstoši kilometru sliežu ceļu.

Cīņā par to, lai izpildītu VK(b)P CK un PSRS Tautas Komisāru Padomes 1943. gada 21. augusta lēmumu «Par neatliekamiem pasākumiem saimniecības atjaunošanai no vācu okupācijas atbrīvotajos rajonos», tika gūtas ievērojamas sekmes lauksaimniecības atjaunošanā. Atbrīvoto rajonu kolhoziem atdeva atpakaļ un viņu vajadzībām iepirka ap 900 tūkstoši lopu.

1944. gadā atjaunoja darbu apmēram 1400 MTS un 1300 mašīnu un traktoru darbnīcu. Sējas platība 1944. gadā salīdzinājumā ar 1943. gada sējas platību palielinājās par 16 miljoniem hektāru, galvenokārt apstrādājot no ienaidnieka atbrīvotos auglīgos Donas, Kubaņas un Ukrainas rajonus. Vispār tomēr sējas platība bija pāri par 40 miljoniem hektāru mazāka nekā pirms kara. Uzlabojās mašīnu un traktoru staciju darbs: 1944. gadā tās izpildīja traktoru darbus par 25 miljoniem hektāru vairāk nekā

1943. gadā. 1944. gadā novāca vairāk labības nekā iepriekšējā gadā. Padomju zemniecība laikā izpildīja lauksaimniecības produktu sagādes plānu un izšķirošajā kara posmā bez lielākiem pārtraukumiem nodrošināja Sarkanās Armijas un iedzīvotāju apgādi ar pārliku un rūpniecības apgādi ar izejvielām.

Cīņā pret fašistiskajiem iebrucējiem visus pārbaudījumus izturēja un vēl vairāk norūdījās Padomju Savienības tautu lielā draudzība. Katra tauta deva savu daļu lielajā cīņā par sociālistiskās Tēvijas brīvību. Vidusāzijas un Aizkaukāza padomju republikas līdz ar Krievijas federāciju nepārtraukti papildināja Sarkanās Armijas rindas un nemitīgi apgādāja fronti ar bruņojumu, munīciju, pārtiku un ietērpu. Sarkanajā Armijā plecu pie pleca cīnījās krievi, ukraiņi, baltkrievi, imoldāvieši, latvieši, lietuvieši, igauņi, karēļi, gruzīni, armēņi, azerbaidžāņi, kazahi, uzbeki, tadžiki, turkmēņi, kirgīzi un citu mūsu zemes tautību pārstāvji. Kaujās ar vācu fašistiskajiem iebrucējiem godam savus kaujas karogus nesa nacionālās karaspēka daļas, kas bija nodibinātas kara sākumā un kara gaitā. Neraugoties uz briesmīgo teroru un hitleriešu provokācijām, okupēto republiku, apgabalu un rajonu darbaļaudis partijas pagrīdes organizāciju vadībā pastiprināja iznīcinošo karu ienaidnieka aizmugurē.

Laikā, kad risinājās visniknākās cīņas ar ienaidnieku, partijas CK plēnums, kas notika 1944. gada janvārī, pieņēma svarīgu lēmumu par Aizsardzības tautas komisariāta un Ārlietu tautas komisariāta pārveidošanu no Vissavienības komisariātiem par koprepubiikāniskiem komisariātiem un par aizsardzības un ārlietu tautas komisariātu izveidošanu savienotajās republikās. Augstākās Padomes X sesija atzina par pareizu VK(b)P CK plēnuma lēmumu un pieņēma attiecīgus likumus. Partijas CK un PSRS Augstākās Padomes lēmums no jauna apliecināja Padomju daudznāciju valsts varenību, PSRS tautu nesatricināmo draudzību un padomju republiku izaugsmi. Savienoto republiku tiesību paplašināšana, ko bija sagatavojusi PSRS tautu kaujas sadarbība Tēvijas karā un visa Padomju valsts vēsture, vēl vairāk nostiprināja Padomju Savienības militāro varenību un tās kaujas spēkus.

1944. gadā Sarkanā Armija turpināja pieņemties spēkā. Tās rindās ieplūda aizvien jauni desmiti tūkstoši no fašistiskās nebrīves izglābto padomju cilvēku. Nepārtraukti uzlabojās tās bruņojums un kaujas tehnika. Sarkanās Armijas tehniskais apbruņojums kvantitātes un kaujas īpašību ziņā pilnīgi atbilda Tēvijas kara jaunā posma prasībām. Kara gaitā artilērijas kaujas spēks palielinājās vairāk nekā piecas reizes, modernu tanku skaits pieauga piecpadsmit reizes, kara lidmašīnu skaits — piecas reizes. Pastiprinājās strēlnieku daļu un vienību apgāde ar kaujas tehniku. Cetrkārt palielinājās Sarkanās Armijas divīziju skaits. Izauga un nostiprinājās kaujas kadri. Viņi spēja jo pilnīgi un prasmīgi izmantot milzīgos bruņojuma un kaujas tehnikas resursus un prata vadīt karaspēku kaujas laukā.

Sarkanās Armijas pieaugusī varenība, tās kadru meistarība un briedums jo spēcīgi izpaudās Lielā Tēvijas kara izšķirošajā posmā, kad padomju karaspēks deva ienaidniekam citu pēc cita vairākus, aizvien varenākus iznīcinošus triecienus.

Sarkanās Armijas uzbrukums sākās 1944. gada janvārī ar vācu fašistiskā karaspēka sagrāvi pie Ļeņingradas un Novgo-rodas. Sagrāvusi spēcīgo, ilglaicīgo un plaši sazaroto pretinieka nocietinājumu sistēmu, Sarkanā Armija atsvieda vācu fašistisko karaspēku uz Baltiju. Ļeņihgrada tika atbrīvota no ienaidnieka blokādes, izbeidzās Darbariskā artilērijas apšaude. Ienaidnieku izdzina no Ļeņingradas un Kaļiņinas apgabala. Sarkanā

Armija iegāja Padomju Igaunijas teritorijā. No februāra līdz aprīlim tā sagrāva spēcīgu ienaidnieka grupējumu Korsuņas-Sevčenkovskas, Krivojrogas un Nikopoles rajonā, atsvieda vācu fašistisko karaspēku aiz Dņestras, iztīrīja no vācu fašistiem Labā krasta Ukrainu un iegāja Padomju Moldāvijas teritorijā. Aprīlī un maijā Sarkanā Armija prasmīgi un strauji sagrāva spēcīgos ienaidnieka aizsardzības nocietinājumus Krimā. Ienaidnieka zaudējumi bija neatsverami. 12. maijā Krimas pussala bija iztīrīta no fašistiskajiem iebrucējiem. Vajājot hitleriešu un viņu sabiedroto rumāņu karaspēku, Sarkanā Armija aprīlī nonāca Karpatu priekškalnēs, vairāk nekā 400 kilometru garā frontē sasniedza PSRS valsts robežu ar čehoslovakiju un Rumāniju un uzsāka kaujas darbību Rumānijas teritorijā.

Sajās un nākošajās 1944. gada uzbrukuma operācijās Sarkanā Armija prasmīgi salauza pretinieka nocietinājumu joslas, strauji vajāja, ielenca un iznīcināja ienaidnieku. Kaujas darbībā izpaudās precīza visu ieroču šķiru karaspēka savstarpējā sadarbība un augsta manevrēšanas māksla. Padomju pavēlniecība piespieda ienaidnieku cīnīties tur, kur tas bija izdevīgi Sarkanajai Armijai. Kamēr padomju karaspēks uzbruka vienā sektorā, citur tika gatavots kārtējais trieciens, un jaunais trieciens parasti trāpīja ienaidnieku tur, kur viņš to vismazāk gaidīja, bieži vien tūkstošiem kilometru tālu no iepriekšējā. No ierindas izgāja aizvien jaunas ienaidnieka divīzijas. Dažādos virzienos dotie negaidītie Sarkanās Armijas triecieni piespieda fašistiskā karaspēka pavēlniecību mainīt savus plānus un vairākkārt pārsviest rezerves no viena sektora uz otru visā milzīgajā frontē. Strauji un enerģiski uzbrūkot, Sarkanā Armija veica neredzēti lielas uzbrukuma operācijas, kas vainagojās ar spēcīgu ienaidnieka grupējumu ielenkšanu un iznīcināšanu. Tā tas bija Korsuņas-Sevčenkovskas rajonā, Baltkrievijā, pie Kiši-ņevas un Jasiem.

Sarkanās Armijas partijas politiskie orgāni uzkrāja lielu politiskā masu darba pieredzi visos frontes dzīves apstākļos: karaspēka atpūtas un mācību laikā un visspraigākajos kaujas brīžos. Dienās, kad gatavoja uzbrukumu, visas politiskā masu darba formas tika izmantotas, lai celtu karaspēka cīņas sparu, tieksmi traukties uz priekšu, pretim ienaidniekam, lai to sagrautu. Daļas un apakšvienības tika pilnīgi sagatavotas kaujai, io partijas un komjaunatnes organizācijas pastiprinātas ar aizmugures apakšvienību komunistiem un komjauniešiem. Pēc kaujas pavēles saņemšanas pirms uzbrukuma sākuma notika īsas partijas un komjaunatnes sapulces, kareivju un virsnieku mītiņi. Nereti mītiņi notika pie karaspēka daļu kaujas karogiem, kad jau bija dzirdama artilērijas un aviācijas kanonāde, kas sagatavoja uzbrukumu.

Uzbrukuma gaitā tika nodoti tālāk pa ķēdi (mutvārdiem vai ar zīmīti) lozungi, īsi paziņojumi par pirmajiem panākumiem, par kaujā izcēlušos karavīru varoņdarbiem un viņu apbalvošanu. Plaši tika izmantota uzskatāmā aģitācija. Uz automašīnām, ceļmalās, uz atbrīvoto pilsētu un ciemu ēkām un žogiem padomju karavīri lasīja lozungus, kas aicināja neatlaidīgi vajāt un iznīcināt ienaidnieku. Tas viss līdz ar komunistu personīgās drosmes un bezbailības paraugu uzturēja armijā augstu kaujas garu un saliedēja cilvēkus vienotā tieksmē sagraut ienaidnieku.

Par frontes komunistu cildeno morāli politisko stāju liecina, piemēram, komunista G. P. Maslovska vēstule. Maslovskis krita varoņa nāvē, izpildot kaujas uzdevumu. Viņš rakstīja savam dēlam: «Slavenajai Ļeņina pilsētai — revolūcijas šūpulim — draud briesmas. No tā, kā es izpildīšu savu uzdevumu, atkarīga tās turpmākā labklājība. Sās lielās labklājības dēļ es izpildīšu uzdevumu līdz pēdējam elpas vilcienam, līdz pēdējai asins lāsei ... Kādi spēki man palīdz spert drosmīgo soli? Militārā disciplīna un paklausība partijai. Ir tiesa: no disciplīnas līdz varonībai ir viens solis. To, dēls, atceries, uz visu mūžu ... Izaugsi liels, sapratīsi, turēsi dārgu savu Dzimteni. Ir labi, ļoti labi turēt dārgu Dzimteni!»

Sarkanās Armijas militārie panākumi skaidri parādīja, ka Padomju Savienība spēj viena pati sakaut fašistisko Vāciju un atbrīvot viņas verdzinātās Rietumeiropas zemes no vācu fašisma jūga. Baidīdamās no šāda kara iznākuma, kā arī no tā, ka Rietumeiropas zemju tautas masas varētu nesaudzīgi izrēķināties ar reakcijas spēkiem, ASV un Anglijas valdība sāka enerģiski gatavot iebrukumu Rietumeiropā. 1944. gada 6. jūnijā amerikāņu un angļu pavēlniecība sāka izcelt lielu desantu Ziemeļfrancijā. Tā beidzot tika atklāta otrā fronte Eiropā. Tomēr arī pēc desanta izcelšanas Ziemeļfrancijā Anglijas valdības galva Cerčils cīnījās par to, lai angļu un amerikāņu karaspēka galvenie spēki tiktu virzīti uz Balkāniem. Cerčils gribēja nevis pastiprināt sabiedroto karaspēku, kas jau atradās Ziemeļfran-cijā, bet. gan izvirzīja plānu par desanta izcelšanu Istrijas pussalā, lai tas pa Ļubļanas pāreju virzītos uz Austriju un Ungāriju.

1944. gada vasara un rudenī padomju karaspēks deva fašistiskajai Vācijai jaunus iznīcinošus triecienus. Jūnijā tas sāka uzbrukumu Karēlijā, sagrāva lielu somu karaspēka grupējumu, atbrīvoja Viborgu un Petrozavodsku un sasniedza PSRS valsts robežu ar Somiju. 1944. gada rudenī Somijas valdība, redzēdama, ka pretošanās ir veltīga, noslēdza pamieru ar PSRS un pieteica karu Vācijai.

Jūnijā un jūlijā Sarkanā Armija galīgi sakāva vācu fašistiskā karaspēka centrālo grupējumu Baltkrievijā, pilnīgi . atbrīvoja Baltkrieviju un iztīrīja no vācu fašistiskajiem iebrucējiem lielu daļu Lietuvas padomju republikas. Padomju karaspēks sasniedza Vācijas robežu. Jūlijā un augustā Sarkanā Armija sakāva vācu fašistisko karaspēku pie Ļvovas, atsvieda to aiz Sanas un Vislas upes, atbrīvoja visu Rietumukrainu un atvēra ceļu uz Polijas dienvidu rajoniem. Padomju karaspēka vasaras operācijas vainagojās ar vācu un rumāņu karaspēka sakāvi 1944. gada augustā Kišiņevas—Jasu rajonā. Moldāvijas padomju republika tika pilnīgi atbrīvota no fašistiskās okupācijas. Straujā uzbrukumā padomju karaspēks ieņēma vairākus svarīgus stratēģiskus punktus, kas sedza ceļus uz Rumānijas centrālajiem rajoniem. Septembrī un oktobrī kaujās pie Tallinas un Rīgas tika sakauts hitleriešu karaspēka Baltijas grupējums, atbrīvota Igaunijas padomju republika un liela daļa Latvijas padomju republikas. Rudeni Sarkanā Armija sagrāva ievērojamas vācu fašistiskā karaspēka daļas Polijas, Rumānijas, Bulgārijas, Ungārijas, Dienvidslāvijas un Ziemeļnorvēģijas teritorijā. 1944. gada septembrī padomju karaspēks pirmo reizi šā kara laikā iesoļoja Vācijas teritorijā, pārejot Austrumprūsijas robežu.

1944. gadā Sarkanā Armija izcīnīja izšķirošas uzvaras pār vācu fašistisko karaspēku un tā sabiedrotajiem. Tās uzbrukumu atbalstīja padomju cilvēki, kas dzīvoja no ienaidnieka atbrīvojamos rajonos. Padomju zemes atbrīvošana no okupantiem pamatvilcienos bija paveikta; vienīgi nelielā Latvijas PSR teritorijas daļā vēl turējās pie jūras atspiestais vācu fašistiskā karaspēka grupējums. Padomju robeža bija atjaunota visā tās garumā no Barenca jūras līdz Melnajai jūrai.

No ienaidnieka atbrīvoto padomju republiku partijas organizācijām izvirzījās sarežģīti uzdevumi — atjaunot hitleriešu sagrautās pilsētas un ciemus, rūpniecības uzņēmumus, kolhozus, padomju saimniecības un MTS. Bija jāpastiprina politiskais masu darbs iedzīvotāju vidū.

Vācu fašistiskie iebrucēji bija cerējuši ar nacionālistu palīdzību sēt naidu pret krievu tautu Rietumukrainas, Rietumbalt-krievijas, Besarābijas, Igaunijas, Lietuvas un Latvijas padomju republiku tautās, kas bija iekļāvušās PSRS sastāvā īsi pirms kara sākuma, izjaukt Padomju Savienības tautu brālīgo vienību, izraisīt starp tām nacionālas nesaskaņas un brāļu karu.

Ienaidnieka okupēto padomju republiku un apgabalu tautas palika uzticīgas sociālistiskajai Dzimtenei. Ienaidnieks izmantoja vienīgi niecīgas nodevēju un Padomju varas ienaidnieku grupas — sakauto ekspluatatoru šķiru un deklasēto elementu paliekas. Aiziedams no Padomju zemes, ienaidnieks dažos Baltijas republiku, Rietumbaltkrievijas un Rietumukrainas rajonos atstāja bruņotas nacionālistisku salašņu un kriminālnoziedznieku bandas, lai dezorganizētu mierīgās dzīves atjaunošanas darbu, veiktu pretpademju propagandu un iebiedētu iedzīvotājus. Cīņa pret bandītismu, organizatoriskā, masu politiskā un ideoloģiskā darba pastiprināšana no ienaidnieka atbrīvotajos rajonos bija ļoti svarīgs Padomju varas orgānu un partijas organizāciju uzdevums.

Rietumbaltkrievijā, Rietumukrainā, Besarābijā un Baltijas republikās tūliņ pēc to atbrīvošanas Padomju vara atdeva kalpiem, trūcīgajiem zemniekiem un sīkzemniekiem zemi, ko fašistiskie okupanti viņiem bija atņēmuši un atdevuši muižniekiem un kulakiem, kā arī apgādāja zemniekus ar lauksaimniecības inventāru un lopiem

Sie Padomju varas pasākumi, kā arī tas apstāklis, ka tauta bija pieredzējusi hitleriešu un vietējo nacionālistu pastrādātās šausmīgās ļaundarības, palīdzēja partijas organizācijām atmaskot buržuāzisko nacionālistu graujošo darbību un darīt tai galu. Baltkrievijas, Ukrainas, Igaunijas, Latvijas, Lietuvas, Moldā-vijas un Karēlijas komunistiskās partijas, realizējot partijas CI< norādījumus, pastiprināja idejiski politisko darbu ar kadriem un plašām iedzīvotāju masām, lai audzinātu tās proletāriskā internacionālisma un PSRS tautu draudzības stiprināšanas garā un neiecietībā pret buržuāziskā nacionālisma ideoloģiju. Rietumu rajonu darbaļaudis enerģiski piedalījās cīņā pret na-cionālbandītiem; bandītismu drīz likvidēja. Plaši tautas slāņi sāka aktīvi piedalīties savu republiku valsts, saimnieciskajā un kultūras celtniecībā.

6. Lielā Tēvijas kara pabeigšana ar uzvaru.

Eiropas tautu atbrīvošana no hitleriskās tirānijas.

Otrā pasaules kara beigas

Sarkanās Armijas uzdevums neaprobežojās ar ienaidnieka karaspēka padzīšanu no Padomju Savienības teritorijas. Sarkanajai Armijai bija līdz galam jāveic sava atbrīvotājas misija —■ pilnīgi jāsakauj Vācijas armija, jāpalīdz hitleriskās Vācijas okupēto Eiropas zemju tautām saraut fašistiskās verdzības važas un atjaunot savu brīvību un neatkarību, bet vācu tautai — iznīcināt fašistisko režīmu Vācijā.

Jau 1944. gada otrajā pusē Sarkanā Armija, vajādama ienaidnieku, sniedza lielu atbalstu Eiropas tautām to cīņā par atbrīvošanos no hitleriskās tirānijas. 1944. gada vasarā padomju karaspēks iesoļoja Polijas teritorijā un atbrīvoja no fašistiskajiem iebrucējiem vairākas poļu pilsētas, tai skaitā Ļubļinu. Kopā ar Sarkano Armiju par savas zemes atbrīvošanu cīnījās PSRS teritorijā saformētās poļu armijas daļas. Atbrīvotajā Polijas teritorijā poļu tauta strādnieku (komunistu) partijas vadībā izveidoja savu tautas valdību — Polijas nacionālās atbrīvošanās komiteju.

1944. gada augustā padomju karaspēks, strauji uzbrukdams Rumānijas teritorijā, atbrīvoja Rumānijas galvaspilsētu Bukaresti. Ar Sarkanās Armijas atbalstu rumāņu strādnieki un zemnieki savas Komunistiskās partijas vadībā gāza fašistisko Antonesku valdību un sāka celt dzīvi uz jauniem, demokrātiskiem pamatiem. Atbrīvotā Rumānija vērsa savus ieročus pret fašistisko Vāciju. Sarkanā Armija padzina vācu fašistisko karaspēku no Rumānijas teritorijas.

Sarkanās Armijas sekmīgais uzbrukums veicināja atbrīvošanās kustības pastiprināšanos Bulgārijā. Lai gan Bulgārijas fašistiskā valdība oficiāli neatradās kara stāvoklī ar Padomju Savienību, tomēr tā sniedza tiešu palīdzību .fašistiskajai Vācijai, nododama tās karaspēka rīcībā bāzes Bulgārijas teritorijā. Sakarā ar to 1944. gada 5. septembrī Padomju Savienība pārtrauca diplomātiskās attiecības ar Bulgārijas fašistisko valdību un pieteica tai karu. Padomju karaspēks iesojoja Bulgārijas teritorijā. Tam bija izšķirīga nozīme bulgāru tautas sekmīgajā atbrīvošanās cīņā pret tās apspiedējiem. Bulgāru tauta, kas bija sākusi bruņotu sacelšanos jau pirms padomju karaspēka ierašanās, savas strādnieku partijas vadībā 9. septembrī gāza monarhistiski fašistisko diktatūru. Sofijā tika nodibināta Tēvijas frontes valdība. Bulgāru tauta jūsmīgi sagaidīja padomju karavīrus kā savus atbrīvotājus. Hitleriskais karaspēks steigā atkāpās zem Sarkanās Armijas triecieniem. Bulgārija pieteica Vācijai karu. 16. septembrī padomju karaspēks svinīgi iesoļoja Sofijā.

1944. gada oktobrī padomju karaspēks, vajādams hitleriešus Dienvidslāvijas teritorijā, sastapās ar Dienvidslāvijas Tautas atbrīvošanas armiju, kas Dienvidslāvijas Komunistiskās partijas vadībā trīs gadus bija pašaizliedzīgi cīnījusies pret vācu fašistiskajiem iebrucējiem. Ar saskaņotiem triecieniem padomju un dienvidslāvu karaspēks izdzina okupantus no Dienvidslāvijas ciemiem un pilsēLām un 1944. gada 20. oktobrī atbrīvoja tās galvaspilsētu Belgradu. Dienvidslāvijas ciemu un pilsētu iedzīvotāji sirsnīgi sagaidīja Sarkano Armiju.

Oktobra beigās Sarkanā Armija sagrāva vācu fašistisko karaspēku Ziemeļsomijā, iegāja Norvēģijā un atbrīvoja tās ziemeļu daļu.

1944. gada oktobrī, strauji uzbrukdams vācu fašistiskajam karaspēkam starp Tisu un Donavu, padomju karaspēks dziļi iespiedās Ungārijas teritorijā un decembrī ielenca tās galvaspilsētu Budapeštu, kur atradās liels vācu fašistiskā karaspēka grupējums, un iztīrīja no ienaidnieka četras piektdaļas Ungārijas teritorijas. Teritorijā, ko padomju karaspēks bija atbrīvojis no vācu okupantiem, izveidojās Ungārijas Nacionālā pagaidu valdība, kas pieteica karu Vācijai.

1944. gada oktobrī Sarkanās Armijas karaspēks kopā-ar čeho-slovaku karaspēku, kas bija saformēts PSRS teritorijā, pārgāja Karpatu kalnu grēdu un sāka atbrīvot Cehoslovakijas tautas no vācu fašisma jūga.

Līdz ar Sarkanās Armijas virzīšanos uz rietumiem, lai atbrīvotu Eiropas tautas no hitleriskās tirānijas, izvirzījās svarīgie jautājumi par Eiropas tautu valstiskās, ekonomiskās un kultūras dzīves atjaunošanu. Komunistiskās partijas un Padomju

5/7

valdības politika šajos jautājumos palika nemainīga visā kara laikā. Padomju tauta izvirzīja par savu mērķi:

1. Atbrīvot Eiropas tautas no fašistiskajiem iebrucējiem un palīdzēt tām atjaunot savas neatkarīgās nacionālās valstis.

2. Ļaut atbrīvotajām Eiropas tautām pilnīgi brīvi izšķirt jautājumu par savu valsts iekārtu.

3. Veikt pasākumus, lai galvenie kara noziedznieki, tie, uz kuriem gulstas vaina par kara izcelšanos un tautu ciešanām, saņemtu bargu sodu par nodarītajām ļaundarībām.

4. Nodibināt Eiropā tādu kārtību, kas pilnīgi izslēgtu Vācijas jaunas agresijas iespēju.

5. Nodibināt ilgstošu visu Eiropas tautu ekonomisku, politisku un kultūras sadarbību, kas pamatojas uz savstarpēju uzticību un savstarpēju palīdzību, lai tajās zemēs, kas bija okupētas un hitleriešu izpostītas, atjaunotu saimniecību un kultūru.

Sakarā ar padomju karaspēka ienākšanu citu valstu teritorijā Padomju valdība deklarēja savas miermīlīgās ārpolitikas negrozāmos principus, nacionālās suverenitātes cienīšanu. Padomju valdība uzsvēra, ka tās mērķis nav sagrābt svešas zemes vai mainīt citās zemēs pastāvošo sabiedrisko iekārtu, ka padomju karaspēks iegājis citu valstu teritorijā vienīgi aiz militāras nepieciešamības un tādēļ, ka ienaidnieks joprojām pretojās. Tiklīdz atbrīvotie apgabali vairs neietilpa tiešās kara darbības joslā, visu civilo lielu vadību padomju pavēlniecība nodeva vietējo nacionālo varas orgānu rokās. Atbrīvotajām zemēm Padomju Savienība palīdzēja ar pārtiku un citādi.

Sarkanās Armijas sekmīgais uzbrukums radīja labvēlīgus apstākļus tautu atbrīvošanās cīņai ari tajās zemēs, kuru teritorijā tā neienāca. 1944. gada novembrī Albānijas Tautas atbrīvošanas armija Albānijas Komunistiskās partijas vadībā izdzina vācu fašistiskos okupantus no savas zemes.

Pastiprinājās grieķu patriotu cīņa pret vācu fašistiskajiem iebrucējiem. Nacionālās atbrīvošanas frontes nodibinātā Tautas armija, ko vadīja Grieķijas Komunistiskā partija, sakāva vācu fašistisko karaspēku un 1944. gada rudenī atbrīvoja savu zemi no ienaidnieka. Tas satrauca angļu imperiālistus. Anglijas valdība ar ASV valdošo aprindu piekrišanu ieveda savu karaspēku Grieķijā un kopā ar vietējo reakciju asiņaini izrēķinājās ar grieķu patriotiem. Angļu okupanti Grieķijā atjaunoja veco, reakcionāro iekārtu un saimniekoja tur kā savā kolonijā.

1944. gada otrajā pusē amerikāņu un angļu karaspēks Rietumeiropā guva ievērojamus panākumus. Karaspēks pēc izcelšanās Normandijā un Dienvidfrancijā jūlija beigās pārgāja uzbrukumā. Tam palīdzēja franču patrioti, kas Francijas Komunistiskās partijas vadībā varonīgi cīnījās pret okupantiem. Francijas galvaspilsētu Parīzi franču patrioti atbrīvoja 25. augustā, pirms amerikāņu un angļu karaspēka ienākšanas tajā. Turpinādams uzbrukumu, amerikāņu un angļu karaspēks 1944. gada

beigās atbrīvoja gandrīz visu Franciju, Beļģiju un daļu Holandes. Taču viņu tālāko uzbrukumu apturēja vācu karaspēks, kas bija noorganizējis aizsardzību tā saucamajā Zigfrīda līnijā. Lai gan pretinieka spēki Rietumos bija nelieli, amerikāņu un angļu karaspēks nevarēja pārraut vācu aizsardzību un apstājās, ne-sakāvis ienaidnieku galīgi.

Atbrīvošanās cīņā pret fašismu nostiprinājās brīvību mīlošo tautu draudzība un pieauga Padomju Savienības kā miera, demokrātijās un sociālisma balsta starptautiskā autoritāte. Sarkanās Armijas un pret vācu fašismu sacēlušos tautu triecienos fašistisko valstu bloks galīgi saira. Fašistiskā Vācija zaudēja savus sabiedrotos Eiropā, tika izolēta, un tai tieši draudēja galīga sagrāve.

Ieiedams Vācijas un Ungārijas robežās, padomju karaspēks

1945. gada sākumā ieņēma izejas pozicijas izšķirošam uzbrukumam Vācijas dzīvības centriem. Sarkanās Armijas uzdevums bija kopā ar sabiedroto karaspēku straujā triecienā sagraut fašistisko Vāciju, pieveikt fašistisko nezvēru viņa paša midzenī un pabeigt karu Eiropā ar brīvību mīlošo tautu pilnīgu uzvaru. Padomju Bruņotajiem Spēkiem starp Vislu un Oderu bija jāpārvar spēcīgas aizsardzības būves, kas stiepās simtiem kilometru dziļi. Vācija savus galvenos spēkus joprojām turēja padomj'U-vācu frontē. Pret Sarkano Armiju bija koncentrētas 204 ienaidnieka divīzijas, no tām 180 vācu divīzijas. Turpretim Rietumu frontē pret angļu un amerikāņu karaspēku cīnījās mazāk nekā 70 divīzijas.

Lai gan Rietumu frontē bija samērā nedaudz vācu fašistiskā-karaspēka, tas, izmantodams brīdi, kad amerikāņi un angļi neuzbruka, 1944. gada decembrī sāka sekmīgu kaujas darbību Ardenu rajonā (Beļģijā) un pārrāva fronti šajā sektorā. Angļu un amerikāņu karaspēks nonāca grūtā stāvoklī un atkāpās. Sakarā ar to Anglijas premjerministrs Cerčils 1945. gada 6. janvārī griezās pie Padomju Bruņoto Spēku Augstākā virspavēlnieka J. V. Staļina ar lūgumu nekavējoties palīdzēt. Palīdzība tika sniegta: padomju karaspēka uzbrukums, ko bija paredzēts sākt 1945. gada 20. janvārī, sākās 12. janvārī.

Padomju karaspēks. deva ienaidniekam nepieredzēti spēcīgu triecienu visā frontē no Baltijas līdz Karpatiem un sagrāva viņa aizsardzības būves 1200 kilometru garumā. Hitleriešu pavēlniecība bija spiesta pārsviest uz padomju-vācu fronti jaunus desmitus divīziju, atsedzot Rietumu frontē veselus sektorus. Tas atviegloja amerikāņu un angļu karaspēkam pāriešanu uzbrukumā Rietumos. 1945. gada pavasarī Sarkanā Armija ieņēma Austrumprūsiju — vācu militārisma perēkli, Silēziju, Pomerā-niju, lielu daļu Brandenburgas, iegāja Austrijā un izlauza sev ceļu uz Berlīni. Tā kā padomju karaspēks rīkojās prasmīgi un humāni, daudzas vācu pilsētas un ciemi tika paglābti no izpostīšanas.

No vācu fašistu jūga bija pilnīgi atbrīvota Polija, Ungārija, Cehoslovakijas austrumdaļa, liela daļa Austrijas un tās galvaspilsēta Vīne. Izceldams desantu Bornholmas salā, kas pieder Dānijai, padomju karaspēks piespieda vācu fašistisko garnizonu kapitulēt un palīdzēja dāņu tautai atbrīvot savu zemi no fašistiskajiem iebrucējiem.

Sarkanās Armijas ziemas uzbrukuma pašā karstumā, 1945. gada februārī, Krimā sanāca triju sabiedroto lielvalstu — Anglijas, ASV un PSRS konference. Konferencē nosprauda Vācijas galīgās sagrāves plānu un izstrādāja Vācijas bezierunu kapitulācijas noteikumus. Pēc neatlaidīga Padomju Savienības pieprasījuma konference pieņēma galvenās tezes par Vācijas demili-tarizāciju un demokratizāciju. Triju dižo lielvalstu valdības deklarēja savu nesatricināmo apņēmību iznīcināt vācu militārismu un nacismu un radīt tādas garantijas, kas neļautu Vācijai turpmāk lauzt mieru. Konferences lēmumi bija vērsti pret fašismu, nevis pret vācu tautu. Vēl vairāk, konferences lēmumos tika uzsvērts, ka «tikai tad, kad būs izskausts nacisms un militārisms, radīsies cerība, ka vācu tautai būs iespējama cienījama eksistence un tai atradīsies vieta nāciju sadraudzībā». Lai uzturētu mieru un starptautisko drošību, Krimas konference pieņēma lēmumu par Apvienoto Nāciju Organizācijas nodū bināšanu.

Ar Krimas konferences lēmumiem bija dots trieciens plāniem, ko loloja vācu imperiālisti un angļu un amerikāņu reakcionārās aprindas, gribēdamas aiz Padomju Savienības muguras noslēgt ar fašistisko Vāciju separātu mieru.

Taču Anglijas valdības galva Cerčils turpināja nodevīgu politiku pret Padomju Savienību. Cerčils uzskatīja, ka Anglijas utī ASV stratēģijas un politikas izšķirošais praktiskais uzdevums nav vis Vācijas galīgā sagrāve, bet gan Sarkanās Armijas straujās gaitas palēnināšana, lai pirms tās iesoļotu Vācijas, Cehoslovakijas un Austrijas galvaspilsētās. Kad fašistiskās Vācijas tuvā sagrāve kļuva acīm redzama, Cerčils pavēlēja feldmaršalam Montgomerijam savākt gūstā saņemtā vācu fašistiskā karaspēka ieročus un būt gatavam no jauna tos izdalīt hitleriešiem, lai kopīgi cīnītos pret Padomju Savienību.

16. aprīlī padomju karaspēks sāka spēcīgu uzbrukumu Berlīnes virzienā. Komandieri un politiskie darbinieki, komunisti un komjaunieši izskaidroja padomju karavīriem, kāda pasaulvēs-turiska nozīme ir pēdējam triecienam pret ienaidnieku. 1. Baltkrievijas un 1. Ukrainas frontes kara padomes griezās pie karavīriem ar aicinājumu sakaut pretinieku Berlīnes pievārtē, ieņemt fašistiskās Vācijas galvaspilsētu un pacelt virs tās padomju Uzvaras karogu. Ne dabiskie šķēršļi, ne spēcīgie nocietinājumi, ne hitleriešu izmisīgā pretošanās — nekas nespēja apturēt padomju karaspēka uzbrukumu. Drīz tas no trim pusēm iegāja Berlīnes priekšpilsētās. 10 dienas ilga niknas kaujas pilsētas ielās. 30. aprīlī padomju karaspēks ielauzās reihstāga ēkā. Divi drosmīgi izlūki — seržanti Jegorovs un Kanlarija pacēla virs reihstāga kupola padomju Uzvaras karogu. 1945. gada 2. maijā Berlīnes garnizons nolika ieročus.

Berlīnes grupējuma sagrāve izšķīra hitleriešu karaspēka likteni arī citās frontēs. Zem Sarkanās Armijas un Francijas. Anglijas, ASV, Cehoslovakijas, Polijas, Dienvidslāvijas, Albānijas karaspēka un vēlāk tām pievienojušos Rumānijas, Bulgārijas un Ungārijas armiju da|u spēcīgajiem triecieniem Vācijas fašistiskā valsts sabruka. Vācija atzina sevi par uzvarētu. 1945. gada

8. maijā tā parakstīja aktu par bezierunu kapitulāciju. 9. maijā padomju karaspēks sagrāva lielu vācu fašistiskā karaspēka grupējumu, kas bija aplencis Cehoslovakijas galvaspilsētu Prāgu, un iegāja Prāgā, ko sacēlusies tauta jau bija atbrīvojusi no okupantiem.

Eiropā karš bija beidzies. Sarkanās Armijas varoņdarbi frontē un padomju cilvēku pašaizliedzīgais darbs aizmugurē vainagojās ar pilnīgu uzvaru pār fašistisko Vāciju.

Jautājums par Vācijas likteni un pēckara kārtību Eiropā tika izlemts PSRS, ASV un Anglijas valdības galvu Berlīnes (Pots-damas) konferencē, kas notika 1945. gadā no 17. jūlija līdz 2. augustam. Tika panākta vienošanās par sabiedroto lielvalstu politiskajiem un ekonomiskajiem principiem attiecībā pret Vāciju; vienošanās pamatā tika likti Krimas konferences lēmumi. Sabiedrotie apņēmās okupācijas laikā pamatoties uz politiskajiem principiem, kuru mērķis ir iznīcināt fašismu un demokratizēt Vāciju. Triju lielvalstu vadītāji vienojās panākt tādu stāvokli, lai Vācija nekad vairs neapdraudētu mieru. Sājā nolūkā tika nolemts atbruņot Vāciju, likvidēt Vācijas kara rūpniecību, iznīcināt fašistu partiju un ar to saistītās organizācijas un padarīt neiespējamu jebkuru fašistisku militāristisku darbību. Berlīnes konference pieņēma lēmumu atdot Padomju Savienībai' Kenigsbergu un tās apkārtējo rajonu. Tā kā padomju delegācija konsekventi cīnījās par poju tautas interesēm, konference pieņēma lēmumu, ka Polijai jāsaņem atpakaļ savas sensenās zemes, un lēmumu par Polijas jaunajām robežām — gar Oderu un Neisi. Pēc padomju delegācijas priekšlikuma konference nolēma paātrināt tiesas sarīkošanu galvenajiem fašistiskajiem kara noziedzniekiem.

Hitleriskās Vācijas sagrāve un kapitulācija vēl nenozīmēja, ka otrais pasaules karš beidzies. Karš bija izbeidzies Eiropā, turpretim Tālajos Austrumos turpinājās agresīvās Japānas kara darbība pret Ķīnu, ASV un Angliju. Padomju Savienība nevarēja palikt nomaļus karā ar Japānu. Tās iejaukšanos diktēja gan padomju Tālo Austrumu robežu drošības intereses, gan saistības pret sabiedrotajiem. Lielā Tēvijas kara laikā Japāna pretēji savām saistībām, kādas tai uzlika ar PSRS noslēgtais līgums par neitralitāti, izturējās pret Padomju Savienību naidīgi. Mandžūrijā un Korejā padomju robežas tuvumā bija sakoncentrēti lieli japāņu militārie spēki, kas draudēja uzbrukt PSR Savienībai. Tie saistīja ievērojamu daļu padomju karaspēka. Japāna sniedza lielu palīdzību fašistiskajai Vācijai, rupji pārkāpdama savas līguma saistības. Tādēļ padomju valdība Krimas konferencē paziņoja saviem sabiedrotajiem, ka tā iestāsies karā pret Japānu divus trīs mēnešus pēc tam, kad būs pabeigts karš ar Vāciju. Padomju valdība denonsēja Padomju Savienības un Japānas līgumu par neitralitāti 1945. gada 5. aprīlī — līgumā paredzētajā termiņā, kad katrai pusei bija iespējams atteikties no līguma saistībām.

Izpildīdama savas saistības pret-sabiedrotajiem un cenzdamās ātrāk izbeigt ķīniešu tautas un citu Tālo Austrumu tautu ciešanas, ko tām sagādāja Japānas agresija, kā arī gribēdama glābt japāņu tautu no kara postošajām sekām, Padomju Savienība 1945. gada 8. augustā pieteica imperiālistiskajai Japānai karu. Tika izvirzīts uzdevums garantēt Padomju valstij drošību Tālajos Austrumos, sniegt palīdzību ķīniešu tautai tās cīņā pret japāņu okupantiem un drīzāk pabeigt otro pasaules karu.

1945. gada 9. augustā padomju karaspēks no Aizbaikāla, Bla-goveščenskas un Piejūras rajona sāka uzbrukumu Mandžūrijai. Kopā ar Padomju Savienību karā pret imperiālistisko Japānu iestājās Mongolijas Tautas Republika. Pārgāja uzbrukumā pret japāņu iebrucējiem arī Ķīnas Tautas atbrīvošanas armija, ko vadīja komunisti. 11 dienās, no 9. līdz 19. augustam, Sarkanā Armija sakāva Japānas galveno triecienspēku — Kvantunas armiju. Padomju karaspēks atbrīvoja no japāņiem Ķīnas ziemeļaustrumu provinces (Mandžūriju), Daļņijas (Dairenas) un Port-arturas pilsētu, kopš seniem laikiem Krievijai piederošo Dienvid-sahalīnu, kā arī Kuriļu salas un atbrīvoja Ziemeļkoreju.

Kad karš pret Japānu jau tuvojās beigām, 6. un 9. augustā, amerikāņu aviācija nometa uz Japānas pilsētām Hirosimu un Nagasaki divas atombumbas. Atomieroču lietošana pret mierīgajiem iedzīvotājiem militārā ziņā nepavisam nebija nepieciešama. Tā nevarēja izšķiroši ietekmēt un arī neietekmēja kara iznākumu. Karš Tālajos Austrumos drīz izbeidzās nevis tādēļ, ka Amerikas Savienotās Valstis lietoja pret mierīgajiem iedzīvotājiem atomieročus, bet gan tādēļ, ka Sarkanā Armija sagrāva Japānas sauszemes bruņoto spēku galveno grupējumu Mandžūrijā. •

1945. gada 2. septembrī Japānas valdības un militārie pārstāvji parakstīja aktu par bezierunu kapitulāciju. Japāna atzina sevi par uzvarētu un nolika ieročus. Japāņu imperiālisma plāni par kundzības iekarošanu Āzijā sabruka; agresijas perēklis Tālajos Austrumos bija likvidēts. Otrais pasaules karš bija beidzies.

7. Padomju Savienības Liela Tēvijas karā gūtas uzvaras pasaulvēsturiskā nozīme un šās uzvaras avoti

Otrā pasaules kara pabeigšanā ar uzvaru un jo sevišķi visbīstamākā fašisma un agresijas perēkļa — hitleriskās Vācijas likvidēšanā izšķirošā lama bija Padomju Savienībai. Padomju tauta iznesa galveno smagumu niknajā karā ar fašistisko Vāciju un tās līdzgaitniekiem.

Sīvā cīņā ar ienaidniekiem padomju tauta nosargāja sociālistiskos iekarojumus, visprogresīvāko sabiedrisko un valsts iekārtu, PSRS brīvību un neatkarību un nostiprināja savu valsts robežu drošību.

Ar savu pašaizliedzīgo cīņu padomju tauta izglāba Eiropas tautas no vācu imperiālisma jūga. Sarkanā Armija, balstīdamās uz Eiropas tautu palīdzību, izdzina vācu fašistiskos iebrucējus no Polijas, Čelioslovakijas, Dienvidslāvijas, Bulgārijas, Rumānijas, Ungārijas, Austrijas, Dānijas un Ziemcļnorvēģijas, godam izpildīdama savu atbrīvotājas misiju.

Otrais pasaules karš padziļināja kapitālisma vispārējo krīzi. Visspilgtāk tas izpaudās tai apstāklī, ka pasaules kapitālistiskā sistēma kļuva vājāka. Tā cieta smagus zaudējumus: no tās atkrita Cehoslovakija, Polija, Bulgārija, Rumānija, Albānija, Ungārija un Dienvidslāvija.

Sagraudama vācu fašismu, kas pauda visreakcionārākā un agresīvākā vācu imperiālisma intereses, Sarkanā Armija palīdzēja ari vācu tautai. Tika likti pamati miermīlīgas Vācijas Demokrātiskās Republikas izveidošanai. Japāņu imperiālisma sakāve un Ķīnas atbrīvošana no japāņu iebrucējiem radīja apstākļus tautas revolūcijas un tautas demokrātiskās iekārtas uzvarai Ķīnā, Ziemeļkorcjā un Vjetnamā.

Ļoti svarīgs otrā pasaules kara rezultāts bija visas imperiālisma koloniālās sistēmas krizes saasināšanās, kas izpaudās varenā masu nacionālās atbrīvošanās kustības kāpinājumā kolonijās un atkarīgajās zemēs.

Otrais pasaules karš stipri saasināja kapitālisma galveno pretrunu — pretrunu starp strādnieku šķiru un buržuāziju. Ciņa pret vācu fašismu sekmēja proletariāta šķiras pašapziņas pieaugšanu un komunistisko partiju ietekmes nostiprināšanos.

Padomju valsts uzvara karā pret visreakcionārāko imperiālistisko valsti — fašistisko Vāciju ir jaunās, sociālistiskās sabiedriskās iekārtas un valsts iekārtas stabilitātes un vitalitātes likumsakarīgs rezultāts, ko devušas šīs iekārtas lielās priekšrocības pret savu mūžu nodzīvojušo kapitālistisko iekārtu.

Padomju valsts, kas pamatojas uz strādnieku šķiras.un darba zemniecības nesagraujamo savienību, uz PSRS tautu draudzību, izrādījās esam pati stiprākā un nesatricināmākā valsts visā pasaulē. Padomju iekārta bija ne tikai labākā valsts ekonomiskā un kultūras uzplaukuma organizācijas forma mierīgās celtniecības gados, bet ari labākā forma visu tautas spēku mobilizācijai, lai dotu pretsitienu ienaidniekam kara laikā. Padomju zeme nebija neapbruņota ienaidnieka un militāras sagrāves draudu priekšā tāpēc, ka partija jau ilgi pirms kara sākuma bija atmetusi marksisma ienaidnieku un vulgarizatoru satrunējušo un kaitīgo teoriju par proletariāta diktatūras valsts atmiršanu. Pirmskara gados, tāpat kā vienmēr, partija visiem spēkiem stiprināja sociālistisko valsti, tās armiju, soda un izlūkošanas orgānus, kā ari pilsētu un lauku darbaļaužu masu organizācijas, vispirms vietējos varas orgānus — darbaļaužu deputātu padomes.

Kara gaitā izrādījās, ka Padomju Savienība ir spēcīgāka par savu pretinieku saimniecības attīstībā un organizācijā, karaspēka pieredzē, meistarībā un kaujas sparā, tautas izturībā un vienotībā tieši tāpēc, ka PSR Savienībā vara pieder strādniekiem un zemniekiem, ka Padomju valsts ekonomiskais pamats ir sociālistiskais ražošanas līdzekļu īpašums. Karš parādīja, ka Padomju Savienības ekonomika ir stiprāka par fašistiskās Vācijas un citu buržuāzisko valstu ekonomiku. Lai gan Padomju valsts attīstīja kara laika ekonomiku neizsakāmi grūtos apstākļos, kad tā bija spiesta daudzus uzņēmumus evakuēt no rietumiem uz austrumiem un kad ienaidnieks bija sagrābis svarīgus Padomju zemes rūpniecības un lauksaimniecības rajonus, Padomju zemē bruņojuma ražošana pēc kvantitātes un kvalitātes galu galā pārsniedza bruņojuma ražošanu tādās kapitālistiskās zemēs kā Vācija, ASV un Anglija.

Viens no svarīgākajiem Padomju Savienības spēka un varenības avotiem ir PSRS tautu draudzība un brālīgā sadarbība. Sī draudzība izturēja visas grūtības un pārbaudījumus un karā pret fašistiskajiem iebrucējiem vēl vairāk norūdījās. Izcila loma Lielajā Tēvijas karā bija krievu tautai, kuras nopelnus atzinušas visas PSRS tautas. Padomju Savienības tautu bezgalīgā uzticība Komunistiskajai partijai un Padomju valdībai nodrošināja vēsturisko uzvaru pār ienaidnieku. Padomju ideoloģija — rasu un nāciju tiesību vienlīdzības ideoloģija, tautu draudzības ideoloģija guva pilnīgu uzvaru pār fašistisko zvēriskā nacionālisma un rasu naida ideoloģiju.

Padomju sabiedriskā un valsts iekārta bija tas pamats, uz kura izauga un Tēvijas karā nostiprinājās un norūdījās strādnieku šķiras un zemniecības nesagraujamā savienība, padomju sabiedrības morāli politiskā vienība, tautu draudzība un padomju patriotisms. Tēvijas karā izpaudās padomju tautas diženais patriotisms, tās bezgalīgā Dzimtenes mīlestība un uzticība tai. Padomju cilvēku —- strādnieku, kolhoznieku un inteliģences pašaizliedzīgais darbs aizmugurē ir ierakstīts vēsturē blakus Sarkanās Armijas varonīgajai cīņai kā nepārspēts varoņdarbs.

Lieli ir Vissavienības Ļeņina Komunistiskās Jaunatnes Savienības nopelni sociālistiskās Tēvijas aizstāvēšanā. Būdama uzticīgs partijas palīgs kaujās, komjaunatne pašaizliedzīgi cīnījās par savas Dzimtenes brīvību un neatkarību frontē, aizmugurē un ienaidnieka sagrābtajos rajonos, cēla cīņai pret ienaidnieku padomju jaunatni, audzinot to padomju patriotisma garā, uzticīgu Ļeņina novēlējumiem, Komunistiskajai partijai un Padomju valstij. Simtiem tūkstošu komjauniešu cīnījās ar ienaidnieku, parādīdami izcilu varonību un drosmi. Fabrikās, rūpnīcās, MTS, padomju saimniecībās un kolhozos komjaunieši ierosināja daudzus patriotiskus pasākumus, lai palīdzētu frontei. Ienaidnieka sagrābtajos rajonos komjaunieši masveidīgi iestājās partizāņu nodaļās. Tautas piemiņā uz mūžiem paliks Zojas Kosmodemjanskas, Aleksandra Cekaļina, Lizas Caikinas, Oļega Koševoja, Parfentija Grečanoja, Dašas Djačenko, Vladimira Morguņenko, Frosjas Zeņkovas, Zinaidas Portnovas, Jozus Alek-soņa, Huberta Borisa, Alfonsa Ccpoņa, Alekseja Šumavcova un viņu kaujas biedru vārdi.

Padomju tauta kara laikā spilgti parādīja savu gara spēku un uzvarēja visgrūtākajos pārbaudījumos tādēļ, ka apzinājās Tēvijas kara taisnīgos mērķus un cīnījās par savu sociālistisko Tēviju, par savu gaišo tagadni un vēl skaistāko nākotni.

Kara gaitā jo diženi atklājās Sarkanās Armijas galvenās īpašības — jauna tipa armijas, strādnieku un zemnieku armijas, atbrīvoto PSRS tautu armijas, proletāriskā internacionālisma garā audzinātās armijas īpašības. Sarkanā Armija nav šķirama no tautas. Sarkanās Armijas militārajā varonībā iemiesojās pa-' domju tautu garīgais spēks, viņu morāli politiskā vienība. Padomju karavīri zināja, ka viņi aizstāv savas sociālistiskās Dzimtenes neatkarību un Eiropas un Āzijas tautu brīvību. Tas iedvesmoja padomju karaspēku uz varonību kaujas laukā un noveda pie uzvaras pār ienaidnieka armiju, kurā bija ieaudzināts rasu naids pret citām tautām un kurai nebija nekādu cildenu mērķu. Padomju Savienības Varoņu — V. Kločkova-Dijeva vadīto panfiloviešu, N. Gastello, V. Talalihina, A. Matrosova, J. Smirnova un daudzu citu padomju karavīru bezbailība, vīrišķība un drosme personificēja miljoniem padomju karavīru varonību.

Kara gados partija izvirzīja un izaudzināja daudzus talantīgus virsniekus un ģenerāļus. Ievērojami karavadoņi kaujas laukā bija I. H. Bagramjans, S. S. Birjuzovs, S. M. Budjo-nijs, I. D. Čerņahovskis, V. I. Cuikovs, L. A. Govorovs, A. A. Grečko, A. I. Jeremenko, I. S. Koņevs, R. J. Maļinov-skis, K. A. Mereckovs, K. S. Moskaļenko, F. S. Oktjabrjskijs, I. J. Petrovs, P. S. Ribalko, K- K- Rokosovskis, V. D. Sokolov-skis, B. M. Sapošņikovs, S. K. Timošenko, F. I. Tolbuhins, A. M. Vasiļevskis, N. F. Vatutins, N. N. Voronovs, K. J. Voro-šilovs, G. K. Zukovs un citi. Marksisma-ļeņinisma ideju garā audzināti, dziļi apguvuši progresīvo padomju kara zinātni, mūsu komandieri ieaudzināja padomju karavīros augstas morālas un kaujas īpašības, prasmīgi apvienoja sevī personīgu drosmi un vīrišķību ar prasmi vadīt karaspēku kaujas laukā. Sarkanās Armijas un Flotes komandējošā sastāva militārā sagatavotība, kauju pieredze un politiskais briedums bija nopietns spēks, lai gūlu uzvaru pār fašistisko Vāciju un imperiālistisko Japānu.

Ļoti lieli nopelni ienaidnieka sagrāvē ir tautas atriebējiem — padomju partizāņiem. Visas tautas partizāņu cīņu gaitā izvirzījās tādi izcili partizāņu kustības komandieri un organizatori kā A. F. Fjodorovs, A. V. Germans, M. A. Gurjanovs, S. A. Kov-paks, I. A. Kozlovs, V. I. Kozlovs, M. I. Naumovs, P. K. Pono-marenko, S. V. Rudņevs, K. S. Zaslonovs un daudzi cili.

Padomju Savienības uzvara Lielajā Tēvijas karā tika panākta Komunistiskās partijas un tās Centrālās Komitejas vadībā ar J. V. Staļinu priekšgalā. Kara gados Centrālā Komiteja bija partijas un tautas kaujinieciskā vadītāja. CK locekļi vadīja svarīgākos darba sektorus gan aizmugurē, gan frontē. Partijas CK izstrādāja fašistiskās Vācijas sagrāves programu. Partija iedvesmoja padomju tautu un tās karavīrus taisnīgajā Tēvijas karā, apvienoja un virzīja padomju cilvēku spēkus uz vienu kopīgu mērķi — uz ienaidnieka sagrāvi. Sarkanajā Armijā un Flotē kara beigās bija 3 miljoni 325 tūkstoši komunistu, t. i., gandrīz 60 procenti no visa partijas sastāva. Kā frontē, tā arī aizmugurē komunisti visur bija pirmie un veda sev līdzi masas. Kad vajadzēja zem pretinieka uguns iet triecienuzbrukumā, pirmie cēlās komunisti. Kad neveiksmju vai sakāvju brīžos vajadzēja uzturēt karavīros vīrišķību un mundrumu, iedvest viņiem enerģiju, to darīja komunisti. Partijas organizācijas fabrikās un rūpnīcās, MTS, padomju saimniecībās un kolhozos iedvesmoja padomju cilvēkus uz varonīgu darbu. Partija bija varenās partizāņu kustības organizētāja un iedvesmotāja.

Ar katru kara dienu nostiprinājās partijas saites ar darbaļaužu masām un pieauga tās autoritāte visos padomju tautas slāņos. To spilgti liecina partijas rindu straujais pieaugums, it īpaši grūto kara pārbaudījumu brīžos. Kara gados vairāk nekā 5 milj. 319 tūkst, cilvēku iestājās par partijas kandidātiem un vairāk nekā 3 milj. 615 tūkst, cilvēku — par partijas biedriem. Partijā iestājās labākie cilvēki — Sarkanās Armijas un Flotes karavīri, kas drosmīgi cīnījās frontē, pirmrindas strādnieki, kolhoznieki un inteliģence, kas pašaizliedzīgi strādāja aizmugurē.

Partijas rindu monolitā vienība, visas padomju tautas saliedētība zem partijas karoga bija izšķirošais priekšnosacījums uzvarai Lielajā Tēvijas karā.

Padomju tautas Lielais Tēvijas karš pret fašistisko Vāciju un imperiālistisko Japānu bija otrā pasaules kara sastāvdaļa, un izšķirošais posms. Otro pasaules karu izraisīja agresīvo valstu — hitleriskās Vācijas, Itālijas un Japānas bloks. Taču šīs valstis bija tikai pasaules imperiālisma visniknākais un nelietīgākais pulks. Kā vesela sabiedriska sistēma imperiālisms ir atbildīgs par desmitiem miljonu cilvēku bojā eju karā, par simtiem miljonu darbaļaužu bezgalīgajām ciešanām, par viņu asarām un asinīm, par daudzu paaudžu darba radīto milzīgo materiālo un kultūras vērtību iznīcināšanu.

Lielais Tēvijas karš sākās ar hitleriskās Vācijas pēkšņu uzbrukumu Padomju Savienībai, un rezultātā vācu fašistiskais karaspēks kara pinmajā posmā guva panākumus. Hitleriešu īslaicīgo panākumu cēlonis bija arī fašistiskās armijas un aviācijas pārspēks pār padomju karaspēku. Ienaidnieks sagrāba plašu PSRS teritoriju ar svarīgiem rūpniecības centriem. Sarkanā Ar-’ mija un padomju tauta cieta lielus zaudējumus.

Komunistiskā partija norādīja padomju tautai uz nāves briesmām, kas draud Dzimtenei, un cēla padomju tautu Lielajam Tēvijas karam. Partija noteica tautas un armijas uzdevumus cīņā par sociālistiskās Tēvijas brīvību un neatkarību, iedvesmoja padomju cilvēkus uz kaujas varoņdarbiem un pašaizliedzīgu darbu aizmugurē un organizēja varenu partizāņu kustību ienaidnieka sagrābtajos rajonos. Partijas pareizā politika un stratēģija, tās idejiskās audzināšanas un organizatoriskais darbs aizmugurē un frontē, kā arī padomju cilvēku masu varonība nodrošināja padomju tautas un armijas uzvaru pār Dzimtenes niknākajiem ienaidniekiem.

Balstīdamās uz padomju tautu morāli politisko vienību, partija pārvērta visu mūsu zemi par vienotu kaujas nometni. Tā sekmīgi lika lietā padomju sabiedriskās un valsts iekārtas priekšrocības, noorganizēja saskaņotu kara saimniecību un plašu ražošanu kara vajadzībām, nodrošināja Sarkanās Armijas pārākumu par ienaidnieku bruņojuma, kaujas tehnikas un kara mākslas ziņā.

Tas viss radīja lūzumu karā par labu Padomju Savienībai, bet pēc tam noveda pie vācu fašistiskās armijas sagrāves, pēc kuras tika sagrauti arī Japānas militārie spēki.

Starptautiskā imperiālisma sagatavotais un fašistiskās Vācijas izraisītais karš pret Padomju Savienību beidzās ar imperiālistu neparedzētiem rezultātiem. Imperiālisti cerēja, ka sociālisma zeme tiks iznīcināta, taču īstenībā milzīgus un neatsveramus zaudējumus cieta kapitālistiskā sistēma. No tās atšķēlās vairākas Eiropas un Āzijas zemes, kas nodibināja tautas demokrātijās iekārtu un kopā ar Padomju Savienību izveidoja vienotu un varenu sociālisma nometni.

Tā ar kaunu beidzās vēl viens imperiālistu mēģinājums iznīcināt strādnieku un zemnieku valsti, sociālisma zemi.

Komunistiskās partijas audzinātā Sarkanā Armija izglāba Eiropas tautas no fašistiskās verdzības. Reizē ar to padomju tauta darbos parādīja savu starptautisko solidaritāti un proletārisko internacionālismu. Progresīvā cilvēce pati savām acīm pārliecinājās, ka Komunistiskā partija ir visstingrākā cīnītāja par tautu brīvu nacionālo attīstību, ka uzvarējušā sociālisma zeme — Padomju Savienība ir stiprākais balsts cīņā par demokrātiju un mieru.

Lielais Tēvijas karš parādīja, kādi neizsīkstoši garīgie un materiālie spēki piemīt tautai, kas savas partijas vadībā pārņēmusi varu savā zemē un uzcēlusi sociālistisko sabiedrību. Tautas saliedētība ap Komunistisko pārtiju, tās gatavība uz jebkurām ciešanām un upuriem, lai nosargātu savus sociālistiskos ■iekarojumus, savu sociālistisko Tēviju, bija izšķirošais nosacījums uzvarai Lielajā Tēvijas karā.

Komunistiskās partijas vadībā, zem tās ļeņiniskā karoga padomju tauta uzvarēja Lielajā Tēvijas karā. Partijas vadībā padomju cilvēki jau kara gados sāka atjaunot tautas saimniecību no ienaidnieka atbrīvotajos rajonos. Tā sākās lielais darbs, lai likvidētu fašistisko iebrucēju nodarīto postu un attīstītu tautas saimniecību, pabeigtu sociālisma celtniecību un pakāpeniski pārietu uz komunismu Padomju zemē.

XVI NODAĻA PARTIJAS CĪŅA PAR SOCIĀLISTISKAS TAUTAS SAIMNIECĪBAS ATJAUNOŠANU UN ATTĪSTĪBU PĒCKARA LAIKĀ

(1945. —1953. g.) 1. Radikālas pārmaiņas starptautiskajā situācija pēc otra pasaules kara. Divu nometņu izveidošanās

Pēc Lielā Tēvijas kara visi padomju tautas spēki tika virzīti uz tautas saimniecības atjaunošanu un tālāku attīstīšanu, uz sociālisma celtniecības pabeigšanu un pakāpenisku pāreju uz komunismu. Šo uzdevumu risināšanai tika pakļauti partijas iekšējie un ārpolitiskie pasākumi.

Galvenais partijas ārpolitiskās darbības mērķis bija nodrošināt stabilu un ilgstošu mieru, nostiprināt sociālisma pozicijas pasaules arēnā un palīdzēt tautām, kas nokratījušas kapitālismu, celt jaunu dzīvi. Svarīgākā starptautiskās situācijas īpatnība bija spēku samēra radikāla pārmaiņa pasaules arēnā par labu sociālismam, par ļaunu kapitālismam.

Padomju Savienība bija iznesusi uz saviem pleciem galveno kara smagumu. Tā vairāk nekā citas valstis bija zaudējusi cilvēkus un cietusi materiālus zaudējumus. Tomēr kara beigās PSRS bija politiski stiprāka nekā kara sākumā: bija nostiprinājusies tautas, partijas un valdības vieniba, cēlusies Padomju valsts autoritāte un morāli politiskais prestižs un pieaugusi tās starptautiskā ietekme. Tagad nevienu lielu pasaules politikas jautājumu nevarēja pilnīgi atrisināt bez PSRS piedalīšanās.

Padomju valsts ārpolitiskā darbība paplašinājās. PSRS sakari ar citām zemēm kļuva aktīvāki un daudzpusīgāki. Arējās politikas jautājumi ieņēma daudz lielāku vietu partijas darbā.

Citā virzienā attīstījās notikumi kapitālistiskajā pasaulē. Kara rezultātā kapitālisma sistēma bija cietusi milzīgus zaudējumus un kļuvusi vājāka nekā pirms kara. Sākās kapitālisma vispārējās krizes otrais posms, kura svarīgākā iezīme bija jauns revolūciju vilnis. No kapitālisma sistēmas Eiropā bija atkritusi Albānija, Bulgārija, Austrumvācija, Ungārija, Cehoslo-

vakija, Polija, Rumānija un Dienvidslāvija. Revolūcijas attīstībā katrā šajā zemē bija vispārējas likumības un ari specifiskas īpatnības, ko bija radījusi sociāli ekonomisko apstākļu atšķirība. Šajās zemēs nodibinājusies tautas vara realizēja svarīgus demokrātiskus pārkārtojumus. Tautas dabūja plašas demokrātiskās tiesības un brīvības. Uz laukiem tika izdarīta agrārā reforma. Muižnieku zemeslpašums (tur, kur tas pastāvēja) tika iznicināts, zemnieki dabūja zemi.

Risinot demokrātiskos uzdevumus, strādnieku šķira šajās zemēs pārgāja uz sociālistiskiem pārkārtojumiem politiskajā un ekonomiskajā dzīvē. Visur jaunā tautas vara konfiscēja īpašumu vācu un itāliešu imperiālistiem un visiem tiem, kas bija sadarbojušies ar ienaidnieku. Sīvā šķiru cīņā buržuāziskie elementi tika sakauti. Tas nozīmēja, ka ir galīgi izšķirts jautājums par varu. Centrālās un Dienvidaustrumu Eiropas zemēs bija uzvarējusi proletariāta diktatūra tautas demokrātiskās republikas formā. Tika nacionalizēta rūpniecība, bankas un transports. Sākās ekonomikas sociālistiskā attīstība.

Tautas masu ātrā uzvara pār buržuāziju šajās zemēs tika gūta, pateicoties komunistisko partiju pareizajai politikai un strādnieku šķiras vadošajai lomai. Liela nozīme šo zemju tautu atbrīvošanās cīņā bija Padomju Savienības palīdzībai.

Komunistiskā partija un Padomju valdība savās attiecībās ar tautas demokrātijās valstīm stingri ievēroja principu — neiejaukties to iekšējās lietās. PSRS atzina šo valstu tautas valdības un atbalstīja tās politiski. Pildot savu internacionālo pienākumu, PSRS no savām rezervēm, kas kara laikā bija stipri samazinājušās, piešķīra tautas demokrātijās valstīm labību, sēklu un izejvielas; tas deva iespēju nodrošināt šo valstu iedzīvotājus ar pārliku un arī ātrāk laist darbā daudzus rūpniecības uzņēmumus. PSRS Bruņoto Spēku atrašanās tautas demokrātijās valstīs neļāva iekšējai kontrrevolūcijai izraisīt pilsoņu karu un novērsa intervenciju. Padomju Savienība paralizēja ārvalstu imperiālistu mēģinājumus iejaukties demokrātisko valstu iekšējās lietās.

Lieli robi imperiālisma ķēdē radās arī Āzijā. Pēc ilgu gadu bruņotas cīņas pret muižniekiem, kompradoru buržuāziju un ārvalstu imperiālistiem ķīniešu tauta ar strādnieku šķiru priekšgalā Komunistiskās partijas vadībā nogāza gomindāniešu valdību un saņēma varu savās rokās. 1949. gada oktobrī tika nodibināta Ķīnas Tautas Republika, kuras pamats ir strādnieku un zemnieku savienība, kur vadošā loma ir strādnieku šķirai. Buržuāziski demokrātiskā revolūcija pārauga sociālistiskā revolūcijā. Proletariāta diktatūras nodibināšana pavēra Ķīnai sociālistiskas attīstības ceļu.

Ķīniešu tautas uzvara ir svarīgākais notikums pēc kara. Pēc savas nozīmes un ietekmes uz cilvēces likteni Ķīnas revolūcija pasaules atbrīvošanās kustības vēsturē ieņem otro vietu pēc

Oktobra revolūcijas. Tā bija jauns spēcīgs trieciens kapitālismam, sevišķi tā koloniālajai sistēmai, un tā vēl vairāk mainīja spēku izvietojumu un samēru pasaules arēnā par labu sociālismam.

Āzijā uz sociālistiskās attīstības ceļa pēc ilgas cīņas nostājās arī Korejas Tautas Demokrātiskā Republika (KTDR) un Vjetnamas Demokrātiskā Republika (VjDR).

Pavisam no kapitālistiskās sistēmas pēc otrā pasaules kara atkrita vienpadsmit valstis ar vairāk nekā 700 miljoniem iedzīvotāju. Tas radikāli grozīja Padomju Savienības starptautisko stāvokli. Beidzās daudzus gadus ilgais periods, kad PSRS pastāvēja kā pasaulē vienīgā sociālistiskā zeme. Sākās jauns posms starptautiskā sociālisma attīstībā.

Pirms otrā pasaules kara sociālistiskā sistēma aptvēra 17 procentus zemeslodes teritorijas un apmēram 9 procentus iedzīvotāju, pēc kara — 26 procentus zemeslodes teritorijas un apmēram 35 procentus iedzīvotāju. Kapitālistiskās ekspluatācijas sfēra pasaulē ir ievērojami sašaurinājusies.

Kapitālisma vispārējās krizes otro posmu spilgti raksturo plaša vēriena nacionālās atbrīvošanās kustība, imperiālistu koloniālās kundzības sabrukšanas process. Ar Oktobra revolūciju sākās koloniālās sistēmas dziļa krize. Pēc fašistisko agresoru sagrāves iesākās tās sairšana. Bez Ķīnas Tautas Republikas, Vjetnamas Demokrātiskās Republikas, Korejas Tautas Demokrātiskās Republikas, kas atkrita no kapitālisma sistēmas un sāka celt sociālismu, uz patstāvīgas attīstības ceļa nostājās vēl Indija, Birma, Indonēzija, Ceilona un daudzas citas zemes, kas gadsimtiem ilgi bija atradušās koloniālā jūgā. Atbrīvošanās cīņa iedegās Āfrikas zemēs. Imperiālistu iespējas ekspluatēt koloniju tautas ir kļuvušas mazākas.

Plašā nacionālās atbrīvošanās kustība vājināja imperiālistu spēkus, padarīja spēcīgāku tautu atbrīvošanās fronti, stiprināja miera un demokrātijās piekritēju, kā arī sociālisma pozicijas. Koloniālās sistēmas sairšana paātrinājās vispirms tāpēc, ka pieauga Padomju Savienības autoritāte un ietekme un nostiprinājās sociālisma pozicijas pasaules mērogā. PSRS, kas konsekventi aizstāvēja katras tautas tiesību noteikt savu likteni, ciešā draudzībā ar Ķīnas republiku un citām sociālistiskajām valstīm ierobežoja kolonizatoru agresīvo rīcību un vairākos gadījumos padarīja neiespējamu atbrīvošanās kustības bruņotu apspiešanu. Padomju Savienība morāli un politiski atbalstīja nacionālās atbrīvošanās kustību visās zemēs un rūpīgi stiprināja draudzību ar tautām, kas bija nokratījušas koloniālo jūgu.

Kapitālisma vispārējās krizes otro posmu raksturo arī kapitālistisko zemju ekonomiskās un politiskās attīstības nevienmērības tālāka pastiprināšanās. To saimnieciskā dzīve ir kļuvusi vēl pretrunīgāka un slimīgāka, pastiprinājušās trūdēšanas un parazītisma iezīmes. Itālijas, Japānas un Rietumvācijas ekonomika ilgu laiku bija dezorganizēta. Francijai vairs nav agrākās lomas. Sākusi irt Britānijas impērija. Iesācies angļu imperiālisma varenības noriets. Rūpnieciskā ražošana Anglijā un Francijā ilgu laiku atradās sastinguma stāvoklī. Pretstatā tam krasi palielinājies ASV ekonomiskais un militārais potenciāls. Tās faktiski ir kļuvušas par kapitālistiskās pasaules ekonomisko, finansiālo un politisko centru.

Pēc kara kapitālistiskajās zemēs sākās masu bezdarbs. 1949. gadā bija pāri par 40 miljonu bezdarbnieku — vairāk nekā 1932. gadā, kad bija krize. Kapitālistiskā pasaule drebēja no smagu ekonomisku satricinājumu triecieniem.

ASV nolēma izmantot citu galveno kapitālistisko zemju saimnieciskās un politiskās grūtības un pakļaut šīs zemes sev. It kā palīdzību sniedzot, ASV sāka iespiesties šo zemju ekonomikā un jaukties to iekšējās lietās. Lielas kapitālistiskas zemes — Japāna, Rietuimvācija, Itālija, Francija, Anglija — vienas vairāk, citas mazāk — nonāca atkarībā no ASV. Rietumeiropas tautām izvirzījās uzdevums aizstāvēt savu nacionālo suverenitāti pret amerikāņu imperiālisma uzbrukumiem.

Kad bija pagājuši pieci seši gadi pēc otrā pasaules kara, kapitālistiskajām zemēm izdevās pārvarēt daļu ekonomisko grūtību. Ražošanas pirmskara līmenis lika pārsniegts, samazinājās bezdarbnieku skaits. Tomēr kapitālisti nespēja atrisināt asākās ekonomiskās pretrunas un panākt stabilizāciju. Rūpnieciskās ražošanas kāpinājums norisinājās uz neveselīga un nestabila pamata. Kapitālistisko zemju ekonomiskās attīstības nevienmērības pastiprināšanās vēl vairāk saasināja tirgu problēmu. Cīņa starp kapitālistiskajām lielvalstīm par ietekmes sfērām un izejvielu avotiem ar katru gadu kļuva niknāka. Pretrunas starp imperiālistiskajām valstīm pastiprinājās.

Beidzot, kapitālisma vispārējās krizes otro posmu raksturo tālāka pretrunu saasināšanās starp monopolistisko buržuāziju, no vienas puses, un strādnieku šķiru, visiem darbaļaudīm — no otras puses. Sekas tam bija monopolistiskās buržuāzijas kundzības sociālās bāzes sašaurināšanās un buržuāziskā demokrātismā tālāka sairšana. Visās imperiālistiskajās zemēs patiprinājās monopolistiskās buržuāzijas reakcionārisms. Tā nometa demokrātisko brīvību karogu un sāka pastiprināti tiekties pēc tā, lai atklāti nodibinātu savu diktatūru.

Pretrunu saasināšanās starp tautu un monopolistisko buržuāziju izpaudās arī tā, ka pastiprinājās šķiru cīņa un pieauga strādnieku šķiras apzinība un organizētība. Pastiprinājās komunistisko partiju autoritāte un ietekme. Pirms kara kapitālistisko zemju komunistiskajās partijās bija apmēram 1 miljons 724 tūkstoši cilvēku, bet 1946. gadā — apmēram 5 miljoni, kaut gan šo zemju skaits bija samazinājies.

Dažas komunistiskās partijas, kas agrāk bija nelielas, pārvērtās par masu partijām. Vairākās zemēs (Itālijā, Francijā) tautas masu ietekmēšanas ziņā komunistiskās partijas ieņēma pirmo vietu starp citām partijām. Ap strādnieku šķiru sāka sakļauties plaši neproletāriskie darbaļaužu slāņi. Kapitālisma sistēmā atklājās jauni vāji posmi. Itālijā, Francijā, Grieķijā, Mālājā, Indonēzijā, Birmā, Filipīnās un citās zemēs sākās darbaļaužu aktīva ciņa pret reakciju, par īstu brīvību, par tautas vara.

Kapitālistisko zemju lielākajā daļā monopolistiskā buržuāzija nebija spējīga ar saviem pašas spēkiem apturēt tautas masu revolucionāro uzbrukumu. So zemju valdošās aprindas sāka apvienoties un dibināt starptautiskas reakcionāras savienības kopīgam uzbrukumam pret strādnieku šķiru un visiem darbaļaudīm, atbrīvošanās kustības apspiešanai, cīņai pret demokrātiju un sociālismu.

Visu savu spēku kapitālistiskā pasaule ASV vadībā izlietoja tam, lai stiprinātu savus novājinātos posmus un paturētu tos imperiālisma sistēmā. Lai apspiestu revolucionāro kustību, tika izmantots ir bruņots spēks, ir ekonomisks spiediens, ir tieša iejaukšanās citu zemju iekšējās lietās. No 1947. līdz 1949. gadam apvienotie starptautiskās reakcijas spēki apspieda tautas kustību Grieķijā, deva smagus triecienus Itālijas, Francijas un vairāku citu zemju darbaļaužu atbrīvošanās cīņai. ASV, Francijas! Itālijas, Anglijas monopolistiskā buržuāzija mēģināja sākt plašu uzbrukumu politikas sfērā. Tās mērķis bija sākt likvidēt demokrātiju savā zemē un apspiest strādnieku kustību. Sākās karagājiens pret demokrātijās spēkiem, pastiprinājās politiskās dzīves fašizācijas tendence, sākās neapvaldīta komunistu vajāšana. Tomēr fašistisko un pusfašistisko spēku uzbrukumi visumā-tika atsisti, proletariāts noturēja savas svarīgākās pozicijas. Komunistu ietekme tautas masās dažās zemēs saglabājās, citās pat paplašinājās. Streiku kustība kļuva masveidīgāka un aktīvāka. Proletariāta organizētība un apzinība pieauga.

Pēc otrā pasaules kara notikušo radikālo pārmaiņu rezultātā būtiski pārmainījās pasaules politiskā aina. Izveidojās divas galvenās pasaules sociāli politiskās nometnes: sociālistiskā — demokrātiskā nometne un imperiālistiskā — antidemokrātiskā nometne.

Pie sociālistiskās nometnes piederēja PSRS un Eiropas un Āzijas tautas demokrātijās zemes. To aktīvi atbalstīja starptautiskā strādnieku kustība, visas marksistiski ļeņiniskās partijas.

PSKP veica lielu darbu, lai paplašinātu sakarus ar citu zemju komunistiskajām partijām. Komunistiskās partijas apmainījās ar pieredzi, kopīgi apsprieda svarīgākos politiskās un ideoloģiskās cīņas jautājumus, izstrādāja kopēju viedokli. Šo sakaru formas mainījās atkarībā no apstākļiem. 1947. gadā Padomju Savienības Komunistiskā partija, vairāku tautas demokrātijās zemju, kā arī Francijas Komunistiskā partija un Itālijas Komunistiskā partija nodibināja Informācijas biroju. Tam tika uzdots organizēt pieredzes apmaiņu un nepieciešamības gadījumā koordinēt komunistisko partiju darbību uz savstarpējas vienošanās pamata. Pie Informācijas biroja tika noorganizēts preses orgāns — avīze «Par stingru mieru, par tautas demokrātiju!». Ar citām brālīgajām partijām PSRS Komunistiskā partija uzturēja sakarus abpusēju kontaktu veidā.

Uz sociālisma nometni sāka tiekties kapitālistisko zemju sabiedriskie slāņi un grupas, kas aktīvi cīnās par tautu nacionālo neatkarību un demokrātiskajām brīvībām.

Sās nometnes spēki konsekventi cīnās par mieru, pret jaunu karu draudiem, aizstāv demokrātiju un tautu nacionālo neatkarību. Tie cenšas nostiprināt un paplašināt sociālisma pozici-ļjas, grib nodrošināt cilvēcei gaišu nākotni.

Reakcionārās, imperiālistiskās nometnes pamats bija galveno imperiālistisko valstu bloks ar ASV priekšgalā. Tam pieslējās visas reakcionārās šķiras, visi antidemokrātiskie spēki citās kapitālistiskajās zemēs. Imperiālistiskās nometnes mērķis — nostiprināt kapitālisma pozicijas un apspiest komunistisko kustību, salauzt tautu nacionālās neatkarības gribu, restaurēt kapitālistisko iekārtu Ķīnā, citās tautas demokrātijās zemēs un Padomju Savienībā.

ASV valdošās aprindas, cenzdamās nodibināt savu kundzību visā pasaulē, atklāti paziņoja, ka viņu mērķi var tikt sasniegti tikai «no spēka pozicijas». Amerikāņu imperiālisti izraisīja tā saucamo «auksto karu». Viņi gribēja iedegt trešā pasaules kara ugunsgrēku. 1949. gadā ASV nodibināja agresīvu militāru bloku, kas pazīstams ar «Ziemeļatlantijas savienības» (NATO) nosaukumu. Jau 1946. gadā Rietumu valstis sāka piekopt Vācijas sašķelšanas politiku, kas visumā tika pabeigta 1949. gadā ar Rietumvācijas valsts nodibināšanu. Vēlāk tās sāka ieturēt kursu uz tās militarizāciju, kas vēl vairāk padziļināja Vācijas sašķelšanu un ārkārtīgi apgrūtināja tās atkalapvienošanos. Eiropā sāka veidoties bīstams kara perēklis. Tālajos Austrumos ASV centās pārvērst par kara perēkli Japānu. Tās teritorijā tika izvietoti amerikāņu bruņotie spēki un kara bāzes.

1950. gadā ASV Tālajos Austrumos pārgāja uz tiešu agresiju. Tās okupēja Ķīnas salu Taivanu, izprovocēja bruņotu sadursmi starp ĶTDR un Dienvidkoreju un sāka agresīvu karu pret korejiešu tautu. Karš Korejā apdraudēja Ķīnas Tautas Republiku. Korejiešu tautai palīgā devās ķīniešu brīvprātīgie.

ASV militārā avantūra Korejā krasi pastiprināja saspīlējumu starptautiskajās attiecībās. ASV sāka drudžaini bruņoties, paātrināja atomieroču, termisko kodolieroču, bakterioloģisko un citu masveida iznīcināšanas ieroču ražošanas tempus. Dažādās kapitālistisko zemju vietās tika strauji izveidotas amerikāņu kara bāzes, kas vispirms bija vērstas pret PSRS, Ķīnu un citām sociālistiskajām zemēm. Pastiprināti tika organizēti militāri bloki. Stipri pieauga briesmas, ka var izcelties trešais pasaules karš, kurā izmantotu cilvēku masveida iznīcināšanas līdzekļus.

Sājos apstākļos jautājums par mieru ieguva vissvarīgāko nozīmi. Miera aizstāvēšana katrā zemē izvirzījās par svarīgāko visas tautas, visas nācijas uzdevumu, par mezgla punktu cīņā par cilvēces progresīvu attīstību. Visās zemēs sākās plaša vis-pārdemokratiska miera piekritēju kustība. Tajā piedalījās dažādu šķiru un partiju pārstāvji, cilvēki ar dažādiem politiskiem uzskatiem un reliģisku pārliecību. Miera piekritēju kustība ir vismasveidīgākā sabiedriski politiskā kustība cilvēces vēsturē. Tā it nemaz neskar valstu sociāli ekonomisko iekārtu. Tomēr cīņā par mieru tiek atmaskotas un izolētas visagresīvākās imperiālistu aprindas, un tā tiek satricinātas un vājinātas reakcijas pozicijas visumā.

Cīņa par mieru bija galvenais posms visā Komunistiskās partijas un Padomju valsts ārpolitiskajā darbībā. Padomju Savienība, kas konsekventi realizēja mierīgas līdzās pastāvēšanas politiku attiecībā uz zemēm ar dažādām sabiedriskām sistēmām, ierosināja noregulēt starptautiskos strīda jautājumus sarunu ceļā, samazināt parasto bruņojumu un bruņotos spēkus, aizliegt atomieročus, nodibināt stingru kontroli, lai tiktu ievēroti visi atbruņošanās pasākumi. PSRS nāca ar iniciatīvu vispusīgi attīstīt tirdzniecības attiecības un kultūras sakarus starp visām zemēm.

Padomju valdība ne vienreiz vien ierosināja atjaunot Vācijas vienību uz demokrātiskiem pamatiem, pieaicinot šajā darbā pašus vāciešus, un noslēgt mieru ar vienoto demokrātisko Vāciju. Tālajos Austrumos PSRS aizstāvēja Japānas neatkarību, centās noslēgt taisnīgu mieru ar to un nodibināt labu kaimiņu attiecības. Tā centās panākt Korejas jautājuma mierīgu atrisināšanu un kara izbeigšanu Vjetnamā, kur karoja franču kolonizatori ar ASV tiešu atbalstu.

Partijas konsekventā miermīlīgā politika izpaudās vairākos praktiskos pasākumos. Pēc kara beigām PSRS izveda savu karaspēku no Ķīnas, Korejas, Norvēģijas, Cehoslovakijas un Bulgārijas, kur tas bija iegājis, vajājot vācu un japāņu agresorus. Liela dala armijas tika demobilizēta. Drīz vien PSRS Bruņotie Spēki tika samazināti līdz pirmskara — 1939. gada apmēriem. Rosīgi piedaloties miera piekritēju kustībā, padomju cilvēki vienprātīgi parakstīja Stokholmas uzsaukumu par atomieroču aizliegšanu. 1951. gadā PSRS Augstākā Padome pieņēma likumu, ar kuru kara propaganda tika pasludināta par smagu noziegumu.

Cīņā par mieru, par starptautisko jautājumu taisnīgu atrisināšanu PSRS piešķir zināmu nozīmi Apvienoto Nāciju Organizācijai (ANO) un aktīvi piedalās tās darbā. Lai gan ANO piemīt daudzi trūkumi un vainas, kas izriet no tā, ka ASV ir noorganizējušas lielu grupu tām paklausīgu mazo valstu, galvenokārt no Latīņamerikas, Padomju valdība saskata tās darbībā noteiktu faktoru starptautiskai sadarbībai un cīņai par mieru.

Komunistiskās partijas un Padomju valsts konsekventā miermīlīgā politika atbilst visu zemeslodes tautu, visu sabiedrības progresīvo slāņu interesēm. Cīņā par mieru PSR Savienībai ir daudz sabiedroto kapitālistiskajās zemēs. Padomju tauta, ko vada Komunistiskā partija, ir nodibinājusi ciešus sakarus ar visiem miera piekritējiem un kopīgi ar tiem ir aktīvi cīnījusies un cīnās pret agresoru mēģinājumiem izraisīt jaunu pasaules karu. Padomju tautai ir vajadzīgs miers, lai straujāk virzītos uz komunismu.

2. Partijas darbs tautas saimniecības atjaunošana un tālākā attīstīšanā. Ceturtās piecgades plāna izpildīšana pirms termina

Karš un tas, ka hitleriešu karaspēks uz laiku bija okupējis daļu padomju teritorijas, nodarīja Padomju Savienības tautām milzīgus zaudējumus. Hitlerieši iznīcināja miljoniem mierīgu padomju pilsoņu. Miljoniem kareivju krita frontē. Uz laiku okupētajos rajonos fašisti iznīcināja un izlaupīja milzīgas vērtības. Viņi izpostīja un izlaupīja 1710 pilsētas. Vairāk nekā 70 tūkstoši ciemu un sādžu tika pārvērstas drupās vai nodedzinātas. Pilnīgi vai daļēji lika iznīcināti apmēram 32 tūkstoši rūpniecības uzņēmumu, 65 tūkstoši kilometru dzelzceļa līniju, izlaupīti 98 tūkstoši kolhozu, 1876 padomju saimniecības un 2890 mašīnu un traktoru stacijas, sagrauts daudz slimnīcu, skolu, tehnikumu, augstāko mācību iestāžu un bibliotēku. Pavisam bija izlaupīts un iznīcināts materiālo vērtību par 679 miljardiem rubļu (pirmskara cenās). Tas ir apmēram tikpat daudz, cik četrās piecgadēs tika izlietots PSR Savienībā jaunu fabriku, rūpnīcu, dzelzceļu, šahtu, elektrostaciju, padomju saimniecību, MTS un citu uzņēmumu celtniecībai. Tomēr tie nav visi zaudējumi. Padomju Savienība bija spiesta izdot daudz līdzekļu kara vešanai. Lieli līdzekļi bija jāizlieto saimniecības pārkārtošanai atbilstoši kara vajadzībām. Ļoti lielus zaudējumus mūsu zeme cieta tāpēc, ka netika vairs saņemta produkcija no ienaidnieka okupētajiem rajoniem (bet tur pirms kara tika ražota trešdaļa visas PSRS rūpniecības produkcijas). Viss šis zaudējums ir apmēram 1900 miljardu rubļu liels (pirmskara cenās).

Viss padomju tautas materiālais zaudējums sakarā ar bagātību izlaupīšanu, ar kara izdevumiem un produkcijas nesaņemšanu no uzņēmumiem, kas atradās okupētajā teritorijā, bija apmēram 2600 miljardu rubļu liels. Nevienai zemei nevienā karā nav bijis tādu zaudējumu un tādu postījumu. Karš aizturēja mūsu zemes virzīšanos uz komunismu vairāk nekā par desmit gadiem.

Jebkura kapitālistiska valsts pēc tādiem zaudējumiem būtu atsviesta tālu atpakaļ un nonāktu atkarībā no stiprākām lielvalstīm. Tomēr ar Padomju zemi tas nenotika. Sociālistiskā iekārta, padomju cilvēku varonīgais darbs un Komunistiskās partijas vadība nodrošināja strauju tautas saimniecības atjaunošanu un tālāku attīstību.

Ļoti svarīgs partijas un Padomju valsts uzdevums bija pārkārtot mūsu zemes ekonomiku atbilstoši mierlaika vajadzībām. Kapitālistiskajās zemēs pāreja no kara ekonomikas uz mierlaika ekonomiku notika stihiski un bija sāpīgi izjūtama. Daudzas rūpnīcas un fabrikas tika slēgtas. Miljoniem strādnieku lika izsviesti uz ielas. Viss pārkārtošanas smagums gūlās uz darbaļaužu pleciem.

Arī sociālisma apstākļos pāreja no kara ekonomikas uz mierlaika ekonomiku sagādāja lielas grūtības, prasīja laiku un upurus. Tomēr sociālistiskā iekārta deva iespēju pārkārtot ekonomiku bez satricinājumiem, plāna kārtībā.

Visas rūpnīcas, fabrikas un uzņēmumi saņēma plāna uzdevumus mierlaika produkcijas izlaidei. Atbilstoši tam tika pārdalīts darbaspēks, izejvielas un materiāli. Pārkārtošanas gaitā izveidojās jaunas proporcijas starp dažādām saimniecības nozarēm. Samazinot militāros izdevumus, tika ievērojami palielināti kapitālieguldījumi tautas saimniecībā. Lielu daļu kara rūpniecības izmantoja mierlaika nolūkiem. Partija nodrošināja tautas saimniecības finansēšanu, vispirms palielinot uzņēmumu ienesīgumu.

Mierlaika apstākļos mainījās saimniekošanas metodes un darba organizācija. Uzņēmumos tika noteikts normāls darba režīms. Tika atcelti obligātie virsstundu darbi, strādniekiem un kalpotājiem noteikta regulāra atpūta. Saimniecības pārkārtošana mierlaika darbam galvenajos vilcienos tika pabeigta 1946. gadā. Tas deva iespēju paplašināt atjaunošanas darbu fronti.

Organizējot masas tautas saimniecības atjaunošanai un tālākai attīstīšanai, partija skaidri norādīja lielo cīņas mērķi — komunisma uzcelšanu. Pēc kara beigām Padomju Savienībā no jauna sākās cīņa, lai realizētu partijas XVIII kongresa nosprausto programu — pabeigt sociālisma celtniecību un pakāpeniski pāriet uz komunismu; tika pastiprināta komunistiskās celtniecības problēmu teorētiskā izstrādāšana. Vairākos šā perioda partijas un valsts dokumentos, kā arī vadošo partijas darbinieku runās un rakstos ir tālāk attīstīta mācība par komunisma celtniecību. Tika konkretizēti partijas politiskie, ekonomiskie un ideoloģiskie uzdevumi tuvākajiem gadiem un ilgākam vēsturiskam laika posmam.

Noteicot konkrētus ceļus pakāpeniskai pārejai no sociālisma uz komunismu, partija balstījās uz to, ka komunistiskās sabiedrības pirmā fāze ar tās raksturīgām iezīmēm PSR Savienībā pamatos jau realizēta. Tajā pašā laikā dažas sociālisma iezīmes vēl nebija pilnīgi atklāiušās. Ražošanas spēki vēl nebija sasnieguši tādu attīstības līmeni, ka varētu jau sagādāt pietiekamā daudzumā iedzīvotājiem nepieciešamās preces un apmierināt cilvēku vajadzības pēc dzīvokļiem. Bija lielas grūtības, konsekventi realizējot sociālistisko sadalīšanas principu. Tas sevišķi izpaudās pirmajos pēckara gados: vajadzēja paturēt kartīšu sistēmu, pastāvēja starpība starp zemajām kartīšu devas cenām un augstajām cenām tā saucamajā komerctirdzniecībā, vēl augstākas bija cenas kolhozu tirgū. Līdz ar saimniecības atjaunošanu un ražošanas spēku attīstību preču trūkums nemitīgi mazinājās. Tomēr dažu produktu vēl nepietika, un cenu starpība valsts un kooperatīvajā tirdzniecībā un kolhozu tirgū saglabājās.

Partijas orientācija uz sociālisma celtniecības pabeigšanu un pakāpenisku pāreju uz komunismu nozīmēja, ka pirmām kārtām jāizpilda komunisma pirmās fāzes neatrisinātie uzdevumi, vēl vairāk jānostiprina sociālisms un uz šā pamata turpmāk jāpaātrina virzīšanās uz komunisma augstāko fāzi.

Ražošanā vajadzēja vispirms visīsākajā laikā atjaunot tautas saimniecību un ievērojami pārsniegt tās pirmskara līmeni, vēl vairāk nostiprināt mūsu zemes varenību, garantēt to pret visādām nejaušībām. Ilgākam laikam tika sprausts lielais mērķis atrisināt ekonomisko pamatuzdevumu, t. i., panākt un pārspēt visattīstītākās kapitālistiskās zemes galveno produktu ražošanā uz katru iedzīvotāju, sasniegt salīdzinājumā ar kapitālismu augstāku darba ražīgumu un līdz ar to panākt komunisma pilnīgu ekonomisko uzvaru pār kapitālismu.

Ekonomisko attiecību laukā uzdevums bija līdz ar ražošanas spēku augšanu attīstīt un pilnveidot sociālistiskās ražošanas attiecības: vēl augstāk pacelt visas tautas īpašuma lomu, ievērojami nostiprināt ražošanas līdzekļu kolektīvo īpašumu; visīsākajā laikā pilnīgi likvidēt visas novirzes no sociālistiskā sadalīšanas principa — pēc patērētā darba daudzuma un labuma; izbeigt nivelēšanu un citas nenorunālības darba samaksā, paaugstināt reālo darba algu, atcelt ikkatru produktu izsniegšanas normēšanu.

Ideoloģijā un kultūrā tika izvirzīti šādi uzdevumi: noteikti cīnīties pret buržuāzisko uzskatu, tikumu un paražu atliekām, pilnīgi pārvarēt imperiālistisko Rietumu reakcionārās kultūras samaitājošo ietekmi, padarīt visus padomju pilsoņus par apzinīgiem patriotiem, vēl augstāk pacelt darbaļaužu kultūras līmeni, palielināt grāmatu, avīžu, žurnālu un kinofilmu izlaidi. Ilgākā laikā partija paredzēja nodrošināt padomju cilvēku fizisko un garīgo spēju vispusīgu attīstību, pārvarēt kapitālisma paliekas viņu apziņā, pacelt strādnieku un zemnieku kultūras līmeni līdz inženieru un agronomu darba līmenim, pārvarēt tās negatīvās sekas, kādas ir darba dalīšanai, pārvērst visus pilsoņus par apzinīgiem, aktīviem komunistiskās sabiedrības cēlājiem. Sociālistiskās sabiedrības celtniecības pabeigšanai un pārejai no sociālisma uz komunismu būs vajadzīgas vairākas piecgades. Liels ieguldījums šā uzdevuma realizēšanā bija PSRS Augstākās Padomes 1946. gadā pieņemtais ceturtās piecgades plāns.

Ceturtās piecgades galvenais saimnieciskais un politiskais uzdevums bija «atjaunot mūsu zemes cietušos rajonus, atjaunot rūpniecības un lauksaimniecības pirmskara līmeni un pēc tam ievērojami pārsniegt šo līmeni».

Pirmām kārtām bija paredzēts atjaunot un attīstīt tālāk smago rūpniecību un dzelzceļa transportu, jo bez tiem nav iespējams ātri un sekmīgi atjaunot visu PSRS tautas saimniecību. Uz šā pamata bija paredzēts panākt kāpinājumu lauksaimniecībā un rūpniecībā, kas ražo tautas patēriņa priekšmetus; sasniegt un pārsniegt patēriņa pirmskara līmeni; plaši attīstīt tirdzniecību, sistemātiski pazeminot preču cenas; atjaunot un paplašināt skolu un augstāko mācību iestāžu tīklu; plaši sākt dzīvokļu celtniecību; uzlabot tautas veselības aizsardzību.

1946. gadā partijas CK pieņēma lēmumu par aģitācijas un propagandas darbu sakarā ar piecgadu plāna pieņemšanu. Tajā noteikti partijas organizāciju pienākumi pēckara piecgades uzdevumu izskaidrošanā darbaļaudīm, sociālistiskās sacensības organizēšanā un padomju cilvēku mobilizēšanā, lai izpildītu un pārsniegtu ceturto piecgadu plānu.

Partija panāca, ka rūpnīcās un fabrikās rosīgākas kļuva ražošanas apspriedes; tam bija liela nozīme masu aktivitātes un pašdarbības celšanā. 1946. gadā mūsu zemē tika noturēts apmēram 4 miljoni ražošanas apspriežu. To dalībnieki iesniedza vairāk nekā 5 miljonus priekšlikumu par uzņēmumu darba uzlabošanu. Ražošanas apspriežu un tajās pieņemto racionalizācijas priekšlikumu skaits nemitīgi palielinājās. 1950. gadā notika jau vairāk nekā 6 miljoni ražošanas apspriežu un tika iesniegti vairāk nekā 9 miljoni priekšlikumu, no tiem vairāk nekā 7 miljoni ieviesti dzīvē.

Savā darbā, mobilizējot tautu ceturtās piecgades plāna izpildīšanai, partijas organizācijas veltīja ļoti lielu uzmanību masu sociālistiskās sacensības attīstīšanai. Lai uzlabotu sociālistiskās sacensības organizēšanu, partijas CK pārbaudīja tās stāvokli vairākos uzņēmumos. Tika atklāti nopietni trūkumi: formālisma un birokrātismā elementi, masu politiskā darba nepietiekama novērtēšana. Tādus pašus trūkumus atklāja arī vietējie partijas orgāni.

So trūkumu pārvarēšanas procesā sociālistiskā sacensība pacēlās jaunā pakāpē. To raksturoja pieaugusī masu aktivitāte, satura bagātība un formu daudzveidība.

1946. gadā pēc Makejevkas metalurgu, vairāku Maskavas rūpnīcu un citu mūsu zemes uzņēmumu strādnieku ierosmes sākās Vissavienības sociālistiskā sacensība par ceturtā piecgadu plāna izpildīšanu un pārsniegšanu. To vadīja partijas organizācijas. Sacensības dalībnieku pirmajās rindās bija komunisti. Sekojot viņu paraugam, simtiem tūkstošu strādnieku uzņēmās personīgas saistības par gada plānu un visas piecgades izpildīšanu pirms termiņa. Partijas organizācijas gādāja, lai augsti darba sasniegumi būtu ne tikai atsevišķiem strādniekiem, bet lai arī brigāžu, cehu un veselu rūpnīcu darbs būtu augstražīgs. 1946. gadā sākās kustība par ātrām darba metodēm. Atrvirpo-tāji palielināja griešanas ātrumu no 70—80 metriem minūtē līdz 1000—1500 metriem. Pēc komunistu iniciatīvas ātrās darba metodes izplatījās metalurģijā, naftas urbšanā, kalnrūpniecībā. Tautā šos strādniekus dēvēja par cilvēkiem, kas aizsteidzas priekšā laikam. Ļeņingradieši lika pamatus ciešai zinātnes un ražošanas darbinieku sadraudzībai. Sī kustība strauji izplatījās arī citās pilsētās. Kupavinas smalkvadmalas fabrikā (Maskavas apgabalā) sākās sacensība par izejvielu taupīšanu. Partijas organizācijas panāca, ka sacensībā par izejvielu taupīšanu iesaistījās simtiem tūkstošu pirmrindas strādnieku citos uzņēmumos. Pēc maskaviešu ierosinājuma visā mūsu zemē sākās cīņa par uzņēmumu rentablu darbu un virsplāna uzkrājumu palielināšanu, par apgrozāmo līdzekļu apgrozības paātrināšanu. Tas deva iespēju PSRS rūpniecībai 1949. gadā vien papildus izstrādāt produkciju vairāk nekā par 20 miljardiem rubļu. Kras-noholmas ķemmdziju kombināta kolektīvs Maskavā sāka cīņu par to, lai tiktu izlaista tikai teicamas kvalitātes produkcija.

Tautas iniciatīvas straume strauji pieauga. Partijas organizāciju liela organizatoriska darba rezultātā sacensībā iesaistījās arvien jauni un jauni strādnieku pulki. 1946. gadā sacentās vairāk nekā 80 procenti strādnieku, bet 1950. gadā — jau 90 procenti. Sacentās cehi ar cehiem, rūpnīcas ar rūpnīcām, Don-basa ogļrači ar Kuzbasa ogļračiem, Baku naftas ieguvēji ar Baš-kīrijas naftas ieguvējiem.

Mūsu zemē plaši attīstījās racionalizatoru un izgudrotāju kustība. Strādnieki ierosināja simtiem tūkstošu priekšlikumu un panāca to ieviešanu. Ceturtajā piecgadē ik gadus tika ieviesti vidēji vairāk nekā 400 tūkstoši izgudrojumu, tehnisku uzlabojumu un racionalizācijas priekšlikumu, kas paātrināja ražošanas procesus un deva lielu ietaupījumu.

Partijas organizācijas audzināja darbaļaudis pēc varonīga darba paraugiem, neatlaidīgi vāca kopā un vispārināja pirmrindnieku pieredzi un propagandēja to masās. Plaši izplatījās partijas- tehniskās konferences darba pirmrindas metožu studēšanai un ieviešanai, tika organizētas dažādu rūpnīcu un pilsētu pirmrindas strādnieku tikšanās, lai apmainītos ar pieredzi.

Partija virzīja visu darbaļaužu enerģiju uz kara laikā cietušo rajonu saimniecības atjaunošanu. Aktīvi partijas palīgi kara brūču dziedināšanā bija komjaunieši. Komjaunatne uzņēmās šefību par 15 veco Krievijas pilsētu — Voroņežas, Pleska-vas, Novgorodas, Orlas un citu atjaunošanu. Desmitiem tūkstošu komjauniešu strādāja Donbasa, Dņeprogesa, rūpnīcas «Zaporož-staļ» atjaunošanā. Ar padomju cilvēku varonīgo darbu no drupām un pelniem tika atjaunotas rūpnīcas un fabrikas, pilsētas un ciemi. No jauna sāka strādāt Krivojrogas rūdas raktuves un

Donbasa šahtas, Dienvidu metalurģiskie uzņēmumi, Harkovas un Staļingradas mašīnbūves rūpnīcas, Maikopas un Groznijas naftas urbuimi, visas elektrostacijas, to skaitā Dņeprogess un tūkstošiem citu uzņēmumu, ko bija izpostījuši hitlerieši. Pēckara atjaunošanas darbu svarīga, atšķirīga iezīme bija tāda, ka atjaunotos uzņēmumus apgādāja ar visjaunāko tehniku.

Partijas organizāciju vadībā darbaļaudis parādīja tādu varonību, kas atgādināja kara laika varonību. Simtiem tūkstošu brīvprātīgo ieradās celtniecības darbos. Strādnieki un inženieri parādīja daudz izdomas un atjautības. Piemēram, rūpnīcā «Azovstaļ» hitleriešu uzspridzinātā domna Nr. 4 bija stipri deformējusies, nosēdusies un sašķiebusies. Domāja, ka tā jānojauc un jāuzceļ jauna. Tomēr inženieri un strādnieki pēc partijas organizācijas iniciatīvas nolēma domnu atjaunot. Domnu, kas svēra 1300 tonnas, iztaisnoja, nostādīja taisni un nolika vietā. Sai operācijai bija vajadzīgi tikai pusotra mēneša, domnas nodošana ekspluatācijā tika paātrināta par četriem mēnešiem. Dņeprogesa kolektīvs pielietoja agrāk praksē vēl neredzētu paņēmienu, kā noslēgt aizsprosta dibena caurtekas, un ievērojami paātrināja atjaunošanas darbus. Donbasa ogļrači ļoti īsā laikā izsūknēja 650 miljonus kubikmetru ūdens no pārplūdinātajām šahtām. Darba apjoma ziņā tas bija tas pats kā nosusināt 70 kvadrātkilometru lielu un 10 metru dziļu ezeru. Donbasā ogļrači atjaunoja vairāk nekā 2500 kilometru aizbērtu raktuvju eju. Tas ir apmēram tas pats kā izrakt un nostiprināt 200—700 metru dziļumā tuneli no Maskavas līdz Parīzei. Donbass atkal kļuva par mūsu zemes lielāko ogļu baseinu.

Atjaunojot cietušo republiku un apgabalu tautas saimniecību, partija un tauta balstījās uz Urālu, Sibīrijas, Kazahijas un Vidusāzijas rūpniecību. So rajonu rūpniecibas ražotspēja kara gados bija ievērojami pieaugusi. No mūsu zemes austrumiem uz atbrīvotajiem rajoniem nosūtīja daudz visražīgāko mašīnu un mehānismu. Kazahija un Vidusāzijas republikas, kas savā laikā bija likvidējušas atpalicību ar KPFSR, Ukrainas un Baltkrievijas darbaļaužu palīdzību, tagad sniedza ļoti lielu palīdzību cietušajiem rajoniem ar kadriem un tehniku. Tas spilgti parādīja, cik liels spēks ir tautu draudzībai, kas ir padomju iekārtas varenības avots.

1948. gadā rūpnieciskās ražošanas apjoms PSR Savienībā ne tikai sasniedza pirmskara līmeni, bet arī pārsniedza to. Rūpniecība tika atjaunota ļoti īsā laikā. Pēc pilsoņu kara mūsu zemei bija vajadzīgi seši gadi, lai atjaunotu saimniecību. Milzīgie zaudējumi Lielajā Tēvijas karā ne ar ko nav salīdzināmi. Tomēr rūpniecības atjaunošanai bija vajadzīgi tikai apmēram divarpus gadi.

Organizējot saimniecības atjaunošanu atbrīvotajos rajonos, partija neaizmirsa arī citu republiku un apgabalu rūpniecību, turpināja uzlabot ražošanas spēku izvietojamu mūsu zemē. Ceturtās piecgades laikā ievērojami pieauga Urālu un Sibīrijas metalurģijas ražotspēja. Pēc partijas iniciatīvas radās jauni melno metālu ražošanas centri — Vidusāzijā un Aizkaukāzā. PSRS Eiropas daļas ziemeļos sāka izveidot metalurģisko bāzi. Ar katru gadu pieauga ogļu ieguve Kuzbasā, Karagandā un Urālos. Strauji palielinājās naftas ieguve Urālu-Volgas baseinā. Plaši attīstījās jaunu termisko un hidroelektrostaciju (Gorkijas, Kamas un citu) celtniecība. Iesākās Volgas un Staļingradas hidroelektrostaciju celtniecība uz Volgas. Krietni pavirzījās uz priekšu mašīnbūves un ķīmiskā rūpniecība.

Nopietnus panākumus partija guva tautas saimniecības apgādāšanā ar moderno tehniku. Sociālisma ekonomiskā sacensība ar kapitālismu prasa, lai tiktu paātrināta tehnikas attīstība. Tikai šādā ceļā var radīt augstāku darba ražīgumu, nekā tas ir kapitālisma apstākļos. Tehnikas progresa problēmas bija ieguvušas sevišķi svarīgu politisku nozīmi. Partija palīdzēja zinātniekiem, inženieriem un novatoriem, kas meklēja jaunus ceļus zinātnē un tehnikā, tā organizēja tehnikas sasniegumu ieviešanu ražošanā.

Partijas cīņai par zinātnes un tehnikas attīstību bija nopietni panākumi. Starp tiem pinmā vieta ir atoma iekšējās enerģijas apgūšanai, ar kuras izmantošanu ražošanā sākas visdziļākā tehnikas revolūcija cilvēces vēsturē, jauna ēra ražošanas attīstībā.

Ceturtās piecgades laikā pilnā gaitā attīstījās elektrifikācija, sākās elektronu tehnikas ieviešana, plašos apmēros tika mehanizēti smagie darbi melnajā metalurģijā, pabeigta ogļu ieguves mehanizācija, apgūta pasaulē labākā naftas urbumu tehnika (turbourbji). Mašīnbūvniecībā plaši izplatījās plūsmas līnijas. Konstruētas automātiskās līnijas, uzcelta automātiskā rūpnīca, kas ražo automobiļu motoru cilindru virzuļus. Mašīnbūvētāji konstruēja vairāk nekā tūkstoti jaunu augstražīgu darbgaldu, automātu un citu mašīnu un sāka izlaist tās masveidā.

Taču daudzi uzdevumi tehnikas progresa laukā palika neatrisināti. Vairākās rūpniecības un lauksaimniecības nozarēs lēni ieviesa ražošanā jaunākos zinātnes un tehnikas sasniegumus. Augstražīgu mašīnu projektēšanai netika veltīta pietiekama uzmanība. Dažās rūpnīcās un fabrikās iekārta bija novecojusi, tur lietoja mazražīgu tehnoloģiju un ražoja novecojušas konstrukcijas darbgaldus un mehānismus. Mežrūpniecībā un ogļu rūpniecībā modernās mašīnas un mehānismus izmantoja neapmierinoši. Daudzos uzņēmumos valdīja pašapmierinātība un pat inertums un rutīna. Šādu uzņēmumu vadītāji, guvuši panākumus jaunas tehnikas apgūšanā, kļuva bezrūpīgi, mitējās cīnīties par tehnikas progresu, necentās jauno tehniku aizstāt ar visjaunāko. Galu galā sekas bija tādas, ka dažas rūpniecības nozares tehniskā ziņā ievērojami atpalika no pasaules zinātnes un tehnikas

līmeņa. Uzdevums cīnīties par tehnikas progresu joprojām palika sevišķi svarīgs, aktuāls partijas un tautas uzdevums.

Strādnieku varonīgais darbs un partijas pareizā vadība nodrošināja rūpniecībā ceturtās piecgades plāna izpildīšanu pirms termiņa. Ceturtās piecgades laikā atjaunoti, uzcelti un nodoti ekspluatācijā vairāk nekā 6 tūkstoši rūpniecības uzņēmumu, neskaitot sīkos uzņēmumus, t. i., gandrīz tikpat daudz, cik pirmajā un otrajā piecgadē kopā. Katru dienu tika nodoti ekspluatācijā vidēji vairāk nekā trīs uzņēmumi. Ceturtās piecgades uzdevumus rūpniecība izpildīja 4 gados un 3 mēnešos. Rūpniecības bruto produkcija 1950. gadā pārsniedza pirmskara līmeni par 73 procentiem, turpretim pēc plāna bija paredzēts pārsniegums par 48 procentiem. Čuguna produkcija bija vairāk nekā 19 miljoni tonnu (par 29 procentiem vairāk nekā 1940. gadā), tērauda produkcija — vairāk nekā 27 miljoni tonnu (par 49 procentiem vairāk nekā pirms kara), ogļu ieguve — vairāk nekā 261 miljons tonnu (par 57 procentiem vairāk), naftas ieguve — apmēram 38 miljoni tonnu (par 22 procentiem vairāk), elektroenerģijas izstrāde — vairāk nekā 91 miljards kilovatstundu. Strādnieku darba ražīgums rūpniecībā bija palielinājies salīdzinājumā ar 1940. gadu par 37 procentiem.

Sarežģīti uzdevumi partijas vadībā tika risināti lauksaimniecībā, kurai milzīgus zaudējumus bija nodarījis karš, kā arī 1946. gada sausums. Partija organizēja kolhozu, padomju saimniecību un MTS atjaunošanu mūsu zemes atbrīvotajos rajonos un nodrošināja kolhozu īpašuma nostiprināšanos.

Padomju zemnieki, personīgā pieredzē pārliecinājušies par ' kolektīvā darba priekšrocību, tūlīt pēc fašistu izdzīšanas partijas organizāciju vadībā atjaunoja kolhozus. Padomju valdība organizēja atjaunojamiem kolhoziem valsts palīdzību ar mašīnām, lopiem un sēklu. Plaši attīstījās sociālistiskā savstarpējā palīdzība: austrumu rajonu kolhozi nosūtīja atjaunojamiem kolhoziem daudz lopu, sēklas un lauksaimniecības inventāra.

Konkrēti pasākumi lauksaimniecības atjaunošanai un daži priekšlikumi tās tālākai attīstīšanai tika izstrādāti vairākos CK lēmumos, kā ari partijas CK februāra plēnumā (1947. gadā). Sevišķi svarīga nozīme cīņā par lauksaimnieciskās ražošanas kāpināšanu šajā posmā bija kolhozu organizatoriskai un saimnieciskai nostiprināšanai. 1946. gada rudenī pieņemtajā Padomju valdības un VK(b)P CK lēmumā «Par pasākumiem Lauksaimniecības arteļa statūtu pārkāpumu likvidēšanai kolhozos» un partijas CK februāra plēnuma lēmumos tika atklāti nopietni trūkumi kolhozu dzīvē (kolhozu sabiedriskās zemes un sabiedriskās mantas izsaimniekošana un izlaupīšana, nepareiza izstrādes dienu izlietošana) un nosprausti to pārvarēšanas cēļii.

CK izvirzīja partijas organizācijām šādus uzdevumus: likvidēt visus lauksaimniecības arteļa statūtu pārkāpumus, nepieļaut kolhozu sabiedriskās zemes un sabiedriskās mantas izsaimniekošanu un izlaupīšanu, izstrādes dienu nepareizu izlietošanu, izbeigt kolhozu pārvaldīšanas demokrātisko pamalu pārkāpumus, likvidēt personīgās atbildības trūkumu zemes, inventāra un vilcējspēka izmantošanā, likvidēt nivelēšanu kolhoznieku darba samaksā un kolhoza ienākumu sadalīšanā pēc izstrādes dienam, pastiprināt agronomisko un zootehnisko palīdzību kolhoziem, uzlabot kolhozu kadru, kolhozu ražošanas meistaru sagatavošanu un to kvalifikācijas celšanu.

Realizējot partijas CK lēmumus, vietējās partijas organizācijas veica vairākus svarīgus pasākumus. Sabiedriskā zeme, kolhozu lopi un citas materiālās vērtibas, kas atradās dažādu organizāciju un iestāžu lietošanā vai bija nelikumīgi nodotas kolhozniekiem un citām personām, tika atdotas kolhoziem; kolhozu pārvaldes aparāts samazināts, kas deva iespēju ietaupīt daudz izstrādes dienu. Cīņā par CK lēmumu izpildi ievērojami pieauga kolhoznieku aktivitāte. Tomēr šajā laikā daudzi lieli trūkumi kolhozu ražošanas organizācijā un kolhozu vadīšanā netika atklāti, un tas ievērojami aizkavēja sociālistiskās lauksaimniecības attīstību.

Ar partijas gādību ievērojami nostiprinājās lauksaimniecības materiāli tehniskā bāze. Uz laukiem tika nosūtīts liels skaits mašīnu, daudz degvielu un mēslojumu. 1949. gadā kolhozi, A4TS un padomju saimniecības saņēma traktorus un lauksaimniecības mašīnas divarpus līdz četras reizes vairāk nekā 1940. gadā. Traktoru lauksaimniecībā tagad bija vairāk nekā pirms kara. Paplašinājās kolhozu, padomju saimniecību un MTS elek-trifikācija.

Kolhozu ražošanas materiāli tehniskās bāzes nostiprināšana, MTS piesātināšana ar jaunāko lauksaimniecības tehniku izvirzīja dienas kārtībā nepieciešamību uzlabot kolhozu sabiedrisko ražošanu. Mūsu zemē bija daudz nelielu kolhozu ar mazu zemes platību, kuri apvienoja pa 10—30 zemnieku saimniecību. Sīkajos kolhozos tehniku izmantoja slikti, administratīvie pārvaldes izdevumi bija ļoti lieli. Šādi kolhozi bremzēja lauksaimniecības produktivitātes attīstību.

No daudzām vietām sāka nākt priekšlikumi apvienot kolhozus. Pēc komunistu iniciatīvas 1950. gadā iesākās plaša kolhoznieku kustība par šiko kolhozu apvienošanu lielos kolhozos. Kolhozu apvienošana tika veikta tikai uz apvienojušos kolhozu brīvprātības un savstarpējas vienošanās pamata. Pirms apvienošanas mūsu zemē bija 254 tūkstoši sīku kolhozu, pēc apvienošanas, 1953. gada beigās, bija 93 tūkstoši lielu kolhozu.

Kolhozu apvienošanai bija svarīga ekonomiska nozīme. Tā deva plašas iespējas lauksaimnieciskās ražošanas attīstībai. Lielajos kolhozos pilnīgāk izmanto augstražīgo tehniku, tiem ir vairāk iespēju gūt augstas ražas un celt lopkopības produktivitāti.

Cits liels sociāli ekonomisks pasākums pēc kara bija lauksaimniecības kolektivizācija Ukrainas, Baltkrievijas un Moldā-vijas rietumu apgabalos, Igaunijā, Latvijā un Lietuvā. Sājos apgabalos un republikās, kas bija iestājušās Padomju Savienības sastāvā kara priekšvakarā, pastāvēja individuālā preču sīksaimniecība. So republiku un apgabalu partijas organizācijas veica lielu darbu individuālo zemnieku vidū. Tās izskaidroja viņiem kolhozu lielražošanas priekšrocības un palīdzēja pāriet uz šo ceļu. 1949. un 1950. gadā lauksaimniecības kolektivizācija šajos rajonos galvenajos vilcienos tika pabeigta.

Pēckara laikā ievērojami nostiprināja partijas lauku organizācijas. Uz laukiem ieradās daudz komunistu, kas bija demobilizēti no armijas. Daļu komunistu uz laukiem aizsūtīja no rajonu centriem un pilsētām. Uz laukiem palielinājās komunistu skaits un paplašinājās partijas organizāciju tīkls. 1947. gadā uz laukiem bija 110 800 partijas pirmorganizāciju, bet 1950. gadā to jau bija vairāk nekā 180 tūkstošu. Tās apvienoja vairāk nekā 1 miljonu 864 tūkstošus komunistu.

Balstoties uz mehanizāciju, kolhozu organizatorisko un saimniecisko nostiprināšanos, sociālistiskās sacensības attīstību un novatoru pieredzes izmantošanu, partijas organizācijas guva zināmus panākumus, izpildot ceturtās piecgades uzdevumus lauksaimnieciskajā ražošanā.

Kolhoznieki, MTS un padomju saimniecību strādnieki partijas organizāciju vadībā ar visas padomju tautas palīdzību visumā likvidēja milzīgos zaudējumus, ko lauksaimniecībai bija nodarījis karš. Lauksaimnieciskā ražošana visumā sasniedza pirmskara līmeni. Tomēr iespējas, kādas lauksaimniecības produkcijas ražošanas palielināšanai slēpās kolhozu iekārtas dzīlēs, netika pilnīgi izmantotas. Tāpēc lauksaimniecība neapmierināja iedzīvotāju augošās vajadzības pēc pārtikas produktiem un vieglās un pārtikas rūpniecības vajadzības pēc izejvielām. Neatrisināta palika labības problēma. Graudaugu kultūru sējumu platības piecgadē gan bija palielinājušās par 20 procentiem, tomēr vēl nesasniedza pirmskara līmeni. Ražība vēl arvien bija zema. Lieli trūkumi bija lopkopības attīstībā. Govju un cūku bija mazāk nekā pirms kara. Lopu produktivitāte palika zema. Daudzos kolhozos neapmierinoši izmantoja tehniku. Mūsu zemē bija daudz atpaliekošu kolhozu un rajonu.

Šāds stāvoklis ievērojamā mērā izskaidrojams ar to, ka lauksaimniecības vadīšanā bija nopietnas kļūdas, vietējo darbinieku iniciatīva tika ierobežota, princips par kolhozu un kolhoznieku materiālo ieinteresētību darba rezultātos tika pārkāpts. Pēc J. V. Staļina priekšlikuma pēckara periodā tika realizēti daži nepamatoti pasākumi, kas negatīvi ietekmēja lauksaimniecības attīstību.

Balstoties uz rūpniecības strauju augšanu un zināmiem sasniegumiem lauksaimniecības attīstībā, partija panāca padomju tautas materiālās labklājības un kultūras līmeņa celšanos.

1947. gada beigās partijas CK un Padomju valdība atcēla kartīšu sistēmu un normēto produktu sadalīšanu nomainīja ar plašu valsts un kooperatīvo tirdzniecību. Tajā pašā laikā tika izdarīta naudas reforma un pazeminātas plaša patēriņa priekšmetu cenas. Iedzīvotājiem tas viss bija ļoti izdevīgi. Laikā no 1947. līdz 1950. gadam trīs reizes tika pazeminātas masu patēriņa preču cenas. 1950. gadā salīdzinājumā ar 1940. gadu strādnieku, kalpotāju un zemnieku ienākumi bija ievērojami palielinājušies.

PSRS darbaļaužu patēriņa līmenis cēlās. Tomēr tā tālāko augšanu bremzēja vispirms lauksaimniecības atpalicība. Vairākās apdzīvotās vietās radās grūtības iedzīvotāju apgādē ar pārtikas produktiem. Dažās pilsētās trūka gaļas, sviesta, piena, dārzeņu un augļu.

Lielā apjomā tika uzsākta hitleriešu izpostīto dzīvokļu atjaunošana un jaunu dzīvokļu celtniecība. Piecgades laikā pilsētās un strādnieku ciematos tika atjaunotas un uzceltas dzīvojamās mājas vairāk nekā 100 miljoni kvadrātmetru kopplatībā, lauku apvidos — 2 miljoni 700 tūkstoši dzīvojamo māju. Tomēr vajadzība pēc dzīvokļiem bija vēl ļoti liela un dzīvokļu jautājums ļoti akūts. Ievērojami palielinājās ārstniecības iestāžu un sanatoriju skaits, paplašinājās atpūtas namu, klubu, teātru un bibliotēku tīkls.

Cīņā par ceturtās piecgades plāna izpildi bija lielas grūtības. Ne visas šīs grūtības izdevās pārvarēt. Tomēr visumā ceturtā piecgade iezīmējās ar lieliem sasniegumiem komunistiskajā celtniecībā. Tā bija ievērojams solis uz priekšu komunisma materiālās ražošanas bāzes radīšanā.

3. Partijas organizatoriskais un ideoloģiskais darbs.

PSKP XIX kongress

Izcilie padomju tautas panākumi saimniecības un kultūras attīstībā ceturtajā piecgadē tika sasniegti, pateicoties partijas nenogurstošai organizatoriskai darbībai, prasmīgai un ātrai partijas rindu pārkārtošanai darbam mierlaika apstākļos, partijas vadības uzlabošanai, sabiedriskā, kultūras un zinātniskā darba ideoloģiskā līmeņa paaugstināšanai.

Pēc kara beigām partijas CK nosprauda uzdevumu nostiprināt vietējās partijas organizācijas, pacelt to autoritāti un vadošo lomu. Partija centās panākt, lai partijas organizācijas iedarbīgi kontrolētu vietējo valsts un saimniecisko orgānu dar-bību, sekmīgi pildītu savu politisko un organizatorisko lomu masās.

No 1946. līdz 1948. gadam partijas CK pieņēma vairākus svarīgus lēmumus partijas dzīves jautājumos. Realizējot šos lēmumus, partijas organizācijas sāka neatlaidīgu cīņu par partijas darba uzlabošanu un valsts, saimniecisko un sabiedrisko organizāciju vadīšanas līmeņa pacelšanu.

Izšķiroša nozīme partijas organizāciju kaujas spēju celšana bija tālākajai partijas iekšējās demokrātijās attīstībai. Partijas darbam kara laikā bija savas pozitīvās iezīmes un savas īpatnības. Tomēr kara laikā partijas iekšējas demokrātijās ietvari zināmā mērā bija sašaurināti. Šādas prakses turpināšana mier-laika apstākļos samazinātu komunistu aktivitāti un pašdarbību, radītu briesmas, ka partijas orgāni var atrauties no masām.

Pēc kara pirmais solis partijas iekšējās demokrātijās atjaunošanā bija regulāra partijas sapulču un komiteju plēnumu noturēšana, pārskatu sniegšana un partijas orgānu vēlēšanas partijas statūtu noteiktajos termiņos.

No 1945. līdz 1947. gadam tika noturētas rajonu un pilsētu partijas konferences, 1947. gadā un 1948. gada sākumā — apgabalu partijas konferences. 1948. gada beigās un 1949. gadā notika savienoto republiku komunistisko partiju kongresi. Kopš tā laika vietējo partijas orgānu pārskatu sniegšana un vēlēšanas notiek regulāri. Sistemātiski sāka sasaukt partijas aktīvus. Pieauga partijas komiteju plēnumu kā kolektīvās vadīšanas orgānu nozīme.

Vienlaikus partija veica vairākus pasākumus, lai pareizi apvienotu partijas politisko un saimniecisko darbību. CK un partijas konferenču lēmumos tika kritizētas tās partijas rajonu komitejas, pilsētu komitejas un apgabalu komitejas, kas bija vājinājušas vai pametušas novārtā partijas organizatorisko un idejiski politisko darbu. Šādas partijas komitejas bija uzņēmušās funkcijas, kas nav tām raksturīgas. Tās nodarbojās ar kārtējo, pat sīko saimniecisko jautājumu izlemšanu, apejot padomju un saimnieciskos orgānus. Tās bija pieradinājušas kolhozu, padomju saimniecību, MTS un uzņēmumu vadītājus visos saimnieciskajos jautājumos griezties tikai pie partijas orgāniem un tikai no tiem saņemt norādījumus. Vietējo padomju nozīme tika samazināta. Daudzas rajonu komitejas, pilsētu komitejas un apgabalu komiteju nodaļas bija kļuvušas par gādniecēm saimniecisko darbinieku lietās. Rezultātā daļa partijas darbinieku, pašiem nemanot, bija sākuši pārvērsties no politiskiem vadītājiem par resoru tipa cilvēkiem, bet daži partijas orgāni no kaujinieciskām, pašdarbīgāim politiskām organizācijām — par savdabīgām administratīvām rīcības iestādēm. Šādas partijas organizācijas ne vienmēr spēja pretoties lokālu interešu izraisītai rīcībai, kam šaurs resora raksturs. Iegrimušas ikdienas lietu kārtošanā, viņas aizmirsa lielos, perspektīvos saimniecības attīstības jautājumus, pietiekami nenovērtēja organizatorisko un politisko darbu masās. Centrālā Komiteja atklāja arī tādus faktus, kas rādīja, ka partijas darbinieki zaudējuši patstāvību un kļuvuši atkarīgi no saimnieciskajiem orgāniem.

Pēc CK iniciatīvas sākās šo nepareizo, neboļševistisko darba metožu pārvarēšana. Kaitīgā aizbildniecības un administrēšanas prakse tika soli pa solim iznīdēta. Rajonu, pilsētu un apgabalu komitejas paaugstināja savas prasības pret padomju un •saimniecisko orgānu darbiniekiem. Tika nodibināta stingra partijas kontrole pār to darbību. Uzlabojoties darba metodēm, palielinājās partijas organizāciju kā politisko vadītāju nozīme. Partijas organizācijas guva iespēju koncentrēt uzmanību uz galvenajiem saimniecības un kultūras attīstības jautājumiem. Tās pastiprināja darbu masu mobilizēšanā svarīgāko komunisma celtniecības jautājumu atrisināšanai.

CK lēmumos, partijas konferencēs un partijas komiteju plēnumos tika nopietni kritizētas partijas organizācijas, kas aizrāvās ar partijas darba ārišķīgo pusi, aizmirsa tā saturu un ie-darbīgumu. Šādās organizācijās partijas pasākumus veica bez nopietnas sagatavošanās. Pieņēma deklaratīvus un nekonkrētus lēmumus, to izpildīšanu neorganizēja un nekontrolēja.

Enerģiski cīnoties par šo trūkumu novēršanu, cēlās partijas biedru aktivitāte un iniciatīva, partijas organizāciju kaujas spējas. Partijas organizāciju organizējošā un virzošā loma valsts, saimnieciskajā un kultūras celtniecībā un masu politiskajā audzināšanā stipri pieauga.

Tomēr šajā laikā būtiskie trūkumi partijas darbā netika pārvarēti līdz galam. Partijas iekšējā demokrātijā dažos gadījumos tika ierobežota. Partijas darbā bija saglabājušies administrēšanas elementi, netika ievērots kolektīvisms vadīšanā. Partijas politiskā darba līmenis atpalika no pieaugošajām masu prasībām. Tas viss negatīvi ietekmēja partijas organizāciju darbu, mazināja komunistu aktivitāti.

Pēckara laikā partijas darbībā svarīgu vietu ieņēma audzināšanas, ideoloģiskais darbs. V. I. Ļeņins mācīja, ka komunisms ir masu apzinīgas vēsturiskās jaunrades rezultāts. Nemitīga masu apzinīgās, radošās aktivitātes pieaugšana ir sabiedrības progresīvās attīstības likumsakarība, obligāts nosacījums pārejai no sociālisma uz komunismu. Sociālistiskās celtniecības gaitā partijas audzināšanas darba ietekmē notikušas radikālas pārmaiņas padomju cilvēku apziņā. Augsts idejiskums, bezgalīga ticība komunismam, attieksme pret darbu kā goda un varonības lielu, gādība par sociālistiskā īpašuma vairošanu, padomju patriotisms un sabiedrisko interešu kā augstāko interešu izprašana — tādas ir padomju sabiedrības cilvēku garīgās sejas raksturīgās iezīmes. Taču dažu padomju cilvēku apziņā vēl saglabājušās kapitālisma paliekas: privātīpašnieciskās psiholoģijas un buržuāziskās morāles atliekas, zemošanās Rietumu reakcionārās kultūras priekšā, nacionālisma izpausme un citas.

Sociālisma celtniecības pabeigšana un pakāpeniska pāreja uz komunismu likumsakarīgi izvirzījusi partijas ideoloģisko darbību kā pamatformu cīņai pret vecās, ekspluatatoriskās iekārtas atliekām un tradīcijām. Iestājies tāds vēstures posms, kad kapitālisms jāpadzen no tā pēdējā patvēruma — no ideoloģisko attiecību sfēras. Tikai tad, kad būs pilnīgi likvidētas to tradīciju un tikumu paliekas, ko gadsimtiem ilgi kultivējušas privāt-īpašnieciskās attiecības, varēs teikt, ka iesista «pēdējā nagla mūsu aprokamās kapitālistiskās sabiedrības zārkā» (V. I. Ļ e-ņ i n s, Raksti, 27. sēj., 369. lpp.). Līdz ar katru uz priekšu sperto soli komunistiskās audzināšanas jautājumus izvirza pati dzīve kā sevišķi svarīgus, un tie iegūst arvien lielāku nozīmi.

Pēc kara bija arī daži citi apstākļi, kas diktēja nepieciešamību pastiprināt audzināšanas, ideoloģisko darbu. Kara laikā desmitiem miljonu cilvēku dzīvoja teritorijā, ko uz laiku bija okupējis ienaidnieks. Miljoniem cilvēku hitlerieši bija aizdzinuši uz Vāciju. Daudzi padomju karavīri atradās gūstā. Visus šos cilvēkus hitlerieši mēģināja visādiem līdzekļiem ideoloģiski ietekmēt. Kad padomju karaspēks devās antifašistiskajā atbrīvošanas karagājienā uz Rietumiem, daļa bruņoto spēku nonāca kapitālistisko valstu teritorijā, un reakcija ar dažādiem paņēmieniem mēģināja ietekmēt padomju karavīrus. Ukrainas un Baltkrievijas rietumu apgabalos un Baltijā hitleriešu atstātās buržuāziskās nacionālistiskās grupas veica pretpadomju darbu iedzīvotāju vidū. Pa visiem šiem un citiem kanāliem plūda kaitīga ideoloģiska ietekme uz padomju cilvēkiem. Taču masas ar nicināšanu noraidīja reakcionāros buržuāziskos uzskatus, kurus tām mēģināja uzspiest. Tomēr daļa pilsoņu bija ideoloģiski nestabili un pret kapitālistisko iekārtu izturējās nekritiski.

Nav jāaizmirst arī tas, ka daudzās partijas organizācijās, ideoloģisko darbu novērtēja nepietiekami, propaganda un aģitācija bija atstāta novārtā. Daļa partijas vadošo kadru ilgu laiku nepapildināja savas zināšanas marksismā-ļeņinismā. Visa tā dēļ ideoloģiskais darbs visumā atpalika no uzdevumiem, ko risināja partija, no komunisma celtniecības vēriena.

Ņemot vērā komunisma celtniecības vispārējās prasības un konkrētos pēckara laika apstākļus, partija uzsāka plašu uzbrukumu ideoloģijas frontē.

Audzināšanas darba sekmes bija atkarīgas vispirms no komunistu idejiskā līmeņa. Lielā Tēvijas kara gados partijas sastāvs bija ievērojami mainījies. Pirmajos gados pēc kara turpinājās partijas rindu strauja augšana. 1946. gadā partijā sastāvēja apmēram 6 miljoni cilvēku. No viņiem vairāk nekā puse bija iestājušies partijā kara gados. Ievērojama daļa komunistu nebija paspējuši iegūt nepieciešamo teorētisko sagatavojumu. Bija radusies zināma neatbilstība starp partijas skaitlisko pieaugumu un komunistu politiskās izglītības līmeni. Lai šo neatbilstību pārvarētu, CK nolēma neforsēt partijas rindu augšanu, bet gan lielu uzmanību pievērst komunistu partijas izglītībai.

Partijas organizācijas sāka rūpīgāk atlasīt tos, kas vēlējās iestāties partijā, pastiprināja komunistu politisko audzināšanu. Tika no jauna izveidota plaša partijas izglītības sistēma: polit-mācības skolas, pulciņi partijas vēstures, politiskās ekonomijas un filozofijas studēšanai, rajonu partijas skolas, marksisma-ļeņi-nisma universitātes. Daudzi komunisti teoriju studēja patstāvīgi. Laikā no 1946. līdz 1952. gadam papildināja savas zināšanas lielākā daļa partijas un padomju kadru.

Komunistu idejiskā līmeņa celšanās deva iespēju paplašināt' audzināšanas darbu masās. Partijas organizācijas centās politiski audzināt visus iedzīvotāju slāņus. Speciālus pasākumus veica repatriēto audzināšanā.

Uzlabojot masu politisko audzināšanu, partijas CK uzlaboja arī aģitācijas darbu. Tika pārbaudīts aģitācijas darba stāvoklis vairākās partijas organizācijās un atklāti nopietni trūkumi. Aģitācijas vispārējais vēriens un tās idejiskais līmenis neatbilda uzdevumiem, kādi bija jāveic tautai un partijai. Masu aģitācijai bieži nebija kaujinieciska rakstura, un to maz izmantoja, lai celtu darbaļaužu politisko apzinību, lai mobilizētu masas tautas saimniecības attīstības tempu paātrināšanai. Daudzas partijas organizācijas samazināja politiskās aģitācijas nozīmi, reducēja to uz pārrunām par tehniskiem ražošanas tematiem. Izpildot CK lēmumu, vietējās partijas organizācijas ievērojami uzlaboja aģitāciju masās.

Galveno triecienu ideoloģiskajā frontē partija vērsa pret buržuāzisko uzskatu un ieskatu atliekām, pret Rietumu reakcionārās buržuāziskās kultūras nekritisku novērtēšanu, pret atkāpšanos no marksisma-ļeņinisma zinātnē, literatūrā un mākslā.

Ļoti svarīgs partijas ideoloģiskā darba uzdevums bija atmaskot un pilnīgi pārvarēt ikkatru zemošanās izpausmi buržuāzisko Rietumu reakcionārās kultūras priekšā, kāda bija vērojama daļā padomju inteliģences. Partijas organizācijas centās panākt, lai katrs PSRS pilsonis būtu apzinīgs padomju patriots, aktīvs cīnītājs par komunismu. Atklājot pasaulvēsturisko nozīmi, kāda ir PSRS panākumiem sociālisma celtniecībā, un sociālisma pārākumu pār kapitālismu, partija stiprināja padomju cilvēkos svētās mīlestības jūtas pret sociālistisko Tēviju, patriotiskā sociālistiskā lepnuma jūtas, audzināja viņos ticību saviem spēkiem un spējām uzcelt komunismu. Partija sevišķi gādāja parjaunās paaudzes audzināšanu, par to, lai tā izaugtu idejiski norūdīta, garīgi moža un dzīvespriecīga, pilna radošas enerģijas un gatava pašaizliedzīgi cīnīties par komunismu.

Padomju patriotisma propagandai bija izcila nozīme Padomju Savienības darbaļaužu garīgajā attīstībā. Padomju cilvēku — komunisma cēlāju idejiskais līmenis cēlās. Vēl vairāk nostiprinājās viņu ticība saviem spēkiem, lielāka kļuva aktivitāte. Reizē ar to padomju patriotisma propagandā tika pieļautas dažas kļūdas. Nereti presē visu dzīvi kapitālistiskajā pasaulē iztēloja kā vienu vienīgu demorafizāciju. Progresīvo spēku darbību novērtēja nepietiekami, sasniegumus ārzemju zinātnes un tehnikas attīstībā ignorēja. Tas traucēju ātri izmantot lielus ārzemju zinātnes un tehnikas atklājumus, ierobežoja padomju un ārzemju zinātnieku un tehnisko speciālistu radošos sakarus, apgrūtināja sakaru nostiprināšanu ar kapitālistisko zemju demokrātiskajiem, progresīvajiein slāņiem.

Lai pareizi noteiktu tuvākos ideoloģiskā darba uzdevumus, Centrālā Komiteja pieņēma vairākus svarīgus lēmumus: 1946. gadā —- «Par žurnāliem «Zvezda» un «Ļeņingrad»», «Par dramatisko teātru repertuāru un pasākumiem tā uzlabošanai», «Par kinofilmu «Lielā dzīve»», 1948. gadā — «Par V. Mūra dēli operu «Lielā draudzība»».

Partijas CK lēmumos un partijas preses rakstos tika atzīmēti padomju kultūras sasniegumi un reizē ar to atklāti nopietni trūkumi literatūras un mākslas attīstībā. Daži rakstnieki un mākslinieki bija sākuši sludināt daiļrades bezidejiskumu un apolitiskumu. Atklājās tādi fakti kā dzīves nepatiesa attēlošana un atkāpšanās no reālistiskās tradīcijas. Dažu žurnālu slejās bija tikuši iespiesti mākslinieciski mazvērtīgi, ideoloģiski kaitīgi darbi, kas dažreiz pauda pesimismu un vilšanos, neticību nākotnei. Teātru repertuāros bija uzņemtas zemas kvalitātes, nemākslinieciskas, banālas ārzemju buržuāzisko dramaturgu lugas. Mūzikā atklājās formālistiskas svārstības. Tas viss liecināja pārzināmām briesmām, ka dažu mākslas darbinieku daiļrade var atrauties no tautas vitālajām interesēm, no Komunistiskās partijas politikas.

Centrālā Komiteja realizēja nopietnus pasākumus, lai likvidētu šos trūkumus, kategoriski nosodīja ikkatru mēģinājumu atraut mākslu no politikas.

«Padomju literatūras — šās pasaulē visprogresīvākās literatūras spēks,» teikts VK(b)P CK lēmumā, «ir tas, ka tā ir literatūra, kurai nav un nevar būt citu interešu kā vienīgi tautas intereses, vienīgi valsts intereses. Padomju literatūras uzdevums ir palīdzēt valstij pareizi audzināt jaunatni, atsaukties uz tās prasībām, audzināt jauno paaudzi možu, tādu, kas tic savai lietai, nebīstas šķēršļu, ir gatava pārvarēt ikkatru šķērsli» («P S K P rezolūcijās...», III d., 453.— 454. Ipp.).

CK lēmumos par literatūras un mākslas jautājumiem tālāk attīstīti ļeņiniskie padomju kultūras pamatprincipi: kalpošana tautai, mākslas augstās sabiedriskās lomas atzīšana, tās sakars ar sava laika politiskajiem uzdevumiem, ar tautas dzīvi, mākslas reālisms. Partijas CK visā pilnībā atklāja ļeņiniskā parte-jiskuma principa nozīmi daiļradē, marksistiski ļeņiniskā pasaules uzskata lomu sociālistiskās īstenības patiesā attēlošanā. CK lēmumos izstrādāta programa cīņai par tādu darbu radīšanu, kuri apvieno augstu idejiskumu ar mākslinieciskās formas pilnību, tajos dziļi kritizētas aplamās, fonmālisliskās tendences.

Centrālās Komitejas lēmumus par literatūras un mākslas jautājumiem apsprieda visās radošajās organizācijās. Daudzas apgabalu komitejas un pilsētu komitejas noturēja speciālas apspriedes ar literatūras un mākslas darbiniekiem. Literatūras un mākslas jautājumu apspriešanā piedalījās simtiem tūkstošu cilvēku. Tautā radās tāds noskaņojums, ka pret mākslas darbiniekiem izvirzāmas augstas prasības un ka nedrīkst samierināties ar ideoloģiskām svārstībām.

Reizē ar to dažos CK lēmumos bija atsevišķi netaisnīgi un nepamatoti asi vairāku talantīgu padomju mākslas darbinieku jaunrades vērtējumi, kuros izpaudās personības kulta periodam raksturīgās negatīvās iezīmes. Presē un radošajās organizācijās, realizējot šos partijas lēmumus, dažreiz piejāva kļūdas un izkropļojumus: mākslas problēmas dažreiz izlēma administratīvi, neapspriežot tās radoši; vērtējot literatūras, mūzikas un kinomākslas darbus, vairākos gadījumos nepamatoti kritizēja vienus un cildināja citus darbus.

Plaši uzbrūkot ideoloģiskajā frontē, partija atklāja nopietnus-trūkumus ari zinātnes attīstībā. Daudzi teorētiski darbi bija atrauti no dzīves, no reālās to miljonu cilvēku pieredzes, kuri ceļ komunismu. Tas veicināja dogmatismu un burta kalpību. Parādījās objektīvistiskā garā sarakstīti darbi, kas nozīmēja piekāpšanos buržuāziskajai ideoloģijai. Nemarksistiskas koncep-' cijas bija iespiedušās ari dabas zinātnēs.

Pēc CK iniciatīvas tika noorganizētas diskusijas par filozofijas (1947. gadā), bioloģijas (1948. gadā), fizioloģijas (1950. gadā), valodniecības (1950. gadā) un politiskās ekonomijas (1951. gadā) jautājumiem.

Filozofiskajā diskusijā atklāja un kritizēja nopietnus trūkumus marksistiski ļeņiniskās filozofijas izstrādāšanā: partejisku ma principa aizmiršanu, mēģinājumus nolīdzināt pretrunas starp imarksismu-ļeņinismu un tam svešiem filozofiskiem virzieniem, atrautību no mūsdienu kaujinieciskām problēmām, sho-lastikas izpaudumus. Diskusija nosprauda ceļus filozofijas zinātnes frontes pārkārtošanai.

Ekonomiskās diskusijas gaitā apsprieda mūsdienu kapitālisma ekonomiskās attīstības īpatnības, sabiedrības sociālistiskās pārkārtošanas galvenās likumsakarības, ceļus pakāpeniskai pārejai no sociālisma uz komunismu. Tika nosodīti visādi subjektīvi voluntāristiski uzskati. To piekritēji noliedza ekonomisko likumu objektīvo raksturu un uzskatīja, ka sociālisma apstākļos ekonomiskie likumi varot tikt radīti, pārveidoti vai atcelti pē.c cilvēku gribas. Šāds viedoklis izraisīja patvaļu saimniecības vadīšanā, avantūrismu politikā. Diskusija atklāja, kādas nopietnas sekas ir tam, ka ekonomikas zinātne ilgstoši bijusi atrauta no reālajiem sociālistiskās sabiedrības attīstības procesiem.

Pēc partijas iniciatīvas noorganizētās diskusijas dažādās zinātnes nozarēs sekmēja dažu ideoloģisko izkropļojumu pārvarēšanu, nostiprināja partejiskuma principu zinātnē, veicināja zinātnisko pētījumu līmeņa celšanos. Tomēr J. V. Staļina personības kulta ietekmē šīm diskusijām bija arī negatīvas sekas. Atsevišķos gadījumos uzskatu cīņa sašaurinājās, bija zinātnisko spēku sašķelšanās fakti. Sabiedriskajās zinātnēs palika nepārvarēti dogmatisma un burta kalpības izpaudumi, teorijas atrautība no prakses.

Partijas CK lēmumiem un pasākumiem ideoloģiskajos jautājumos bija izcila nozīme partijas un tautas idejiskajā dzīvē, padomju kultūras attīstībā, lai gan personības kulta ietekmē lajos bija atsevišķi negatīvi momenti. Sie lēmumi ievērojami stimulēja radošās domas attīstību zinātnē. Padomju literatūras un mākslas attīstības jautājumus sāka uzlūkot par visas valsts, visas tautas lietu. Ideoloģisko jautājumu apspriešanas gaitā vēl ciešāk tuvinājās zinātnes un mākslas darbinieki un darbaļaužu masas, pieauga tautas interese par kultūras un zinātnes jautājumiem, pastiprinājās tautas ietekme uz daiļrades procesu. Ideoloģiskā uzbrukuma gaitā tika doti iznīcinoši triecieni bezidejiskumam, objektīvismam, kosmopolitismam un citām buržuāziskās ideoloģijas izpausmēm. Padomju kultūras idejiskais līmenis ievērojami cēlās, un tas deva iespēju pacelt padomju tautas apzinību un kultūras līmeni jaunā pakāpē.

1952. gada oktobrī nolika partijas XIX kongress. Tas pārstāvēja 6 013 259 partijas biedrus un 868 886 kandidātus. Kongress rezumēja padomju tautas cīņas un uzvaru rezultātus, kas gūti 12 gados.

Vēsturiskā uzvara Lielajā Tēvijas karā, PSRS tautas saimniecības ātrā atjaunošana un tās tālākās attīstības straujie tempi, padomju tautas materiālās labklājības un kultūras līmeņa celšanās, padomju sabiedriskās un valsts Iekārtas tālāka nostip-' rināšanās, visu miera un demokrātijās nometnes spēku sak)aušanās ap Padomju Savienību — tādi bija galvenie rezultāti, kas apstiprināja Komunistiskās partijas politikas pareizību. Kongress atzina partijas CK politisko līniju un praktisko darbu par pareizu.

XIX kongress noteica partijai jaunus uzdevumus saimnieciskajā un kultūras celtniecībā. Tas apstiprināja direktīvas par PSRS attīstības piecgadu plānu 1951.—1955. gadam. Jaunajā piecgadu plānā bija paredzēts tālāk attīstīt visas tautas saimniecības nozares, balstoties uz smagās rūpniecības straujāku attīstīšanu un uz tautas materiālās labklājības un kultūras līmeņa pieaugšanu. Plānā bija noteikti strauji tempi metalurģiskās, ogļu un naftas rūpniecības, elektrifikācijas un mašīnbūvniecības attīstībai kā varena tehnikas progresa pamatam visās tautas saimniecības nozarēs. Bija paredzēts piecgadē palielināt rūpniecisko ražošanu visumā par 70 procentiem, ražošanas līdzekļu ražošanu — par 80 procentian un patēriņa priekšmetu ražošanu — par 65 procentiem. Mašīnbūvniecības un metalapstrādā-šanas produkcijas ražošanu piecgadē bija paredzēts palielināt apmēram divkārt, elektrostaciju jaudu — aptuveni divkārt, bet hidroelektrostaciju jaudu — trīskārt.

Lauksaimniecībā tika sprausts uzdevums celt visu lauksaimniecības kultūru ražību, palielināt sabiedrības īpašumā esošo lopu skaitu, vienlaikus ievērojami ceļot to produktivitāti, palielināt zemkopības un lopkopības kopprodukciju un preču produkciju. Tomēr šie plāna uzdevumi netika pastiprināti ar nepieciešamiem ekonomiskiem un organizatoriskiem pasākumiem, un lauksaimnieciskā ražošana ilgu laiku mīņājās uz vietas.

Direktīvas paredzēja palielināt darba ražīgumu rūpniecībā apmēram par 50 procentiem, celtniecībā — par 55 procentiem. Nacionālajam ienākumam bija jāpalielinās par 60 procentiem. Balstoties uz to, bija paredzēts ievērojami celt darbaļaužu dzīves materiālo un kultūras līmeni.

XIX kongress pieņēma lēmumu par partijas nosaukuma grozīšanu. Tas nolēma Vissavienības Komunistisko (boļševiku) partiju — VK(b)P turpmāk saukt par Padomju Savienības Komunistisko partiju — PSKP. Mūsu partijas divkāršais nosaukums («komunistiskā», «boļšcvistiskā») bija vēsturiski izveidojies cīņā pret meņševikiem, un tā nolūks bija norobežoties no meņševisma. Tā kā meņševiku partija PSR Savienībā sen jau nogājusi no skatuves, tad partijas divkāršais nosaukums zaudējis nozīmi, vēl jo vairāk tāpēc, ka jēdziens «komunistiskā» visprecīzāk izteic partijas pamatuzdevuma saturu — komunistiskās sabiedrības uzcelšanu.

XIX kongress apsprieda Ņ. S. Hruščova referātu par grozījumiem partijas statūtos un izdarīja statūtos grozījumus. Jaunajos statūtos vispārināta partijas celtniecības milzīgā pieredze, ko partija uzkrājusi pēc XVIII kongresa. Tajos īsi definēta PSKP kā vienādu uzskatu cilvēku — komunistu brīvprātīga cīņas savienība, kas organizēta no strādnieku šķiras, darba zemniekiem un darba inteliģences.

Statūtos ierakstīti Padomju Savienības Komunistiskās partijas galvenie uzdevumi, ko bija nospraudis PSKP XIX kongress:

«... uzcelt komunistisko sabiedrību, pakāpeniski pārejot no sociālisma uz komunismu, nemitīgi celt sabiedrības materiālo un kultūras līmeni, audzināt sabiedrības locekļus internacionālisma un brālīgu sakaru nodibināšanas garā ar visu zemju darbaļaudīm, visiem līdzekļiem stiprināt Padomju Dzimtenes aktīvo aizsardzību pret tās ienaidnieku agresīvo rīcību» («P S K P rezolūcijās...», III d., 536. lpp.).

Statūtos vispilnīgāk un viskonkrētāk izteikti partijas galvenie uzdevumi, partijas organizāciju un visu komunistu pienākumi tagadējā komunisma celtniecības posmā.

Jaunajos apstākļos sevišķu nozīmi bija ieguvis jautājums par komunistu vadošo lomu padomju sabiedrībā. Tas atspogu-, ļots statūtos, kur teikts, ka komunists ir aktīvs cīnītājs par partijas lēmumu izpildi, kā arī noteikumos par partijas biedra

pienākumiem un tiesībām, kas definēti pilnīgāk un konkrētāk. Statūtos uzsvērts komunista pienākums «visiem līdzekļiem sargāt partijas vienību kā galveno partijas spēka un varenības noteikumu».

Prasībām, kādas PŠKP statūti izvirza komunistiem, ir milzīga politiska un audzinoša nozīme. Tās vēl augstāk paceļ katra partijas biedra lomu, kāda tam ir kā aktīvam, apzinīgam un pašaizliedzīgam cīnītājam par komunismu. Tās atspoguļo partijas biedru pieaugušo aktivitāti, kuras pamatā ir partijas iekšējās demokrātijās plaša attīstība.

Pilnīgā saskaņā ar demokrātiskā centrālisma principiem kongress izdarīja vairākus grozījumus centrālo partijas orgānu struktūrā. Atzīts par lietderīgu turpmāk nesasaukt Vissavienības partijas konferences, jo partijas politikas un taktikas pamatjautājumi savlaicīgi jāizskata partijas kongresos. CK Politbirojs pārveidots par CK Prezidiju, ko organizē darba vadīšanai Centrālās Komitejas plēnumu starplaikā. Šāds pārveidojums saskanēja ar tām funkcijām, ko faktiski pildīja Politbirojs. Kā bija parādījusi prakse, CK organizatorisko darbu, kam ir izpildu raksturs, lietderīgi koncentrēt vienā orgānā — CK Sekretariātā, un sakarā ar to zuda nepieciešamība pēc CK Orgbiroja. Lai palielinātu partijas kontroles orgānu nozīmi cīņā pret partijas un valsts disciplīnas pārkāpumiem, ko izdara komunisti, Partijas kontroles komisija reorganizēta par PSKP CK Partijas kontroles komiteju.

Kongresa noslēguma sēdē runu teica J. V. Staļins. Viņš uz- • svēra, cik svarīgs ir Padomju Savienības Komunistiskās partijas un visu pasaules zemju komunistisko partiju savstarpējais atbalsts sava augstākā mērķa sasniegšanā. J. V. Staļins parādīja, cik milzīga nozīme atbrīvošanās kustībā ir cīņai par demokrātiskajām brīvībām un nacionālo suverenitāti. Monopolistiskā buržuāzija — galvenā atbrīvošanās kustības ienaidniece — kļuvusi vēl reakcionārāka. Tā samīdījusi cilvēku un nāciju līdztiesības principu, izmetusi pār bortu nacionālās neatkarības karogu un buržuāziski demokrātisko brīvību karogu. Sos karogus var un tos vajag pacelt komunistiskajām un demokrātiskajām partijām, tām jānes tie uz priekšu, ja tās grib būt savu zemju patriotes, ja tās grib kļūt par savu nāciju vadošo spēku.

Kongresā kā viesi piedalījās 44 brālīgo komunistisko un strādnieku partiju delegāti. Kongress saņēma apsveikumus no vairāku kapitālistisko zemju komunistiskām un strādnieku partijām, kuru pārstāvji nebija varējuši ierasties PSR Savienībā sakarā ar vajāšanām, ko pret viņiem vērsa valdības.

Kongresa lēmumu iedvesmotas, partijas organizācijas uzsāka aktīvu darbu par piektās piecgades plāna izpildi, par tautas saimniecības un kultūras tālāku attīstību.

Drīz pēc kongresa, 1953. gada 5. martā, nomira Josifs Visa-rionovičs Staļins. Sociālisma ienaidnieki cerēja, ka partijas

rindās, tās vadībā sāksies apjukums, radīsies svārstības iekšējās un ārējās politikas realizēšanā. Tomēr viņu cerības nepiepildījās. Komunistiskā partija vēl ciešāk sakļāvās ap savu CK, vēl augstāk pacēla visu uzvarošo marksisma-ļeņinisma karogu. Ļeņi-niskā Centrālā Komiteja sekmīgi veda partiju un visu tautu uz priekšu, uz komunismu.

4, PSKP loma sociālistisko zemju sadraudzības nostiprināšanā.

Pasaules sociālisma sistēmas izveidošanās

Sociālisma izaugšana pāri vienas zemes ietvariem izvirzīja Padomju Savienības Komunistiskajai partijai un sociālistisko zemju komunistiskajām partijām jaunu svarīgu uzdevumu — radīt jauna tipa starptautiskas attiecības, sociālistisko zemju sadraudzību. Līdz šim laikam tāds uzdevums nebija izvirzīts, un neviens vēsturē 4o netika risinājis. Agrāk PSRS savā ārējā politikā pamatojās uz to, ka tai bija darīšana tikai ar kapitālistiskajām zemēm. Tagad bija nepieciešams veidot savstarpējās valstu attiecības arī ar sociālistiskām zemēm.

Vispārējie sociālistiskās ārējās politikas principi — pilnīga valstu līdztiesība, neiejaukšanās citai citas iekšējās lietās, teritoriālās integritātes savstarpēja cienīšana un miera aizstāvēšana, — kas noteic saturu attiecībām ar kapitālistiskajām zemēm, kļuva arī par pamatu Padomju Savienības attiecībām ar citām sociālistiskajām valstīm. Tomēr ierobežoties tikai ar šādām attiecībām starp sociālistiskām valstīm nedrīkstēja, vēl jo vairāk tāpēc, ka jaunajām tautas demokrātijās republikām bija vajadzīgs politisks atbalsts, ekonomiska palīdzība, sociālistiskās celtniecības pieredzes apmaiņa.

Starp PSRS un Eiropas un Āzijas tautas demokrātijās zemēm izveidojās jauna tipa starptautiskās attiecības. Padomju valsts ārpolitiskās darbības saturs paplašinājās un kļuva bagātāks. No proletariāta diktatūras internacionālā rakstura izauga principiāli jauna sociālistiskās valsts funkcija, kāda līdz šim vēl nebija pastāvējusi, — palīdzēt citām zemēm sociālisma celtniecībā un nokārtot starptautiskās sociālistiskās attiecības.

Jaunu, sociālistisku attiecību nodibināšanai starp tautām, kas gāzušas kapitālismu, bija objektīvi ekonomiski, politiski un ideoloģiski pamati. Visās sociālistiskajās zemēs pie varas ir tauta, ko vada strādnieku šķira ar savu priekšpulku — komunistisko partiju priekšgalā. Ražošanas līdzekļu sabiedriskais īpašums noteic šo zemju ekonomisko interešu kopību. Tas nosaka katras zemes ieinteresētību visas sociālistiskās nometnes un tās atsevišķo locekļu saimniecības kāpināšanā. Visām zemēm, kas gāzušas kapitālismu, ir kopējs sociāli ekonomiskās attīstības virziens uz sociālismu un komunismu, kopējas tautu revolucionāro iekarojumu un nacionālās neatkarības aizstāvēšanas intereses. Tās pamatojas uz vienu ideoloģiju — marksismu-ļeņi-nismu. Uz šā pamata tad arī izveidojušās kvalitatīvi jaunas, sociālistiskas attiecības starp tautām, kas nokratījušas kapitālisma jūgu. Šo attiecību atšķirīgās īpatnības ir brālīga sadarbība, savstarpēja palīdzība, patiess savstarpējs atbalsts cīņā par komunismu uz proletāriskā internacionālisma pamata.

Padomju Savienības Komunistiskā partija aktīvi piedalījās sociālistisko zemju sadraudzības radīšanā un nostiprināšanā. Kā pirmās sociālismu uzcēlušās zemes vadošais spēks tā dalījās un dalās ar brālīgajām partijām savā pieredzē, kā uz vienlīdzības pamatiem celt jaunu dzīvi.

Lai atrastu savām zemēm vislietderīgākās sociālisma celtniecības formas un metodes, brālīgās komunistiskās un strādnieku partijas uzmanīgi studēja PSKP uzkrāto sociālistiskās celtniecības pieredzi, visus tās darbības aspektus pēc tās nākšanas pie varas. «Darbs, kas mums jāveic,» teica Mao Cze-duns, «ir grūts, un mūsu pieredze nepietiekama. Tāpēc mums jāmācās no Padomju Savienības labākās pieredzes.» Savā runā PSKP XIX kongresā

K. Gotvalds sacīja: «...mēs nākam pie jums mācīties, kā celt sociālismu.»

Sociālistisko zemju komunistiskās un strādnieku partijas, kā arī valsts orgāni sūtīja uz Padomju Savienību partijas un valsts darbiniekus, arodbiedrību un saimnieciskos darbiniekus, inženierus un tehniķus, zinātniekus, strādniekus un zemniekus padomju pieredzes studēšanai. PSKP CK, Padomju valdība, partijas un padomju vietējās organizācijas visiem līdzekļiem sekmēja sociālistiskās celtniecības pieredzes studēšanu PSR Savienībā. Tās labprāt uzņēma šīs delegācijas un atvēra tām visas durvis. Draudzīgo zemju delegāti apmeklēja pilsētas un ciemus, fabrikas un rūpnīcas, kolhozus, MTS un padomju saimniecības, zinātniskās un mācību iestādes, partijas orgānus un valsts iestādes. Brālīgās partijas, studējot padomju pieredzi, salīdzināja to ar savu pieredzi un citu sociālistisko zemju pieredzi, radoši izmantoja to savā zemē, izraudzījās tādas sociālisma celtniecības formas un metodes, kas visvairāk atbilda katras zemes konkrētajiem vēsturiskajiem apstākļiem.

PSKP un tautas demokrātijās zemju brālīgo komunistisko un strādnieku partiju lielas kopīgas teorētiskas un praktiskas darbības rezultātā tika izstrādāts vienīgais pareizais zinātniskais uzskats par nozīmi, kāda ir PSRS sociālistiskās celtniecības pieredzei, kas pauž sabiedrības sociālistiskās pārveidošanas vispārējās likumsakarības.

Padomju tautas noietais ceļš ir galvenais sociālistiskās attīstības ceļš visu zemju darbaļaudīm. Sociālistiskās revolūcijas un sociālisma celtniecības pamatiezīmēm un likumsakarībām PSR Savienībā nav vis vietēja, nav nacionāli īpatnēja, bet gan starptautiska nozīme.

Padomju Savienības Komunistiskā partija nodibināja ciešu, sirsnīgu politisku sadarbību starp PSRS un citām sociālistiskajām zemēm. Tika noslēgti divpusēji draudzības un savstarpējas palīdzības līgumi, kas nostiprināja tautas demokrātijās zemju nacionālo neatkarību. PSRS un tautas demokrātijās zemes sadarbojās cīņā par mieru. PSRS sniedza draudzīgu palīdzību sociālistiskajām zemēm jauna valsts aparāta radīšanā. Pēc to valdību lūguma PSRS aizsūtīja uz šīm zemēm padomdevējus dažādos jautājumos.

Pamatojoties uz pilnīgu līdztiesību, savstarpēju izdevīgumu un biedrisku savstarpēju palīdzību, ar kopīgām PSKP un brālīgo komunistisko partiju pūlēm tika radīta jauna tipa ekonomiska sadarbība starp PSRS un tautas demokrātijās zemēm un izstrādātas šās sadarbības formas. Pie tām sociālistisko zemju savstarpējās attiecības līdz ar to' attīstību un nostiprināšanos aptvēra arvien jaunas un jaunas ekonomiskās dzīves sfēras.

Sākumā ekonomiskās sadarbības pamatforma bija ārējā tirdzniecība. Tās pamatā bija nevis konkurence un nesaudzīga vājo apspiešana, kā tas ir kapitālisma apstākļos, bet gan pilnīga vienlīdzība un savstarpējs izdevīgums bez kādiem savtīgiem nolūkiem. Preču apgrozījums pieauga ar katru gadu. Veidojās pasaules sociālistiskais tirgus.

Pēc tam ekonomiskā sadarbība kļuva daudzpusīgāka. Lielu nozīmi ieguva palīdzība ar. kredītu. Pēckara gados (līdz 1952. ga dam ieskaitot) PSRS piešķīra tautas demokrātijās zemēm ilgtermiņa kredītus par apmēram 15 miljardiem rubļu kopsummā. Kredīta noteikumi bija maksimāli labvēlīgi.

Ar katru gadu palielinājās savstarpējā ražošanas tehniskā palīdzība. Padomju Savienība palīdzēja tautas demokrātijās zemēm projektēt, celt un apgūt jaunus rūpniecības uzņēmumus. Sāka izveidoties zinātniskā un tehniskā sadarbība. PSRS palīdzēja sociālistiskajām zemēm celt daudzus uzņēmumus un nodeva tām lielu skaitu rūpniecības un kultūras objektu celtniecības projektu, jaunu mašīnu un iekārtas rasējumu komplektu, tehnoloģisko aprakstu un aprēķinu. Nopietna palīdzība tika sniegta kadru sagatavošanā un tehnikas apgūšanā. Padomju augstākajās mācību iestādēs mācījās tūkstošiem speciālistu no tautas demokrātijās zemēm. Daudzi strādnieki no vairākām brālīgajām zemēm apguva jaunāko tehniku padomju rūpnīcās. Savukārt Padomju Savienība saņēma ražošanas tehnisko palīdzību no tautas demokrātijās zemēm.

Ekonomiskajai sadarbībai attīstoties, arvien akūtāka kļuva vajadzība pēc speciāla saimniecisko attiecību koordinācijas orgānā. 1949. gada sākumā PSRS un Eiropas tautas demokrātijās zemes nodibināja Ekonomiskās savstarpējās palīdzības padomi. Tās uzdevumi bija organizēt saimnieciskās pieredzes apmaiņu, sniegt savstarpēju palīdzību ar izejvielām, pārtiku, mašīnām utt.

Augstākā ekonomiskās sadarbības un savstarpējās palīdzības forma bija saimniecisko plānu saskaņošana. Pirmajos gados tai bija epizodisks raksturs. Pieietajā piecgadē tika veikti pirmie pasākumi tautas saimniecības plānu koordinēšanā. Sāka nokārtoties specializācija starp valstīm un sociālistisko zemju ražošanas kooperēšana. Tas viss nodrošināja vislabvēlīgākos apstākļus ražošanas spēku attīstībai, vislabākās iespējas ražošanas un izejvielu resursu izmantošanai, paātrināja sociālistiskās celtniecības tempus un nostiprināja tautas demokrātijās zemju ekonomisko patstāvību.

Attīstoties sociālistisko zemju savstarpējām attiecībām, nostiprinoties tautas demokrātijās zemēs sociālistiskajam ražošanas veidam, radās sociālistiskā pasaules saimniecības sistēma, kuras sastāvdaļa ir pasaules sociālistiskais tirgus. Pasaules sociālisma sistēma ir neatkarīgu un suverēnu valstu nacionālo sociālistisko saimniecību kopums, un tā attīstās saskaņā ar sociālismam piemītošajām ekonomiskajām likumsakarībām. Tā ietver sociālistisko zemju starptautisko darba dalīšanu, kas pakāpeniski izveidojas, tai raksturīga ir ražošanas specializācija un kooperēšana. Tās svarīga atšķirīga iezīme ir biedriska sadarbība un savstarpēja palīdzība. Tas viss nodrošina strauju un plānveidīgu katras zemes ekonomikas un visas sociālistiskās pasaules saimniecības sistēmas attīstību.

Sociālistisko zemju sadraudzības nodibināšanā un attīstībā bija zināmas grūtības, tika izdarītas atsevišķas kļūdas. Lielas bažas Centrālajai Komitejai izraisīja attiecības ar Dienvidslāvijas Komunistisko partiju, PSRS un Dienvidslāvijas valstu attiecības. PSKP un tautas demokrātijās zemju komunistiskās partijas nokārtoja savstarpējās attiecības marksisma-ļeņinisma garā, turpretim DKP vadība vairākos principiālos jautājumos ieņēma marksistiski ļeņiniskajiem uzskatiem pretēju pozīciju. Soli pa solim tā atkāpās no proletāriskā internacionālisma principiem un noslīdēja nacionālisma pozicijās. 1948. gadā komunistisko un strādnieku partiju Informācijas birojs, kura loceklis bija arī Dienvidslāvijas Komunistiskā partija, apsprieda šo jautājumu un pieņēma rezolūciju «Par stāvokli Dienvidslāvijas Komunistiskajā partijā». Visos savos pamatatzinumos šī rezolūcija ir pareiza. Tajā marksistiski ļeņiniski, principiāli kritizētas DKP vadītāju kļūdas. So lēmumu atzina par pareizu visas marksistiski ļeņiniskās partijas. DKP vadība atteicās piedalīties Informācijas biroja darbā un noraidīja visas kritiskās piezīmes, nevēlēdamās pat izskatīt tās pēc būtības. Domstarpības kļuva asas.

Cīņā par šo domstarpību pārvarēšanu J. V. Staļins izdarīja nopietnu kļūdu. Viņš nevis principiāli un biedriski kritizēja DKP vadības nepareizos uzskatus un rīcību, parādot, ka šie uzskati un rīcība neatbilst marksisma-ļeņinisma pamatiem, bet pārtrauca normālas valstu diplomātiskās attiecības starp PSRS un Dienvidslāviju. Tika pārtraukti jebkuri sakari starp Padomju Savienības Komunistisko partiju un DKP. Berijas un viņa rokaspuišu naidīgās darbības ietekmē pret DKP vadītājiem tika izvirzītas dažas nepamatotas apsūdzības. Vēlāk Padomju Savienības Komunistiskā partija pēc savas iniciatīvas daudz darīja, lai atjaunotu normālas attiecības starp PSRS un Dienvidslāviju.

Draudzības un savstarpējās palīdzības politika, ko realizēja PSKP, guva pilnīgu uzvaru. Atsevišķām kļūdām, kādas tika izdarītas savstarpējās attiecībās ar brālīgajām valstīm, bija mazāk svarīgs, nejaušs raksturs. So savstarpējo attiecību būtība bija patiesi sociālistiska, un tā pilnīgi atbilda proletāriskā internacionālisma principiem. PSKP veltīja visas pūles, lai nostiprinātu draudzību ar tautas Ķīnu un citāim tautas demokrātijās zemēm, un šī politika guva pilnīgu uzvaru. PSKP un citu pie varas esošo komunistisko partiju kopīgas rīcības rezultātā tika radīta sociālistisko zemju brāīīga sadraudzība, un nekādas ienaidnieku pūles nav spējušas un nespēj satricināt to solidaritāti un vienību. Sī vienība ir sociālistiskās nometnes spēka avots.

Jauna tipa starptautisko attiecību un pasaules sociālisma sistēmas radīšana bija liels vēsturisks tautu iekarojums. Bez biedriskas sadarbības un savstarpējas palīdzības nebūtu bijuši iespējami lielie panākumi, ko sociālistiskās zemes guvušas savā ekonomiskajā un kultūras attīstībā.

Draudzības un savstarpējas palīdzības attiecības, kas izveidojušās starp sociālistiskajām zemēm, veiksmīgi apvieno katras zemes intereses ar visas sociālistiskās nometnes interesēm. Problēma par attiecībām starp sociālistiskajām zemēm, kaut gan tā ir sarežģīta un jauna, tika sekmīgi atrisināta katras sociālistiskās zemes un visas sociālistiskās nometnes interesēs.

ISI SECINĀJUMI

Lielā Tēvijas kara pabeigšana ar uzvaru pār fašistiskajiem agresoriem deva partijai un padomju lautai iespēju no jauna stāties pie mierīga, radoša darba, pie sociālisma celtniecības pabeigšanas un pakāpeniskas pārejas uz komunismu.

Svarīgākais partijas un padomju tautas uzdevums pēc kara beigām bija visīsākā laikā atjaunot tautas saimniecību un nodrošināt tās tālāku nemitīgu attīstību. Partija aktivizēja mūsu zemes darbaļaudis šā uzdevuma veikšanai, noorganizēja republiku un apgabalu savstarpējo palīdzību. Tā panāca, ka atbrīvotajos rajonos straujos tempos tika veikti atjaunošanas darbi un reizē tālāk attīstījās rūpniecība zemes austrumos, saimniecība tika apgādāta ar jaunu tehniku un rūpnīcu un fabriku rentabilitāte cēlās.

Pēckara apstākļos partija panāca partijas vadības līmeņa

celšanos un partijas politiskā un ideoloģiskā darba ievērojamu uzlabošanos. Partijas iekšējās demokrātijās ierobežojumi^ kas pastāvēja kara apstākļos, tika sekmīgi pārvarēti, kaut arī netika likvidēti līdz galam; zināmā mērā attīstījās kritika un paškritika. Pareizi savienojot partijas politisko un saimniecisko darbu, pieauga partijas organizāciju kā politisko vadītāju nozīme. Ideoloģiskā uzbrukuma gaitā partija deva _ iznīcinošus triecienus bezidejiskumam, kosmopolitismam, objektīvismam un citām buržuāziskās ideoloģijas izpausmēm.

Uzvara pār fašistiskajiem agresoriem bija nostiprinājusi Padomju Savienības stāvokli, pastiprinājusi tās starptautisko ietekmi u.n autoritāti. Radikāli bija mainījies spēku samērs pasaules arēnā par labu sociālismam, par ļaunu kapitālismam.

Partija sekmīgi izmantoja pēckara pārmaiņas pasaules arēnā, lai radītu labvēlīgus starptautiskos apstākļus komunisma celtniecībai.

Līdz ar tautas demokrātijās zemju rašanos sociālisma attīstībā iesākās jauns posms. Izveidojās pasaules sociālisma sistēma. PSRS vairs nebija vienīgā sociālistiskā zeme un vairs neatradās kapitālistisko valstu ielenkumā. Tā kļuva par sociālistiskās pasaules vadošo zemi. Padomju Savienības Komunistiskajai partijai radās jauns darbības lauks — palīdzības sniegšana brālīgajām tautas demokrātijās zemju partijām sociālistiskajā celtniecībā, sadraudzības un savstarpējās palīdzības nostiprināšana ar tām. Sī savstarpējā palīdzība ir izdevīga Padomju Savienībai, katrai sociālistiskajai zemei atsevišķi un visai sociālistiskajai nometnei.

Partija izmantoja Padomju Savienības milzīgo autoritāti miera saglabāšanai un nostiprināšanai, cīņai pret amerikāņu un angļu kara kurinātājiem. Konsekventi realizējot ļeņinisko mierīgas līdzās pastāvēšanas politiku attiecībā uz zemēm ar dažādām sabiedriskām sistēmām, partija sāka PSRS ekonomisko sacensību ar kapitālistiskajām zemēm, pārliecināta, ka komunisms šajā sacensībā gūs izšķirošu pasaulvēsturisku uzvaru.

36 - 1126

XVII NODAĻA PARTIJAS CIŅA PAR VARENU TAUTAS SAIMNIECĪBAS AUGŠUPEJU, PAR SOCIĀLISMA CELTNIECĪBAS PABEIGŠANU (1953. —1958. g.)

I. Starptautiskais stāvoklis no 1953. līdz 1958. gadam. Partijas un Padomju valsts cīņa par starptautiskā saspīlējuma

mazināšanu

1953.— 1958. g. iezīmējās ar lieliem notikumiem Padomju Savienības dzīvē, partijas darbībā, tās cīņā par komunistiskās sabiedrības uzcelšanu PSR Savienībā un par miera saglabāšanu.

Starptautiskā situācija šajā laikā bija kļuvusi ļoti saspīlēta. Komunisma celtniecības panākumi PSR Savienībā un sociālisma celtniecības panākumi tautas demokrātijās valstīs, sociālistisko valstu vienības nostiprināšanās un viņu starptautiskās ietekmes pieaugšana apstākļos, kad kapitālisma pozīcijas kļuva aizvien vājākas, visas tā pretrunas aizvien vairāk saasinājās un koloniālās sistēmas sabrukšana paātrinājās, — tas viss palielināja valdošo imperiālistisko aprindu bailes par savu kundzību, viņu naidu pret demokrātijās un sociālisma spēkiem. Galveno imperiālistisko lielvalstu, vispirmām kārtām ASV politika kļuva vēl agresīvāka, it īpaši pēc tam, kad bija nodibināts Ziemeļ-atlantijas militārais bloks un amerikāņu imperiālisti bija izraisījuši kārni Korejā.

Ar Padomju Savienības, Ķīnas Tautas Republikas un visas sociālistisko valstu nometnes konsekventi miermīlīgo politiku mieru izdevās saglabāt, tomēr to nevarēja uzskatīt par stabilu. Cilvēcei draudēja trešais pasaules karš.

Lai glābtu pasauli no iznicinoša kodolieroču kara, PSR Savienībai bija jāliek lietā visi pūliņi, vajadzēja vēl vairāk aktivizēt savu miera politiku un paplašināt sakarus un kontaktus ar mieru mīlošiem spēkiem aiz robežām. Padomju valsts, būdama uzticīga ļeņiniskajam mierīgas līdzās pastāvēšanas principam, PSKP vadībā uzsāka plašu enerģisku un mērķtiecīgu ciņu par starptautiskā saspīlējuma mazināšanu. Pamatodamās uz savu nemitīgi pieaugošo varenību,,uz visu sociālistisko valstu un starptautiskās strādnieku šķiras brālīgo atbalstu, PSRS veica vairākus svarīgus pasākumus miera nostiprināšanai.

Lai mazinātu starptautisko saspīlējumu, vispirms vajadzēja darīt galu asins izliešanai Korejā un Indoķīnā.

Padomju Savienība aktīvi atbalstīja Ķīnas Tautas Republikas un Korejas Tautas Demokrātiskās Republikas pūliņus izbeigt karu Korejā. Divus gadus amerikāņu agresori centās izjaukt pamiera sarunas. 1953. gadā pamieru beidzot izdevās noslēgt. Korejas karš, kas slēpa sevī lielu starptautisku sarežģījumu draudus, beidzās pie tām pašām robežām, no kurām bija sākusies amerikāņu agresija. Amerikāņu imperiālisma aneksionis-tiskie plāni šajā rajonā bija cietuši neveiksmi. Viens kara perēklis bija apslāpēts.

1954. gadā ar Padomju Savienības un Ķīnas Tautas Republikas aktīvu atbalstu Vjetnamas Demokrātiskajai Republikai un Kambodžas un Laosas demokrātiskajiem spēkiem, par spīti amerikāņu imperiālistu sīvajai pretestībai, izdevās vienoties ar Franciju par karadarbības izbeigšanu Indoķīnā. Sī mieru mīlošo spēku uzvara atbilda tiklab Vjetnamas, Laosas un Kambodžas, kā arī franču tautas interesēm. Bija apslāpēts otrs kara perēklis.

Padomju Savienība daudz darīja, lai mazinātu saspīlējumu arī Eiropā. 1955. gadā pēc Padomju Savienības iniciatīvas beidzot noregulēja Austrijas jautājumu, pamatā liekot pastāvīgu Austrijas neitralitāti. Pēc padomju puses iniciatīvas tika nodibinātas diplomātiskas .attiecības starp PSRS un Vācijas Federatīvo Republiku.

PSKP CK un Padomju valdība parādīja iniciatīvu, lai likvidētu konfliktu starp PSRS um Dienvidslāviju. 1955. gadā tika. panākta uzlabošanās abu šo valstu attiecībās.

Partija uzskatīja, ka stingru un ilgstošu mieru var nodrošināt, izveidojot kolektīvās drošības sistēmu. Kolektīvās drošības sistēma dibinās uz to, ka visu valstu pūliņi vienā vai otrā zemeslodes rajonā tiek apvienoti, lai nosargātu mieru. Sī sistēma ir pilnīgi pretēja imperiālistiskajai militāro bloku sistēmai, kas sašķeļ valstis savstarpēji pretējos- noslēgtos naidīgos grupējumos.

1954. gadā Padomju valdība iesniedza Eiropas valstīm, kā arī Amerikas Savienotajām Valstīm projektu noslēgt «Visas Eiropas līgumu par kolektīvo drošību Eiropā». So PSRS iniciatīvu aktīvi atbalstīja plašas tautas masas. Taču Rietumu valstis atteicās pieņemt Padomju Savienības priekšlikumus. Tām bija iecerēti pavisam citi mērķi. 1954. gada oktobrī tās parakstīja vienošanās aktus, kas paredz Rietumvācijas remilitarizāciju un tās iesaistīšanu Zicmeļatlantijas militārajā blokā.

PSRS, tāpat kā citas sociālistiskās valstis, nevarēja atstāt neievērotus šos faktus, kas stipri apdraudēja vispārējo mieru. Jaunajā situācijā, kas bija izveidojusies Eiropā, Padomju vaK dība kopā ar tautas demokrātijās valstu valdībām izstrādāja jaunus pasākumus miera un drošības saglabāšanai. 1955. gada maijā Varšavā tika parakstīts līgums par draudzību, sadarbību un savstarpēju palīdzību starp PSRS un Eiropas tautas demokrātijās valstīm. Varšavas līguma dalībnieces apņēmās ar visiem līdzekļiem, pat ar bruņotu spēku nekavējoties sniegt palīdzību tām valstīm, kas parakstījušas līgumu, ja tās kļūtu par bruņota uzbrukuma upuri. Ķīnas Tautas Republikas valdība paziņoja, ka tā pilnīgi solidarizējas ar pieņemtajiem lēmumiem un tos atbalsta.

Varšavas līgums ir kļuvis par svarīgu stabilizējošu faktoru Eiropā. Tas ir mieru mīlošo zemju aizsardzības pasākums un kalpo Eiropas tautu drošībai un miera uzturēšanai visā pasaulē. Atšķirībā no imperiālistisko lielvalstu līgumiem par militāriem blokiem Varšavas līgumam var jebkurā laikā pievienoties citas valstis neatkarīgi no to sabiedriskās iekārtas. Gadījumā, ja Eiropā izveidotos kolektīvās drošības sistēma, Varšavas līgums zaudē savu spēku.

Pa to laiku Rietumvācijā tika atjaunots militārisms. Bonnas valdības bruņoto spēku priekšgalā nostājās bijušie hitleriešu ģenerāļi. Aizvien plašāk izvērsās revanša propaganda. Tas viss radīja grūti pārvaramus šķēršļus Vācijas jautājuma atrisināšanai. Taču Padomju Savienība joprojām pūlējās visiem spēkiem, lai šo jautājumu jo drīzāk noregulētu. PSRS cīnījās par miera līguma noslēgšanu ar Vāciju un visa ārvalstu karaspēka izvešanu no tās teritorijas. Padomju Savienība atbalstīja vācu tautas cenšanos pēc abu valsts daļu nacionālas atkalapvienošanās uz miermīlīgiem un demokrātiskiem pamatiem. Apstākļos, kad Vācijas teritorijā ir divas patstāvīgas vācu valstis ar pilnīgi dažādu sabiedrisku iekārtu, šī atkalapvienošana nav realizējama, mehāniski pievienojot vienu Vācijas daļu otrai. To var panākt tikai pati vācu tauta, ievadot sarunas starp Vācijas Demokrātisko Republiku un Vācijas Federatīvo Republiku. Padomju valdība atbalstīja VDR valdības priekšlikumu par abu Vācijas valstu konfederācijas nodibināšanu, jo tas būtu pirmais solis ceļā uz Vācijas nacionālās vienības atjaunošanu.

ASV, Anglijas un Francijas valdība, kā arī VFR valdība, atjaunojot militārismu Rietumvācijā un noraidot priekšlikumus par sarunām starp abu Vācijas daļu vāciešiem, padara neiespējamu Vācijas jautājuma atrisināšanu. Viņas labāk grib ieildzi-nāt Vācijas sašķeltību.

Cīņā par mieru un starptautiskā saspīlējuma mazināšanu PSĶP un Padomju valdība neatslābstošu uzmanību veltīja atbruņošanās jautājumam. Viņas vēl plašāk izvērsa cīņu par bruņojumu un bruņoto spēku samazināšanu, atomieroču un ūdeņraža ieroču un to izmēģinājumu aizliegšanu, par stingras starptautiskas kontroles nodibināšanu pār visu šo pasākumu izpildi. Cenzdamās atvieglot ceļu uz starptautisku vienošanos par atbruņošanos, Padomju valdība piekrita vairākiem Rietumu valstu priekšlikumiem, kaut gan pati labāk būtu gribējusi atbruņošanās jautājumā pieņemt radikālākus lēmumus. Tā, piemēram, agrāk PSRS ierosināja samazināt lielvalstu bruņotos spēkus par vienu trešdaļu, bet 1955. gadā tā pieņēma Rietumu valstu priekšlikumu, lai ASV, PSRS un Ķīna tos samazinātu līdz 1—1,5 miljoniem, Anglija un Francija — līdz 650 tūkstošiem.

Bet, tiklīdz Padomju valdība pieņēma vienu vai otru Rietumu valstu priekšlikumu, tās vai nu sāka kāpties atpakaļ un atteicās no saviem pašu priekšlikumiem, vai arī sarežģīja tos ar daudzām atrunām. Tādējādi Rietumu valstis klaji parādīja savu tieksmi izjaukt atbruņošanos. Slēpdamās aiz frāzēm par atbruņošanos, tās krāpa tautas un turpināja drudžainu bruņošanos.

Bija acīm redzams, ka ASV, Anglija un Francija nedomā pieņemt radikālu atbruņošanās problēmas atrisinājumu, kādu vēlējās Padomju Savienība. Padomju valdība, cenzdamās nepalaist garām nevienu izdevību atsākt strupceļā nonākušās sarunas par atbruņošanos, iesniedza vairākus priekšlikumus, kā šo jautājumu atrisināt pa daļām. Taču arī šos Padomju Savienības soļus uz patiesu atbruņošanos Rietumu valstis sabotēja.

Tautas aizvien vairāk pārliecinājās, ka vienīgi Padomju Savienība un citas sociālistiskās nometnes valstis patiesi cīnās par atbruņošanos, ka tikai tās cenšas atbrīvot visu zemju darbaļaudis no bruņošanās sloga, no kodolieroču kara draudiem.

Liels padomju miermīlīgās ārpolitikas sasniegums bija PSRS sakaru paplašināšana ar Āzijas un Āfrikas tautām, kas aizstāv savu neatkarību cīņā pret imperiālismu. Pastiprināt sakarus ar šīm tautām ievērojami palīdzēja PSRS vadošo darbinieku braucieni uz Austrumu zemēm, kā arī šo zemju politisko vadītāju daudzās vizītes Padomju Savienībā. Paplašinājās kontakti arī ar Latīņamerikas tautām.

No 1953. līdz 1958. gadam imperiālisma koloniālās sistēmas krize ārkārtīgi saasinājās. Nacionālās atbrīvošanās kustībā sākās strauji uzplūdi. Āzijā un Āfrikā, zemēs, kas bija atbrīvojušās no koloniālā jūga, radās daudzas jaunas neatkarīgas nacionālas valstis. Pēc Sīrijas, Libānas, Indijas, Birmas un Indonēzijas, kas valstisko neatkarību bija izcīnījušas pēckara gados, atbrīvošanos panāca Ēģipte un Iraka, kas agrāk bija atkarīgas no angļu imperiālisma, bijušās kolonijas, kā, piemēram, Sudāna un Gana, un vairākas citas zemes. Tautām, kas izcīnījušas neatkarību, tā jāsargā un ne tikai no vecajiem kolonizatoriem — Anglijas un Francijas vien. Aizvien biežāk tās ir spiestas aizstāvēties pret ASV koloniālismu, jo ASV patlaban ir imperiālisma koloniālās sistēmas galvenais balsts, koloniālo spaidu un rasu diskriminācijas galvenās praktizētājas.

Austrumu zemju tautām to cīņā pret kolonizatoriem spēcīgu atbalstu sniedz PSRS. Aizvien ciešākas kļūst draudzības un sadarbības saites starp PSRS un Āzijas un Āfrikas valstīm, kas stāv miera pozicijās. Padomju Savienība ar savu neatlaidīgo cīņu pret imperiālismu un pret agresiju sniedza milzīgu palīdzību apspiestajām un atkarīgajām tautām to politiskajā atbrīvošanā, kā arī vēlāk, kad tās aizstāvēja izcīnīto valsts neatkarību pret daudzajiem kolonizatoru uzbrukumiem.

Valstīm, kas izcīnījušas politisku neatkarību, Padomju Savienība sniedz visu iespējamo palīdzību arī to cīņā par ekonomiskas patstāvības sasniegšanu. PSRS palīdzības pamatā ir pilnīga tiesību vienlīdzība, neiejaukšanās šo valstu iekšējās lietās un atteikšanās no jebkādiem politiskiem vai militāriem noteikumiem. Sās palīdzības raksturs ir pilnīgi pretējs verdziskajiem principiem, uz kuriem dibinās ASV un citu kolonizatoru tā saucamā palīdzība. Ar Padomju Savienības palīdzību ekonomiski vāji attīstīto zemju pozīcijas pret imperiālistiem-apspiedējiem nostiprinājās, un kolonizatoru iespējas uzspiest šīm zemēm verdziskus noteikumus tika ierobežotas. Tas viss piešķīra aizvien lielāku starptautisku nozīmi Āzijas un Āfrikas tautām, kas stāv miera pozicijās.

Attīstījās un nostiprinājās arī PSRS attiecības ar neitrālām Eiropas valstīm, kas neietilpst militāros blokos.

Komunistiskā partija un Padomju valsts vairākkārt parādīja iniciatīvu, lai uzlabotu attiecības ar ASV, Angliju, Franciju, Itāliju un citām kapitālistiskām valstīm. PSRS centās panākt, lai nostiprinātos savstarpējā starptautiskā uzticība, attīstītos ārējā tirdzniecība, tiktu likvidēta jebkāda diskriminācija, paplašinātos kontakti un sadarbība kultūras un zinātnes sfērā. Kā teica Ņ. S. Hruščovs, «...mūsu zeme gribētu būt labās attiecībās ar visām valstīm, kas ir pret karu un stāv mierīgas līdzās pastāvēšanas pozicijās, un mēs darām visu, lai šādas attiecības nodibinātu» («Pravda», 1957. g. 7. novembrī).

Komunistiskās partijas un Padomju valdības veiklie miera nostiprināšanas pasākumi labvēlīgi ietekmēja starptautisko situāciju. Tika panākts zināms saspīlējuma atslābums starptautiskajās attiecībās. 1955. gada vasarā radās iespēja sasaukt Zenēvā PSRS, ASV, Anglijas un Francijas valdību galvu apspriedi. Pēc domu apmaiņas četru lielvalstu valdību galvas deklarēja savu vēlēšanos izdarīt ieguldījumu starptautiskā saspīlējuma mazināšanā. Taču tikai Padomju valdība apstiprināja savus vārdus ar darbiem — praktiskiem pasākumiem, kuru mērķis bija nostiprināt mieru.

Pēc Zenēvas apspriedes Padomju valdība vēl vairāk aktivizēja cīņu par starptautiskā saspīlējuma mazināšanu un par valstu sadarbības paplašināšanu un no jauna pārliecinoši apliecināja savu labo gribu. Padomju valdība veica svarīgus pasākumus, lai radikāli uzlabotu attiecības ar ASV, kā arī ar Angliju un Franciju. Šos Padomju valdības pūliņus neatbalstīja Rietumu valstu reakcionārās valdošās aprindas. Tomēr Padomju valdība, pārvarot viņu radītos šķēršļus, panāca, ka starptautiskie tirdzniecības un kultūras sakari ievērojami paplašinājās. Tika atjaunotas diplomātiskās attiecības ar Japānu. Padomju

Savienības nelokāmo gribu samazināt bruņojumu spilgti apliecināja tas apstāklis, ka kopš 1955. gada PSRS Bruņotie Spēki tika samazināti par vairāk nekā diviem miljoniem cilvēku.

Padomju Savienības iniciatīva miera saglabāšanā ir ļoti svarīgs pasaules politikas faktors. Šī iniciatīva aizvien vairāk ietekmēja visu starptautisko attiecību attīstību. Miera spēki auga un saliedējās. Pastiprinājās agresīvo imperiālistisko aprindu izolācija. Nostiprinājās tautu cerība, ka ir iespējams panākt kara novēršanu. Tas nozīmēja, ka mieru mīlošie spēki guvuši lielu uzvaru. Padomju Savienības autoritāte un ietekme ārkārtīgi palielinājās.

Tomēr starptautiskā saspīlējuma turpmākās mazināšanas un miera nostiprināšanas reālā perspektīva neatbilda valdošo imperiālistisko aprindu interesēm. Miers samazina monopolu peļņu. Divu sabiedrisku sistēmu mierīga ekonomiska sacensība ir izdevīga sociālismam. Spēku samērs starptautiskajā arēnā nemitīgi mainās par ļaunu kapitālismam sakarā ar Padomju Savienības, Ķīnas un visu tautas demokrātijās valstu straujo ekonomisko attīstību un kultūras augšupeju un to vienības nostiprināšanos. Imperiālisma pozicijas vājina koloniālās sistēmas krize.

Imperiālistisko valstu valdošās aprindas aizvien ir darbojušās pretī starptautiskā saspīlējuma mazināšanai, bet Zenēvas apspriedes laikā tās tiecās maskēt savu kursu uz «aukstā kara» pastiprināšanu un agresijas gatavošanu. Drīz vien tās nometa miermīlības masku un atkal sāka atklāti realizēt politiku «no spēka pozicijas». Tās neatteicās no nodoma ar ieroču palīdzību restaurēt kapitālismu valstīs, kas bija nostājušās uz sociālisma celtniecības ceļa, atjaunot koloniālos spaidus tur, kur tautas bija nokratījušas kolonizatoru varu.

Cīnīdamās par starptautiskā saspīlējuma mazināšanu un miera nostiprināšanu, PSĶP nekad nav aizmirsusi, ka reakcionārie imperiālistiskie spēki nav nolikuši ieročus un ir spējīgi uz jebkādām avantūrām un ka tāpēc nepieciešama pastāvīga modrība.

1956. gada rudenī Anglija, Francija un Izraēla sāka bruņotu uzbrukumu pret Ēģipti, lai tai atkal uzspiestu koloniālo režīmu.

Gandrīz tai pašā laikā reakcionārās imperiālistu aprindas, galvenokārt Amerikas Savienoto Valstu imperiālisti, organizēja kontrrevolucionāru dumpi Ungārijā. Vienlaikus imperiālisti pastiprināja savu graujošo darbību arī pret citām sociālistiskajām valstīm. Imperiālisti drudžaini pūlējās sašķelt sociālistiskās zemes. Viņi nikni uzbruka Padomju Savienības politikai un visādi centās to nomelnot. Viņi nekautrējās ne no kādiem līdzekļiem, lai tikai sakompromitētu sociālisma idejas. Kara briesmas atkal pieauga. Tai pašā laikā paasinājās reakcionāro spēku cīņa pret komunistiskajām partijām kapitālistiskajās zemēs. Imperiālisti pie tam lika lielas cerības uz šo partiju iedragāšanu no' iekšienes, aktivizējot revizionistisko elementu darbību.

Kara briesmām pieaugot, Padomju Savienība atkal rīkojās kā miera aizstāvētāja, balstīdamās uz savu ekonomisko un militāro varenību, uz sociālistisko valstu atbalstu un visu mieru mīlošo tautu dedzīgām simpātijām. Padomju Savienība kategoriski pieprasīja izbeigt agresiju pret Ēģipti. Ievērojot šo prasību, kā arī atduroties pret ēģiptiešu tautas varonīgo pretošanos un pasaules demokrātisko sabiedrības aprindu lielo sašutumu, Anglijas, Francijas un Izraēlas valdība bija spiesta izbeigt agresiju un izvest savu karaspēku. no Ēģiptes. Miera spēki ar PSRS priekšgalā palīdzēja ēģiptiešu tautai nosargāt savu neatkarību.

Padomju Savienība, ievērojot Ungārijas valdības lūgumu un izpildot savu internacionālo pienākumu, sniedza brālīgajai ungāru tautai efektīvu palīdzību kontrrevolucionārā dumpja likvidēšanā. Līdz ar to Padomju Savienība novērsa kapitālisma un fašisma atjaunošanu Ungārijā un tās pārvēršanu par imperiālistiskās agresijas placdarmu Eiropas centrā.

PSRS izjauca agresoru plānus, un tie bija spiesti atkāpties. Tā bija liela vēsturiska uzvara. Tā liecināja, ka miera piekritēju un kara piekritēju spēku samērs ir stipri mainījies par labu miera piekritējiem, un pavēra jaunas perspektīvas agresijas novēršanai.

Pilnīgu neveiksmi cieta arī visi imperiālistisko aprindu viltīgie plāni par sociālistisko valstu sašķelšanu. Stingri ievērodama proletāriskā internacionālisma principus, Padomju valdība 1956. gada 30. oktobra deklarācijā izvirzīja programu tālākai draudzīgu sakaru nostiprināšanai ar visām tautas demokrātijās valstīm, pamatā iickot pilnīgu tiesību vienlīdzību, teritoriālās integritātes, valsts neatkarības un suverenitātes cienīšanu, neiejaukšanos iekšējās lietās, brālīgu sadarbību un savstarpēju palīdzību. Kopīgajā cīņā pret reakcijas uzbrukumu Padomju Savienības attiecības ar Ķīnu un ar visām pārējām tautas demokrātijās valstīm kļuva vēl ciešākas, sirsnīgākas un draudzīgākas. Sekmīgi attīstījās sociālistisko valstu brālīgā sadarbība un to savstarpējā palīdzība ekonomiskajā, politiskajā un kultūras' sfērā. Sociālistiskās nometnes vienība ir droša garantija ikvienas sociālistiskās zemes nacionālajai neatkarībai un suverenitātei.

Guvusi uzvaru cīņā pret imperiālistisko agresiju Ēģiptē un Ungārijā, PSRS joprojām cīnījās par mieru. Padomju Savienība enerģiski uzstājās pret jaunas agresijas draudiem Tuvajos un Vidējos Austrumos. Kad ASV organizēja sazvērestību pret Sī-rijas neatkarību, uzkūdot pret to Turciju un citas zemes,

Padomju Savienība palīdzēja Sīrijai izvairīties no draudošajām briesmām. 1958. gadā Padomju Savienība nepieļāva amerikāņu un angļu agresijas izplatīšanos Irākā un citās šā rajona zemēs, palīdzēja Libānas un Jordānijas tautām atbrīvoties no amerikāņu un angļu karaspēka, kas bija iebrucis to teritorijā. Tautas redz, ka Padomju Savienība ir pats drošākais viņu neatkarības balsts.

1958. gada otrajā pusē sakarā ar ASV agresīvo rīcību pret Ķīnas Tautas Republiku izveidojās bīstams stāvoklis Tālajos Austrumos — Taivanas salas un Taivanas jūras šauruma rajonā. Radās kara izcelšanās draudi. Ķīniešu tauta bija gatava dot agresoriem pienācīgu pretsitienu. Padomju Savienība, būdama uzticīga savam pienākumam, paziņoja, ka uzbrukums Ķīnas Tautas Republikai, tās lielajam draugam, sabiedrotajai un kaimiņvalstij, ir uzbrukums PSR Savienībai, ka Padomju Savienība ies Ķīnas Tautas Republikai palīgā, ja ASV sāks pret to agresiju. Tas palīdzēja atgūt sajēgu par tālu aizgājušajiem amerikāņu agresoriem. Ķīnas Tautas Republikas miermīlīgā politika nepieļāva tālāku situācijas sarežģīšanos Taivanas rajonā.

Imperiālistisko agresoru neveiksmes uzskatāmi liecina par sociālistiskās nometnes, kā , arī citu mieru mīlošo spēku varenības pieaugumu. Ir radusies un aizvien vairāk nostiprinās reāla iespēja novērst karu, neļaut imperiālistiskajiem agresoriem ieraut tautas jaunās kara avantūrās. Lai dižā cīņa par mieru būtu sekmīga, ir tomēr nepieciešams, ka visi spēki, kas cīnās pret karu, būtu modri un mobilizēti, ka tie darbotos vienotā frontē, nevājinātu cīņas sparu un nemazinātu savus pūliņus.

Cīņa par mieru, par starptautiskā saspīlējuma mazināšanu,, par draudzības nostiprināšanu starp tautām aizvien bijusi un paliek PSRS un visu sociālistisko valstu ārpolitikas pamats. Tāda satura ir visi priekšlikumi, ar kuriem Padomju valdība nāk klajā dažādos starptautiskos jautājumos.

1958. gada martā PSRS Augstākā Padome atkal nāca ar jaunu ierosinājumu atbruņošanās jautājumā. Tā pieņēma lēmumu, ka Padomju Savienība vienpusīgi pārtrauc atomieroču un ūdeņraža ieroču izmēģinājumus. Padomju Savienība uzaicināja citas valstis, kam ir šādi ieroči, ķerties pie analoģiskiem pasākumiem, pie tam brīdinādama, ka gadījumā, ja citas kodolieroču īpašnieces nepārtrauks to izmēģinājumus, Padomju Savienība būs spiesta tos atsākt. Miera nostiprināšanai un starptautiskā saspīlējuma mazināšanai domāts Padomju valdības izvirzītais Vācijas miera līguma projekts un ierosinājums piešķirt Rietum-berlīnei brīvpilsētas statusu, kā arī padomju priekšlikumi par pēkšņa uzbrukuma novēršanu. Padomju valdība visiem spēkiem centās un joprojām cenšas panākt, lai starptautiskos strīda jautājumus atrisinātu sarunu ceļā. Vislabākais līdzeklis starptautiskā saspīlējuma mazināšanai varētu būt valdību galvu apspriede, kuru Padomju valdība ari ierosina sasaukt.

Visus šos PSRS pasākumus, kam strāvo cauri humānisms un miermīlība, kvēli apsveica plašas sabiedrības aprindas visā pasaulē. Taču ASV, Anglijas un Francijas valdība atsakās nostāties uz starptautiskā saspīlējuma mazināšanas ceļa, uz kuru tās aicina visi mieru mīlošie spēki.

Viens no svarīgākajiem partijas un Padomju valdības ārpolitiskās darbības rezultātiem laikā no 1953. līdz 1958. gadam ir Padomju Savienības starptautisko sakaru attīstība. Paplašinoties kontaktiem ar citām zemēm, Padomju Savienību apmeklējuši daudzi cilvēki, kas pārstāv visus kapitālistisko zemju iedzīvotāju slāņus. Viņi paši savām acīm pārliecinājušies par Padomju Savienības miermīlību un labo gribu, paši savām acīm redzējuši Padomju zemes dižos vēsturiskos sasniegumus. Savukārt ne mazums padomju pilsoņu apmeklējuši aizrobežu zemes. Tas viss palīdzējis atspēkot imperiālistiskās reakcijas melu propagandu pret Padomju Savienību, pārliecinājis plašas aprindas ārzemēs, ka padomju tauta patiesi grib mieru, atmaskojis naidīgās propagandas melus par izdomāto «padomju agresiju». Cietuši neveiksmi imperiālistiskās reakcijas mēģinājumi uzspiest sabiedriskajai domai izkropļotus priekšstatus par stāvokli PSR Savienībā. Padomju Savienības Komunistiskā partija šajos gados ļoti daudz darījusi, lai izplatītu patiesību par PSRS — pirmo sociālisma zemi. Rezultātā visā pasaulē ievērojami pieaudzis to cilvēku skaits, kas izpratuši sociālistiskās iekārtas priekšrocības salīdzinājumā ar kapitālistisko iekārtu. Vairojies Padomju Savienības draugu skaits, izauguši sabiedriski spēki, kas atbalsta tās politiku. Izkliedēta melu leģenda par «dzelzs aizkaru», ar kuru PSRS gribot norobežoties no kapitālistiskās pasaules.

No 1953. līdz 1958. gadam Komunistiskā partija un Padomju valsts darbojās ar ārkārtīgi lielu aktivitāti cīņā par mieru, par agresijas novēršanu un PSRS starptautisko poziciju tālāko nostiprināšanu. Konsekventi realizēdama ļcņinisko ģenerālo līniju ārpolitikā, partija ņēma vērā visu jauno, kas radās starptautiskajā situācijā, un atrada aizvien jaunas metodes un līdzekļus, kā realizēt savu miermīlīgo politiku atbilstoši jaunajiem apstākļiem. So laika posmu raksturo milzīgs partijas radošās iniciatīvas vēriens ārpolitikā. Partijas gudrās darbības rezultātā PSRS starptautiskā autoritāte vēl vairāk pieaugusi, radies vēl vairāk iespēju dot pretsitienu agresijai. Agresīvo aprindu izolācija pastiprinājusies.

Konsekventi realizējot miera politiku, Komunistiskā partija un Padomju valdība tai pašā laikā tālāk nostiprināja PSRS aizsardzības spējas. PSRS pieaugošā varenība ir visdrošākā garantija pret kara draudiem; tas ir spēcīgs faktors, kas veicina mieru visā pasaulē.

2. Partijas darba pārkārtošana uz partijas dzīves ļeņinisko normu pamata. Personības kulta radīto kļūdu un trūkumu izlabošana. Pasākumi straujai lauksaimniecības kāpināšanai un tehnikas progresam rūpniecībā

Laikā ino 1953. līdz 1958. gadam padomju sabiedrība sasniedza tādu savas iekšējās attīstības posmu, kad komunistiskās celtniecības uzdevumi bija kļuvuši par tiešiem praktiskiem partijas un tautas uzdevumiem. Partijas vadībā tauta izdarīja svarīgus politiskus un saimnieciskus pasākumus, kas vēl vairāk nostiprināja padomju sabiedrisko un valsts iekārtu, ievērojami attīstīja rūpniecību, vispirmām kārtām smago rūpniecību, strauji kāpināja lauksaimniecību un cēla darbaļaužu labklājību. Sājos gados partija cīnījās pret personības kultu un likvidēja tā sekas visās padomju sabiedrības dzīves nozarēs. Likvidējot personības kulta sekas, partija pilnīgā saskaņā ar jaunajiem vēsturiskajiem uzdevumiem organizēja partijas, valsts un sabiedrisko organizāciju darba pārkārtošanu uz pārbaudīto ļeņinisko tradīciju pamata un nodrošināja savas vadošās lomas palielināšanos.

Partija enerģiski izskauda visu, kas traucēja padomju sabiedrības virzīšanos uz priekšu un nebija savienojams ar ļeņi-niskajām tradīcijām. Partija nevis vienkārši atjaunoja ļeņinis-kos principus, bet tos radoši izlietoja jaunajos vēsturiskajos apstākļos, izstrādāja jaunas vadīšanas formas, kas, pilnīgi atbilzdamas ļeņinisma garam, atspoguļoja jaunās situācijas prasības un ievēroja uzkrājušos bagātīgo pieredzi. Tādas ir padomju sabiedrības dzīves jaunā vēsturiskā posma pašas būtiskākās iezīmes un partijas darbības raksturīgās īpatnības šajos piecos gados.

Mobilizējot masas komunistiskās celtniecības uzdevumu veikšanai, partija droši atsedza lielos trūkumus partijas, valsts un saimnieciskajā darbībā, kritiski novērtēja stāvokli lauksaimniecībā un rūpniecībā un plaši attīstīja cīņu par šo trūkumu likvidēšanu, par tālāku strauju sociālistiskās ekonomikas attīstību.

Partijas dzīvē nenormālības vispirmām kārtām izpaudās tā, ka personības kulta rezultātā tika pārkāptas partijas dzīves ļcņi-niskās normas un boļševistiskās vadības principi. Centrālās Komitejas un CI< Politbiroja darbībā ilgu laiku netika nodrošināta kolektivitāte un trūka vajadzīgās kritikas un paškritikas.

Lielas kļūdas tika pieļautas arī tautas saimniecības, it īpaši lauksaimniecības vadīšanā, kur sociālisma principu neievērošanas dēļ bija izveidojies grūts stāvoklis. Lauksaimniecības produktu ražošana stipri atpalika no Padomju zemes pieaugošajām vajadzībām. Ražošanas vadīšanā netika pilnīgi ievēroti ļeņi-niskie saimniekošanas principi. Tautas saimniecības vadības un tās plānošanas pārmērīgā centralizācija, ekonomisko stimulu nepietiekama novērtēšana bija novedusi pie tā, ka ražošanas pieauguma reālās iespējas un ražošanas rezerves tika maz ņemtas vērā un masu radošā iniciatīva nevarēja pietiekami plaši attīstīties. Maz stimulēja uzņēmumu interesi par tehnikas attīstību. Tam bija tādas sekas, ka vairākas rūpniecības nozares atpalika no pasaules tehnikas līmeņa.

Bija gadījumi, kad tika rupji pārkāpta sociālistiskā likumība un padomju pilsoņu demokrātiskās tiesības.

Bija arī citas kļūdas un izkropļojumi sakarā ar marksisma-jeņinisma garam svešo J. V. Staļina personības kultu, kas bija plaši ieviesies teorijā un praksē. Partija nevarēja samierināties ar šīm negatīvajām parādībām, kas bija sevišķi neciešamas jaunajos apstākļos.

Personības kulta seku likvidēšana visās partijas un valsts darbības nozarēs kļuva par šā perioda svarīgāko politisko uzdevumu, par galveno priekšnoteikumu partijas vadošās lomas celšanai, padomju sabiedriskās un valsts iekārtas tālākai nostiprināšanai un partijas un valsts darba pārkārtošanai.

Partija, tās ļeņiniskā Centrālā Komiteja pēc Ņ. S. Hruščova iniciatīvas parādīja, cik kaitīgs ir J. V. Staļina personības kults un ar to saistītās kļūdas un trūkumi, un uzsāka pret tiem enerģisku cīņu.

Lai nostiprinātu padomju iekārtu, attīstītu sociālistisko demokrātiju un pārvarētu personības kulta kaitīgās sekas, svarīga nozīme bija politiskā avantūrista Berijas — partijas un tautas niknā ienaidnieka atmaskošanai. Būdams valsts drošības orgānu priekšgalā, Bcrija centās nostādīt šos orgānus pāri partijai un valdībai, izmantot tos pret partiju un tās vadību, pret PSRS valdību. Naidīgos nolūkos viņš fabricēja melīgas apsūdzības pret godīgiem darbiniekiem un rupji pārkāpa padomju likumus.

Partijas Centrālā Komiteja darīja galu Berijas un viņa rokaspuišu noziedzīgajai rīcībai. Atbrīvojusies no bīstamajiem šķiras ienaidnieka aģentiem, partija ievērojami saliedēja savas-rindas un vēl vairāk nostiprināja Padomju valsti.

Partijas CK plēnums, kas notika 1953. gada jūlijā, atzina par pareizu enerģisko rīcību, likvidējot Berijas un viņa piekritēju noziedzīgo darbību. Plēnums noteica pasākumus, kas pastiprināja partijas vadību visos valsts aparāta posmos, nodrošināja efektīvu kontroli pār visu orgānu un resoru, to skaitā arī valsts drošības orgānu darbu.

Centrālā Komiteja uzņēma stingru kursu uz to, lai atjaunotu un attīstītu V. I. Ļeņina izstrādātās un praksē pārbaudītās partijas dzīves normas, vispirmām kārtām kolektivitātes principu. Tikai visas partijas kolektīvā politiskā pieredze, ir teikts jūlija plēnuma lēmumā, CK kolektīvā gudrība, tai balstoties savā darbībā uz marksisma-ļeņinisma teoriju, uz vadošo kadru un partijas biedru masu iniciatīvu un aktivitāti, nodrošina pareizu partijas un valsts vadīšanu, partijas rindu nesatricināmu vienību un saliedētību, sekmīgu komunisma celšanu.

CK nodrošināja partijas iekšējās demokrātijās būtisku paplašināšanu, konsekventi realizējot demokrātiskā centrālisma principu. Partijas, valsts un sabiedrisko organizāciju darbā tika ieviestas vadīšanas ļeņiniskās metodes un stils, kas dibinās uz dziļu un konkrētu dzīves pazīšanu, uz ciešām saitēm ar masām, to pieredzes rūpīgu ievērošanu un izmantošanu, uz darbaļaužu radošās aktivitātes un iniciatīvas atbalstīšanu.

Ļoti svarīga nozīme bija partijas centrālo orgānu darba pārkārtošanai. Pēc ilga pārtraukuma tika atjaunots kolektivitātes princips CK darbībā. Regulāri, saskaņā ar partijas statūtiem, sāka sanākt CK plēnumi. Savu lomu palielināja PSKP CK. — partijas augstākais vadošais orgāns kongresu starplaikā, idejiski politiskās un organizatoriskās vadības centrs. Centrālā Komiteja atkal kļuva par pastāvīgi darbojošos kolektīvu orgānu.

Atbilstoši jaunajiem apstākļiem tika grozīta arī PSKP CK vadošo orgānu struktūra. Divu orgānu — Prezidija un Prezidija Biroja vietā tika nolemts atstāt vienu orgānu — PSKP Centrālās Komitejas Prezidiju, kā tas ir noteikts partijas statūtos. Tika atzīts par lietderīgu nodibināt Centrālās Komitejas pirmā sekretāra posteni. 1953. gada septembrī par PSKP CK pirmo sekretāru ievēlēja Ņ. S. Hruščovu.

Partijas vietējās organizācijās arī sāka konsekventi realizēt vadības kolektivitātes principu. Administrēšanas metodes partijas darbā sāka enerģiski izskaust. Partijas aktīva sastāvs paplašinājās, un tā loma pieauga. Partijas un saimnieciskās dzīves galvenos jautājumus sāka regulārāk un plašāk apspriest partijas aktīvā un komunistu sapulcēs. Lai tālāk attīstītu partijas iekšējo demokrātiju, CK likvidēja CK partorgu amatu uzņēmumos un citās organizācijās, kur tāds bija, likvidēja polit-daļas dzelzceļa transportā, upju un jūras flotē un zivju rūpniecībā. Vietējo partijas orgānu atbildība par šo uzņēmumu, iestāžu un organizāciju darbu pieauga. Tika samazināts partijas aparāts. CK sistemātiski sāka plaši iesaistīt ierindas komunistus partijas politikas izstrādāšanā, apspriežot komunisma celtniecības galvenās problēmas partijas organizācijās.

Partija visiem spēkiem centās atraisīt vietējo partijas un padomju orgānu pašdarbību un iniciatīvu, kā arī palielināja plašo darbaļaužu masu radošo aktivitāti. Partija centās panākt, lai darbaļaužu sabiedriskajām organizācijām — arodbiedrībām, komjaunatnes, kooperatīvajām, zinātniskajām, kultūras un citām organizācijām būtu vēl lielāka nozīme mūsu zemes politiskajā dzīvē.

Atsedzot un likvidējot rupjos sociālistisko likumu pārkāpumus, CK pārbaudīja tā saucamo «Ļeņingradas lietu» un konstatēja, ka to bija safabricējuši ienaidnieki un karjeristi, lai vājinātu partijas Ļeņingradas organizāciju un nomelnotu tās vadošos kadrus. Tika pārbaudītas visas apšaubāmās lietas, kas. safabricētas 1937., 1938. un citos gados. Godīgos partijas, padomju, saimnieciskos, militāros un citus darbiniekus, kuri bija izsludināti par tautas ienaidniekiem un notiesāti, reabilitēja. Šis akts vēlreiz uzskatāmi apliecināja partijas politisko drosmi, tās uzticību marksismam-ļeņinismam un tautas interesēm.

Novērsa ļeņiniskās nacionālās politikas izkropļojumus, kas bija pieļauti Lielā Tēvijas kara laikā. Balkāriem, kalmikiem, čečeņiem, ingušiem un karačajeviešiem atjaunoja nacionālo autonomiju un tādējādi radīja apstākļus viņu vispusīgai attīstībai PSRS tautu brāļu saimē. Tas palīdzēja nostiprināt padomju tautu draudzību un sociālistisko internacionālismu.

Partija un Padomju valdība veica enerģiskus pasākumus, lai sociālistiskās likumības normas, tiktu stingri ievērotas visās Padomju valsts dzīves un darbības nozarēs. Valsts drošības orgānus, tiesas un prokuratūras orgānus nostiprināja ar pārbaudītiem kadriem; atjaunoja partijas kontroli pār šo orgānu darbību. Partija darīja galu visādiem Konstitūcijā noteikto padomju pilsoņu tiesību pārkāpumiem. Tika darīts viss nepieciešamais, lai padomju pilsoņiem nodrošinātu mierīgu dzīvi un iespēju izmantot visus padomju sociālistiskās demokrātijās labumus.

Partijas dzīves ļeņinisko normu atjaunošana un attīstīšana, partijas un valsts darba pārkārtošana uz šā pamata ļāva partijai palielināt savu rindu kaujas spējas, paplašināt saites ar masām un celt savu vadošo lomu.

Lielu darbu partija veica, pārvarot personības kulta sekas un lielos trūkumus ekonomikā.

Galvenās pūles partija veltīja lauksaimniecības atpalicības likvidēšanai. Šās atpalicības rezultātā sociālistiskajā ekonomikā bija radusies disproporcija starp rūpniecību un lauksaimniecību, un tā varēja kļūt par nopietnu šķērsli mūsu zemes attīstībai, aizkavēt tautas saimniecības tālāko augšupeju, darbaļaužu labklājības celšanos un mūsu zemes virzīšanos uz komunismu.

1953. gada septembrī PSKP CK plēnums vispusīgi apsprieda stāvokli lauksaimniecībā un nosprauda pasākumus tās kāpināšanai. CK plēnums norādīja, ka visaktuālākais un vissvarīgākais tautas saimniecības uzdevums attiecīgajā laika posmā ir panākt visu lauksaimniecības nozaru strauju kāpinājumu, visiem spēkiem tālāk attīstot smago industriju. Plēnums bija pagrieziena punkts lauksaimniecības attīstībā. Lauksaimniecības jautājumus aplūkoja PSKP CK februāra-marta, jūnija (1954. gadā) un janvāra (1955. gadā) plēnumā. Referents lauksaimniecības jautājumos šais plēnumos bija Ņ. S. Hruščovs. Partijas CK noturēja vairākas zonālas apspriedes, kurās piedalījās vadošie republiku, novadu un apgabalu darbinieki un lauksaimniecības pirmrindnieki un kurās izstrādāja konkrētus pasākumus straujai lauksaimniecības kāpināšanai attiecīgajos rajonos.

CK plēnumu lēmumos kritiski novērtēts lauksaimniecības stāvoklis, atsegti kā objektīvie, tā subjektīvie lauksaimniecības atpalicības cēloņi. Objektīvie cēloņi bija saistīti ar to, ka agrāk nebija iespējams vienlaikus straujos tempos attīstīt gan smago industriju sociālistiskās ekonomikas pamatu pamatu, gan lauksaimniecību, gan vieglo rūpniecību. Bija jūtami arī lielie zaudējumi, ko lauksaimniecībai bija nodarījis karš.

Lauksaimniecības atpalicības subjektīvie cēloņi bija meklējami vadīšanas trūkumos. Daudzus gadus lauksaimniecības stāvoklis bija slikti pētīts. Patiesais stāvoklis dažās lauksaimnieciskās ražošanas nozarēs tika izskaistināts. Neapmierinoši izmantoja spēcīgo tehniku. Daudzi kolhozi, MTS un padomju saimniecības nebija nodrošinātas ar nepieciešamajiiem kvalificētu vadītāju un speciālistu kadriem. Pārmērīgā plānošanas centralizācija saistīja vietējo darbinieku iniciatīvu un apgrūtināja lauksaimnieciskās ražošanas attīstību. Ļoti lielu ļaunumu lauksaimniecībai nodarīja tas apstāklis, ka tika pārkāpts ļeņi-niskais princips par kolhozu un kolhoznieku materiālo ieinteresēšanu lauksaimnieciskās ražošanas paplašināšanā. Daudzu lauksaimniecības produktu sagādes un iepirkšanas cenas ne vienmēr atbilda darba patēriņam un tāpēc vāji stimulēja to ražošanu. Daudzos kolhozos izstrādes dienas samaksa bija zema. Tika izkropļots princips aprēķināt sagādes pēc hektāriem. Pirmrindas kolhoziem, kas strādāja labi, tika uzkrauta tā valsts saistību daļa, ko neizpildīja atpaliekošie kolhozi.

Centrālā Komiteja nosprauda un realizēja veselu pasākumu sistēmu lauksaimniecības straujai kāpināšanai.

Partija un valdība vispirms materiāli ieinteresēja kolhozus ūn kolhozniekus palielināt lauksaimniecības produkcijas ražošanu. Pie tam tās balstījās uz pazīstamo V. I. Ļeņina norādījumu, ka sociālistiskos uzdevumus var sekmīgi veikt «ne tieši uz entuziasma pamata, bet ar lielās revolūcijas radītā entuziasma palīdzību uz personīgo interešu, uz personīgās ieinteresētības ... pamata . ..» (R āksti, 33. sēj., 35. lpp.).

Svarīgāko lauksaimniecības produktu sagādes un iepirkšanas cenas ievērojami paaugstināja. Kolhoziem samazināja labības, dārzeņu, kartupeļu, eļļas augu sēklu obligātās piegādes, bet kolhozniekiem — lopkopības produktu piegādes. Darīja galu neciešamajai praksei, kad labi strādājošiem kolhoziem uzkrāva gandrīz visu valsts piegādes nastu. Noteica jaunas, progresīvas formas darba materiālajā stimulēšanā. Sāka plaši praktizēt kolhoznieku avansēšanu ik mēnesi un ik gada ceturksni, un tas veicināja darba ražīguma celšanos un disciplīnas nostiprināšanos. 1956. gadā šādu avansēšanu praktizēja jau divas trešdaļas mūsu zemes kolhozu.

Valdība ievērojami palielināja asignējumus neatliekamām lauksaimniecības vajadzībām. 1954. un 1955. gadā valsts ka-pilālieguldījumi lauksaimniecībā bija 34,4 miljardi rubļu — par 38 procentiem vairāk nekā visā ceturtajā piecgadē. Tika nostiprināta lauksaimniecības tehniskā bāze. 1954. un 1955. gadā kolhozi, MTS un padomju saimniecības saņēma 404 tūkstošus traktoru (pārrēķinot 15 ZS traktoros), 227 tūkstošus simago automobiļu, 83 tūkstošus labības kombainu un daudz citas tehnikas. Lauksaimnieciskajā ražošanā ieviesa jaunus, progresīvus zemes apstrādāšanas un sējumu kopšanas paņēmienus: kartupeļu stādīšanu un kukurūzas sēšanu kvadrātligzdās, sakņaugu sēšanu kvadrātos.

Viens no vissvarīgākajiem pasākumiem šajos gados bija kolhozu, MTS un padomju saimniecību nostiprināšana ar speciālistiem un vadošiem darbiniekiem. Sekojot partijas aicinājumam, 1954. un 1955. gadā vairāk nekā 20 tūkstošu komunistu tika nosūtīti no pilsētām uz laukiem un ieteikti kolhozu priekšsēdētāju amatam.

Centrālā Komiteja nodibināja kārtību lauksaimniecības speciālistu izmantošanā. No vairāk nekā 350 tūkstošiem speciālistu ar augstāko un vidējo izglītību, kas tolaik bija nodarbināti lauksaimniecības orgānos, tieši kolhozos strādāja tikai 18,5 tūkstoši. Pēc CK un valdības lēmuma vairāk nekā 120 tūkstošu inženieru, agronomu un zootehniķu tika nosūtīti no pilsētām un rajonu centriem uz kolhoziem, padomju saimniecībām un MTS.

Lai joprojām visiem spēkiem attīstītu kolhoznieku masu pašdarbību vietējo apstākļu un iespēju izmantošanā, Centrālā Komiteja un Padomju valdība grozīja lauksaimniecības plānošanas kārtību. Kolhoziem tika piešķirta tiesība pašiem plānot sējumu platību apmērus un atsevišķu lauksaimniecības kultūru ražību, lopu skaitu un lopkopības produktivitāti. Valsts orgāni paturēja tiesību noteikt, kādā apjomā kolhoziem jāpiegādā un jāpārdod produkcija valstij. Valsts rokās palika kontrole pār gal-veno produktu ražošanu daudzumos, kādi nepieciešami pilsētu un rūpniecības centru apgādei, ārējās tirdzniecības vajadzībām un rezervju izveidošanai. Jaunā plānošanas sistēma palīdzēja novērst birokrātiskos izkropļojumus lauksaimniecības vadīšanā un atraisīja kolhozu radošo iniciatīvu.

Sevišķu uzmanību partija veltīja graudsaimniecības — visas lauksaimnieciskās ražošanas pamata kāpināšanai. Labības ražošanas krasa palielināšana bija pats galvenais neatliekamais uzdevums.

Galvenais ceļš labības ražošanas palielināšanā šai laika posmā bija neskarto zemju un vecaiņu apgūšana, kas deva lielu un turklāt drīzu efektu. Sākumā bija ieplānots uzplēst Kaza-hijā, Sibīrijā, Pievolgā, Zicmeļkaukāzā un citos mūsu zemes rajonos 13 miljonus hektāru neskarto zemju. Bet vēlāk, balstoties uz tautas masu milzīgo darba aktivitāti un iniciatīvu, partija un valdība nolēma apgūt līdz 1956. gadam ne mazāk par 28—30 miljoniem hēktāru jaunu zemju.

Komunistiskā partija plaši attīstīja milzīgu politisku un organizatorisku darbu. Centrālā Komiteja griezās pie jaunatnes ar aicinājumu aktīvi piedalīties neskarto zemju un vecaiņu ap-* gūšanā Kazahijas un Sibīrijas rajonos. Pēc partijas aicinājuma neskartajās zemēs ieradās simtiem tūkstošu pārceļotāju, to skaitā vairāk nekā 350 tūkstoši jauniešu. Viņi parādīja komunisma cēlāju cienīgu darba varonību. Uz neskarto zemju apgūšanas rajoniem 1954. un 1955. gadā nosūtīja vairāk nekā 200 tūkstošu traktoru (pārrēķinot 15 ZS traktoros), tūkstošiem cilu mašīnu un darba rīku. Tur tika nodibinātas 425 jaunas padomju saimniecības, uzcelts daudz MTS, valsts noliktavu un elevatoru, izbūvēti tūkstoši kilometru šoseju un dzelzceļu. Triju gadu laikā tika apgūti ap 36 miljoni hektāru neskarto zemju un vecaiņu.

Ļoti grūti bija uzlabot lopkopību, kas daudzus gadus bija atpalikusi. Lopkopības attīstību kavēja galvenokārt nepietiekamā lopbarības bāze. Partija realizēja vairākus pasākumus, lai paplašinātu lopbarības bāzi; tika palielināti kukurūzas sējumi. Tas ļāva īsā laikā uzlabot stāvokli lopkopībā.

Lai celtu darba ražīgumu zemkopībā un lopkopībā, partijas organizācijas pastiprināja lauksaimniecības zinātnes un pirmrindnieku prakses sasniegumu propagandēšanu.

Partija radikāli uzlaboja lauksaimniecības vadīšanu. Lielas pārmaiņas notika ar laukiem saistīto partijas un padomju orgānu, it īpaši partijas rajonu komiteju un rajonu izpildu komiteju darbībā. Partija tos nostiprināja ar pieredzējušiem, sagatavotiem kadriem. Partijas darbinieku rindās ieplūda jauni spēki. Tika izskaustas kancelejiski birokrātiskās metodes kolhozu, MTS un padomju saimniecību vadīšanā. Partijas kadri sāka pētīt lauksaimnieciskās ražošanas ekonomiku un tehniku, sāka lietišķi, konkrēti vadīt kolhozus, MTS un padomju saimniecības.

Cēlās kolhozu partijas un komjaunatnes organizāciju loma lauku dzīvē. 1941. gada sākumā tikai 12 procentos kolhozu pastāvēja partijas organizācijas, bet 1956. gadā — jau 93 procentos. Laikā no 1954. līdz 1958. gadam komunistu skaits kolhozos pieauga vairāk nekā par 230 tūkstošiem.

Lauku komunisti, cīnīdamies par to, lai tiktu izpildīti partijas lēmumi par lauksaimniecības kāpināšanu, vadīja masu sociālistisko sacensību kolhozos un padomju saimniecībās. Sākās patriotiska kustība par paaugstinātu saistību pieņemšanu un izpildi labības, piena, sviesta, gaļas un citas lauksaimniecības produkcijas ražošanā. Plašas kolhoznieku, MTS un padomju saimniecību strādnieku masas tika iesaistītas konkrētu pasākumu izstrādāšanā un realizēšanā, lai attīstītu lauksaimniecisko ražošanu.

Partijas un valdības svarīgie pasākumi lauksaimniecības kāpināšanā, sociālistisko pilsētu enerģiskā palīdzība laukiem, kol-

hoznieku, MTS un padomju saimniecību strādnieku pašaizliedzīgais darbs drīz deva pozitīvus rezultātus. īsā laikā tūkstošiem atpalikušu kolhozu kļuva par pirmrindas kolhoziem. Jau 1954. gadā pieauga labības kopievākums, lai gan vairākus mūsu zemes rajonus bija piemeklējis sausums. Labības sagādes plāns tika izpildīts pirms termiņa. Tā radās apstākļi visu lauksaimniecības nozaru straujai augšupejai, disproporcijas likvidēšanai padomju ekonomikā.

Lai nemitīgi celtu iedzīvotāju materiālo labklājību, partija izvirzīja uzdevumu vēl labāk apgādāt darbaļaudis ne vien ar pārtikas, bet arī ar rūpniecības precēm. Centrālā Komiteja un valdība pieņēma lēmumus par tautas patēriņa preču ražošanas paplašināšanu un padomju tirdzniecības uzlabošanu. Tautas patēriņa preču ražošana sāka nemitīgi pieaugt.

Cenzdamās panākt visu tautas saimniecības nozaru harmonisku attīstību, partija nelokāmi realizēja ļeņinisko kursu uz smagās rūpniecības attīstību vispirmām kārtām. Tā ļoti rūpējās par ražošanas jaudas kāpināšanu metalurģiskajā, ogļu, enerģētiskajā, mašīnbūves un citās rūpniecības nozarēs, kas ražo ražošanas līdzekļus.

Liela loma visu rūpniecības nozaru, vispirmām kārtām smagās rūpniecības darba uzlabošanā bija PSKP CK jūlija (1955. g.) plēnuma lēmumiem. Sājā CK plēnumā un apspriedēs, kurās piedalījās vadošie darbinieki un ražošanas novatori, rūpniecības uzņēmumu inženieri un tehniķi, tika nosprausti pasākumi, kas nodrošināja rūpniecībai tālāku varenu augšupeju, uzlabojot ražošanas organizāciju un ieviešot visjaunākos zinātnes un tehnikas sasniegumus.

Tehnikas progress rūpniecībā ir svarīgākais līdzeklis, lai kāpinātu valsts ekonomiskās attīstības tempus, celtu darba ražīgumu un radītu komunisma materiāli tehnisko bāzi. Padomju zeme guva lielus panākumus zinātnes un tehnikas attīstībā. Tautas saimniecībā tika ieviesta jauna tehnika. Enerģētikā, melnajā metalurģijā un mašīnbūvē plašākos apmēros pārgāja uz ražošanas automatizāciju. Padomju Savienība pirmā sāka izmantot atomenerģiju mierlaika vajadzībām. PSR Savienībā uzcēla pasaulē pirmo elektrostaciju, kas darbināma ar atomenerģiju, un tas ievadīja jaunu, vēsturē vislielāko zinātnes, tehnikas un rūpniecības revolūciju, kā tas atbilst komunisma celtniecības laikmeta prasībām.

Partijas CK plēnums līdzās šiem lielajiem sasniegumiem atzīmēja, ka dažas rūpniecības nozares ir atpalikušas tehniskajā attīstībā. Daudzi saimnieciskie vadītāji maz nodarbojās ar jaunas tehnikas ieviešanu, zaudēja perspektīvu un spēju orientēties tehnikas politikā, aizmirsa, ka tehnikai nemitīgi jāattīstās, ka vecā tehnika ir jānomaina ar jaunu, bet jaunā — ar visjaunāko. Nereti mūsu zemes zinātnes sasniegumus neizmantoja, turēja sveci zem pūra, bet ārvalstu zinātnes un tehnikas sasniegumus ignorēja. Tas viss negatīvi ietekmēja tehnikas progresu.

Plēnums prasīja, lai sociālistiskās rūpniecības darbinieki darītu galu bezrūpības un augstprātības noskaņām, sistemātiski un dziļi studētu zinātnes un tehnikas sasniegumus, tai skaitā arī sasniegumus ārzemēs, un neatlaidīgi virzītu tehnilm uz priekšu. Nepārtraukts tehnikas progress, kurss uz vismodernāko tehniku, darba ražīguma tālāka celšana uz šā pamata, — tāda ir galvenā līnija rūpniecības attīstībā.

CK plēnums atrisināja arī citus nobriedušus jautājumus, lai uzlabotu rūpniecisko ražošanu. Plēnums izvirzīja uzdevumu visiem spēkiem attīstīt specializāciju un kooperēšanu rūpniecībā, nosprauda pasākumus, kā uzlabot darba organizāciju un tā samaksas sistēmu, noteica ceļus produkcijas kvalitātes uzlabošanai un tās pašizmaksas samazināšanai.

Lai uzlabotu rūpniecības vadīšanu, CK un valdība grozīja valsts un saimnieciskā aparāta struktūru nolūkā tuvināt to ražošanas vajadzībām. Tika likvidēti daudzi nevajadzīgi saimnieciskie resori un iestādes, kas darbojās paralēli. 1954. un 1955. gadā aparāta darbinieku skaits centrā un perifērijā samazinājās par 750 tūkstošiem.

Partijas organizācijas pastiprināja politisko masu darbu uzņēmumos un centās izskaust formālismu sociālistiskajā sacensībā. 1954. gadā pēc Maskavas un Ļeņingradas pirmrindas uzņēmumu strādnieku iniciatīvas sākās kustība par piektās piecgades plāna izpildi pirms termiņa. Ar šo kustību augstāku līmeni sasniedza cīņa par darba ražīguma celšanu. Vērsās plašumā sacensība par tehnikas progresu un iekšējo rezervju — ražošanas platības, iekārtas, izejvielu utt.. maksimāli pilnīgu izmantošanu. Uzņēmumos uzlabojās tehnisko zināšanu un pirmrindnieku pieredzes propaganda.

Centrālās Komitejas drosmīgie pasākumi, kurus dedzīgi atbalstīja partija un padomju tauta, nodrošināja ievērojamus panākumus rūpniecībā un lauksaimniecībā. Partija pārvarēja pretestību, kādu izrādīja konservatīvi noskaņotie darbinieki, kas, neizprazdami dzīves jaunās prasības, neatteicās no novecojušiem un dogmatiskiem uzskatiem par komunisma celtniecības uzdevumiem, bremzēja pārkārtošanos un sīksti turējās pie vecajām darba metodēm.

Partija un tās Centrālā Komiteja ar ļeņinisku principialitāti uzsāka cīņu pret visu, kas kavēja virzīšanos uz priekšu. Tās sistemātiski meklēja jaunus ceļus, izvirzīja un droši atrisināja dzīves izvirzītos komunisma celtniecības jautājumus. Izcila loma jaunu uzdevumu izvirzīšanā, PSRS iekšējās un ārējās politikas svarīgāko problēmu radošā atrisināšanā bija PSKP XX kongresam.

3. Partijas XX kongress un tā vēsturiskā nozīme

1956. gada februāri sanāca partijas XX kongress. Kongresa delegāti pārstāvēja 6 795 896 partijas biedrus un 419 609 kandidātus. Kā viesi kongresā ieradās 55 aizrobežu valstu komunistisko un strādnieku partiju delegācijas.

Kongress apsprieda partijas vadošo orgānu pārskata ziņojumus un direktīvas par PSRS tautas saimniecības attīstības sesto piecgadu plānu (1956.—1960. g.).

PSKP CK pārskata ziņojumā, ko nolasīja Ņ. S. Hruščovs, tika vispusīgi analizēts PSRS starptautiskais un iekšējais stāvoklis, rezumēta partijas darbība laika posmā pēc XIX kongresa un nospraustas komunisma celtniecības perspektīvas.

Plašā rezolūcijā kongress vienprātīgi atzina par pareizu CK politisko līniju un praktisko darbību un nosprauda partijas uzdevumus tuvākajiem gadiem.

Kongress sevišķi uzsvēra, ka mūsu laikmeta galvenā iezīme ir sociālisma izplatīšanās ārpus vienas zemes robežām un tā pārvēršanās par pasaules sistēmu. Tas rādijā jaunus apstākļus iekšējo un starptautisko problēmu atrisināšanai.

Pārskata ziņojumā tika spilgti raksturoti rezultāti, kādus devusi divu pretējo pasaules sabiedrisko sistēmu — sociālistiskās un kapitālistiskās sistēmas — attīstība. Laika posms starp diviem kongresiem iezīmējās ar PSRS un visu sociālistisko valstu ekonomiskās varenības tālāku strauju pieaugumu. PSRS, Ķīnas un visu sociālistisko valstu ekonomikas augšupejas raksturīgā iezīme ir attīstības vispusīgums un kalpošana mierlaika vajadzībām. Sociālistiskās sistēmas priekšrocības un komunistisko partiju pareizā politika nodrošināja sociālistisko valstu rūpnieciskās ražošanas pieaugumam straujus tempus, kas tālu pārsniedz kapitālistisko valstu tempus. Tā ir reāla ķīla jauniem sociālisma panākumiem tā ekonomiskajā sacensībā ar kapitālismu. Sociālisma industriālā bāze kļūst arvien spēcīgāka. Sociālisma zemju rūpniecības produkcijas daļa pasaules rūpnieciskās ražošanas kopapjomā nemitīgi aug, un šis apstāklis ir kapitālistiskās ekspluatācijas sfēras samazināšanās un sociālisma pasaules poziciju paplašināšanās progresējošā vēsturiskā procesa materiālā izpausme. Sociālistiskās nometnes attīstības svarīgākais rezultāts pārskata periodā bija tas apstāklis, ka paplašinājās ekonomiskie sakari un nostiprinājās draudzība starp sociālistiskajām valstīm. Tas viss liecināja par sociālisma uzvaras gājienu.

Pretējā virzienā attīstījās notikumi kapitālistiskās pasaules zemēs. Pasaules kapitālisma ekonomika kļuvusi vēl nestabilāka, tās attīstība kļūst aizvien nevienmērīgāka, pastiprinās kapitālistiskās sistēmas trūdēšana. Tirgu problēma saasinās ar katru gadu, pretrunas starp imperiālistiskajām valstīm pieaug. Strādnieku un visu darbaļaužu cīņa pret imperiālistiskajiem spaidiem kļūst arvien aktīvāka un neatlaidīgāka. Kapitālistiskajās zemēs norisinās tālāka spēku pārgrupēšanās, kas vēl vairāk izolē reakcionārās, agresīvās aprindas. Pasaules kapitālisma pozicijas nemitīgi kļūst vājākas.

PSKP XX kongress dziļi analizēja un zinātniski pamatoja jaunākās parādības pasaules arēnā un sakarā ar starptautiskās attīstības svarīgākajām problēmām izvirzīja vairākas jaunas tezes, kas dara bagātāku marksisma-ļeņinisma teoriju.

Ļeņinisko principu, ka zemes ar dažādām sabiedriskām sistēmām var mierīgi līdzās pastāvēt, kongress attīstīja atbilstoši mūsu laikmetam, kad ir divas pretējas pasaules nometnes. Mierīgā līdzās pastāvēšana nozīmē sacensību starp zemēm ar dažādām sistēmām saimniecības un kultūras celtniecībā. Ideoloģijas laukā starp tām norisinās sasprindzināta cīņa.

Marksisms māca, ka sociālisms neizbēgami uzvarēs visās zemēs, taču uzvara tiks gūta nevis ar revolūcijas «eksportu», kas vēstures procesa marksistiskajai izpratnei nav pieņemams un nav iespējams, bet gan katras kapitālistiskās zemes iekšējo pretrunu un šķiru antagonismu attīstības rezultātā.

Komunistu pārliecība, ka sociālistiskais ražošanas veids sacensībā ar kapitālistisko ražošanas veidu gūs uzvaru, dibinās uz sociālistiskās sistēmas izšķirošajām priekšrocībām, salīdzinot ar kapitālistisko sistēmu.

PSKP XX kongress secināja, ka ir reāla iespēja novērst karus mūslaiku starptautiskajos apstākļos. Teži par karu neno-vēršamību imperiālisma laikmetā V. I. Ļeņins bija formulējis tad, kad, pirmkārt, kapitālisms bija vienota, visu aptveroša pasaules sistēma un, otrkārt, sabiedriskie un politiskie spēki, kas nebija karā ieinteresēti un uzstājās pret to, bija vāji, nepietiekami organizēti un tāpēc nespēja piespiest imperiālistus atteikties no kara.

Protams, kamēr pastāv imperiālisms, saglabājas arī karu izcelšanās ekonomiskais pamats, un tas liek visiem mieru mīlošajiem spēkiem būt modriem. Bet jaunajos apstākļos, kad izveidojusies varena sociālisma nometne, kad pastiprinās visas tautas kustība par mieru visās zemēs, kad līdzās sociālistiskajām zemēm pastāv citas mieru mīlošas valstis, ir reālas iespējas nepieļaut imperiālistiem izraisīt jaunu pasaules karu. Bet, ja viņi mēģinātu to sākt, tad vareni sabiedriski un politiski spēki spēs dot agresoriem iznīcinošu pretsitienu, izjaukt to avantūris-tiskos plānus un sakaut tos. Un tas būs izšķirošais trieciens visai kapitālisma sistēmai. Tautas ilgāk necietīs iekārtu, kas tām sagādā tik smagas ciešanas un prasa no tām tik daudz upuru.

Vispārinot pasaules strādnieku un komunistiskās kustības pieredzi, PSRS un tautas demokrātijās valstu pieredzi, PSKP XX kongress attīstīja un padziļināja Ļeņina tēzi par daudzveidīgajām formām, kādās dažādas zemes pāries uz sociālismu, un par sociālistiskās revolūcijas mierīgas attīstības iespējamību.

Radikālās pārmaiņas, kas notikušas pasaulē, varenās sociālistiskās nometnes pastāvēšana un nostiprināšanās, tās pievilkšanas spēka palielināšanās, strādnieku un nacionālās atbrīvošanās kustības vēršanās plašumā, kapitālistiskās sistēmas novājināšanās radījušas jaunus, labvēlīgākus apstākļus pārejai uz sociālismu tajās zemēs, kur pagaidām vēl valda kapitālisms. Turklāt V. I. Ļeņins par revolūcijas mierīgas attīstības iespējamību runāja kā par ārkārtīgi retu izņēmumu, bet mūslaiku apstākļos šādas attīstības iespējamība paplašinās. Turpmāk konkrētās formas, kā atsevišķas zemes pāries uz sociālismu, būs daudzveidīgākas.

Vairākās kapitālistiskās zemēs strādnieku šķirai, kuru vada tās priekšpulks — komunistiskā partija, ir reāla iespēja apvienot savā vadībā darba zemniekus, plašas inteliģences aprindas un visus patriotiskos spēkus. Saņemdama tautas vairākuma atbalstu un dodama enerģisku pretsitienu oportūnistiskajiem elementiem, kas nespēj atteikties no savas politikas — no izlīgšanas ar kapitālistiem un muižniekiem, strādnieku šķira var sakaut reakcionāros, tautai naidīgos spēkus, iekarot stabilu vairākumu parlamentā un to no orgānā, kas kalpo buržuāzijas šķiras interesēm, pārvērst par paliesas tautas gribas ieroci, t. i., par ieroci, kas kalpo darba tautai. Tādējādi var tikt radīti apstākļi radikālu politisku un ekonomisku pārkārtojumu izdarīšanai miera ceļā.

Tajās kapitālistiskajās zemēs, kur buržuāzijas rīcībā ir spēcīga militāri policejiska mašīna, kur ekspluatatoru šķiras, balstoties uz militāristiem un reakcionāri birokrātisko aparātu, sāks pretoties darbaļaužu gribai un pat uzspiedīs tiem bruņotu cīņu, strādnieku šķira un visi darbaļaudis būs spiesti ar bruņotu spēku gāzt buržuāzijas varu. Šķiru cīņas sīvuma pakāpe, vardarbības lietošana vai nelietošana, pārejot uz sociālismu, būs atkarīga ne tik daudz no proletariāta, cik no tā, ar kādu spēku reakcionārās aprindas pretosies tautas lielumi lielā vairākuma gribai, kā arī no tā, vai, notiekot cīņai par sociālismu, šīs aprindas lietos vardarbību vienā vai otrā šās cīņas posmā.

Kaut gan konkrētās formas, kā notiks pāreja uz sociālismu, ir ļoti dažādas, obligāts un izšķirošs priekšnoteikums sekmīgai sociālisma celtniecībai ir komunistiskās partijas vadītās strādnieku šķiras politiskā kundzība, t. i., proletariāta diktatūra.

PSKP XX kongress uzsvēra, ka komunistu atzinumu par iespējamību miera ceļā pāriet uz sociālismu, starp citu, arī tādā veidā, ka proletariāts iekaro parlamentāros institūtus, nedrīkst sajaukt ar reformistu uzskatiem, kuri noliedz proletariāta diktatūru, sabiedrības revolucionāro pārkārtojumu vietā liek sīkas reformas un faktiski atsakās no kapitālistiskās iekārtas likvidēšanas, no politiskās varas pārejas strādnieku šķiras rokās. Pret reformistiem kā kapitālistiskās iekārtas aizstāvjiem ir enerģiski jācīnās.

Partijas XX kongresa izstrādātajām mūsdienu principiālo starptautisko problēmu pamattēzēm ir svarīga teorētiska un praktiska nozīme. Radoši attīstot marksismu-ļeņinismu, tās dod atbildi uz vitāliem jautājumiem, kas satrauc masas, paver komunistiskajām partijām jaunus ce|us un līdzekļus cīņā par miera saglabāšanu un nostiprināšanu, jaunas perspektīvas, kā revolucionāri pārveidot kapitālismu par sociālismu. Tās paplašina iespējas saliedēt visus progresīvos spēkus strādnieku šķiras vadībā, nodibināt rīcības vienību un lietišķus kontaktus starp komunistiskajām un sociālistiskajām partijām, kā ari starp citām partijām, kuras patiešām grib nosargāt mieru, cīnīties pret imperiālistiskajiem spaidiem un aizstāvēt savu tautu nacionālās intereses, demokrātiju un neatkarību.

CK pārskata ziņojumā tika rezumēta komunistiskā celtniecība PSR Savienībā laikā, kas bija pagājis pēc PSKP XIX kongresa. Piektais piecgadu plāns (1951.—1955. g.) rūpnieciskās ražošanas kopapjomā bija izpildīts 4 gados un 4 mēnešos. Līdz ar to padomju tauta bija guvusi jaunu lielu uzvaru cīņā par PSRS ekonomiskās varenības un aizsardzības spēju nostiprināšanu, par tās tālāku virzīšanos uz komunismu.

Piektās piecgades beidzamajā gadā visas rūpniecības kopprodukcija bija pieaugusi salīdzinājumā ar 1950. gada kopprodukciju par 85 procentiem (ražošanas līdzekļu ražošana — par 91 procentu). Tautas patēriņa priekšmetu ražošanas piecgadu plāns bija veikts ar uzviju, pirmskara līmenis pārsniegts vairāk nekā divas reizes. Sekmīgi attīstījās lauksaimniecība.

Strādnieku un kalpotāju reālā darba alga bija pieaugusi,, kolhoznieku ienākumi palielinājušies. Piecgades laikā pilsētās un strādnieku ciematos uzcelto dzīvojamo māju kopplatība pārsniedza 150 miljonus kvadrātmetru. Piecgades beigās mūsu zemes augstākajās mācību iestādēs mācījās gandrīz divi miljoni studentu — vairāk nekā divtik, cik visās Eiropas kapitālistiskajās zemēs kopā.

Kongress deva direktīvu neatlaidīgi turpināt cīņu, lai mierīgā ekonomiskā sacensībā atrisinātu PSRS galveno ekonomisko uzdevumu — vēsturiski visīsākajā laikā panākt un pārspēt visvairāk attīstītās kapitālistiskās valstis produkcijas ražošanā uz vienu iedzīvotāju. Saimniecības sociālistiskās sistēmas priekšrocības, sasniegtais sabiedrības attīstības līmenis PSR Savienībā ir radījuši reālu iespēju sekmīgi veikt šo vēsturisko uzdevumu.

Partijas XX kongress norādīja galvenos virzienus, kā paātrināti atrisināt galveno ekonomisko uzdevumu:

arī turpmāk attīstīt pirmām kārtām smago industriju — melno un krāsaino metalurģiju, naftas, ogļu un ķīmisko rūpniecību un mašīnbūvi;

konsekventi realizēt Ļeņina novēlējumu par mūsu zemes eiektrifikāciju, nodrošināt enerģētikas jaudas straujāku pieaugšanu un turpmāku elektroenerģijas ieviešanu rūpniecībā, plašāk elektrificēt transportu un lauksaimniecību;

visiem spēkiem attīstīt un pilnveidot būvindustriju, kas būtu spējīga pilnīgi nodrošināt kapitālo celtniecību rūpniecībā, dzīvokļu celtniecību un kultūras un sadzīves vajadzībām domātu ēku uzcelšanu;

iespējami efektīvāk izmantot bagātos mūsu zemes dabas resursus, sākt izmantot ražošanā jaunus izejvielu, kurināmā un elektroenerģijas avotus, tuvākajos 10—15 gados mūsu zemes austrumu rajonos izveidot ļoti lielu ogļu ieguves un elektroenerģijas ražošanas bāzi, trešo lielo metalurģijas bāzi, kas ražotu 15—20 miljonu tonnu čuguna gadā, kā arī jaunus mašīnbūves centrus;

neatlaidīgi ieturēt kursu uz tehnikas progresa paātrināšanu: ieviest ražošanā jaunākos zinātnes un tehnikas sasniegumus, augstražlgu iekārtu un modernu tehnoloģiju, kāpināt darbu mehanizācijas tempus, plaši automatizēt ražošanas procesus, pilnīgāk izmantot atomenerģiju mierlaika vajadzībām, visiem spēkiem attīstīt jaunas ražošanas nozares un veidus, apgādāt dzelzceļu transportu ar jaunu tehniku;

uzlabot ražošanas organizāciju, paplašinot specializāciju un kooperēšanu rūpniecībā;

paātrināt tautas patēriņa priekšmetu ražošanas attīstības tempus, visiem spēkiem palielināt mākslīgo un sintētisko šķiedru, plastisko masu un citu sintētisko materiālu ražošanu apģērbu, apavu un sadzīves priekšmetu izgatavošanai;

ar neatslābstošu enerģiju turpināt lauksaimniecības kāpināšanu, visīsākajā laikā realizēt visas lauksaimnieciskās ražošanas komplekso mehanizāciju, plaši izmantot agronomijas zinātnes sasniegumus un pirmrindnieku pieredzi, samazināt darba un materiālo līdzekļu patēriņu vienas lauksaimniecības produkcijas vienības ražošanai, strauji celt visu kultūru ražību un lopkopības produktivitāti;

vēl vairāk celt darbaļaužu materiālo līmeni: paaugstināt reālo darba algu strādniekiem un kalpotājiem, vispirmām kārtām tiem, kam mazas algas, palielināt kolhoznieku ienākumus, pakāpeniski ievest strādniekiem un kalpotājiem saīsinātu darba dienu, nesamazinot darba algu, palielināt pensijas un veikt citus sociālus pasākumus;

visiem spēkiem attīstīt darbaļaužu radošo aktivitāti un iniciatīvu cīņā par darba ražīguma kāpināšanu, neatlaidīgi celt strādnieku šķiras un kolhozu zemniecības tehniskās kultūras līmeni, uzlabot speciālistu sagatavošanas kvalitāti, cieši sajstot mācības ar ražošanas darbu, un mācības skolās tuvināt dzīvei;

sistemātiski uzlabot padomju, arodbiedrību un komjaunatnes organizāciju darbu un celt to lomu mūsu zemes saimnieciskajā dzīvē.

XX kongress uzsvēra, ka šo uzdevumu sekmīgas veikšanas ķīla ir visa partijas organizatoriskā darba uzlabošana saimnieciskajā celtniecībā.

«Partijas organizācijām jāizdara krass pagrieziens, pievēršoties saimnieciskās celtniecības konkrētās vadīšanas jautājumiem, jāpastiprina rūpniecības uzņēmumu, kolhozu, MTS un padomju saimniecību tehnikas un ekonomikas studēšana, lai ar dziļu lietpratību vadītu to darbu» («P S I<P XX kongresa rezolūcija par PS I(P CI< pārskata referātu», LVI, 1956., 24. lpp.).

Kongress pieņēma direktīvas par PSRS tautas saimniecības attīstības sesto piecgadu plānu 1956.—1960. gadam.

Svarīgu vietu PSKP XX kongresa darbā ieņēma jautājums par marksismam-ļeņinismam svešā personības kulta un tā seku pārvarēšanu. Kongress atzina par pareizu Centrālās Komitejas veikto lielo darbu, atjaunojot partijas dzīves ļeņiniskās normas un attīstot partijas iekšējo demokrātiju. Kongress principiāli kritizēja kļūdas, kas saistītas ar J. V. Staļina personības kultu, un noteica pasākumus, kas nodrošina tā seku pilnīgu likvidēšanu.

Kritizējot personības kultu, partija pamatojās uz pazīstamajām marksisma-ļeņinisma tēzēm par tautas masu, partijas un personības lomu vēsturē, par to, ka nav pieļaujams politiska vadītāja personības kults, lai arī cik lieli būtu viņa nopelni.

Partija zināja, ka sakarā ar personības kultu pieļauto kļūdu atklāto kritiku ienaidnieki mēģinās izmantot pret Padomju varu. Taču partija izšķīrās par šo soli, pamatojoties uz principiāliem apsvērumiem, uz komunisma celtniecības interesēm. Partija pamatojās uz to, ka gadījumā, ja šī kritika arī radīs uz laiku dažas grūtības, tad tomēr no tautas interešu un strādnieku šķiras gala mērķu viedokļa tā, bez šaubām, dos pozitīvu rezultātu. Cīņa pret personības kultu bija nepieciešama vispirms tāpēc, lai radītu drošas garantijas, ka turpmāk partijā un mūsu zemē nekad vairs neradīsies līdzīgas parādības, lai partijas vadība pamatotos uz kolektivitātes principu un uz pareizu, marksistiski ļeņinisku politiku, darbaļaužu miljoniem aktīvi un radoši piedaloties. Personības kulta kritikai bija milzīga nozīme, lai vēl vairāk nostiprinātu partiju, radoši attīstītu marksismu-ļeņinismu, padziļinātu sociālistisko demokrātismu; tā bija ārkārtīgi nozīmīga arī visā starptautiskajā komunistiskajā kustībā.

Kongresa lēmumos un PSKP CK 1956. gada 30. jūnija lēmumā «Par personības kulta un tā seku pārvarēšanu» partija deva skaidru atbildi uz jautājumiem par personības kulta rašanās cēloņiem, par tā izpausmes raksturu un sekām.

J. V. Staļina personības kults bija radies noteiktos konkrētos vēsturiskos apstākļos. Sociālisma celtniecība samērā atpalikušā, agrārā zemē, kas bija izpostīta imperiālistiskā un pilsoņu karā un ko no visām pusēm ielenca naidīgas kapitālistiskās valstis, apstākļos, kad pastāvīgi draudēja uzbrukums no ārienes, bija saistīta ar ārkārtīgi lielu grūtību pārvarēšanu. Sarežģītā starptautiskā un iekšējā situācija prasīja dzelzs disciplīnu, nemitīgu modrības celšanu un visstingrāko vadības centralizāciju. Apstākļos, kad imperiālistiskās valstis nikni uzbruka, padomju sabiedrība bija spiesta dažā ziņā uz laiku ierobežot demokrātiju. Sie ierobežojumi pamazām tika atcelti, Padomju valstij nostiprinoties un demokrātijās un sociālisma spēkiem attīstoties visā pasaulē. Sociālisma uzvara PSR Savienībā bija pasaulvēsturisks varoņdarbs, ko bija veikusi padomju tauta ar Komunistisko partiju priekšgalā.

Sājos gados J. V. Staļins, būdams partijas CI< ģenerālsekretāra postenī, līdz ar citiem partijas un Padomju valsts vadošajiem darbiniekiem aktīvi cīnījās par Ļeņina novēlējumu realizēšanu. Viņa darbība ir saistīta ar diženu sociālistisku pārkārtojumu realizēšanu PSR Savienībā. Būdams izcils teorētiķis un organizators, viņš vadīja cīņu pret trockistiem, labējiem oportūnistiem, buržuāziskajiem nacionālistiem un pret kapitālistiskā ielenkuma intrigām. J. V. Staļinam bija lieli nopelni, ne vien nodrošinot sociālisma uzvaru PSR Savienībā, bet arī veicinot komunistisko un atbrīvošanās kustību visā pasaulē. Tas, dabiski, radīja J. V. Staļinam lielu autoritāti un popularitāti. Taču ar laiku visas uzvaras, ko Padomju zeme bija guvusi partijas vadībā, sāka piedēvēt viņam. Pamazām sāka izveidoties J. V. Staļina personības kults.

Personības kulta attīstīšanos ļoti lielā mērā veicināja dažas J. V. Staļina negatīvās personiskās īpašības, uz kurām V. I. Ļeņins bija vērsis uzmanību. Panākumi, ko bija guvusi Komunistiskā partija un padomju tauta, slavinājumi, kas bija adresēti J. V. Staļinam, viņu apreibināja. Pārāk augstu vērtēdams savu lomu un nopelnus, viņš noticēja savam nemaldīgu-mam un sāka veicināt savas personības pārmērīgu cildināšanu. Viņa vārdi arvien krasāk sāka atšķirties no darbiem. J. V. Staļina personības kults viņa mūža pēdējos gados nodarīja sevišķi lielu ļaunumu partijas un valsts vadīšanai.

Personības kulta radītās kļūdas un trūkumi kavēja padomju sabiedrības attīstību, nodarīja tai daudz ļauna, neļāva attīstīties masu radošajai iniciatīvai, taču pretēji sociālisma ienaidnieku melīgajiem izdomājumiem nevarēja mainīt un nemainīja padomju iekārtas dziļi demokrātisko, patiesi tautisko raksturu. Partijas ieturētā politika bija pareiza, un tā pauda tautas intereses.

Personības kulta partejiskās kritikas būtība bija šā kulta kaitīgo seku likvidēšana un līdz ar to sociālisma poziciju nostiprināšana, bet nevis J. V. Staļina pozitīvās lomas pilnīga noliegšana partijas un mūsu zemes dzīvē. Komunistiskās partijas un tās Centrālās Komitejas vadībā, kad vadošā loma Centrālajā Komitejā bija J. V. Staļinam, Padomju Savienība savā attīstībā

bija guvusi milzīgus pasaulvēsturiskus panākumus. J. V. Staļins bija darījis daudz laba Padomju zemei, PSKP, visai starptautiskajai strādnieku kustībai. «Biedra Staļina darbībā,» teica Ņ. S. Hruščovs, «mēs redzam divas puses: pozitīvo, ko mēs atbalstām un augstu cienām, un negatīvo, ko kritizējam, nosodām un atmetam... Mūsu partija, mēs visi kategoriski nosodām Staļinu par tām rupjajām kļūdām un izkropļojumiem, kas nopietni kaitēja mūsu partijai un tautai» («Cīņa», 1957. g. 29. augustā).

Partija, pārvarot personības kulta sekas, pavēra plašas iespējas masu aktīvajai darbībai un radošajai iniciatīvai, īsā laikā guva lielus panākumus Padomju Savienības tautas saimniecības un kultūras attīstībā un ievērojami nostiprināja sociālisma pozi-cijas pasaules arēnā. Te vēlreiz jo spēcīgi izpaudās partijas ļeņiniskais rūdījums.

PSKP XX kongress konstatēja, ka ievērojami nostiprinājusies padomju sabiedriskā un valsts iekārta, padomju sabiedrības morāli politiskā vienība un tautu draudzība, un atbilstoši nobriedušajām vajadzībām noteica ceļus sociālistiskā demokrātismā turpmākajai attīstībai.

«Komunistiskās celtniecības lielie uzdevumi,» teikts kongresa lēmumā par CK pārskata referātu, «prasa darbaļaužu radošās aktivitātes un iniciatīvas tālāku kāpināšanu, vēl plašāku masu piedalīšanos valsts pārvaldīšanā, visā tās organizatoriski saimnieciskajā darbībā. Šai nolūkā nepieciešams visiem spēkiem attīstīt padomju demokrātismu, neatlaidīgi uzlabot visu padomju orgānu darbu centrā un uz vietām, nostiprināt to sakarus ar masām» («P S K P XX kongresa rezolūcija par PSKP CK pārskata referātu», 21. lpp.).

Kongresa lēmumos bija doti principiāli norādījumi nacionālās politikas jautājumos. Kongress atzina par pareiziem Centrālās Komitejas veiktos pasākumus, lai paplašinātu savienoto republiku tiesības, un ieteica spert jaunus soļus šai virzienā. Jaunajos apstākļos, kad attīstījusies un nostiprinājusies republiku ekonomika, kad izauguši plaši nacionālie kadri, aizvien acīm redzamāka kļuva nepieciešamība izstrādāt jaunas formas, kādās valstij vadīt saimniecību, — formas, kas pareizi savienotu centralizētu vadību un republiku pašdarbību, ievērotu tautu kopējās intereses komunisma celtniecībā un nacionālās atšķirības un īpatnības, kā arī veicinātu tautu draudzības tālāku nostiprināšanos.

Kongress nosprauda plašu programu kultūras celtniecībai un darbaļaužu komunistiskajai audzināšanai, kā arī izvirzīja jautājumu par nepieciešamību stipri uzlabot visu jaunās paaudzes audzināšanas un izglītošanas sistēmu, ciešāk saistot mācības ar ražošanas darbu.

Nopietni pasākumi tika paredzēti, lai vēl vairāk nostiprinātu partijas rindas, palielinātu tās vadošo lomu Padomju valsti un uzlabotu partijas organizatorisko darbu.

PSKP XX kongresā asi kritizēja ideoloģiskā darba trūkumus, vispirmām kārtām tā atrautību no komunistiskās celtniecības praktiskajiem uzdevumiem, dogmatismu un talmudismu. Kongress izvirzīja uzdevumu pārvarēt šos trūkumus un radikāli uzlabot visu ideoloģisko darbu, cieši saistot teorētisko darbību, propagandu un aģitāciju ar aktuālajām prasībām, kādas izvirzās cīņā par komunismu.

Kongresa lēmumos uzsvērts ideoloģiskās frontes darbinieku un partijas organizāciju pienākums kā acuraugu turēt tīru marksisma-ļeņinisma teoriju, nesamierināmi cīnīties pret jebkādām buržuāziskās ideoloģijas izpausmēm, celt kadru marksistiski ļeņinisko rūdījumu.

Kongress izdarīja PSKP statūtos daļējus grozījumus, ko prasīja partijas celtniecības prakse, un pieņēma lēmumu par jaunas partijas programas sagatavošanu.

PSKP XX kongress bija izcils vēsturisks notikums, kas ievadīja jaunu svarīgu posmu partijas dzīvē, Padomju zemes attīstībā, starptautiskajā komunistiskajā un strādnieku kustībā. Tas noteica konkrētus uzdevumus komunisma celtniecībai PSR Savienībā, nosprauda ceļus padomju iekārtas attīstīšanai un nostiprināšanai. Kongress jaunā veidā izvirzīja un atrisināja vairākus kardinālus, principiālus mūsdienu starptautiskās attīstības jautājumus, kas nosaka gan pašreizējo notikumu gaitu, gan turpmākās perspektīvas.

Kongress zinātniski vispārināja jaunās parādības mūsdienu vēsturiskajā situācijā un sniedza paraugus, kā radoši attīstāms marksisms-ļeņinisms, padarot revolucionāro teoriju bagātāku ar jauniem secinājumiem un atzinumiem partijas iekšējās un starptautiskās politikas jautājumos. Kongress parādīja, ka partija un tās CK ir ne tikai kolektīvs politisks un organizatorisks centrs, bet arī kolektīvs marksistiskās teorētiskās domas attīstības centrs.

Kongresa lēmumiem bija milzīga ietekme uz visu partijas dzīvi un uz padomju sociālistiskās sabiedrības attīstību ceļā uz komunismu.

4. Sociālistiskās demokrātijās attīstība. Partijas vadošās lomas celšana un tās rindu vienības nostiprināšana. Rūpniecības un celtniecības vadīšanas pārkārtošana

PSKP XX kongresa vēsturiskos lēmumus vienprātīgi atzina par pareiziem visa partija un dedzīgi atbalstīja padomju tauta. Tautas masas tos uzskatīja par iedvesmojošu programu cīņai par jauniem sasniegumiem sociālistiskās ekonomikas un kultūras attīstībā un tautas labklājības celšanā. Sākās varonīga masu kustība par kongresa lēmumu jo drīzāku realizēšanu.

Pieauga tautas aktivitāte, kas izpaudās tālākā sociālistiskās sacensības attīstībā. Pēc vairāku Maskavas un Maskavas apgabala uzņēmumu kolektīvu ierosmes mūsu zemē sākās sacensība par sestās piecgades pirmā gada rūpniecības plāna izpildi pirms termiņa. Uz laukiem norisinājās spriega cīņa par labības un citu lauksaimniecības produktu ražošanas kāpināšanu. 1957. gada sākumā partijas vadībā sākās plaša kustība par to, lai tuvākajos gados panāktu un pārspētu ASV piena, sviesta un gaļas ražošanā uz vienu iedzīvotāju.

Tautas masu aktivitātes straujā pieaugšana, komunisma celtniecības mērogu paplašināšanās prasīja tālāk attīstīt sociālistisko demokrātiju, celt partijas vadības līmeni un uzlabot visu valsts, saimniecisko, arodbiedrību un komjaunatnes organizāciju darbu. Partija uzskatīja, ka tās uzdevums ir atbilstoši sabiedrības vajadzībām plašāk izvērst organizatorisko un audzināšanas darbu masās, uzlabot vecās un atrast jaunas formas masu tiešai līdzdalībai valsts saimnieciski organizatoriskajā, kultūras un audzināšanas darbā.

Partija sāka risināt šos uzdevumus, vispirms ceļot komunistu aktivitāti un partijas organizāciju kaujas spējas, uzlabojot partijas vadību un visu partijas organizāciju darba stilu. Jauns un pats raksturīgākais partijas organizāciju dzīvē bija tas, ka to darbība dibinājās uz dziļām un konkrētām ekonomikas zināšanām, uz prasmi izmantot pirmrindas pieredzi un zinātnes un tehnikas sasniegumus. Partijas kadri sekmīgi studēja ekonomiskos procesus un noteica kolhozu, padomju saimniecību, rajonu, apgabalu un republiku saimnieciskās attīstības svarīgākās tendences. Tas palīdzēja partijas kadriem atrast un likt lietā jaunas ražošanas rezerves.

Sevišķu uzmanību CK veltīja partijas rajonu organizācijām, ļo no to darba līmeņa daudzējādā ziņā atkarīgas sekmes cīņā par lauksaimniecības strauju augšupeju. Vadošos orgānus rajonos nostiprināja ar pieredzējušiem, spējīgiem darbiniekiem, kas labi pazīst saimniecību, ar iniciatīvas bagātiem masu organizatoriem. CI< panāca krietnu uzlabojumu partijas rajonu komiteju darbā.

Izpildot XX kongresa lēmumus, partija uzlaboja komunistu idejiski politisko audzināšanu un pārkārtoja partijas izglītības sistēmu. Partija enerģiski likvidēja kaitīgo propagandas atrautību no komunisma celtniecības prakses. Manāmi aktivizējās un kļuva auglīga partijas teorētiskā darbība. Pareizai kadru audzināšanai jaunajos apstākļos un partijas politikas zinātniskai pamatošanai visai bīstams bija dogmatisms, kas dzīvo, mūžīgā attīstībā esošo marksisma-ļeņinisma mācību pārvērš par sastingušu shēmu, atrauj teoriju no prakses, liek šķēršļus radošai teorijas attīstīšanai, kavē zinātniski izstrādāt un praktiski atrisināt svarīgākos komunisma celtniecības jautājumus. Partija plaši attīstīja konsekventu cīņu pret dogmatismu teorijā un praksē, pret atsevišķo partijas biedru revizionistisko uzskatu izpausmēm. Partija nodrošināja marksisma-ļeņinisma teorijas radošu attīstību tās nesaraujamā saistībā ar dzīvi.

Partija neatlaidīgi, bet taktiski likvidēja ideoloģisko jucekli, ko bija pieļāvuši daži kultūras darbinieki. Atsevišķi literāti neizprata būtībā personības kulta kritiku, ko attīstīja partija, sāka meklēt tikai kļūdas un ēnas puses sociālisma celtniecībā un noliegt partijas vadošās lomas nepieciešamību ideoloģiskajā laukā. Atskanēja balsis pret partejiskumu un idejiskumu zinātnē, literatūrā un mākslā, pret to šalcam ar nobriedušiem komunisma celtniecības uzdevumiem, tika mēģināts apšaubīt padomju literatūras un mākslas galveno metodi — sociālistiskā reālisma metodi.

Partija un tās Centrālā Komiteja veica lielu darbu zinātnes, literatūras un mākslas darbinieku vidū, izskaidrojot tiem marksistiski ļeņiniskās ideoloģijas būtību. Partija vēlreiz pārliecinoši parādīja, ka vienīgais padomju kultūras patiesa uzplaukuma līdzeklis ir tās sakars ar dzīvi, kalpošana tautas interesēm un komunisma celtniecībai.

Saskaņā ar PSKP XX kongresa prasībām partijas organizācijas pārkārtoja audzināšanas un aģitācijas darbu masās, to ciešāk saistīja ar komunisma celtniecības uzdevumiem. Partija vēl vairāk nostiprināja savas saites ar strādnieku šķiru, kolhozu zemniekiem un padomju inteliģenci, pilnīgāk un dziļāk sāka studēt un vispārināt viņu pieredzi. Uz šā pamata partija un tās CK teorētiski pamatoja un realizēja vairākus svarīgus politiskus un ekonomiskus pasākumus, kam ir programatiska nozīme un kas nosaka ceļus sociālisma pāraugšanai komunismā.

Partija veica pasākumus padomju orgānu darba uzlabošanai. Lēmumā «Par darbaļaužu deputātu padomju darba uzlabošanu un sakaru nostiprināšanu starp padomēm un masām» (1957. gada janvāri) PSKP CK nosprauda padomju galvenos uzdevumus jaunajos apstākļos: pastiprināt vietējo padomju lomu saimnieciskajā un kultūras celtniecībā, aktivizēt viņu darbu, nostiprināt viņu sakarus ar masām, visnotaļ iesaistīt darbaļaudis padomju komisiju un citu masu pašdarbības orgānu darbā. PSKP CK ieteica savienoto republiku partijas un padomju orgāniem veikt praktiskus pasākumus, lai paplašinātu vietējo padomju tiesības vispirmām kārtām tautas saimniecības plānošanā, vietējās un kooperatīvās rūpniecības uzņēmumu ražošanas un produkcijas sadales plānošanā, dzīvokļu celtniecības, kultūras un sadzīves, ēku celtniecības un ceļu būvdarbu organizēšanā, būvmateriālu un kurināmā ražošanas attīstīšanā un finansu un budžeta jautājumu izlemšanā.

Cēlās darbaļaužu deputātu padomju aktivitāte, saimnieciskajā un kultūras celtniecībā. Ievērojami pieauga padomju vēlēto or-

ganu loma un pastiprinājās to kontrole pār saimniecisko, kultūras un citu padomju organizāciju darbību. Aktīvāk sāka darboties padomju deputāti. Padomju politiskā un saimnieciskā darbība kļuva saturīgāka un daudzpusīgāka, pieauga to nozīme masu organizēšanā.

Viens no svarīgākajiem partijas saimnieciski politiskajiem pasākumiem ir rūpniecības un celtniecības vadīšanas pārkārtošana un saimniekošanas sociālistisko principu pilnveidošana.

Partija centās ar savu politiku un attiecīgiem pasākumiem saimnieciskajā celtniecībā nodrošināt iespējami plašāku darbības lauku sociālisma ekonomiskajiem likumiem visās ražošanas nozarēs. Pētījot saimniekošanas organizatoriskās formas, Centrālā Komiteja secināja, ka pastāvošā sistēma — tautas saimniecības vadīšana ar specializētu centrālu ministriju un resoru starpniecību vairs nav lietderīga un neatbilst sasniegtajam ražošanas līmenim un vērienam. Mūsu zemē bija vairāk nekā 200 tūkstoši rūpniecības uzņēmumu un vairāk nekā 100 tūkstoši celtniecības objektu. Tik daudzus uzņēmumus un celtniecības objektus, kas turklāt izvietoti plašā mūsu zemes teritorijā, nebija vairs iespējams konkrēti un operatīvi vadīt nedaudzajām Vissavienības ministrijām un resoriem. Nevarēja no viena centra pilnīgi ievērot visas rajonu, uzņēmumu un celtniecības objektu īpatnības un atrisināt to darba jautājumus, ņemot vērā šīs īpatnības.

Bija radusies nepieciešamība organizēt tādu rūpniecības un celtniecības vadīšanu, kas visvairāk atbilstu mūsu zemes ražošanas spēku attīstības vajadzībām un ļautu pilnīgāk izmantot sociālistiskās ražošanas rezerves.

Ievērojot nobriedušās vajadzības, partija izvirzīja jautājumu par rūpniecības un celtniecības vadīšanas formu un metožu radikālu grozīšanu. Šim jautājumam bija veltīts PSKP CK februāra plēnums (1957. gadā), kas pieņēma lēmumu «Par rūpniecības un celtniecības vadīšanas organizācijas tālāku uzlabošanu».

CK nosprauda galvenos virzienus rūpniecības vadīšanas pārkārtošanai, noteica, ka jaunās vadīšanas sistēmas pamatā jābūt centralizētas valsts vadīšanas savienojumam ar republikānisko un vietējo padomju un saimniecisko orgānu tiesību paplašināšanu, ar plašu darbaļaužu masu vēl aktīvāku piedalīšanos ražošanas vadīšanā. Tautas saimniecības attīstību joprojām noteica vienots valsts plāns, bet operatīvās vadības smaguma centrs tika pārcelts uz vietējiem orgāniem — uz tautas saimniecības padomēm, kas organizējamas mūsu zemes galvenajos ekonomiskajos administratīvajos rajonos. Lielā kvalificētu un pieredzējušu kadru armija šajos rajonos radīja tam nepieciešamos priekšnoteikumus.

Tā kā jautājumam par rūpniecības un celtniecības vadīšanas pārkārtošanu bija liela valstiska nozīme, tas tika izvirzīts visas tautas apspriešanai. Sapulcēs un presē to apsprieda vairāk nekā 40 miljoni cilvēku.

PSRS Augstākās Padomes sesija, kas notika 1957. gada maijā, pieņēma likumu, kurā atspoguļoti PSKJP CK izstrādātie un visas tautas atbalstītie pasākumi.

Partijas vadībā rūpniecības un celtniecības vadīšanas pārkārtošana notika ātri, operatīvi un organizēti. īsā laikā izveidoja ekonomiskos administratīvos rajonus un nodibināja un sakomplektēja ar kvalificētiem kadriem tautas saimniecības padomes, kas pārņēma savās rokās rūpniecības tiešo vadīšanu.

Rūpniecības un celtniecības vadīšanas pārkārtošana bija svarīgs revolucionārs pasākums. Pārkārtošanas nozīme ir tāda, ka tā tuvina vadīšanu ražošanai, padara to konkrētāku, operatīvāku, elastīgāku, maksimāli atraisa vietējo darbinieku iniciatīvu, ļauj plašāk iesaistīt darbaļaudis saimnieciskās celtniecības vadīšanā. Tā vēl vairāk cēlusi savienoto republiku, vietējo partijas un padomju orgānu lomu rūpniecības uzņēmumu vadīšanā, pavērusi plašas iespējas ekonomisko rajonu kompleksai attīstībai, specializācijas un kooperēšanas uzlabošanai tautas saimniecībā.

Rūpniecības un celtniecības vadīšanas reorganizācija nozīmē ļeņiniskā demokrātiskā centrālisma principa radošu attīstību saimnieciskajā celtniecībā. Jaunā vadīšanas forma vislabāk savieno jaunajos konkrētajos vēsturiskajos apstākļos centrfTtizētu plānošanu ar demokrātiskām vadīšanas metodēm, tā ļauj panākt maksimālu efektivitāti tautas saimniecības vadīšanā, pilnīgāk izmantojot saimniecības sociālistiskās sistēmas priekšrocības un plašāk iesaistot darbaļaužu masas ražošanas vadīšanā.

Svarīgs saimnieciski politisks pasākums, kura mērķis pastiprināt tautas masu aktivitāti un palielināt viņu nozīmi sabiedriskās dzīves un ražošanas vadīšanā, bija lēmums piešķirt kolhoziem un kolhozniekiem tiesības grozīt un papildināt atsevišķus kolhozu statūtu punktus. Centrālās Komitejas un PSRS Ministru Padomes lēmumā par lauksaimniecības arteļa statūtiem un kolhoznieku iniciatīvas tālāku attīstību kolhozu ražošanas organizēšanā un arteļa darbu vadīšanā tika atzīmēts, ka uz laukiem izveidota spēcīga materiāli tehniskā bāze un uzkrāta bagātīga pieredze kolektīvās saimniecības organizēšanā un vadīšanā. Cēlies kolhozu zemnieku politiskais apzinīgums. Kolhozu rīcībā ir pieredzējuši, politiski nobrieduši kadri, kas spēj pareizi vadīt sabiedrisko saimniecību. Ar to ir radīti visi apstākļi, lai kolhozi turpmāk vēl patstāvīgāk organizētu ražošanu un vadītu arteļa darbu — risinātu kolhoza dzīves jautājumus, pamatojoties uz visas tautas interešu un kolhoza interešu pareizu savienošanu. Partija un valdība ieteica kolhozniekiem, lai tie, pamatojoties uz galvenā uzdevuma — nodrošināt strauju zemkopības un lopkopības augšupeju, — paši papildinātu un grozītu atsevišķus punktus pieņemtajos arteļa statūtos, ievērojot vietējos apstākļus.

Sā pasākuma realizēšana ir svarīgs solis kolhozu demokra-tijas attīstīšanā, sociālistiskā demokrātismā paplašināšanā un padziļināšanā. Tam ir liela ekonomiska un politiska nozīme, tas veicina kolhoznieku iniciatīvu un ieinteresē viņus pareizi, saimnieciski un produktīvi vadīt saimniecību, rada jaunas iespējas lauksaimnieciskās ražošanas celšanai.

Turpinot XX kongresa sākto kursu uz masu iesaistīšanu ražošanas un valsts vadīšanā, partija veica svarīgus pasākumus arodbiedrību darba uzlabošanai. Vairākos partijas dokumentos, vispirmām kārtām PSKP CI< decembra plēnuma (1957. gadā) lēmumos, motivēta arodbiedrību lomas nemitīgā pieaugšana komunisma celtniecībā, noteikts, kādās formās tām piedalīties politisko, ekonomisko, kultūras un audzināšanas uzdevumu atrisināšanā, un nosprausti ceļi arodbiedrību darba pārkārtošanai jaunajos apstākļos.

PSRS arodbiedrībām ir uzlikti lieli pienākumi — iesaistīt masas ražošanas vadīšanā, tālāk uzlabot sociālistisko sacensību, mobilizēt strādniekus un kalpotājus valsts plānu izpildei un pārsniegšanai, celt darba ražīgumu, uzlabot uzņēmumu un celtniecības objektu vadīšanas metodes. Partija norādīja, ka vislietderīgākā forma, kā plaši iesaistīt darbaļaudis ražošanas vadīšanā, ir ražošanas apspriedes. Atzīts par lietderīgu ražošanas apspriedes pārvērst pastāvīgās ražošanas apspriedēs, kuru locekļi ir strādnieku, kalpotāju, administrācijas, partijas un komjaunatnes organizāciju un zinātniski tehnisko biedrību pārstāvji un kuru darbā aktīvi piedalās strādnieki, inženiertehniskie darbinieki un kalpotāji.

Lai palielinātu arodbiedrību lomu komunisma celtniecībā, paplašinātas arodorganizāciju funkcijas. Tām piešķirtas tiesības piedalīties uzņēmumu ražošanas un finansu plānu izstrādāšanā un darba normēšanas un darba algas organizēšanas jautājumu atrisināšanā un kontrolēt darba likumu ievērošanu. Arodorganizācijas var izvirzīt jautājumu par to saimniecisko vadītāju atcelšanu, kuri sistemātiski pārkāpj darba likumus un izvairās pildīt kolektīvo līgumu saistības, kā arī tās var izteikt savas domas par kandidatūrām, ko izvirza vadošiem amatiem. Strādniekus un kalpotājus var atlaist vienīgi ar fabriku un rūpnīcu komiteju un vietējo komiteju piekrišanu.

Balstoties uz partijas lēmumiem, padomju arodbiedrības uzlabojušas savu darbu. Palielinājusies to loma saimnieciskajā celtniecībā, uzlabojies to organizatoriskais un politiskās audzināšanas darbs, paplašinājusies arodbiedrību demokrātijā, pieaugusi arodbiedrību biedru aktivitāte.

Partijas vadībā notika lielas pārmaiņas komjaunatnes un visu tās organizāciju darbā. To darbs stipri aktivizējās, ieguva jaunu saturu un kļuva mērķtiecīgāks. XX kongresa lēmumi iedvesmoja jaunatni un pavēra tās drosmīgajiem centieniem un radošajai enerģijai plašas perspektīvas. Komjaunatnes organizācijas aktīvi palīdz partijai visos tās pasākumos, tās lēmumu realizēšanā.

Tās uzņēmušās šeflbu pār pašām svarīgākajām un sarežģītākajām komunisma celtnēm. Pēc partijas aicinājuma komjaunatnes organizācijas nosūtīja simtiem tūkstošu brīvprātīgo, lai tie apgūtu neskartās zemes un vecaines, celtu ogļu šahtas, domnas un martenkrāsnis, elektrostacijas un ķīmiskās rūpnīcas. Lauku komjaunieši sāka vēl aktīvāk piedalīties ražošanā kolhozos. Partija palīdzēja komjaunatnei attīstīt komjauniešu iniciatīvu un pašdarbību, izskaust formālismu, ārišķību, fražainību un celt jaunatnes audzināšanas darba līmeni.

Masu darba entuziasms, kura pamatā bija sociālistiskās demokrātijās paplašināšana un partijas, padomju, saimniecisko, arodbiedrību un citu sabiedrisko organizāciju darbības uzlabošana, nodrošināja tautas saimniecības plānu sekmīgu izpildi. 1956. un 1957. gadā ierindā stājās vairāk nekā 1600 lielu rūpniecības uzņēmumu, to skaitā Ļeņina Volgas LIES — pasaules vislielākā hidroelektrostacija. Ievērojami pieauga rūpniecības produkcijas izlaide. Ražošanas līdzekļus ražojošo nozaru produkcija pieauga par 24 procentiem. Lielus panākumus guva lauksaimniecības darba rūķi. 1956. gadā labības kopievākums bija lielāks nekā visos iepriekšējos gados. Tas ļāva valstij sagādāt 3304 miljonus pudu labības. 1957. gadā, lai gan vairākos mūsu zemes rajonos bija nelabvēlīgi laika apstākļi, tika sagādāts par 263 miljoniem pudu labības, gandrīz par 10 miljoniem tonnu piena un piena produktu un par 1 miljonu 450 tūkstošiem tonnu gaļas vairāk nekā 1953. gadā.

Pēc partijas XX kongresa tika veikti svarīgi pasākumi, lai celtu padomju ļaužu labklājības un kultūras līmeni. Par divām stundām saīsināja darba dienu pinms atpūtas dienām un svētku dienām, pagarināja grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu sievietēm, par divām stundām samazināja darba dienu pusaudžiem un vairākās rūpniecības nozarēs pārgāja uz septiņu un sešu stundu darba dienu. Atcēla mācību maksu vidusskolu vecākajās klasēs, vidējās speciālajās un augstākajās mācību iestādēs. Stipri palielināja vecuma un invaliditātes pensijas.

Laikā, kad partija CK vadībā realizēja PSI<P XX kongresa lēmumus un guva lielus panākumus tautas saimniecības attīstīšanā un darbaļaužu dzīves līmeņa celšanā, izrādījās, ka bija cilvēki, kas nostājās pret partijas līniju. Tā bija CK Prezidijā izveidojusies G. M. Maļenkova, L. M. Kaganoviča un V. M. Mo-lotova antipartejiskā grupa.

Antipartejiskā grupa darbojās pretī PSKP XX kongresa ļeņiniskajam kursam iekšējā un ārējā politikā, sprauda sev uzdevumu grozīt partijas politisko līniju un izjaukt tās pasākumus.

Antipartejiskās grupas dalībnieki uzstājās pret savienoto republiku tiesību paplašināšanu saimnieciskajā un kultūras celtniecībā, pretojās partijas pasākumiem, kuru mērķis bija samazināt valsts aparātu un cīnīties pret birokrātismu. Viņi centās nepieļaut rūpniecības un celtniecības vadīšanas reorganizāciju.

Antipartejiskā grupa neatzina, ka nepieciešams panākt, lai kolhozu zemnieki būtu materiālā ziņā vairāk ieinteresēti lauksaimnieciskās ražošanas paplašināšanā, tā nostājās pret lauksaimniecības plānošanas vecās kārtības nomainīšanu ar jaunu kārtību, pret lauksaimniecības produktu obligātās piegādes atcelšanu kolhoznieku sētām. Tā uzstājās pret kolhozos radušos un partijas aktīvi atbalstīto kustību par to, lai tuvākajos gados panāktu un pārspētu ASV piena, sviesta un gaļas ražošanā uz vienu iedzīvotāju. Grupas dalībnieks Molotovs pretojās ļoti svarīgajam pasākumam, kas bija pārbaudīts praksē un ieguvis milzīgu nozīmi mūsu zemes ekonomikā, — neskarto zemju un vecaiņu apgūšanai. Antipartejiskā grupa nostājās pret partijas ārpolitikas kursu, kura mērķis ir mazināt starptautisko saspīlējumu, nostiprināt mieru, attīstīt sadarbību un nostiprināt draudzību starp tautām.

Maļenkovs, Kaganovičs un Molotovs darbojās pretī partijas pasākumiem personības kulta seku likvidēšanā. Tā nebija nejaušība. Ieņemdami augstus amatus partijā, arī viņi bija atbildīgi par personības kulta radītajām kļūdām.

CK Prezidijs un Centrālā Komiteja neatlaidīgi cīnījās pret antipartejiskās grupas dalībnieku kļūdām un kritizēja tos, cerot, ka tie gūs vajadzīgo mācību no savu kļūdu kritikas un turpmāk ies kopsolī ar visu partijas vadošo kolektīvu. Taču grupas dalībnieki arvien vairāk ieslīga antipartejiskās, neļeņiniskās po-zicijās un uzsāka frakcionāru cīņu pret partijas vadību. Apvienojušies uz antipartejiskiem pamatiem un lietodami cīņā intrigantu paņēmienus, viņi noslēdza slepenu vienošanos pret partijas CK. Lietojot frakcionāras metodes, Maļenkovs, Kaganovičs, Molotovs un arī Sepilovs, kas tiem pieslējās, centās panākt partijas vadošo orgānu maiņu, lai grozītu partijas politiku un liktu partijai atgriezties pie nepareizajām vadīšanas metodēm, ko bija nosodījis PSKP XX kongress.

Sājā frakcionāru grupā faktiski ietilpa arī N. A. Bidgaņins. Viņš ar savu viltīgo antipartejisko nostāju daudzējādā ziņā veicināja to, ka antipartejiskā grupa uzdrošinājās nostāties pret partijas ļeņinisko līniju.

1957. gada jūnijā Centrālās Komitejas Prezidijā notika neatlaidīga un nesaudzīga cīņa pret antipartejisko grupējumu. Sās cīņas gaitā Ņ. S. Hruščovs, Prezidija locekļi un locekļu kandidāti, Centrālās Komitejas sekretāri A. B. Aristovs, N. I. Bc-ļajevs, L. I. Brežņevs, J. A. Furceva, A. I. Kiričenko, F. R. Koz-lovs, A. I. Mikojans, N. A. Muhitdinovs, P. N. Pospelovs, M. A. Suslovs, N. M. Sverņiks, kā arī Centrālās Komitejas locekļi N. G. Ignatovs, O. V. Kūsinens, D. S. Korotčenko, J. E. Kalnbērziņš, A. P. Kiriļenko, A. N. Kosigins, K. T. Ma-zurovs, V. P. Mžavanadze un citi enerģiski uzstājās pret antipartejisko grupējumu un deva iznīcinošu triecienu tā niknajiem izlēcieniem pret partijas jeņinisko līniju un tās Centrālo Komiteju.

PSKP CK plēnums, kas notika 1957. gada jūnijā, izskatīja jautājumu par antipartejisko grupu. Visi Centrālās Komitejas locekļi un kandidāti, kā arī Centrālās revīzijas komisijas locekļi vienprātīgi nosodīja šķeltnieku izturēšanos. Plēnuma dalībnieki ierosināja vērsties pret tiem ar pašiem stingrākajiem partijas sodiem. Plēnums vienbalsīgi pieņēma lēmumu, kurā nosodīja antipartejiskās grupas frakcionāro darbību.

Plēnums konstatēja, ka antipartejiskā grupa pārkāpusi partijas statūtus un V. I. Ļeņina izstrādāto X kongresa lēmumu «Par partijas vienību». Grupas dalībnieki atradās novecojušu priekšstatu un savu laiku pārdzīvojušu darba metožu gūstā. Viņi bija atrāvušies no partijas un mūsu valsts dzīves, neredzēja jaunos apstākļus, jauno situāciju, bija konservatīvi, ar dogmatiskiem uzskatiem par komunisma celtniecības jautājumiem, sīksti turējās pie savu laiku nodzīvojušām darba formām un metodēm, kas neatbilst komunisma celtniecības interesēm. Tas viss bija viņu antipartejiskās pozicijas pamatā. Viņi mēģināja vilkt partiju atpakaļ, noraidīdami to, ko rada pati dzīve un kas izriet no padomju sabiedrības attīstības interesēm, no visas sociālistiskās nometnes interesēm.

«Tiklab iekšpolitikas, kā arī ārpolitikas jautājumos,» teikts CK plēnuma lēmumā, «viņi ir sektanti un dogmatiķi, viņu attieksme pret marksismu-ļeņinismu ir nedzīva, tal-nnudiska. Viņi nespēj saprast, ka pašreizējos apstākļos dzīvais marksisms-ļeņinisms darbībā, cīņa par komunismu izpaužas partijas XX kongresa lēmumu realizēšanā, mierīgas līdzās pastāvēšanas politikas neatlaidīgā realizēšanā, cīņā par tautu draudzību, sociālistiskās nometnes maksimālas nostiprināšanas politikas realizēšanā, rūpniecības vadīšanas uzlabošanā, cīņā par vispusīgu lauksaimniecības augšupeju, par produktu pārpilnību, par plašu dzīvokļu celtniecību, par savienoto republiku tiesību paplašināšanu, par nacionālo kultūru uzplaukumu, par tautas masu iniciatīvas maksimālu attīstīšanu» («Pravda», 1957. g. 4. jūlijā).

CK jūnija plēnums atzina antipartejiskās grupas darbību par nesavienojamu ar Komunistiskās partijas ļeņiniskajiem principiem. CK plēnumā atsegto neatspēkojamo faktu priekšā antipartejiskās grupas dalībnieki atzina savas frakcionārās, antipartejiskās darbības kaitīgumu un apņēmās pakļauties partijas lēmumiem.

Plēnums izslēdza no CK un CK Prezidija sastāva Maļen-kovu, Kaganoviču, Molotovu un Šepilovu.

N. A. Bulgaņinaim izteica stingru rājienu ar brīdinājumu. Bulgaņins apņēmās izlabot savas rupjās kļūdas un aktīvi cīnī-lies par partijas līniju. Taču dzīve parādīja, ka viņš nebija pildījis savu solījumu un nebija attaisnojis viņam kā CK Prezidija loceklim dāvāto uzticību. Tāpēc Centrālās Komitejas plēnums vēlāk atbrīvoja Bulgaņinu no PSKP CK Prezidija locekļa pienākumiem. Jau agrāk viņu atbrīvoja no PSRS Ministru Padomes Priekšsēdētāja pienākumiem.

Sakarā ar to, ka M. G. Pervuhins un M. Z. Saburovs ieņēma nepareizu, svārstīgu poziciju laika posmā, kad norisinājās cīņa pret antipartejisko grupējumu, un tikai CK plēnumā atzina savas kļūdas un norobežojās no šā grupējuma, Pervuhins tika atbrīvots no CK Prezidija locekļa pienākumiem un atstāts par Prezidija locekļa kandidātu, bet Saburovs izslēgts no CK Prezidija.

Centrālā Komiteja, atmaskodama un nosodīdama Maļenkova, Kaganoviča, Molotova, Bulgaņina un Sepilova, kas tiem pieslējies, grupas frakcionāro, antipartejisko darbību, vēl vairāk nostiprināja partijas ļeņinisko vienību. Tā bija partijas ģenerālās līnijas jauna uzvara, radošā marksisma-ļeņinisma uzvara. CK plēnuma lēmumu vienprātīgi atzina par pareizu partija un visa padomju tauta. Komunisti un bezpartejiskie stingri nosodīja antipartejiskās grupas dalībniekus, kas, izrādījās, bija izolēti, no partijas un masām atrāvušies vienpatņi. Komunisti, visi padomju cilvēki vēl ciešāk saliedējās ap ļeņinisko CK, lai sekmīgi realizētu PSKP XX kongresa vēsturiskos lēmumus.

Cīnoties pret atkāpšanos no marksisma-ļeņinisma, pret visiem ļeņinisko vadīšanas principu pārkāpumiem, partija atklāja lielus trūkumus partijas politiskajā darbā Padomju Armijā un Flotē. Izrādījās, ka G. K. Zukovs, būdams aizsardzības ministrs,-bija pārkāpis PSRS Bruņoto Spēku vadīšanas ļeņiniskos principus. Viņš ieturēja līniju uz partijas organizāciju, politisko orgānu un Kara padomju darba sašaurināšanu, uz to, lai likvidētu partijas, tās CK un Padomju valdības lomu Bruņoto Spēku vadīšanā un kontrolē. Padomju Armijā ar Zukova paša līdzdalību sāka ieviest viņa personības kultu, sāka pārliecīgi cildināt viņa lomu Lielajā Tēvijas karā. Tā tika sagrozīta kara patiesā vēsture: pārāk zemu novērtēti padomju tautas pūliņi, Bruņoto Spēku varonība, komunistu un politdarbinieku loma, padomju karavadoņu kara-māksla, noniecināta Komunistiskās partijas vadošā un iedvesmojošā loma.

PSKP CK plēnums, kas notika 1957. gada oktobrī, lēmumā «Par partijas politiskā darba uzlabošanu Padomju Armijā un Flotē» nosodīja ļeņinisko principu rupjo pārkāpšanu Bruņoto Spēku vadīšanā un izslēdza Žukovu no partijas vadošajiem orgāniem.

Plēnums uzsvēra Komunistiskās partijas izšķirošo nozīmi mūsu zemes Bruņoto Spēku celtniecības vadīšanā. Padomju Armijas un Flotes varenības galvenais avots, teikts plēnuma lēmumā, ir tas apstāklis, ka to organizētāja, vadītāja un audzinātāja ir Komunistiskā partija. Bruņoto Spēku nostiprināšanā līdzās komandieriem — vienvadības realizētājiem svarīga loma ir Kara padomēm, armijas un flotes politiskajiem orgāniem un partijas organizācijām, kuru uzdevums ir stingri un konsekventi realizēt Komunistiskās partijas politiku. Plēnums paredzēja pasākumus partijas politiskā darba pastiprināšanai Padomju Armijā un Flotē.

Partijas vadošās lomas pieaugšana .komunisma celtniecībā prasīja vēl vairāk celt partijas centrālo orgānu politisko un organizatorisko lomu, nostiprināt kolektivitāti to darbā. Sājā nolūkā PSKP CK paplašināja Prezidija un Sekretariāta sastāvu. Par PSKP CK Prezidija locekļiem ievēlēja A. B. Aristovu, N. I. Beļajevu, L. I. Brežņevu, J. A. Furcevu, Ņ. S. Hruščovu, N. G. Ignatovu, A. I. Kiričenko, F. R. Kozlovu, 0. V. Kūsinenu, A. I. Mikojanu, N. A. Muhitdinovu, M. A. Suslovu, N. M. Sver-ņiku un K. J. Vorošilovu; par Prezidija locekļu kandidātiem ievēlēja P. N. Pospelovu, D. S. Korotčenko, J. E. Kalnbērziņu, A. P. Kiriļenko, A. N. Kosiginu, K. T. Mazurovu, V. P. Mžava-nadzi, M. G. Pervuhinu, N. V. Podgorniju un D. S. Poļanski. Paplašināja PSKP CK Sekretariātu. CK sekretāri ir Ņ. S. Hruš-čovs (pirmais sekretārs), A. B. Aristovs, L. I. Brežņevs, J. A. Furceva, N. G. Ignatovs, A. I. Kiričenko, O. V. Kūsinens, N. A. Muhitdinovs, P. N. Pospelovs un M. A. Suslovs.

Lai konkrētāk vadītu republikānisko organizāciju, apgabalu un novadu partijas, padomju un saimniecisko orgānu darbu, lai operatīvāk risinātu Krievijas federācijas saimnieciskās un kultūras celtniecības jautājumus, tika nodibināts PSKP CK Birojs KPFSR lietās.

Centrālas Komitejas pasākumi, kas veikti, lai tālāk nostiprinātu partiju un pārkārtotu partijas un valsts darbu, tālāk attīsta Ļeņina mācību par partiju, pauž partijas .kā padomju sabiedrības vadošā un virzošā spēka nozīmes nemitīgo palielināšanos. Partijas vadošās lomas pieaugšana mūsu zemes ekonomiskajā, politiskajā un kultūras dzīvē ir sociālistiskās sabiedrības attīstības likumsakarība, kuras iedarbība pieaug līdz ar komunisma celtniecības vēršanos plašumā.

Apstākļos, kad norisinās pāreja no sociālisma uz komunismu, kad pieaug subjektīvā faktora, sabiedrības apzinātas vadības nozīme, partija, kas bruņota ar marksisma-ļeņinisma teoriju, ir aicināta vadīt jaunu ekonomisku un politisku attiecību izveidošanu uz komunisma principu pamata.

Partija, būdama visorganizētākā un apzinīgākā padomju tautas daļa, ar savu nenogurstošo organizatorisko un politisko darbu saliedē masas, nodrošina vienotu visas tautas gribu un darbību un iedvesmo tautu komunistiskās sabiedrības uzcelšanai. Komunistiskā partija, kam ir ļoti liela morāli politiska autoritāte, nodrošina komunisma celtniecības pašreizējā posma paša grūtākā un sarežģītākā uzdevuma atrisināšanu, un šis uzdevums ir audzināt visus sabiedrības locekļus komunisma garā, pilnīgi likvidēt kapitālisma paliekas cilvēku apziņā un nemitīgi celt masu apzinīgumu un aktivitāti.

Partija ir tas autoritatīvais un ietekmīgais spēks, kas stiprina idejiski politiskās saites starp PSRS 'tautām un saliedē tās cīņā par komunismu.

PSKP ir Padomju valsts vadošais un virzošais spēks. Tikai partija spēj sekmīgi vadīt sabiedriskās organizācijas (arodbiedrību, jaunatnes un citas organizācijas), kuru darbības sfēra paplašinās un kuru ietekme sabiedrības dzīvē pastiprinās. Partija virza šo organizāciju darbu kopējā komunisma celtniecības gultnē.

5. Partijas — padomju tautas vadītājas — 40 gadu darbības rezultāti. Komunistisko partiju solidaritātes un viņu savstarpējo sakaru nostiprināšanās

1957. gada novembrī padomju tauta, visu zemju darbaļaudis, visa progresīvā cilvēce svinīgi atzīmēja Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas četrdesmito gadadienu. PSRS Augstākās Padomes jubilejas sesijā līdzās deputātiem un padomju sabiedrības pārstāvjiem bija ieradušies ārzemju viesi — visu sociālistisko valstu partiju un valdību delegācijas, 64 brālīgo komunistisko un strādnieku partiju pārstāvji, daudzas dažādu valstu sabiedrisko, kultūras un zinātnisko organizāciju delegācijas, lielāko starptautisko arodbiedrību, kā arī jaunatnes un sieviešu organizāciju pārstāvji.

Ņ. S. Hruščovs savā referātā jubilejas sesijā rezumēja diženo pārveidojumu pasaulvēsturiskos rezultātus un parādīja Padomju Savienības izcilos sasniegumus, kas četrdesmit gadu laikā gūti saimnieciskajā un kultūras celtniecībā. Milzīgie panākumi visās PSRS ekonomiskās un kultūras dzīves nozarēs uzskatāmi un pārliecinoši parāda sociālisma lielās priekšrocības salīdzinājumā ar kapitālismu. Padomju Savienība apliecinājusi visai pasaulei, ka tautas radošās spējas jo krāšņi uzplaukst tikai sociālistiskā iekārtā.

Sociālisms ir pārsniedzis vienas valsts ietvarus un pārvērties par pasaules sistēmu. Tā ir diža starptautiskās komunistiskās un strādnieku kustības uzvara. Sī uzvara gūta strādnieku šķiras un darba zemniecības varonīgā cīņā, ko vadījušas komunistiskās un strādnieku partijas, kuras prot radoši lietot mark-sisma-ļeņinisma mācību konkrētos savas zemes apstākļos. Pasaules sociālistiskā nometne ir milzīgs, nemitīgi augošs spēks.

PSRS Augstākās Padomes jubilejas sesija pieņēma Uzsaukumu Padomju Savienības tautām un Uzsaukumu visu zemju darbaļaudīm, politiskajiem un sabiedriskajiem darbiniekiem, zinātnes un kultūras pārstāvjiem, parlamentiem' un valdībām.

PSRS Augstākās Padomes jubilejas sesijas dokumentos un materiālos partija un padomju tauta, rezumējot Padomju Savienības cīņu un uzvaras, parādīja visai pasaulei uz .sociālisma pamata veikto sociāli ekonomisko un kultūras pārkārtojumu diženo ainu.

Padomju Savienības Komunistiskās partijas četrdesmit gadu ilgās darbības izcilo panākumu rezumējums pamatvilcienos ir šāds:

1. PSKP vadībā Padomju zemē strādnieku šķira savienībā ar darba zemniecību pirmo reizi cilvēces vēsturē ņēmusi varu savās rokās. Partija labi saprata, ka tautas masu uzvaras nostiprināšanai, ekspluatatoru savaldīšanai un Padomju zemes neatkarības nosargāšanai, kā arī jaunās sabiedrības celtniecībai darbaļaudīm nepieciešama sava stipra un stabila valsts. Partija sāka veidot šādu valsti, kad tai nebija nedz valsts vadīšanas pieredzes, nedz sagatavotu kadru, tomēr tā spīdoši tika galā ar šo uzdevumu.

Partija zinātniski definējusi jaunās varas — strādnieku šķiras diktatūras šķirisko saturu un tās sociālo pamatu — strādnieku šķiras un zemniecības savienību. Vispārinot masu revolucionāro pieredzi, partija atradusi jaunu sabiedrības politiskās organizācijas formu, kas pauž proletariāta diktatūras būtību, — Padomju republiku. Vecais valsts aparāts tika sadragāts. Ir radīts jauns valsts aparāts, kas pilda tautas gribu.

Partija izstrādājusi proletariāta diktatūras mehānismu, t. i., valsts organizāciju sistēmu (padomes) un sabiedrisko organizāciju sistēmu (arodbiedrības, kooperatīvās, jaunatnes un citas organizācijas), kas vispilnīgāk pauž tautas intereses. Partija ar padomju starpniecību nodrošinājusi katram darba cilvēkam iespēju reāli un tieši piedalīties mūsu zetmes pārvaldē.

Līdz ar proletariāta diktatūras nodibināšanos ir sākusies-buržuāziskās demokrātijās sabrukšanas ēra, patiesas tautas varas — sociālistiskās demokrātijās ēra.

2. Pēc proletariāta diktatūras nodibināšanās visa komunistu enerģija bija vērsta uz to, lai realizētu jaunas, sociālistiskas sabiedrības uzcelšanas ļeņinisko plānu. Šo uzdevumu veikt būtu ārkārtīgi grūti jebkurai valstij, bet Krievijai šīs grūtības bija vēl daudzkārt lielākas.

Pasaules revolucionārajai kustībai nebija sociālisma celtniecības pieredzes, tā nezināja, kādās formās organizējama sabiedriskā dzīve uz jauna pamata, kādām metodēm vadāma sociālistiskā ekonomika. Sociālisms pastāvēja tikai kā teorija, idejās. Pirmo reizi sociālisms bija jāceļ ekonomiski atpalikušā zemē, kurā pārsvarā bija preču sīkražošana. Pēc rūpnieciskās ražošanas līmeņa Krievija par 50—100 gadiem bija atpalikusi no attīstītajām kapitālistiskajām valstīm. Turklāt imperiālistiskā un pūsoņu kara rezultātā Krievijā valdīja drausmīgs sabrukums. Sociālisms bija jāceļ, kad nebija kadru, turklāt iedzīvotāju kultūras līmenis bija zems. Gāztās ekspluatatoru šķiras sīvi pretojās sociālisma celtniecībai. Grūtības bija jo lielākas tāpēc, ka Padomju Krievija bija vienīgā sociālistiskā zeme un atradās kapitālistiskā ielenkumā. Imperiālistiskās valstis negribēja samierināties ar darbaļaužu uzvaru un mēģināja gāzt tautas varu militārā ceļā, ar ekonomiskas blokādes palīdzību, ar diplomātisku spiedienu, laižot darbā šantažu un apmelojumus. Tas viss saasināja šķiru cīņu Padomju zemē un pastiprināja sīkburžuā-zijas svārstīšanos. Partijā esošie trookisti un citi oportūnisti noliedza iespēju uzcelt sociālismu Krievijā un kavēja jaunas sabiedrības celtniecību.

Komunistu partija droši sāka vest tautu pa pilnīgi jaunu, neizpētītu sabiedriskās attīstības ceļu. Visas sabiedriskās dzīves sfēras — politiskā un ekonomiskā iekārta, sabiedrības šķiriskā struktūra, valsts aparāts, tiesības, cilvēku morāle un uzskati — viss tika radikāli pārkārtots uz marksisma-ļeņinisma teorijas pamata.

Politiskās, sociālās un ekonomiskās attiecības, ko bija radījis ražošanas līdzekļu privātīpašums un kas bija pastāvējušas gadu tūkstošiem un tāpēc šķita mūžīgas un nesatricināmas, 15—20 gadu laikā tika nomainītas ar sociālistiskām attiecībām, kuru pamatā ir ražošanas līdzekļu sabiedriskais īpašums. PSR Savienībā ir uzcelta sociālistiska sabiedrība. Ekspluatatoru šķiras likvidētas uz visiem laikiem. Padomju zemē dzīvo un strādā divas draudzīgas šķiras — strādnieki un zemnieki, kā arī inteliģence, kas nākusi no to vidus. Visas Padomju zemes bagātības ir tautas īpašums. Neviens nevar piesavināties cita cilvēka darba rezultātus. Par vienīgo materiālo un kultūras labumu iegūšanas avotu ir kļuvis darbs. Nostiprinājies svētais princips — «Kas nestrādā, tam nebūs ēst». Sociālisms no sapņa, kāds tas bija gadsimtiem ilgi, no zinātniska paredzējuma, par kādu to bija padarījuši Markss un Engelss, pirmo reizi sabiedrības attīstības vēsturē ir kļuvis par realitāti, par tautas masu dzīves saturu.

Sociālisma uzcelšana PSR Savienībā ir Komunistiskās partijas un padomju tautas diženākais iekarojums. Tas ir īsts partijas politikas triumfs, partijas ideoloģijas triumfs, rezultāts, ko devusi partijas gudrā tautas masu vadīšana.

3. Partija ir panākusi darbaļaužu politisko un ekonomisko' kundzību, reālu tautas varu. Nodibināta patiesa brīvība, vienlīdzība un brālība attiecībās starp cilvēkiem un tautām, patiesi laimīga dzīve visai tautai. Ekonomiskās attiecības kapitālistiskajā sabiedrībā pašos savos pamatos ir pretrunā ar īstu demokrātiju. Nevienā buržuāziskā valstī tautai nav un nevar būt patiesu tiesību un brīvību. Kapitālistiskajās zemēs parlamenta vēlēšanas ir organizētas tā, ka tur vai nu iekļūst tikai buržuāzijas pārstāvji, vai arī tiem ir nodrošināts lielum lielais vairākums. Piemēram, Amerikas kongresā nav neviena strādnieka, neviena darba fermera. Tajā ir ievēlēti rūpnieki, kapitāla magnāti un to sulaiņi.

Sociālistiskā demokrātijā ne vien pasludina, bet arī materiāli nodrošina visiem' Padomju zemes pilsoņiem patiesu vārda, preses, sapulču, mītiņu un manifestāciju brīvību, garantē katram pilsonim tiesību uz darbu, atpūtu, izglītību un sociālu nodrošinājumu.

Padomju tauta ir vienīgā noteicēja savā zemē, sava likteņa lēmēja. Visa vara tiklab Padomju zemes mērogā, kā arī republikās, apgabalos, pilsētās, rajonos un ciemos pieder darbaļaužu deputātu padomēm. Padomes tiek ievēlētas uz vispārēju, vienlīdzīgu, tiešu vēlēšanu tiesību pamata, aizklāti balsojot. Padomju deputāti ir tikai darbaļaudis. Darbaļaudīm Padomju zemē ir nodrošināta patiesa līdzdalība tautas saimniecības vadīšanā; tā tas nav un nevar būt pat visdemokrātiskākajā buržuāziskajā republikā.

4. Gatavodamās saņemt varu savās rokās, partija solīja tautai pārvērst nabadzīgo un vājo zemi par varenu sociālistisku lielvalsti. Buržuāziskie darbinieki ļauni ņirgājās par šiem boļševiku solījumiem. Viņi apgalvoja, ka boļševisms neesot spējīgs kaut ko radīt, ka tas nesot sev līdzi tikai sabrukumu. Arī starp tiem, kas Padomju zemei simpatizēja, bija cilvēki, kas šaubījās par boļševiku plānu reālumu un uzskatīja tos par utopiju. Komunistiskā partija darbos atspēkojusi šos izdomājumus un šaubas.

Partijas radošās darbības periods nav liels — tikai četrdesmit gadu. Sājos četrdesmit gados, faktiski 22 gados, jo 18 gadus prasīja imperiālistu uzspiestie kari un pēc tam saimniecības atjaunošana, Padomju Savienība nogājusi ekonomiskā ziņā tādu distanci, kādu kapitālistiskās valstis veica tikai vesela gadsimta laikā.

Padomju zeme izdarījusī milzīgu lēcienu no atpalicības uz rūpniecības uzplaukumu. Padomju Savienība rūpnieciskās ražošanas apjoma ziņā ir ierindojusies pirmajā vietā Eiropā un otrajā vietā pasaulē. PSRS rūpniecības produkcijas kopapjoms 1957. gadā salīdzinājumā ar 1913. gadu bija pieaudzis 33 reizes, bet salīdzinājumā ar 1917. gadu — 46 reizes. Pie tam ražošanas līdzekļu ražošana salīdzinājumā ar 1913. gadu bija pieaugusi gandrīz 75 reizes.

1913. gadā Krievijā ieguva 29,1 miljonu tonnu ogļu. 1957. gadā ogļu ieguve Padomju Savienībā sasniedza 463 miljonus tonnu. Lai panāktu šādu pieaugumu, visām Eiropas kapitālistiskajām zemēm kopā bija vajadzīgi apmēram 65 gadi. 1913. gadā Krievijā ieguva 4,2 miljonus tonnu čuguna, bet 1957. gadā PSR Savienībā ražoja 37 miljonus tonnu. Lai iegūtu šādu pieaugumu, visām Eiropas kapitālistiskajām zemēm kopā bija vajadzīgi apmēram 75 gadi. 1913. gadā Krievijā izkausēja 4,2 miljonus tonnu tērauda. 1957. gadā tērauda ieguve PSR Savienībā pārsniedza 51 miljonu tonnu. Patlaban PSRS iegūst tērauda tik daudz, oik Anglija, Francija, Japāna un Zviedrija kopā.

Ierindojusies otrajā vietā pasaulē rūpnieciskās ražošanas apjoma ziņā, PSR Savienība guvusi pinmo uzvaru ekonomiskajā sacensībā ar kapitālistiskajām zemēm. Tagad padomju tauta partijas vadībā praktiski risina jaunu diženu uzdevumu — visīsākā vēsturiskā laikā panākt un pārspēt visvairāk attīstītās kapitālistiskās zemes produkcijas ražošanā uz vienu iedzīvotāju. Sājā ziņā Krievijas atpalicība bija patiešām katastrofāla. 1913. gadā Krievijā ražoja uz vienu iedzīvotāju 13—14 reizes mazāk rūpniecības produkcijas nekā ASV. Ar partijas un tautas pūlēm šī atpalicība ir ievērojami samazināta. 1957. gadā PSR Savienībā uz vienu iedzīvotāju ražoja vairs tikai 2,6 reizes mazāk produkcijas nekā ASV.

5. Partija atrisinājusi zemnieku jautājumu un, balstoties uz pāreju no individuālās saimniecības uz kolektīvu saimniecību, pinmo reizi vēsturē radījusi zemniekiem laimīgu dzīvi.

Zemnieku jautājums pieskaitāms pie «mūžīgajiem» un visgrūtākajiem jautājumiem, ko radījusi ekspluatatoru sabiedrība. Kapitālisma iekārtā lauku proletārieši un pusproletārieši, kurus nomāc individuālās sīkražošanas nosacījumi, nabadzība un visa lauku dzīves struktūra, kuri ir sašķelti un kuriem nav savas organizācijas, ir pilnīgi muižnieku, kulaku un kapitālistu varā.

Sevišķi grūts un mokpilns bija zemnieku stāvoklis cariskajā Krievijā. Primitīvās, mazražīgās saimniekošanas formas un ārkārtīgi nežēlīgā ekspluatācija bija pārvērtušas zemnieku dzīvi par katorgu. Muižnieku šķiras likvidācija, zemes nacionalizācija un tās nodošana zemniekiem lietošanā mainīja lauku darba cilvēku stāvokli. Bet tas vēl nebija zemnieku jautājuma pilnīgs atrisinājums.

Partija atradusi vienīgo iespējamo ceju, kā radīt zemniekiem pārticīgu dzīvi, kas brīva no ekspluatācijas, — ražošanas kooperēšanas ceļu. Primitīvu tehniku izmantojošo zemnieku sīk-saimniecību okeāna vietā uz zemnieku brīvprātīgas apvienošanās pamata tika organizētas kolektīvas lielsaimniecības (kolhozi). Spīļarklu, lemešarklu un koka ecēšas, kas dominēja individuālajās zemnieku saimniecībās, kolhozos nomainījuši traktori, automašīnas, kombaini un komplicētas lauksaimniecības mašīnas.

Pilsētu un lauku pretstats, ko bija radījusi ekspluatatoru sabiedrība un kas bija pastāvējis gadsimtiem ilgi, ir likvidēts. Strādnieku un zemnieku savienība kļuvusi nesatricināma.

Sociālo pārkārtojumu gaitā radikāli mainījusies lauku dzīves struktūra, sabrukuši vecās zemnieku dzīves mūžsenie balsti ar tās sīkīpašnieciskajām paražām un tikumiem, noticis apvērsums zemnieku apziņā un psiholoģijā. Radies pavisam jauns zemnieka tips — kolhoznieks. Būdams brīvs no ekspluatācijas, izglītots, ar plašu redzes loku, viņš ir pilnīgs sava likteņa noteicējs.

Komunistiskā partija izvedusi padomju zemniekus uz sociālisma plašā ceļa.

6. Partija sarāvusi nacionālo spaidu važas un pirmo reizi cilvēces vēsturē atrisinājusi tautu savstarpējo attiecību problēmu, nodibinājusi brālīgu draudzību starp viņām.

Ilgu laiku pastāvēja nacionāli spaidi, kas pastiprinājās, attīstoties šķiru attiecībām. Kapitālisma apstākļos, it īpaši imperiālisma laikmetā, radās ne mazums valstu, kurās valdīja varmācība un nežēlīga verdzināto nāciju ekspluatācija, apspiešana un beztiesība. Lielākā daļa tautu tika nežēlīgi verdzināta. Tāds bija arī daudzu cariskās Krievijas tautu liktenis. Nacionālais jautājums kļuva par vienu no aktuālākajiem, akūtākajiem jautājumiem.

Komunistiskā partija ir izstrādājusi un realizējusi pilnīgi jaunus, taisnīgus principus nacionālajā jautājumā. Uz vienlīdzības, nacionālās patstāvības un savstarpējās palīdzības progresīvajiem principiem partija ir saliedējusi daudzās mūsu zemes tautas draudzīgā saimē. Nodibināta Padomju Sociālistisko Republiku Savienība, kas apvieno desmitiem tautu. PSRS sastāvā katrai tautai ir nodrošināta pilnīga nacionāla brīvība, politiska vienlīdzība, kā arī faktiska ekonomiska vienlīdzība, kas ir jebkādas vienlīdzības materiālais pamats.

Partijas politikas mērķis bija panākt agrāk visvairāk atpalikušo tautu straujāku attīstību. 1957. gadā rūpnieciskā ražošana Armēnijas republikā salīdzinājumā ar 1913. gadu bija pieaugusi 49 reizes, Kirgīzijas republikā — 46 reizes, Kazāhijas republikā — 40 reizes. Padomju republikas Aizkaukāzā un Vidusāzijā rūpniecības attīstības ziņā tālu aizsteigušās priekšā kaimiņvalstīm — Turcijai un Irānai.

Partija ir nodrošinājusi vispusīgu pēc formas nacionālas un pēc satura sociālistiskas kultūras attīstību. Ikvienas tautas kultūra ietekmē citu tautu kultūru, dod savu ieguldījumu padomju sociālistiskās kultūras izveidošanas kopējā procesā.

Radikālajām pārmaiņām tautu dzīvē bijušas tādas sekas, ka vecās, buržuāziskās nācijas Padomju Savienībā pārveidojušās par sociālistiskām nācijām. Uz agrāk pastāvējušo tautību un etnogrāfisko grupu bāzes ir izveidojušās jaunas nācijas, kas pašā sākumā veidojušās 'kā sociālistiskas nācijas. Nācijas nemitīgi tuvinās un padara cita citu bagātāku. Mūsu zemē ir radīti un attīstās materiāli, politiski un ideoloģiski pamati, kas apvieno visas PSRS tautas vienā veselā vienībā.

7. Partijas vadībā PSR Savienībā ārkārtīgi īsā laikā notikusi kultūras revolūcija — visdziļākais un visdiženākais pārkārtojums cilvēku garīgajās attiecībās.

Partija devusi tautai zināšanas. Iedzīvotāju lielākā daļa cariskajā Krievijā neprata ne lasīt, ne rakstīt. Pinms revolūcijas tikai piektā daļa bērnu un pusaudžu mācījās skolās. Vidējā un vēl jo vairāk augstākā izglītība bija pieejama tikai turīgajiem cilvēkiem. Grāmatas, avīzes un žurnālus tautas masas nelasīja. Padomju varas pirmajos piecpadsmit gados tika likvidēts anal-fabētisims, noteikta obligāta četrgadīga, bet vēlāk ari septiņgadīga izglītība. PSR Savienībā vidēji ik gadus mācās vairāk nekā 50 miljonu cilvēku. Padomju varas gados atvērts desmitiem tūkstošu bibliotēku, uzcelts tūkstošiem klubu un kinoteātru; Padomju zemē darbojas simtiem tūkstošu ceļojošo kino. Grāmatu kopējais metiens gadā ir pieaudzis vairāk nekā 10 reizes, avīžu vienreizējais metiens — 18 reizes. Iedzīvotāju kultūras un izglītības līmenis Padomju Savienībā ir augstāks nekā visās pasaules kapitālistiskajās valstis.

Ir radīta jauna inteliģence, kas cēlusies no tautas un ko ar tautu saista kopīgas intereses un uzdevumi. Pirms revolūcijas inteliģences bija maz, un tās lielākā daļa apkalpoja muižnieku un buržuāzijas šķiru. 1913. gadā visā Krievijas tautas saimniecībā bija nodarbināti tikai 136 tūkstoši speciālistu ar augstāko izglītību. PSR Savienībā 1957. gadā to skaits bija 2 miljoni 805 tūkst., t. i., gandrīz 21 reizi vairāk. Lai radītu tehnisko inteliģenci, kapitālistiskajām valstīm bija vajadzīgs ap 100 gadu. Padomju zemē šis uzdevums ir veikts 15—20 gados. Inženieru sagatavošanas apjoma ziņā Padomju Savienība jau sen aizsteigusies priekšā visām pasaules kapitālistiskajām valstīm.

Izveidojusies pilnīgi jauna, sociālistiska kultūra, kas ir augstākais posms pašreizējā cilvēces kultūras attīstībā. Tās raksturīgās īpašības ir patiess humānisms, progresivitāte un tautiskums. Visu, kas kultūras mantojumā bija vērtīgs, progresīvs un patiess, strādnieku šķira rūpīgi, kā īsts saimnieks, atlasījusi, kritiski pārstrādājusi un izmantojusi kā pamatu jaunas, sociālistiskas kultūras, īstas tautas kultūras celšanai un reizē atmetusi visu reakcionāro, pretzinātnisko un nemāksliniecisko. Šādu milzīgu pārveidošanas darbu nav veikusi un nav spējusi veikt neviena cita šķira.

Partija nodrošinājusi milzīgu zinātnes progresu. Pēc daudziem rādītājiem padomju zinātne ir ierindojusies pirmajā vietā pasaulē. Likvidēts ekspluatatoru sabiedrības radītais pretstats starp garīgo un fizisko darbu. Miljonu cilvēku darbs kļuvis apzināts, radošs; tieši masas veido sociālistisko kultūru.

Partijas veiktā pārveidošanas darba rezultātā sabiedrības attīstības diženākie spēki — tauta un kultūra, masas un zinātniski tehniskā izglītība, — kas gadu tūkstošiem bija savā starpā norobežoti, ir atkal apvienoti. Tas stipri paātrināja padomju sabiedrības progresu.

8. Partija spraudusi sev mērķi radīt tādu sabiedrisku iekārtu, kurai pastāvot liks pilnīgi apmierinātas ikviena cilvēka materiālās un kultūras vajadzības un būs nodrošināta vispusīga un harmoniska personības attīstība. Visa daudzpusīgā partijas darbība pakārtota šā diženā mērķa sasniegšanai. Gādība par tautas labklājību bijusi, ir un būs partijas pastāvēšanas jēga, partijas darbības augstākais likums.

Kapitālisms pēc Savas dabas nespēj dot darbaļaudīm laimīgu, turīgu dzīvi. Sociālais apvērsums, kas izdarīts PSR Savienībā Komunistiskās partijas vadībā, ir devis darbaļaudīm neizsmeļamus labumus. Sociālisms nodrošina nepārtrauktu tautas labklājības celšanos. Uz visiem laikiem likvidēts pilsētu un lauku darbaļaužu briesmīgais lāsts — bezdarbs. Ikvienam padomju cilvēkam ir darbs, un viņš ir drošs par rītdienu. Padomju cilvēku uzturs ar katru gadu uzlabojas, viņi arvien labāk ģērbjas un izmanto visus kultūras labumus. Strādnieku reālā darba alga, ņemot vērā bezdarba likvidāciju un darba dienas saīsināšanu, no 1913. līdz 1956. gadam pieaugusi gandrīz piecas reizes, bet zemnieku reālie ienākumi pieauguši sešas reizes. Sistemātiski tiek pazeminātas cenas masu patēriņa precēm. Mācības pamatskolā, vidusskolā un augstskolā ir bez maksas. Vēl vairāk, — liela daļa tehnikumu un augstāko mācību iestāžu audzēkņu saņem stipendiju.

Pilsoņu veselību sargā daudzas medicīniskas iestādes. Uz 10 tūkstošiem iedzīvotāju PSR Savienībā ir 17 ārstu, ASV — 12, Japānā — 10, Francijā — 10, Anglijā — 9, Turcijā — 3, Irānā — 1 ārsts. Medicīniskā apkalpošana un ārstēšana Padomju zemē ir bez maksas. Daudzajās sanatorijās, atpūtas namos un tūristu bāzēs ik gadus bez maksas vai par nelielu maksu ārstējas un atpūšas miljoniem darbaļaužu. Miljoniem bērnu ik gadus atpūšas vasarā pionieru nometnēs un bērnu sanatorijās.

Svarīgs rādītājs, kas liecina par iedzīvotāju dzīves uzlabošanos, ir mirstības samazināšanās. Pirmsrevolūcijas Krievijā iedzīvotāju mirstība vairāk nekā divas reizes pārsniedza mirstību ASV un Anglijā un pusotras reizes — mirstību Francijā. Pēdējos gados PSR Savienībā ir vismazākā iedzīvotāju mirstība, bet iedzīvotāju dabiskais pieaugums ir lielāks nekā kapitālistiskajās zemēs. PSRS iedzīvotāju vidējais mūža ilgums 1955./56. gadā bija vairāk nekā divtik liels kā vidējais mūža ilgums pirmsrevolūcijas Krievijā.

PSR Savienībā ir pasaules vislabākā sociālās apdrošināšanas sistēma. PSRS pilsoņi ir materiāli nodrošināti vecumā, slimības, kā arī darba spēju zaudēšanas gadījumos.

Skolu un slimnīcu uzturēšanai, bezmaksas mācīšanai, bezmaksas ārstēšanai un sociālai nodrošināšanai valsts ik gadus izlieto lielas summas. 1957. gadā šiem mērķiem tika izlietots vairāk nekā 200 miljardu rubļu — apmēram viena trešdaļa no visas valsts budžeta izdevumu daļas.

Četrdesmit gadu laikā desmitiem miljonu cilvēku saņēmuši jaunus, labi iekārtotus dzīvokļus. īres maksa PSR Savienībā (līdz ar izdevumiem par komunālajiem pakalpojumiem) ir viszemākā visā pasaulē. Tā ir četri līdz pieci procenti no strādnieku ģimenes budžeta.

Partija ved padomju tautu pretim patēriņa priekšmetu pietiekama daudzuma, bet vēlāk arī pārpilnības radīšanai.

9. Viens no svarīgākajiem partijas veiktā pārveidošanas darba sasniegumiem ir jaunu garīgo ipašibu ieaudzināšana cilvēkā. Ekspluatatoru iekārta gadu tūkstošiem ilgi mīdija kājām un nomāca tautas talantus, demoralizēja cilvēkus, kultivēja viņu savstarpējās attiecībās zvēriskus, cilvēknldēju tikumus un paražas.

Radikālo sociāli ekonomisko pārveidojumu gaitā, partijas veiktā neatlaidīgā un mērķtiecīgā audzināšanas darba rezultātā ir notikušas ļoti dziļas revolucionāras pārmaiņas padomju cilvēku garīgajā sejā, viņu morālē, viņu attieksmē pret kolektīvu un citam pret citu. Augsts idejiskums, bezgalīga uzticība komunismam un sociālistiskajai Tēvijai, sabiedrības interešu atzīšana par augstākajām, apzinīga attieksme pret darbu un sociālistisko īpašumu, cēls humānisms, 'internacionālisms, kas nesaraujami saistīts ar patriotismu, dziļa cieņa pret visām lielām un: mazām tautām un to nacionālās neatkarības neaizskaramības, atzīšana — tādas ir padomju cilvēka raksturīgās īpašības. Daudziem cilvēkiem darbs vairs nav tikai eksistences līdzeklis vien. Tas ir kļuvis par dzīves saturu, par prieka un baudas avotu. Parastais ikdienas darbs daudziem PSRS darba cilvēkiem ir iedvesmas pilnas jaunrades un varonības avots, jo šis komunistiskās sabiedrības radīšanas darbs tiek veikts visu cilvēku labā.

Padomju tautas radošais darbs Komunistiskās partijas vadībā četrdesmit gados, kopš pastāv Padomju vara, ir galīgi atspēkojis ekspluatatoru reakcionāro pasaku par darbaļaužu garīgo aprobežotību un politisko nepilnvērtību.

Līdz ar varas pāriešanu tautas rokās un materiālās ražoša- ' nas organizēšanu uz ražošanas līdzekļu sabiedriskā īpašuma pamatiem masas ir guvušas iespēju tieši ietekmēt visas sabiedrisko attiecību puses. Sis apstāklis ir neizsmeļams avots sociālā, ekonomiskā un kultūras progresa apbrīnojami straujajiem tempiem sociālisma laikmetā.

10. Komunistiskā partija ir panākusi, ka likvidēts visbriesmīgākais, gadu tūkstošiem pastāvējušais sabiedrības lāsts — cilvēka sociālā apspiešana, ekspluatatoru šķiras varmācība pret ekspluatēto šķiru.

Progresa ienaidnieki mēdz iztēlot sociālismu kā varmācības sabiedrību, atsaukdamies uz to, ka pāreja no kapitālisma uz sociālismu prasa lielus upurus. Patiesībā varmācība organiski piemīt tieši kapitālismam, un kapitālisma parastā, «mierīgā» pastāvēšana prasa no cilvēces nesalīdzināmi vairāk upuru nekā sociālistiskā revolūcija, kas sabiedrības progresīvajā attīstībā ir nenovēršama. Par to pārliecinošu valodu runā notikumi četrdesmit gadu laikā.

Kapitālisms rada karus, kas prasa no tautām kolosālus upurus un sagādā tām milzīgas ciešanas un postu. Četrdesmit gados pēc Oktobra revolūcijas uzvaras norisinājās pirmā pasaules kara pēdējās kaujas, kā arī otrais pasaules karš — pats asiņai-

■nākais no visiem kariem, kādus cilvēce piedzīvojusi. Laikā starp šiem diviem kariem un pēc otrā pasaules kara jauni kara perēkļi radās te vienā, te otrā zemeslodes rajonā. Tikai divos pasaules karos vien nogalināti vairāk nekā 40 miljoni cilvēku. Ja nu vēl ņem vērā, cik daudzi krituši citos karos, kapitālistiem apspiežot revolucionāro un nacionālās atbrīvošanās kustību, un cik daudzi miruši no ievainojumiem un bada, tad šis skaits būs daudzkārt lielāks.

Sociālisms pēc savas dabas nepieļauj karus. Pretēji kapitālistiskajām zemēm PSRS pēc savas iniciatīvas nav uzsākusi nevienu karu. Visu padomju tautas kara darbību (pret interven-tiem un iekšējo kontrrevolūciju, pret japāņu militāristiem, vācu fašistiskajiem iebrucējiem un to satelītiem) izraisīja un padomju tautai uzspieda imperiālisti. Sociālisms nes tautām mieru, atbrīvošanu no asiņainajiem kariem. Ja lielāko kapitālistisko zemju proletariātam būtu izdevies pēc pirmā pasaules kara saņemt varu, tad tautas nebūtu pieredzējušas otrā pasaules kara un daudzu citu karu šausmas.

Padomju zemes vēsturiskā pieredze māca, ka tautām, ja tās grib likvidēt sociālos spaidus un varmācību, kā arī novērst varmācības upurus, jādara gals kapitālismam.

11. Komunistiskā partija un Padomju valsts izstrādājušas, pasludinājušas un konsekventi realizē pilnīgi jaunus principus valstu savstarpējās attiecībās: savstarpēju nacionālās suverenitātes un teritoriālās integritātes cienīšanu, neiejaukšanos citu valstu iekšējās lietās, vienlīdzību un savstarpēju izdevīgumu, atteikšanos no kara kā ārpolitikas līdzekļa un valstu mierīgu līdzās pastāvēšanu neatkarīgi no to sociāli ekonomiskās sistēmas.

Pirmais 1917. gadā dzimušās Padomju sociālistiskās valsts likumdošanas akls bija Dekrēts par mieru. Kopš tā laika Padomju zeme konsekventi un nelokāmi aizstāv mieru, cenšas savaldīt militāristus un neatlaidīgi cīnās par bruņoto spēku savstarpēju samazināšanu un pēc tam arī likvidēšanu.

Padomju Savienības deklarētajiem jaunajiem starptautisko attiecību principiem, kas ir tieši pretēji imperiālistisko valstu agresīvajai, aneksionistiskajai politikai, ir vitāli svarīga nozīme • cilvēces likteņos. PSRS ārpolitika ir viens no vareniem faktoriem jauna pasaules kara novēršanai un miera aizstāvēšanai.

Imperiālistisko zemju valdošās aprindas noraida padomju ārpolitikas miermīlīgos principus, ietur agresijas un militāru avantūru politiku. Tāpēc Padomju valsts, neatlaidīgi cīnīdamās par mieru, nenogurstoši stiprina savas aizsardzības spējas kā savas zemes neatkarības un komunisma celtniecības garantiju.

Četrdesmit gados Padomju Savienība Komunistiskās partijas vadībā apliecinājusi savas aizsardzības spējas. Padomju tauta sagrāva ārvalstu interventus 1918.—1920. g. un izcīnīja iespēju mierīgi celt sociālismu. Vēl graujošāku triecienu saņēma vācu fašistiskie iebrucēji, kas bija uzdrošinājušies uzbrukt padomju tautas sociālistiskajiem iekarojumiem.

Partijas vadībā Padomju valsts izveidojusi varenus Bruņotos Spēkus, kas bagātīgi apgādāti ar visjaunāko tehniku un spēj atvairīt jebkuru agresiju.

12. Četrdesmit gados pēc Oktobra revolūcijas uzvaras Komunistiskā partija un padomju tauta ar savu pārveidošanas darbību iekšzemē ārkārtīgi ietekmēja visu pasaules vēstures gaitu, cilvēces likteni. Būdamas uzticīgas proletāriskā internacionālisma principiem, Komunistiskā partija un padomju tauta aizvien ir uzskatījušas un uzskata sevi par starptautiskās komunistiskās atbrīvošanās kustības sastāvdaļu. Visvairāk Padomju Savienība ietekmē vēstures progresu ar saviem sociāli ekonomiskajiem pārveidojumiem un saimnieciskajiem panākumiem. Nobriedušo sociālo problēmu progresīvā atrisināšana un ekonomiskās attīstības milzīgie tempi apliecina sociālisma pārākumu par kapitālismu, palielina sociālisma pievilkšanas spēku, vājina un satricina kapitālisma pozicijas, paātrina cilvēces progresīvo attīstību. PSRS ir izlauzusi citām valstīm plašu ceļu uz sociālismu.

Vācu fašistisko iebrucēju sagrāve otrajā pasaules karā ir ļoti liela Komunistiskās partijas un padomju tautas uzvara, kam ir pasaulvēsturiska nozīme. Tas ir liels PSRS nopelns cilvēces priekšā. Militāri, morāli un politiski sakaudama fašismu, padomju tauta partijas vadībā ne vien ir nosargājusi savu neatkarību un sociālistiskos iekarojumus, bet arī atbrīvojusi Eiropas, Āzijas, Āfrikas un Amerikas tautas no hitleriskās verdzības vai no fašistiskās verdzības draudiem, paglābusi miljoniem cilvēku no iznīcināšanas, bet cilvēces kultūras sasniegumus — no izpostīšanas.

Spēku samērs pasaules arēnā ir mainījies par labu sociālismam un par ļaunu kapitālismam; tas radījis labvēlīgus apstākļus revolucionāriem apvērsumiem citās zemēs un darbaļaužu uzvarai Ķīnā un vairākās Eiropas un Āzijas zemēs, kur nodibinātas tautas demokrātijās republikas. Sakarā ar uzvaru, ko progresīvie spēki izcīnījuši karā, padziļinājusies krize imperiālisma koloniālajā sistēmā, kas zem apspiesto tautu triecieniem sākusi brukt kopā.

Tādi ir partijas un tautas darbības galvenie rezultāti Padomju varas pastāvēšanas četrdesmit gados.

Aplūkojot Padomju Savienības četrdesmit gados noieto ceļu, komunisti ar dibinātu lepnumu var teikt, ka partijas pro-gramatiskie solījumi tikuši un tiek godam pildīti. Sājos gados partijas vadībā Padomju zemē realizēti visdziļākie sabiedriskās dzīves pārveidojumi, kam ir nozīme visas pasaules mērogā un kas ir padomju tautas un Komunistiskās partijas nemirstīgie nopelni vēstures priekšā. PSKP četrdesmit gados gūtā pieredze pārliecinoši un neatspēkojami liecina, ka sociālismā ceļš ir vienīgais pareizais ceļš visai cilvēcei.

Padomju tautai, kas izpelnījusies radošas tautas, varoņtau-tas slavu, svarīgākais spēka avots ir tas apstāklis, ka tās cīņu par brīvību un laimi, par komunismu vada lielā Ļeņina dibinātā un kaujās rūdītā Komunistiskā partija. Padomju tautas pasaul-vēsturiskās uzvaras ir izcīnītas partijas pareizās politikas, viņas revolucionārās enerģijas un organizatoriskās darbības rezultātā.

«Visa Padomju valsts četrdesmit gadu ilgā pieredze māca, ka bez partijas, kas ir vienota un monolīta kā klints, bez partijas, kas apbruņota ar sabiedriskās attīstības likumu zināšanām, bez partijas, kas uzticīga dižajiem marksisma-jeņinisma principiem, strādnieku šķira, darba zemnieciba, visa mūsu tauta nebūtu varējušas izcīnīt varu, satriekt savus ienaidniekus, uzcelt sociālistisko sabiedrību un sekmīgi realizēt pakāpenisku pāreju uz komunismu» (Ņ. S. Hruščovs, Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas četrdesmit gadi, LVI, 1957., 31. un 32. lpp.).

Spilgts apliecinājums partijas augošajai autoritātei tautā, tās arvien ciešākajām saitēm ar masām ir padomju cilvēku cenšanās saistīt savu likteni ar partiju, cīnīties zem partijas karoga. Laika posmā, kad tika gatavota Lielā Oktobra sociālistiskā revolūcija, partijas rindās bija 240 tūkstoši biedru. Pagājuši četrdesmit gadi, un Padomju Savienības Komunistiskā partija ir k|uvusi par daudzmiljonu partiju. 1958. gadā tās rindās bija vairāk nekā 7 miljoni 800 tūkstošu cilvēku. Partija dara visu nepieciešamo, lai paplašinātu un nostiprinātu saites ar tautas masām.

Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas četrdesmitās gadadienas svinēšana kļuva par spilgtu demonstrāciju, kas parādīja padomju tautas saliedētību ap Komunistisko partiju, kuru tā uzskata par savu interešu paudēju, par atzītu un pārbaudītu vadoni un vadītāju.

Oktobra revolūcijas četrdesmitās gadadienas svinēšana pārliecinoši demonstrēja sociālistisko zemju, visu komunistisko un strādnieku partiju dižo vienību un saliedētību. Aizrobežu komunistisko un strādnieku partiju un starptautisko sabiedrisko organizāciju delegāciju vadītāju runas jubilejas sesijā liecināja par visas pasaules darbaļaužu pieaugušo solidaritāti. Ķīnas Tautas Republikas partijas un valdības delegācijas vadītājs Mao Cze-duns savā runā teica: jau tas fakts vien, ka PSRS Augstākās Padomes svinīgajā sēdē, kas veltīta Oktobra revolūcijas četrdesmitajai gadadienai, piedalās dažādu zemju strādnieku šķiras un plašu tautas masu pārstāvji, liecina «par pasaules tautu diženu saliedētību, simbolizē starptautiskās sociālistiskās kustības kāpinājumu un attīstību» («P r a v d a», 1957. g.

7. novembrī).

Komunistisko un strādnieku partiju delegācijas, kas piedalījās Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas četrdesmitās gadadienas svinībās, bija nolēmušas izmantot savu uzturēšanos Maskavā, lai sanāktu kopā un apspriestu jautājumus, kas nodarbina visas brālīgās komunistiskās un strādnieku partijas. 1957. gadā no 14. līdz 16. novembrim notika sociālistisko valstu komunistisko un strādnieku partiju pārstāvju apspriede, no 15. līdz 19. novembrim — vairāk nekā 60 pasaules valstu komunistisko un strādnieku partiju pārstāvju apspriede. Tās bija apspriedes ar vislielāko pārstāvju skaitu, kopš pastāv komunistiskā kustība, kuras rindās 1957. gadā bija vairāk nekā 33 miljoni' komunistu. Pēc domu apmaiņas par starptautiskā stāvokļa um pasaules komunistiskās kustības aktuālajiem jautājumiem sociālistisko valstu komunistisko un strādnieku partiju pārstāvju apspriedes dalībnieki pieņēma Deklarāciju, bet 64 komunistisko un strādnieku partiju pārstāvju apspriede griezās pie visu zemju strādniekiem un zemniekiem, pie visas pasaules vīriešiem un sievietēm, pie visiem labas gribas ļaudīm ar Miera manifestu.

Deklarācijā pilnīgi atbalstīti PSKP XX kongresa secinājumi un tezes starptautiskās attīstības svarīgākajos principiālajos jautājumos. Deklarācijā teorētiski vispārināta milzīgā praktiskā pieredze, kas gūta cīņā par sociālismu un mieru, un līdz ar to dots svarīgs kolektīvs ieguldījums marksisma-ļeņi-nisma radošajā attīstībā. Deklarācijā ar marksistisku pamatojumu analizēts starptautiskais stāvoklis un radikālās pārmaiņas, kas pēdējā laika posmā notikušas spēku izvietojumā starptautiskajā arēnā, un uzsvērts, ka patlaban svarīgākais starptautiskais uzdevums ir cīņa par miera aizstāvēšanu, cīņa pret imperiālistu sākto jauna pasaules kara gatavošanu. Deklarācijā norādīts, ka mūslaikos mieru aizstāv vareni spēki, kas spēj novērst karu.

Deklarācija apstiprināja, ka komunistiskajām un strādnieku partijām ir vienoti uzskati galvenajos sociālistiskās revolūcijas un sociālisma celtniecības jautājumos. Norādot uz sociālisma celtniecības dažādajām formām un metodēm, kas izriet no katras zemes konkrēto vēsturisko apstākļu īpatnībām, Deklarācijā vispārinātas galvenās iezīmes un likumības, kuras ir pamatā cīņai par sociālismu. Tādas kopējas iezīmes un likumības ir šādas: strādnieku šķiras, kuras kodols ir marksistiski ļeņiniskā partija, vadība pār darbaļaužu masām, kad tās izdara proletārisko revolūciju vienā vai otrā formā un nodibina proletariāta diktatūru vienā vai otrā formā; strādnieku šķiras savienība ar zemnieku pamatmasām un citiem darbaļaužu slāņiem; kapitālistiskā īpašuma likvidēšana un ražošanas pamatlīdzekļu sabiedriskā īpašuma nodibināšana; lauksaimniecības pakāpeniska sociālistiska pārkārtošana; tautas saimniecības plānveidīga attīstīšana, kuras mērķis ir uzcelt sociālismu un komunismu, celt darbaļaužu dzīves līmeni; sociālistiskās revolūcijas izdarīšana ideoloģijā un kultūrā un sociālismam uzticīgas, skaitliski plašas inteliģences radīšana; nacionālo spaidu likvidēšana un tiesību vienlīdzības un brālīgas draudzības nodibināšana starp tautām; sociālisma iekarojumu aizsargāšana pret ārējo un iekšējo ienaidnieku tīkojuimiem; attiecīgas valsts strādnieku šķiras solidaritāte ar citu zemju strādnieku šķiru — proletāriskais internacionālisms.

Deklarācijā norādīts, ka šīs galvenās iezīmes un likumsakarības raksturo attīstību visās zemēs, kas nostājušās uz sociālisma ceļa, un ka nepieciešams pareizi izlietot šos komunisma pamatprincipus atbilstoši vēsturiskajiem apstākļiem un vienas vai otras zemes nacionālajām īpatnībām.

Deklarācija deva iznīcinošu triecienu oportūnistiem. Norādot uz nepieciešamību enerģiski pārvarēt revizionismu un dogmatismu komunistisko un strādnieku partiju rindās, Deklarācijā uzsvērts, ka pašreizējos apstākļos galvenās briesmas rada revi-zionisms, pauzdams buržuāzisko ideoloģiju, kas paralizē strādnieku šķiras revolucionāro enerģiju un prasa saglabāt vai atjaunot kapitālismu.

Griežoties pie miljoniem labas gribas cilvēku visās zemēs, komunistisko un strādnieku partiju pārstāvji aicināja tautas pastiprināt cīņu par mieru.

«Mieru,» teikts Miera manifestā, «var saglabāt vienīgi tai gadījumā, ja visi tie, kam dārgs ir miers, apvienos savas pūles, saasinās savu modrību pret kara kūrēju tīkojamiem, līdz galam apzināsies, ka viņu svēts pienākums ir pastiprināt cīņu par mieru, kas ir apdraudēts.»

Vienprātība, ar kādu komunistisko un strādnieku partiju apspriedes pieņēma Deklarāciju un Miera manifestu, nozīmēja pasaules komunistiskās kustības ļoti lielu idejisku un politisku uzvaru. Sai vienprātībai bija jo lielāka nozīme tāpēc, ka starptautiskā reakcija ne mazumu pūlējās, lai radītu šķelšanos komunistiskajā kustībā. Komunistisko un strādnieku partiju novembra apspriedes deva iznīcinošu triecienu reakcijas plāniem.

Visas pasaules komunistiskās un strādnieku partijas atbalstīja un atzina par pareiziem apspriedēs izstrādātos programa-tiskos dokumentus — Deklarāciju un Miera manifestu.

Vienīgi Dienvidslāvijas Komunistu savienības vadītāji nepiekrita visu komunistu atzītajām Deklarācijas tēzēm un nostājās pretī starptautiskajai komunistiskajai kustībai. Dienvidslāvijas Komunistu savienības delegācija atteicās piedalīties sociālistisko valstu komunistisko un strādnieku partiju pārstāvju apspriedes darbā un neparakstīja apspriedē pieņemto Deklarāciju. Tas liecināja, ka DKS vadītāji nav pārvarējuši savus anliļeņi-niskos uzskatus un ignorē PSKP un citu marksistisko partiju labo gribu, kad tās cenšas noregulēt attiecības ar Komunistu savienību uz principiāliem marksisma-ļeņinisma pamatiem. Atkāpšanās no marksisma-ļeņinisma visspilgtāk izpaudās pro-gramā, kas pieņemta 1958. gadā Dienvidslāvijas Komunistu savienības VII kongresā. Visas pasaules komunistiskās un strādnieku partijas šo programu novērtēja par revizionistisku. Cenzdamās palīdzēt DKS vadītājiem atbrīvoties no maldīgo uzskatu nastas, Padomju Savienības Komunistiskā partija biedriski kritizēja programas nemarksistiskās tezes. So kritiku, kas tika izteikta pasaules strādnieku kustības interesēs, marksisma-ļeņi-nisma triumfa interesēs, vienprātīgi atbalstīja visas brālīgās partijas. Taču Komunistu savienības vadītāji noraidīja šo kritiku, pieļāva jaunus naidīgus izlēcienus pret PSKP un citām brālīgajām partijām un starptautiskās komunistiskās kustības rindās nonāca izolētā stāvoklī.

Deklarācija bija spēcīgs idejisks ierocis sociālistisko valstu komunistiskajām un strādnieku partijām, tā iedvesmoja tautas masas tālākai sekmīgai cīņai par sociālisma uzvaru.

Tautas demokrātijās valstu darbaļaužu radošo darbību vada to kaujinieciskās marksistiski ļeņiniskās partijas: Albānijas Tautas Republikā — Albānijas Darba partija, CK pirmais sekretārs — E. Hodža; Bulgārijas Tautas Republikā — Bulgārijas Komunistiskā partija, CK pirmais sekretārs — T. Zivkovs; Ungārijas Tautas Republikā — Ungārijas Sociālistiskā strādnieku partija, CI< pirmais sekretārs — J. Kadars; Vjetnamas Demokrātiskajā Republikā — Vjetnamas Darbaļaužu partija, CK priekšsēdētājs — Ho Si Mins; Vācijas Demokrātiskajā Republikā — Vācijas Sociālistiskā vienības partija, CK pirmais sekretārs —. V. Ulbrihts; Korejas Tautas Demokrātiskajā Republikā — Korejas Darba partija, CK priekšsēdētājs — Kim Ir Sens; Ķīnas Tautas Republikā — Ķīnas Komunistiskā partija, CK priekšsēdētājs — Mao Cze-duns; Mongolijas Tautas Republikā — Mon-golijas Tautas revolucionārā partija, CK pirmais sekretārs — J. Cedenbals; Polijas Tautas Republikā — Polijas Apvienotā strādnieku partija, CK pirmais sekretārs — V. Gomulka; Rumānijas Tautas Republikā — Rumānijas Strādnieku partija, CK pirmais sekretārs — G. Georgiu-Dežs; Cehoslovakijas Republikā — Cehoslovakijas Komunistiskā partija, CK pirmais sekretārs — A. Novotnijs.

Komunistisko un strādnieku partiju novembra apspriedes (1957. gadā), tajās pieņemtie dokumenti, kā arī Dienvidslāvijas vadītāju revizionisma kritika, kuru izteica brālīgās partijas, spilgti liecina par komunistisko un strādnieku partiju nesatricināmo vienību, saliedētību un ciešo sadarbību uz marksisma-ļe-ņinisima idejiskā pamata, rāda lielo idejisko un politisko pacēlumu starptautiskajā komunistiskajā kustībā. Apspriedes pavēra jaunas perspektīvas pasaules komunistiskās kustības attīstībā, vareno sociālistiskās nometnes spēku tālākā nostiprināšanā un visu tautu cīņā par mieru, demokrātiju un sociālismu.

6. Partijas cīņa par PSRS galvenā ekonomiskā uzdevuma jo drīzāku atrisināšanu. Pasākumi kolhozu iekārtas attīstīšanai. Pakāpeniskā pāreja uz komunismu un tās problēmu izstrādāšana

Balstīdamās uz panākumiem, ko padomju tauta guvusi Padomju varas četrdesmit gados, partija neatlaidīgi turpināja realizēt XX kongresa uzsākto kursu uz Padomju zemes saimniecības un kultūras varenu attīstību. Tagad, kad PSRS sasniegusi izcilus panākumus tautas saimniecības un kultūras kāpināšanā, komunistiskās sabiedrības uzcelšana kļuvusi par partijas un padomju tautas tiešu praktisku uzdevumu.

Partija, apsvērusi mūsu zemes resursus un rezerves, secināja, ka patlaban ir reāla iespēja iegūt laiku un saīsināt termiņus PSRS galvenā ekonomiskā uzdevuma realizēšanai. Uzsākts kurss uz jo drīzāku galvenā ekonomiskā uzdevuma atrisināšanu, ko prasa padomju sabiedrības iekšējās' vajadzības, sociālisma intereses visā pasaulē un uzdevumi, kas izriet no cīņas par mieru. Tikai balstoties uz ražošanas spēku augstu attīstību, panākot un pārspējot visvairāk attīstītās kapitālistiskās zemes galveno rūpniecības un lauksaimniecības produktu ražošanā uz vienu iedzīvotāju ir iespējams gūt uzvaru sacensībā ar kapitālismu, krasi celt tautas labklājību un kāpināt viņas kultūras līmeni, radīt vispirms patēriņa priekšmetu pietiekamu daudzumu, bet vēlāk pārpilnību, izveidot priekšnoteikumus pārejai uz komunismu. PSRS ekonomiskās varenības pieaugums, zinātnes un tehnikas uzplaukums Padomju Savienībā paātrina visu sociālistisko zemju attīstības tempus, ceļ sociālisma autoritāti un ietekmi pasaules arēnā, nostiprina tā pozicijas un palielina miljonu cilvēku tieksmi pēc sociālisma. Padomju valsts, kas ietilpst dižajā sociālistisko zemju nometnē, ar savu varenību, ar saviem pirmšķirīgajiem Bruņotajiem Spēkiem droši garantē ilgstošu un stabilu mieru. Tāpēc visa progresīvā cilvēce ir ieinteresēta, lai PSRS ekonomika strauji attīstītos.

Atbilstoši Šīm prasībām un šiem uzdevumiem partija sākusi izstrādāt jaunu Padomju zemes ekonomiskās attīstības pro-gramu un noteikusi ražošanas galvenos virzienus un pieaugšanas apjomu tuvākajiem 15 gadiem.

Sājā laikā paredzēts plašos apmēros palielināt rūpniecisko un lauksaimniecisko ražošanu, ražot ik gadus 75—85 miljonus tonnu čuguna un 100—120 miljonu tonnu tērauda; ogļu ieguvei jāpieaug līdz 650—750 miljoniem tonnu, naftas ieguvei — līdz 350—400 miljoniem tonnu, elektroenerģijas ražošanai — līdz 800^-900 miljardiem kilovatstundu.

Organizējot masas šo dižo plānu realizēšanai, partija cenšas pareizi izmantot materiālos resursus, pastāvīgi modernizēt tehniku un racionāli izvietot ražošanas spēkus. Pastiprināti attīstās tās ražošanas nozares, kas palielina cilvēka varu pār dabu, krasi ceļ darba ražīgumu, uzlabo tehnoloģiskos procesus, nodrošina izejvielu resursu iespējami pilnīgāku izmantošanu un paātrina komunisma materiāli tehniskās bāzes izveidošanu.

Sevišķi svarīga nozīme šai ziņā ir ķīmiskās rūpniecības straujai attīstībai. Liekot lietā ķīmiju, ārkārtīgi paātrinās tehnoloģiskie procesi un rodas iespēja būtiski kāpināt ražošanas intensitāti. Ķīmiskās rūpniecības attīstība ir ļoti svarīgs priekšnoteikums komunistiskās sabiedrības materiāli tehniskās bāzes izveidošanai.

PSKP CK plēnums, kas notika 1958. gada maijā, nosprauda veselu pasākumu sistēmu ķīmiskās rūpniecības attīstībai, it īpaši sintētisko materiālu un no tiem izgatavoto izstrādājumu ražošanai, lai apmierinātu tautas saimniecības un iedzīvotāju vajadzības. Septiņu gadu laikā uzcels un rekonstruēs vairāk nekā 250 ķīmiskās rūpniecības un tai radniecīgo nozaru uzņēmumu. Kapitālajai celtniecībai, kas saistīta ar ķīmisko rūpniecību, asignēts vairāk nekā 100 miljardu rubļu.

Partija neatlaidīgi gādā par darbaļaužu labklājības celšanu. Nolemts tuvākajos piecos sešos gados pilnīgi apmierināt iedzīvotāju vajadzības pēc audumiem, apģērbiem, apaviem un citām plaša patēriņa rūpniecības precēm, šis plāns ir reāls. PSR Savienībā sasniegtais ekonomiskās attīstības līmenis ir radījis visus priekšnoteikumus tam, lai, joprojām attīstot vispirmām kārtām smago rūpniecību un nostiprinot mūsu zemes aizsardzības spējas, ievērojami straujākos tempos palielinātu tautas patēriņa preču ražošanu, šai nolūkā it sevišķi attīstot ķīmisko rūpniecību.

Daudz darīts dzīvokļu problēmas atrisināšanā. Padomju sabiedrība mantoja no cariskās Krievijas valdošajām šķirām ļoti maz dzīvojamo māju, pie tam liela to da(a atradās sliktā stāvoklī. Desmitiem miljonu cilvēku dzīvoja barakās, bet daudzi pat zemnīcās. Pēc revolūcijas PSR Savienībā lika uzcelts daudz māju. Dzīvokļu jautājumā stāvoklis mazliet uzlabojās. Taču kara rezultātā dzīvokļu jautājums atkal ļoti saasinājās. Hitlerieši nopostīja simtiem pilsētu un tūkstošiem ciemu, atstāja bez pajumtes apmēram 25 miljonus cilvēku. Bija vajadzīgs ne mazums pūļu, lai aizpildītu šo robu; no jauna uzceltas veselas pilsētas, tūkstošiem ciemu. Tomēr PSRS pilsoņi vēl stipri izjūt dzīvokļu trūkumu. Patlaban, strauji augot PSRS ekonomiskajai varenībai, ir radīti materiāli priekšnoteikumi dzīvokļu problēmas atrisināšanai. Partija un valdība izstrādājušas plašu dzīvokļu celtniecības programu. Paredzēts tuvākajos 10—12 gados likvidēt mūsu zemē dzīvokļu trūkumu. 1960. gadā tiks panākts, ka dzīvojamā platība ik gadus pieaugs par 100 miljoniem kvadrātmetru.

Ļoti svarīgus pasākumus partija veica, lai krasi kāpinātu lauksaimniecību un atrisinātu uzdevumu panākt un pārspēt ASV lauksaimniecības produktu ražošanā.

Partijas pareizās politikas, partijas organizāciju lielā organizatoriskā darba un kolhozu zemnieku pašaizliedzīgā darba rezultātā no 1953. līdz 1957. gadam ekonomiskie apstākļi uz laukiem ir mainījušies. Kolhozu iekārtas attīstībā sācies jauns posms, ko raksturo šādas galvenās īpatnības:

Kolhozi kļuvuši par lielām, ekonomiski stiprām sociālistiskām saimniecībām. Ražošana kolhozos dibinās uz modernās tehnikas, zinātnes un pirmrindnieku pieredzes plašu izmantošanu.

Apvienoto kolhozu kolektīvajā īpašumā ir dažāda modernā tehnika; daudz kolhozu uzcēluši elektrostacijas un rūpniecības uzņēmumus.

Kolhozos izauguši plaši kvalificētu laukkopju, lopkopju, elektrotehniķu, mehanizatoru, būvdarbu speciālistu, kolhozu ražošanas vadītāju un organizētāju kadri.

Stipri palielinājušies kolhozu ienākumi, cēlusies kolhoznieku materiālā labklājība. Tā, piemēram, 1949. gadā vienam kolhozam vidēji bija 111 tūkstoši rubļu naudas ienākumu, bet 1957. gadā — 1 miljons 250 tūkstoši rubļu.

Atbilstoši jaunajam stāvoklim, kas izveidojies lauksaimniecībā, bija nobriedusi vajadzība izdarīt svarīgus pārkārtojumus ražošanas organizācijā un vadīšanā kolhozos. PSKP CK plēnums, kas notika 1958. gada februārī, vispārinot pirmrindas kolhozu pieredzi, pieņēma lēmumu «Par kolhozu iekārtas tālāku attīstīšanu un mašīnu un traktoru staciju reorganizēšanu».

Plēnums konstatēja, ka mašīnu un traktoru stacijas ir izpildījušas savu vēsturisko uzdevumu, izveidojot un nostiprinot kolhozu iekārtu, apgādājot lauksaimniecību ar tehniku un nostiprinot strādnieku šķiras un zemniecības savienību.

Jaunajos apstākļos šī kolhozu ražošanas un tehniskās apkalpošanas forma kļuva par kavēkli kolhozu tālākai augšupejai, sāka slāpēt kolhozu un kolhoznieku iniciatīvu. Arvien vairāk sāka izpausties negatīvās sekas tam, ka uz vienas un tās pašas zemes saimniekoja divi sociālistiski uzņēmumi — .kolhozs un mašīnu un traktoru stacija. Šāds stāvoklis bieži vien radīja personīgās atbildības trūkumu ražošanas organizēšanā un tehnikas izmantošanā, mazināja tiklab kolhozu, kā arī MTS atbildību par ražības celšanu un prasīja lielus un liekus izdevumus, lai uzturētu administratīvā aparāta posmus, kas darbojās paralēli.

Tas viss neatlaidīgi prasīja grozīt pastāvošās kolhozu ražošanas tehniskās apkalpošanas formas. PSKP CK plēnums atzina par lietderīgu reorganizēt mašīnu un traktoru stacijas par remonta un tehniskajām stacijām, pārdot MTS piederošo tehniku kolhoziem dažādos termiņos, ievērojot rajonu īpatnības. Attiecībā uz tiem kolhoziem, kam nebija iespējams iegādāties traktorus un citas mašīnas, bet, galvenais, kas nevarēja pareizi izmantot sarežģīto tehniku, uz laiku paturēta agrākā kārtība, kad viņus ražošanā apgādāja ar tehniku MTS.

PSKP CK plēnuma ierosinātos pasākumus apsprieda visa tauta. Apspriešanā piedalījās apmēram 50 miljonu cilvēku. Komunistiskās partijas izstrādātie un tautas atbalstītie pasākumi ieguva likuma spēku Augstākās Padomes sesijā 1958. gada martā.

Sai sesijā Ņ. S. Hruščovu pēc PSKP CK ieteikuma ar Augstākās Padomes deputātu vienbalsīgu lēmumu iecēla par PSRS Ministru Padomes Priekšsēdētāju. PSKP CK nolēma, ka Ņ. S. Hruščovs paliek CK pirmā sekretāra amatā.

Mašīnu un traktoru staciju reorganizēšana ir svarīgs revolucionārs pasākums. Pēc kolhozu iekārtas uzvaras tas ir vislielākais un ievērojamākais notikums sociālistiskās lauksaimniecības celtniecībā. Zeme, kas kolhoziem nodota mūžīgā lietošanā, un lauksaimniecības mašīnas tagad ir koncentrētas vienās rokās — kolhozos. Pavērušās milzīgas papildu iespējas strauji kāpināt lauksaimniecisko ražošanu.

Pārmaiņas kolhozu ražošanas tehniskajā apkalpošanā prasīja jaunas formas ekonomiskajās attiecībās starp valsti un kolhoziem. Vispirms bija jāgroza lauksaimniecības produktu sagādes kārtība un noteikumi. PSKP CK jūnija plēnums (1958. gadā) vispusīgi analizēja pastāvošo sagādes sistēmu. CK. atzīmēja lielo stimulējošo nozīmi, kāda ir principam aprēķināt valstij piegādājamo lauksaimniecības produktu daudzumu pēc hektāru skaita. Taču vispār sagādes sistēma bija sarežģīta, neelastīga, ar daudzām pakāpēm, daudzām sagādes formām un dažādām cenām. Sī sistēma bieži vien nonāca sadursmē ar sociālistiskās sabiedrības ekonomiskajiem likumiem. Cl\ jūnija -plēnums nolēma likvidēt sagādes formu daudzveidību un pāriet uz lauksaimniecības produktu valsts sagādes vienotu formu ar iepirkumiem par vienotām, ekonomiski pamatotām cenām, kas diferencētas atbilstoši mūsu zemes zonām.

Nosakot jauno iepirkšanas cenu līmeni, ņemta vērā nepieciešamība atlīdzināt kolhoziem izdevumus, pamatā liekot vidējos ražošanas apstākļus zonā, darba ražīguma celšanos, produkcijas pašizmaksas pazemināšanu un nepieciešamo uzkrājumu izveidošanu paplašinātai atražošanai.

MTS reorganizēšana un lauksaimniecības produktu sagādes kārtības un noteikumu grozīšana ir svarīgi politiski ekonomiski pasākumi, kas paātrina padomju sabiedrības virzīšanos uz komunismu. Tie vēl vairāk nostiprina strādnieku šķiras un zemniecības savienību, rada priekšnoteikumus kolhozu ražošanas un visas tautas saimniecības paātrinātai attīstībai. MTS reorganizēšana veicina kolhozu nedalāmo fondu palielināšanos, nostiprina kolhozu-kooperatīvu īpašumu un nodrošina tā nemitīgu tuvošanos visas tautas īpašumam. Nedalāmo fondu paplašināšana un nostiprināšana ir viens no svarīgākajiem priekšnoteikumiem kolhozu-kooperatīvu īpašuma pakāpeniskai pāraugšanai visas lautas īpašumā.

CI< februāra un jūnija plēnuma lēmumi dod dziļu teorētisku pamatojumu kolhozu iekārtas attīstības perspektīvām, tās lomai komunisma celtniecībā, ceļiem, kādi ejami, lai paceltu kolhozu īpašumu līdz visas tautas īpašuma līmenim un izveidotu vienotu komunistisku īpašuma formu.

Līdztekus saimnieciskās celtniecības uzdevumiem partija risināja nobriedušos darbaļaužu, it sevišķi jaunās paaudzes komunistiskās audzināšanas jautājumus. Lai padomju sabiedrība materiāli un garīgi attīstītos ceļā uz komunismu, milzīga nozīme ir tautas izglītības pārkārtošanai Padomju zemē.

Padomju skola sagatavojusi miljoniem izglītotu, kulturālu pilsoņu, aktīvu sociālisma celtniecības dalībnieku, izaudzinājusi lieliskus speciālistu kadrus visām saimniecības, kultūras un zinātnes nozarēm. Tomēr visi šie panākumi nebija novērsuši vispārizglītojošo skolu un augstskolu darba atpalicību no komunisma celtniecības prasībām, un skolu darbā bija radušies lieli trūkumi. Galvenais trūkums, ko atsedza partijas Centrālā Komiteja, bija tas, ka skola, dodama teorētiskas zināšanas, slikti gatavoja jauno paaudzi praktiskam darbam, neieaudzināja tai darba iemaņas un neveltīja vajadzīgo uzmanību jauniešu pieradināšanai pie darba materiālās ražošanas sfērā. Sī zināmā mācību atrautība no dzīves bija pretrunā ar komunisma celtniecības uzdevumiem, un to ilgāk nevarēja ciest.

Partija izvirzīja jautājumu par vidējās un augstākās izglītības pārkārtošanu. Skolas pārkārtošanas galvenās tezes izvirzītas Ņ. S. Hruščova vēstulē PSKP CK Prezidijam un pēc tam vēlāk PSKP CK un PSRS Ministru Padomes tēzēs «Par to, kā nostiprināmi skolas sakari ar dzīvi, un par tautas izglītības sistēmas tālāku attīstīšanu PSR Savienībā».

Tautas izglītības pārkārtošana skāra visas padomju tautas intereses. Sis jautājums tika izvirzīts visas tautas apspriešanai. PSKP CK un PSRS Ministru Padomes tezes, kas tika publicētas presē, guva plašu atbalsi un miljonu pilsoņu dedzīgu atbalstu. Padomju sabiedrība atzina skolas pārkārtošanu par nobriedušu uzdevumu. Težu galvenie punkti, ko atzinusi par pareiziem visa padomju tauta, ir nostiprināti likumā, kuru PSRS Augstākās Padomes sesija pieņēmusi 1958. gada decembrī.

Skolas pārkārtošanas pamatā likts princips, ka mācības jāsavieno ar ražošanas darbu, ar komunisma celtniecības praksi. Skolas galvenais uzdevums ir sagatavot jauno paaudzi dzīvei, sabiedriski derīgam darbam, celt vispārīgās un politehniskās izglītības līmeni, sagatavot augsti izglītotus cilvēkus, kas labi pārzina zinātņu pamatus, ieaudzināt jauniešiem dziļu cieņu pret sociālistiskās sabiedrības principiem, audzināt viņus komunisma ideju garā. Komunistiskās sabiedrības cēlāju jaunajai paaudzei, piedaloties sabiedriski derīgā darbā, jāiesaistās fiziskā darbā visdažādākos tās spēkiem piemērotos veidos.

Atbilstoši šīm prasībām vispārējās obligātās septiņgadīgās izglītības vietā tika noteikta vispārēja obligāta astoņgadīga izglītība. Mācību un audzināšanas darbs astoņgadīgā skolā jāorganizē, savienojot zinātņu pamatu apgūšanu ar politehnisko apmācību un audzināšanu darbam, plaši iesaistot skolēnus viņu vecumam piemērotos sabiedriski derīga darba veidos. Pēc tam jauniešiem jāiesaistās sabiedriski derīgā darbā, un visa viņu tālākā apmācīšana (strādnieku un lauku jaunatnes skolās, vispārizglītojošās politehniskās darba vidusskolās ar ražošanas apmācību, tehnikumos un citās speciālās mācību iestādēs) būs savienota ar ražošanas darbu rūpniecībā vai lauksaimniecībā.

Fabriku un rūpnīcu apmācības skolas, arodskolas, dzelzceļnieku skolas, kalnrūpniecības skolas, celtniecības skolas un lauksaimniecības mehanizācijas skolas, kas ietilpst darba rezervju skolu sistēmā, tehniskās arodskolas, fabriku un rūpnīcu apmācības skolas un citas tautas saimniecības padomju un resoru arodnieciskās mācību iestādes tiks pakāpeniski pārveidotas par pilsētu un lauku tehniskām arodskolām. Sīs skolas tiks komplektētas no jauniešiem, kas stāsies ražošanas darbā pēc astoņgadīgās skolas beigšanas, un šo skolu mācīšanas un audzināšanas darbs dibināsies uz skolēnu aktīvu un sistemātisku piedalīšanos ražošanas darbā, strādājot ciešā sakarā ar uzņēmumiem, būvobjektiem, padomju saimniecībām un kolhoziem.

Augstākajās mācību iestādēs uzņems personas, kas ieguvušas pilnu vidējo izglītību. Speciālistus tajās gatavos, savienojot mācības ar sabiedriski derīgu darbu. Konkrētās formas, kādās mācības jāsavieno ar praksi, ar darbu, būs atkarīgas no augstākās mācību iestādes profila, no studentu sastāva, kā arī no nacionālajām un vietējām īpatnībām. Atzīts par nepieciešamu visiem spēkiem uzlabot un paplašināt vakara nodaļu un neklātienes izglītību, attīstīt izglītību universitātēs un uzlabot studentu teorētisko un praktisko sagatavošanu.

Vidusskolu un augstskolu pārkārtošanā, kuras pamatā ir ciešas skolu saites ar materiālo ražošanu un ražīgo darbu, atspoguļojas partijas gādība par jaunās paaudzes audzināšanu, par izglītības tālāku paplašināšanu un uzlabošanu mūsu zemē, par tāda jauna, vispusīgi attīstīta cilvēka audzināšanu, kurš harmoniski savienotu garīgo un fizisko darbu vienotā sabiedriskā darba procesā. Līdz ar to vispārizglītojošo skolu un augstskolu pārkārtošana stipri palīdzēs likvidēt pastāvošo atšķirību starp fizisko un garīgo darbu un radīt priekšnoteikumus, kas nepieciešami mūsu zemes pārejai uz komunismu.

Politiskajiem un saimnieciskajiem pasākumiem, ko partija veikusi PSKP XX kongresa priekšvakarā un pēc kongresa, ir liela vēsturiska nozīme padomju tautas cīņā par komunisma uzcelšanu, par galvenā ekonomiskā uzdevuma atrisināšanu. Piecu gadu laikā (1954.—1958. g.) Padomju Savienība tālu pavirzījusies uz priekšu ekonomikas un kultūras attīstībā un tautas masu labklājības celšanā.

Jaunais un pats svarīgākais moments sociālisma mierīgajā sacensībā ar kapitālismu ir tas, ka PSRS aizsteigusies priekšā visvairāk attīstītajai kapitālistiskajai zemei — ASV ne vien attīstības tempu ziņā, bet arī tādu ļoti svarīgu rūpniecības produkcijas veidu kā dzelzs rūdas, ogļu, naftas, čuguna, tērauda, cementa un vilnas audumu absolūtajā pieaugumā.

No 1953. līdz 1957. gadam rūpniecības produkcijas vidējais gada pieaugums bija: dzelzs rūdai PSRS — 6,1 miljons tonnu, bet ASV — ražošana samazinājās par 3 miljoniem tonnu; čugunam PSRS — 2,4 miljoni tonnu, ASV — 0,8 miljoni tonnu; tēraudam PSRS — 3,26 miljoni tonnu, bet ASV — 0,3 miljoni tonnu; oglēm (pārrēķinot akmeņoglēs) PSRS — 30,6 miljoni •tonnu, bet ASV — 6,2 miljoni tonnu; cementam PSRS — 3,2 miljoni tonnu, bet ASV — 1,2 miljoni tonnu.

Visas PSRS rūpniecības kopprodukcija 1958. gadā salīdzinājumā ar rūpniecības kopprodukciju 1953. gadā bija pieaugusi 1,7 reizes. Sājā laikā čuguna, tērauda un velmējumu, kā arī me-talgriešanas darbgaldu ražošana bija pieaugusi gandrīz 1,5 reizes, ogļu ieguve — vairāk nekā 1,5 reizes, naftas ieguve — vairāk nekā 2 reizes, elektroenerģijas ražošana — 1,73 reizes. Strādnieku darba ražīgums no 1953. līdz 1958. gadam bija palielinājies 1,4 reizes.

Izcili panākumi gūti lauksaimniecībā. Lauksaimniecības attīstības rezultāti, kas gūti piecos gados (1954.—1958. g.), rezumēti PSKP CK plēnumā, kas notika 1958. gada decembrī.

PSKP CK decembra plēnums vienprātīgi atzīmēja, ka laika posms, kas pagājis pēc CK septembra plēnuma, ir vēsturiski nozīmīgs. Partijas izstrādāto pasākumu realizēšana bija ļāvusi īsā laikā pārvarēt lauksaimniecības atpalicību un nostiprināt kolhozu un padomju saimniecību, kā arī visas sociālistiskās sistēmas ekonomiku.

Piecu gadu laikā ievērojami bija palielinājusies lauksaimniecības produktu ražošana un sagāde. 1958. gadā labības kop-ievākuims bija 8,5 miljardi pudu — par 69 procentiem vairāk nekā 1953. gadā. Bija pārsniegts labības sagādes plāns. Valsts apcirkņos 1953. gadā tika sabērts 1899 miljoni pudu labības, bet 1958. gadā — 3,5 miljardi pudu. Šādu labības daudzumu valsts nekad agrāk nebija sagādājusi.

Ievērojami bija palielinājušies tehnisko kultūru un dārzeņu kopievākumi un preču produkcija. Cukurbiešu kopievākums piecgadē bija palielinājies vairāk nekā 2 reizes, linšķiedras — vairāk nekā 2,5 reizes, dārzeņu — 1,4, kartupeļu — 1,2, neapstrādātas kokvilnas — 1,2 reizes.

Realizējot partijas paredzētos pasākumus, pēdējos gados tika likvidēta vitāli svarīgās lauksaimniecības nozares — lopkopības ilgstošā atpalicība. Tas ir sevišķi liels partijas un visas padomju tautas sasniegums. 1958. gadā salīdzinājumā ar 1953. gadu govslopu skaits bija pieaudzis par 24 procentiem, cūku — par 41 procentu, aitu — par 29 procentiem. Krasi bija palielinājusies lopu produktivitāte. Piena ražošana 1958. gadā salīdzinājumā ar 1953. gadu bija palielinājusies 1,6 reizes, gaļas ražošana (ņemot vērā ganāmpulku pieaugumu) — 1,4 reizes. Sabiedriskās lopkopības pieaugums bija straujāks par vidējo visas lopkopības pieaugumu mūsu zemē. Ievērojami bija palielinājies kolhozu un padomju saimniecību īpatnējais svars lopkopības produktu sagādes kopapjomā. Kolhozi un padomju saimniecības bija kļuvuši par izšķirošu spēku valsts nodrošināšanā ar lopkopības ’produktiem. Tā ir viena no lauksaimniecības un visas komunisma celtniecības lieliskajām uzvarām.

Lauksaimniecībā, tāpat kā rūpniecībā, tiek sekmīgi risināts galvenais ekonomiskais uzdevums. Partijas veikto pasākumu rezultātā PSRS aizsteigusies priekšā ASV lauksaimniecības kopprodukcijas pieaugšanas tempu ziņā. Četru gadu laikā (1950.—1953. g.) tās vidējais gada pieaugums PSR Savienībā bija 1,6 proc., bet ASV — 1,7 proc. Nākamajos piecos gados (1954.—1958. g.) lauksaimniecības produkcijas vidējais gada pieaugums PSR Savienībā bija lielāks par 8 procentiem, bet ASV — mazāks par 2 procentiem. Vairāku lauksaimniecības produktu ražošanas līmenis PSR Savienībā tuvojās to ražoša-nas līmenim ASV, bet dažu ļoti svarīgu produktu ražošanā šis līmenis ir pārspēts. Piena un sviesta ražošanas kopapjomā PSRS jau panākusi ASV. PSRS salīdzinājumā ar ASV iegūst 2 reizes vairāk kviešu, 4 reizes vairāk cukurbiešu, ražo 2,3 reizes vairāk vilnas un krietni vairāk kartupeļu.

Novērtējot lauksaimniecības attīstībā gūtos panākumus, ■ Ņ. S. Hruščovs plēnumā nolasītajā referātā teica:

«Kopš PSKP CK septembra plēnuma aizritējušo piecu gadu nozīme ir tieši tā, ka, pateicoties partijas veiktajiem pasākumiem, izvērsušies kolhozu iekārtas spēki, iedarbinātas tās rezerves, nostādīts uz reāliem pamatiem uzdevums radīt lauksaimniecības produktu pārpilnību un panākt augstāku darba ražīgumu mūsu zemes lauksaimniecībā. Tam ir nenovērtējami liela nozīme komunisma celtniecībā, tautas labklājības celšanā.»

Rezumējot lauksaimniecības attīstības rezultātus pēdējos piecos gados, CK plēnums atzīmēja, ka aiz vispārējiem panākumiem nevar neredzēt trūkumus atsevišķu apgabalu, novadu un republiku darbā, atsevišķu kolhozu un pat veselu rajonu atpalicību. Plēnums stipri kritizēja trūkumus atsevišķu vietējo partijas organizāciju darbā. Plēnums uzsvēra, ka gūtajiem panākumiem jākļūst par stimulu jaunam, vēl varenākam lauksaimnieciskās ražošanas kāpinājumam. Vietējām partijas organizācijām, kas apguvušas aizritējušās piecgades pieredzi, vajag vēl enerģiskāk organizēt lauksaimniecības darbiniekus un visu padomju tautu cīņai par vēl varenāku lauksaimnieciskās ražošanas augšupeju.

CI< plēnums izstrādāja programu lauksaimniecības tālākai kāpināšanai un apstiprināja par valsts uzdevumu lauksaimniecības kontrolskaitļus 1959.—1965. gadam. Paredzēts 1965. gadā ievākt pavisam' 10—11 miljardu pudu labības, ražot līdz 16 miljoniem tonnu gaļas kautsvarā un 100—105 miljonus tonnu piena. Ievērojami palielināsies citu lauksaimniecības produktu ražošana:

CI< decembra plēnums uzsvēra, ka kolhoziem un padomju saimniecībām ir visas iespējas ne vien izpildīt, bet arī ievērojami pārsniegt šos uzdevumus. Sasniegtais lauksaimniecības attīstības līmenis ļauj tuvākajos gados panākt un pārspēt ASV svarīgāko lauksaimniecības produktu ražošanā uz vienu iedzīvotāju.

Plēnuma lēmumos norādīts, ka lauksaimniecības kopprodukcijas pieaugums nākamajā septiņgadē jānodrošina, kāpinot ražīgumu un lopkopības produktivitāti, kā arī ievērojami ceļot darba ražīgumu uz lauksaimniecības tālākās mehanizācijas un elektrifikācijas pamata. Galvenais ir tas, lai ar minimālu darba un līdzekļu patēriņu ražotu maksimālu produkcijas daudzumu. Jāmobilizē visas sociālistiskās lauksaimniecības rīcībā esošās rezerves un iespējas, lai palielinātu labības, gaļas, piena, sviesta, un citas lauksaimniecības produkcijas ražošanu. Vietējām partijas organizācijām katrā kolhozā un padomju saimniecībā jāorganizē lauksaimniecības attīstības plānu izstrādāšana septiņiem gadiem, un šais plānos jāparedz maksimāli izmantot minētās rezerves.

PSKP CK decembra plēnums ir svarīgs notikums partijas un visas mūsu valsts dzīvē. Plēnuma darbs, kas bija partijas politiskais pārskats tautai par lauksaimniecības stāvokli, guva dziļu atbalsi visu darbaļaužu sirdīs. CK plēnuma lēmumi ir varens aicinājums organizēt visas tautas cīņu par jauniem sasniegumiem lauksaimniecībā, par lauksaimniecības produktu pārpilnības radīšanu mūsu zemē.

Partijas un visas padomju tautas cīņa par rūpnieciskās un lauksaimnieciskās ražošanas varenu augšupeju labvēlīgi ietekmēja padomju cilvēku dzīves līmeņa celšanos. Gadu no gada uzlabojas padomju tautas materiālā labklājība. Stipri pieaugusi strādnieku un kalpotāju reālā darba alga, palielinājušies kolhoznieku ienākumi.

Padomju Savienība guvusi izcilus panākumus kultūras, zinātnes un tehnikas attīstībā. Padomju zeme ir pasaulē pirmā, kas uzcēlusi izmēģinājumu atomelektrostaciju ar 5 tūkstošu kilovatu lielu jaudu. Sākusies vairāku lielu atomelektrostaciju būve. Nodota ekspluatācijā jaunceļamās atomstacijas pirmā kārta; šās atomstacijas jauda paredzēta 600 tūkstošu kilovatu liela. Radīta starpkontinentālā ballistiskā raķete, kas spēj aizsniegt jebkuru nosprausto mērķi. Uzbūvēts ar atomenerģiju darbināms ledlauzis, spēcīgi reaktīvi gaisa kuģi un pasaule vislielākā mašīna atomkodola pētīšanai (sinhrofazotrons). Zinātnes un tehnikas sasniegumus vainagojusi mākslīgo Zemes pavadoņu un Saules sistēmas mākslīgās planētas konstruēšana un sekmīgā palaišana.

Tādi ir galvenie rezultāti padomju tautas cīņai par ekonomikas un kultūras attīstību pēdējos piecos gados.

Sie sasniegumi ir gūti ar padomju tautas pašaizliedzīgo radošo darbu, ar Komunistiskās partijas un tās Centrālās Komitejas lielo politisko un organizatorisko darbību. Ļoti svarīga loma komunisma celtniecības uzdevumu sekmīgā risināšanā ir savienoto republiku, novadu, apgabalu un rajonu vadošajiem partijas orgāniem un partijas pirmorganizācijām, kuras Centrālās Komitejas vadībā nostājušās masu priekšgalā cīņā par strauju tautas saimniecības un kultūras augšupeju. Centrālā Komiteja neatlaidīgi ievieš visu partijas, valsts un cilu sabiedrisko organizāciju darbībā ļeņinisko darba stilu un metodes.

Partijas vadošie darbinieki, kam ir dziļas zināšanas un pieredze, kas izprot dzīves jaunās prasības un apzinās atbildību par viņiem uzticēto lietu, ievieš darbā boļševistisku degsmi, visus savus spēkus un zināšanas atdod tautas labā, ar savu nenogurstošo un pašaizliedzīgo darbu nodrošina partijas ļeņinis-kās ģenerālās līnijas realizēšanu.

Grandiozie pārkārtojumi, ko realizējusi padomju tauta Komunistiskās partijas vadībā, milzīgie panākumi tautas saimniecības un kultūras attīstībā radījuši visus priekšnoteikumus un iespējas, lai PSR Savienībā varētu sākties jauns, ļoti svarīgs attīstības posms — komunistiskās sabiedrības plašas celtniecības posms.

ISI SECINĀJUMI

1953.—1958. g. bija jauns nozīmīgs posms Komunistiskās partijas dzīvē, tās cīņā par sociālistiskās Dzimtenes varenības nostiprināšanu, par komunistiskās sabiedrības uzcelšanu, par mieru visā pasaulē. Pēc politisko un ekonomisko pasākumu nozīmīguma, pēc partijas radošās darbības vēriena un masu sabiedriskās aktivitātes līmeņa tas. ir viens no svarīgākajiem posmiem Padomju Savienības Komunistiskās partijas vēsturē.

XX kongresa lēmumos, CK lēmumos un citos dokumentos partija ar ļeņinisku principialitāti dziļi un vispusīgi novērtējusi stāvokli mūsu zemē un starptautisko attiecību pašreizējā posma īpatnības. Atzīmējot padomju tautas milzīgos sasniegumus visās saimniecības un kultūras nozarēs, partija vienlaikus atsegusi lielus trūkumus partijas, valsts, saimnieciskajā un kultūras dzīvē, nospraudusi ceļus to pārvarēšanai, izstrādājusi plašu, ekonomiski pamatotu programu pakāpeniskai pārejai no sociālisma uz komunismu un sekmīgi to realizē.

Partija kategoriski noraidīja visu, kas svešs ļeņinisma garam. Partija atklāti un bargi kritizēja personības kultu, tā radītās kļūdas un negatīvās parādības un sāka plašu konsekventu cīņu par personības kulta seku un radušos trūkumu likvidēšanu; tā salauza vecos priekšstatus, droši atmeta visu. kas savu laiku nodzīvojis un kavē padomju sabiedrības attīstību. Partijas vadošie kadri, komunisti, kas izaudzināti uz Ļeņina nemirstīgās mācības pamata, aktīvi cīnījās par to, lai pilnīgi atjaunotu un tālāk attīstītu ļeņiniskās tradīcijas, kas šajos gados ar jaunu spēku izpaudās Centrālās Komitejas un visas partijas darbībā.

Partija pārkārtoja partijas darbu, konsekventi realizējot un tālāk radoši attīstot demokrātiskā centrālisma principu, vadīšanas kolektivitāti, paškritiku un citas pārbaudītās partijas dzīves ļeņiniskās nonmas. Likvidēti partijas iekšējās demokrātijās pārkāpumi, pavērtas plašas iespējas partijas organizāciju un partijas biedru iniciatīvas izpausmei. Centrālā Komiteja kolektīvi apsprieda un izšķīra visus svarīgākos iekšējās un ārējās politikas jautājumus. Komunisti un partijas organizācijas sākušas ļoti plaši piedalīties saimniecisku un politisku uzdevumu apspriešanā un partijas politikas izstrādāšanā. Veikts liels darbs, pārkārtojot un uzlabojot vadīšanas metodes un stilu partijas darbā. Partijas organizācijas sākušas vairāk iedziļināties konkrētu komunisma celtniecības sektoru stāvoklī, kvalificētāk un operatīvāk vadīt, pēc būtības izvirzīt un atrisināt kardinālus politiskās un saimnieciskās dzīves jautājumus.

Partija likvidēja personības kulta paralizējošo ietekmi ideoloģijas laukā, nosargāja un nelokāmi realizēja radošā marksisma līniju, atjaunoja un nostiprināja ļeņinismam piemītošo, bet personības kulta laikā izjaukto organisko vienību starp teorētisko un praktisko darbību. Pavērušās jaunas iespējas strauji attīstīt marksistiski ļeņinisko domu, teorētiski vispārināt masu pieredzi un zinātniski izstrādāt svarīgākos komunisma celtniecības jautājumus.

Līdz ar partijas un valsts darba pārkārtošanu ļeņinisko principu garā un personības kulta seku likvidēšanu partija cēlusi savas kaujas spējas, vel ciešāk saliedējusies ar masām un nostiprinājusi savu rindu vienību. Pieaugusi partijas virzošā un vadošā loma valsts, ekonomiskajā un kultūras dzīvē.

Partija un tās CK teorētiski izstrādājušas un, saņemdamas visas tautas atbalstu, realizējušas vairākus ļoti svarīgus politiskus un saimnieciskus pasākumus, kam ir programatisks raksturs un kas ir liels solis uz priekšu marksisma-ļeņinisma teorijas attīstīšanā. Partijas lēmumos ir teorētiski pamatoti un praktiski noteikti konkrēti komunistiskās sabiedrības uzcelšanas ceļi.

Radikāli pārkārtota rūpniecības vadīšana, uzlabota tautas saimniecības plānošana un nosprausti ceļi tehnikas progresa paātrināšanai, ražošanas specializēšanas un kooperēšanas uzlabošanai.

Partija izvērsusi visas tautas ciņu par strauju lauksaimniecības kāpināšanu. Konsekventi tiek realizēts sociālistiskais kolhozu un kolhoznieku materiālās ieinteresētības princips, ir reorganizētas MTS, grozīta lauksaimniecības produktu sagādes sistēma un nostiprināta kolhozu materiāli tehniskā bāze; kolhoziem palīgā nosūtīti pieredzes bagāti kadri. No 1953. līdz 1958. gadam lauksaimniecībā izdarītas kopš kolektivizācijas laikiem pašas lielākās pārmaiņas, kas ievērojami palielinājušas lauksaimniecības ražošanas spēkus, nostiprinājušas kolhozu iekārtu un cēlušas kolhozu zemniecības labklājību.

Svarīgi pasākumi veikti politikā. Paplašinātas savienoto republiku un vietējo padomju tiesības, stipri aktivizējies padomju orgānu darbs. Sociālistiskās likumības pārkāpumi, kas saistīti ar personības kultu, likvidēti, un ir daudz darīts, lai nodrošinātu konstitūcijā rakstīto pilsoņu tiesību ievērošanu. Jaunā veidā tiek organizēts arodbiedrību darbs, un to loma valsts un ražošanas vadīšanā ir palielinājusies. Jauni pasākumi veikti kolhozu demokrātijās paplašināšanā. Darbaļaudis plašāk pie-' dalās Padomju valsts politikas izstrādāšanā un valsts pārvaldīšanā. Ir cēlies padomju cilvēku apzinīgums un kultūra. Šiem pasākumiem ir ne vien praktiska, bet arī teorētiska nozīme. Tie nosaka konkrētus sociālistiskā demokrātismā attīstības ceļus laikā, kad norisinās pāreja uz komunismu, un tie ir svarīgs solis uz priekšu, izstrādājot visefektīvākās formas tautas masu līdzdalībai komunisma celtniecībā.

Partijas veiktie pasākumi pavēruši plašākas iespējas masu radošās ierosmes attīstīšanai, jaunu ražošanas paplašināšanas rezervju atklāšanai un palīdzējuši gūt milzīgus panākumus rūpniecībā, lauksaimniecībā, zinātnē un tehnikā. Spilgti to apliecina Padomju zemē konstruēto Zemes pavadoņu un Saules sistēmas mākslīgās planētas palaišana, kas ievadījusi jaunu laikmetu pasaules zinātnes un tehnikas attīstības vēsturē.

Balstoties uz lielajiem sasniegumiem tautas saimniecības attīstībā, partija panākusi tautas labklājības kāpinājumu: ir cēlusies strādnieku reālā darba alga, pieauguši kolhoznieku reālie ienākumi, saīsināta darba diena un krietni palielināti pensiju apmēri.

Visu šo pasākumu rezultātā ir sperts jauns liels solis uz priekšu, pakāpeniski pārejot no sociālisma uz komunismu, un radīts stingrs pamats visu tautas saimniecības nozaru straujai augšupejai, jo drīzākai galvenā ekonomiskā uzdevuma atrisināšanai un patēriņa priekšmetu pietiekama daudzuma, bet vēlāk arī pārpilnības radīšanai.

Veicot ekonomiskos pasākumus, partija devusi zinātniski pamatotas un praksē pārbaudītas atbildes uz pašiem svarīgākajiem komunisma celtniecības jautājumiem — par komunistiskās

sabiedrības materiālās ražošanas bāzes izveidošanas ceļiem, par galvenā ekonomiskā uzdevuma atrisināšanas tempiem, par galvenajiem tehnikas progresa virzieniem, par kolhozu iekārtas attīstības perspektīvām, pārejot uz komunismu, un par ceļiem, kā radīt pārtikas produktu pietiekamu daudzumu, bet vēlāk arī pārpilnību, par organizatoriskajām formām, kā aizvien plašāk iesaistīt tautas masas ražošanas vadīšanā. Partijas lēmumi un tās vadībā realizējamie pasākumi dara bagātāku komunisma celtniecības teoriju un praksi.

Izcilus panākumus šajos gados PSKJP guva savā ārpolitiskajā darbībā. Būdama uzticīga V. I. Ļeņina novēlējumiem, partija, rādot lieliskus paraugus, kā radoši jārisina vissarežģītākie starptautiskie jautājumi, ir nodrošinājusi Padomju valsts ārpolitikas aktivitātes ievērojamu pastiprināšanos un atradusi ārpolitiskajai darbībai jaunas formas un metodes, kas vispilnīgāk atbilst pašreizējām prasībām.

Padomju Savienības Komunistiskā partija ir devusi vērtīgu ieguldījumu sociālistiskās nometnes zemju sadraudzības nostiprināšanā un attīstīšanā, balstoties uz marksisma-ļeņinisma idejām un uz proletāriskā internacionālisma principu konsekventu ievērošanu. Līdz ar brālīgajām partijām tā attīstījusi jaunus, sociālistiskus principus starptautiskajās attiecībās, sociālistisko valstu ekonomiskajā, politiskajā un kultūras sadarbībā, kā arī savstarpējās palīdzības sniegšanā. Politika, ko ietur PSKP līdz ar brālīgajām partijām, veicinājusi ražošanas spēku attīstības paātrināšanos, cēlusi darba ražīgumu un tautu labklājību sociālistiskajās zemēs un vēl vairāk nostiprinājusi visas sociālistiskās nometnes ekonomisko un politisko varenību. Sociālistisko zemju draudzība kļuvusi vēl ciešāka.

Padomju Savienības pareizā iekšējā un ārējā politika, kā arī milzīgie panākumi komunisma celtniecībā ir pozitīvi lielā mērā ietekmējuši starptautiskās strādnieku un komunistiskās kustības attīstību. Padomju Savienības Komunistiskā partija, zinātniski vispārinādama visas pasaules atbrīvošanās kustības pašreizējo pieredzi, ir darījusi bagātāku marksisma-ļeņinisma mācību par likumsakarībām, kādas piemīt pārejai no kapitālisma uz sociālismu.

Visos sarežģītās starptautiskās situācijas pavērsienos partija stingri sekojusi V. I. Ļeņina izstrādātajam padomju ārpolitikas ģenerālajam kursam — nodrošināt mierīgu līdzās pastāvēšanu valstīm ar dažādām sociāli ekonomiskām sistēmām. Partija un Padomju valsts nemitīgi pastiprinājusi aktivitāti un iniciatīvu cīņā par mieru, par starptautiskā saspīlējuma likvidēšanu, par labu politisku un ekonomisku kaimiņu attiecību nodibināšanu ar visām valstīm.

Sās politikas rezultātā ir ievērojami audzis miera cīnītāju skaits un nodibinātas draudzīgas attiecības ar daudzām valstīm.

Tālu aiz PSRS robežām izplatījusies pareiza informācija par padomju ārpolitiku un Padomju zemes iekšējo stāvokli.

Imperiālistiskie agresori tika atmaskoti, un ir sācies straujš viņu izolēšanas process. Tas ļāva apslāpēt imperiālistu radītos kara perēkļus (Korejā, Indoķīnā, Ēģiptē, Libānā) un nosargāt mieru. Visu zemju tautas guvušas pārliecību, ka ir iespējams saglabāt mieru. Padomju Savienības nelokāmā cīņa par mieru un tautu drošību veicināja tās autoritātes celšanos un palielināja tās ietekmi starptautiskajā arēnā.

Risinot lielos vēsturiskos uzdevumus, partija atdūrās pret antipartejiskās grupas dalībnieku — Maļenkova, Kaganoviča, Molotova, Bulgaņina un Sepilova pretdarbību. Viņi nostājās pret partijas ļeņinisko līniju un ieņēma nepareizu poziciju svarīgākajos iekšējās un ārējās politikas jautājumos, pretojās partijas izstrādāto un tautas atbalstīto politisko un saimniecisko pasākumu realizēšanai, bija nostājušies uz frakcionāras, šķelt-nieciskas darbības ceļa Un kavēja PSRS sekmīgi virzīties uz priekšu, uz komunismu. Partija viņus atmaskoja un novāca no vēstures ceļa, pa kuru soļo padomju tauta.

Partijas iekšējo un ārējo politiku, kas tiek realizēta pārbaudīto ļeņinisko tradīciju garā, enerģiski atbalsta visa padomju lauta, kura aizvien aktīvāk to iemieso dzīvē.

Padomju Savienības Komunistiskā partija vēl pilnīgāk parādījusi sociālisma priekšrocības, salīdzinot ar kapitālismu, iekarojusi jo plašu sabiedrības aprindu mīlestību un simpātijās visā pasaulē. Tas pievērsis sociālismam atkal un atkal jaunus cilvēku miljonus un nostiprinājis sociālisma pozicijas pasaules arēnā.

Guvusi dižus panākumus, padomju tauta sākusi risināt jaunus uzdevumus, būdama stingri pārliecināta par savas lietas piļnīgu triumfu.

XVIII NODAĻA KOMUNISTISKĀS SABIEDRĪBAS PLAŠAS CELTNIECĪBAS POSMA SĀKUMS PSR SAVIENĪBĀ. PARTIJAS XXI KONGRESS

I. Tautas saimniecības attīstības septiņgadu plāns — komunisma celtniecības programas sastāvdaļa PSR Savienībā

Realizēdama partijas XX kongresa lēmumus, padomju tauta guva ievērojamus panākumus ekonomikas, kultūras un zinātnes attīstībā. Vēl pilnīgāk atklājās sociālistiskās saimniecības sistēmas neizsmeļamās iespējas ražošanas attīstības tempu paātrināšanai un darbaļaužu labklājības celšanai. Sasniegtais ražošanas spēku attīstības līmenis liecināja, ka PSR Savienībā ir visi priekšnoteikumi, lai pārietu uz augstāku komunisma celtniecības pakāpi.

Partija laikus ņēma vērā, ka Padomju zemes attīstībā sācies jauns posms. PSKP XX kongress izvirzīja uzdevumu izstrādāt mūsu zemes ekonomikas un kultūras attīstības perspektīvo plānu vairākām piecgadēm. PSRS Augstākās Padomes sesijā, kas bija veltīta Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas četrdesmitajai gadadienai, Ņ. S. Hruščovs izklāstīja mūsu zemes ražošanas spēku attīstības galvenos uzdevumus turpmākajos 15 gados. Šajā laika posmā svarīgākās rūpniecības nozares palielinās produkciju vairāk nekā div- un trīskārt. Tautas saimniecības attīstības perspektīvais plāns 15 gadiem ir komunisma celtniecības ekonomiskā programa PSR Savienībā.

Pamatojoties uz partijas XX kongresa lēmumiem, tāpat arī uz partijas un valdības turpmākajiem lēmumiem, kā arī saskaņā ar Padomju Savienības ražošanas spēku attīstības programu, kas bija izklāstīta PSRS Augstākās Padomes jubilejas sesijā 1957. gada 6. novembrī, PSKP Centrālā Komiteja un PSRS Ministru Padome sagatavoja PSRS tautas saimniecības attīstības kontrolskaitļu projektu 1959.—1965. gadam. Septiņgadu plāna projekta sagatavošanā piedalījās savienoto republiku Ministru Padomes, ministrijas un resori, PSRS Zinātņu akadēmija un citas zinātniskas iestādes, tāpat arī tautas saimniecības padomes.

Ļoti lielu darbu paveica vietējie partijas, padomju un saimnieciskie orgāni, partijas, arodbiedrību un komjaunatnes organizācijas. Projektā atspoguļoti daudzie strādnieku, kolhoznieku uji inteliģences ierosinājumi. PSKP CK 1958. gada novembra plēnums atzina par pareizu tēžu projektu Ņ. S. Ilruščova referātam partijas XXI kongresā «PSRS tautas saimniecības attīstības kontrolskaitļi 1959,—1965. gadam» un nolēma publicēt tezes presē, lai pirms kongresa varētu tās plaši apspriest.

Septiņgadu plāna projekta apspriešana ar varenu speķu apliecināja partijas nesaraujamās saites ar masām un padomju tautas ciešo sakļautību ap Komunistisko partiju. Padomju Savienībā notika vairāk nekā 9G8 tūkstoši sapulču, kurās piedalījās pāri par 70 miljoniem un runāja 4 miljoni 672 tūkstoši cilvēku. Turklāt avīžu, žurnālu, radioraidījumu un televīzijas redakcijas saņēma vairāk nekā 650 tūkstošu vēstuļu un rakstu, no kuriem ap 300 tūkstošu publicēja.

Par godu Komunistiskās partijas XXI kongresam plaši attīstījās visas tautas sociālistiskā sacensība par valsts plānu un uzdevumu izpildi pirms termiņa. Sājā sacensībā spilgti izpaudās darbaļaužu miljonu darba entuziasma jaunie uzplūdi. Komjaunatne ierosināja jaunu patriotisku kustību par komunistiskā darba brigāžu dibināšanu. Šī kustība ieguva plašu vērienu. Par tās devīzi kļuva: mācīties dzīvot un strādāt komunistiski.

Valdot padomju tautā vispārējai sajūsmai, 1959. gadā no 27. janvāra līdz 5. februārim notika Komunistiskās partijas XXI ārkārtējais kongress — komunisma cēlāju kongress. Kongresa delegāti pārstāvēja 7 622 356 partijas biedrus un 616 775 kandidātus.

Partijas XXI kongress sapulcējās vēsturiski ļoti svarīgā brīdī, kad pēc ļoti dziļiem pārveidojumiem visās sabiedriskās dzīves nozarēs uz sociālisma uzvaras pamata Padomju zemē sākās jauns attīstības posms — komunistiskās sabiedrības plašas celtniecības posms.

Kongress noklausījās un apsprieda PSKP CK pirmā sekretāra un PSRS Ministru Padomes Priekšsēdētāja Ņ. S. Hruščova referātu «Par PSRS tautas saimniecības attīstības kontrolskaitļiem 1959.—1965. gadam».

Ņ. S. Hruščova referātā un kongresa rezolūcijā rezumētas padomju tautas diženās uzvaras, formulēti partijas uzdevumi septiņgadē, izklāstīts PSRS tautas saimniecības attīstības plāns 1959.—1965. gadam, apgaismotas svarīgas teorētiskas problēmas pārejā no sociālisma uz komunismu un parādīta septiņgades starptautiskā nozīme.

PSKP XXI kongress konstatēja, ka pēc XX kongresa aizritējušais laika posms bijis viens no svarīgākajiem posmiem Komunistiskās partijas un Padomju valsts vēsturē. Kongress atzina par pareizu Centrālās Komitejas darbību un tās paveiktos ievērojamos iekšējās un ārējās politikas pasākumus, kas no-

drošinājuši Padomju zemes sekmīgu virzīšanos uz komunismu, stiprinājuši Padomju valsts varenību un cēluši tās starptautisko autoritāti.

Padomju tauta partijas vadībā droši gājusi tālāk Ļeņina ce]u un izcīnījusi vēsturiskas uzvaras sociālisma celtniecībā. PSRS kļuvusi par varenu sociālistisku lielvalsti ar augstu attīstītu ekonomiku un progresīvu zinātni un kultūru. PSRS rūpniecības kopprodukcija 1958. gadā salīdzinājumā ar 1913. gadu palielinājusies 36 reizes, tai skaitā ražošanas līdzekļu ražošana pieaugusi 83 reizes, bet mašīnbūvniecības un metalapstrādāša-nas produkcija — 240 reizes. 1958. gadā Padomju Savienībā izkausēti ap 55 miljoni tonnu tērauda, iegūti 113 miljoni tonnu naftas un 496 miljoni tonnu ogļu, ražoti 233 miljardi kilovatstundu elektroenerģijas. Ievērojamas sekmes gūtas sociālistiskajā lauksaimniecībā. Nekad vēl mūsu zemē nebija ievākts tik daudz labības un tehnisko kultūru, nebija ražots tik daudz lopkopības produktu, nebija sagatavots tik daudz lauksaimniecības produktu kā 1958. gadā.

Palielinājusies Padomju zemes sabiedriskā bagātība. Padomju varas pastāvēšanas laikā nacionālais ienākums uz katru iedzīvotāju palielinājies 15 reizes. Stipri cēlies padomju tautas dzīves līmenis. Strādnieku un kalpotāju reālie ienākumi 1958. gadā salīdzinājumā ar 1940. gadu palielinājušies gandrīz divkārt, kolhoznieku reāiie ienākumi, rēķinot uz vienu strādājošo, — vairāk nekā divkārt. PSR Savienībā sasniegts nepieredzēts daudznāciju sociālistiskās kultūras uzplaukums. Padomju zeme iet pasaules zinātnes un tehnikas progresa pirmajās rindās un lauž ceļu uz nākotni. Pirmais mākslīgais Zemes pavadonis pasaulē bija padomju pavadonis. Par pirmo mākslīgo Saules sistēmas planētu kļuvusi padomju planēta.

PSI<P Centrālās Komitejas un Padomju valdības pasākumi, kas realizēti pēdējos gados, ir darījuši Padomju valsti vēl spēcīgāku, vēl vairāk nostiprinājusies strādnieku un zemnieku savienība,'ciešāka kļuvusi Padomju Savienības tautu draudzība. Nostiprinājusies pasaules sociālisma nometnes valstu sadraudzība.

Rezumēdams padomju tautas diženās uzvaras, kongress ar lepnumu konstatēja, ka Padomju Savienībā, kas izcirtusi cilvēcei ceļu uz sociālismu, sasniegts tāds ražošanas spēku, sociālistisko ražošanas attiecību un kultūras attīstības līmenis, kas dod iespēju plašā frontē sākt komunisma celtniecību. Komunistiskās sabiedrības plašas celtniecības posma galvenie uzdevumi ir radīt komunisma materiāli tehnisko bāzi, tālāk nostiprināt PSRS ekonomiku un aizsardzības spējas un tai pašā laikā arvien pilnīgāk apmierināt tautas aizvien pieaugošās materiālās un garīgās vajadzības. Sājā laika posmā praktiski jāatrisina PSRS vēsturiskais uzdevums sasniegt un pārspēt visvairāk attīstītās kapitālistiskās valstis produkcijas ražošanā uz katru iedzīvotāju.

Vienbalsīgi pieņemtajā rezolūcijā kongress atzina par pareizām Ņ. S. Hruščova tezes un referātu un apstiprināja PSRS tautas saimniecības attīstības kontrolskaitļus 1959.—1965. gadam. PSRS tautas saimniecības attīstības septiņgadu plāns ir svarīgākā daļa partijas izstrādātajā komunistiskās sabiedrības celtniecības programā, izšķirošais posms komunisma materiāli' tehniskās bāzes radīšanā. Septiņgades kardinālā problēma ir maksimāli iegūt laiku sociālisma mierīgajā ekonomiskajā sacensībā ar kapitālismu.

Kongress formulēja partijas uzdevumus nākamajos septiņos gados:

ekonomikā — vispusīgi attīstīt Padomju zemes ražošanas spēkus; visās ekonomikas nozarēs, balstoties ūz smagās industrijas straujāku attīstību, sasniegt tādu ražošanas pieaugumu, kas dotu iespēju spert izšķirošo soli komunisma materiāli tehniskās bāzes radīšanā un PSRS uzvaras nodrošināšanā mierīgajā ekonomiskajā sacensībā ar kapitālistiskajām valstīm. Valsts ekonomiskā potenciāla palielināšanās, turpmākais tehnikas progress visās tautas saimniecības nozarēs un sabiedriskā darba ražīguma nemitīgā augšana visādā ziņā ievērojami cels tautas dzīves līmeni;

politikā — tālāk stiprināt padomju sociālistisko iekārtu un padomju tautas vienību un saliedētību, attīstīt padomju demokrātiju un plašu tautas masu aktivitāti un pašdarbību komunistiskās sabiedrības celtniecībā, paplašināt sabiedrisko organizāciju funkcijas valsts jautājumu risināšanā, palielināt partijas un sociālistiskās valsts organizatorisko un audzinošo nozīmi un visiem spēkiem stiprināt strādnieku un zemnieku savienību un PSRS tautu draudzību;

ideoloģijā — pastiprināt partijas idejiskās audzināšanas darbu, celt darbaļaužu un vispirms visas jaunās paaudzes komunistisko apzinīgumu, ieaudzināt viņos komunistisku attieksmi pret darbu, padomju patriotismu un internacionālismu, uzveikt kapitālisma paliekas cilvēku apziņā un cīnīties ar buržuāzisko ideoloģiju;

starptautiskajās attiecībās — konsekventi ieturēt ārpolitiku, kuras mērķis saglabāt un nostiprināt mieru un tautu drošību, pamatojoties uz Ļeņina principu, ka zemēm ar dažādu sociālo sistēmu iespējams mierīgi pastāvēt līdzās; ieturēt kursu uz «aukstā kara» izbeigšanu un starptautiskā saspīlējuma mazināšanu; visiem spēkiem stiprināt pasaules sociālistisko sistēmu un brāļu tautu sadraudzību.

PSRS tautas saimniecības attīstības septiņgadu plānā paredzēts jauns varens ekonomikas, kultūras un tautas materiālās labklājības uzplaukums. «PSRS tautas saimniecības attīstības kontrolskaitļos 1959.—1965. gadam» teikts: «Galvenais uzdevums PSRS tautas saimniecības attīstības septiņgadu plānā 1959.—1965. gadam ir visu ekonomikas nozaru' tālāks varens

kāpinājums uz smagās industrijas straujāka pieauguma bāzes, mūsu zemes ekonomiskā potenciāla ievērojama pastiprināšana, lai panāktu tautas dzīves līmeņa nemitīgu celšanos» («P S R S tautas saimniecības attīstības kontrolskaitļi 1959.—1965. gadam», LVI, 1959., 21. lpp.).

Septiņgadu plānā paredzēti strauji attīstības tempi un liels absolūtais ražošanas pieaugums visās tautas saimniecības nozarēs. Ļoti svarīga nozīme piešķirta rūpniecības un sevišķi smagās industrijas attīstīšanai, jo tā ir sociālistiskās ekonomikas pamats. Rūpniecības kopprodukcijai 1965. gadā salīdzinājumā ar 1958. gadu jāpieaug par 80 procentiem, tai skaitā ražošanas līdzekļu ražošana palielināsies par 85—88 procentiem un patēriņa priekšmetu ražošana — par 62—65 procentiem. Rūpniecības produkcijas vidējais gada pieaugums laikā no 1959. līdz 1965. gadam būs 8,6 procenti.

Kongress deva norādījumu paātrināt svarīgāko smagās industrijas nozaru — metalurģijas, ķīmiskās un kurināmā rūpniecības, enerģētikas un mašīnbūvniecības attīstību un stipri palielināt to produkciju. Paredzēts 1965. gadā izkausēt ap 65—70 miljonu tonnu čuguna, līdz 86—91 miljonu tonnu tērauda, ražot ap 65—70 miljonu tonnu velmējuma, iegūt ap 150—160 miljonu tonnu preču dzelzs rūdas, iegūt ap 230—240 miljonu tonnu naftas, iegūt un ražot ap 150 miljardu kubikmetru gāzes, iegūt ap 600—612 miljonu tonnu ogļu, ražot ap 500—520 miljardu kilovatstundu elektroenerģijas. Ķīmiskās produkcijas ražošana septiņgadē palielināsies aptuveni trīskārt, mašīnbūvniecības un metalapstrādāšanas produkcija — divkārt.

Pamatojoties uz strauju smagās industrijas attīstību un tālāku lauksaimniecības pacēlumu, ievērojami palielināsies tautas patēriņa preču ražošana. Vieglās rūpniecības kopprodukcija septiņgadē palielināsies 1,5 reizes, pārtikas rūpniecības kopprodukcija — 1,7 reizes. Iedzīvotāju vajadzības pēc audumiem, drēbēm, apaviem un dažām citām precēm tiks apmierinātas pilnīgi.

Lauksaimniecības galvenais uzdevums septiņos gados ir sasniegt tādu lauksaimnieciskās ražošanas pieaugumu, kas dos iespēju bagātīgi apmierināt iedzīvotāju vajadzības pēc svarīgākajiem pārtikas produktiem, krasi palielināt lauksaimniecības izejvielu resursus un apmierināt visas citas valsts vajadzības pēc lauksaimniecības produktiem. Paredzēts šo uzdevumu veikt, stipri palielinot visu lauksaimniecības kultūru ražību, palielinot lopu skaitu un tālāk ceļot sabiedriskās lopkopības produktivitāti. Zemkopībā joprojām pats galvenais ir maksimāli palielināt labības ražošanu, jo labība ir visas lauksaimnieciskās ražošanas pamats.

Kontrolskaitļos paredzēts palielināt lauksaimniecības kopprodukciju septiņgadē 1,7 reizes. Svarīgāko lauksaimniecības produkcijas veidu ražošana sasniegs šādus apmērus: labības ražošana ap 10—11 miljardu pudu, cukurbiešu — ap 76—84 miljoni tonnu, neapstrādātās kokvilnas — ap 5,7—6,1 miljonu tonnu, gaļas (kautsvarā) — vismaz 16 miljonu tonnu, piena — ap 100—105 miljoni tonnu, kartupeļu — ap 147 miljoni tonnu.

Valsts kapitālie ieguldījumi tautas saimniecībā laikā no 1959. līdz 1965. gadam sasniegs 1940—1970 miljardu rubļu. Tas ir gandrīz tikpat daudz, cik kapitālie ieguldījumi tautas saimniecībā visos Padomju varas pastāvēšanas gados kopā. Plānā paredzēts jo racionāli izmantot kapitālos ieguldījumus, lai ar vismazāko līdzekļu patēriņu drīzāk kāpinātu ražošanas jaudas, palielinātu produkcijas izlaidi un celtu darba ražīgumu. Šai nolūkā līdzās jaunu uzņēmumu celtniecībai lielus līdzekļus dos pašreizējo uzņēmumu rekonstruēšanai, paplašināšanai un apgādāšanai ar jaunu tehniku, kā arī iekārtas atjaunošanai un modernizēšanai. Lai laikā paveiktu kapitālos darbus nospraustajā apjomā, paredzēts joprojām industrializēt celtniecību.

Ļoti lieli līdzekļi piešķirti arī citām tautas saimniecības nozarēm. Valsts un kolhozu kapitālie ieguldījumi lauksaimniecībā sasniegs ap 500 miljardus rubļu. Transporta un sakaru līdzekļu attīstīšanai izdos 209—214 miljardu rubļu; dzīvokļu un komunālajai celtniecībai — 375—380 miljardu rubļu; skolu, slimnīcu un citu kultūras, sadzīves un medicīnas iestāžu celtniecībai — vairāk nekā 80 miljardu rubļu.

Kongress atzina par pareizu septiņgadu plānā paredzēto ražošanas spēku izvietojumu Padomju Savienības teritorijā. Lai sekmīgi veiktu grandiozo komunisma celtniecības programu, saimnieciskajā apgrozībā iesaistīs satura ziņā bagātākos un ekspluatācijas ziņā izdevīgākos mūsu zemes dabas resursus, rūpniecību vēl vairāk tuvinās izejvielu un kurināmā avotiem, racionālāk izmantos visus transporta veidus, specializēs un kompleksi attīstīs saimniecību savienotajās republikās un lielajos ekonomiski ģeogrāfiskajos rajonos, pilnīgāk izmantos darba resursus. Ļoti lielu vērību veltīs tam, lai attīstītu Padomju Savienības austrumu rajonus — Urālus, Sibīriju, Tālos Austrumus, Kazahiju un Vidusāziju, kur ir milzīgas dabas bagātības. Šiem rajoniem septiņgadē piešķirts vairāk nekā 40 procentu no visiem kapitālajiem ieguldījumiem.

Tautas saimniecības attīstības septiņgadu plānā paredzēts tālāks vispusīgs ekonomikas un kultūras kāpinājums visās savienotajās republikās. Katrā republikā uzmanību pievērš tam, lai vispirms attīstītu tās saimniecības nozares, kurām ir vislabvēlīgākie dabas un ekonomiskie apstākļi. Ārkārtīgi spēcīgā saimniecības attīstība visās padomju republikās ir partijas realizētās Ļeņina nacionālās politikas tālāka izpausme pašreizējā laika posmā — šī politika stiprina nesatricināmo draudzību, kas saista Padomju Savienības tiesībās vienlīdzīgās tautas, kurām visām viena griba — nelokāmi virzīties uz priekšu, uz komunismu. «Mūsu plānos,» referēdams kongresā, sacīja Ņ. S. Hruščovs, «spilgti izpaužas ļeņiniskā nacionālā politika,

kas nodrošina plašas iespējas visu tautu ekonomikas un kultūras vispusīgai attīstībai» («P ar PSRS tautas saimniecības attīstības kontrolskaitļiem 1959.— 1965.

g a d a m». Referāts PSRP ārkārtējā XXI kongresā, LVI, 1959., 44. lpp.).

Lai attīstītos sociālistiskā ražošana un celtos tautas dzīves līmenis, izšķirošais faktors ir darba ražīguma celšana, plaši ieviešot visās tautas saimniecības nozarēs jaunākos zinātnes un tehnikas sasniegumus. Septiņgadu plānā paredzēts celt darba ražīgumu rūpniecībā par 45—50 procentiem, celtniecībā — par 60—65 procentiem, dzelzceļu transportā — par 34—37 procentiem, padomju saimniecībās — par 60—65 procentiem, kolhozos — aptuveni divreiz. Darba ražīgumam nemitīgi ceļoties, rūpniecības produkcijas pašizmaksa pazemināsies vismaz par 11,5 procentiem. Kongress nosprauda galvenos virzienus darba ražīguma celšanai komunisma plašas celtniecības posmā: elek-trificēt tautas saimniecību, plaši ieviest ražošanā jauno tehniku, kompleksi mehanizēt un automatizēt ražošanas procesus, izplatīt specializāciju un kooperēšanu visās tautas saimniecības nozarēs, joprojām celt darbaļaužu tehniskās kultūras līmeni.

PSKP XXI kongress atzina, ka izcilie panākumi rūpniecības un lauksaimniecības attīstībā PSR Savienībā ir radījuši visus vajadzīgos apstākļus, lai tuvākajā laikā padomju tautas dzīve kļūtu vēl labāka, lai pilnīgāk varētu apmierināt tautas materiālās un garīgās vajadzības.

Laikā no 1959. līdz 1965. gadam tiks sasniegts liels kāpums PSRS iedzīvotāju materiālajā un kultūras dzīves līmenī. Septiņgadu plānā paredzēts

palielināt nacionālo ienākumu 1965. gadā salīdzinājumā ar 1958. gadu par 62—65 procentiem, palielināt tautas patēriņa fondu par 60—63 procentiem, pacelt strādnieku un kalpotāju reālos ienākumus uz vienu strādājošo vidēji par 40 procentiem un kolhoznieku reālos ienākumus vismaz par 40 procentiem, tuvākajos gados atcelt nodokļu iekasēšanu no iedzīvotājiem;

pabeigt darba algas nokārtošanu, strādniekiem un kalpotājiem, kas saņem mazu darba algu, septiņu gadu laikā to pacelt no 270—350 rubļiem līdz 500—600 rubļiem mēnesī;

palielināt vecuma pensiju minimālos apmērus no 300 līdz 400 rubļiem mēnesī pilsētā un no 255 līdz 340 rubļiem pensionāriem, kas. pastāvīgi dzīvo uz laukiem un ir saistīti ar lauksaimniecību; palielināt arī invaliditātes pensiju minimālos apmērus un pensijas, ko izmaksā ģimenes apgādnieka zaudēšanas gadījumā;

stipri uzlabot tirdzniecības un sadzīves iestāžu pakalpojumus iedzīvotājiem, paplašināt sabiedriskās ēdināšanas uzņēmumu tīklu un samazināt to produkcijas cenas; palielināt aptuveni par

62 procentiem mazumtirdzniecības preču apgrozības apjomu valsts un kooperatīvu tirdzniecībā;

paplašināt mazbērnu novietņu un bērnudārzu, internātskolu un vecuma invalīdu namu tīklu;

uzcelt septiņgades laikā pilsētās 'un strādnieku ciematos dzīvojamās mājas ar 650—660 miljonu kvadrātmetru lielu kopplatību, t. i., aptuveni 15 miljonu dzīvokļu; uzcelt uz laukiem ar kolhoznieku un lauku inteliģences spēkiem aptuveni 7 miljonus māju;

pabeigt 1960. gadā strādnieku un kalpotāju pāreju uzsep-tiņstundu darba dienu, bet ogļrūpniecībā un kalnrūpniecībā galveno arodu strādniekiem, kas nodarbināti apakš zemes, pāriet uz sešu stundu darba dienu; 1962. gadā strādniekiem un kalpotājiem ar septiņstundu darba dienu pāriet uz četrdesmit stundu darba nedēļu; ar 1964. gadu strādniekiem, kas nodarbināti apakš zemes un nozarēs ar kaitīgiem darba apstākļiem sākt pakāpeniski pāriet uz trīsdesmitstundu darba nedēļu un visiem pārējiem darbiniekiem — uz trīsdesmit piecu stundu darba nedēļu ar divām brīvdienām nedēļā un sešu septiņu stundu darba dienu. PSR Savienībā būs visīsākā darba diena pasaulē un visīsākā darba nedēļa pasaulē.

Septiņgadu plānā paredzētie pasākumi spilgti apliecina Komunistiskās partijas un Padomju valdības nemitīgo gādību par padomju tautas labklājību. Šo pasākumu realizēšana būs jauns dižens Padomju Savienības darbaļaužu iekarojums.

Kongress norādīja, cik ārkārtīgi svarīga nozīme komunisma celtniecībā ir miljonu masu apzinīguma un aktivitātes celšanai un darbaļaužu komunistiskajai audzināšanai. Pašreizējā posmā pats galvenais komunistiskajā audzināšanā ir veidot jauno cilvēku, audzināt apzinīgus komunistiskās sabiedrības darba darītājus. Partijas un valsts ideoloģiskā darba uzdevums ir attīstīt jaunas padomju cilvēku īpašības, ieaudzināt viņos kolektīvisma garu un darba mīlestību, sociālistisko internacionālismu un patriotismu, panākt, lai viņi allaž ievērotu komunistiskās morāles cildenos principus.

Sevišķa nozīme tiek piešķirta jaunās paaudzes komunistiskajai audzināšanai. Labākā audzināšanas un rūdījuma skola padomju jaunatnei ir viņas aktīva piedalīšanās komunisma celtniecībā, mācību apvienošana ar ražīgu darbu. Kongress aicināja partijas un padomju organizācijas veikt visus pasākumus, kas saistīti ar vidusskolas un augstskolas pārkārtošanu, panākt, lai padomju skola cieši saistītu mācības ar ražošanu, ar komunisma celtniecības praksi un gatavotu vispusīgi izglītotus, apzinīgus pilsoņus — komunisma cēlājus.

Septiņgadu plānā paredzēti plaši pasākumi tautas izglītības, zinātnes un kultūras attīstīšanai.

Laikā no 1959. līdz 1965. gadam notiks pāreja no septiņgadīgās uz astoņgadīgo vispārējo obligāto izglītību; palielinā

si

sies pilsētu un lauku skolu skaits, kas dod vidējo izglītību ražošanā nodarbinātiem cilvēkiem; plašākā apmērā un labāk tiks sagatavoti speciālisti ar augstāko un vidējo speciālo izglītību. Laikā no 1959. līdz 1965. gadam augstākās mācību iestādes beigs 2 miljoni 300 tūkstoši speciālistu; vidējās speciālajās mācību iestādēs mācīsies vairāk nekā 4 miljoni cilvēku.

Ar septiņgadu plānu būs nodrošināta vēl straujāka attīstība visās padomju zinātnes nozarēs. Zinātniekiem ir radīti nepieciešamie apstākļi, lai izdarītu svarīgus teorētiskus pētījumus un jaunus lielus atklājumus. Nosprausta plaša programa zinātniskās pētniecības darbiem un zinātnes spēku un līdzekļu koncentrēšanai svarīgākajos pētījumos, kam ir teorētiska un praktiska nozīme. Par sevišķi svarīgiem atzīti pētījumi fizikā, ķīmijā, matemātikā un bioloģijā, no kuru sekmīgas attīstības atkarīga citu ar tām saistīto zinātņu un tautas saimniecības virzīšanās uz priekšu. Sabiedrisko zinātņu un it īpaši ekonomikas zinātnes darbiniekiem izvirzīts uzdevums radīt fundamentālus darbus, kuros būtu vispārinātas sabiedrības attīstības likumības un sociālisma celtniecības prakse, kā arī izstrādāt problēmas, kas saistītas ar pakāpenisku pāreju uz komunismu. Viņu pienākums nemitīgi cīnīties par marksisma-ļeņinisma teorijas tīrību un atmaskot buržuāzisko ideoloģiju.

Joprojām tālāk jāattīsta sociālistiskā kultūra. Krietni palielināsies kino iekārtu, masu bibliotēku un klubu, televīzijas centru un staciju, radiotranslācijas punktu skaits, pieaugs grāmatu un žurnālu tirāža. Literatūras, teātra, kino, mūzikas, skulptūras un glezniecības darbinieku uzdevums ir vēl augstāk celt savas daiļrades idejiski māksliniecisko līmeni, stiprināt saites ar tautas dzīvi, arī turpmāk būt aktīviem partijas un valsts palīgiem, komunistiski audzinot darbaļaudis, propagandējot komunistisko morāli, attīstot daudznāciju sociālistisko kultūru.

PSRS tautas saimniecības attīstības septiņgadu plānā iedzīvināta partijas ļeņiniskā ģenerālā līnija pašreizējā komunisma celtniecības posmā. Tā ir ekonomikas, kultūras un tautas labklājības jauna spēcīga uzplaukuma diženā programa. Tā ir tik grandioza, ka tai līdzīgas vēsturē nav.

Partijas XXI kongress iezīmē jaunu cēlienu Padomju Savienības vēsturiskajā attīstībā. Komunistiskās sabiedrības plašā celtniecība PSR Savienībā un jaunie sociālisma un kapitālisma spēku samēri pasaules arēnā ir izvirzījuši Padomju Savienības Komunistiskajai partijai un starptautiskajai komunistiskajai kustībai vairākus svarīgus teorētiskus jautājumus.

Ņ. S. Hruščova referātā un kongresa rezolūcijā zinātniski pamatoti komunisma celtniecības uzdevumi PSR Savienībā pašreizējā laika posmā un apgaismotas svarīgas teorētiskas problēmas Padomju zemes pārejā no sociālisma uz komunismu, cīņā par sociālisma un komunisma uzvaru.

Padomju sabiedrības attīstība ir apstiprinājusi marksisma-

ļeņinisma mācību par divām komunisma fāzēm, par sociālisma pāraugšanu komunismā. Padomju tauta partijas vadībā visās ■ekonomiskās un sabiedriski politiskās dzīves sfērās ir guvusi tādas sociālisma uzvaras, kas dod iespēju sākt pļašu komunistiskās sabiedrības celtniecību. Ņ. S. Hruščovs savā referāta aizrādīja, ka komunisma celtniecības prakse PSR Savienībā dod iespēju izdarīt vairākus svarīgus secinājumus par to, kāda rakstura ir sabiedrības pakāpeniskā virzīšanās uz komunismu. Pirmkārt, pāreja no attīstības sociālisma stadijas uz augstāko fāzi — komunismu, ir likumisks vēsturisks process, ko nevar patvaļīgi pārkāpt vai apiet. Sabiedrība nevar no kapitālisma pāriet uz komunismu tieši, bez sociālisma stadijas. Otrkārt, pāreja no sociālisma uz komunismu ir nepārtraukts vēsturisks process. Lai kā atšķiras komunisms no sociālisma stadijas, tomēr to starpā nav nekādas sienas. Komunisms izaug no sociālisma, ir tiešs tā turpinājums. Treškārt, pakāpenisko pāreju uz komunismu nedrīkst saprast kā kaut kādu palēninātu kustību. Gluži otrādi, tas ir sabiedrības ražošanas spēku straujas attīstības posms.

So procesu — sociālisma pāraugšanu komunismā var paātrināt, maksimāli attīstot materiālo ražošanu. Tāpēc PSRS galvenais praktiskais uzdevums pašreizējā laika posmā ir radīt komunisma materiāli tehnisko bāzi, panākt jaunu varenu ražošanas spēku uzplaukumu. Komunisma materiāli tehniskās bāzes radīšana nozīmē pirmām kārtām to, ka jābūt augstu attīstītai modernai industrijai, visai valstij jābūt elektrificētai, jābūt zinātnes un tehnikas progresam visās rūpniecības un lauksaimniecības nozarēs, visiem ražošanas procesiem jābūt kompleksi mehanizētiem un automatizētiem, maksimāli jāizmanto jauni enerģijas avoti, bagātie dabas resursi, jauni sintētiskie un citi materiāli, jāpanāk visu darbaļaužu tehniskās kultūras līmeņa celšanās, vēl vairāk jāuzlabo ražošanas organizācija un jāceļ sabiedriskā darba ražīgums.

«Komunismu,» teikts kongresa rezolūcijā, «var uzcelt tikai ar nosacījumu, ja mēs pārsniegsim attīstīto kapitālisma zemju ražošanas līmeni un nodrošināsim augstāku darba ražīgumu nekā kapitālisma apstākļos» («PSK.P XXI kongresa r e z o 1 ū ci j a», LVI, 1959., 23. lpp.).

Plašai komunisma celtniecībai jānodrošina ne vien materiālo labumu pārpilnība, bet arī īsta garīgās kultūras bagātība, aizvien pilnīgāk jāapmierina iedzīvotāju vajadzības, jāattīsta tālāk sociālistiskā demokrātijā, jāaudzina apzinīgi komunistiskās sabiedrības darba darītāji. Ražošanas spēkiem attīstoties, pilnveidosies arī sociālistiskās sabiedriskās attiecības, kuru pamatā ir biedriskas sadarbības, draudzības un savstarpējas palīdzības principi. Līdz ar tehnikas progresu visās saimniecības nozarēs un mācību ciešāku saistīšanu ar ražošanu celsies visu darbaļaužu tehniskās kultūras līmenis un izzudīs būtiskās

atšķirības starp garīgo un fizisko darbu. Darba dienas saīsināšana un darba apstākļu nemitīga uzlabošana, pamatojoties uz ražošanas komplekso mehanizāciju un automatizāciju, veicinās darba pārvēršanos par vispusīgi attīstītā cilvēka dzīves nepieciešamību.

Sabiedrības attīstības sociālistiskajā stadijā pastāv divi īpašuma veidi: visas tautas īpašums un kooperatīvu-kolhozu īpašums. Komunismā būs vienots komunistiskais īpašums. Ražošanas attiecību kooperatīvu-kolhozu veids pilnīgi atbilst pašreizējam komunisma celtniecības posmam. īpašuma veidi nemainās patvaļīgi. Tie attīstās uz objektīvo ekonomikas likumu pamata un ir atkarīgi no ražošanas spēku rakstura un attīstības līmeņa. Partijas un valdības pēdējos gados veiktie pasākumi lauksaimniecības pacelšanai un kolhozu iekārtas nostiprināšanai atklājuši ļoti lielas iespējas, kas slēpjas kolhozu iekārtā. Tā noder un vēl ilgu laiku var noderēt lauksaimniecības ražošanas spēku attīstīšanai. Taču nākotnē vēsturiski nenovēršama ir kooperatīvu-kolhozu īpašuma saplūšana ar visas tautas īpašumu. Tas notiks, nevis sašaurinot kooperatīvu-kolhozu īpašumu, bet gan ar sociālistiskās valsts palīdzību un atbalstu paceļot koopera-tivu-kolhozu. īpašuma sabiedriskojama līmeni.

Komunisma celtniecības gaitā nemitīgi attīstīsies lauksaimniecības ražošanas spēki, celsies ražošanas sabiedriskojuma līmenis kolhozos, notiks kolhozu-kooperatīvu īpašuma tuvināšanās visas tautas īpašumam, robežas starp tiem izzudīs. Sis process norisināsies virzienos, kas ir jau iezīmējušies: palielināsies kolhozu nedalāmie fondi, sabiedriskā ražošana kolhozos aizvien pilnīgāk aptvers visas lauksaimniecības nozares, plaši attīstīsies starpkolhozu ražošanas sakari, lauksaimnieciskās ražošanas elektrifikācija, mehanizācija un automatizācija.

Pamatojoties uz tehnikas progresu lauksaimnieciskajā ražošanā un uz kolhozu-kooperatīvu īpašuma tuvināšanos visas tautas īpašumam, darbs lauksaimniecībā pakāpeniski pārvērtīsies par industriālā darba paveidu, pakāpeniski izzudīs būtiskās atšķirības starp pilsētu un laukiem.

Padomju sabiedrības attīstība uz komunismu ir izvirzījusi problēmu par materiālo un garīgo labumu sadalīšanu visiem sabiedrības locekļiem. Sociālisma apstākļos materiālos labumus sadala pēc principa: «No katra pēc viņa spējām, katram pēc viņa darba». Tas ir vienīgais saprātīgais un taisnīgais sadalīšanas princips sabiedrības attīstības sociālistiskajā stadijā un pašreizējā komunisma celtniecības posmā. Nolīdzinoša sadalīšana nav savienojama ar sociālismu. Sadalīšana pēc darba atbilst sociālistiskās ražošanas attīstības interesēm: materiāli ieinteresē cilvēkus attīstīt ražošanu, stimulē darba ražīguma palielināšanu, darbinieku kvalifikācijas celšanu un tehnikas uzlabošanu. Tai ir arī liela audzinoša nozīme: tā padara darbu vispārēju un obligātu, pieradina cilvēkus saudzīgi izturēties pret sabiedrisko īpašumu un ievērot sociālistisko darba disciplīnu.

Tā attīsta morālos stimulus strādāt un ceļ darba entuziasmu. Līdz ar to, ka palielinās sociālistiskās sabiedrības darba cilvēku apzinīgums un konsekventi tiek realizēts materiālās ieinteresētības princips, darbs aizvien vairāk pārvērtīsies paradumā un kļūs par darbaļaužu miljonu dzīves nepieciešamību.

Komunisma augstākajā fāzē tiks realizēts princips: «Katrs pēc spējām, katram pēc vajadzībām». Pāreja uz sadalīšanu pēc vajadzībām ir pakāpenisks process. Tas risināsies līdztekus ražošanas spēku attīstībai. Sl pāreja notiks tad, kad būs sasniegta visu nepieciešamo patēriņa priekšmetu pārpilnība un kad visi cilvēki brīvprātīgi un neatkarīgi no tā daudzuma, kādā viņi saņem materiālos labumus, strādās pēc savām spējām, apzinādamies, ka tas ir nepieciešami sabiedrībai.

Līdz ar padomju sabiedrības virzīšanos uz komunismu aizvien pilnīgāk atklāsies cilvēka dzīves sabiedriskā puse, palielināsies sabiedrības gādība par katru cilvēku. Katra cilvēka individuālo vajadzību apmierināšana notiks reizē ar sabiedrības materiālo un kultūras labumu pieaugumu, pie tam ne vien paaugstinot darba algu, bet arī izmantojot sabiedriskos fondus, kuru loma un nozīme aizvien palielināsies. PSR Savienībā loti skaidri iezīmējies patiesi komunistisks ceļš darbaļaužu labklājības celšanai, labāku dzīves apstākļu radīšanai visai sabiedrībai kopā un katram cilvēkam. Sis ceļš ir tāds: apgādāt cilvēkus ar labi iekārtotiem dzīvokļiem, organizēt sabiedrisko ēdināšanu, uzlabot cilvēku sadzīves vajadzību apmierināšanu, paplašināt bērnu iestāžu tīklu, pilnveidot tautas izglītību, organizēt atpūtu un uzlabot iedzīvotāju medicīnisko apkalpošanu, celt kultūras iestādes utt.

Pašreizējā komunisma celtniecības posmā materiālo un kultūras labumu lielum lielo daļu sadala cilvēkiem atkarībā no viņu ieguldītā darba sabiedriskajā ražošanā. Strādnieki un kalpotāji saņem darba algu, kolhoznieki — ienākumus no sabiedriskās saimniecības. Tajā pašā laikā padomju sabiedrībā jau tagad prāvu un turklāt aizvien lielāku materiālo un kultūras labumu daļu sadala bez maksas — kā pensijas, stipendijas mācību iestāžu audzēkņiem, pabalstus daudzbērnu mātēm un kā izdevumus skolu, slimnīcu, bērnu iestāžu, internātu, klubu, bibliotēku un citu kultūras un sadzīves iestāžu celšanai un uzturēšanai. Sī sabiedriskā patēriņa fonda daļa palielināsies, un tas ir svarīgākais priekšnoteikums pakāpeniskai pārejai uz komunistisko sadalīšanas principu.

Ņ. S. Hruščova referātā līdzās ekonomiskās attīstības problēmām apgaismoti arī jautājumi par sabiedrības politisko organizāciju, valsts struktūru un pārvaldi plašas komunisma celtniecības posmā. Mar,ksisms-ļeņinisms māca, ka komunisma apstākļos valsts atmirs. Jautājums par valsts atmiršanu ir jautājums par sociālistiskā valsts aparāta attīstīšanos līdz komunistiskai sabiedriskai pašpārvaldei. Arī komunistiskajā sabiedrībā paliks dažas sabiedriskas funkcijas, kas analogas tagadējām valsts funkcijām. To raksturs un realizēšanas paņēmieni būs citādi nekā pašreizējā posmā. Padomju valsts attīstībā pats galvenais ir visiem spēkiem attīstīt demokrātiju: iesaistīt visus darbaļaudis saimniecības un kultūras celtniecības vadīšanā, iesaistīt plašus iedzīvotāju slāņus visu sabiedrisko lietu pārvaldīšanā un palielināt padomju kā darbaļaužu masu organizāciju nozīmi. Daudzas funkcijas, ko tagad veic valsts orgāni, pakāpeniski pāries sabiedrisko organizāciju ziņā. Tādi ir kulturālo pakalpojumu, veselības aizsardzības, fiziskās kultūras un sporta jautājumi. Sabiedriskās kārtības un pilsoņu tiesību sargāšanas funkcijas līdztekus valsts iestādēm aizvien vairāk uzņemsies tautas milicija, biedru tiesas un citi brīvprātīgi pašdarbīgi iedzīvotāju orgāni.

Tas, ka atsevišķas funkcijas, ko agrāk izpildīja valsts orgāni, nonāk sabiedrisko organizāciju pārziņā, nepavisam nenozīmē sociālistiskās valsts lomas samazināšanos komunisma celtniecībā. Gluži otrādi, tas paplašinās un nostiprinās sociālistiskās sabiedrības politisko pamatu, attīstīs tālāk sociālistisko demokrātiju un nostiprinās padomju iekārtu. Sociālistiskā Padomju valsts varēs vēl vairāk darīt, lai tālāk attīstītu šādas funkcijas: saimnieciski organizatorisko, darba mēra un patēriņa mēra kontroles, sociālistiskā īpašuma apsardzības funkciju, kā arī lai tālāk attīstītu sadarbību ar sociālistiskās nometnes zemēm.

Sociālistiskās valsts svarīgākā funkcija ir aizstāvēt mieru un nodrošināt valsts aizsardzību. Kamēr pastāv agresīvā imperiālistiskā nometne, Padomju valsts pienākums ir stiprināt un uzlabot savus Bruņotos Spēkus. Visiem spēkiem jāstiprina valsts drošības orgāni, kas ar visu asumu vēršas vispirms pret aģentiem, ko imperiālistiskās valstis iesūta PSR Savienībā. Sociālistiskās Tēvijas aizstāvēšanas funkcija, ko realizē Padomju valsts, atmirs tikai tad, kad būs pilnīgi novērsti imperiālistu militārā uzbrukuma draudi.

Notikušas radikālas pārmaiņas PSRS starptautiskajā stāvoklī. Ir pagājis laiks, kad Padomju Savienība bija vienīgā sociālistiskā valsts, kas atradās naidīgā kapitālistiskā ielenkumā. Tagad pastāv divas pasaules sabiedriskās sistēmas — kapitālisms un sociālisms. Kapitālisma mūžs iet uz galu. Dzīvības spēku pilns, sociālisms aug un zeļ. Sociālismam pieder visu zemju darbaļaužu simpātijās. Tagad pasaulē nav tādu spēku, kas varētu atjaunot kapitālismu PSR Savienībā un uzveikt sociālistisko nometni. Spēku samērs pasaulē patlaban ir tāds, ka ikvienai imperiālistu agresijai pret sociālistiskās nometnes valstīm lomta izgāšanās. Kapitālisma restaurācijas briesmas Padomju Savienībā nepastāv. «Tas nozīmē,» Ņ. S. I-Iruščovs sacīja savā referātā, «ka sociālisms ir uzvarējis ne tikai pilnīgi, bet ari galigi» («P ar PSRS tautas saimniecības attīstības kontrolskaitļiem 1959.—1965. gadam». Referāts PSKP ārkārtējā XXI kongresā, LVI, 1959., 116. lpp.).

PSKP XXI kongress attīstīja tālāk zinātniskā komunisma idejas un darīja bagātāku marksisma-ļeņinisma teoriju ar jauniem svarīgiem secinājumiem. Ņ. S. Hruščova referāta teorētiskajām tēzēm par pārejas ceļiem no sociālisma uz komunismu ir programas nozīme. Padomju sabiedrības ceļu uz komunismu apstaro zinātniskā komunisma teorijas spožā gaisma.

2. PSKP XXI kongresa starptautiska nozīme

Padomju Savienības Komunistiskās partijas XXI kongresam, tā pieņemtajiem lēmumiem un PSRS tautas saimniecības attīstības septiņgadu plānam ir ārkārtīgi liela starptautiska nozīme. Padomju tauta, sekmīgi realizēdama septiņgadu plānu, vēl vai-lāk stiprinās Padomju Savienības un pasaules sociālistiskās nometnes pozīcijas un arī turpmāk vairos miera spēkus un vājinās kara spēkus. Septiņgades panākumi PSR Savienībā ārkārtīgi spēcīgi ietekmēs kapitālistisko zemju darbaļaužu masas un sagādās sociālismam miljoniem jaunu piekritēju.

Ar septiņgadu plānu sākas jauns, izšķirošs posms sociālisma ekonomiskajā sacensībā ar kapitālismu. Padomju tauta Komunistiskās partijas vadībā ir sasniegusi tādas virsotnes sociālistiskās ekonomikas attīstībā, ka var sekmīgi sacensties ekonomiskajā ziņā ar Amerikas Savienotajām Valstīm, uzvarēt šajā sacensībā un aizsteigties garām galvenajai kapitālistiskajai lielvalstij.

Septiņgadu plāns būs izšķirošais solis, lai paveiktu PSRS galveno ekonomisko uzdevumu — vēsturiski visīsākajā laikā panākt un pārspēt visvairāk attīstītās kapitālistiskās valstis produkcijas ražošanā uz katru iedzīvotāju. Septiņgades beigās Padomju Savienība dažu galveno rūpniecības produkcijas veidu absolūtajā ražošanā pārsniegs, bet citu produkcijas veidu ražošanā tuvosies pašreizējam rūpnieciskās ražošanas līmenim Amerikas Savienotajās Valstīs. Svarīgāko lauksaimniecības produkcijas veidu ražošana vispār un uz katru iedzīvotāju PSR Savienībā piecgades beigās pārsniegs pašreizējo lauksaimniecības produkcijas ražošanas līmeni Amerikas Savienotajās Valstīs.

Partijas un padomju tautas pārliecība par panākumiem ekonomiskajā sacensībā ar Amerikas Savienotajām Valstīm pamatojas uz PSR Savienībā pastāvošajiem straujajiem ekonomiskās attīstības tempiem un uz vairāku ļoti svarīgu produkcijas veidu (tērauda, čuguna, dzelzs rūdas, naftas, ogļu, cementa, vilnas audumu) relatīvi lielāku absolūto vidējo gada pieaugumu nekā Amerikas Savienotajās Valstīs. Lai panāktu un pārspētu Amerikas Savienotās Valstis rūpniecības produkcijas ražošanā uz katru iedzīvotāju, Padomju Savienībai pēc septiņgadu plāna izpildīšanas vajadzēs aptuveni piecus gadus. Ap to laiku un varbūt arī jau agrāk Padomju Savienība izvirzīsies pirmajā vietā pasaulē tiklab pēc ražošanas absolūtā apjoma, kā arī pēc produkcijas ražošanas uz katru iedzīvotāju. Tā būs sociālisma pasaulvēsturiska uzvara mierīgajā sacensībā ar kapitālismu.

Septiņgades beigās pasaules arēnā notiks izšķirošas pārmaiņas ekonomikā par, labu sociālismam. Būs panākts pasaules sociālistiskās sistēmas pārākums par pasaules kapitālisma sistēmu materiālajā ražošanā — cilvēku darbības izšķirošajā sfērā.

Pasaules arēnā risinās divu sistēmu — sociālisma un kapitālisma — ekonomiskā sacensība. Sociālistisko zemju ekonomika attīstās ļoti straujos tempos. Strauji ražošanas augšanas tempi ir sociālisma vispārīgā likumība, ko apstiprinājusi visu sociālistiskās nometnes zemju pieredze. Rūpniecības produkcijas ražošanā uz katru iedzīvotāju pasaules sociālistiskā sistēma jau panākusi pasaules kapitālisma sistēmu. Sociālistiskajās zemēs koncentrēta aptuveni trešā daļa visu zemeslodes iedzīvotāju, un tās ražo vairāk nekā trešo daļu pasaules rūpniecības produkcijas, apmēram pusi pasaules labības produkcijas un 43 procenti kokvilnas. Kad būs izpildīts un pārsniegts PSRS tautas saimniecības attīstības septiņgadu plāns, kā arī izpildīti tautas demokrātijās valstu ekonomiskās attīstības plāni, pasaules sociālistiskā sistēma septiņgades beigās ražos vairāk nekā pusi visas pasaules rūpniecības produkcijas. Tas vēlreiz apliecinās sociālistiskās sistēmas pārākumu par kapitālistisko sistēmu.

Pasaules sociālistiskajai saimniecības sistēmai piemīt jaunas ekonomiskās attīstības likumības, kuru izmantošana nodrošina visām sociālistiskajām valstīm strauju attīstību.

Sociālistisko zemju ekonomiskās attīstības īpatnība ir tāda, ka ikvienas sociālistiskās valsts augšana un attīstība stiprina visu pasaules sociālistisko sistēmu. Turpretim kapitālisma apstākļos ražošanas attīstība vienā vai otrā zemē padziļina pretrunas valstu starpā un saasina to attiecības, pastiprina konkurences cīņu un rada savstarpējas sadursmes.

Pasaules sociālistiskajā sistēmā darbojas jauna ekonomiskās attīstības likumība, kādu cilvēce vēl nav pazinusi. Agrāk ekonomiski atpalikušās sociālistiskās zemes, balstīdamās uz citu sociālistisko zemju pieredzi, uz savstarpēju palīdzību un sadarbību ar tām, ātri atgūst zaudēto laiku un attīsta savu ekonomiku un kultūru. Tādējādi visu sociālistisko zemju ekonomiskās un kultūras attīstības kopējā līnija izlīdzinās. Turpretim imperiālisma apstākļos darbojas dažādu zemju nevienmērīgās ekonomiskās un politiskās attīstības likums. Kapitālistiskajā pasaulē attīstība norisinās tā, ka dažas zemes izvirzās uz priekšu uz citu rēķina. Zemes, kas izrāvušās uz priekšu, visvisādi sarga savu privileģēto stāvokli, lai turētu verdzībā un atkarībā pārējās zemes.

Sociālistiskajā saimniecības sistēmā darbojas plānveidīgās, proporcionālās attīstības likums. Visas sociālistiskās nometnes zemes apvieno un saskaņo savus pūliņus ražošanā un koordinē savus tautas saimniecības plānus. Sociālistiskās nometnes zemju attīstībā liela nozīme ir starptautiskajai darba dalīšanai, it īpaši

tās augstākajām formām — specializācijai un kooperēšanai. Te rodamas papildu iespējas straujai ražošanas attīstībai visā sociālistiskajā nometnē un katrā atsevišķā sociālistiskajā zemē. PSRS tautas saimniecības attīstības septiņgadu plānā ņemtas vērā šīs iespējas.

Sociālistiskās zemes virzās uz priekšu vienotā frontē. Dažās tautas demokrātijās zemēs jau sācies sociālisma celtniecības noslēguma posms. Sociālisma pasaules sistēmai tālāk augot un nostiprinoties, visas sociālistiskās zemes attīstīsies sekmīgāk, radīsies apstākļi, lai tās varētu pāriet no komunisma pirmās fāzes uz tā otro fāzi. Tuvojas laiks, kad šīs zemes, tāpat kā Padomju Savienība, sāks komunistiskās sabiedrības celtniecību. Tātad visas sociālisma zemes vairāk vai mazāk vienā laikā sāks pāreju uz komunistiskās sabiedrības augstāko fāzi. Pie tam tiks ņemti vērā dažādie apstākļi dažādās zemēs. Nenovēršami radīsies savdabīgi paņēmieni, veidi un formas, kādās notiks pāreja uz komunismu. Taču visu zemju attīstībā uz komunismu, kā māca marksisms-ļeņinisms, galvenās būs visām zemēm kopējās likumības un nevis to īpašās izpausmes.

Partijas XXI kongresa rezolūcijā teikts, ka Padomju Savienība uzskata par savu svarīgāko uzdevumu arī turpmāk palīdzēt nostiprināt sociālistisko zemju vienību, attīstīt ciešus ekonomiskus un kultūras sakarus šo zemju starpā, vēl vairāk saliedēt brīvās tautas brāļu saimē, pamatojoties uz diženajām marksisma-ļeņinisma idejām un proletāriskā internacionālisma principiem.

Kongresa pieņemtais PSRS attīstības septiņgadu plāns iedvesmo sociālistiskās nometnes zemju tautas un veicina to vēl ciešāku saliedēšanos. Brālīgo komunistisko partiju pārstāvji kongresā savās runās pilnīgi un dedzīgi apliecināja sociālistisko zemju tautu domas un jūtas, viņu sajūsmu par grandiozo komunisma celtniecības plānu PSR Savienībā un viņu atzinību.

PSKP XXI kongress nostiprināja tautās pārliecību, ka iespējams paglābt cilvēci no pasaules kariem. Pilnīgi apstiprinājies partijas XX kongresa secinājums, ka karš nav fatāli nenovēršams. Pēdējie gadi rāda, ka visi imperiālistu mēģinājumi starptautiskos strīda jautājumus izšķirt ar karu, ir pilnīgi izgāzušies. Miermīlīgās tautas ir nosargājušas mieru. Miera balsts ir varenā sociālistiskā nometne. Viss tās ekonomiskais spēks un zinātnes un tehnikas sasniegumi kalpo mieram un tautu drošībai. Imperiālistisko vaislu agresijai pret sociālistisko nometni var būt tikai viens iznākums — kapitālisma bojā eja.

Padomju Savienība un sociālistiskās nometnes zemes, realizēdamas savus ekonomiskos plānus, rada vēl labvēlīgākus apstākļus, lai atrisinātu mūsdienu pamatproblēmu — saglabātu vispārēju mieru. Kad PSRS pārvērtīsies par pirmo rūpniecības lielvalsti pasaulē, Ķīnas Tautas Republika kļūs par varenu industriālu lielvalsti un visas sociālistiskās zemes kopā ražos vairāk nekā pusi visas pasaules rūpniecības produkcijas, tad

starptautiskā situācija radikāli pārmainīsies. Sociālistisko zemju sasniegtais ekonomiskais potenciāls spēku samērā starptautiskajā arēnā nodrošinās izšķirošo pārsvaru miera labā. Sociālistiskās nometnes zemju sasniegumi vēl vairāk palielinās un nostiprinās miermīlīgos spēkus. Vēl lielāks zemju skaits pievienosies valstīm, kas cīnās par miera nostiprināšanu. Aizvien dziļāk cilvēku apziņā iesakņosies ideja, ka kari nav pieļaujami. Balstīdamās uz sociālistiskās nometnes spēku, miermīlīgās tautas tad varēs piespiest karotkārās imperiālisma aprindas atsacīties no jaunu karu izraisīšanas plāna. Tādējādi vēl pirms pilnīgās sociālisma uzvaras zemes virsū, kapitālismam saglabājoties vienā pasaules daļā, radīsies reāla iespēja svītrot pasaules karu no sabiedrības dzīves.

Tautas saimniecības attīstības septiņgadu plāns ir Padomju Savienības ļeņiniskās miermīlīgās politikas jauna izpausme. Viss šis plāns dveš miermīlību. Padomju tauta ir ieinteresēta saglabāt mieru un dara visu, lai radītu reālas iespējas, kā iznīdēt karus sabiedrības dzīvē. Tomēr šobrīd pastāv draudi, ka imperiālisti var izraisīt karu, un šīs briesmas nedrīkst vērtēt par zemu.

Ņ. S. Hruščova referātā un galavārdā XXI kongresā un kongresa rezolūcijā apgaismoti pašreizējā starptautiskā stāvokļa aktuālie jautājumi, norādīti kara draudu un starptautiskā saspīlējuma galvenie avoti un formulēti Komunistiskās partijas un Padomju valsts ārpolitikas uzdevumi pašreizējā laika posmā.

Kongress norādīja, ka miera un tautu drošības nosargāšanai tagad vissvarīgāk ir pareizi atrisināt Vācijas jautājumu, panākt valstu vienošanos par kodolieroču izmēģinājumu pārtraukšanu un pilnīgu aizliegumu, par atbruņošanos, par «aukstā kara» izbeigšanu. Kara draudu galvenais avots joprojām ir amerikāņu imperiālisma agresīvais kurss. Imperiālistisko valstu galvenais agresīvais grupējums ir Ziemeļatlantijas militārā savienība. Amerikas Savienotajās Valstīs, kā arī Rietumvācijā, Anglijā, Francijā un citās zemēs, kas ietilpst agresīvajā Ziemeļatlantijas blokā, valdošās aprindas tiepīgi atsakās miera ceļā noregulēt starptautiskās problēmas, uzkrāj atomieročus un provocē militārus konfliktus. Galvenā triecienspēka loma Ziemeļatlantijas savienībā ierādīta Rietumvācijai, kas tiek pārvērsta par šās savienības galveno atomu un raķešu bāzi. Rietumvācijā galvu pacēlis militārisms un revanšisms, kas rada draudus miermīlīgajām tautām. Imperiālistiskā agresija apdraud tautas visdažādākajos rajonos visā pasaulē. Imperiālisti provocē militārus konfliktus Tuvajos Austrumos, Klusā okeāna baseinā, attīsta kara darbību pret Āfrikas tautām, kas cīnās par savu brīvību, un pastāvīgi draud ar militāru iejaukšanos Latīņamerikas valstu iekšējās darīšanās.

Imperiālistisko valstu agresīvajam kursam pretim stāv Padomju Savienības miermīlīgais kurss. PSRS miermīlīgā ār-

politika liek nepārvaramus šķēršļus imperiālistisko agresoru ceļā. Ar Padomju Savienības, sociālistiskās nometnes zemju un Austrumu miermīlīgo valstu stingro nostāju izdevās pašā iedīglī likvidēt bīstamus kara perēkļus Tuvajos, Vidējos un Tālajos Austrumos un izjaukt citus imperiālistisko agresoru mēģinājumus izraisīt karu. Padomju Savienība neatlaidīgi cenšas panākt starptautiskās situācijas uzlabošanos un aktuālo starptautisko problēmu atrisināšanu miera ceļā.

Partijas XXI kongress vienprātīgi atzina par pareizu Padomju valdības ļeņinisko miermīlīgo ārpolitiku, tās savlaicīgos un pareizos pasākumus, kuru mērķis nosargāt mieru un tautu drošību. Kongress uzdeva Centrālajai Komitejai un Padomju valdībai arī turpmāk ievērot ļeņiniskos līdzās pastāvēšanas principus, neatlaidīgi cīnīties par starptautiskā saspīlējuma mazināšanu, censties pēc savstarpējas uzticības un sadarbības nodibināšanas valstu starpā neatkarīgi no to sociālās iekārtas un atmaskot un izjaukt imperiālistisko agresoru nodomus. Kongress uzsvēra, ka sevišķi svarīgi ir plaši attīstīt pasaules tirdzniecību, apmainīties ar kultūras vērtībām un valsts un sabiedriskajiem darbiniekiem nodibināt personīgus kontaktus. Starptautiskās situācijas atveseļošanās varētu palīdzēt uzlabot attiecības starp Amerikas Savienotajām Valstīm un Padomju Savienību kā divām dižām lielvalstīm, kas ir it īpaši atbildīgas par vispārējā miera likteni. Lai uzlabotu starptautisko situāciju, likvidētu «auksto karu» un panāktu atbruņošanos, lielā mērā līdzētu miera līguma noslēgšana ar Vāciju un Berlīnes jautājuma atrisināšana.

Kongress aicināja padomju tautu, sociālistiskās nometnes zemju tautas un visus miermīlīgos spēkus būt visaugstākajā mērā modriem un pastiprināt cīņu par miera saglabāšanu. «Mēs aicinām visas tautas,» kongresā sacīja Ņ. S. Hruščovs, «pastiprināt ciņu par miera saglabāšanu un nostiprināšanu. Mēs savukārt darīsim visu iespējamo, lai nodrošinātu mieru visā pasaulē» (Ņ. S. Hruščovs, «Par PSRS tautas saimniecības attīstības kontrolskaitļiem 1959.—1965. gada m». Referāts PSKP ārkārtējā XXI kongresā, LVI, 1959., 89. lpp.).

XXI kongress bija starptautiskās komunistiskās kustības spēku pieauguma un visu marksistiski ļeņinisko partiju saliedēšanās spilgta manifestācija. 83 valstīs pastāv komunistiskās un strādnieku partijas. Tās apvieno vairāk nekā 33 miljonus cilvēku. Tas ir dižens strādnieku šķiras iekarojums, marksisma-ļeņinisma milzīgās uzvaras apliecinājums. PSKP XXI kongresā piedalījās 72 komunistisko un strādnieku partiju delegācijas. Brālīgo ārvalstu partiju sūtņi sirsnīgi apsveica Padomju Savienības Komunistisko partiju, kas droši ved PSRS tautas uz komunismu. Komunistiskās un strādnieku partijas, kas nebija varējušas atsūtīt savus pārstāvjus, adresēja kongresam draudzības vēstījumus.

Kongresa materiālos atrodama dziļa mūsdienu starptautiskās

strādnieku kustības analizē. Kapitālistiskajās zemēs vērojamas bīstamas pazīmes par jaunu reakcijas uzbrukumu tautas masu iekarojumiem. Sis uzbrukums izpaužas tā, ka reakcionārā buržuāzija pāriet uz atklātu diktatūru un atjauno fašismu. Visuzticamākais spēks, kas spēj aizšķēršļot ceļu fašisma briesmām, ir demokrātisko spēku un pirmām kārtām strādnieku šķiras vienība. Padomju Savienības sekmīgā virzīšanās uz priekšu, uz komunismu, visu sociālistiskās nometnes zemju uzvaras sociālisma celtniecībā, tas fakts, ka strādnieku šķira kļuvusi vairāk organizēta un uzkrājusi lielu pieredzi cīņā ar reakciju, paver labvēlīgas perspektīvas, lai varētu panākt vienotu strādnieku šķiras rīcību tiklab starptautiskā, kā arī nacionālā mērogā. Kongress izteica cerību, ka plašās sociāldemokrātisko strādnieku masas un viņu organizācijas kapitālistiskajās zemēs šķiru cīņas gaitā aizvien vairāk apzināsies vienotas rīcības nepieciešamību un ies kopā ar citiem strādnieku šķiras pulkiem un demokrātiskajiem slāņiem, lai aizsprostotu ceļu fašismam un karam.

PSKP XXI kongress ar gandarijumu konstatēja, ka komunistisko un strādnieku partiju pārstāvju apspriedes 1957. gada novembri apliecinājušas pilnīgu vienību brālīgo partiju uzskatos. Visas komunistiskās un strādnieku partijas vienprātīgi atzinušas par pareizu apspriedes Deklarāciju. Tā kļuvusi par kaujiniecisku darbības programu pasaules komunistiskajai kustībai. Deklarācijā nosodīts revizionisms kā galvenās briesmas un tāpat arī dogmatisms un sektantisms. Dzīve pilnīgi apstiprinājusi Deklarācijas secinājumu pareizumu. Pēc novembra apspriedēm komunistisko un strādnieku partiju rindas un visa starptautiskā komunistiskā kustība vēl ciešāk apvienojās uz marksisma-ļeņi-nisma idejiskā pamata. Visas marksistiski ļeņiniskās partijas principiāli kritizēja un vienprātīgi nosodīja Dienvidslāvijas Komunistu savienības revizionistisko programu. Komunistiskā kustība ir devusi revizionismam iznīcinošus triecienus. Revizionis-tiern nav izdevies sašķelt starptautisko komunistisko kustību, nav izdevies novērst no marksistiski ļeņiniskā ceļa nevienu brālīgo partiju.

iŅ. S. Hruščova referātā un kongresa rezolūcijā, kā arī delegātu un brālīgo marksistiski ļeņinisko partiju pārstāvju runās kritizēti dienvidslāvu revizionistu uzskati un politika un atmaskoti un nosodīti viņu necienīgie cīņas paņēmieni. Kongress konstatēja, ka Dienvidslāvijas vadītāju teorija un prakse nozīmē atkāpšanos no strādnieku šķiras pozicijām un no starptautiskās proletāriskās solidaritātes principiem. XXI kongress apliecināja, ka padomju komunisti un visa padomju tauta jūt draudzību pret Dienvidslāvijas brāļu tautām un dienvidslāvu komunistiem. PSRS arī turpmāk centīsies sadarboties ar Dienvidslāviju cīņā pret imperiālismu un par mieru visos jautājumos, kuros Padomju Savienības pozicijas saskanēs ar Dienvidslāvijas pozicijām.

Kongress paziņoja, ka kopā ar citām komunistiskajām par-

tijām PSKP ir atbildīga par sociālistiskās nometnes un pasaules komunistiskās kustības likteni. Kongresa rezolūcijā teikts, ka Padomju Savienības Komunistiskā partija arī turpmāk «nelokāmi ievēros Marksa, Engelsa un Ļeņina dižo internacionālo mācību, cīnīsies pret visādu sugu revizionistiem, par marksisma-ļeņinisma tīrību, par jauniem panākumiem pasaules komunistiskajā un strādnieku kustībā» («PSKP XXI kongresa re-zo 1 ū c i j a», LVI, 1959., 34. Ipp.).

Padomju Savienības Komunistiskās partijas XXI kongress ir notikums ar pasaulvēsturisku nozīmi. Kongresa pieņemtais PSRS attīstības septiņgadu plāns atzīts starptautiskā mērogā. Darbaļaudis un progresīvie cilvēki visā pasaulē redz, ka padomju septiņgade kalpo miera, demokrātijās un sociālisma spēku tālākajai nostiprināšanai. Padomju Savienības septiņgade ir radījusi apjukumu un apmulsumu imperiālistiskajās aprindās. Tomēr buržuāziskie darbinieki un preses orgāni ir spiesti atzīt septiņgadu plāna realitāti un komunisma celtniecības panākumus PSR Savienībā.

3. Komunistiskā partija — padomju tautas vadošais un organizējošais spēks cīņā par komunisma uzvaru PSR Savienībā

PSKP XXI kongress apliecināja partijas ciešo saliedētību un vienību, partijas organizāciju un visu komunistu augsto aktivitāti un partijas spējas sekmīgi risināt dižos komunistiskās sabiedrības celtniecības uzdevumus. Kongresā runāja visu savienoto republiku, daudzu autonomo republiku, novadu un apgabalu partijas organizāciju pārstāvji, rūpniecības un lauksaimniecības pirmrindnieki un zinātnes, tehnikas un kultūras darbinieki. Delegātu runās izskanēja rūpes par partijas vienības stiprināšanu. Visi delegāti atzina par pilnīgi pareizu grandiozo komunisma celtniecības plānu. Viņu runās bija daudz vērtīgu ierosinājumu, kā drīzāk izpildīt septiņgadu plānu.

Kongress atzina par pareiziem visas partijas un tautas vienprātīgi atbalstītos lēmumus, ko bija pieņēmis partijas CK jūnija (1957. gadā) plēnums, kurš atmaskoja un idejiski sagrāva Ma-ļenkova, Kaganoviča, Molotova, Bulgaņina un Sepilova anlipar-tejisko grupu. Lietodama viszemiskākos frakcionārās cīņas paņēmienus, šī grupa mēģināja sagraut partijas vienību, novirzīt partiju un Padomju zemi no Ļeņina ceļa un uzstājās pret partijas XX kongresa lēmumu realizēšanu. Kongresa rezolūcijā uzsvērts, ka Centrālā Komiteja rīkojusies pareizi, enerģiski nosodīdama un atmezdama nicināmo frakcionāru un šķeltnieku grupu. Atmaskojusi un idejiski sagrāvusi antipartejisko grupu, partija vēl ciešāk apvienojās ap Centrālo Komiteju zem marksisma-ļeņinisma karoga.

PSKP XXI kongress atspoguļoja Komunistiskās partijas

palielinājušos autoritāti un padomju tautas ciešo saliedētību ap partiju. Tautas bezgalīgā uzticība Komunistiskajai partijai gaiši izpaužas PSKP rindu augšanā. Laikā starp XX un XXI kongresu partijā iestājās vairāk nekā viens miljons strādnieku šķiras, kolhozu zemniecības un darba inteliģences labāko pārstāvju. Kongress sava darba laikā saņēma no rūpnīcu, fabriku, jaunceltņu, padomju saimniecību un kolhozu kolektīviem, karaspēka daļām un sabiedriskajām organizācijām daudzas apsveikuma telegra-mas, vēstules un ziņojumus par. darba uzvarām. Padomju tauta uzskata Komunistisko partiju par savu pārbaudīto vadoni un vadītāju.

Visa pieredze, kas gūla cīņā par sociālisma un komunisma uzvaru, apstiprina par pareizu vienu no svarīgākajiem ļeņinisma secinājumiem, ka komunistiskās sabiedrības celtniecības procesā partijas loma aizvien palielināsies.

Vispirms palielinās Komunistiskās partijas kā padomju tautas, komunisma cēlājas priekšpulka loma. Sociālistiskās sabiedrības attīstība uz komunismu izvirza aizvien jaunas un jaunas problēmas. Tikai partija, kas apbruņota ar marksisma-ļeņinisma teoriju un prot radoši pielietot marksisma-ļeņinisma principus, var pareizi norādīt ceļu kustībai uz komunismu. Centrālā Komiteja savos plēnumos regulāri ir izskatījusi nobriedušos komunisma celtniecības jautājumus un norādījusi perspektīvas kustībai uz priekšu. PSKP XXI kongresa lēmumos un kongresa apgaismotajās ļoti svarīgajās problēmās, kas izvirzās, pārejot no sociālisma uz komunismu, vēlreiz spilgti izpaužas partijas vadošā loma komunisma celtniecības pašreizējā posmā.

Palielinās Komunistiskās partijas vadošā un organizatoriskā loma Padomju zemes ekonomiskajā dzīvē. Tas parādās vispirms tā, ka partija izstrādā komunisma celtniecības plānus. Tikai partija, kas apbruņota ar sociālisma ekonomisko likumu zināšanām, var virzīt sociālistiskās tautas saimniecības attīstību uz komunismu. Valsts plānos partija formulē galvenos komunisma celtniecības jautājumus un līdzekļus, kā tos atrisināt. PSKP XXI kongresa pieņemtajā PSRS tautas saimniecības attīstības septiņgadu plānā vēlreiz spilgti izpaužas partijas izaugusī vadošā loma saimnieciskajā celtniecībā laika posmā, kad notiek pāreja no sociālisma uz komunismu. Padomju varas laikā, it īpaši pēdējos gados, tautas saimniecība ir kolosāli izaugusi. Komunisma celtniecības plānu realizēšana nozīmēs, ka vēl vairāk palielināsies ražošanas mērogi. Tāpēc pastāvīgi jāveltī vērība tautas saimniecības vadīšanas formu uzlabošanai. Pārkārtojot rūpniecības un celtniecības vadību, nodibinot tautas saimniecības padomes ekonomiskajos administratīvajos rajonos, paplašinot savienoto republiku, vietējo orgānu un uzņēmumu tiesības un nodibinot jaunu kārtību plānošanā, ir palielināta visu partijas posmu vadošā loma saimnieciskajā celtniecībā un pastiprināta vietējo partijas organizāciju atbildība par ekonomikas stāvokli un sekmīgu attīstību savienotajās un autonomajās republikās, novados un apgabalos, rūpniecības uzņēmumos, padomju saimniecībās un kolhozos.

Palielinās Komunistiskās partijas loma darbaļaužu audzināšanā. Plašas komunisma celtniecības posmā praktiski jāatrisina uzdevums par vispusīgi attīstītu un sagatavotu komunistiskās sabiedrības cilvēku — nākotnes cilvēku — audzināšanu. Desmitu un simtu miljonu cilvēku, visas padomju lautas komunistiskā audzināšana ir sarežģīts un grūts process. Komunistiskie uzskati izaug cīņā ar kapitālisma paliekām, ar buržuāzisko ietekmi, svešiem uzskatiem un paražām, kas iespiežas padomju cilvēku vidē. Tikai Komunistiskā partija, kas apguvusi marksisma-ļeņinisma teoriju, var audzināt darbaļaudis komunisma garā, veidot viņu komunistisko pasaules uzskatu un enerģiski cīnīties pret buržuāzisko ideoloģiju. XXI kongress aicināja partiju celt idejiski politiskā darba līmeni, izmantot visus ideoloģiskā darba līdzekļus, lai sekmīgi risinātu komunisma celtniecības uzdevumus, izskaidrot darbaļaudīm, kas ir komunisms un kādus labumus tas dod cilvēkiem.

Palielinās Komunistiskās partijas loma, kāda tai ir kā strādnieku šķiras un visu darbaļaužu augstākās organizācijas formai. Realizēdama PSK.P XX kongresa lēmumus, partija vēl vairāk saaugusi ar tautu, paplašinājusi un nostiprinājusi saites ar masām. Par sistēmu partijas darbā kļuvis paradums nodot visas tautas apspriešanai likumprojektus svarīgākajos valsts, saimniecības un kultūras celtniecības jautājumos, sasaukt dažādu tautas saimniecības nozaru, zinātnes un kultūras darbinieku apspriedes un griezties pie darbaļaudīm neatliekamos valsts dzīves jautājumos. Sociālistiskā valstiskuma attīstība tādā virzienā, ka maksimāli tiek paplašināta demokrātijā, ir saistīta ar savienoto republiku un vietējo orgānu tiesību paplašināšanu saimnieciskās un kultūras celtniecības vadīšanā, ar padomju, arodbiedrību un komjaunatnes lomas palielināšanu, ar jaunu pašdarbīgu darbaļaužu orgānu dibināšanu sabiedriskās kārtības un pilsoņu tiesību sargāšanai, ar masu aktivitātes attīstību un viņu iesaistīšanu plašos apmēros sabiedrisko lietu vadībā. Pie tam svarīgi, lai arī visas sabiedriskās organizācijas stingri ievērotu valsts intereses, lai pašā saknē tiktu izravētas visniecīgākās lo-kālisma, noslēgtības un savrupības izpausmes. Komunisma celtniecības pašreizējā posmā vairāk nekā jebkad agrāk nepieciešama autoritatīva, ietekmīga vadošā organizācija, kas spēj apvienot visu citu sabiedrisko organizāciju darbību. Tāda organizācija ir partija. Komunistiskā partija vada visas sabiedriskās organizācijas, virza to darbību vienotā komunisma celtniecības gultnē.

Komunistiskās partijas un padomju tautas galvenais uzdevums patlaban ir gādāt, lai tautas saimniecības attīstības septiņgadu plāns visādā ziņā tiktu izpildīts.

Kongress norādīja, ka nepieciešams palielināt vietējo partijas orgānu un partijas pirmorganizāciju organizatorisko lomu. Atjaunojot un tālāk attīstot partijas dzīves ļeņiniskās normas un kolektīvās vadīšanas principus un konsekventi ieturot līniju uz partijas iekšējās demokrātijās, kritikas un paškritikas vēršanu plašumā, vēl vairāk palielinājušās partijas organizāciju kaujas spējas un partijas masu aktivitāte. Septiņgadu plāna izpildes sekmes izšķirsies uzņēmumos un jaunceltnēs, padomju saimniecībās un kolhozos, zinātniskajās iestādēs. Partijas organizāciju uzdevums ir mobilizēt un organizēt masas, lai varētu realizēt konkrētos ražošanas uzdevumus, panākt, lai visi darbaļaudis izprastu plāna uzdevumus, organizēt un virzīt ikviena kolektīva pūliņus uz šo uzdevumu izpildi, enerģiski iznīdēt trūkumus un pārvarēt grūtības. Katrā uzņēmumā, katrā kolhozā, padomju saimniecībā un iestādē jārada radoša darba un ražošanas entuziasma atmosfēra, lai ikviens kolektīvs ar savu darbu aktīvi piedalītos septiņgadu plāna izpildīšanā un pārsniegšanā.

Komunisma celtniecības uzdevumu sekmīgai atrisināšanai pakļauts partijas ideoloģiskais darbs. Pašreizējā posmā partija ideoloģiskā darba centrā izvirzījusi padomju cilvēku audzināšanu kolektīvisma un darba mīlestības ganā, uzdevumu attīstīt komunistisku attieksmi pret darbu. Kongress uzdeva partijas organizācijām gādāt, lai ideoloģiskais darbs būtu jo cieši saistīts ar praktisko uzdevumu risināšanu, lai audzināšanas darbs būtu konkrēts un mērķtiecīgs, un visiem spēkiem atbalstīt un attīstīt komunistiskās darba formas, panākt, lai ikviens darba cilvēks labāk izmantotu mašīnu, darbgaldu, agregātu, traktoru, kombainu un lietotu modernās darba metodes.

PSKP XXI kongress konstatēja, ka komunisma celtniecības uzdevumu realizēšanā ļoti svarīga nozīme ir partijas un valsts kadriem. Partijas organizāciju uzdevums ir uzlabot kadru izvietošanu, drošāk izvirzīt jaunos kadrus, nostiprināt atpaliekošos uzņēmumus, kolhozus, padomju saimniecības un rajonus ar kvalificētiem darbiniekiem, ieaudzināt kadriem, visiem komunistiem augstu prasīgumu un atbildību par uzdoto darbu, uzticīgu kalpošanu tautai un komunisma idejām, sistemātiski celt viņu teorētisko līmeni un uzlabot marksisma-ļeņinisma zināšanu apgūšanu.

Partijas XXI kongress izteica ciešu pārliecību, ka līdz ar komunistiskās sabiedrības plašas celtniecības posma sākšanos PSR Savienībā vēl vairāk pieaugs padomju, arodbiedrību un komjaunatnes organizāciju aktivitāte un r.adīsies jauni spēcīgi darba entuziasma uzplūdi strādnieku šķirā, kolhozu zemniecībā un darba inteliģencē par PSRS tautas saimniecības attīstības septiņgadu plāna izpildīšanu un pārsniegšanu.

Komunistiskā partija ved padomju tautu uz mirdzošajām komunisma virsotnēm pa pārbaudīto Ļeņina ceļu zem marksisma-ļeņinisma diženā, visu uzvarošā karoga. PSR Savienībā tiek

realizēts vispārdrošākais cilvēces sapnis — sapnis par komunismu. Cirzdama ceļu uz komunismu, padomju tauta iet cieši vienota ar sociālistisko zemju tautām un balstās uz vareno sociālistisko nometni, uz strādnieku šķiras un visu zemju darbaļaužu palīdzību.

«Septiņgade, ko mēs esam iesākuši,» Ņ. S. Hruščovs sacīja kongresā, nobeigdams referātu, «ir jauna svarīga, var teikt, izšķiroša robeža mūsu zemes vēsturiskās attīstības ceļā. Komunistiskā partija, visa padomju tauta ir stingri pārliecinātas, ka tās pārvarēs arī šo robežu un izies plašā augstienē, un tad pavērsies jauni plašumi, tad būs vieglāk iet uz priekšu» («P ar PSRS tautas saimniecības attīstības kontrolskaitļiem 1959.— 1965. g a -dam». Referāts PSKP ārkārtējā XXI kongresā, LVI, 1959., 130. lpp.).

NOSLĒGUMS

Kādi ir, galvenie rezultāti vēsturiskajam ce|am, ko nogājusi Padomju Savienības Komunistiskā partija? Kādas ir viņas attīstības un cīņas galvenās likumsakarības? Ko māca PSKP vēsture?

1. Partijas vēsture māca, ka strādnieku šķira var izcīnīt uzvaru un atrisināt vēsturiskos uzdevumus — proletariāta diktatūras iekarošanu, sociālisma un komunisma uzcelšanu tikai tad, ja to vada Komunistiskā partija, kas ir revolucionāra pret buržuāziju un tās valsts varu, nesamierināma pret izlīdzējiem un kapitulantiem un brīva no oportūnisma.

Padomju Savienības Komunistiskā partija, ko nodibinājis lielais Ļeņins, ir jauna tipa partija. Atšķirībā no reformistiska-jām, sociāldemokrātiskajām partijām — vecā tipa partijām, kuru politika bija panākt proletariāta samierināšanos un izlīgšanu ar buržuāziju, Komunistiskā partija pauž proletariāta kā tādas šķiras pamatintereses, kura cīnās par sociālistiskās revolūcijas uzvaru, par ekspluatatoru iekārtas likvidēšanu, par sociālistiskas un komunistiskas sabiedrības radīšanu.

PSKP ir strādnieku šķiras un visas padomju tautas organizēts, marksistiski ļeņinisks priekšpulks un politiska vadone. Ļeņinisms māca un vēsture apstiprina, ka strādnieku šķiras priekšpulka lomu, tautas masu vadones lomu partija iegūst un nostiprina ar pašaizliedzīgu cīņu par darbaļaužu pamatintere-sēm visos revolucionārās kustības un komunisma celtniecības posmos.

«Vienīgi komunistiskā partija,» rakstīja V. I. Ļeņins, «ja tā patiešām ir revolucionārās šķiras avangards, ja tā ietver sevī visus tās labākos pārstāvjus, ja tā sastāv no pilnīgi apzinīgiem un uzticamiem komunistiem, kas izglītoti un norūdīti neatlaidīgas revolucionāras cīņas pieredzē, ja šī partija ir pratusi sevi neatraujami saistīt ar visu savas šķiras dzīvi

un caur šo šķiru ar visu ekspluatēto masu un iedvest šai šķirai un šai masai pilnīgu uzticību, — vienīgi šāda partija spēj vadīt proletariātu visnesaudzīgākā, izšķirošā, pēdējā cīņā pret visiem kapitālisma spēkiem. No otras puses, vienīgi šādas partijas vadībā proletariāts spēj izvērst visu savu revolucionārā uzbrukuma spēku, pārvērzdams par neko kapitālisma samaitātās strādnieku aristokrātijas, veco tredjūniju un kooperatīvu vadoņu u. tml., t. i., neliela mazākuma, nenovēršamo apatiju un daļējo pretošanos, — spēj izvērst visu savu spēku, kas pašas kapitālistiskās sabiedrības ekonomiskās iekārtas dēļ ir neizmērojami lielāks nekā proletariāta daļa iedzīvotāju skaitā» (Raksti, 31. sēj., 157. lpp.).

Tam apstāklim, ka šāda partija pastāv un vada masas, bija sevišķi svarīga nozīme Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvarā. Partija ar savu vadību nodrošināja pasaulē pirmās sociālistiskās sabiedrības nodibināšanu PSR Savienībā grūtos un sarežģītos starptautiskos un iekšējos apstākļos, nodrošināja Padomju zemes aizsargāšanu pret naidīgiem imperiālistiskiem spēkiem un sekmīgu virzīšanos pa komunisma ceļu.

Padomju sabiedrības attīstībā izpaudusies zināma likumība: partijas lomas nemitīga pieaugšana komunisma celtniecībā, sabiedrības politiskajā un idejiskajā vadīšanā, kā arī Padomju zemes saimnieciskajā un kultūras dzīvē.

2. PSKP vēsturiskā pieredze apstiprinājusi ļoti svarīgo marksisma-ļeņinisma secinājumu, ka pāreja no kapitālisma uz sociālismu, komunisma celtniecības uzdevumu sekmīga atrisināšana ir iespējama, tikai pamatojoties uz proletariāta diktatūru, t. i., kad sabiedrības politiskā un valsts vadība ir strādnieku šķiras rokās.

Proletariāta diktatūra ir nepieciešama vispirmām kārtām tāpēc, lai apspiestu gāzto ekspluatatoru un visu sociālismam naidīgo šķiru spēku pretestību iekšzemē un lai aizstāvētu sociālisma iekarojumus pret ārējo ienaidnieku uzbrukumiem.

Proletariāta diktatūra nav tikai vardarbība vien un nav arī pat galvenokārt vardarbība.

Proletariāta diktatūra ir šķiru savienības īpaša forma — savienība starp strādnieku šķiru un daudzmiljonu darbaļaužu slāņiem, vispirmām kārtām darba zemniekiem, lai radītu un nostiprinātu sociālismu.

Sās savienības attīstība sociālisma laikmetā ir radījusi sabiedrības morāli politisko vienību.

Svarīgākais proletariāta diktatūras uzdevums ir panākt, lai darba zemnieku masas, pilsētu darbaļaužu neproletāriskos slāņus un inteliģenci caur valsts orgāniem vadītu strādnieku šķira, stiprināt savienību starp strādnieku šķiru un šīm masām, lai tās iesaistītu sociālisma celtniecībā un pāraudzinātu.

Līdz ar sociālisma uzvaru PSR Savienībā ir izzuduši eks-pluatatori, zudusi nepieciešamība tos apspiest, bet strādnieku šķiras diktatūra ir saglabājusies. Tās funkcijas ir aizstāvēt Padomju zemi pret imperiālistiskās nometnes un tās aģentu tīkojamiem; tā ir nepieciešama tautas vadīšanai laikā, kad Padomju zeme, balstoties uz gūtajām sociālisma uzvarām, virzās tālāk uz priekšu.

Proletariāta diktatūra pauž un aizstāv darbaļaužu intereses. Tā ir jauna, augstāka demokrātijās forma salīdzinājumā ar buržuāzisko demokrātiju. Sociālisma apstākļos demokrātisms PSR Savienībā ir kļuvis par vispārēju, sociālistisku demokrātismu.

PSKP vēsture māca, ka proletariāta diktatūra nav realizējama bez Komunistiskās partijas. «.. . Proletariāta diktatūra,» teica V. I. Ļeņins, «nav iespējama citādi kā vien caur komunistisko partiju» (Raksti, 32. sēj., 171. lpp.). Organizēt darbaļaudis, viņus politiski izglītot, norādīt tiem ceļu uz sociālismu un komunismu, iedvesmot viņus varoņdarbiem var tikai marksistiski ļeņiniskā Komunistiskā partija, kas soļo masu priekšgalā.

Komunistiskā partija ir vadošais spēks proletariāta diktatūras sistēmā. Partijas vadībā tika izveidots un praksē pārbaudīts jaunās valsts varas mehānisms un tā darbības principi. Proletariāta diktatūras sistēmā ietilpst darbaļaužu deputātu padomes, kas ir tiešs proletariāta diktatūras izpaudums; arodbiedrības — pati masveidīgākā strādnieku un kalpotāju organizācija; komjaunatne, kas apvieno plašus progresīvās padomju jaunatnes slāņus; visāda veida kooperācija; citas sabiedriskas organizācijas; partija — padomju tautas avangards, visu darbaļaužu organizāciju politiskā vadītāja.

«Tā visā visumā,» rakstīja V. I. Ļeņins, «iegūts formāli nekomunistisks, elastīgs un samērā plašs, ļoti varens, proletārisks aparāts, ar kura palīdzību partija cieši saistīta ar šķiru un ar masu un ar kura palīdzību partijas vadībā liek realizēta šķiras diktatūra» (Raksti, 31. sēj., 29. lpp.).

Partijas vadošo lomu proletariāta diktatūras sistēmā atzīst visa tauta. Komunistiskā partija, teikts PSRS Konstitūcijā, ir «visu darbaļaužu organizāciju — tiklab sabiedrisko, kā valsts — vadošais kodols»..

PSRS strādnieku šķira savu diktatūru realizē padomju formā. Bet vēstures pieredze rāda, ka proletariāta diktatūrai var būt arī citādas formas. Pēc otrā pasaules kara ir radusies jauna proletariāta diktatūras forma — tautas demokrātijās iekārta.

3. PSKP vēsture māca, ka partija nebūtu guvusi sociālisma vēsturiskās uzvaras PSR Savienībā, ja tā nebūtu visā savā darbībā balstījusies uz marlisisma-ļeņinisma teoriju.

«... boļševisms,» rakstīja V. I. Ļeņins, «radās 1903. gadā uz visdrošākās marksisma teorijas bāzes» (R ak s t i, 31. sēj.,

9. lpp.).

Mar.ksisms-ļeņinisms ir zinātniskā komunisma viengabalains un konsekvents materiālistiski dialektisks pasaules uzskats un teorija. Marksisms-ļeņinisms ir zinātne par sabiedrības attīstības likumiem, zinātne par sociālistisko revolūciju un proletariāta diktatūru, zinātne par sociālistiskās un komunistiskās sabiedrības celtniecību. Marksistiski ļeņiniskajā teorijā partija smeļas spēku un pārliecību par komunisma uzvaru. Teorija dod partijai iespēju noskaidrot sabiedriskās dzīves likumības, pareizi orientēties apstākļos, izprast apkārtējo notikumu iekšējo sakarību un to attīstības virzienu, palīdz rast atbildes uz galvenajiem jautājumiem, ko izvirza revolucionārās cīņas un komunisma celtniecības prakse.

Komunistiskās partijas negrozāmās prasības pret teoriju ir

a) uzticība marksismam-ļeņinismam, tā principu neatlaidīga aizstāvēšana, nesamierināmība ar visāda veida atkāpšanos no marksisima-ļeņinisma, enerģiska cīņa pret jebkādiem mēģinājumiem to revidēt;

b) radoša pieeja teorijai, teorijas apgūšana, tās attīstīšana saskaņā ar jaunajiem sabiedrības dzīves apstākļiem un uzdevumiem, kas partijai rodas dažādos posmos cīņā par proletariāta uzvaru un komunisma uzcelšanu, enerģiska cīņa pret dogmatismu un doktrinārismu, pret atraušanos no dzīves un no partijas revolucionārās cīņas prakses;

c) teorijas nesaraujamās saites ar praksi, ar dzīvi, teorijas un prakses organiskā vienība visā partijas darbībā.

V. I. Ļeņins, viņa cīņas biedri un partija visā savas darbības laikā enerģiski cīnījās ar atklātiem un maskētiem marksisma pretiniekiem un visādu nokrāsu revizionistiem gan Krievijā, gan arī starptautiskajā arēnā. Sās cīņas rezultātā Marksa un Engelsa revolucionārā mācība, neraugoties' uz nikniem uzbrukumiem, ir uzvarējusi, plaši jo plaši izplatījusies visā pasaulē un tagad kļuvusi par varenu idejisku ieroci komunisma uzcelšanai PSR Savienībā, pasaules sociālistiskās sistēmas un starptautiskās atbrīvošanās kustības nostiprināšanai un attīstīšanai. Visa partijas vēsture ir nesamierināma cīņa par mark-sisma-ļeņinisma teorijas tīrību, tiklab pret atklātu revizionismu, kā arī pret dogmatismu.

V. I. Ļeņina un viņa piekritēju cīņa par marksisma teorijas tīrību ir savienota ar tās radošu izstrādāšanu. Marksisma teorijas apgūšana nenozīmē vienu vai otru tās secinājumu un tēžu iekaišami. Marksisma teoriju nevar uzskatīt par kaut ko sastingušu un nemainīgu, par dogmu sakopojumu. Tāpat kā jebkura cita zinātne, tā attīstās un kļūst pilnīgāka, kļūst bagātāka ar jaunu pieredzi, jaunām zināšanām, jauniem secinājumiem un atziņām. Apgūt marksisma teoriju nozīmē apgūt tās būtību un iemācīties to pielietot, risinot revolucionārās kustības un komunisma celtniecības praktiskos jautājumus. Komunistiskās partijas uzticība marksisma garam nerunā pretī dažu novecojušu tēžu nomainīšanai un jaunu principiālu teorētisku tēžu izstrādāšanai, kuras atbilst pārmaiņām sabiedrības dzīvē, kā ari prasībām, kādas izvirzās praktiskajā cīņā par strādnieku šķiras interesēm, par sociālismu un komunismu.

V. I. Ļeņins, pamatojoties uz marksisma teorijas būtību, ir izdarījis vairākus ģeniālus atklājumus un jaunus secinājumus, kas ir izšķiroši svarīgi proletariātam un tā revolucionārajai partijai jaunajos imperiālisma un sociālistiskās revolūcijas laikmeta apstākļos.

Piemērs radošai marksisma attīstīšanai un novecojušu tēžu nomainīšanai ar jaunām tēzēm, kuras atbilst proletariāta politiskās cīņas prasībām, ir V. I. Ļeņina izstrādātā sociālistiskās revolūcijas teorija.

Markss un Engelss, kas atklājuši kapitālisma likumus tā pirmsmonopolistiskajā stadijā, mācīja, ka sociālistiskā revolūcija nevar uzvarēt vienā atsevišķā zemē, ka tā vienlaikus uzvarēs visās kapitālistiskajās zemēs vai to lielākajā daļā.

Uz šo secinājumu, kas bija pareizs laikā, kad kapitālisms attīstījās pa augšupejošu līniju, balstījās visi marksisti. Bet XX gadsimta sākumā apstākļi krasi mainījās: kapitālisms bija pāraudzis par imperiālismu, kas līdz galējībai saasināja visas kapitālisma pretrunas un pavisam konkrēti izvirzīja cilvēcei jautājumu par pāreju uz sociālismu; augšupejošais kapitālisms bija pārvērties par mirstošu kapitālismu. Marksa un Engelsa teze, ka sociālisma uzvara nav iespējama vienā atsevišķā zemē, vairs neatbilda jaunajiem apstākļiem, un V. I. Ļeņins nebaidījās to no jauna skatīt cauri. Analizējot kapitālismu tā jaunajā stadijā, V. I. Ļeņins parādīja, ka kapitālisma attīstības nevienmērība sevišķi saasinās imperiālisma laikmetā un attīstība iegūst lēcienveidīgu, katastrofisku raksturu. V. 1. Ļeņins secināja, ka imperiālisma apstākļos nav iespējama sociālisma vienlaicīga uzvara visās kapitālistiskajās zemēs un ka, gluži otrādi, ir iespējams pasaules imperiālistiskās ķēdes pārrāvums tās visvājākajā vietā, ir iespējama sociālisma uzvara vispirms vienā atsevišķā kapitālistiskā zemē.

So V. I. Ļeņina ģeniālo atklājumu partija nosargājusi cīņā pret oportūnistiem. Tas ir kļuvis par vadošu tēzi visam revolucionārajam marksismam, padarījis auglīgu revolucionārās cīņas praksi, pavēris tai jaunu perspektīvu un atraisījis proletariāta iniciatīvu, tam izdarot revolucionāru uzbrukumu savai buržuāzijai katrā atsevišķā zemē. Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvara un sociālistiskās sabiedrības uzcelšana PSR Savienībā neapgāžami apstiprina sociālistiskās revolūcijas ļeņi-niskās teorijas pareizību.

Ja V. I. Ļeņins laikus nebūtu izdarījis savu ģeniālo atklājumu un viņam būtu pietrūcis drosmes nomainīt vienu no novecojušām marksisma tēzēm ar jaunu tēzi, kas ir vienīgā pareizā jaunajos vēsturiskajos apstākļos, un ja komunistiskās partijas to nebūtu apguvušas un nebūtu to likušas savas darbības pamatā, tad atsevišķu zemju proletariāta revolucionārā iniciatīva un aktivitāte būtu bijusi saistīta, proletariātam nebūtu bijis skaidras perspektīvas un pārliecības par savas revolucionārās ierosmes panākumiem.

Marksisma radošās attīstības paraugs ir arī tas, ka V. 1. Ļeņins atklājis Padomju varu kā PSR Savienībā nostiprinājušās proletariāta diktatūras valstisko formu. Ja V. I. Ļeņins nebūtu atklājis proletariāta diktatūras padomju formu, Padomju republiku, tad partija būtu maldījusies tumsā, proletariāts būtu zaudējis, bet buržuāzija būtu no tā ieguvusi, un marksisma teorija būtu stipri cietusi.

Marksisma radošo attīstību apliecina tas, ka marksisti-ļeņi-nieši ir atklājuši jaunu proletariāta diktatūras formu — tautas demokrātiju. Līdz otrajam pasaules karam bija pazīstama viena proletariāta diktatūras forma — padomes. Padomju zemes pieredze, kuras nozīme vēl vairāk pieaugusi sakarā ar sociālistiskās sabiedrības uzcelšanu un PSRS uzvaru otrajā pasaules karā, ir apstiprinājusi padomju dzīvotspēju. Tomēr, ievērojot starptautisko situāciju otrajā pasaules karā un pēc tā, ievērojot revolucionāro procesu reālo attīstību zemēs, kur vērsās plašumā tautas revolūcija, marksisti-ļeņinieši, balstoties uz ļeņiniskajām tēzēm par dažādu proletariāta diktatūras formu iespējamību un uz masu pieredzi, izvirzījuši jaunu proletariāta diktatūras formu — tautas demokrātiju. Tā pastāv Ķīnas Tautas Republikā un visās sociālistiskajās valstīs, kas izveidojušās pēc otrā pasaules kara.

Spilgts piemērs marksisma-ļeņinisma teorijas radošai attīstībai ir PSĶP XX kongresa lēmumi. Ķ. S. Hruščova referātā un kongresa lēmumos attīstīta Ļeņina mācība par divu sabiedrisku sistēmu mierīgu līdzās pastāvēšanu un izvirzītas teorētiskā un politiskā ziņā svarīgas tezes par iespēju novērst karus mūsu laikmetā, par formām pārejai uz sociālismu vairākās kapitālistiskās zemēs, par strādnieku šķiras vienības nodibināšanas ceļiem kapitālistiskajās zemēs.

Jaunu ieguldījumu zinātniskā komunisma teorijā ir devis PSĶP XXI kongress. Kongresa lēmumos un Ņ. S. Hruščova referātā, pamatojoties uz marksisma-ļeņinisma principiem, ir teorētiski apgaismotas un izstrādātas svarīgākās problēmas, kas saistās ar jauno komunisma celtniecības posmu PSR Savienībā: par likumsakarībām, pēc kādām sociālisms pāraug komunismā, par ceļiem, kā attīstīt un savstarpēji tuvināt kolhozu un visas tautas sociālistisko īpašumu, par materiālo labumu sadali starp sabiedrības locekļiem, par sabiedrības politisko organizāciju, valsts iekārtu un pārvaldi plašas komunisma celtniecības posmā. Kongress konstatējis, ka sociālisms PSR Savienībā uzvarējis ne vien pilnīgi, bet arī galīgi. Ļoti liela nozīme ir XXI kongresa secinājumam, ka sociālistiskās nometnes valstu panākumi, mieru mīlošo spēku pieaugšana un nostiprināšanās visā pasaulē radīs reālu iespēju vēl pirms sociālisma pilnīgās uzvaras, t. i., kad kapitālisms vēl pastāv vienā pasaules daļā, izslēgt pasaules karu no cilvēku sabiedrības dzīves.

XXI kongresa lēmumi un Ņ. S. Hruščova referāts ir paraugs marksisma-ļeņinisma radošai pielietošanai un tālākai attīstīšanai. Kongresa izvirzītajām tēzēm ir milzīga teorētiska un praktiska nozīme PSKP un visu brālīgo marksistiski ļeņinisko partiju darbībā.

Ļeņinisims māca, ka tas, kas neievēro pārmaiņas sabiedrības attīstībā, ignorē konkrētos vēsturiskos apstākļus, aizstāv novecojušas tezes un secinājumus, aizstāj jauno vēsturisko apstākļu zinātnisko analizi un proletariāta šķiras cīņas jaunās pieredzes teorētisko vispārināšanu ar marksisma veco fonmulu vienkāršu atkārtošanu, — tas paliek uzticīgs tikai marksisma burtam un izkropļo tā revolucionāro būtību, patiesībā aiziet no marksisma.

Komunistiskā partija nekad nav atrāvusi teoriju no revolucionārās prakses. Teorijas un prakses organiskajā vienībā slēpjas Komunistiskās partijas nepārvaramais spēks.

Komunistiskā partija aizvien ir pamatojusies un pamatojas uz Marksa un Ļeņina tezes, ka marksisms nav dogma, bet gan vadonis darbībai.

4. PSKP vēsture māca, ka strādnieku šķiras vienība ir nepieciešams sociālistiskās revolūcijas uzvaras priekšnoteikums, bet strādnieku šķiras vienību nevar panākt, neatmaskojot un neizolējot no masām sīkburžuāziskās partijas un šīs partijas idejiski nesagraujot.

Eseri, meņševiki, anarhisti, nacionālistiskas un citas sīk-buržuāziskas partijas, masu krāpšanai maskēdamās ar sociālistisku un revolucionāru partiju karogu, aicināja proletariātu nevis cīnīties, bet izlīgt ar buržuāziju, nevis likvidēt kapitālismu, bet to saglabāt. Viņi noliedza strādnieku šķiras vadošo lomu tautas masu revolucionārajā cīņā, neatzina proletariāta diktatūru, tiecās pārvērst proletariātu par buržuāzijas palīgu. Sīk-buržuāzisko partiju politika — proletariāta un buržuāzijas šķiras interešu samierināšana, šo šķiru izlīgšanas politika padarīja šīs partijas par strādnieku šķiras un visu darbaļaužu interešu nodevējām un beidzot noveda tās kontrrevolūcijas nometnē.

Komunistiskā partija izkaldināja Krievijas strādnieku šķiras kaujiniecisko vienību, pasargāja to no izlīgšanas ar buržuāziju, no šovinisma un no nacionālistiska naida ar savu nesamierināmo cīņu pret sīkburžuāziskajām partijām, ar savu prasmīgo un elastīgo taktiku, iekarojot masas proletariāta avangarda pusē.

Līdz ar to PSKP vēsture rāda, ka proletariāts komunistu partijas vadībā varēja būt lautas masu hegemons nesaudzīgā, pašaizliedzīgā cīņā pret visām partijām, kas pārstāv muižnieku un buržuāzijas intereses, — monarhistiem, oktobristiem un kadetiem. Komunistiskā partija kadetiem un eseriem atkaroja zemnieku rezerves un tās dabūja proletariāta pusē. Tā parādīja, kā jācīnās ar nacionālās buržuāzijas partijām, un pārliecināja apspiesto nāciju tautas masas, ka tās var pamākt atbrīvošanos vienīgi proletariāta vadībā.

Nesamierināmi cīnoties pret buržuāziskajām un sīkburžuā-ziskajām partijām, Komunistiskā partija tai pašā laikā ieturēja elastīgu taktiku pret svārstīgajām politiskajām grupām un elementiem. Tā darīja visu iespējamo, lai tiem no viņiem, kas bija gatavi sadarboties ar Padomju varu, palīdzētu atzīt tās platformu, pārvarēt savu svārstīšanos, izprast proletariāta diktatūras nepieciešamību un nostāties tās pusē. Komunistiskā partija slēdza ar tiem vienošanos, lai vājinātu revolūcijas pretinieku nometni un lai veicinātu noslāņošanos starp tiem, kas pēc sava šķiriskā stāvokļa atradās kapitālistiskās iekārtas aizstāvju pozīcijās, un tiem, kas šais pozicijās neatradās, taču nepiederēja arī pie nelokāmiem cīnītājiem par sociālismu Krievijā. Komunistiskā partija pavēra iespēju visiem godīgajiem sabiedriskajiem darbiniekiem, politiskajām grupām un partijām, kas bija deklarējušas savus sociālistiskos ideālus un uzticību tautai, nostāties uzvarējušās revolūcijas pusē un kalpot strādnieku šķiras, tautas masu un Dzimtenes interesēm. Šāda veida vienošanās ir pazīstamā vienošanās ar kreiso eseru partiju jautājumā par valsts varu 1917. gada novembrī, kuras rezultātā kreisie eseri sūtīja savus pārstāvjus Tautas Komisāru Padomē un deklarēja savu atbalstu Padomju varai, un tāda ir arī vienošanās ar vairākām demokrātiskām partijām un grupām Padomju zemes nacionālajos rajonos, kur tās uzstājās pret nacionālo apspiešanu un atbalstīja Padomju varu.

«.. . varas iekarošanas un Padomju republikas dibināšanas brīdī,» rakstīja V. I. Ļeņins, «boļševisms ir izrādījies vienots, tas ir sev piesaistījis visu labāko no tam tuvajiem sociālistiskās domas virzieniem, tas apvienojis ap sevi visu proletariāta avangardu un milzīgu vairākumu darbaļaužu» (Raksti, 30. sēj., 36. lpp.).

5. PSKP vēsture māca, ka bez nesamierināmas cīņas ar oportūnistiem, izlīdzējiem un mazticīgajiem savās pašu rindās, bez to sagrāves un pieveikšanas partija nebūtu varējusi saglabāt savu kaujiniecisko vienību, nebūtu varējusi būt sociālistiskās revolūcijas vadītāja, proletariāta diktatūras virzošais un vadošais spēks, komunistiskās sabiedrības cēlāja.

PSKP vēsture rāda, ka galvenais oportūnisma avots pirmsrevolūcijas laikā bija buržuāziskās ideoloģijas un sīkbtiržuāzis-kās stihijas ietekme uz proletariātu un viņa avangardu — Komunistisko partiju, strādnieku šķiras neviengabalainība, tas apstāklis, ka strādnieku šķirā bez stabila kadru strādnieku kodola bija arī strādnieku aristokrātija un pārnācēji no neproletāriskām šķirām, kā ari sīkburžuāzisko līdzskrējēju iekļūšana partijā. Buržuāziskās ietekmes un oportūnisma izplatītāji bija «ekonomisti», imeņševiki, trockisti, otzovisti, nacionālnovirznieki un citi kapitulanti. Boļševiki ar. V. I. Ļeņinu priekšgalā sagrāva visādu sugu oportūnistus un padzina no KSDSP meņševikus, kuri centās panākt strādnieku šķiras revolucionārās marksistiskās partijas likvidēšanu. Boļševiki konsekventi realizēja partijas proletāriskā kodola nostiprināšanas politiku, nenogurstoši nodarbojās ar partijas biedru idejisko sagatavošanu un revolucionāro rūdīšanu un organizatoriski nostiprināja partiju un tās saites ar masām. Citādi boļševiki nebūtu varējuši izveidot kaujiniecisku, revolucionāru marksistisku partiju, nebūtu varējuši nodrošināt Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaru.

PSKP vēsture rāda, ka laikā, kad notiek pāreja no kapitālisma uz sociālismu, norisinās nikna šķiru cīņa. Šī cīņa atspoguļojās arī pašā partijā — trockistu, zinovjeviešu, buhariniešu, nacionālnovirznieku un citu kapitulantu —: satriektā meņševisma līdzskrējēju antipartejiskajā darbībā. Laikā, kad PSR Savienībā tika celts sociālisms, galvenais oportūnisma avots partijā bija kapitālistisko šķiru palieku, vispirmām kārtām kulaku sīvā pretošanās; naidīgā kapitālistiskā ielenkuma pastāvēšana; sīkbur-žuāzijas ietekme, kas saindēja strādnieku šķiru un partijas nestabilos elementus ar sīkburžuāziskiem noskaņojumiem; strādnieku šķiras sastāva neviendabīgums, kas palīdzēja naidīgiem elementiem ietekmēt mazapzinīgos strādniekus, kuri nebija izgājuši politiskās cīņas skolu. Antiļeņinisko grupējumu idejiskā un organizatoriskā sagrāve pašā partijā bija nepieciešams priekšnoteikums sociālisma uzvarai PSR Savienībā.

Pēc sociālisma uzvaras oportūnistisko svārstību avots ir kapitālisma paliekas cilvēku apziņā, partijas biedru vienas daļas nepietiekamā marksistiski ļeņiniskā sagatavotība un nepietiekamais revolucionārais rūdījums, viņu atraušanās no īstenības, no tautas dzīves, dogmatisms un komunisma celtniecības jauno uzdevumu neizpratne. Nedrīkst arī aizmirst, ka tikmēr, kamēr saglabājas kapitālistiskās valstis, nav novērsta iespēja, ka buržuāziskā ideoloģija iekļūst padomju sabiedrībā un demoralizējoši ietekmē svārstīgos elementus. Tas var atspoguļoties arī Komunistiskās partijas rindās. No tā izriet ļoti svarīgs partijas uzdevums — nemitīgi rūpēties par komunistu idejisko rūdijumu, par marksisma-ļeņinisma propagandēšanu visplašākajās darbaļaužu masās un neatlaidīgi cīnīties par savu rindu vienības tālāku nostiprināšanu.

Komunistiskās partijas vienība, kas pamatojas uz mark-sisma-ļeņinisma idejiskajiem principiem, bijusi un paliek galvenais priekšnoteikums padomju iekārtas stiprumam, padomju sabiedrības morāli politiskās vienības cementējošais spēks un ķīla komunisma uzvarai PSR Savienībā.

6. Padomju Savienības Komunistiskās partijas noietais vēsturiskais ceļš liecina, ka partija var sekmīgi vadīt strādnieku šķiras cīņu par varu,<®par sociālisma un komunisma uzcelšanu tikai tad, ja partijas iekšējā dzīve ir augsti organizēta, ja visām tās organizācijām, visiem tās biedriem ir vienota griba, ja tie darbojas kā saliedēts spēks, ja partijas rindās valda dzelzs disciplina. Partijas darba metodes un partijas organizācijas formas ir atkarīgas no konkrētiem vēsturiskiem apstākļiem, taču nesatricināmi paliek organizatoriskās celtniecības galvenie principi, ko izstrādājis un pamatojis V. I. Ļeņins un kas kļuvuši par boļševisma dzelzs fondu.

Partija konsekventi realizē partijas dzīves ļeņimskās normas un ļeņiniskos partijas vadības principus. Partijas organizatoriskās struktūras un iekšējās dzīves galvenais vadošais princips ir demokrātiskais centrālisms. Sis princips, kas pārbaudīts vairāk nekā pusgadsimtu ilgajā PSKP vēsturē, ir vērtīgs tai ziņā, ka tas savieno jo stingru centrālismu ar plašu partijas demokrātiju, partijas vadošo orgānu neapstrīdamo autoritāti ar šo orgānu ievēlējamību un atbildību partijas biedru masu priekšā, partijas disciplīnu ar partijas biedru masu radošo aktivitāti. V. I. Ļeņins mācīja, ka demokrātiskais centrālisms nepieciešams, lai «proletariāta organizatorisko lomu (un tā ir viņa galvenā loma) realizētu pareizi, sekmīgi, uzvaroši» (Raksti, 31. sēj., 25. un 26. lpp.).

Tā nav nejaušība, ka marksisima-ļeņinisma ienaidnieki, daždažādi revizionisti uzstājas pret ļeņinisko demokrātiskā centrā-lisma principu, aizstāvot federālismu, anarhisko autonomismu un tamlīdzīgus sīkburžuāziskus principus.

Partijas iekšējā demokrātijā un disciplīna ir nesaraujami saistītas; šī vienība nosaka marksistiski ļeņiniskās partijas iekšējo dzīvi, tās rindu stiprumu un kaujas spējas, tās ciešās saites ar masām. Tikai nostiprinot partijas realizēto vadību un partijas disciplīnu, var sekmīgi paplašināt partijas iekšējo demokrātiju. Te izpaužas savstarpējā sakarība starp demokrātismu, no vienas puses, un centrālismu un partijas disciplīnu, no otras puses, sakarība starp apspriešanas brīvību un visu partijas biedru pienākumu bez ierunām izpildīt pieņemtos lēmumus.

Ļoti svarīga nozīme partijas dzīvē un darbībā ir ļeņiniska-jam kolektīvās vadības principam, kas izriet no pašas partijas dabas, jo partija ir celta uz demokrātiskā centrālisma pamatiem. Partija nevar, norādīja V. I. Ļeņins, vest politisku cīņu, organizēt revolucionāros spēkus un tos disciplinēt «bez zināmu darba kārtošanas formu un noteikumu kolektīvas izstrādāšanas» (Raksti, 4. sēj., 192. lpp.).

Vadības kolektivitāte pasargā partiju no vienpusīgu lēmumu pieņemšanas, no nopietnām kļūdām, bet, ja tādas ir pieļautas, tad nodrošina to ātru izlabošanu. Visas partijas kolektīvā pieredze, tās Centrālās Komitejas kolektīvā gudrība nodrošina partijas rindu nesatricināmu vienību un saliedētību, Padomju zemes pareizu vadīšanu, sociālisma un komunisma sekmīgu celtniecību.

Komunistiskās partijas pieredze rāda, ka, virzoties uz priekšu, uz komunismu, kļūst plašāka partijas iekšējā demokrātijā, palielinās komunistu aktivitāte un radošā iniciatīva, risinot Padomju zemes politiskās un saimnieciskās dzīves jautājumus.

7. PSKP vēsture māca, ka marksistiski ļeņiniskās partijas spēks un neuzvaramība slēpjas tās ciešajās, nesaraujamās saitēs ar strādnieku šķiru, ar tautas masām; tautas spēks ir tās saliedētībā ap partiju.

Partija tikai tad ir patiesa tautas vadone, kad tā ir tautas masu interešu apzināta paudēja, kad tā iet masām pa priekšu un ar marksisma-ļeņinisma teoriju apgaismo tām ceļu uz uzvaru.

Partija tikai tad var būt avangards, kad tā nenorobežojas no masām, tai skaitā arī no atpalikušiem darbaļaužu slāņiem, bet ik dienas strādā ar tiem, prot pārliecināt masas par savu faisnību un pacelt tās līdz komunisma .pirmrindas cīnītāju līmenim.

Marksistiski ļeņiniskajai partijai ir vienādi sveša sektantiska atraušanās no masām un oporlūnistiska pielāgošanās atpalikušiem noskaņojumiem.

Ļeņinisms māca un PSKP pieredze apstiprina, ka partija ir neuzvarama, ja tā prot tuvināties visplašākajiem darbaļaužu slāņiem, ja tā prot cieši saistīties ar strādnieku šķiras un visu darbaļaužu dzīvi.

Partija zaudē strādnieku šķiras avangarda lomu, ja tā noslēdzas savā šaurajā partijas čaulā un pārvēršas par sektu, par organizāciju, kura nodarbojas vienīgi ar propagandu.

Partija ir neuzvarama, ja tā ne tikai māca masas, bet arī mācās no masām, uzmanīgi studē tautas jaunradi, rūpīgi atsedz jaunā dīgļus, enerģiski likvidē birokrātiskus šķēršļus, kas kavē radošo ierosmi, un ja tā aktīvi atbalsta ikvienu darbaļaužu iniciatīvas izpaudumu sabiedrības revolucionārā pārkārtošanā un kritiski pārbauda savus lēmumus, izmantojot sabiedriskās dzīves attīstības pieredzi.

8. PSKP vēsture māca, ka pats svarīgākais partijas panākumu priekšnoteikums ir tas, ka partija droši kritizē savus trūkumus, vājās puses un kļūdas. Padomju Savienības Komunistiskās partijas darbība spīdoši apstiprina Marksa domu, ka proletāriskai revolūcijai piemīt pastāvīga kritika un paškritika, un ka tā ir viņas attīstības likumsakarība.

Partija nevar būt strādnieku šķiras un visu darbaļaužu vadone, ja tā vairs nemana savus trūkumus, ja tā baidās atklāti un godīgi atzīt savas kļūdas, ja tā nevar laikus tās izlabot.

Partija ir neuzvarama, māca V. I. Ļeņins, ja tā nebaidās no kritikas un paškritikas, ja tā nenotušē sava darba kļūdas un trūkumus, ja tā audzina kadrus, ne vien pievēršoties partijas un valsts darba sasniegumiem, bet ari kļūdām, ja tā prot laikus atklāt un izlabot savas kļūdas.

Partija zaudē autoritāti, ja tā slēpj no masām pieļautās kļūdas, notušē sasāpējušos jautājumus, maskē savus trūkumus ar neīstu ārišķīgu labklājību, necieš kritiku un paškritiku, kļūst pašapmierināta un sāk atdusēties uz lauriem.

«Politiskās partijas izturēšanās pret pašas kļūdām,» rakstīja V. I. Ļeņins, «ir viens no svarīgākajiem un pareizākajiem kritērijiem tam, cik nopietna ir partija un kā tā darbos veic savus pienākumus pret savu šķiru un pret darbaļaužu masām. Atklāti atzīt kļūdu, atsegt tās cēloņus, izanalizēt situāciju, kas to radījusi, uzmanīgi apspriest līdzekļus, kā kļūdu izlabot — lūk, tā ir nopietnas partijas pazīme, lūk, tā ir savu pienākumu veikšana, lūk, tā ir šķiras un pēc tam arī masas audzināšana un apmācīšana» (Raksti, 31. sēj., 37. lpp.).

Kā drošas paškritikas paraugs var noderēt partijas atklātais paziņojums par J. V. Staļina personības kulta smagajām sekām un par nopietnajām kļūdām, ko viņš pieļāvis sava mūža pēdējā posmā. PSKP XX kongress principiāli kritizēja šīs kļūdas un veica visus nepieciešamos pasākumus to likvidēšanai. Sī enerģiskā paškritika no jauna spilgti apliecina Komunistiskās partijas un padomju sociālistiskās iekārtas spēku un stiprumu.

«Mēs, komunisti, kritizējam personības kultu, jo tas ir svešs marksisma-ļeņinisma garam, kritizējam to kā neciešamu parādību Komunistiskajā partijā, sociālistiskajā sabiedrībā. Partija to dara tāpēc, lai nostiprinātu savas pozi-cijas, nostiprinātu sociālistisko iekārtu, lai nekad vairs netiktu pieļautas šādas parādības. Tomēr mēs nevaram piekrist tiem, kas personības kulta kritiku mēģina izmantot, lai uzbruktu sociālistiskajai iekārtai un Komunistiskajai partijai» (Ņ. S. Hruščovs, Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas četrdesmit gadi, LVI, 1957., 29. lpp.).

9. Vēsturiskais ceļš, ko nostaigājusi Komunistiskā partija, liecina, ka tieši tā — marksistiski ļeņiniskā partija — darbojas kā paliesi patriotisks spēks, tā pauž un aizstāv konsekventi un līdz galam savas tautas intereses, Dzimtenes intereses.

Padomju Savienības Komunistiskā partija nākusi pie varas zemē, kuru valdošās šķiras un to politiskās partijas bija novedušas līdz galīgam panīkumam, vispārējam postam un bija nostādījušas tādā stāvoklī, ka imperiālistiskās lielvalstis to draudēja sadalīt. Uzņemdamās atbildību par savas zemes likteņiem, Komunistiskā partija cēla, organizēja un iedvesmoja tautas masas cīņai pret atpalicību, pret sabrukumu, pret ārvalstu uzkundzēšanās draudiem, cīņai par sociālisma uzcelšanu.

Komunistiskās partijas vadībā tika sarautas važas, kas saistīja mūsu zemes ražošanas spēkus, un nodrošināts nekad agrāk neredzēts ekonomikas un tehnikas, zinātnes un kultūras progress. Komunistiskā partija visīsākajā laikā novedusi mūsu zemi pie dižām vēsturiskām uzvarām, panākusi tās pārvēršanos par varenu sociālistisku lielvalsti, nodrošinājusi Dzimtenes uzplaukumu un diženumu.

Partija nodrošinājusi Padomju zemes uzvaru divos tēvijas karos, paglābusi Dzimteni no svešzemju imperiālistu uzkundzēšanās draudiem, nosargājusi Padomju valsts neatkarību un suverenitāti. Ar savu pareizo politiku, kas atspoguļo tautas intereses, Komunistiskā partija pacēlusi mūsu zemi tādā augstumā, kādā tā nekad nav bijusi visā savā vēsturē.

Visas cilas politiskās partijas, kas darbojās Krievijas vēsturiskajā arēnā, kaut gan tās reklamēja savu «mīlestību» pret Krieviju, īstenībā aizstāvēja nevis tautas un Dzimtenes intereses, bet gan kapitālistu un muižnieku savtīgās intereses, lēma Krieviju atpalicībai un nīkuļošanai, bija gatavas nodot to svešzemju imperiālistu jūgā.

Tauta pati savā pieredzē pārbaudīja visas politiskās partijas, kas darbojās Krievijā, un uzticēja savas zemes vadību Komunistiskajai partijai. Tauta atmeta nost visas pārējās politiskās partijas — monarhistu, oktobristu, kadetu, eseru un meņševiku partiju, kā arī daudzās nacionālistiskās partijas. So partiju politiskā evolūcija, tām stājoties svešzemju imperiālistu kalpībā, rāda, ka tās bija ne tikai antisociālistiskas, bet arī prettautiskas, antipatriotiskas partijas. Tās uzstājās pret mūsu zemes nacionālajām interesēm.

Ļeņinisms māca un vēstures pieredze apstiprina, ka marksistiski ļeņiniskās partijas ir patiesi patriotisks spēks. Tā ir jauna tipa partijas likumsakarība.

10. PSKP ļoti bagātā pieredze māca, ka partija ir guvusi vēsturiskus panākumus cīņā par sociālisma uzvaru un iekarojusi milzīgu autoritāti PSRS un aizrobežu zemju tautas masās tāpēc, ka tā savā teorijā un praksē aizvien balstījusies uz proletāriskā internacionālisma principa.

Pēc V. 1. Ļeņina ierosmes partija kopš paša sākuma tika celta kā visu Krievijas tautību strādnieku vienota organizācija. Partija izaugusi un norūdījusies cīņā pret lielvalstisko šovinismu un vietējo buržuāzisko nacionālismu. Tā izvirzījusi nāciju pašnoteikšanās vēsturisko lozungu. Visām Krievijas sastāvā ietilpstošajām nācijām piešķīra tiesības brīvi atdalīties un izveidot patstāvīgas valstis. Krievijas proletariāts ar savu pašaizliedzīgo cīņu pret lielvalstisko šovinismu, par tautu brīvību un par sociālismu ir iekarojis visu carisma apspiesto nāciju darbaļaužu uzticību. Pirmo reizi vēsturē ir izveidota daudznāciju valsts, kas dibinās uz visu nāciju brīvprātīgu apvienošanos un to līdztiesīgu piedalīšanos sociālisma celtniecībā. Sociālisma celtniecības gaitā ir sekmīgi atrisināts ļoti grūts vēsturisks uzdevums — agrāk apspiesto tautu ekonomiskās un kultūras nevienlīdzības likvidācija.

Būdama uzticīga savam internacionālajam pienākumam, Komunistiskā partija konsekventi nostiprina draudzību starp PSRS tautām un saliedē tās diženajā kopējā komunistiskās sabiedrības celtniecības darbā.

Marksistiski ļeņiniskā proletāriskā internacionālisma izpratne ir pašos pamatos pretēja vecā tipa partiju — II Internacionāles partiju pozicijām. Internacionālisma atzīšana vārdos un tā aizstāšana darbos ar mietpilsonisku nacionālismu, norādīja V. I. Ļeņins, ir parasta parādība II Internacionāles partijās. Sīkburžuāziskais nacionālisms pasludina par internacionālismu nāciju tiesību vienlīdzības atzīšanu, saglabājot neskartu nacionālo egoismu. Proletāriskais internacionālisms, māca V. I. Ļeņins, prasa, lai proletāriskās cīņas intereses vienā zemē būtu cieši savienotas ar šās cīņas interesēm citās zemēs, ar visas starptautiskās strādnieku kustības interesēm.

Aizstāvot proletāriskā internacionālisma principu, PSKP ir izpildījusi un pilda savu pienākumu pret starptautisko proletariātu. Ļeņiniskās partijas programai, stratēģijai un taktikai, visai tās praktiskajai darbībai strāvo cauri proletāriskā internacionālisma gars.

Uzskatot sevi par vienu no starptautiskās darba armijas pulkiem, komunisti aizvien aktīvi piedalījušies un piedalās cīņā par marksismu šās armijas rindās. Boļševiku partija ar V. I. Ļeņinu priekšgalā no 1914. līdz 1919. gadam palīdzēja sagatavot un organizatoriski noformēt sociāldemokrātiskās partijās kreisās internacionālistiskās grupas un virzienus, uz kuru pamata vēlāk sāka veidoties komunistiskās partijas.

Pēc Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaras par Komunistiskās partijas un visas padomju tautas galveno internacionālo pienākumu ir kļuvusi cīņa par komunisma uzcelšanu PSR Savienībā. Tam ir milzīga starptautiska nozīme. Sociālisma un komunisma celtniecība PSR Savienībā vispirmām kārtām kjuvusi par PSKP un padomju tautas efektīvu palīdzību starptautiskajam proletariātam un tautu atbrīvošanās kustībai. Kapitālistisko zemju komunistiskās partijas un strādnieku šķira no savas puses atbalstījušas pirmo sociālistisko zemi visdažādākajos veidos. Starptautiskais proletariāts, uzskatīdams Padomju Savienību par savu triecienbrigādi, atzīst par savu galveno pienākumu aizstāvēt pasaules pirmo sociālistisko valsti — progresīvās cilvēces balstu. Šis savstarpējais atbalsts pauž proletārisko internacionālismu.

Proletāriskais internacionālisms spilgti izpaudās otrā pasaules kara laikā. Padomju Savienības karš pret fašistisko karaspēku bija ne tikai karš par sociālisma zemi, bet arī cīņa par Eiropas un Āzijas tautu brīvību, par visas cilvēces glābšanu no fašistiskās verdzības draudiem. Darbaļaudis,- visi buržuāzisko zemju patriotiskie spēki, starp kuriem pirmo vietu ieņēma komunistiskās partijas, pašaizliedzīgi cīnījās pret vācu, japāņu un ci-tiom imperiālistiskajiem iebrucējiem un atviegloja Padomju Savienībai cīņu pret fašismu.

Pasaules sociālistiskās sistēmas tapšanas un attīstības periodā proletāriskā internacionālisma svarīgākā prasība ir cīņa par šās sistēmas saglabāšanu un nostiprināšanu, tautas masu audzināšana draudzības un brālīgas sadarbības un savstarpējas palīdzības garā. Attiecības starp sociālistiskajām valstīm tiek celtas uz jauniem starptautiskiem principiem — uz brālīgu draudzību, vispusīgu sadarbību un savstarpēju palīdzību. Sociālistisko valstu saliedētības un brālīgās sadarbības pamatā ir šo valstu komunistisko un strādnieku partiju un tautu interešu kopība, to tiekšanās uz kopīgu mērķi — komunistiskās sabiedrības uzcelšanu.

Sociālistiskās nometnes valstis stingri ievēro demokrātiskos principus tautu savstarpējās attiecībās —- pilnīgu tiesību vienlīdzību, teritoriālās integritātes, valstiskās neatkarības un suverenitātes cienīšanu un neiejaukšanos cilu valstu iekšējās lietās.

Kapitālistisko valstu darbaļaudis un apspiestās tautas saskata pasaules sociālistiskajā nometnē un dižajā Padomju Savienībā miera un tautu draudzības balstu.

«Kapitāls ir starptautisks spēks,» rakstīja V. I. Ļeņins. «Lai to uzvarētu, vajadzīga starptautiska strādnieku savienība, viņu starptautiska brālība.

Mēs esam nacionālā naida, nacionālās nesaticības, nacionālās savrupības pretinieki. Mēs esam starptautībnieki, internacionālisti» (Raksti, 30. sēj., 263. Ipp.).

Visā savas varonīgās cīņas vēsturē PSKP, konsekventi realizēdama proletāriskā internacionālisma principu, ir balstījusies un balstās uz «Komunistiskā manifesta» aicinājuma: «Visu zemju proletārieši, savienojieties!»

Komunistiskās partijas uzvarām bagātā darbība tiklab laikā, kad notika cīņa par carisma un kapitālisma gāšanu, kā arī komunisma celtniecības laikā uzskatāmi rāda, kāds varens spēks ir proletāriskais internacionālisms, darbaļaužu starptautiskā solidaritāte.

11. Visa sabiedriskās attīstības vairāk nekā pusgadsimtu ilgā pieredze rāda, ka Padomju Savienības Komunistiskajai partijai ir bijusi taisnība vēsturiskajā strīdā un cīņā ar II Internacionāles partijām, ar sociāldemokratisma ideoloģiju un politiku.

Boļševiku partija, pamatojoties uz Marksa un Engelsa mācību, ko attīstījis V. I. Ļeņins, ir gājusi sociālistiskās revolūcijas ceļu. Uz šo ceļu tā aicināja visas partijas, kas darbojās starptautiskajā strādnieku kustībā. Bet sociāldemokrātiskās partijas ir gājušas citu, reformistisku ceju. Tagad starptautiskajam proletariātam un visas pasaules apspiestajām tautām ir iespējams salīdzināt un novērtēt partiju un valstu attīstības rezultātus šais divos dažādajos ceļos.

Padomju Savienības Komunistiskā partija nodrošinājusi sociālisma pasaulvēsturiskās uzvaras, ko atzinusi visa progresīvā cilvēce. Tā ir panākusi, ka Padomju zeme kļuvusi par varenu sociālistisku lielvalsti — miera, demokrātijās un sociālisma balstu. Tā ved tautu uz priekšu, uz komunisma uzcelšanu, kas ir strādnieku sociālistiskās kustības mērķis.

Par pilnīgi citādiem rezultātiem liecina sociāldemokrātisko partiju pieredze.

Pēdējo 30—40 gadu laikā sociālistiskās Internacionāles partijas ne vienreiz vien nākušas pie varas daudzās valstīs. Vācijas, Francijas, Beļģijas, Dānijas, Norvēģijas, Zviedrijas un Holandes sociāldemokrātiskās un sociālistiskās partijas, tāpat arī Anglijas un Austrālijas leiboristu partijas no 1918. līdz 1958. gadam bija valdošas partijas vai arī piedalījās valdībā koalīcijā ar buržuāziskām partijām. Tā kā tās baudīja strādnieku šķiras uzticību un atbalstu, tām bija iespēja vest savu zemi pa cilu, ne kapitālistisku ceļu un izpildīt to, kas bija deklarēts to pro-gramatiskajos dokumentos. Atrazdamās pie varas, šīs partijas varēja mēģināt likvidēt kapitālistisko iekārtu, kas rada iespēju cilvēkam ekspluatēt cilvēku, nabadzību, bezdarbu un iznīcinošos karus. Taču, kā zināms, nekas tamlīdzīgs nav noticis. Valstis, kurās daudzus gadus pie varas atradās reformisti, kas sevi dēvē par sociālistiem, kā bija, tā arī ir palikušas kapitālistiskas.

Vairākās minētajās valstīs strādnieku šķira ar sociāldemokrātisko partiju palīdzību panākusi zināmu sava ekonomiskā stāvokļa uzlabojumu, dažas tiesības un demokrātiskās brīvības buržuāzijas diktatūras robežās. Taču par visu to strādnieku šķira ir dārgi samaksājusi: ir saglabājusies buržuāzijas vara, saglabājusies ekspluatatoru sabiedrība, saglabājušās un saasinājušās kara briesmas, postošas krizes, bezdarbs un ar to saistītais tautas masu posts. Turklāt valdošās ekspluatatoru šķiras, tiklīdz rodas nopietni ekonomiskā stāvokļa sarežģījumi, atņem darbaļaudīm viņu iekarotos materiālos labumus un atsviež tautas masas par gadu desmitiem atpakaļ.

Galvenais iemesls kapitālistiskās iekārtas saglabāšanai valstīs, kur sociāldemokrātiskās partijas atradās vai atrodas pie varas, ir to teorētiskie principi un uzskati, kas ir pretēji mark-sismam-ļeņinismam, to oportūnistiskā prakse. Sociāldemokrātiskie līderi kā teorijā, tā praksē turējušies un turas pie savas pamattēzēs, ka proletariāta un buržuāzijas šķiru intereses esot samierināmas, ka neesot pieļaujama buržuāzijas kundzības gāšana revolucionārā ceļā, ka neesot vajadzīga proletariāta diktatūra un ka tās vietā esot jānodibina buržuāzisko un sociāldemokrātisko partiju koalīcija. Ar laiku sociāldemokrātiskās partijas

arvien vairāk atkāpās no marksisma, un daudzas no tām no marksisma atteikušās atklāti.

Salīdzinot rezultātus, kādi ir diviem ceļiem, ko gājuši dažādi starptautiskās strādnieku šķiras pulki, pārliecinoši redzams sociāldemokratisma bankrots un marksisma-ļeņinisma jo lielā nozīme strādnieku šķiras cīņā par sociālisma un komunisma uzvaru visā pasaulē.

* * *

Tādējādi Padomju Savienības Komunistiskās partijas vēsture un tās vadībā izcīnītās dižās uzvaras uzskatāmi liecina par komunisma ideju nepārvaramo spēku, par strādnieku šķiras varenajām jaunrades spējām, kura izpildījusi savu vēsturisko misiju — pārveidot kapitālistisko sabiedrību sociālistiskā sabiedrībā.

PSKP ciešā sadraudzībā ar citu valstu brālīgajām partijām ir nostājusies priekšgalā cīņai par mieru visā pasaulē. Komunistiskā partija iemieso sevī «mūsu laikmeta prātu, godu un sirdsapziņu» (Ļ e ņ i n s).

Padomju tauta, būdama saliedēta ap Komunistisko partiju un balstīdamās uz milzīgajiem panākumiem visās dzīves nozarēs, iesoļojusi komunistiskās sabiedrības plašas celtniecības posmā.

Balstoties uz izcīnītajām uzvarām, izmantojot milzīgo vēstures pieredzi, Komunistiskā partija virza padomju tautas varenos spēkus uz to, lai atrisinātu cildeno uzdevumu — uzceltu komunistisku sabiedrību, uz kuras karoga rakstīts: «No katra pēc spējām, katram pēc vajadzībām».

SATURS

Priekšvārds .......... ..........

1 NODAĻA

Strādnieka kustības sākums un marksisma izplatīšanās Krievijā

(1883.-1894. g.)

1. Kapitālisma attīstība un tautas masu stāvoklis Krievijā XIX gadsimta otrajā pusē............._ .....

2. Revolucionārie demokrāti un narodņiki. Pirmās strādnieku organizācijas . ....... . . . . .......

3. P|elianovs un «Darba atbrīvošanas» grupa. Marksistiskie pulciņi

Krievijā. V. I. Ļeņina revolucionārās darbības sākums .....

Isisecinājumi. . . . . . ...........

II NODAĻA

Cīņa par marksistiskas partijas nodibināšanu Krievijā. KSDSP izveidošana. Boļševisma izcelšanās (1894.—1904. g.)

1. Ļeņiniskā posma sākums marksisma attīstībā. V. I. Ļeņina cīņa pret narodņicismu un «legālo marksismu». Pēterburgas «Cīņas savienība strādnieku šķiras atbrīvošanai». KSDSP I kongress.......

2. Ļeņina izstrādātais marksistiskās partijas celšanas plāns. Ļeņiniskās

«Iskras» cīņa par partijas dibināšanu............

3. KSDSP II kongress. Boļševiku partijas rašanās........

4. Cīņa pret meņševikiem, par partijas nostiprināšanu.......

Isisecinājumi .......... ..... . .

III NODAĻA

Boļševiku partija 1905.—1907. gada revolūcijā

1. Revolucionārā kustība Krievijā 1905. gada priekšvakarā Krievu-ja-paņu karš. Devītais janvāris. Krievijas pirmās revolūcijas sākums

2. Revolūcijas rakstura, virzošo spēku un uzdevumu bojševistiskais novērtējums. Partijas III kongress..............

3. Revolūcijas uzplūdi. Viskrievijas politiskais streiks. Padomju izveidošanās. Decembra bruņotā sacelšanās.............

4. Boļševiku partijas celtniecība revolūcijas apstākļos. KSDSP IV kongress ...... ................

5. Boļševiku taktika attiecibā pret I un II Valsts domi. KSDSP V kongress. Revolūcijas sakāves cēloņi..............

6. Revolūcijas starptautiskā nozīme..............

Isisecinājumi........... ......

IV NODAĻA

Bojševiku partija reakcijas laikā (1907.—1910. g.)

i. Stolīpina reakcija...................

2 Bojševiku ciņa par partiju, pret likvidatoriem, otzovistiem un troc-kistiem.......................

3. Marksisma filozofijas aizstāvēšana un attīstīšana V. I. Ļeņina darbos.

V. I. Ļeņins tālāk izstrādā mācību par partiju.......

4. Partijas cīņa par masu iekarošanu, par masu sagatavošanu jaunai

revolūcijai.......................

Isisecinājumi...................

V NODAĻA

Boļševiku partija jaunu revolūcijas uzplūdu laikā (1910.—1914. g.)

1. Stolipina politikas sabrukums un masu revolucionārā noskaņojuma

pieaugums......................

2. Partijas Prāgas konference...............

3. Bo|ševistiskā avīze «Pravda». Boļševiku frakcija IV Valsts domē . .

4. Partija masu revolucionārās cīņas priekšgalā .........

Isisecinājumi...................

VI NODAĻA

Boļševiku partija imperiālistiskā pasaules kara laikā. Otrā revolūcija Krievijā (1914. g. —1917. g. februāris)

1. Pirmā pasaules kara izcelšanās un cēloņi. II Internacionāles sabrukums

2. Partijas revolucionārais darbs masās imperiālistiskā kara laikā . .

3. Ļeņina sociālistiskās revolūcijas teorija . . '..........

4. Februāra buržuāziski demokrātiskā revolūcija. Strādnieku un zaldātu

deputātu padomju izveidošanās. Divvaldība Krievijā.......

Isisecinājumi...................

VII NODAĻA

Partija — Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaras iedvesmotāja un organizētāja (1917. g. marts—oktobris)

1. Krievijas starptautiskais un iekšējais stāvoklis pēc carisma gāšanas.

Partijas iznākšana no pagrīdes..............

2. V. 1. Ļeņina Aprī|a tezes. Viskrievijas VII (Aprija) konference. Par

tijas kurss uz buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskā revolūcijā..... .............

3. Partijas cīņa par masām divvaldības periodā. Jūlija dienas . . . .

4. Partijas VI kongress. Partijas kurss uz bruņotu sacelšanos. Korņi-

loviādes sagrāve....................

5 Bruņotas sacelšanās sagatavošana. Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvara ....................

6. Revolūcijas uzvaras cēloņi. Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas starptautiskā nozīme...................

Isisecinājumi...................

VIII NODAĻA

Partijas cīņa par sociālistiskās revolūcijas attīstīšanu un Padomju varas nostiprināšanu

(1917. g. oktobris — 1918. g.)

1. Partijas cīņa par Padomju valsts izveidošanu. Pirmie sociālistiskie

pārkārtojumi......................

2. Cīņa par izstāšanos no kara. Brestas miers. KK(b)P VII kongress . .

3. Ļeņina sociālistiskās ekonomikas pamatu celšanas plāns. Pirmā padomju Konstitūcija...................

īsi secinājumi....................

IX NODAĻA

Partija ārvalstu militārās intervencijas un pilsoņu kara laikā

(1918.—1920. g.)

I. Ārvalstu militārās intervencijas un pilsoņu kara sākums. Partijas organizētais pretspars interventlem un baltgvardiem.......

2 Vācu intervencijas sabrukums Padomju Krievijā. Antantes intervencijas pastiprināšanās...................

3. III, Komunistiskās Internacionāles izveidošana. Partijas VIII kongress

4. Radikāls lūzums pilsoņu kara gaitā. Kolčaka un Deņikina sagrāve . .

5. Partijas IX kongress. Muižnieciski buržuāziskās Polijas un Vrange|a

karaspēka sagrāve. Intervencijas un pilsoņu kara beigas.....

6. Padomju varas uzvaras cēloņi. Pilsoņu kara mācība.......

īsi secinājumi...................

X NODAĻA

Partija cīņā par tautas saimniecības atjaunošanu (1921.—1925. g.)

1 Starptautiskais un iekšējais stāvoklis pēc pilsoņu kara beigām. Diskusija par arodbiedrībām.................

2 Partijas X kongress. Pāreja uz jauno ekonomisko politiku.....

3. Jaunās ekonomiskās politikas pirmie panākumi. Partijas XI kongress.

Padomju valsts ārpolitika. PSRS nodibināšana.........

4 V.. I. Ļeņina beidzamie raksti. Ļeņina plāns, kā uzcelt sociālismu

PSR Savienībā.....................

5. Partijas XII kongress. Cīņa pret troekismu. Saimniecisko grūtību pārvarēšana. V. I. Ļeņina nāve. Ļeņina iesaukums partijā......

6 Partijas XIII kongress. Partijas darba pastiprināšanās uz laukiem. Trocka jaunā izlēciena atmaskošana . ............

7. Jautājums par sociālisma uzvaras iespēju PSR Savienība. VK(b)P

XIV kongress. Kurss uz PSRS sociālistisko industrializāciju. «Jaunās opozīcijas» sagrāve.................

Isisecinājumi..................

XI NODAĻA

Partijas cīņa par mūsu zemes sociālistisko industrializāciju un par lauksaimniecības vienlaidu kolektivizācijas sagatavošanu (1926—1929. g.)

1. Starptautiskā situācija un partijas un Padomju valsts ārpolitika no 1926. līdz 1929. gadam..................

J

2. Mūsu zemes sociālistiskās industrializācijas sākums. Partijas cīņa

pret trockistu un zinovjeviešu antipartejisko bloku........

3. Padomju tautas speķu mobilizēšana mūsu zemes industrializācijai. Partijas un darbaļaužu masu organizāciju darba pārkārtošana . . .

4. Mūsu zemes sociālistiskās industrializācijas pirmie panākumi. Parti

jas XV kongress un kurss uz lauksaimniecības kolektivizāciju. Trockistu un zinovjeviešu antipartejiskā bloka sagrāve......

5. Priekšdarbi sociālisma uzbrukumam visā frontē. Partijas cīņa pret

labējo novirzienu. Pirmās piecgades plāna pieņemšana. Kolhozu masveida kustibas sākums . . .............

Isisecinājumi ..................

XII NODAĻA

Partija laika posmā, kad notika sociālisma uzbrukums visā frontē. Kolhozu iekārtas izveidošana (1929.-1932. g.)

1. Ekonomiskā krize kapitālistiskajā pasaulē. PSRS starptautiskais stāvoklis sociālisma plašā uzbrukuma gados...........

2. Lauksaimniecības vienlaidu kolektivizācija. Pāreja uz kulaku kā

šķiras likvidācijas politiku. Partijas XVI kongress.......

3. Partijas organizatoriskais un politiskais darbs apstākļos, kad notika

plašs sociālisma uzbrukums visā frontē...........

4. Partijas cīņa par tautas saimniecības apbruņošanu ar jaunu tehniku.

Kolhozu kustības attīstība. Kolhozu organizatoriskā un saimnieciskā nostiprināšanās. Pirmās piecgades rezultāti..........

Isisecinājumi.............. ..

XIII NODAĻA

Partijas cīņa par tautas saimniecības sociālistiskās rekonstrukcijas pabeigšanu. Sociālisma uzvara Padomju Savienībā (1933.—1937. g.)

1. Fašistiskās agresijas sākums. Padomju ārpolitika kara draudu pastiprināšanās apstākļos.................

2. Partijas cīņa par sociālistiskās ekonomikas nostiprināšanu un attīstī

šanu. Partijas politiskā darba pastiprināšana masās. Partijas XVII kongress..... ...............

3. Otrās piecgades plāna izpildīšana pirms termiņa. Sociālisma uzvara

PSR Savienībā. Jaunā padomju Konstitūcija.........

Isisecinājumi.................

XIV nodaļa

Partija cīņā par sociālistiskās sabiedrības nostiprināšanu un attīstību.

Valsts aizsardzības pastiprināšana (1937. g.—1941. g. jūnijs)

1. PSRS cīņa par mieru un tautu drošību, pieaugot fašistiskajai agresijai 1937. un 1938. gadā.................

2. Partijas politiskais darbs sociālisma apstāk|os. Partijas XVIII kongress ........'..... ........

3. Partijas un Padomju valsts cīņa par kolektīva pretspara organizēšanu fašistiskajai agresijai 1939. gadā. Otrā pasaules kara sākums

4. Partijas organizatoriskais darbs rūpniecībā. PSRS industriālās varenības pastiprināšana un tās aizsardzības spēju nostiprināšana .

5. Partijas cīņa par kolhozu iekārtas nostiprināšanu, par lauksaimnieciskās ražošanas kāpināšanu...............

6. Darbajaužu dzīves materiālā un kultūras līmeņa celšanās. Padomju valsts politiskā spēka pastiprināšanās. Partijas rindu pieaugums .

I s I s e c i n ā j u rn i................. .

XV NODAĻA

Partija Lielā Tēvijas kara laikā (1941. g. jūnijs — 1945. g.)

1. Fašistiskās Vācijas nodevīgais uzbrukums Padomju Savienībai. Pa

domju tautas un visu valsts resursu mobilizācija, lai dotu pretsitienu ienaidniekam. Antihitleriskās koalīcijas izveidošanās.......

2. Hitleriskā «zibenskara» plāna izgāšanās. Vācu fašistiskā karaspēka

sagrāve pie Maskavas..................

3. Sasprindzinātā cīņa frontē 19-12. gada vasarā. Sta|ingradas varonīgā

aizstāvēšana........... . .........

4. Partija — radikāla lūzuma organizētāja Lielā Tēvijas kara gaitā . .

5. Komunistiskā partija organizē Padomju zemes pilnīgu atbrīvošanu

no fašistiskajiem okupantiem.......... .....

6. Lielā Tēvijas kara pabeigšana ar uzvaru. Eiropas tautu atbrīvošana

no hitleriskās tirānijas. Otrā pasaules kara beigas.......

7. Padomju Savienības Lielā Tēvijas karā gūtās uzvaras pasaulvēstu-

riskā nozīme un šās uzvaras avoti............

īsi secinājumi....................

XVI NODAĻA

Partijas cīņa par sociālistiskās tautas saimniecības atjaunošanu un attistibu pēckara laikā

(1945.—1953. g.)

I Radikālas pārmaiņas starptautiskajā situācijā pēc otrā pasaules kara. Divu nometņu izveidošanās...... ......

2. Partijas darbs tautas saimniecības atjaunošanā un tālākā attīstīšanā. Ceturtās piecgades plāna izpildīšana pirms termiņa.....

3. Partijas organizatoriskais un ideoloģiskais darbs. PSKP XIX kongress

4. PSKP loma sociālistisko zemju sadraudzības nostiprināšanā. Pasaules sociālisma sistēmas izveidošanās....... .....

I s i s e c i n ā j u rfl i.......... . . ......

XVII NODAĻA

Partijas cīņa par varenu tautas saimniecības augšupeju, par sociālisma celtniecības pabeigšanu (1953.—1958. g.)

1. Starptautiskais stāvoklis no 1953. līdz 1958. gadam. Partijas un Padomju valsts cīņa par starptautiskā saspīlējuma mazināšanu . .

2. Partijas darba pārkārtošana uz partijas dzīves [eņinisko normu pa

mata. Personības kulta radīto kļūdu un trūkumu izlabošana. Pasākumi straujai lauksaimniecības kāpināšanai un tehnikas progresam rūpniecībā..........._..... • . *

3. Partijas XX kongress un tā vēsturiska nozīme . . .....

4. Sociālistiskās demokrātijās attīstība. Partijas vadošas lomas celšana

un tās rindu vienības nostiprināšana. Rūpniecības un celtniecības vadīšanas pārkārtošana.................

5. Partijas — padomju tautas vadītājas — 40 gadu darbības rezultāti.

Komunistisko partiju solidaritātes un viņu savstarpējo sakaru nostiprināšanās .....................

6. Partijas cīņa par PSRS galvenā ekonomiskā uzdevuma jo drīzāku

atrisināšanu. Pasākumi kolhozu iekārtas attīstīšanai. Pakāpeniskā pāreja uz komunismu un tās problēmu izstrādāšana........

īsi secinājumi...................

XVII! NODAĻA

Komunistiskās sabiedrības plašas celtniecības posma sākums PSR Savienībā. Partijas XXI kongress

1. Tautas saimniecības attīstības septiņgadu plāns — komunisma celtniecības programas sastāvdaļa PSR Savienībā.........

2. PSKP XXI kongresa starptautiskā nozīme..........

3. Komunistiskā partija — padomju tautas vadošais un organizējošais

spēks cīņā par komunisma uzvaru PSR Savienībā.......

Noslēgums......................

ИСТОРИЯ

КОММУНИСТИЧЕСКОЙ ПАРТИИ СОВЕТСКОГО СОЮЗА

Госполитиздат 1959

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

PADOMJU SAVIENĪBAS KOMUNISTISKAS PARTIJAS VESTURE

Redaktore R. Vīlipa. Māksi, redaktors //. Purniņš. Tehn. redaktore L. Engere. Korektore M. Ezergaile.

Nodota salikšanai 1959. g. 16. Jūlijā. Parakstīta Iespiešanai 1959. g. 7. augustā. Papīra formāts 60 X 92^1 / m. -12.25 fiz. iespiedi. 42,25 uzsit, iespiedi. 48,88 Izdevn. 1. Metiens 50000 cks. Maksā 11 rhļ.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevu. Nr. 12300 P478. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecibas pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Iepina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 1126.

Content

Ponomarjovs B. N. Padomju Savienības Komunistiskās Partijas vēsture

PRIEKŠVĀRDS

I NODAĻA STRĀDNIEKU KUSTĪBAS SĀKUMS UN MARKSISMA IZPLATĪŠANĀS KRIEVIJĀ (1883. —1894. g.)

II NODAĻA CIŅA PAR MARKSISTISKAS PARTIJAS NODIBINĀŠANU KRIEVIJĀ. KSDSP IZVEIDOŠANA. BOĻŠEVISMA IZCELŠANĀS (1894. —1904. g.)

III NODAĻA BOĻŠEVIKU PARTIJA 1905,—1907. GADA REVOLŪCIJA

IV NODAĻA BOĻŠEVIKU PARTIJA REAKCIJAS LAIKA (1907.— 1910. g.)

1. Stolipina reakcija

V NODAĻA BOĻŠEVIKU PARTIJA JAUNU REVOLŪCIJAS UZPLŪDU LAIKĀ (1910. — 1914-s)

VI NODAĻA BOĻŠEVIKU PARTIJA IMPERIĀLISTISKĀ PASAULES KARA LAIKĀ. OTRĀ REVOLŪCIJA KRIEVIJĀ (1914.g.~ Ī917.g. februāris)

I. Pirmā pasaules kara izcelšanās un cēloņi. II Internacionāles sabrukums

VII NODAĻA PARTIJA — LIELĀS OKTOBRA SOCIĀLISTISKĀS REVOLŪCIJAS UZVARAS IEDVESMOTĀJA UN ORGANIZĒTĀJA (1917. g. marts — oktobris)

3. Partijas cīņa par masām divvaldības periodā. Jūlija dienas

VIII NODAĻA PARTIJAS CIŅA PAR SOCIĀLISTISKĀS REVOLŪCIJAS ATTĪSTĪŠANU UN PADOMJU VARAS NOSTIPRINĀŠANU (1917. g. oktobris — 1918. g)

IX NODAĻA PARTIJA ĀRVALSTU MILITĀRĀS INTERVENCIJAS UN PILSOŅU KARA LAIKĀ (1918. — 1920. g.)

X NODAĻA PARTIJA CĪŅĀ PAR TAUTAS SAIMNIECĪBAS ATJAUNOŠANU (1921. — 1925. g.)

XI NODAĻA PARTIJAS CIŅA PAR MOSU ZEMES SOCIĀLISTISKO INDUSTRIALIZĀCIJU UN PAR LAUKSAIMNIECĪBAS VIENLAIDU KOLEKTIVIZĀCIJAS SAGATAVOŠANU (1926. - 1929.g.)

XII NODAĻA PARTIJA LAIKA POSMĀ, KAD NOTIKA SOCIĀLISMA UZBRUKUMS VISĀ FRONTĒ. KOLHOZU IEKĀRTAS IZVEIDOŠANA (1929. —1932. g.)

XIII NODAĻA PARTIJAS CĪŅA PAR TAUTAS SAIMNIECĪBAS SOCIĀLISTISKĀS REKONSTRUKCIJAS PABEIGŠANU. SOCIĀLISMA UZVARA PADOMJU SAVIENĪBĀ (1933. —1937. g.)

XIV NODAĻA PARTIJA CĪŅĀ PAR SOCIĀLISTISKĀS SABIEDRĪBAS NOSTIPRINĀŠANU UN ATTĪSTĪBU. VALSTS AIZSARDZĪBAS PASTIPRINĀŠANA (1937. g. — 1941. g. jūnijs)

XV NODAĻA PARTIJA L1LLĀ TĒVIJAS KARA LAIKĀ (1941. g. jūnijs — 1 945. g.)

XVI NODAĻA PARTIJAS CĪŅA PAR SOCIĀLISTISKAS TAUTAS SAIMNIECĪBAS ATJAUNOŠANU UN ATTĪSTĪBU PĒCKARA LAIKĀ

XVII NODAĻA PARTIJAS CIŅA PAR VARENU TAUTAS SAIMNIECĪBAS AUGŠUPEJU, PAR SOCIĀLISMA CELTNIECĪBAS PABEIGŠANU (1953. —1958. g.)

XVIII NODAĻA KOMUNISTISKĀS SABIEDRĪBAS PLAŠAS CELTNIECĪBAS POSMA SĀKUMS PSR SAVIENĪBĀ. PARTIJAS XXI KONGRESS

NOSLĒGUMS

SATURS