Salaspils naves nometne. Atminu Krajums. 1975

Salaspils Nāves nometnē

Atmiņu krājums K. Sausnīša redakcijā

.

FAKTI UN DOKUMENTI APSŪDZ

Klajā nāk bijušo Salaspils nāves nometnes ieslodzīto atmiņu krājuma trešais izdevums. To pieprasa plašas lasītāju aprindas ne tikai Padomju Latvijā, bet arī aiz tās robežām. Grāmatā stāstīts par vācu fašistisko iebrucēju un viņu rokaspuišu — latviešu buržuāzisko nacionālistu drausmīgajām ļaundarībām aiz Salaspils koncentrācijas nometnes dzeloņstiepļu žoga. Aprakstītie notikumi, dokumenti un uzvārdi ir īsti.

Nevar bez dusmām un sāpēm atcerēties hitleriešu zvērības mūsu zemē un citu valstu teritorijā. Padomju tauta pārdzīvoja tik nežēlīgu karu, kādu nav pieredzējusi neviena cita tauta. Ilgais un bargais karš, ko izraisīja fašistu valsts, sagādāja padomju cilvēkiem smagas ciešanas. Karā bija ierauta 61 valsts — trīs ceturtdaļas zemeslodes iedzīvotāju. Otrajā pasaules karā gāja bojā divdesmit miljonu padomju cilvēku. Desmitiem miljonu kļuva par bāreņiem, atraitnēm un invalīdiem. Liela daļa bojā gājušo ir plānveidīgu un sistemātisku iznīcināšanas akciju upuri. Nav aizmirstami hitlerisma baismīgie noziegumi, sārti, kuros dzīvus sadedzināja cilvēkus, gāzes kameras, cietumi un koncentrācijas nometnes. Hitleriskie kara noziedznieki pārplūdināja pasauli ar asinīm.

Sagrābuši varu Vācijā, nacisti izmantoja valsts aparātu, zinātni un tehniku, visus bruņotos spēkus un soda orgānus, lai iekarotu svešas zemes, masveidā bendētu civiliedzīvotājus, veselas nācijas un tautības, ar uguni iznīcinot pilsētas un ciemus un to vēstures un kultūras pieminekļus.

Viņi izstrādāja veselu sistēmu cilvēku iznīcināšanai.

Pašā Vācijā un ari uz laiku okupētajā teritorijā nacisti izveidoja plašu nāves nometņu tīklu.

Vislielākā un galvenā koncentrācijas nometne ienaidnieka okupētajā padomju teritorijā bija Salaspils nāves nometne, ko vācu fašisti iekārtoja purvainā apvidū, 18 kilometrus no Rīgas, netālu no Rīgas—Daugavpils šosejas. Nometni sāka būvēt 1941. gada oktobrī. Prāvas ieslodzīto grupas šeit ieveda jau 1941./1942. gada ziemā. Tūkstošiem dzīvību samala Salaspils nometnes šausmu dzirnas, darbodamās līdz pat 1944. gada septembrim, kad Padomju Armijas varenie triecieni piespieda fašistus bēgt » no Rīgas pievārtes.

Nometni apjoza ar divām kārtām dzeloņstiepļu, uzbūvēja daudz sargtorņu. Visaugstāk — nometnes centrā — slējās daudzstāvu sargtornis ar ložmetējiem. Klajā vietā līdzās nometnes ceļa lokam atradās karātavas, lai ieslodzītie, ko dzina uz darbu un atpakaļ, varētu redzēt pakārtos.

Iesākumā drošības policijas un SD vadītāji Salaspils nometni mēģināja izdēvēt par parastu «darba un audzināšanas» nometni, kurā sodu izciešot likuma pārkāpēji. Par to vēstīja arī uzraksts pie nometnes vārtiem. Taču, kad šeit ieveda pirmās apcietināto grupas, atklājās, ka Salaspilī iekārtota koncentrācijas nometne politiskajiem ieslodzītajiem. Toreizējo tā saucamās Ostlandes vadītāju sarakstē ar Himlera kanceleju Berlīnē atrodama 1943. gada 11. maijā datēta vēstule, kas to apstiprina: «Ostlandē atrodas Salaspils darba un audzināšanas nometne. Būtībā tā ir koncentrācijas nometne, kas pakļauta drošības policijas komandierim ...»

Arestētajiem bija jādzīvo uz ātru roku saslietās barakās, kurās griestu nemaz nebija. Tās klāja tikai jumts. Šāda baraka bija domāta 200 līdz 250 cilvēkiem, bet tajā dažkārt ievietoja līdz 800 ieslodzīto.

Diennakts uztura deva ieslodzītajiem bija 150 līdz 300 gramu maizes, kas pa pusei sastāvēja no zāģu skaidām, un kausiņš viras, ko vārīja no dārzeņu atliekām un koku lapām. Bads, slimības un smagais darbs bija par cēloni ieslodzīto lielai mirstībai.

Salaspilī, tāpat kā citās koncentrācijas nometnēs, bija spēkā SS galvenās administratīvi saimnieciskās pārvaldes priekšnieka pavēle par koncentrācijas nometņu vadīšanu. Tajā, starp citu, sacīts:

«4. Nometnes komandants ir personiski atbildīgs par darbaspēka izmantošanu. Lai sasniegtu maksimālu darba ražīgumu, šī darbaspēka izmantošana jārealizē vārda tiešajā nozīmē līdz pilnīgam spēku izsīkumam.

5. Darba diena nav ierobežota. Tās garums atkarīgs no nometnes ražošanas struktūras un izpildāmo darbu rakstura, un to nosaka personiski nometnes komandants.

6. Sakarā ar to nometnes komandanta pienākums ir līdz pēdējai iespējai samazināt visus pasākumus, kas varētu saīsināt darba dienu (pusdienas pārtraukums, sagatavošanās laiks utt.). Aizliegti jebkādi pārgājieni un pusdienas pārtraukumi...»

Jāstrādā bija tiklab veselajiem, kā arī slimajiem. Galīgi novārgušos un smagi sasirgušos ievietoja nometnes slimnīcā. Slimajiem nekādi medikamenti nebija paredzēti; no šīs slimnīcas līdz nāvei būtībā viens solis.

Salaspils nometnei bija vairākas filiāles. Vislielākās no tām — Sauriešu un Bērna akmeņlauztuves, kas apgādāja Smita cementfabriku. Bez tam ieslodzītajiem bija jārok kūdra Salaspils purvā, jāstrādā kaļķu ceplī, aerodromā, ceļu būvē un citās vietās.

Salaspils nāves nometni noorganizēja bijušais Latvijas drošības policijas un SD priekšnieks šturmbanfīrers Lange (vēlāk oberšturmbanfīrers), kas bija pakļauts Ostlandes drošības policijas un SD priekšniekam ģenerālmajoram doktoram Stālekeram^1, kā arī Ostlandes un Ziemeļkrievijas SS komandierim un policijas priekšniekam SS obergiupenfīreram un policijas ģenerālim F. Jekelnam^1 [2].

Kara noziedznieks Jekelns, kurš tika saukts pie atbildības par pastrādātajām ļaundarībām, liecināja: «Koncentrācijas nometnes un cietumus politiskajiem ieslodzītajiem pārzināja man padotie SD un gestapo orgāni. Visas Ostlandes mērogā koncentrācijas nometnes un cietumi bija pakļauti SD un gestapo vadītājiem Stālekeram, Jostām, Pifraderam, Pancingeram un Fuksam.[3] Latvijā koncentrācijas nometnes un cietumus pārzināja Latvijas SD un gestapo komandieris policijas apakšpulkvedis doktors Lange ... Salaspils koncentrācijas nometni organizēja Lange, un tā viņam bija tieši pakļauta.»

Kāpēc nacistiem vajadzēja ierīkot nometni nomajā purvainā apvidū, kur nebija nevienas būves, bijušajā Latvijas buržuāziskās armijas šautuvē? šādai rīcībai bija vairāki iemesli. Visus agrākos Latvijas buržuāziskā fašistiskā režīma cietumus un citas ieslodzījuma vietas, kuru nebija mazums, jau okupācijas pirmajās dienās atjaunoja un stāvgrūdām piepildīja ar arestētajiem padomju cilvēkiem. Arestētos sadzina daudzos šķūņos un citās ēkās. Arī drošības policijas un SD, prefektūru un policijas iecirkņu pagrabi bija pārpildīti ar cilvēkiem. Bez tam lielākajā daļā Latvijas pilsētu tika ierīkotas nelielas koncentrācijas nometnes. Rīgā, piemēram, bija vairākas šādas nometnes un geto, kas aizņēma plašu rajonu. Taču, ik dienas arestējot daudz civiliedzīvotāju, radās vajadzība pēc plašākas nometnes, kas atrastos Rīgā izveidotā Ostlandes (Austrumzemes) soda orgānu centra tuvumā un reizē būtu paslēpta no ļaužu acīm. Tur nacisti varētu ieviest savu izstrādāto verdzināšanas un iznīcināšanas sistēmu, kā arī atlasīt no «neuzticamo» vidus dzīvo darbaspēku katorgai Vācijā. Jāpiebilst, ka daudz raižu fašistiem sagādāja arī sīko koncentrācijas nometņu apsargāšana, tāpēc ieslodzītos koncentrēja vienā vietā — Salaspilī. Satiksme ar šejieni bija parocīga. Šeit, Daugavas labajā krastā, jau atradās padomju kara-gūstekņu nometne ar trijām nodaļām, un šos gūstekņus varēja izmantot nometnes būvlaukuma un zāģmateriālu sagatavošanai. Baļķus uz šejieni pludināja pa Daugavu. Karagūstekņi vilka tos laukā no ledainā ūdens un nogādāja zāģētavā.

Lai lasītāji, it īpaši jaunās paaudzes pārstāvji, kas nav pieredzējuši kara šausmas, varētu iedomāties, kāds masveida terors valdīja laikā, kad tika iekārtota un darbojās Salaspils koncentrācijas nometne, minēsim kaut vai dažas no cietušo un pašu noziedznieku daudzajām liecībām, kā arī trofeju dokumentus.

Tā, piemēram, Rīgas prefektūras dežūrvirsnieka 1941. gada 21. jūlija ziņojumā teikts:

«Diennakts pagājusi mierīgi. Arestēti 27 komunisti... Rīgas prefektūras 6. un 9. iecirknī, piedaloties Vācijas drošības policijai, tika sarīkota plaša akcija, lai attīrītu Latgales priekšpilsētu un Daugavas salas. Aizturēti 866 cilvēki... Bēgot nošauti 33 cilvēki.»

Tikai ar prefektūras spēkiem vien 1941. gada jūlija pirmajās dienās Rīgā arestēja vairāk nekā divus tūkstošus cilvēku.

Par masveida arestiem un cilvēku apšaušanu vācu drošības policijas un SD vadītājiem ziņoja dažādi soda orgāni no visām Latvijas malām. Šai

Lai noslēptu savus briesmu darbus no ļaužu acīm, hitlerieši stingri aizliedza tuvoties naves nometnes teritorijai.

ziņā raksturīgi drošības policijas un SD Liepājas nodaļas priekšnieka ziņojumi. 1941. gada 2. oktobra ziņojumā sacīts — «ar nāvi sodīts 241 cilvēks», 1941. gada 3. novembrī ziņots, ka «nošauti 712 cilvēki», 1942. gada 16. maija atskaitē — «nošauti 217 cilvēku, to skaitā 173 čigāni, kas dzīvoja Liepājas un Kuldīgas apriņķī». Liepājas SS priekšnieka operatīvajā pārskatā teikts, ka 1941. gada rudenī Ventspilī nošauti 353 cilvēki, 1942. gada 3. janvāra pārskatā ziņots par 2772 cilvēku nošaušanu Liepājā un tā joprojām.

Par spīdzināšanu liecina rīdzinieks Antons Gadzāns, kas bija nokļuvis gestapo pagrabos:

«Pirmo reizi mani pratināja pulksten 11 naktī. Pie galda sēdēja trīs drošības policijas bendes. Kad neatzinos noziegumos, kādus man gribēja uztiept, tie mani nosēdināja uz krēsla un kājas izbāza cauri otra krēsla atzveltnei. Uz tām uzsēdās policists, otrs ar gumijas steku sita pa kāju pēdām. Tās bija neaprakstāmas mokas ...»

Cietušais Dmitrijs Bokovskis par policistu patvaļu un ņirgāšanos stāstīja:

«Mani arestēja 1941. gada jūlijā, aizveda uz prefektūru un iesvieda pagrabā, kas jau bija pārpildīts līdz pēdējai iespējai... Kā žēlastību arestētie lūdza, lai sardze atver durvis uz gaiteni un ļauj mazliet ieplūst svaigam gaisam. Bet lūgums netika ievērots.

Šajās telpās es biju ieslodzīts apmēram nedēļu. Mums deva tikai gabaliņu maizes un ūdeni. Naktīs bieži vien arestētos veda uz nošaušanu, dienā pārvietoja uz Centrālcietumu.»

Cietumā pret ieslodzītajiem lietoja rafinētus spīdzināšanas paņēmienus, spīdzināšana nereti beidzās ar upuru nāvi. No šejienes lielas cilvēku grupas pastāvīgi sūtīja uz nošaušanu.

Fridrihs Mankopfs, kas tika saukts pie kriminālatbildības par kara noziegumiem, nopratināšanā pastāstīja:

«Devītā policijas bataljona pirmās rotas trešais vads, kas ietilpa drošības dienesta soda grupā «EK-A»[4], no 1941. gada jūlija līdz decembrim, atrazdamies uz laiku okupētajā Padomju Savienības teritorijā, sistemātiski iznīcināja padomju civiliedzīvotājus. Soda grupas «EK-A» priekšnieks bija SS brigādenfīrers doktors Štālekers, bet viņa vietnieks — SS oberšturmban-fīrers doktors Lange. Pēc soda grupas «EK-A» priekšnieka SS brigāden-fīrera doktora Stālekera un viņa vietnieka SS oberšturmbanlīrera doktora Langes rīkojuma 1941. gada jūlijā Latvijas PSR pilsētā Rīgā sistemātiski notika padomju pilsoņu masu aresti un nošaušana, kur piedalījos arī es. Pats nošāvu apmēram 20 cilvēku. Spriežot pēc notikušajām operācijām, Rīgas apkaimē toreiz tika nošauti 6 līdz 7 tūkstoši cilvēku.»

Kāds cits soda vienības loceklis — Kurts Broks — no tā paša policijas bataljona, kas bija piedalīts Baltijas virzienā operējošām vērmahta vienībām, izmeklēšanā liecināja:

«Kopā ar policistiem Vilhelmu Reinfeldu, Venteru Rozenski, Valteru Hofmanu un citiem es 1941. gada jūlijā Rīgā piedalījos apmēram 400 līdz 500 padomju pilsoņu nošaušanā. Personiski nošāvu 8 līdz 10 cilvēkus. Kopā ar mums, policistiem, šaušanā piedalījās drošības dienesta darbinieki un latviešu policisti. Mēs, šaušanas dalībnieki, apmēram četros no rīta izbraucām uz mežu, kas atradās 15 līdz 20 kilometrus no Rīgas (domāts Rumbulas mežs. — Autora piezīme) un kur jau laikus bija izraktas bedres. Drošības dienesta darbinieki un latviešu policisti jau bija priekšā. Viņi arī veda arestētos no Rīgas cietuma uz nošaušanas vietu un lika apstāties 300 līdz 400 metru attālumā no bedrēm. Rotas komandieris virsleitnants Klauzens mūs, šāvējus, nostādīja vienā rindā, izskaidroja nošaušanas kārtību, pēc tam drošības dienesta darbinieki pieveda arestēto grupas — katrā 10 cilvēku —, nostādīja bedres malā, pēc virsleitnanta Klauzena komandas viņus nošāva. Kad bija nošauti pirmie desmit cilvēki, tādā pašā veidā šāva nākamos desmit utt. Dažas dienas vēlāk es kopā ar citiem policistiem rotas komandiera Klauzena vadībā piedalījos vēl 400 padomju pilsoņu nošaušanā.

Es pats nošāvu 5 cilvēkus. Visus arestētos veda no Rīgas cietuma.»

Jau ar pirmajām Latvijas okupācijas dienām hitlerieši sāka vajāt un iznīcināt ebreju tautības personas.

Konkretizēdams savu cilvēknīšanas programmu, Himlers 1943. gada 4. oktobrī apspriedē Poznaņā sacīja: «... Runājot par teritorijas attīrīšanu no ebrejiem, es izprotu ebreju rases iznīcināšanu vispār... Ebreju iznīcināšana ir mūsu programma, un mēs to izpildīsim ...»'

Jau ar 1941. gada jūliju visiem ebreju tautības pilsoņiem saskaņā ar okupantu pavēli obligāti bija jāreģistrējas Rīgas prefektūras policijas iecirkņos; šī rīkojuma nepildītajiem draudēja tūlītēja nošaušana. [5]

194i. gada beigās un 1942. gada sākumā hitlerieši organizēja geto un citās fašistiskajās mocību vietās ieslodzīto ebreju masveida apšaušanu.

Bijušais Rīgas prefektūras policijas iecirkņa darbinieks Lazda, ko par noziedzīgu rīcību padomju iestādes notiesāja, par kādu šādu cilvēku iznīcināšanas akciju liecināja:

«Mēs konvojējām šo kolonnu līdz Rumbulas mežam ... te bija arī sievietes, sirmgalvji, bērni... Kad kolonna sasniedza Rumbulas mežu, es tur ieraudzīju lielu bedri. Tai tuvojoties, mēs dzirdējām automātu kārtas... Mums vairākas minūtes bija uz ceļa jāgaida, kamēr apšāva tos ebrejus, kas šurp bija atdzīti agrāk. Pēc tam arī mūsu kolonnu pieveda pie bedres ... Pirms nošaušanas ebrejiem pavēlēja novilkt drēbes un salikt tās kaudzē ... Vienam no vāciešiem rokās bija nūja, ar kuru tas dzina izģērbtos cilvēkus tuvāk bedrei, kur notika apšaušana. Bedrē bija iekāpuši trīs vācieši ar automātiem rokās. Asinīm notašķījušies, viņi staigāja pa līķiem un nepārtraukti šāva... Viņu ieroči apklusa tikai tad, kad mainīja automātu magazīnas ...»

Trofeju karte, kurā atzīmēts nogalināto ebreju skaits, liecina, cik plašos apmēros Ostlandē plosījās fašistiskais terors. Ar bendēm piemītošu cinismu un īsti vācisku akurātību tajā atzīmēti skaitļi 35 238, 136 421, 41 828, 963, 3600.

Nav ne uzvārdu, ne vārdu, ne adrešu... tikai drūmi zārki.

«Ebreju jautājuma» galīgais atrisinājums, tas ir, ebreju pilnīga iznīcināšana, bija uzticēts impērijas drošības pārvaldes speciālajai nodaļai IV-B, ko vadīja hitleriskais bende — oberšturmbanfīrers Eihmans^5. Arī viņš ne reizi vien ieradās Latvijā.

Inženieris Kārlis Simsens no Sverīnas, kas bija ieslodzīts Salaspils nāves nometnē, atceras:

«Eihmans personiski vadīja cilvēku iznīcināšanu, kad bija ieradies Rīgā. Četru mēnešu laikā (tik ilgi es biju nometnē) šeit iznīcināja ap 2000 ebreju. Ar ieganstu, ka viņus pārvedot darbā ārpus nometnes, simt līdz divsimt slimo, darba nespējīgo cilvēku katru dienu iegrūda īpašās automašīnās un tur viņus, mašīnai braucot, iznīcināja (kā mēdza toreiz teikt — «gāzēja») ... Laiku pa laikam Eihmans apciemoja Rīgas geto, lai kontrolētu un paātrinātu «ebreju jautājuma galīgo atrisināšanu» .. ,»[6] [7]

Trofeju kartē tikai drūmi zārki un ciniskais vārds «Judenirei».

PSRS Ģenerālprokurors R. Rudenko savā ievadrunā Nirnbergas procesā norādīja, ka pirms vācu okupācijas Rīgā dzīvojuši ap 80 tūkstošu ebreju. Kad Rīgu atbrīvoja, pilsētā dzīvi bija palikuši tikai 140 ebreju.[8]

1941. gada beigās Rīgā un Salaspilī sāka ievest ebrejus no Vācijas, Austrijas, Cehoslovakijas, Polijas un citām zemēm. Ešeloni apstājās Šķirotavas stacijā; no šejienes upurus dzina uz Rumbulas mežu, kur tos nošāva. Daļu no viņiem kādu laiku izmantoja darbam Rīgas geto un Salaspils nāves nometnē. Vācu fašisti un viņu dienderi Rumbulā un Salaspilī iznīcināja desmitiem tūkstošu ebreju ģimeņu.

Bijušais hitleriešu ģenerālis Jekelns par šo jautājumu liecināja;

«... kopā ar Himleru Lecinā (bijušajā Austrumprūsijā) apspriedām jautājumu par Salaspils nometnes ebreju iznīcināšanas metodēm. Salaspils koncentrācijas nometnes ebrejus šāva man padotie SD vienību karavīri un policisti. Nošaušanu tieši vadīja SD un gestapo komandieris apakšpulkvedis doktors Lange. Viņš organizēja ebreju šaušanu nometnēs, man par to ziņoja Ostlandes SD un gestapo priekšnieks ģenerālmajors Josts, policijas pulkvedis Pifraders un policijas pulkvedis Fukss. Viņi ziņoja, ka Salaspils nometnē ik nedēļas ierodoties 2 līdz 3 ešeloni ar ebrejiem, kurus visus pēc tam likvidējot...

Pirmie ebreju ešeloni Salaspilī sāka pienākt jau 1941. gada novembrī. Turpmāk tie pienāca nepārtraukti visu 1942. gada pirmo pusi. Es domāju, ka 1941. gada novembrī Salaspils nometnē ieradās ne vairāk kā 3 ešeloni, bet 7 mēnešu laikā -— no decembra līdz 1942. gada jūnijam — šeit pienāca 8 līdz 12 ešeloni ik mēnesi. No tā izriet, ka astoņos mēnešos nometnē ieradās ne mazāk kā 55 un ne vairāk kā 87 ebreju ešeloni. Ja pieņem, ka katrā ešelonā bija pa vienam tūkstotim cilvēku, iznāk, ka pavisam nošauti 55 līdz 87 tūkstoši ebreju, ko Salaspils nometnē ieveda no Vācijas un citām vāciešu okupētajām Eiropas valstīm.»

Hitleriskie bendes Salaspils nometnē ieslodzītos ne tikai šāva, kāra un mērdēja badā, bet iznīcināja arī ar indīgām gāzēm. Tas tika darīts īpašās gāzes kamerās, kas bija ierīkotas automobiļos.

Kara noziedznieks Jekelns par šo nonāvēšanas metodi stāstīja:

«... Rīgā un Salaspilī 1942. gada otrajā pusē lietoja trīs līdz piecus gāzes automobiļus. Latvijas un gestapo SD priekšnieks doktors Lange, runājot par gāzes automašīnu izmantošanu, izskaidroja man to iekārtu un

Fašistiem cilvēku dzīvība nav nekā vērta. Bet manta — tā gan. Tādēļ arī viņi nāvei nolemtajiem pavēl izģērbties un salikt drēbes kaudzītēs, lai pēc «akcijas» tās varētu ātrāk paķert.

Arī šie mocekļi jau novilkuši labakās drēbes un nostājušies uz pašas bedres malas. Vēl mirklis — un fašistu raidītās lodes izdzēsīs šo cilvēku dzīvības.

teica, ka cilvēki, kas iegrūsti mašīnās, pēc piecām minūtēm sākot stipri kliegt un ar dūrēm dauzīt pa mašīnas sienām, bet pēc tam zaudējot samaņu un arī dzīvību ... Lange vai Fukss man ziņoja, ka viņi nevarot plaši izmantot gāzes mašīnas cilvēku likvidācijai, jo trūkstot degvielas. Bez tam mašīnu caurlaides spēja esot pārāk maza. Viņi stāstīja, ka cilvēki, kurus iznīcina gāzes automašīnās, stipri vemjot un tāpēc pēc katra tāda nāves reisa jāveicot ļoti nepatīkams un netīrs darbs — mašīnas tīrīšana. Bez tam no mašīnas esot jāizkrauj līķi. Arī tas atņemot ne mazumu laika. Šo neērtību dēļ Lange un Fukss uzskatīja, ka visātrāk un vieglāk esot iznīcināt cilvēkus, tos nošaujot.»

Baismīgu noziegumu hitlerieši izdarīja, iznīcinādami gluži nevainīgus bērnus.

Salaspils nometnē ieslodzītie padomju cilvēki no Latvijas un Baltkrievijas, no Ļeņingradas, Pleskavas, Novgorodas, Veļikije Luku un Kaļiņinas apgabaliem sākumā šeit tika turēti kopā ar bērniem. Vēlāk bērnus, «lai viņi netraucētu pieaugušajiem strādāt», vecākiem atņēma un ievietoja atsevišķās barakās. Bada un slimību dēļ daudz bērnu mira, un to apglabāšanai noorganizēja īpašu ieslodzīto komandu, kas iznesa līķus no barakām un apraka aiz dzeloņstiepļu žoga.

Neģēlības kalngals bija fašistisko «ārstu» noziegums. Šie slepkavas slimos bērnus izmantoja dažādos mēģinājumos — izdarīja injekcijas, pievienoja uzturam visādas indes. Rezultāts bija viens: bērni mira mokpilnā nāvē. Šos «zinātniskos pētījumus» vadīja vācu ārsts Maizners. Viņa vadībā «strādāja» dzimtenes nodevējs ārsts Aleksandrs Kaķis. Starp trofeju dokumentiem saglabājies viņa 1942. gada 12. decembra iesniegums Latvijas drošības policijas un SD vadītājam. Tajā rakstīts: «Vēlos arī turpmāk strādāt par ārstu labošanas darbu nometnē Salaspilī. Līdz šā gada 30. novembrim es strādāju par ārstu Rīgas nometnē, bet kopš 1942. gada vasaras uzraugu minēto Salaspils nometni. Patiesā cieņā doktors A. Kaķis.»

Izmeklējuši no masu kapiem ekshumētās bērnu mirstīgās atliekas, ķīmiķi un tiesu medicīnas eksperti konstatēja, ka bērni noindēti ar arsēnu.

Badā novārgušajiem bērniem fašisti noņēma asinis vācu hospitāļu vajadzībām. Valsts Ārkārtējā komisija konstatēja, ka no 1942. līdz 1944. gadam Salaspils nometnē bija ieslodzīti vairāki tūkstoši padomju bērnu. Katram bērnam fašisti nosūkuši ap 500 gramu asiņu.

Tikpat nežēlīgi fašisti izturējās pret bērniem arī citās moku vietās. Tikai Latvijas PSR teritorijā vien vācu fašistiskās okupācijas laikā nonāvēti apmēram 35 tūkstoši bērnu.

Tagad tas jau noticis.. . Tur nak hitlerietis ar koku, lai iegrūstu bedrē pēdējos līķus, kas paši nav iekrituši.

2 — 2853

Lieciniece Broņislava Zeiza, atcerēdamās Salaspils nometnē pavadīto laiku, pastāstīja: «Trešdien, 1943. gada 25. augustā, manā dzīvoklī ieradās ar šautenēm apbruņoti Dagdas šucmaņi. Šucmaņi skaļi uzbrēca: «Taisieties ātri, jāiet uz Asūni!» Viņi arestēja mani, manu 65 gadus veco māti Helēnu Zdanoviču, 1925. gadā dzimušo meitu Sofiju un mūsu mājas iedzīvotāju Jāzepu Rocēnu. Pēc aresta mūs aizveda uz Asūnes ciematu, kur sadzina arī citus arestētos Asūnes pagasta iedzīvotājus. Mēs bijām apmēram 75 ģimenes, vairāk nekā 250 cilvēku, starp tiem arī mazi bērni. Pievakarē bruņotie sargi mūs ar pajūgiem aizveda uz Indras staciju. Šeit saveda arestētos arī no citiem pagastiem. Bija pavisam ap 700 cilvēku. Mūs sasēdināja preču vagonos, tos aizbultēja ciet un veda uz Rīgas pusi. No Salaspils stacijas policisti mūs garās kolonnās dzina uz Salaspils koncentrācijas nometni. Tiem, kas gāja lēnām, sita. Koncentrācijas nometnē mūs ievietoja barakās. Drīz pēc tam mūs dzina uz pirti. Tur par mums visādi ņirgājās ...

Salaspils koncentrācijas nometnē pavadītās dienas nav aizmirstamas. Ne velti to sauca par nāves nometni. Mūs ēdināja ļoti slikti. Bada dēļ cilvēki mira. Sevišķi grūti klājās bērniem. Katru dienu mira vairāki bērni. Reiz 1943. gada septembrī vai oktobrī mūs izdzina no barakām un lika skatīties, kā vācieši kar vīrieti, kas it kā esot mēģinājis bēgt. Dažreiz mēs naktī dzirdējām šāvienus, bet no rīta, uz darbu iedami, ap nometni redzējām svaigas bedres.

1943. gada 17. oktobra vakarā bērniem deva pienu. To iedzēruši, bērni vēma un raudāja. Naktī sargi viņus atņēma mātēm un aizveda. 18. oktobra rītā vācieši paziņoja, ka visi bērni miruši. Kļuva skaidrs, ka piens bijis saindēts, jo tie bērni, kas pienu nebija dzēruši, palika dzīvi.

1943. gada 18. oktobrī daudzus darba spējīgus vīriešus un sievietes aizveda uz Vāciju. To skaitā bija vecāki, kuru mazgadīgie bērni nomira. Arī mani aizveda uz Vāciju.»

Tajā pašā reizē kopā ar daudziem krāslaviešiem arestēja un Salaspils nometnē ieslodzīja arī Elizabeti Riteri. Viņa par to liecināja:

«Kādā naktī 1943. gada augusta beigās pie manis dzīvoklī ieradās policists un lika 15 minūtēs saposties un iet viņam līdz uz nopratināšanu. Policists mani aizveda uz Krāslavas pilsētas policijas iecirkni. Tur bija policijas iecirkņa priekšnieks un vācu virsnieks. Neviens mani nenopratināja, policijas iecirkņa priekšnieks tikai sacīja, ka mani vedīšot uz staciju. Uz manu jautājumu, kāpēc esmu arestēta, iecirkņa priekšnieks neko neatbildēja. Arī vēlāk, kad atrados Salaspils nometnē, mani neviens netika pratinājis. Aresta iemesls man nav zināms.

Policists aizveda mani uz Krāslavas dzelzceļa staciju un iesēdināja kādā preču vagonā, kurā atradās arestētie padomju pilsoņi. Visu dienu policisti veda klāt citus arestētos, daudzi bija kopā ar ģimenēm. Vagonus pieslodzīja pilnus ar arestētajiem, mums nebija pat kur sēdēt. Naktī vagoni ar arestētajiem sāka virzīties uz Daugavpils pusi. Mūs veda līdz Salaspils stacijai, kas atrodas pie Rīgas. No apsargu savstarpējām sarunām es uzzināju, ka toreiz Salaspilī ieveda apmēram trīs tūkstošus arestēto padomju pilsoņu. To skaitā bija dažādu tautību cilvēki: latvieši, krievi, baltkrievi un poļi. Starp arestētajiem bija daudz bērnu. Stacijā mums pavēlēja izkāpt no vagoniem, atstāt savas mantas un nostāties četrās rindās. Daudzi nesaprata komandu, tāpēc sargi visus tos, kas nebija nostājušies ierindā, sāka sist. Sievietes un bērni vaimanāja un raudāja. Tas viss bija šausmīgi. Tā turpinājās visu ceļu līdz pašai Salaspilij. Koncentrācijas nometnē mani kopā ar vairāk nekā 500 citiem cilvēkiem ievietoja kādā barakā. Mums lika novilkt visas drēbes un dzina pirtī. Šeit vācieši visādi ņirgājās par sievietēm ... Lielākajai daļai meiteņu nogrieza bizes. Neģēļi noskatīja glītākās meitenes un vēlāk izsauca viņas pie sevis. Pēc pirts mūs dzina uz karantīnas baraku, kur gandrīz puskailiem mums bija jādzīvo trīs dienas. Mēs gulējām uz veciem salmiem, nepietika gaisa, jo baraka bija stāvgrūdām pilna.

Salaspils nometnē es atrados apmēram četrus mēnešus. Nometnes režīms bija nežēlīgs. Mēs gulējām uz lāvām piecos stāvos, vienā pusē sievietes, otrā — vīrieši. Kopā ar mums dzīvoja arī bērni. Daudzi no viņiem mira no bada un slimībām. Trūka gaisa, tas bija sasmacis un smirdošs. Ēdināja ļoti slikti, ūdens, ko mums izsniedza, bija netīrs. Vīriešiem lika nest smiltis no vienas vietas uz otru. Par sīkāko pārkāpumu ieslodzītos piekāva. Vairākkārt redzēju, ka vācieši ieslodzītajiem lika lēkāt. Tas turpinājās tik ilgi, kamēr upuri pakrita bez spēka ...

Kamēr es biju koncentrācijas nometnē, daļa ieslodzīto no mūsu barakas tika aizsūtīti uz Vāciju.»

Jekaterina Misņika, kas kara laikā dzīvoja Vitebskas apgabalā, stāsta par hitleriešu nodarītām ļaundarībām Baltkrievijas civiliedzīvotājiem: «Līdz 1942. gada rudenim es dzīvoju Vitebskas apgabala Drisas ciema padomes teritorijā (tagadējais Verhņedvinskas rajons), kur esmu dzimusi.

1942. gada februāra beigās no Zarenkas upes puses trīs četras dienas bija dzirdami šāvieni. Pēc tam no Ladeļevas sādžas atskrēja kāds vīrietis un stāstīja, ka viņu sādža esot iznicināta. Viņš bija kažokā, kas uz muguras bija izdedzis. Arī vīrieša mugura bija apdegusi. Viņš stāstīja, ka iašisti cilvēkus sadzinuši šķūnī un šķūni aizdedzinājuši, bet viņam izdevies izbēgt. Soda ekspedīcija iznīcinājusi visus sādžas iedzīvotājus. Izglābies tikai šis vienīgais vīrietis, ko sauca par Adoliu. Izdzirduši par šādām vāciešu zvērībām, visi Zenku sādžas jaunieši aizgāja mežā. Tajā laikā visapkārt liesmoja sādžas.

Drīz mežā ieradās vēl daži cilvēki no Zeņķiem un pastāstīja, ka mūsu sādža arī nodedzināta. Pēc kara es uzzināju, ka visus mūsu sādžas iedzīvotājus, kas nebija paspējuši no turienes aiziet, soda ekspedīcija nošāvusi un sadedzinājusi. 1943. gada 13. martā okupanti mūs mežā atrada. Mēs bijām pavisam 18 cilvēki, to skaitā 4 bērni. Kopā ar mūsu mājdzīvniekiem vācieši mūs dzina uz Milovidovas sādžu, paši brauca pajūgos. Milovidova bija nodedzināta, izņemot trīs četras nomales mājas. Mūs sadzina šķūnī, kas jau bija pilns ar tādiem pašiem kā mēs. Apmēram diennakti mūs noturēja okupantu apsargātajā šķūnī. Pēc tam mūs izdzina no šķūņa un nostādīja pa trim cilvēkiem rindā. Kāds vācu virsnieks sāka mūs šķirot. Veselos un darba spējīgos viņš nostādīja vienā pusē, sirmgalvjus un bērnus, kā ari sievietes ar zīdaiņiem — otrā pusē. Mani šis vācietis ierindoja starp darba spējīgajiem, bet manu 60 gadus veco vīru un sirmo māmuļu Annu Misņiku nostādīja otrajā pusē. Pēc virsnieka pavēles mūs atkal sadzina šķūnī, bet otru grupu — bērnus līdz 10 gadu vecumam, sirmgalvjus un sievietes ar zīdaiņiem — viņi veda uz kādu ēku, kas atradās kalnā. Vēl tagad ar asarām acīs atceros, kā mēs atvadījāmies ar māmuļu un vīru, kā kliedza un raudāja bērni. Vācu briesmoņi likās to nemanām un dzina viņus nāvē kā dzīvniekus. Pa šķūņa spraugām mēs redzējām, ka nāvei nolemtos cilvēkus sadzina ēkā uz kalna, tad apšaudīja to un aizdedzināja. Šādā veidā vācieši iznīcināja vairāk nekā 100 cilvēku. Šķūnī mūs turēja ieslodzītus vēl divas dienas. Pēc tam mūs, apmēram 120 cilvēkus, ar smago automobili aizveda uz Drisas staciju un sadzina preču vagonos. Mūs aizveda uz Salaspils nometni. Reizē ar mums šeit atveda vēl daudz cilvēku no Baltkrievijas. Koncentrācijas nometnē mūs izģērba kailus un dzina pirtī. Pēc pirts mums trīs četras dienas gandrīz puskailiem bija jādzīvo kādā barakā. Salaspils koncentrācijas nometnē es nebiju ilgi, bet arī šajā laikā redzēju dažādas šausmas. Kādu vakaru vācieši sapulcināja pie durvīm sievietes, kurām bija bērni. Viņas visas bija no Baltkrievijas. Pie durvīm vācieši bērnus mātēm atņēma, bet viņas pašas sadzina atpakaļ barakā. Bērni briesmīgi raudāja. Savus bērnus mātes vairs nedabūja redzēt...

To visu darīja tādēļ, lai varētu mātes aizvest darbā uz Vāciju. Drīz pēc tam lielu skaitu ieslodzīto vācieši aizdzina no koncentrācijas nometnes uz Salaspils staciju.»

Savas atmiņas stāsta Regīna Kosača no Baltkrievijas:

«1943. gada februāra beigās un marta sākumā vācu soda ekspedīcija līdz pamatiem nodedzināja Krivoseļču sādžu, kurā es dzīvoju. Toreiz vācieši mūsu novadā dedzināja visas sādžas pēc kārtas. Viņi ieradās pajūgos un automobiļos, bija ģērbušies baltos maskēšanās tērpos. Ielenkuši sādžu, okupanti izdzina no mājām visus jauniešus un pusmūža cilvēkus, bet vecajiem bija jāpaliek it kā mājlopu apkopšanai. Iedzīvotājus no mājām sadzina sādžas centrā. Starp viņiem bija mans 60 gadus vecais tēvs Stepanovičs, māte Anna Stepanoviča, 1922. gadā dzimusī māsa Zina, 3 gadus vecais brālis Vladimirs. Iebrucēji šeit ar pajūgiem atveda arī citu sādžu iedzīvotājus. Pavisam savāca cilvēku 150 ...

Pie mums drīz atjāja uz zirga vācu virsnieks un kaut ko pateica padotajiem. Viņi nošķīra sirmgalvjus un bērnus un ieslodzīja tos skolā. Mūs pārējos okupanti dzina uz Bigosovas staciju. Kad bijām apmēram 200 līdz 300 metru no sādžas, redzējām, ka skola deg. Drīz mūs ieslodzīja kādā ēkā Krivoseļcos. Vācieši skolā apšāva un sadedzināja ap 50 cilvēku. Nākamajā dienā mums lika sakāpt preču vagonos, uz kuriem ar krītu bija uzrakstīts «bandīti». No Bigosovas stacijas visus arestētos iedzīvotājus nosūtīja uz Salaspils koncentrācijas nometni, bet no turienes aizdzina uz Vāciju: daudzi vairs neatgriezās mājās.»

Iekams izsūtīja padomju pilsoņus uz Vāciju, vietējie fašistu barveži viņus pasludināja par politiski neuzticamiem elementiem. To apstiprina Daugavpils apgabala komisāra Rikena 1943. gada 21. augusta slepenais rīkojums pagastu un pilsētu vecākajiem, kurā, starp citu, bija teikts: «1943. gada 25. augustā pulksten 4 no rīta notiks vienlaicīga caur policiju izvesta akcija politiski neuzticamo elementu saņemšanai novadā. Saņemšana notiks kopā ar viņu ģimenēm. Minētie nokļūs citā darba vietā ...» «Cita darba vieta» nozīmēja aizdzīšanu uz verdzību Vācijā, uz dažādām koncentrācijas nometnēm, to skaitā arī uz Salaspili. No Daugavpils apgabala komisāra 1948. gada 21. augusta slepenā rīkojuma, kurš atrasts trofeju dokumentu arhīvā un kura fotokopija šeit publicēta, redzams, ka fašistiskie barveži, adresēdami to saviem sulaiņiem — pagastu un pilsētu vecākajiem, tieši norādīja, ka deportēto mājās «neviens cilvēks vairs nepaliks». Tādējādi vācu fašisti Padomju Baltijā jau sagatavoja «brīvo» teritoriju

jeb «dzīves telpu», kur nākotnē varētu apmesties kungi tikai ar «īstām vācu, ģermāņu asinīm».

Šajā rīkojumā arī sīki norādīts, kā glabājamas uz Vāciju izsūtāmo personu mantas, pat gultas un trauki. Tiesa gan, apgabala komisārs Rikens nav bijis gluži atklāts vienā jautājumā, jo uz Vāciju izvesto personu mantas vajadzēja uzglabāt nevis tāpēc, lai tās reiz atdotu «iepriekšējiem īpašniekiem», kā sacīts rīkojumā, bet gan tāpēc, lai izsniegtu «kungu rasei», kura aizņemtu brīvās vietas. To cilvēku likteni, kurus ar varu aizdzina uz katorgas darbiem Vācijā, jau bija izlēmis Hitlers.

«Mums,» teicis Hitlers Raušningam, «jāattīsta iznīcināšanas tehnika. Ja jūs man jautāsit, ko es ar to domāju, tad teikšu, ka esmu nodomājis iznīcināt veselas rases. Un tas ir tas, ko es gribu īstenot, īsi sakot, tāds ir mans uzdevums.»[9]

Latviešus, lietuviešus, igauņus un slāvu tautas galvenie fīreri bija pieskaitījuši pie zemākajām rasēm un attiecīgi pret šīm tautām tā arī izturējās.

Savās liecībās Jekelns pastāstīja: «... pēc Vācijas galīgās uzvaras, Himlers paskaidrojis, vajadzēs ģermanizēt tos igauņus un latviešus, kas būs izcēlušies darbā Vācijas labā. Visus pārējos latviešus un igauņus, viņš teica, vajadzēs no Baltijas telpas pārvietot uz Vāciju, lai izmantotu darbos, bet atbrīvotā dzīves telpa piepildīsies ar vāciešiem ... Ar represijām mēs gribējām piespiest padomju pilsoņus, kas dzīvoja Ostlandē, lai viņi pret mums izturas lojāli.»

Pancingers, ko padomju tiesa sodīja par nacistiskajiem kara noziegumiem, savu asinsdarbu šefu papildina:

«... Mani iecēla par drošības policijas un SD pavēlnieku tā dēvētajā Ostlandē, kurā ietilpa uz laiku okupēto Baltijas republiku teritorija, tai pašā laikā es biju arī Ostlandes reihskomisariāta referents. Man bija uzdots realizēt Hitlera izstrādāto Padomju Baltijas ģermanizācijas plānu, lai pēc tam šīs zemes iekļautu Vācijas sastāvā. Ar sodu un policijas pasākumu sistēmu man bija jāapspiež jebkura boļševisma izpausme un jālikvidē pretošanās kustība pret vācu fašismu. Jekelns bija Himlera personiskais pārstāvis Ostlandē, kuram bija pakļauta kārtības policija, SS karaspēks, kā arī drošības policija un SD. Okupētās Padomju Baltijas teritorijā viņš vadīja visus soda orgānus .., No viņa es saņēmu norādījumus par lokāla

rakstura soda pasākumiem un sniedzu viņam pilnīgu informāciju par visu man pakļauto drošības un izlūkošanas orgānu darbību. Kā Ostlandes reihs-komisariāta pilnvarotais referents es informēju reihskomisāru gauleiteru Lozi par drošības policijas un SD darbību ...

Neilgi pirms Vācijas karaspēka iebrukuma Padomju Savienības teritorijā hitlerieši saņēma Gēringa un Rozenberga parakstītu speciālu instrukciju par soda pasākumiem Baltijas republiku teritorijā. Ar šīm instrukcijām tika iepazīstināti arī nacistu partijas aparāta darbinieki. Sīs instrukcijas paredzēja nežēlīgus līdzekļus komunistiskās kustības apspiešanai, visu to padomju pilsoņu iznīcināšanai, kas pretotos Vācijas politikai, kā arī Lietuvas, Igaunijas un Latvijas tautu nacionālās kultūras pilnīgai likvidēšanai.

No 1943. gada rudens līdz 1944. gada maijam soda orgāni Baltijā nošāva ap 10 tūkstošu padomju pilsoņu. Pēc mana rīkojuma padomju pilsoņu masveida nošaušana tika izdarīta tieši koncentrācijas nometnēs. Bez šīs masveida nošaušanas mēs rīkojām soda ekspedīcijas, lai apspiestu partizānu kustību. 1943. gada septembra beigās Idricas apkaimē darbojās mana priekšteča noorganizētā soda vienībā cīņai pret partizāniem. Sī vienība nošāva ap 100 vietējo iedzīvotāju, starp kuriem bija sirmgalvji, sievietes un bērni, un nodedzināja vairākas apdzīvotās vietas.

Manā vadībā 1944. gada aprīlī notika vēl viena masu operācija pret partizāniem Polockas apvidū. Sim nolūkam es mobilizēju 350 gestapo un SD darbinieku, kā arī 800 kārtības policistus. Bez tam man piedalīja armijas rotas un bruņuvilcienu. Soda ekspedīcijas darbības joslā pēc mana norādījuma nodedzināja apdzīvotās vietas, vietējos iedzīvotājus nošāva. Sajās operācijās mēs masveidā arestējām tos padomju civiliedzīvotājus, kurus turējām aizdomās par sakariem ar partizāniem. Sīs personas mēs ieslodzījām koncentrācijas nometnēs un nosūtījām smagos darbos uz Vāciju.

Saskaņā ar Impērijas galvenās drošības pārvaldes pavēli man periodiski bija jāsūta uz Vāciju darbaspēks. Tāpēc es arī devu norādījumu pakļautajām iestādēm iztīrīt cietumus un koncentrācijas nometnes — daļu ieslodzīto nošaut, bet pārējos nosūtīt uz Vāciju. Es nosūtīju uz Vāciju pavisam ap 15 tūkstošu padomju pilsoņu.

Bez tam, pēc Berlīnes īpašas pavēles, es nosūtīju piecus tūkstošus padomju pilsoņu, kas bija ieslodzīti Baltijas nometnēs, uz Vācijas zemūdeņu flotes atbalsta punkta būvi Francijas piekrastē.»

Sis žogs nometnē ieslodzītos Šķīra ne vien no brīvības, bet arī no dzīvības.

Pēc šīs liecības redzams, ka praksē tika īstenota ģermanizacijas politika. Komentāri šeit lieki.

Salaspils nāves nometnes ieslodzītais no pirmās līdz pēdējai šeit pavadītajai stundai tika visādi pazemots, cieta fiziski un morāli. Fašistu mērķis bija panākt, lai ieslodzītais zaudētu visu cilvēcisko, pārvērstos par paklausīgu automātu, mēmu ražošanas rīku, par nacistiskā režīma padevīgu vergu.

Salaspils nometnē un tās filiālēs fašisti bija ieviesuši rafinētu soda un iebiedēšanas sistēmu, kas dibinājās uz Himlera «vispārīgajiem» norādījumiem par koncentrācijas nometnēm. Sājos norādījumos sacīts:

«Nometnei visapkārt jāuzceļ dzeloņstiepļu žogs, caur kuru plūst augstsprieguma strāva.

Protams, ja kāds iet aizliegtajā zonā, tad uz viņu šauj. Ja kāds no darba vietas, teiksim, no purva vai ceļa būves darbiem ... mēģina bēgt, uz viņu šauj. Ja kāds uzvedas nekaunīgi, iespītējas ... viņu vai nu iesēdina tumšajā vieninieka kamerā, kur viņš saņem tikai maizi un ūdeni, vai ari — lūdzu, nesabaidieties, es izmantoju vecos 1914.—1918. gada Prūsijas katorgas statūtus — viņš saņem 25 sitienus ar nūju.»1

Salaspilī ieslodzīto piekaušanā un spīdzināšanā piedalījās dažāda ranga fašisti un viņu rokaspuiši. Sevišķi nežēlīgi pret ieslodzītajiem izturējās Latvijas drošības policijas un SD priekšnieks oberšturmbanfīrers Lange, Salaspils nometnes komandanti Nikels un Krauze, un viņu palīgi — Teke-meiers, Bergers un Heijers, kā arī latviešu tautas nodevēji Tone, Vidužs, Kanders, Sēlis un citi. Viņi organizēja asiņainas eksekūcijas, masveidā šāva un kāra koncentrācijas nometnē ieslodzītos cilvēkus. Vērtīgākās mantas, kas bija atņemtas upuriem, viņi pievāca sev. Ir pamats apšaubīt, vai nacistiem izdotos izveidot savu nežēlīgo cilvēku iznīcināšanas mašīnu, ja nebūtu tādu izdzimteņu kā Lange, Krauze un viņiem līdzīgie.

Lange^10 [11], ko titulēja par filozofijas doktoru, pēc sava rakstura bija sadists. Viņš pašrocīgi nogalināja vairākus desmitus Salaspils nometnes ieslodzīto, lai rādītu padotajiem priekšzīmi. Lange organizēja nāves sodu paraugdemonstrējumus, uz kuriem iebiedēšanas nolūkā sadzina koncentrācijas nometnes iemītniekus.

Atcerēdamies Langes braucienus uz nometni, liecinieks Kārlis Zemgars-Hohbergs stāstīja: «1942. gada vasarā no Salaspils koncentrācijas nometnes izbēga kāds ieslodzītais ... Nākamajā dienā viņu notvēra un pakāra nometnes centrālajā laukumā citu ieslodzīto klātbūtnē... Lange un pārējie SD darbinieki noskatījās, kā izpilda nāves sodu, bet pēc tam Lange pavēlēja, lai policisti nošauj vēl 10—12 ieslodzīto no tās pašas pilsētas, kur bēglis dzimis. Pēc šāvieniem daži ieslodzītie vēl izrādījās dzīvi. Lange vairākas reizes ar pistoli izšāva uz viņiem. To es redzēju pats savām acīm.»

1941./1942. gada ziemā Lange pavēlēja koncentrācijas nometnes sargiem apliet ar aukstu ūdeni trīs padomju karagūstekņus, kas būvēja nometni un bada dēj bija kļuvuši tik nespēcīgi, ka nespēja veikt smago darbu. Langes pavēle tika izpildīta, un karagūstekņi mira drausmīgā nāvē.

Par ļaundarībām, kuras, zemisku instinktu mudināts, pastrādājis Lange ar viņam raksturīgo sadismu un neģēlību, var pastāstīt daudz civiliedzīvotāju no Latvijas un Baltkrievijas, no Pleskavas, Veļikije Luku un Novgoro-das apgabaliem, kur Lange vadīja soda ekspedīcijas. Langem bija neierobežota vara cilvēku likteņu izlemšanā. Viņa padotais, bijušais SD darbinieks Gailis, nopratināšanā liecināja: «... Visu drošības policijas darbību vadīja doktors Lange, pēc tautības vācietis. Mēs, izmeklētāji, izmeklējām dažādu personu lietas par pretvācisku darbību. Pabeiguši izmeklēšanu, mēs nodevām lietas savam priekšniekam. Sīs lietas iztiesātas netika ... arestēto padomju pilsoņu likteni izlēma Lange un citi drošības policijas darbinieki... Vienu daļu arestēto nošāva, citus nosūtīja uz ieslodzījuma vietām. Atceros, ka 1944. gadā Rīgā kādā vasaras naktī notika plaši civiliedzīvotāju aresti. Tos izdarīja drošības policija un kārtības policija. Toreiz arestēja simtiem iedzīvotāju un ieslodzīja Salaspils nometnē. No turienes viņus pēc pāris dienām aizgādāja uz Vāciju.»

Bijušais Latvijas drošības policijas un SD darbinieks Lapiņš par sava kādreizējā šefa noziedzīgo darbību liecināja: «Lange viens pats izlēma, kurus sūtīt uz ieslodzījuma vietām un kurus nošaut. Ja Lange uz kādas lietas bija uzrakstījis burtu «e» (tas vāciski nozīmē «erschielien» — nošaut. — Autora piezīme), attiecīgo personu vajadzēja nošaut. Es pats redzēju šādas lietas. Latvijas drošības policijas un SD pārziņā atradās Salaspils nometne... Lange bija Salaspils koncentrācijas nometnes saimnieks... Salaspils koncentrācijas nometnē es vairākkārt redzēju, ka oberšārfīrers Nikels un šārfīrers Tekemeiers piekauj ieslodzītos.

Nikels un Tekemeiers izklaidējās, piekaudami ieslodzītos ar nūju, bet, kad tie no sitieniem pa galvu pakrita, turpināja spārdīt ar kājām. Teke-meieram īpaša bauda bija negaidot uzbrukt kārtējam upurim no paslēptuves un dauzīt viņu līdz asinīm.»

Ne mazāk rafinēts sadists bija oberšturmīīrers Krauze, kas par Salaspils koncentrācijas nometnes komandantu kļuva pēc Rīgas geto likvidēšanas. Krauze Salaspilī uz cilvēkiem rīdīja savu aitu suni. Kad nometnē cilvēku šaušana nenotika, viņš vingrinājās šaušanā, pa komandantūras logu atklādams uguni uz kustīgiem mērķiem — nometnes ieslodzītajiem. Tieši Krauzes, Niķeļa, Tekemeiera un viņu rokaspuišu Tones, Viduža, Kandera un Sēļa dēļ daudzi nometnes mocekļi nokļuva pie karātavām. Iegansti tam atradās dažādi. Piemēram — antifašistisks noskaņojums. Vai arī kāds badā novārgušais cilvēks nebija pietiekami veikli strādājis, cits bija ienesis nometnē kartupeli vai arī laikus, «fīreriem» tuvojoties, nebija nostājies miera stājā, nelaipni tos sveicinājis. Par upuri varēja kļūt arī bez jebkāda iegansta.

Oberšturmfīrers Bruno Tone komandēja SS 4. speciālbataljona rotu, kas 1942. gadā apsargāja Salaspils koncentrācijas nometni. Tai pašā laikā viņš bija nometnes komandanta vietnieks. Tone lika ieslodzītajiem nēsāt sevi pa nometni ar nestuvēm. Viņam allaž bija līdz pistole, ar kuru šaut ieslodzītos. Tone bija tipisks latviešu buržuāziskais nacionālists, savas tautas nodevējs. Viņš bija uzaudzis Latvijas buržuāziskās armijas pulkveža ģimenē, pabeidzis reakcionāru karaskolu. Tone ienīda darba tautu, sapņoja par bezrūpīgu dzīvi uz tās rēķina. Padomju varas atjaunošanu Latvijā viņš uzņēma naidīgi un uz laiku paslēpās, kā plēsoņa gaidīdams izdevīgu brīdi lēcienam. Šāds brīdis pienāca, kad vācu fašistiskais karaspēks okupēja Padomju Latviju.

Bijušais Ostlandes drošības policijas un SD vadītājs Pancingers par Toni liecināja: «Kad Vācijas karaspēks bija ieņēmis Rīgu, Tone piedāvājās kalpot gestapo. Viņu pieņēma, un tas kļuva par uzticamu aģentu, atmaskoja komunistus un padomju aktīvu. 1942. gadā Tone iestājās SS dienestā un kļuva par vada komandieri latviešu drošības policijas rotā. Līdz 1944. gadam Tone regulāri piedalījās soda akcijās pret civiliedzīvotājiem un partizāniem ...»

No Latvijas austrumu rajoniem, Baltkrievijas un Pleskavas apgabala Tone deportēja darba spējīgos iedzīvotājus uz Salaspils koncentrācijas nometni. Kur pāri gāja Tones komandētā soda vienība, tur nodedzināja apdzīvotās vietas, nošāva sirmgalvjus, bērnus un personas, ko turēja aizdomās par sakariem ar partizāniem.

Par vienu šādu soda operāciju, kurā piedalījās Tone, pastāstījis bijušais vācu policists Melngailis: «... 1943. gada februārī mēs no Osvejas ezera virzījāmies tālāk. Soda operācija bija vērsta pret mierīgiem iedzīvotājiem. Tika nodedzinātas visas sādžas, civiliedzīvotājus nošāva, viņu lopus aizdzina. Šaušanā piedalījās arī mūsu vada policisti. Ēku ar nošauto līķiem aizdedzināja. Daļu aizturēto civiliedzīvotāju aizdzina speciāla komanda. Konvojēšanu uzdeva Leimaņa vada vīriem ... Reiz es pats redzēju, ka Kaufmanis, Tone un tulks kādā sādžā no mājas pagalmā izveda divus jaunus vīriešus un nošāva ar pistolēm. Pirms nošaušanas Kaufmanis un Tone viņus pratināja ... Šajā pašā sādžā es arī redzēju, ka Jurkšaits, Tone un Andermanis iegāja pirtī, kur bija ieslodzīti civiliedzīvotāji, un nošāva viņus. Pēc tam vācieši pirti aizdedzināja.»

Kad fronte tuvojās Padomju Baltijai, Tone, jauzdams neizbēgamu atmaksu par noziegumiem, kopā ar vācu fašistisko karaspēku bēga uz Rietumiem, cerēdams izvairīties no soda. Te viņš sāka dienēt Vācijas diversiju un terora orgānā «Jagdverband-Ost»[12], kur sagatavoja atkritējus iesūtīšanai Padomju Armijas aizmugurē. Padomju karaspēka straujā virzīšanās izjauca Tones nodomus. 1945. gada martā mūsu karavīri viņu sagūstīja.

Ar to nodevēja mūžs bija galā. Tone savu tautu bija divkārt nodevis. Kā buržuāziskais nacionālists viņš turējās pie savas šķiras ideoloģijas un tikumiem. Par trīsdesmit sudraba grašiem Tone bija gatavs kalpot kaut vai pašam sātanam.

Izmeklējot Tones lietu, izrādījās, ka jau agrāk, dzīvodams bezrūpīgu buržuja dzīvi, viņš bija kļuvis par angļu izlūkdienesta algotu aģentu. Tone pats par to liecināja: «Dzīvojot Liepājā, mūsu ģimene, īpaši mans tēvs, labi pazina angļu konsulu Partelu ... 1939. gada oktobrī Partels ieradās Rīgā kā angļu vēstniecības pārstāvis, lai palīdzētu poļiem, kas no vācu okupācijas bija atbēguši uz Latviju. Es toreiz mācījos Rīgas kājnieku karaskolā. Uzzinājis manu noskaņojumu, Partels ... ierosināja, lai es savācu un nododu viņam informāciju par kadetu politisko noskaņojumu, uzaicināja svētdien uz tikšanos. Svētdien es viņam nodevu savākto informāciju.»

Pirmās Baltkrievijas frontes Kara tribunāls 1945. gada 3. aprīlī par ļaundarībām pret padomju tautu piesprieda Bruno Tonem augstāko soda mēru, kas paredzēts kriminālkodeksā — nošaušanu.

Izdabāt saviem saimniekiem visiem spēkiem centās arī otrs latviešu tautas nodevējs — Salaspils nāves nometnes būvdarbu vadītājs Magnuss Kačerovskis. Viņa un oberšturmbanflrera Langes kopējās pastaigas pa nometnes teritoriju allaž beidzās ar cilvēku upuriem. Kačerovskis bija viens no aktīvākajiem iniciatoriem, kas nometnē izveidoja «konveijera sistēmu» — ieslodzītajiem bija ar nestuvēm nometnē jānes zeme no vienas vietas uz otru un atkal atpakaj. Šī «sistēma» daudziem prasīja dzīvību. Tiklīdz «konveijera» temps kļuva gausāks, ieslodzītos nežēlīgi piekāva.

Tāpēc tūkstošiem padomju cilvēku un brālīgo sociālistisko valstu pilsoņu, uzzinājuši, ka Kačerovskis stājies padomju tiesas priekšā, neskaitāmās vēstulēs pauda savu sašutumu par viņa smagajiem noziegumiem Salaspils nāves nometnē un prasīja viņu bargi sodīt.

Pēc Latvijas PSR Augstākās Tiesas sprieduma Kačerovskis nošauts.

Baltijas buržuāziskajiem nacionālistiem bija marionešu loma hitlerisko okupantu noziedzīgajos padomju cilvēku verdzināšanas un iznīcināšanas plānos. «Pirms braukšanas uz Rīgu,» liecina Pancingers, «es Berlīnē apmeklēju Impērijas galvenās drošības pārvaldes trešās SD pārvaldes priekšnieku Olendorfu. Viņš mani informēja par pasākumiem Baltijā, piemēram, par hitleriskās valdības nodomu izveidot Igaunijā, Latvijā un Lietuvā sava veida marionešu valdības, lai sekmīgāk norisinātos kolonizēšana.»

Marionetes nevajadzēja ilgi pierunāt. Latviešu fašisti steidza pateikties Ādolfam Hitleram un lūdza, lai atļauj viņiem piedalīties «jaunās kārtības» veidošanā. Par to izteiksmīgi liecina telegramma, kuras tekstu apstiprināja kāda visreakcionārāko buržuāzisko nacionālistu sanāksme Rīgā 1941. gada 11, jūlijā. Laikā, kad Padomju Savienības tautas un daudzas pasaules tautas aktīvi cīnījās pret fašismu, šie rūdītie darbaļaužu ienaidnieki telegrammā Hitleram rakstīja:

«Fīreram un reihskancleram Ādolfam Hiileram, galvenajā mītnē.

1941. gada 11. jūlijā atkal atbrīvotajā Latvijā pirmo reizi sapulcējās dažādu latviešu tautas slāņu un profesiju pārstāvji, lai izteiktu visas latviešu tautas pateicību uzvarām vainagotajai vācu armijai un visiem vāciešiem, kas piedalījās Latvijas atbrīvošanā, bet jo sevišķi — lielajam un uzvarām vainagotajam vācu tautas un visu indoģermāņu tautu pirmajam cīnītājam Ādolfam Hitleram.

Mēs nododam Ādolfa Hitlera izšķiršanai visas latviešu tautas cerības piedalīties Eiropas atbrīvošanas cīņā.

Latviešu tauta pilna apņēmības piedalīties Eiropas jauncelsmē un ar uzticību sagaida Ādolfa Hitlera attiecīgo lēmumu.

Alfrēds Valdmanis, delegācijas vadītājs,, pulkvedis-leitnants Viktors Deglavs, delegāts, Gustavs Celmiņš, delegāts.»

Tik zemiski sabiedrības padibenes izmantoja latviešu tautas vārdu, kurai nekad nav bijis nekā kopīga ar jaunizceptajiem «pārstāvjiem», kas bija gatavi izpildīt jebkuru asinsdarbu.

Runādams par tā dēvētajām Latvijas, Lietuvas un Igaunijas vietējām «pašpārvaldēm», kuru priekšgalā izvirzīja fašistu līdzskrējējus, tautas ienīstos nodevējus, Jekelns nopratināšanā liecināja:

«Man nereti iznāca sastapties ar Latvijas pašpārvaldes vadītājiem Dan-keru un Bangerski, ar Lietuvas pašpārvaldes vadītāju Kapijonu un Igaunijas pašpārvaldes vadītāju doktoru Mē.

Jāsaka, ka visi viņi bija lieli vācu draugi. Visi šie cilvēki dzīvoja tikai mūsu — vācu interesēs ...»

Buržuāziskie nacionālisti ļoti aktīvi piedalījās fašistiskā režīma nodibināšanā Baltijā, padomju cilvēku masveida iznīcināšanā. Mierīgos iedzīvotājus, kas atsacījās strādāt okupantu labā un cīnījās pret iebrucējiem par savas dzimtenes brīvību, ieslodzīja cietumos un Salaspils koncentrācijas nometnē.

Kā atalgojumu par piedalīšanos padomju cilvēku iznīcināšanā hitleriešu rokaspuiši saņēma nogalināto mantas, izlaupīja un piesavinājās sabiedrisko īpašumu.

Valsts Ārkārtējās komisijas akti, trofeju dokumenti un aculiecinieku ziņojumi pierāda, ka vācu fašisti un viņu dienderi — latviešu buržuāziskie nacionālisti Latvijas PSR teritorijā iznīcinājuši 324 tūkstošus civiliedzīvotāju, vairāk nekā 300 tūkstošus padomju karagūstekņu un aizdzinuši katorgas darbos uz Vāciju apmēram 280 tūkstošus cilvēku.

Tikai Salaspils koncentrācijas nometnē un Salaspils padomju karagūstekņu nometnē vien iznīcināts vairāk nekā 100 tūkstošu cilvēku.

Nošauto, nomocīto, bada un slimību dēļ mirušo koncentrācijas nometnēs ieslodzīto un karagūstekņu masu kapi, kas atrodas netālu no dzelzceļa, sniedz drausmīgu liecību par fašistu ļaundarībām Salaspilī.

Taču cilvēki, kas smaka Salaspilī, neļāvās izmisumam, nelieca galvu hitleriešu priekšā. Viņi cīnījās pat šajos necilvēciskajos apstākļos.

Cīnītāju pirmajās rindās bija komunisti. Riskēdami ar savu dzīvību, viņi nodibināja nelegālus sakarus ar ārpasauli, atstāstīja ieslodzītajiem Padomju Informācijas biroja ziņojumus par Padomju Armijas uzvarām cīņā pret hitleriešu ordām.

Vājākos viņi atbalstīja morāli un materiāli — ar padomu, uzturu, sirsnīgu vārdu. Komunistu paraugs iedvesmoja cilvēkus, stiprināja viņu patriotisko garu, palīdzēja dažādu tautību ļaudīm redzēt un saprast, ka viņu

spēks ir tautu draudzība un brālīga solidaritāte. Ieslodzītajiem caur dzeloņstiepļu žogu izdevās saņemt komunistisku literatūru, piemēram, laikrakstu «Cīņa». Lai gan fronte vēl bija tālu no Salaspils, šeit, Salaspils purvā, ļaudis nešaubīdamies ticēja Padomju Armijas uzvarai.

Cīņas apstākļi bija smagi, tomēr arī šeit, aiz dzeloņstiepļu aizžogojuma, ieslodzītie klausījās radiouztvērēju, sadabūja sprāgstvielas un izgatavoja rokasgranātas, lai apbruņotos un saceltos pret nīsto ienaidnieku.

Latvijas PSR Centrālajā Valsts vēstures arhīvā glabājas pārskats, ko 1943. gada martā reihskomisāram iesniedza vācu drošības policijas un SD komandieris Latvijā. Sājā dokumentā ziņots par Salaspils nāves nometnes ieslodzīto pretošanās grupas traģisko likteni:

«Darba un audzināšanas nometnē Salaspilī pie Rīgas izdevās nākt uz pēdām kādai komunistiskai organizācijai un to likvidēt. Nometnē starp sazvērniekiem bija izveidojušās trīs grupas. Viena nodarbojās ar komunisma propagandu ieslodzīto vidū, otra ar bēgšanas sagatavošanu un trešā ar sprāgstvielu zagšanu. Spridzināšanas meistara nepietiekošās kontroles dēļ ārējos darbos akmeņlauztuvē nodarbinātiem apcietinātajiem bija iespējams nozagt vairākus kilogramus iesaiņota donorīta. Kāds nometnes kalēju un atslēdznieku darbnīcā strādājošais apcietinātais izgatavoja 16 apmēram 25 cm garas dzelzs caurules, kuras piepildīja ar donorītu un pulveri un apgādāja ar degauklu. Apcietinātie komunisti nojauta, ka, tuvojoties boļševiku karaspēkam, drošības policija nometnes iemītniekus nošaus. Viņi nolēma šādā gadījumā sprāgstvielas vērst pret policiju un tad, panikai izceļoties, kā viņi cerēja, bēgt. Tika plānots vēl saglabāt sprāgstvielas, kuras izlietot sabotāžai, vācu karaspēkam atkāpjoties... Musinātāji — nošauti.»

Savā 1943. gada 1. aprīļa pārskatā drošības policijas un SD priekšnieks Latvijā Lange norāda, ka komunistiskajā pagrīdes organizācijā piedalījušies 76 cilvēki.

Padomju patriotus K. Feldmani, J. Loginu, K. Streļčiku un daudzus citus Salaspils ieslodzītos vācieši nošāva par bruņotas sacelšanās gatavošanu.

Katrs politiskais ieslodzītais zināja, ka par bēgšanas mēģinājumu, pat par nodomu bēgt no nometnes, viņam draud nošaušana. Nošauti tika visi tie, kas slēpa bēgli, arī viņu ģimenes locekļi. Pietiks, ja atgādināsim visiem zināmo faktu, ka 1942. gada 3. un 4. janvārī nodedzināja Audriņu sādžu un iznīcināja visus tās iedzīvotājus, jo kādās mājās Aņisja Glušņova bija paslēpusi dažus cilvēkus, kuri bija izbēguši no Rēzeknes padomju kara-gūstekņu nometnes.

Jāatzīmē, ka daudziem drosminiekiem, kas bija mēģinājuši bēgt no Salaspils koncentrācijas nometnes, fašisti publiski izpildīja nāves sodu, lai iebiedētu pārējos. Tomēr padomju patrioti bēga, iestājās partizānu vienībās un ar ieročiem rokās cīnījās pret fašistiem.

Trofeju dokumentos atrasti Latvijas gestapo un SD komandiera apkārtraksti par bijušo Salaspils ieslodzīto meklēšanu un arestēšanu: «...Tihomirovs Feodosijs, dzimis 1922. gada 3. maijā Rēzeknes apriņķa Silajāņu pagastā, strādnieks, pirms arestēšanas dzīvojis Kalnciema pagasta «Kai-gās», ir politisks noziedznieks. 1942. gada 5. augustā izbēdzis no Salaspils nometnes ...

Žuromskis Jāzeps, dzimis 1912. gada 2. jūnijā Rīgā. 1943. gada 11. martā izbēdzis no Salaspils nometnes. Arestējams ...

Jansons Hermanis, dzimis 1913. gada 26. martā Valmierā. 1943. gada 20. martā izbēdzis no Salaspils nometnes. Arestējams ...

Levenšteins Alvejs, dzimis 1911. gada 1. aprīlī Talsos. Arestējams. 1943. gada 13. martā izbēdzis no Salaspils nometnes ...» — un tā joprojām.

Veltīgi bija hitleriešu mēģinājumi ar karātavām un šaušanu apturēt aizvien pieaugošo tautas pretošanās kustību ar lozungu «Nāvi vācu okupantiem!».

To savās liecībās atzīst arī Pancingers:

«Lai gan plašā apjomā lietojām represijas, kopš manas iecelšanas par gestapo un SD orgānu priekšnieku pretošanās kustība Baltijā pastiprinājās, sevišķi pieauga partizānu vienību aktivitāte un komunistu pagrīdes darbs pilsētās. Pieauga un paplašinājās diversijas un teroristiskā darbība pret vācu okupantiem.»

Vācu fašistiskie iebrucēji ar katru dienu vairāk izjuta, ka zeme deg zem viņu kājām. Paredzēdami nenovēršamo sakāvi, hitlerieši 1944. gadā mēģināja slēpt savu ļaundarību pēdas. Okupētajā teritorijā, arī Salaspilī, līķus izraka un sadedzināja.

Šajā sakarā vēlreiz izmantosim Jekelna liecību, kurš visā pilnībā bija informēts par to:

«1944. gada janvārī pie manis Rīgā no Berlīnes ieradās gestapo darbinieks Plobels un ziņoja, ka personiski no Himlera viņš saņēmis ļoti slepenu pavēli sadedzināt nošauto cilvēku līķus visās okupētajās teritorijās. Pie tam Plobels pateica, ka Himlera uzdevums esot ļoti svarīgs un visiem, kas šajā darbā piedalīšoties, jābūt īpaši uzticamiem cilvēkiem, kas ar dzīvību atbild par slepenības ievērošanu ...

Pēc vācu fašistu padzīšanas no Rīgas Valsts ārkārtējas komisijas locekļi atrada arvien jaunus un jaunus fašistu upurus.

Es pajautāju, kādā veidā viņš paslēps mūsu noziegumu pēdas. Plobels atbildēja, ka izmantošot man pakļautās Ostlandes SD un gestapo iestādes un par sava darba rezultātiem ziņošot. Viņš pastāstīja, ka kapus viņi atrak-šot un līķus pamīšus ar malku sakraušot lielās grēdās. Grēdas apliešot ar degvielu un aizdedzināšot. Dedzināšanu turpināšot tik ilgi, kamēr nepalikšot ne mazāko līķu pazīmju. Plobela misija bija tik slepena, ka viņa komandai tika piešķirts kodēts apzīmējums Nr. 1089.»

Slēpdami agrāk izdarīto ļaundarību pēdas, hitlerieši pastrādāja aizvien jaunus noziegumus. Viņi palika uzticīgi paši sev līdz pat pēdējam brīdim. Par Plobela misiju un par to, kā tika veikta šī īpaši slepenā akcija, Pan-cingers sniedz šādu liecību:

«Kopā ar Himlera pārstāvi standartenfīreru Plobelu es 1944. gada februārī un martā masveidā dedzināju padomju pilsoņu līķus. Jau pirms manis viņus bija nošāvuši vācu soda orgāni Baltijā. Tas tika darīts, lai slēptu okupētajā padomju teritorijā izdarītās masu apšaušanas pēdas. Sim nolūkam es izmantoju koncentrācijas nometnēs ieslodzītos padomju pilsoņus, kas atraka nošauto kapus un sadedzināja līķus. Dedzinātājus pašus pēc manām un Plobela pavēlēm visus vēlāk nošāva un sadedzināja.»

Sakarā ar Padomju Armijas straujo virzīšanos uz priekšu 1944. gada rudenī Salaspils ieslodzītos aizveda uz Vāciju, bet nometni nodedzināja. Fašisti mēģināja izdzēst savu noziegumu pēdas, taču laiks, cilvēku, valsts iestāžu un sabiedrisko organizāciju pūliņi palīdzējuši sagādāt pietiekami neapstrīdamus nacistu vainas pierādījumus, izvilkt dienasgaismā noziedzniekus, kas centās paslēpties.

Starptautiskais kara tribunāls, ko četras sabiedrotās valstis noorganizēja otrā pasaules kara galveno noziedznieku tiesāšanai, pirms vairāk nekā divdesmit pieciem gadiem Nirnbergā pasludināja savu taisnīgo spriedumu, kuru gaidīja daudzas hitleriskās okupācijas šausmas pārcietušās tautas.

Mēs nevaram aizmirst un piedot tiem, kas izdarīja briesmīgos noziegumus. Padomju tauta pārdzīvojusi bezgalīgas bēdas un ciešanas. PSKP CK Ģenerālsekretārs L. Brežņevs Vācijas Sociālistiskās vienības partijas VIII kongresā sacīja: «Šodien, trīsdesmitās gadskārtas priekšvakarā kopš hitleriskās Vācijas uzbrukuma Padomju Savienībai, ļaužu domas gribot negribot pievēršas šim notikumam, otrā pasaules kara mācībai. Ne padomju cilvēki, ne vācieši, ne citas tautas nespēs aizmirst to, ko viņiem maksāja šis karš. Krituši desmitiem miljonu cilvēku. Un, kaut arī pēckara posmā izaugusi jauna paaudze, kara rētas, tā smagās sekas liek sevi manīt cilvēku psiholoģijā.»

Tie, kam palaimējās palikt dzīviem un sagaidīt atbrīvošanu no koncentrācijas nometnes, un tie, kas varonīgā cīņā sagrāva ienaidnieku kara laukā, zvērējuši cīnīties, lai nekad vairs nebūtu kara, nebūtu fašisma. Viņi cīnās, lai tiktu sodīti visi, kas vainīgi nacistu smagajos noziegumos. Kaut arī katram vainīgajam ir jāsaņem sods, tas notiek nevis atriebības dēj, bet gan tāpēc, lai šie noziegumi neatkārtotos. Tie, kam padomā militāra agresija un noziegumi pret mierīgiem iedzīvotājiem, lai necer, ka paliks nesodīti. Tā ir cīņa par mieru un tautu drošību.

Jau kara sākumā, kad kļuva zināmas hitleriešu un viņu rokaspuišu ļaundarības uz laiku okupētajā teritorijā, Padomju valdība paziņoja, ka noziedznieki saņems sodu un ka tiem neizdosies izvairīties no atbildības, ka viņus atradīs pat pasaules malā. Padomju izmeklēšanas, prokuratūras un tiesu iestādes daudz darījušas, lai vainīgos atklātu, atmaskotu un sodītu. Padomju varas iestādes turpina vākt pierādījumus par ļaundarībām pret padomju tautu, ko pastrādājuši konkrēti nacisti, kas tagad patvērušies Rietumu kapitālistiskajās valstīs.

No sabiedroto valstu Potsdamas nolīguma izrietošām saistībām sodīt kara noziedzniekus konsekventi un pilnīgi izpildījusi Vācijas Demokrātiskā Republika. Turpretī Rietumvācijā prasības par nacistisko noziedznieku sodīšanu tika ignorētas. Tas tika darīts ar VFR okupējušo valstu — ASV un Anglijas tiešu atbalstu. ASV masveidā amnestēja nacistiskos kara noziedzniekus, atbrīvoja tos, kam bija piespriests mūža ieslodzījums cietumā, veicināja dažādu neonacistisku un revanšistisku organizāciju rašanos.

Visai zīmīgs ir fakts, ka Rietumvācijā tikai 1958. gadā nodibināja Ludvigsburgas centrālo organizāciju nacistisko noziegumu izmeklēšanai, bet izrādījās, ka Ēriks Sulcs, kas šo resoru vadīja, pats bijis kara noziedznieks. Sevišķi rosīgi nacistus amnestēja K. Adenauera valdīšanas laikā, kurš atklāti aicināja izbeigt nacistu vajāšanu. Kāpēc viņš tā rīkojās? Tāpēc, ka citādi uz apsūdzēto sola būtu jānosēdina daudzi hitleriskie kara noziedznieki, kuri ielavījušies VFR valsts aparātā, vēlētajos orgānos un vadošos amatos šīs valsts armijā. Izdabādamas VFR monopolistiskajai buržuāzijai, justīcijas iestādes izstrādājušas dažādus juridiskus paņēmienus, kā nacistiskos noziedzniekus paglābt no soda. Viņi sagrozījuši kara noziegumu būtību. Liela mēroga ļaundarības pret veselām tautām Rietumvācijas tiesas saskaņā ar kriminālkodeksu, kas pieņemts pirms simt gadiem, kvalificē kā noziegumus pret atsevišķām personām, bet, ja vainīgais piedevām vēl rīkojies pēc pavēles «no augšas» (šeit ieskaitīts Hitlers un viņa svīta) un nav tā saucamo vainu pastiprinošo apstākļu, tad viņu no kriminālatbildības atbrīvo noilguma dēļ. Ar šādu juridisku «pamatojumu», piemēram, 1969. gadā Rietumvācijas tiesa Dortmundā attaisnoja bijušo vācu drošības policijas un SD Daugavpils nodaļas priekšnieku Ginteru Tabertu, kas vainīgs vairāku tūkstošu Daugavpils geto un cietumā ieslodzīto iznīcināšanā. Zīmīgi, ka Taberts līdz viņa prāvas iztiesāšanai strādāja par policijas komisāru. Piemēri liecina, ka bīstamiem noziedzniekiem apzināti tikuši piespriesti mīksti sodi. Šāda Rietumvācijas justīcijas iestāžu «juridiskā prakse» ir pretrunā ar starptautiskajām tiesībām.

Apvienoto Nāciju Organizācijas konvencija, ko 1968. gada 26. novembrī pieņēma Ģenerālā Asambleja, no jauna apstiprināja, ka visu valstu pienākums ir atklāt un sodīt kara noziedzniekus un personas, kas izdarījušas noziegumus pret cilvēci, tiesāt tās kompetentā tiesā un sodīt neatkarīgi no tā, cik ilgs laiks apritējis kopš minēto noziegumu izdarīšanas.

Pasaules sabiedriskā doma un starptautisko tiesību normas likušas arī Rietumvācijā pagarināt noilguma laiku nacistiskajiem noziegumiem. Daži progresīvi prokurori un tiesneši Vācijas Federatīvajā Republikā cīnās par kara noziedznieku atmaskošanu un sodīšanu, taču viņiem tas jādara saskaņā ar Bismarka 1871. gada kriminālkodeksu un šī kodeksa papildinājumiem, ko izdarījuši neonacisti, lai attaisnotu noziedzniekus, pirmām kārtām nacistus, kas organizējuši nevainīgu cilvēku masveida iznicināšanu.

Bijušajiem Salaspils nāves nometnes ieslodzītajiem, kas paši izjutuši nežēlīgo nacistisko mašīnu un redzējuši daudzu nelaimes biedru nāvi, visiem, kuru tuvinieki krituši par upuriem hitleriskajiem noziedzniekiem, nav vienalga, kāda situācija izveidojusies Rietumvācijā jautājumā par kara noziedznieku sodīšanu. Nav noslēpums, ka daudzi no tiem, kas vainīgi fašistu okupācijas laikā Latvijas cietumos un koncentrācijas nometnēs pastrādātajos drausmīgajos noziegumos, Padomju Armijai uzbrūkot, aizbēga uz Rietumiem un atrada patvērumu Vācijas Federatīvajā Republikā.

Jau agrāk publicēts šādu noziedznieku saraksts, norādot viņu adreses. Skaidrs, ka padomju cilvēki arī turpmāk cīnīsies, lai bērnu, sieviešu un sirmgalvju slepkavas, daudzinātās genocīda politikas īstenotāji saņemtu pelnīto sodu, vienalga, cik ilgi un kur tie būtu slēpušies.

Padomju valdības un citu sociālistisko valdību nemitīgo pūliņu rezultātā pēdējā laikā panākta saspīlējuma mazināšanās Eiropā. Sājā ziņā svarīga

nozīme ir PSRS un VFR līgumam, Polijas Tautas Republikas un VFR līgumam, četru pušu nolīgumam par Rietumberlīni, kā arī līgumam par VDR un VFR savstarpējo attiecību pamatiem.

Par Eiropas drošības kardinālo pamatu kļuva jautājums par esošo valsts robežu atzīšanu un tās svarīgs priekšnoteikums, lai visas Eiropas valstis izstrādātu sava kontinenta drošības sistēmu.

Pret fašismu, pret imperiālismu ir jācīnās vienmēr. Mēs nedrīkstam aizmirst to, ko atnesis ASV imperiālistu izraisītais karš Indoķīnā. Amerikāņu imperiālistu mežonīgo karošanas līdzekļu pielietošanas rezultātā gājušas bojā milzīgas cilviliedzīvotāju masas, tai skaitā bērni, sievietes, sirmgalvji.

Kara noziegumos un noziegumos pret mieru ir vainīgi Izraēlas ekstrēmisti. Padomju cilvēki prasa, lai tikpat stingri kā vācu nacistus sodītu arī visus tos, kas pastrādājuši ļaundarības Indoķīnā un Izraēlas okupētajās arābu zemēs.

Salaspils nāves nometnes upuru piemiņa liek visiem labas gribas cilvēkiem būt modriem, darīt visu, lai nepieļautu pagājušā kara šausmu atkārtošanos, apturētu militāristu roku, kas pacelta pret cilvēci.

Kā uzsvēra PSKP XXIV kongresā, visu mieru mīlošo valstu vitāli svarīgs uzdevums ir nepieļaut, lai jauna pasaules kara draudi kļūst par īstenību. [13]

MUMS ATŅĒMA DZIMTENI, BRĪVĪBU UN DZĪVĪBU. Jozefs Gertners

Rakstu pēc latviešu draugu — bijušo Salaspils nāves nometnes politisko ieslodzīto lūguma un arī tāpēc, ka Rietumvācijā vēl joprojām atskan nacistu un jaunfašistu balsis. Lai manas rindiņas mudina būt aizvien modriem, jo kara draudi vēl nav pilnīgi novērstil Esmu pārliecināts, ka vienīgi sociālistiskās nometnes varenība spēs atturēt fašistus izraisīt jaunu karu, spēs pasargāt cilvēci no vēl briesmīgākām ciešanām.

1939. gada 15. martā vācu fašistiskā armija okupēja Cehoslovakiju. Sākās aresti. Dzīvoju toreiz kopā ar savu veco māti. Mani drīz vien izsauca uz nopratināšanu, turot aizdomās par pretvācisku darbību. Biju viens no «Cehu velosipēdistu kluba» dibinātājiem Brno, un vācieši to uzskatīja par nodevīgu rīcību. Ebrejus atlaida no darba, izdzina no dzīvokļiem, bet viņu īpašumus atdeva fašistu ģimenēm, kas bariem vien sāka ieceļot no Vācijas.

Pēc uzbrukuma Padomju Savienībai sākās ebreju evakuācija uz Terezi-nas pilsētu, kas atrodas apmēram 60 km uz ziemeļiem no Prāgas. Vecajam cietoksnim bija jākjūst ebrejiem par elles priekštelpu.

Divas dienas mūs noturēja Brno kādā vecā skolā, bet trešās dienas vakarā sadzina vilcienā un stingrā vācu drošības policijas apsardzībā veda uz Terezinu. Līdzi drīkstējām ņemt tikai tik daudz, cik paši spējām panest. Brauciens ilga divas dienas. Terezinā mūs izdzina no vilciena un sadalīja divās grupās — vīriešus vienā un sievietes otrā grupā. Šķīrāmies arī mēs ar māti. Vīriešus nometināja vecās kazarmās vienā pilsētas malā, sievietes — otrā. Satikties bija pilnīgi neiespējami. Mūs stingri jo stingri apsargāja žandarmi. Pēc dažām dienām tos nomainīja esesiešu vienības.

Drīz pieprasīja darbam mehāniķus un montierus. Pieteicos arī es. Remontējām ūdensvadu, kanalizācijas tīklu, elektrības ietaises. Bieži strādājām tā sauktajās Marijas kazarmās, kur bija nometināta mana māte. Varējām parunāties. Tas viņai deva mazliet dzīves prieka.

Daži mēģināja bēgt, taču drīz vien viņus notvēra un par brīdinājumu citiem nošāva. Pamazām mēs sākām saprast, kas mūs gaida nākotnē. Gandrīz ik dienas piebrauca jauni transporti no dažādām republikas malām.

Nacistiskā priekšniecība deva pavēli sastādīt pirmo transportu «uz Austrumiem». Tajā tika iedalīta arī mana māte, bet mani ebreju geto pārvalde gribēja atstāt Terezinā par mehāniķi un montieri. Nevarēju ļaut savai vecajai mātei vienai doties nezināmā svešumā un lūdzu ebreju pašpārvaldei atļauju arī man braukt ar šo transportu. Beidzot man to atļāva.

TRIMDA

1942. gada 8. janvārī agri no rīta vilciens ar apmēram 800 izvešanai nolemtajiem ebrejiem devās uz Vācijas pusi. Ceļam mēs katrs dabūjām apmēram 2 kilogramus smagu papīra maisiņu ar pārtiku nedēļai. Uz katru vagonu bez tam iedeva divas divdesmitlitru kannas ar ūdeni dzeršanai. Pirms izbraukšanas mūs vēl brīdināja, ka katrs, kas ceļā mēģinās bēgt, tiks nošauts. Vilcienu apsargāja fašistu policija. Visvairāk mēs baidījāmies no Osvencimas koncentrācijas nometnes. Uz jautājumu, vai vilciens nebrauc uz Osvencimu, policists atbildēja ar noteiktu «nē!», bet uz jautājumu, kurp mūs ved, viņš atteica: «Nezinu!» Vēlāk nez no kurienes atklīda runas, ka mūsu vilciens braucot uz Rīgu.

Neviens tam neticēja. Ko gan mēs varētu darīt Rīgā? Es atcerējos Dr. Borisu Safiru no Latvijas, kas Brno studēja medicīnu un dažus gadus dzīvoja pie mums. Pēc studiju beigšanas viņš strādāja vairākās Brno slimnīcās, bet īsi pirms Cehoslovakijas okupācijas atgriezās savā dzimtenē. Dr. Šafirs man iemācīja mazliet krieviski un dažus vārdus latviski. Bieži viņš runāja par savu dzimteni un cildināja Latvijas skaistumu. Ja patiešām braucam uz Rīgu, tad nebūšu pilnīgi viens nepazīstamā zemē. Naivi iedomājos, ka varbūt satikšu arī savu paziņu.

Brauciens vilkās ļoti ilgi. Vairāk stāvējām nekā braucām. Pastāvīgi garām aizsteidzās lieli militāri transporti. Lēnām ritēja dienas un naktis. Izbraucām cauri Vācijai un šķērsojām Polijas robežu. Jo tālāk braucām, jo aukstums pieņēmās, bet vecos vagonus kurināja arvien mazāk, un mēs stipri salām. Taupījām pārtiku, lai pietiktu pēc iespējas ilgākam laikam. Māte gandrīz nemaz neēda, lai man tiktu vairāk.

Polijā vilciens devās taisnā virzienā uz ziemeļiem. Tātad mums bija laimējies — uz Osvencimu neveda. Sāka nopietni runāt par Rīgu. Iebraucām Kēnigsbergā, tad Lietuvā. Atceros, ka ilgi stāvējām Sauļu stacijā. Drīz pēc tam pārbraucām arī Latvijas robežu un sasniedzām Rīgu.

Mēs bijām atbraukuši svešā zemē, un neviens nezināja, kas mūs šeit gaida. Vilciens apstājās Šķirotavas stacijā, un rungām bruņojušies esesieši dzina mūs ārā no vilciena.

Rīgā sala. Hitlerieši mūs veda pa ledainā miglā tītajām pilsētas ielām. Cilvēki mūs ziņkāri aplūkoja. Tas bija skumīgs gājiens. Nesām vairs tikai tās mantas, kas brauciena laikā bija mums klāt. Čemodānus, kas bija iekrauti priekšējos vagonos, mēs nekad vairs neredzējām. Par tiem bija «parūpējušies» esesieši.

Rīgas nomalē atradās kvartāls, ko iežogoja dzeloņstieples un apsargāja vietējie fašisti. Dzīvošanai mums te ierādīja kādu trīsstāvu namu Jersikas ielā. Sagadījās, ka šai mājā izvietojās gandrīz vienīgi Prāgas pilsoņi, tāpēc jau pirmajā dienā to nosauca par «Prāgas māju».

Dzīvokļos valdīja pilnīgs haoss. Mēbeles bija stipri sabojātas, uz galdiem ēdienu atliekas. Virtuvē uz plīts atradās kastroļi ar pusvārītu ēdienu. Izskatījās pēc izlaupīšanas. Kas te varētu būt noticis? Kas te vēl nesen dzīvojis?

Tikai vēlāk uzzinājām, ka šeit dzīvojuši Latvijas ebreji, kas pirms mūsu atbraukšanas zvēriski noslepkavoti tuvējos mežos.

SALASPILS

Trešās dienas rītā pēc atbraukšanas mums visiem vajadzēja nostāties mājas priekšā pirmajai pārbaudei. Kāds esesietis, — vēlāk uzzinājām, ka tas bija slepkava Krauze, — pavēlēja no ierindas iznākt visiem vīriešiem. Esesieši izvēlējās apmēram 300 vīriešus. Starp tiem biju arī es. Pēc stundas mums būšot jādodas darbā uz Salaspili. Ātri saposāmies. Māte gribēja man dot līdzi visu, kas mums vēl bija. Tomēr neņēmu nekā. lieka, jo mums sacīja, ka kājām jāejot apmēram 20 kilometri.

Sievietēm vācieši teica, ka mūs bieži laidīšot «atvaļinājumā» uz geto un, tiklīdz «būvi» pabeigšot, atvedīšot atpakaļ.

Šķiroties mierināju māti, ka drīz atkal tiksimies. Palūdzu vēl Seieru ģimenei, ar ko dzīvojām kopā, lai parūpējas par māti, un izskrēju uz ielas stāties ierindā. Tajā dienā māti redzēju pēdējo reizi.

Neraugoties uz brīdinājumu, daži bija apkrāvušies ar smagiem čemodāniem, taču drīz vien tos vajadzēja pamest.

Mūsu kolonna virzījās pa šoseju, kas ved uz Daugavpili. Mani tirdīja domas: kas ar mums būs turpmāk, kurp un kāpēc mēs ejam? Kāds pakrita. Steidzāmies viņam palīdzēt, bet policists ar šautenes laidi mūs atgrūda. Pakritušais nespēja pats piecelties. Policists iesita viņam vairākas reizes ar laidi un rupji izlamāja. Bet arī tad viņš necēlās. Tad policists mierīgi nomērķēja un izšāva. Nelaimīgā asinis plūda uz šosejas. Ar šausmām apzinājāmies savu stāvokli, bet bijām pilnīgi bezspēcīgi. Uz apledojušā asfalta sastinga mūsu draugs. Kurš būs nākamais? Drīz vien man priekšā sāka grīļoties vēl viens. Kaimiņš neļāva tam nokrist zemē, piesteidzās klāt otrs, un mēs pagurušo, burtiski, vilkām līdz pašai Salaspilij. Aizmugurē atkal atskanēja šāviens, tad vēl viens. Tas bija slepkavošanas sākums.

Bija jau pēcpusdiena, kad nogriezāmies no Daugavpils šosejas pa kreisi. Šaipus Salaspils stacijas pārgājām pāri dzelzceļa līnijai un nogriezāmies pa šauru ceļu jaunā mežā. Drīz mēs apstājāmies lielā klajumā, ko no abām pusēm apņēma mežs. Ieraudzījām 2 barakas — vienu gatavu un apdzīvotu, otru vēl pusbūvētu. Nekas vairāk nebija redzams. Smiltis un sniegs, sniegs un smiltis. Gaudoja vējš, un sejā sitās ledaini krusas graudi.

No barakas iznāca kāds esesietis. Vēlāk uzzinājām, ka tas bija Sēkts — Jumpravmuižas komandants. Tas bija liela un spēcīga auguma, rupju seju, nekaunīgs un cietsirdīgs, tipisks slepkava. Mums bija jānostājas ierindā, jānosauc savs transporta numurs un vārds. Pa to laiku diviem mūsu biedriem lika iznest no barakas galdu, krēslu un vecu kasti. Tajā mums bija jSieliek visas savas vērtslietas. Mūs brīdināja, ka nepaklausīgie tiks sodīti ar nāves sodu. Pavēlēja atdot arī visus dokumentus un naudu. Atdevu tikai savu veco rokas pulksteni, visu pārējo paturēju. Paturēju arī pasi ar zīmogu «evakuēts». Tā man ir vēl šodien. Bez tam man mēteļa padrēbē bija iešūti 3 zelta gredzeni un jaunas šķiltavas.

Pēc šīs procedūras iegājām barakās. Tur mūs sagaidīja aukstums, briesmīga smaka un barakas vadītājs, arī ieslodzītais, Einšteins — ārkārtīgi rupjš bļauris. Jau no pirmās iepazīšanās viņš man kļuva pretīgs, un, jo tālāk, jo vairāk es šo briesmoni ienīdu. Viņš bija no Ķelnes, kur tirgojies ar lopiem. Tas nu bija «īstais» priekšnieks. Mūsu jaunā mītne bija apmēram 30 metru gara. Katrā pusē piecos stāvos bija ierīkotas nāras, kurās ielīst varēja tikai četrrāpus. Man ierādīja apakšējo nāru. Gaiss tur bija diezgan labs, taču auksts. Barakā bija arī divas apaļās krāsnis, bet kurināja tās maz.

Kad bijām nolikuši savas mantas ierādītajās vietās, vajadzēja nostāties barakas priekšā pirmajai pārbaudei. Runāja Einšteins. «Ceru,» teica šis esesiešu ieliktenis, «ka jūs apzināties, kur atrodaties. Strādāsit koncentrācijas nometnes celtniecībā. No šīs dienas jūs esat ieslodzītie un tā ar jums arī apiesies. Bez konvoja neviens nedrīkst no barakas aiziet tālāk par 50 metriem. Pretējā gadījumā sardze šaus bez brīdinājuma. Par katru pat vismazāko pārkāpumu bargi sodīs. Jābūt dzelzs disciplīnai. Mēģināt bēgt ir pilnīgi veltīgi. Ikviens tiks notverts un bez žēlastības sodīts ar nāvi. Dzeramā ūdens un ateju te vēl nav. Dzert drīkst vienīgi melnu kafiju, ko ik rītus vāra nometnes virtuvē. Katrs saņems litru šķidruma dienā. Maizes deva nav liela — nedrīkst to visu apēst no rīta, citādi vakarā būs jāiet gulēt neēdušam. Tam, kas uzvedīsies kārtīgi un strādās centīgi, nav jābaidās! Iegaumējiet to! Izklīst!»

Līdz vakaram mēs bijām brīvi. Gulējām un klusu pārspriedām savu stāvokli. Atcerējāmies dzimteni un savus tuviniekus. Vakarā no darba mājās atgriezās citi barakas iemītnieki. Tie bija Vācijas ebreji, kas šeit dzīvoja jau no rudens. Viņi bija ļoti novārguši, noskranduši un utu apsēsti. Izsargāties no utīm bija pilnīgi neiespējami, jo šeit nebija pat ūdens. Garajā ceļā noguruši, mēs beidzot aizmigām. Tā bija mūsu pirmā nakts Salaspilī.

Ieskatīsimies viena no naves nometnes barakam. Lūk, šādos bunkuros, kas bija izbūvēti vairākos stāvos, mitinājās ieslodzītie. Bada izmocītajiem cilvēkiem bieži vien nebija spēka izkļūt no šiem dēļu zārkiem, un viņi turpat nomira.

VERGI

Atmodināja spējš svilpiens. Kāds skaļi sauca: «Celties! Celties! Visiem celties! Ātri! Ātri!» Četrrāpus izlīdu no savas nāras un nespēju tūlīt orientēties. Izberzēju acis un izgāju ārā. Pilnīga tumsa. Sala. Bija 20 grādu zem nulles. Netālu no barakas elektriskās spuldzes gaismā varēja saskatīt garaiņus, kas cēlās no lauka virtuves. Tur vārīja kafiju. Pēc brīža atskanēja jauns svilpiens, un mēs ar krūzēm nostājāmies rindā, vēl viens svilpiens, un pavārs sāka rīkoties. Katrs dabūja kausu smirdoša, melna šķidruma •— kafiju un 250 gramu maizes. Dzērām kafiju — tā bija vienīgā iespēja sasildīties — un taupīgi piekodām klāt maizi. Atcerējāmies Ein-šteina runu un atstājām sev pa gabaliņam maizes vakaram.

Sākās pirmā darbdiena Salaspilī. Tā bija grūta diena, bet tādu un vēl grūtāku bija ļoti daudz. Hitlers mūs bija pārvērtis par jaunlaiku vergiem, kam nebija nekādu tiesību. Kāds civilizācijas izsmiekls!

Mūs sadalīja nelielās darba grupās. No rīta strādājām pustumsā, pie vājas elektrisko spuldžu gaismas. Vajadzēja nest dēļus no krautuves uz jaunās barakas būvlaukumu. Tā bija paredzēta nākamajam vergu transportam, tāpēc darbus vajadzēja steigt. Es dēļus padevu kādam ieslodzītajam, kas stāvēja kāpņu augšgalā, tas savukārt tos padeva namdarim. Tā mēs vējā un salā strādājām ilgas stundas. Šķita — pret mums sazvērējušies visi, arī šī bargā mums, dienvidniekiem, tik neparastā ziema.

Pienāca pusdienlaiks. Atskanēja spalgs, tālu dzirdams svilpiens. Nostājāmies rindā. Atkal svilpiens, un pavārs sāka izdalīt pusdienu devu. Ilgi stāvēju ar bļodiņu rokā, līdz beidzot pienāca arī mana kārta. Kādas tad bija šīs pusdienas? Smirdošs šķidrums ar zivju galvām — konservu rūpnīcu atkritumiem. Vira bija bez jebkādas garšas, pliekana. Jau paskatoties vien uz šo pelēko šķidrumu, kļuva nelabi. Pie vislabākās gribas nespēju to norīt. Kamēr es tā lūkojos uz šo žurgu, pie manis pienāca apmēram 19 gadus vecs zēns no pirmā Vācijas transporta, lūdzoši paraudzījās manī un teica: «Tu to nevari ēst? Gan būs jāpierod, citādi nomirsi badā. Bet, ja tu patiešām nevari, tad atdod man. Briesmīgi gribas ēst!» Visu savas bļodiņas saturu izlēju zēna katliņā un bļodiņu izmazgāju ar sniegu. Kuņģi žņaudza izsalkums, sala aizvien vairāk.

Pārlūkoju savu mugursomu: gabals maizes, nedaudz margarīna, pus-burciņas mākslīgā medus un tēja. Mazliet ieēdu no šī neaizskaramā krājuma, un jau atkal atskanēja pretīgais svilpiens. Šoreiz tas nozīmēja, ka jāsapulcējas, lai dotos uz darbu. Strādājām tāpat kā no rīta — nesām dēļus.

Mirušo iznešana. Linolejā griezis mākslinieks K. Bušs — bijušais ieslodzītais Salaspils nometnē.

Namdaris mūs nemitīgi mudināja. Viņam likās, ka strādājam pārāk lēni. Un tā līdz vakaram. Vakariņās atkal melna kafija un vairāk nekā. Skaidrs bija viens: esam nolemti bada nāvei. Gājām pie Einšteina žēloties, bet tas mūs rupji izlamāja.

Ieslodzītie no pirmā transporta bija ļoti novārguši. Daudzi no tiem jau bija nomiruši un neapglabāti gulēja mežmalā, skrandās ietīti. Zeme bija sasalusi, tāpēc izdēdējušie ieslodzītie nespēja izrakt bedri. Sis uzdevums gaidīja mūs, jaunos, kam vēl bija spēks. Tā sauktā apbedītāju komanda mežmalā izraka seklas bedres, noguldīja tajās mirušos un apbēra ar smiltīm un sniegu.

Kas nespēja izturēt straujos darba tempus, tam esesieši palīdzēja ar rungām. Reiz es tikai uz mirkli apstājos, lai saberzētu aukstumā stingstošās rokas, kad saņēmu spēcīgu belzienu pa muguru, otru — pa plecu. Sēkts man aiz muguras kliedza: «Kusties, tu cūka, citādi šaušu!» Acu priekšā pazibēja melni un sarkani apļi. Es sakodu zobus un noliecos pēc jauna dēļa, lai uz sasistā pleca nestu to atkal uz būvvietu. Aiz sāpēm negulēju vairākas naktis. Jo dienas jo skaidrāk sapratu, ka no šīs pekles tikai retais izkļūst dzīvs. Arestanti no pirmā transporta mira ik dienas. Nāvi viņi uzņēma kā atsvabinājumu no briesmīgās dzīves, neizsakāmajām ciešanām un bada. Ik rītu no slimnieku nodalījuma iznesa vairākus mirušos.

Katrs, kas saslima, bija jau tikpat kā apbedīts, jo viņš saņēma tikai pusi tā mazumiņa, ko dabūja strādājošie. Mira ne tik daudz no slimībām kā no bada. Nebija ne medicīniskās palīdzības, ne medikamentu. Slimos apkopa kāds ieslodzītais. Ar mūsu transportu nometnē nokļuva medicīnas students Emīls Zeidemans no Brno. Ar Sekta atļauju slimnieku nodalījuma pārzināšanu viņš pārņēma savās rokās un palīdzēja ieslodzītajiem, kā vien prata. Pirmā transporta dzīvajiem skeletiem, vecajiem un smagi slimajiem vairs nebija iespējams palīdzēt. Slimnieki ne mazgājās, ne arī dzina bārdu; viņi bija pārklāti ar netīrumu kārtu, augoņiem un krevelēm. Pamazām pildījās mežmalā izraktā bedre.

Par visniecīgāko pārkāpumu mūs bargi sodīja. Visparastākie sodi bija šādi: vairākas stundas stāvēt barakā uz galda ar pāri galvai paceltām rokām vai karāties aiz rokām, kas sasietas uz muguras. Pēdējais bija visbiežāk lietotais un nežēlīgākais sods. Sodītajam sākās briesmīgi krampji, un viņš kļuva pilnīgi zils. Nacistu visiemīļotākais sods bija sišana. Pēc Einšteina un Sekta pavēles mūs sita gestapovieši vai šim uzdevumam izraudzīti ieslodzītie. Vispirms nolasīja paziņojumu, un komandants tūlīt noteica sodu — parasti 25 sitienus ar nūju vai pātagu. Pēc soda paziņoša-

•

nas nelaimīgo piesēja pie sola un sāka sist. Pašam bija jāskaita sitieni,, kamēr aiz sāpēm zaudēja samaņu. Tā bija Hitlera «jaunā Eiropa»!

Kādu nakti pēkšņi atskanēja trauksmes signāls. Svilpieni, lāsti, lamas. Sēkts svilpa, Einšteins kliedza: «Visiem atstāt baraku, visiem atstāt baraku!» Izrādījās, ka pazuduši divi ieslodzītie. Bija pavēle izdarīt pārbaudi. Sēkts pasauca divus citus ieslodzītos un par brīdinājumu lika tos esesie-šiem nošaut. Turklāt 24 stundas mēs neviens nedabūjām ēst.

Bija pilnīgi skaidrs: vai nu no ārpasaules jāsadabū kādi pārtikas produkti, vai arī jāiet bojā, citas izejas nav. Brīdī, kad sargu nebija tuvumā, aprunājos ar mūsu namdari Jāni. Parādīju vienu no saviem zelta gredzeniem un lūdzu to izmainīt pret pārtikas produktiem. Jānis aplūkoja gredzenu un, paslēpis kabatā, apsolīja to pārdot un nopirktos produktus pa da-jām ienest nometnē. Jau nākamajā dienā namdaris atnesa gabalu baltmaizes un speķi. Raudzījos uz šīm delikatesēm ar neizsakāmu baudu, gabaliņu tūlīt apēdu, bet pārējo noglabāju. Vakarā pacienāju arī savus kaimiņus. Cik mēs bijām kļuvuši pieticīgi! Taupījām katru maizes kumosiņu. Nākamajā dienā Jānis atnesa sviestu, baltmaizi, speķi un desu. Bijām ļoti laimīgi. Pēc mēneša mans kaimiņš, students no Prāgas, atdeva Jānim zelta laulības gredzenu, ko viņam māte bija iedevusi «katram gadījumam».

Ik dienas rūpīgi mazgājos, skaloju muti ar kafiju un divreiz nedēļā skuvu bārdu. Asmenīšus uzasināju uz delnas. Ievēroju, ka tie, kas nemazgājās un neskuvās, drīz vien pagura kā fiziski, tā garīgi, saslima un nomira. Biju stingri apņēmies izturēt. Bez tam neticēju, ka Hitlera «tūkstošgadīgā impērija» pārcietīs karu. Mēs aizvien prātojām, kas gan notiek frontē. Mēģinājām ko uzzināt no Jāņa, bet velti. Likās, ka kara norise viņu nemaz neinteresētu vai arī viņš baidījās no mums. Jautājām viņam par iespēju aizbēgt no nometnes, bet Jānis arī šādas iedomas enerģiski noraidīja, taču mūs nenodeva. Kaut ko uzzināt par fronti nebija nekādas iespējas. Esesieši mums avīzes nedeva, nebija arī radio. Reiz padomju kara-gūstekņi uz nometni atveda būvmateriālus. Viņiem mugurā bija Padomju Armijas formas tērpi, svārkiem priekšā uzšūta balta, plata, tālu redzama strēmele un uz muguras lieli burti «SU» — «Soviet Union». Piezagos vienam klāt un pa pusei krieviski, pa pusei čehiski jautāju, kā ir ar karu. Uzrunātais plati pasmaidīja un noteica: «Buģet horošo!» Tas nebija daudz, bet mēs bijām priecīgi arī par to. Divi vārdi un tik daudz cerību!

JAUNS TRANSPORTS

Otrā baraka bija gatava. Un kādu dienu nometnē ieradās jauns transports. Uz šiem cilvēkiem mēs lūkojāmies ar skumjām un līdzcietību, apmēram tāpat, kā uz mums raudzījās ieslodzītie no pirmā vācu transporta, kad mēs ieradāmies Salaspilī. Jauno bija 250 vai 300. Viņi atnesa jaunas ziņas no ārpasaules un Rīgas geto. Pēc brīža mani sameklēja kāds prādzinieks un nodeva man mātes vēstuli un sainīti. Mījā māte bažījās par mani, vai man nav apsaldētas rokas vai kājas. Ar ķīmisko zīmuli rakstītā vēstule bija slacīta asarām. Viņa lūdza, lai es saudzējot sevi, un rakstīja, ka mūs drīz nomainīšot jauni strādnieki, tā vismaz runājot geto. Šo vēstuli kā dārgu relikviju glabāju vēl šodien. Nabaga māte, no līdzpaņemtā viņai vairs gandrīz nekā nebija, un to pašu mazumiņu viņa sūta man. Rūgtas asaras plūda pār vaigiem. Iztinu no sainīša mazliet tējas, cukuru, sāli, gabalu maizes un siera. Vesela bagātība! Sieru gribēju atdot sainīša atnesējam, bet viņš no manis neko neņēma.

Atklājām jaunajiem nometnes noslēpumus. Pamācījām, ka jāgul ar visām drēbēm, ja negrib nosalt. Paskaidrojām, ko nozīmē pirmais svilpiens, ko otrais un, galvenais, kā izvairīties no Sekta un citu esesiešu rungām. Viņi laiku pa laikam apmeklēja nometni un gribēja uzjautrināties pēc savas paražas, pēc «fašistu modes». Nelaimīgie bija bezgala satriekti. Protams, ka viņi, tāpat kā mēs, nebija varējuši iedomāties, kurp tos ved un kas viņus šeit gaida. Tūlīt no rīta barakas priekšā bija pārbaude. Aiz barakas dedzināja ar kādu infekcijas slimību nomirušo ieslodzīto matračus. Degošie astri visā apkārtnē izplatīja briesmīgu smaku. Pārbaudes laikā Sēkts skraidīja šurp un turp, vienā vietā kārtoja jaunatnācējus rindā, otrā atkal izdzenāja ar rungu. Aiz viņa muguras kvēloja degošo matraču liesmas, tāpēc Sēkts izskatījās kā īsts sātans.

Komandantūras būve tuvojās nobeigumam. Atbrauca esesieši un apskatīja to kopā ar nometnes projektētāju un būvdarbu vadītāju Kačerovski un nometnes komandantu Nikelu. Komandantūra bija izskatīga celtne netālu no nometnes vārtiem. Līdz šim nometne nebija iežogota, tagad sāka rakt bedres betona stabiem. Cēla baraku sargiem — latviešu fašistiskajai drošības policijai, bija jau iemērīta vieta arī daudzām citām barakām. Nometne auga.

Bet cilvēki mira cits pēc cita. Sanitāram Emīlam Zeidemanam bija darba pilnas rokas. Retajos vaļas brīžos mēs viņam palīdzējām, cik vien tas bija iespējams. Ārstējām galvenokārt ar iedvesmu, mierinājumiem un labiem vārdiem. Citādu zāļu nebija. No pirmā — tā sauktā «Vācijas transporta» nebija vairs gandrīz nevienas dzīvas dvēseles; Vienīgi nometnes vecākais, dzīvoja kā grāfs un bija vesels kā rutks. Jo vairāk mazinājās ieslodzīto darba spējas, jo viņš kļuva nemierīgāks, baidījās par savu nometnes vecākā vietu.

PĒDĒJA MĀTES VĒSTULE

No geto ieradās nākamais transports — apmēram 300 vīriešu. Man atkal vēstule no mātes, silti cimdi, tēja, gabals maizes. Māte rakstīja: «Mums ir maz pārtikas, un es esmu jau stipri novājējusi. Vienmēr baidos par Tevi. Lūdzu, turies vismaz Tu, es vairs ilgi neizturēšu.» Biju ļoti noskumis. Kā palīdzēt? Atbildi nespēju rast. Pēc dažām dienām atkal transports no geto. Šoreiz tikai 150 vīriešu un jaunas ziņas. Sājā transportā bija arī mana Prāgas drauga Pepika Fogeļa svainis. Vakarā viņš man pastāstīja, ka no geto aizvests daudz vecu cilvēku — vīriešu un sieviešu. Seiera kundze man likusi paziņot, ka aizveduši arī manu māti. Neviens nezinot, uz kurieni. Instinktīvi nojautu, ka mana māte vairs nav starp dzīvajiem. Krauze briesmīgi ārdoties pa geto un šaujot cilvēkus bez jēgas. Viņš sevišķi neieredzot Prāgas transportu un vairākkārt aizliedzis runāt čehiski, taču veltīgi.

Kādu dienu no Rīgas atbrauca divas policijas mašīnas. Mēs zinājām, kas ieradies, tāpēc izlikāmies, ka strādājam sevišķi centīgi, un brīdinājām visus ieslodzītos. Aiz trešās barakas būvlaukumā kāds ieslodzītais uz ugunskura vārīja ēdienu. To pamanīja viens no tuklajiem esesiešiem, piesteidzās pie šī cilvēka un ar diviem pistoles šāvieniem pakausī to uz vietas nogalināja. Tā mums stādījās priekšā gestapo un SD priekšnieks Latvijā — šturmban-fīrers slepkava Lange.

Nesen pabeigtajā komandantūras mājā ievācās nometnes komandants — SS oberšārfīrers Nikels. Sēkts pārņēma mazās nometnes vadību Jumpravmuižā. Mēs ar šo maiņu nekādus atvieglinājumus neieguvām. Gluži otrādi — vairāk zvērību, vairāk sitienu, mazāk ēdiena.

Ar pēdējo transportu ieradās arī ārsts un tulks. Ārsts bija Dr. Vīners no Vīnes, apmēram 60 gadus vecs, slims un nervozs cilvēks. Trešajā barakā ierīkojām viņam pieņemamo istabu — apmēram 6 kvadrātmetrus lielu, kambarīti tieši blakus slimnieku nodalījumam. Ārsts bez zālēm — tā par viņu runāja.

Jāatzlstas, ka Dr. Vīners patiesi centās, bet tas maz ko līdzēja. Cilvēki «medikamentu un pārsienamo trūkuma dēļ neglābjami gāja postā. Dr. Vīners tikai sirdījās, taču darīt neko nespēja.

Pienāca pavasaris. Saule patīkami sildīja. Bet ieslodzītie arvien vairāk savārga. Acu plakstiņi viņiem pietūka tā, ka nebija redzamas pat acis, galvas pārklāja kreveles un izsitumi. Uz ādas parādījās lielas rētas.

Mazliet tālāk no pārējām celtnēm beidza būvēt jaunu baraku. No iekšpuses tā izskatījās citāda nekā pārējās. Likās, ka ceļ kādu noliktavu. Tas bija Salaspils «universālveikals», kā mēs vēlāk nosaucām šo baraku.

Salaspils stacijā bija pienākuši vairāki vagoni ar čemodāniem. Mūs aizsūtīja uz turieni, atvēra vagonus un lika nest čemodānus uz jaunuzcelto baraku. Reizēm mums izdevās kādu čemodānu atvērt. Mēs tur meklējām pārtikas produktus un nereti tos arī atradām. Daudzus ieslodzītos pie šīs «laupīšanas» esesieši pieķēra un uz vietas nošāva, bet izsalkums bija stiprāks par bailēm no nāves, un čemodānu pārmeklēšana turpinājās. «Universālveikalā» pa to laiku tika ierīkotas garas kārtis ar drēbju pakaramiem un plaukti.

Meklēja tekstilrūpniecības speciālistus. Pieteicās Pauls Feldheims. Viņu tūlīt norīkoja par drēbju barakas vadītāju, un kopā ar diviem palīgiem viņš ķērās pie čemodānu satura izšķirošanas.

Kā visa tik tur nebija!

Fotogrāfiju kaudzes, naglas, zoļāda, visādi kancelejas piederumi, vārdnīcas, speciālā literatūra, doktora diplomi, jaunas un lietotas drānas, fotoaparāti, teodolīti, mazas skaitļošanas mašīnas, logaritmu lineāli, dažādi medicīniskie aparāti, pulksteņu darbnīcas iekārta, zobārsta instrumenti, pat vesels zobārsta krēsls ar attiecīgu rokas un elektrisko urbi, gramafoni un plates, beidzot arī patiešām vajadzīgas lietas: veļa, virsdrēbes, apavi un pārtikas produkti. Pēdējie interesēja mūs visvairāk. Feld-heimam bija pavēlēts pārtikas produktus nodot sargiem, bet viņš daļu no tiem nosūtīja slimniekiem, arī mēs nepalikām tukšā. Feldheims izsaiņoja arī vairākas šujmašīnas. Viņa palīgi visu glīti sakārtoja, un drīz baraka izskatījās kā pirmklasīgi apgādāts veikals.

Nikels ik dienas nāca šurp un uzraudzīja Salaspils «universālveikala» iekārtošanu. Sim universālveikalam bija jākļūst par esesiešu kungu un citu «trešās impērijas izredzēto» bezmaksas «iepirkšanās» punktu.

Pepiks Fogels, Emīls Zeidemans un es — mēs vēl, tā sakot, turējāmies. Ēdamo centāmies sadabūt kā prazdami: vai nu kaut ko pārdevām, vai arī mums izpalīdzēja Feldheims. Mēs nepadevāmies. Sapņojām par uzvaru un atmaksu. Bet kas nodzīvos līdz tam laikam?

Pepiks Fogels ar latviešu krāvēju starpniecību izmainīja divus skaistus svīterus pret pārtikas produktiem. Pie tam viņš uzzināja, ka, Latvijā iebraucot, ebreju transporti apstājoties meža tuvumā un esesieši tur tos apšaujot. Krāvējs esot nosaucis pat vietas, kur šīs zvērības notiekot. Tad lūk, no kurienes nāca šie čemodāni un vagonos sakrautās drēbes. Tā kā drēbes nebija asiņainas, mums bija skaidrs, ka nelaimīgajiem pirms nošaušanas vajadzēja izģērbties. Pepiks Fogels negribēja tam ticēt. «Vai tas vispār iespējams!» Viņš teica: «Ja vispār ir dievs, kā viņš uz to var noskatīties!»

IZSITUMU TĪFA EPIDĒMIJA

Miklajās barakās savairojās utis, un nometnē drīz vien izcēlās izsitumu tīfa epidēmija. Bet Dr. Vīneram nebija medikamentu. Ik dienas no šīs slimības nomira vairāki desmiti cilvēku. Kapračiem bija pilnas rokas darba. Slimnieku nodalījums bija pārpildīts, tāpēc slimie gulēja blakus veselajiem. Tūlīt izsludināja karantēnu, un nometne ilgāku laiku nesaņēma pārtikas produktus. Nometnē vārīja pēdējos sapuvušos kartupeļus. Saslimšanas gadījumu skaits auga. Pret dizentēriju nepalīdzēja arī «dadžu vira» — sagrieztu dadžu lapu novārījums, pēc kura iebaudīšanas sākās briesmīga caureja, kas cilvēkus novārdzināja vēl vairāk.

Epidēmija ilga apmēram trīs nedēļas. Nomira puse ieslodzīto. Sājā laikā nometnē rīkojās vienīgi drošības policija.

Neviens nevar iedomāties, kādi izskatījās cilvēki, kas pārcieta šo sērgu. Vien kauli un āda. Civilie strādnieki šai laikā nedrīkstēja nometnē nākt. Nenāca arī mūsu Jānis, tātad nebija nekādas iespējas iemainīt produktus.

Kad epidēmija bija likvidēta, nometne kļuva pustukša. Bet drīz esesieši atsūtīja jaunus upurus. Nikels atkal ieņēma vietu komandantūrā. Klāt bija nācis jauns esesietis — rotenfīrers Tekemeiers, viens no visrupjākajiem esesiešiem, kādu es pazinu. Pastāvīgi viņš bija apbruņots ar spēcīgu rungu. Rīkoties viņš ar to prata labi. Nometnē laikam nebija ieslodzītā, kas to nebūtu izjutis uz savas miesas. Tāpēc viņš arī izpelnījās iesauku «Stukass».

Drīz komandantūrā apmetās jauna slavenība — esesietis Eikemeijers.

Tai pašā laikā nometnē ierādās ari tulks Pinkasovičs, pēc tautības polis, kas Rīgā bija atbraucis ar Vīnes transportu.

Viņš labi prata vācu, polu un krievu valodu. Pinkasovičs bija ieradies kopā ar savu slimīgo dēlu, kas gan strādāt nestrādāja, tomēr pārcieta visas nometnes grūtības. Pinkasovičam ierādīja pašam savu mazu istabiņu jaun-celtajā ārsta barakā. Tur viņš arī dzīvoja ar savu dēlu. Protams, viņš neiztika ar nometnes ēdienu vien. Pinkasovičs veiksmīgi tirgojās ar nometnes celtniecības darbu vadītāju Kačerovski un viņa draugiem, nereti arī ar ieslodzītajiem, kuriem vēl bija kaut kas ko pārdot vai apmainīt.

Ik dienas gāju pie Feldheima, lai sameklētu kādu apģērba gabalu pārdošanai vai apmaiņai, jo pašam man vairs nekā nebija. Un Pauls mani nekad nelaida projām tukšām rokām. Bez viņa palīdzības es no šīs elles dzīvs nebūtu izkļuvis.

Nometne nemitīgi paplašinājās un «iekārtojās». Pie tās iekārtas piederēja arī karātavas un speciāls sols ieslodzīto pēršanai. Par bendi Einšteins ieteica kādu Bezenu, ko laikam bija pazinis jau agrāk. Tas bija garš, spēcīgs un rupjš cilvēks. Arī Nikelam viņš patika, tāpēc to nekavējoties iecēla par nometnes bendi. Bez tam vēl Einšteins, protams, ar Niķeļa piekrišanu no ieslodzīto vidus izraudzījās arī 10 nometnes policistus. Gandrīz visi tie bija no Vācijas atvestie ieslodzītie. Pārējiem Einšteins neuzticējās. Policijas barakā tika ierīkoti soli ieslodzīto sišanai, tumšas kameras un citas viduslaiku spīdzināšanas ierīces.

Apbedīšanas komanda aiz nometnes raka jau otro masu kapu. Mirušos sakrāva citu citam blakus un aplēja ar hlorkaļķi. Kad rinda bija pilna, tiem uzbēra virsū zemi.

Nometnes vidū uzcēla augstu koka torni, kur novietoja ložmetējus un sargus ar tālskatiem. Apkārt nometnes žogam ierīkoja mazākus torņus. Visos tajos stāvēja sargi.

Piedzīvoju lielu prieku — Jānis, mūsu namdaris, sāka atkal strādāt jaunajā, tā sauktajā ārsta jeb slimnīcas barakā un mani, Pepiku Fogelu un vēl vienu ieslodzīto pieņēma pie sevis. Bija jau rudens, bieži lija, un mēs strādājām barakā, turklāt diezgan lēni, jo šeit bijām drošībā, Nikels vai Tekemeiers mūs nevarēja pārsteigt. Pēc epidēmijas nometnē bija samērā klusi. Ar bažām gaidījām, kad esesieši sāks atkal plosīties. Un ilgi nebija jāgaida.

Kādā lietainā sestdienā uz nometni atbrauca «uzjautrināties» slepkava Lange. Nikels gribēja viņam pakalpot un lika vienu ieslodzīto pakārt un

vairākus nopērt. Upurus izvēlējās Einšteins. Nelaimīgie bija tie, par kuriem zināja, ka viņi vairākkārt iemainījuši produktus no latviešu civilajiem strādniekiem. Pakārtais palika karājamies 3 dienas, bet nopērtos biedri aiznesa uz barakām. Daži no viņiem nomira, nenākot pie samaņas. Ārsts nedrīkstēja pārsiet viņu brūces; tās pūžņoja, un daudzi nomira vēlāk no asins saindēšanās.

Šīs sestdienas «izrādes» vēlāk kļuva par paradumu un notika gandrīz līdz Salaspils koncentrācijas nometnes likvidēšanai.

MANA «KARJERA»

Kādu dienu komandantūrā sabojājās rakstāmmašīna. Einšteins, meklējot mehāniķi, skraidīja no barakas uz baraku, bet mehāniķa nebija. Tad pieteicos es. Nikels lika tūlīt mani atsaukt uz komandantūru, un es varēju apskatīt bojāto rakstāmmašīnu. Tad devos uz «universālveikalu», paņēmu no Feldheima mazu somiņu, ieliku tajā knaiblītes, pincetes, skrūvgriezi un eļļas pudelīti. Steigšus atgriezos komandantūrā un ķēros pie darba. Pievakarē rakstāmmašīna bija kārtībā. Nikels pierakstīja manu vārdu, barakas numuru un atlaida. Tā uzsāku jaunu darbu. Rakstāmmašīnas veda labot pat no Rīgas. Komandantūrā krājās rakstāmmašīnas un skaitļošanas mašīnas, pēc tam arī šujmašīnas un pat mazas šķiltavas, binokļi un vēl šis tas. Mani iecēla par nometnes mehāniķi. Dr. Vīnera pieņemamā telpā Einšteins lika man iekārtot mazu darbnīciņu ar galdu, skrūvspīlēm un krēslu. Esesieši gribēja, lai laboju arī pulksteņus. Modinātāji un kabatas pulksteņi man neradīja nekādas grūtības, sliktāk bija ar sieviešu rokas pulkstenīšiem, kurus bija grūti saņemt sastrādātajās rokās.

Drīz vien ierādītā telpa kļuva par šauru, un Nikels lika ierīkot man darbnīcu Paula Feldheima «universālveikalā». Tā bija apmēram 4X3 metru liela, ar lāviņu un matraci, ar gludi noēvelētu darbgaldu un divām jaunām skrūvspīlēm — vienu lielu, otru mazu. No Feldheima dabūju divus lielus čemodānus ar optiskajiem stikliem, gatavas brilles un izmēģinājuma brilles stiklu pielaikošanai. Tā es kļuvu arī optiķis.

Zināju, ka C 3 barakā badā mirst Vīnes pulksteņtaisītājs Holes. Izdevīgā brīdī līdzu Nikelam, lai atļauj viņam strādāt ar mani. Viens es vairs nespēju visu veikt. Nikels tam piekrita un, atbrīvojis Holcu no būvdarbiem, norīkoja viņu man par palīgu. Holes tad arī bija tas, kas mani iepazīstināja ar pulksteņtaisītāja amata noslēpumiem. Pārējie darbi man nera-

dlja nekādas grūtības, jo 10 gadus biju nostrādājis lielākajā Prāgas mehāniskajā rūpnīcā. Diemžēl ar pulksteņmeistaru kopā strādāt mums neiznāca ilgi. Holes kādu dienu saslima un drīz vien nomira.

Strādāju atkal viens pats no agra rīta līdz vēlam vakaram. Barakas biedriem palīdzēju cik spēdams. Dzīves apstākļi nedaudz uzlabojās. Arī Jānis mums bieži nesa pārtiku, nekā par to neprasīdams.

PIRMIE NO LATVIJAS

Nometnē ieradās pirmais vietējo iedzīvotāju transports -— latviešu un krievu tautības pilsoņi. Tos nometināja tikko uzceltā barakā. Pēc jauno ieslodzīto ierašanās nometne sāka drudžaini paplašināties. Barakas auga kā sēnes pēc lietus.

Jebkuri sakari ar jaunatnācējiem bija stingri noliegti. Ļoti interesējāmies, kā viņi izturēsies pret mums. Drīz vien uzzinājām, ka tie ir politiskie ieslodzītie, tātad komunistiski noskaņoti ļaudis. Sākumā viņi pret mums izturējās mazliet neuzticīgi, tomēr ļoti korekti.

Kādu dienu Salaspils stacijā pienāca divi vagoni, kuros atradās apmēram 60 sarūsējušas šujmašīnas. No šīs postažas man bija jāiztaisa lietojamas mašīnas. Nikels tikai noteica: «Divu mēnešu laikā tām jābūt vislabākajā kārtībā!» Vispirms ķēros pie mašīnām, kas man šķita vēl kaut cik lietojamas. Vajadzīgās detaļas ieguvu no visvairāk bojātajām. Un tā man patiešām izdevās lielāko daļu šujmašīnu salabot tiktāl, lai tās varētu laist darbā.

Uz nometni atsūtīja pirmās ieslodzītās sievietes. Vairākums to bija latvietes, pārējās — krievietes. Šujmašīnas novietojām jaunā barakā. Tā radās Salaspils šuvēju darbnīca.

Salabotās mašīnas visumā strādāja labi. Uz katras šujmašīnas bija uzrakstīts tās agrākā īpašnieka vārds. Daudzi bija cerējuši, ka šujmašīnas svešumā palīdzēs viņiem nopelnīt maizi, taču viņi nekad vairs tās neredzēja.

Tagad šujmašīnām bija jāstrādā fašistu armijas labā.

Drīz es iemācījos diezgan labi runāt krieviski un pat mazliet latviski. Ar šuvējām saprātos labi, un man likās, ka arī viņas mani pacieta.

Ar neebreju tautības ieslodzītajiem, pat sievietēm, nometnē apgājās tikpat rupji. Novēroju, ka viņiem par sodu bieži lika izdarīt visādus «vingro jumus». Tā, piemēram, zibenīgā ātrumā vajadzēja mesties zemē un tikpat ātri piecelties, atkal krist zemē un atkal piecelties — un tā joprojām. Tādus un līdzīgus «vingrojumus» esesieši vislabprātāk lika izdarīt lietus laikā, kad bija vislielākie dubļi. Katrs var iedomāties, kā nelaimīgie pēc tam izskatījās.

Apcietinātie ārzemnieki un Padomju zemes ļaudis tomēr sastapās, kaut gan tas bija stingri aizliegts.

Radās pirmie sakari starp abām ieslodzīto grupām. Sākumā gan bijām ļoti piesardzīgi, jo Tekemeiers, ieraudzījis ieslodzītos kopā, sita, kam pagadījās.

Ar lentu «Nometnes mehāniķis» uz rokas brīvi varēja staigāt pa visu nometni. So izdevību pratu labi izmantot. Jaunieslodzītie sniedza ziņas no ārpasaules, galvenokārt par fronti. Es savukārt informēju citus biedrus.

Sevišķi patīkama man bija sadarbība ar ieslodzītajiem amatniekiem, starp kuriem bija kā latvieši, tā krievi. Tie strādāja jaunuzceltajā darbnīcu barakā, kur beidzot pārvietoja arī manu darbnīcu no «universālveikala». Amatnieku darbnīcās strādāja kurpnieki, drēbnieki, seglinieki. Viņu vidū jutos labi.

RADIO NOMETNĒ!

Kādu dienu Nikels izsauca mani uz komandantūru. Bija sabojājies radiouztvērējs. Bojājumu atradu ātri, bet, tā kā biju nolēmis aparātu dabūt savās rokās, teicu, ka komandantūrā to izlabot nav iespējams un man tas jāņem uz darbnīcu. Tā arī notika. Nolēmu to ātrāk neatdot, iekams nebūšu paklausījies visas raidstacijas, kas mani interesēja, galvenais — Maskavu. Uzgriezu arī Berlīni, jo gribēju dzirdēt, ko saka ienaidnieks. Hitlerieši aizvien vēl lielījās ar savām uzvarām, kaut arī par «zibeņkaru», kā to bija apsolījis viņu fīrers, nevarēja vairs būt ne runas. Pats par sevi saprotams, ka visas iegūtās ziņas nākamajā dienā pastāstīju saviem barakas biedriem. Tā tas turpinājās vairākas dienas, kamēr aparātu vajadzēja atdot atpakaļ komandantūrā. Labošanā saņēmu gan mazos divlampiņu «Skautus», gan daudzlampiņu «Superhetus». Ieslodzītie ik dienas nāca pie manis pēc ziņām, lai tās savukārt varētu pastāstīt tālāk. Patīkami, ka starp tik daudziem cilvēkiem, kas to zināja, neatradās neviena nodevēja.

Apmēram pusi dienas strādāju šuvēju darbnīcā, otru pusi — amatnieku barakā. Bieži strādāju arī vēlu naktī.

Pēdējā laikā vairs nepieveda ebrejus, toties arvien vairāk pienāca latviešu un citu padomju pilsoņu transporti. Šos ļaudis nogādāja nometnē ari mazākās grupiņās, nereti pat pa vienam.

Esesieši brauca uz «universālveikalu iepirkties», un Nikels vēlīgi izdalīja to, kas pašam nepiederēja. Atbrauca ari esesiešu dāmas — prostitūtas. Viņas sev izvēlējās ādas somiņas, lūpu krāsu, odekolonu, smaržas un citas ebreju mantas. Tik tālu viņu rasu naids nesniedzās, lai neiekārotu ebreju mantas. Es Feldheimu apciemoju gandrīz ik dienas, jo viņš man pagādāja asmenīšus bārdas skūšanai, ziepes un zobu pastu. Daudz ko no tā aiznesu saviem barakas biedriem.

Uzcēla ari kaut ko līdzīgu pirtij, kas patiesībā bija domāta veļas mazgāšanai.

Salaspils nometnes slimnīcas barakā strādāja ārsts ieslodzītais Dr. Bdils no Latvijas. Viņš bija ļoti spējīgs ārsts un krietns cilvēks. Hitlerieši viņu

1943. gada maijā nošāva.

Šajā barakā mitinājās arī divi zobārsti — tehniķi: Hermans no Čeho-slovakijas un Šlotšovers, ja nemaldos, no Vīnes. Abi viņi bija labi speciālisti. Pie viņiem ārstēties nāca arī esesieši.

Barakas, kur bija izvietoti politieslodzītie, pārzināja Vidužs. Viņš ar patiku ieradās šuvēju darbnīcā un kur vien varēdams meklēja visādus trūkumus, taujāja, kura sieviete visvairāk lauž adatas. No manis viņš, protams, neuzzināja neko. Vidužs vienmēr nēsāja līdzi pātagu, ar kuru bez žēlastības sita nelaimīgās sievietes.

Katru vakaru, reizēm arī pusdienas laikā es satikos ar barakas biedriem, lai pastāstītu viņiem jaunākās ziņas par notikumiem frontē. Ne vienmēr es viņus varēju iepriecināt, bet, lai tos pasargātu no galīga pesimisma, biju spiests laiku pa laikam izdomāt kādu labvēlīgu ziņu par Padomju Armijas virzīšanos uz priekšu. Tas nebija īsti pareizi, bet neko citu darīt nebija iespējams. Es zināju, ka šīs pagaidām vēl nepatiesās ziņas kādreiz kļūs par īstenību. Katru vakaru barakas biedri mani gaidīja ar nepacietību un, ja kādreiz aizkavējos amatnieku barakā ilgāk, nāca man pakaļ.

Prieka un cerību pilns mums bija 1943. gada pavasaris. Kaujas pie Volgas! Fašistu sakāve!

Bet Padomju Armijas uzvaras pie Volgas esesiešus padarīja vēl zvērīgākus. Viņu izturēšanās pret mums kļuva vēl nežēlīgāka. Fašisti ārdījās kā neprātīgi, bet mūsu salīkušās muguras pamazām it kā kļuva taisnākas. Mes zinājām, ka vēl būs upuri, varbūt nogalinās arī mūs, taču pamazām iezīmējās beigu aina. Tagad tikai izturēt! Brīdinājām visus ieslodzītos ievē-rot vislielāko piesardzību, lai vieglprātīgi neatdotu savu dzīvību asinskārajiem esesiešiem. Visi to saprata. Katrs gribēja izturēt, bet tas izdevās tikai nedaudziem.

MELNA sestdiena

Gribu pastāstīt par kādu sestdienu, kas vēl spilgti saglabājusies manā atmiņā. Hitleriešiem atkal bija padomā «kaut kas sevišķs». Jau pirmdienā no trim barakām izsauca ieslodzītos, kas bija izdarījuši kādu sīku pārkāpumu. Viņus ieslēdza tumšā karcerī. Lai nelaimes mērs būtu pilns, atveda vēl četrus vīriešus, kas bija mainījuši savus apģērba gabalus pret pārtikas produktiem. Nikels pavēlēja arī šos cilvēkus ieslodzīt karcerī. Tur visu nedēļu viņus ļoti stingri apsargāja. Mēs visi ar bažām gaidījām turpmākos notikumus.

Sestdien, tūlīt pēc pusdienas, no Rīgas atbrauca vairākas automašīnas ar esesiešu virsniekiem. Starp tiem bija arī Lange un Krauze. Šo baismo izrādi organizēja Nikels, Tekemeiers un Eikemeijers. Visai nometnei vajadzēja nostāties plašajā laukumā.

Ieradās arī astoņi gestapovieši, kas parasti izpildīja sodus. No karcera atveda četrus ieslodzītos, kas bija notverti maiņas tirdzniecībā. Rokas viņiem bija sasietas uz muguras. Nolasīja apsūdzības rakstu par aizliegtu tirgošanos ar vietējiem iedzīvotājiem, un Nikels tūlīt paziņoja spriedumu: «Nošaut!»

Soda grupa nomērķēja, un pēc pavēles atskanēja astoņi šāvieni. Vienā mirklī bija iznīcinātas četras dzīvības. Cilvēki kā nopļauti nokrita zemē, tikai viens vēl kustējās. Tūlīt piesteidzās Tekemeiers un ar pistoli iešāva viņam galvā divas reizes. Šajā asinsdarbā viņš bija speciālists.

Pēc soda izpildīšanas uzstājās Einšleins. Viņš nolasīja Niķeļa sacerētu runu, kas skanēja apmēram šādi: ēdiens nometnē esot stipri uzlabots un gandrīz līdzinoties uzturam, ko saņemot vācu kareivis, kuram ik dienas jācīnoties un jāriskējot ar savu dzīvību «īāterlandes» labā. Tātad maiņas tirdzniecība neesot nepieciešama un kārumu mīļotājus sagaidot tāds pats liktenis kā šos četrus. Es klusībā nodomāju: ja tā ir patiesība, ka vācu kareivim frontē nav labāks uzturs kā mums šeit, tad gan karam drīz būs beigas.

Pēc tam no karcera izveda vēl citus «vaininiekus» un piesprieda tiem 25 līdz 50 sitienus ar ādas pletni. Viņus pēc kārtas piesēja pie speciāli šim

nolūkam konstruēta sola. Sākās pēršana. Mocekļi kādu laiciņu vaidēja, tad apklusa.

Pēc tam izveda apmēram 19 gadus vecu skaistu jaunekli. Viņu apvainoja «darba sabotāžā». Tūlīt tika izpildīts spriedums — 50 sitienu ar pletni. Tad Nikels piegāja pie Einšteina un kaut ko viņam teica. Izrādījās, ka ar šo briesmīgo sodu vēl nepietiek. Policisti iznesa bezsamaņā guļošo pie karātavām, un nometnes bende Volfs Bezens viņu pakāra. Par brīdinājumu ieslodzītajiem līķis palika karājamies trīs dienas.

Nošāva vēl divus ieslodzītos, cik atceros, arī par maiņas tirdzniecību. Uz soda vietu viņi gāja ļoti vīrišķīgi un pēc sprieduma nolasīšanas iesaucās: «Jūs, kas paliksiet dzīvi, atriebiet mūsu un pārējo biedru nāvi!» Pēc tam viņi sāka skaļi skaitīt lūgšanu. Nikels pavēlēja nekavējoties šaut.

Drīz vien esesieši apmierināti aizbrauca.

Tādas asiņainas izrādes notika bieži. Kādreiz mūsu nometni apmeklēja miljonu slepkava Eihmans un noskatījās «izrādi» līdz galam.

UZ RĪGU

Arī Rīgas geto bija ierīkota neliela šuvēju darbnīca, bet mehāniķa tur nebija. Nedarbojās jau vairākas šujmašīnas, un Krauze uzdeva Nikelam turp aizsūtīt mani. Nākamajā rītā nometnē ieradās šoferis Jurjāns ar kravas mašīnu, ar ko pieveda nometnei pārtikas produktus. Saliku savus instrumentus un rezerves daļas koferītī un iekāpu mašīnā. Man līdzi bija arī uzziņa geto komandantūrai. Pirmie cilvēki, ko tur sastapu, bija trīs meitenes, kas atgriezās no darba. Viņas skanīgā čehu valodā man vaicāja, no kurienes es esot ieradies. Kad izteicu vārdu «Salaspils», viņas bija pārsteigtas, jo geto klīda baumas, ka nometne esot likvidēta un visi tās iemītnieki iznīcināti. Šīs baumas bija radušās tāpēc, ka geto pienāca vairākas kravas mašīnas neiesaiņotu drēbju. Droši vien tās atvestas no kāda transporta, kas bija apstādināts un iznīcināts jau mežā.

Mani aizveda uz šuvēju darbnīcu, kas atradās Jersikas ielas tuvumā. Tā bija maza, tumša un salīdzinājumā ar mūsējo ļoti nožēlojama. Sievietes sēdēja uz kastēm, krēslu te nebija. Pavisam darbnīcā strādāja divpadsmit meitenes. Viņas lāpīja vecas drēbes un formas tērpus drošības policijai, kā arī šuva lietus apmetņus un baltos sniega pārvalkus karavīriem.

Tūlīt ķēros pie darba. Aptuveni aprēķināju, ka geto man būs jāpaliek trīs dienas. To paziņoju arī komandantūrā. Man lika apmesties un saņemt

Kārtēja akcija.

Linolejā griezis K. BuSs.

pārtiku «Prāgas namā» Jersikas ielā, par ko biju ļoti iepriecināts. Cerēju uzzināt visu par māti, kas man arī izdevās.

Kādu dienu, tas bija 1942. gada marta sākumā, geto komandantūra reģistrējusi visas personas, kas vecākas par 60 gadiem. 14. martā no rīta pārbaudē nosaukuši šo personu vārdus. Tos sūtīšot uz zvejnieku ciemu Daugavgrīvā. Tur vajadzēšot labot zvejnieku tīklus. Transportā, kas devies ceļā 15. martā agri no rīta, bijusi iedalīta arī mana māte. Vecajiem cilvēkiem atļāvuši ņemt līdzi visu, ko vien viņi vēlējušies. Pavisam izvesti apmēram 600 ieslodzīto. Mana māte izbēgusi un atgriezusies istabā, taču kāds esesietis to pamanījis un sekojis viņai. Māte paslēpusies aiz krāsns. Esesietis viņu tomēr atradis, aiz matiem aizvilcis atpakaļ un iegrūdis pārpildītajā kravas mašīnā. Vēl tās pašas dienas pēcpusdienā mašīnas atgriezušās — piekrautas ar apaviem un drēbēm.

Bija skaidrs — viss transports, iznīcināts/ Sāpes sažņaudza sirdi, taču nespēju neko darīt.

Arī geto klājās ļotf grūti. Krauze ļjte rīkojās kā zvērs. Man pastāstīja šādu gadījumu. Krauze iedevis šuvēju darbnīcas strādniecēm iztīrīt savus ādas cimdus. Kāda jauna meitene pieredzes trūkuma dēļ vienu cimdu sadedzinājusi. Tiklīdz Krauze to uzzinājis, tūlīt licis meiteni aizvest uz kapsētu, nostādīt izrakta kapa malā un nošaut.

Trešās dienas rītā, kad šujmašīnas bija izlabotas, SS šoferis Jurjāns mani nogādāja atpakaļ uz Salaspils nometni.

UZ CENTRĀLCIETUMU

Komandantūrā sāka runāt par manu pārvietošanu uz Rīgas Centrālcietumu. Tā vēloties Nikels. Arī tur bija liela šuvēju darbnīca, bet nebija mehāniķa. Krauze gan pretojies, bet jau nākamajā dienā Jurjāns mani aizveda uz Rīgu. Pie Rumbulas stacijas mežā dega vairāki sārti, no kuriem cēlās biezi dūmi.

Jautāju, ko tur dedzina, bet Jurjāns neatbildēja. Iebraukuši Rīgā, apstājāmies. Jurjāns iegāja kādā namā. Sēdēju vaļējā kravas mašīnā pilnīgi viens. Bēdz, bēdz, kamēr vēl laiks! — caur smadzenēm joņoja domas. Bet kurp, pie kā? Šajā pilsētā man nebija pazīstamu. Un tur jau arī nāca Jurjāns. Mēs braucām uz Centrālcietumu. Iebraucām sētā, Šoferis mani ieveda uzņemšanas kancelejā un pasniedza ierēdnim dokumentu, ko viņam bija iedevis Nikels. Tas lielā grāmatā ierakstīja manu vārdu un ierašanās

iemeslu. Pēc ļoti rūpīgas izkratīšanas mani izveda cauri lielam pagalmam uz šuvēju darbnīcu, kas atradās kādas ēkas trešajā stāvā. Apmēram 25 metrus garā telpā stāvēja 60 šujmašīnas. Sievietes bija iegrimušas darbā. Tūlīt pie darba ķēros arī es un līdz vakaram salaboju lielāko daļu mašīnu. Tajā pašā dienā Jurjāns aizveda mani atpakaļ uz Salaspils nometni.

Šādi braucieni turpmāk notika diezgan bieži. Man tie nepavisam nepatika, labprātāk strādāju nometnē savu biedru un draugu vidū.

Rumbulas stacijas apkaimē aizvien vēl dega sārti. Kāds latvietis zināja stāstīt, ka te sadedzinot līķus, kas esot bijuši aprakti masu kapos.

Nometnē mani krautin apkrāva ar darbiem. Šujmašīnas, rakstāmmašīnas, dažādi pulksteņi, brilles, šķiltavas un radioaparāti, kas mani interesēja visvairāk. Pēdējās ziņās smēlos jaunu ticību laimīgākai nākotnei. Vācieši atkāpās! Četrpadsmit dienas pie manis atradās radioaparāts, ar ko varēju uztvert daudzas raidstacijas. Par dzirdēto informēju savus barakas biedrus — viņi savukārt ziņoja tālāk.

Stāvoklis nometnē aizvien vēl bija briesmīgs. Ļaudis mira no dažādām slimībām un bada. Represijas turpinājās. Mocīja un kāra par neko.

Uz nometni vēl joprojām veda čemodānus. Tas bija neapšaubāms pierādījums, ka vācieši uz Latviju ved jaunus upurus. Paši cilvēki nometni nesasniedza. Tos iznīcināja jau pa ceļam.

RAUDOŠAIS ESESIETIS

Kāds SS šoferis, vācietis, man bieži no Rīgas veda labošanai dažādus pulksteņus, šķiltavas, — vispār visu, ar ko esesieši spekulēja. Viņš nebija tāds kā pārējie. Gandrīz vienmēr viņš man atveda maizi un desu, dažreiz pat cepumus un cigaretes. Bet, kad viņam vairāk nekā nebija, viņš atveda vismaz paciņu mahorkas. Bieži viņš izteicās, ka esot ļoti neapmierināts ar fašistisko režīmu. Pats viņš esot sociāldemokrāts. Kara laikā ieskaitīts SS daļās par šoferi un ietērpts uniformā ar miroņgalvu.

Reiz šis esesietis, gaidot, kamēr salabošu viņa atnesto pulksteni, sāka stāstīt par grūtajiem dzīves apstākļiem fašistu «aizmugurē». «Izlasiet šo vēstuli, tad varēsiet vislabāk saprast, kā pie mums Vācijā izskatās,» viņš teica un pasniedza man savas sievas Ellas vēstuli. Lasīju: «Pēdējos trijos mēnešos esmu jau pārvākusies uz ceturto mājokli. Katru iepriekšējo māju īsā laikā sabombardēja, un man atkal bija jāmeklē jumts virs galvas. Man vairs palicis tikai tas, kas mugurā un ko reizēm piešķir Ziemas palīdzība.

Mūsu mazā meitiņa visu laiku slimo. Viņai tek ausis, un es nezinu, kā mēs to visu pārcietīsim. Varbūt tas ir dieva sods. Patlaban dzīvojam šķūnī, apmēram 6 kilometri no Hanoveras. Pašā pilsētā nav vairs palicis akmens uz akmens. Ik dienas uzlidojums pēc uzlidojuma. Hanoverā nav vairs ko ēst.»

Ar dalītām jūtām lasīju šī esesieša sievas vēstuli. Atcerējos Hitlera kādreiz teiktos lielīgos vārdus: «Dodiet man desmit gadus laika, un jūs redzēsit, kā es pārvērtīšu Vāciju!» Sis paredzējums pamazām piepildījās. Atdevu vēstuli esesietim, kas sēdēja uz krēsla un šņukstēja: «Ak, mana Ella, ak, mana Ella!»

PĒDĒJĀ PĀRBAUDE

Kādu dienu Salaspils nometni zemu, zemu plašā lokā pārlidoja padomju iznīcinātājs. Sarkano zvaigzni mēs redzējām pavisam skaidri. Tas bija labs vēstnesis! Šo notikumu uzņēmām ar dziju satraukumu. Vai fronte jau tik tuvu?

Einšteins sauca uz pārbaudi. Tā bija pēdējā ebreju barakas pārbaude. Šajā pārbaudē Einšteins paziņoja komandantūras lēmumu: ārzemnieki tiks evakuēti!

Jau sāku saiņot savas lietas, kad uz darbnīcu atnāca Tekemeiers un paziņoja, ka man jāpaliek, jo paliekot arī šuvēju darbnīca. Pēc stundas sākās evakuācija. Bija skumji noskatīties uz izģindušajiem stāviem, kas rindojās kravas mašīnā. Veselie stāvēja kājās, slimie gulēja.

Nometnē no ebrejiem palika dentisti Hermans un Šlotšovers, Pauls Feldheims, Jozefs Fogels, Emīls Zeidemans un es. Fogelu un Zeidemanu Nikelam bija izlūdzis Feldheims.

Tekemeiers ik dienas nāca uz darbnīcu, ilgi stāvēja man aiz muguras un vēroja, kā strādāju. Ik dienas viņš man nesa vecus pulksteņus, jo, šķiet, ar tiem labi pelnīja.

Pie Feldheima aizvien vēl brauca esesieši un «pirka» sev un savām izkrāsotajām draudzenēm nogalināto ebreju mantas. Kāds esesietis apgalvoja, ka vadonis apsolījis noteikti uzvarēt.

FRONTE TUVOJAS!

Pamazām, bet neatturami tuvojās fronte. To raidīja Maskava, to ziņoja Londona. Vācu lidmašīnas vēl lidoja uz PSRS, bet arvien retāk un retāk.

Kādā svētdienā, kad nometnē valdīja klusums, mēs saklausījām tālu, dobju dunoņu. Kas tas varētu būt? Brīžiem tā apklusa, tad atkal sākās no jauna. Tas nebija pērkons. Daži mūsu biedri izteica domu, ka tās varētu būt artilērijas apmācības.

Vakarā klausījos radio. Padomju karaspēks atkal guvis jaunas uzvaras!

Vietējās raidstacijas — Rīga, Kuldīga, Madona un Liepāja — vēl pārraidīja «Lilli Marlen» un «Wir fahren gegen Engeland». Ēterā vāciešiem vēl klājās labi. Tai pašā vakarā radio ziņoja par Austrumu frontes pārrāvumu un Padomju Armijas strauju virzīšanos uz rietumiem. Sēdēju pie radioaparāta kā drudzī.

Paziņoju biedriem: «Puiši, tuvojas glābēji!» Bet tūlīt piezagās doma: kā izglābties? Vai vispār kāds šeit paliks dzīvs? Kā rīkosies fašisti? Bet fašisti pagaidām izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Tikai artilērijas šāvieni ar katru dienu kļuva skaidrāk sadzirdami.

Nākamajā dienā uz nometni atbrauca Lange un nošāva divus ieslodzītos, kas tai brīdī bija atstiepuši darbā nolīkušās muguras. Lange teica: «Sabotāža!»

Ik dienas gāju uz šuvēju darbnīcu, spriedām par gaidāmajām pārmaiņām. Sievietes jautāja, kurp es došos, tiklīdz būšu brīvs. To es vēl nezināju un pagaidām jau vēl nebiju brīvs. Sajutām tuvojamies brīvību, bet līdz tam laikam vēl bija daudz kas jāiztur.

ATKAL UZ CENTRĀLCIETUMU!

Kādu dienu Nikels mani izsauca uz komandantūru. Viņš teica: «Rīt brauksi uz Centrālcietumu un šoreiz uz ilgāku laiku.» Man tas bija liels pārsteigums, jo cerēju palikt nometnē līdz pilnīgai atbrīvošanai. Centrālcietums bija bīstama vieta katram ieslodzītajam un jo sevišķi ebrejam.

Tūlīt sāku kravāties. Savus instrumentus saliku lielās kastēs, un vakarā viss jau bija sagatavots. Atvadoties no draugiem, cerēju, ka kādreiz vēl tiksimies. Tad vēl nenojautu, ka savus biedrus redzu pēdējo reizi, ka nevienam no viņiem nebūs lemts iziet no nāves nometnes. Nākamās dienas pēcpusdienā kravas mašīna mani aizveda uz Rīgas Centrālcietumu. Aizbraukšanas dienā bija dzirdama sevišķi spēcīga kanonāde, šķita, ka fronte pievirzījusies stipri tuvāk. Arvien biežāki kļuva arī uzlidojumi.

Rīga izskatījās kā kara nometne — visur redzams karaspēks un esesieši. Izbraucām cauri pilsētai un apstājāmies pie Centrālcietuma vārtiem. Jutos

ļoti nomākts. Ilgi gaidīju, kamēr mani pasauca kāds uzraugs. Mani izkratīja no galvas līdz kājām, tad ieslēdza kādā vidējā bloka kamerā. Neviens ar mani nerunāja, neviens man nekā nejautāja. Vakarā saņēmu jau labi pazīstamo melno kafiju un gabalu maizes. No rīta atkal melno kafiju un gabalu maizes, bet pusdienās zupu no zivju galvām, tādu pašu kā Salaspilī.

Tā es nodzīvoju vairāk nekā nedēļu. Kādu dienu nošķindēja atslēga un kamerā ienāca sargs. Viņš vaicāja, vai es esot Salaspils nometnes mehāniķis. Kad to apstiprināju, sargs mani aizveda uz šuvēju darbnīcu.

GESTAPO

Dažas dienas vēlāk īsi pirms pusdienām pie manis pienāca divi pēc izskata ļoti bargi esesieši. Viens man atkal jautāja, vai es esot pulksteņ-taisītājs no Salaspils. Kad to apliecināju, viņi nostājās man katrs savā pusē, un mēs steigšus devāmies prom. Sievietes izbijušās nolūkojās pakaļ, jo mani pavadoņi izskatījās ļoti ļauni.

Pagalmā stāvēja vieglā automašīna. Esesieši man pamāja, un es iekāpu tajā. Pēc neilga brauciena apstājāmies pie lielas ēkas parka malā. Tas bija gestapo. Mani ieveda kancelejā. Tur bija kāds gluži jauns esesietis — hauptšārfīrers Pallhūbers. Viņš man skarbi teica, ka te esot daudz bojātu pulksteņu, kas man jāizlabojot. Kā akmens novēlās no sirds. Tikai līdzi man nebija nekādu instrumentu, bet bez tiem es neko nevarēju darīt. Esesieši atrada izeju. Katru rītu viņi mani veda uz kāda veca pulksteņtaisī-tāja darbnīcu, kur es visu dienu strādāju ar viņa instrumentiem.

EVAKUĀCIJA

Padomju Armija tuvojās, arvien skaidrāk dzirdējām smagās artilērijas grāvienus, uzlidojumi notika nemitīgi. Kādu nakti pie apvāršņa pamanījām ugunsgrēka atblāzmu. No Salaspils atveda vairākas ieslodzītās sievietes. Viņas pastāstīja, ka nometne esot evakuēta. Tātad Salaspils nāves nometne vairs neeksistēja! Gaidījām arī cietuma evakuāciju. Kā un uz kurieni?

Kādā no nākamajām dienām, kad lielgabali dārdēja jau ļoti tuvu, pienāca pavēle par evakuāciju. Ieslodzītajiem lika sapulcēties lielajā cietuma pagalmā, sākās izlase. Kas ar mums notiks, neviens nezināja. Tad

ieradās esesiešu bars Mātla un Eigela vadībā. Cietumniekus izsauca pēc uzvārdiem un sadalīja divās grupās. Viena grupa bija skaitliski lielāka, tur iedalīja visas sievietes. Otrā grupā bija apmēram 60 vīriešu, starp tiem četri čigāni. Arī man lika nostāties tur.

Pēc brīža kravas mašīnas lielāko grupu aizveda. Mēs palikām pagalmā, ar bažām gaidīdami turpmākos notikumus. Mūs aizveda uz vidējo bloku. Man blakus gāja pavisam jauniņš latvietis. Viņš bija notiesāts uz nāvi par kādu dedzināšanu, un viņš jautāja man, ko es esot izdarījis. Man negribējās runāt, mute bija izkaltusi, es tikai atmetu ar roku un klusi noteicu: «Kas būs, tas būs...» Neapbruņots cilvēks profesionālu slepkavu rokās. Ko gan tas varēja darīt? Mani ieslēdza pirmā stāva kamerā. Ēkā drīz iestājās klusums. Tikai gaiteņos staigāja sardze: klap — klap, klap — klap ... Es gulēju uz cietās lāvas un gaidīju, kas notiks tālāk. Galvā vandījās dažādas domas. Padomju Armija jau tik tuvu, un tieši tagad — beigas?... Brīžiem salu, brīžiem karsu. Dzirdēju vienīgi paša sirds pukstus. Pamanīju sienā iestiprinātus dzelzs riņķus — divus rokām un divus kājām un visapkārt brūnus un melnus traipus, droši vien nomocīto asinis.

Aiz noguruma un izsalkuma beidzot iesnaudos. Šajā mirklī kāds skaļi piedauzīja pie durvīm, atvēra lodziņu un uzkliedza: «Tu, suns, neguli!» Durvis atsprāga vaļā, un kamerā ienāca piedzērušies Mātls un Eigels. «Liec mierā šo suni,» teica Mātls, «pēc stundas viņam tik un tā būs beigas!» — un, pievērsies man, uzbrēca: «Pēc stundas tevi nošaus!» Mani tas pārāk nepārsteidza, jo biju gatavs uz visu.

Otrā rītā kamerā ienāca esesietis Pallhūbers. Viņš mierīgi teica: «Sakravā visnepieciešamākos instrumentus, pēc stundas brauksim prom.» Tūlīt sāku kravāties, un drīz mazā kravas mašīna mani kā pēdējo aizveda no Rīgas Centrālcietuma. Mašīnā atradās maize, mākslīgais medus, margarīns un citi pārtikas produkti. Es atkal sajutu milzīgu izsalkumu. Dzīvība prasīja savu tiesu! Nogriezu maizi, apziedu to ar mākslīgo medu un sāku ēst.

Rīgas ielās bija maz cilvēku. Šāviņi atskanēja pavisam tuvu, jo pilsētas nomalē jau notika cīņas. Dārdēja lielgabali un smagās tanku ķēdes. Virs galvas riņķoja lidmašīnas. Tagad vajadzētu bēgt! Taču mani uzmanīja sargs. Pārbraucām pāri Daugavas tiltam un iegriezāmies kādas rūpnīcas pagalmā.

Kaujas norisi vērojām no upes otrā krasta. Reizēm granātas sprāga pavisam tuvu. Kad pilnīgi satumsa, devāmies tālāk. Pilsētā liesmoja daudzi ugunsgrēki. Pabraucām garām kādai ēkai, kas dega kā lāpa, un pievienojāmies bezgalīgi garai mašīnu straumei. Vācieši atkāpās. Izbraucām cauri Tukumam un no rīta sasniedzām Liepāju. Iebraucām gestapo pagalmā. Mani ieslodzīja pagrabā, kur paliku trīs dienas. Biju sagatavojies uz visjaunāko. Taču ceturtajā dienā mani pārcēla uz mazu piebūvīti gestapo pagalmā, kas atradās blakus esesiešu komandantūrai. Tur es nebiju viens. No ebreju nometnes, kas bija ierīkota Rīgā, fabrikā «Lenta», un tagad atsūtīta uz Liepāju, atveda divus amatniekus. Tie bija Oto Šulcs un kāds jauns puisis Maksis, abi no Vācijas. Sulcs bija elektromontieris, Maksis — atslēdznieks un metinātājs. Drīz mēs iekārtojām īstu darbnīcu un remontējām visu, kas pagadījās. Oto Sulcs laboja arī radioaparātus. Mēs atkal zinājām, kas notiek pasaulē. Un šīs ziņas iepriecināja. Varonīgā Padomju Armija neatlaidīgi virzījās uz priekšu. Un mēs jau atradāmies «Kurzemes maisā». Aizbraukt no šejienes varēja tikai pa jūru.

No «Lentas» atvestos ieslodzītos izvietoja kādā rūpnīcā ostas tuvumā, par tās komandantu kļuva esesietis Brauers. Tas bija īsts sadists. Viņš cietuma uzraugam, pēc amata segliniekam, lika izgatavot vairākas pītas, ar drāti savītas pātagas, rādīja tās mums un teica: «Ar tām es dresēšu ieslodzītos!»

Ieslodzītajiem klājās ļoti grūti. Viņi strādāja vissmagākos darbus Liepā-jas ostā, pātagas un lamuvārdu dzīti. Ļoti daudzus Brauers vārda tiešajā nozīmē nosita.

BRĪVĪBA!

Uzvaras stunda tuvojās, bet fašistiskais plēsoņa savus upurus neizlaida no nagiem. «Lentas» nometnes iemītnieki bija aizvesti uz jaunu moku vietu, uz Stuthofas nometni, kur vairākums nomira no lipīgām slimībām un bada. Mūsu mazās darbnīcas strādnieki palika Liepājā līdz pēdējam brīdim. No sarga uzzinājām, ka esesieši mūs dzīvus neatstāšot, tāpēc gaidījām vienīgi izdevīgu brīdi bēgšanai. Uzlidojumi notika dienu un nakti. Pēdējās naktis gulējām pilnīgi apģērbušies. Liepāja gaidīja savu atbrīvošanu. Vai ari mēs piedzīvosim šo skaisto bridi? Tas bija liels jautājums.

Pienāca pēdējā ieslodzījuma diena. Esesieši steigā gatavojās bēgt. Mums vajadzēja palīdzēt viņiem iesaiņot mantas.

Katru brīvo brīdi raudzījos caur aizrestoto logu uz tukšo Republikas ielu. Būt vai nebūt! Pēkšņi pamanīju pa ielas pretējo pusi ejam kādu sievieti. Tā bija Tereze Dāve, bijusī ieslodzītā, šuvēja no Rīgas Centrālcietuma. Pasaucu. Arī viņa mani pazina un pieskrēja pie loga. īsumā paskaidroju mūsu stāvokli. Teicu, ka domāju bēgt. Nezinu tikai, kur varētu paslēpties līdz Padomju Armijas atnākšanai. Tereze Dāve tūlīt apsolīja, ka mani un manus draugus paslēps Almas Zeimes dzīvoklī Republikas ielā 18. Mūs sarunā pārsteidza vācu virsnieks. Viņš rupji uzbruka Terezei Dāvei un gribēja viņu aizturēt, bet Tereze bija veiklāka un aizbēga.

Tūlīt visu pastāstīju saviem biedriem, bet tie jau bija norunājuši ar latviešu sargu, kas pats bija piedāvājies paslēpt viņus savā dzīvokli.

Apmēram pulksten 11 no rīta gestapo pagalmā iebrauca vieglā mašīna. Izkāpa divi esesiešu virsnieki un izvilka no mašīnas sasietu vīrieti SS uniformā. Ar varu viņi to aizveda uz šķūni pagalma viņā galā. Pēc brīža atskanēja divi šāvieni. Virsnieki atgriezās pie mašīnas un steigšus aizbrauca.

Esesieši Ofers, Brauers un Neimans bija stipri satraukti par šo gadījumu un aizsteidzās uz šķūni. Vajadzēja izmantot gadījumu. Paķērām savus saiņus un ātri izskrējām uz ielas. Latviešu vārtsargs bija gan pārsteigts, taču ļāva mums aiziet.

Es steigšus gāju uz Republikas ielu, bet mani draugi pie latviešu sarga. Ielas bija kā izslaucītas. Ieskrēju 18. mājā. Alma Zeime dzīvoja pirmajā stāvā. Tiklīdz pieklauvēju, durvis tūlīt atvērās un mani sagaidīja Tereze Dāve. Alma Zeime ļoti sirsnīgi apsveica mani un pacienāja. Biju drošībā.

Nākamajā naktī sveicām Padomju Armijas ienākšanu Liepājā. Fašistiskā Vācija bija kapitulējusi. Priekiem nebija gala. No šī brīža bargos un uzpūtīgos hitleriešus redzēju vairs tikai kā karagūstekņus.

Liepājā smaržoja pavasaris — 1945. gada uzvaras pavasaris. Vairākas dienas mēs atpūtāmies. Staigājām pa jūrmalas kāpām, elpojām jūras gaisu un priecājāmies kā mazi bērni. Brīvībai Brīvība!

ATGRIEŠANĀS

Tika izsludināts rīkojums par visu izvesto personu reģistrāciju. Tūlīt pieteicos. Padomju iestādes man paziņoja, ka uz aizbraukšanu jābūt gatavam kuru katru dienu. Un drīz šī diena arī pienāca. Atvadījos no saviem latviešu draugiem un saņēmu dzelzceļa biļeti līdz Jelgavai, kur bija jāsapulcējas visiem, kas atgriezās mājās. Mūs pieņēma padomju kara ārsts, katru ļoti rūpīgi izmeklēja un izdeva uzziņu par veselības stāvokli. Nākamās dienas rītā es izbraucu uz dzimteni.

BRŪNĀ ZIRNEKĻA TIKLĀ Mihails Zeļenskis

SĀPJU CEĻŠ

oreiz, kad hitleriešu karapulki nodevīgi iebruka Padomju zemē, man bija divdesmit otrais gads. Dienēju flotē. Karš mani pārsteidza Igaunijā, Kuresāres pilsētā, no kurienes mēs pārcēlāmies uz Sāmsalu. Vairāk nekā trīs mēnešus aizsargājām šo nelielo zemes stūrīti pret ienaidnieka pārspēku un to atstājām naktī no ceturtā uz piekto oktobri.

Man un vēl sešiem jūrniekiem laimējās piekrastē atrast nelielu zvejnieku laivu. Iekāpām tajā un devāmies prom no Sāmsalas krastiem. Ienaidnieks mūs pamanīja, kad bijām jau krietni gabalā. Sākās apšaudīšanās. Tonakt jūrā plosījās neganta vētra. Viļņu vāli, kas reizēm uzbangoja kā augsti kalni, noslēpa mūsu laiviņu no hitleriešu lodēm. Nevienu no mums neievainoja.

Pēc vairāku stundu brauciena tuvojāmies Latvijas krastam. Kas mūs tur gaida? Jau no tālienes redzējām, ka piekrastē nostājusies apbruņota fašistu ķēde.

īsi apspriedāmies, ko darīt, kā rīkoties? Vienprātīgi nolēmām: — Nepadosimies. Cīnīsimies.

Mums katram bija šautene un vairākas rokasgranātas. Jāizlaužas!

Tiklīdz laivas gals atdūrās sēklī, atklājām uguni no šautenēm, laidām darbā rokasgranātas.

Vācieši to nebija gaidījuši. Viņu rindas izjuka. Mēs atšaudīdamies ieskrējām mežā.

Trīs dienas un trīs naktis pavadījām Dundagas mežu biezokņos. Dienā ierakāmies sūnās un gulējām, naktīs virzījāmies uz priekšu.

Viens no mūsu biedriem bija ievainots. Viņu pārmaiņus nesām. Arī man bija brūce galvā.

Nelielais pārtikas krājums, ko glabājām kabatās, bija izsīcis. Iztikām no ogām, riekstiem un sēnēm.

Ceturtās dienas vakarā iznācām nelielā klajumā un ieraudzījām māju puduri. Paslēpāmies zem kuplas egles un sākām novērot, kas tur dzīvo. Pēkšņi izdzirdām soļus. Mums tuvojās virs pusmūža gados ar groziņu uz rokas. Viņš atgriezās no sēņošanas. Klusi kā ēnas nostājāmies sēņotāja ceļā. Viņš satrūkās. Sāka mūs vērīgi aplūkot un tūliņ saprata, ar ko sastapies.

— Tēvocīt, kur vācieši? — vaicājām.

— Nav manīti, — skanēja atbilde.

Lūdzām maizi. Teicām, ka jau trešo dienu neesam ēduši. Vīrs pamāja ar galvu uz mājas pusi.

— Nāciet līdz. Mēģināsim kaut ko sagrabināt.

Sēņotājs izrādījās mežsargs. Tās bija mežsarga mājas. Viņš mūs pacienāja ar vakariņām, ienesa virtuvē pāris klēpju siena un ierīkoja mums guļvietu. Drīz vien jau gulējām ciešā miegā.

Mūs uzmodināja troksnis. Kāds kliedza:

— Rokas augšā! Kas pretosies, saņems lodi pierē!

Nelāga sapnis? Murgi? Es piecēlos sēdus un atvēru acis. Nē — dzīves īstenība! Mūs ielenkuši apbruņoti vīri. Pret mums pavērsti automātu stobri. Pretošanās būtu nāve. Jāpadodas ... Mūs nolamā par bandītiem un rokas sasien ar tievu, bet stipru auklu. Tad ved no ēkas laukā.

Mūs bija sagūstījuši apbruņoti fašistu līdzskrējēji. Kur viņi te mežā radās? Vai laipnais mežsargs būtu mūs nodevis? Tā ir mīkla, ko nevaru uzminēt vēl līdz šim laikam.

Mūs aizdzina atpakaļ uz jūras krastu. Turpat, kur pirms dažām dienām izlauzāmies no vācu aplenkuma. Ieslodzīja zirgu stallī, kur jau bija ap divsimt gūstā kritušo padomju karavīru.

Nākošajā dienā mani kopā ar citiem iesēdināja automašīnā un bruņotas sardzes pavadībā aizveda uz Dundagu. Mūs sadzina Dundagas baznīcā, kas uz ātru roku bija pārvērsta par cietuma filiāli. Zobojāmies, ka esam nokļuvuši tuvāk pie dieva, jo sapratām, ka ar niecīgo pārtikas devu, ko izsniedza karagūstekņiem, ilgi nenodzīvosim. Dienā katrs dabūjām tikai vienu sausiņu un krūzīti melnas dziras, ko šeit dēvēja par kafiju.

Uz nopratināšanu nevienu nesauca. Tikai reizi pa reizei baznīcā ienāca hitlerieši, ar pārākuma apziņu mūs aplūkoja, izlamāja un piekāva. Drūmā neziņā par nākotni, sēžot uz baznīcas cementa klona, pagāja stundas, dienas, nedēļas.

Kādā rītā mūs aizveda uz staciju un sadzina vagonos. Katru vagonu apsargāja vācietis un trīs šucmaņi. Sākās brauciens uz karagūstekņu nometni.

ZEM KLAJAS DEBESS

Esam Rīgā. Šeit mūs izdzen no vagoniem un nostāda kolonnā. Vācu un šucmaņu stingrā apsardzībā soļojam pa Rīgas—Daugavpils šoseju. Esam apmēram 600 karagūstekņu. 18. kilometrā nogriežamies no šosejas pa kreisi. Pa zāli aizaugušu, sen nebrauktu lauku ceļu mūs ved uz vecu parku, kur rudens vējā sirdīgi šalc milzu ozoli un liepas. Bet kālab kokiem balti stumbri? Vai gan varējām iedomāties, ka tos badā apgrauzuši cilvēki!

Mūsu kolonnu apstādināja laukumā aiz parka.

— Uz ceļiem! Mesties uz ceļiem! — kroplā krievu valodā kliedza briļļains vācietis.

Komandu nesapratām. Nezinājām, ko darīt.

— Lūdziet dievu, velni tādi! Kā baznīcā! Šitā! — Vācietis pietupās un izstiepa rokas pret debesīm.

— Komunisti jau baznīcā neiet. Viņi lūgt neprot, — smējās mazs, resns feldfēbelis ar izvalbītām acīm.

— Nekas, iemācīsim ... Iedresēsim.

Četras stundas mēs tupējām uz ceļiem un salām. Piecelties nedrīkstēja, pakustēties arī ne. Tā hitlerieši gribēja mūs pazemot, parādīt savu varu.

Tupot uz ceļiem, ievēroju, ka kaulains zirdziņš velk šurp ratus ar mucu. Rati apstājās netālu no mums. Acumirklī ap tiem sāka pulcēties ļaudis. Noskranduši, netīri, ar bārdu apauguši, daži pat kailām kājām. No kurienes viņi te rodas? Tuvumā taču nav nevienas ēkas.

Skrandaiņi līda laukā no zemes. Jā, jā, no zemes! Cilvēki te dzīvoja alās. Pareizāk gan — vilka dzīvību. Tie bija mūsu biedri — gūstā kritušie Padomju Armijas karavīri. Pirms mēneša viņi bija te sadzīti zem klajas debess. No aukstuma un lietus glābdamies, cilvēki ierakās zemē, no bada apgrauza muižas veco liepu stumbrus cilvēka auguma augstumā.

Kaulainais zirģelis karagūstekņiem bija atvedis pusdienas. Katrs ieslodzītais saņēma kausu smirdoša šķidruma.

Karagustekņu nometne. Linolejā griezis K. BnSs.

Pēc pusdienas uz šosejas iepretī parkam apstājās melns limuzīns. Sargi kļuva nemierīgi. Steigā sakārtoja mundierus, ar zāles kušķiem tīrīja dubļainos zābakus. No automobiļa izkāpa hitleriešu virsnieks un tulks un nāca pie mums.

— Piecelties! — feldfēbelis iebļāvās.

Mums bija notirpušas kājas. Nevarējām nostāvēt. Feldfēbelim militārā ierinda iznāca pavisam ļodzīga.

— Komunisti un žīdi, divus soļus uz priekšu, marši — tulks pārtulkoja virsnieka komandu.

Liktenīgos soļus neviens nespēra.

Hitlerietis atkārtoja pavēli.

Neviens nepakustējās. Likās, esam zemei pieauguši.

Tad fašisti sāka paši izraudzīt upurus. Pēc sejām. Kas tiem nepatika — no ierindas laukā. Tā izlasīja ap simt cilvēku. Un aizveda. Viņus nekad vairs neredzējām.

Pārējos pievakarē aizdzina uz Salaspils karagūstekņu nometni, kas atradās turpat otrā pusē šosejai — Daugavas krastā.

Nākošajā rītā mums bija jānostājas pirmajai pārbaudei. Nometnes pagalmā dega vairāki ugunskuri. Līdzās ugunskuriem gulēja līķi, kas pa nakti bija iznesti no barakām, Apbedītāju komanda, izpildot pavēli, pašlaik novilka līķiem drēbes un lika tās kaudzē. Arī tālākais noritēja pēc stingri noteiktas kārtības un pavēles: mirušajiem ap kāju apmeta valgu un izvilka viņus aiz nometnes dzeloņstiepļu žoga. Tur tos sameta kaudzē, gluži tāpat kā novilktās drēbes.

Mūs iepazīstināja ar nometnes iekšējās kārtības noteikumiem. Paskaidroja, ka darba diena šeit neesot ierobežota.

Pirmo dienu nesām dēļus no zāģētavas, kas bija ierīkota Daugavas krastā. Taisījām gūstekņu barakās nāras. Brūnais zirneklis gaidīja jaunus upurus.

Pēc tam mūs dzina cirst krūmus otrpus šosejas. Attīrītajā laukumā sāka celt barakas un māju sardzes vīriem. Tur sāka veidoties nometne, kur brūnais zirneklis vēlāk sūca asinis civiliedzīvotājiem. Tā bija Salaspils nāves nometne.

Ne tikai ar katru dienu, bet ar stundu zuda spēki. Ēdiens kļuva aizvien sliktāks, bet strādāt vajadzēja arvien smagāk un ilgāk. Pēc darba, dodoties atpakaļ uz nometni, daudzi vairs nespēja pavilkt kājas.

Viens no mūsu grupas biedriem reiz mēģināja bēgt. Viņš nokļuva tikai līdz Daugavai. Tur nespēkā pakrita. Viņu noķēra un nogalināja.

Par cilvēkiem mūs te neuzskatīja. Neviens neprasīja, kā mūs sauc. Mums pat nebija numura pie drēbēm. Uz darbu un no darba dzina barā kā lopus. Fašisti zināja, ka mēs esam nolemti nāvei, kālab lieki tērēt vēl laiku un diegu.

Nometnes apsargi bija īsti nezvēri. Likās, viņi nemitīgi alkst cilvēku asiņu. No rītiem, kad gājām būvēt barakas Salaspils nometnē, un vakarā, kad nācām atpakaļ, katram, kas atpalika vai pakrita, — lode mugurā vai galvā.

Arī es reiz tikko nepaklupu kādam esesietim zem kājām. Labi, ka biedrs mani laikā satvēra un atbalstīja ar savu plecu.

Mēs viens otram palīdzējām, cik vien varējām un kā pratām. Bet ne jau vienmēr izdevās glābt savus biedrus. Vēl šodien man iesmeldzās sirds, atceroties notikumu ar kādu padomju jūrnieku. Ar viņu kopā cīnījos Sām-salas ierakumos, reizē zvejnieku laivā pārbraucām uz Latvijas krastu. Mūs reizē apcietināja šucmaņi, mēs reizē ienācām Salaspils nometnē.

Rižihs — tā sauca manu biedru — pēc tautības bija ebrejs. Viņa tēvs līdz karam strādāja Ļeņingradā par pulksteņmeistaru.

Rižihs bija patīkams puisis, inteliģents, garīgi bagāts cilvēks. Todien, kad no gūstekņu vidus meklēja komunistus un ebrejus pēc izskata, viņam laimējās. Šucmanis, kam šis izlases darbs bija uzticēts, viņu nepamanīja. Bet tas nenozīmēja, ka briesmas jau garām.

Kā glābt savu biedru?

Vakarā barakā kopīgi apspriedāmies.

— Paklau, Rižih! Vai tavi dokumenti pie vāciešiem? — kāds noprasīja.

— Nē. Iznīcināju, — viņš atbildēja.

— Lieliski! Tādā gadījumā tu esi Badridze.

— Pareizi! — citi piebalsoja. — Viņš jau arī izskatās pēc kaukāzieša.

Rižiha seja atplauka smaidā. Viņš mūsu nodomu saprata.

— Tātad norunāts? — kāds jūrnieks nobeidza. — No šī brīža mēs tevi sauksim par Badridzi. Un sauksim, cik bieži vien varēsim, — lai visi dzird.

Pēc pāris nedēļām, kad sākām celt pirmās barakas Salaspils nāves nometnei, kāds šucmanis uzsauca Rižiham:

— Ei, melnais, atnes man no ugunskura pagali.

Rižihs gāja pēc pagales.

— Skriešus! Ko velcies kā uts!

Paņēmis pagali, šucmanis, papirosu aizpīpēdams, vērīgi aplūkoja puisi.

— Kā tevi, manu draudziņ, sauc? — viņš viltīgi piemiedza acis.

— Badridze.

— Ba-adridze? — Šucmanis nobraucīja ūsas. — Citiem vārdiem sakot — žīds.

— Gruzīns.

— Un nemaz nemelo, ko?

Rižiha vietā atbildēja viņa biedri. Visi kā viens apgalvoja, ka Badridze nemelo.

— Tā, tā ... — šucmanis kaut ko pārdomāja. — Tad jau tu vari man nodziedāt to gruzīnu peršu. To, to ...

— «Suļiko»! — otrs šucmanis nāca talkā.

— Pareizi! Rauj vaļā. Tikai gruzīnu mēlē.

Būvlaukumā iestājās klusums. Visi raudzījāmies nabaga Rižihā, Viņš ievilka elpu un, jaukdams krievu, ebreju un gruzīnu vārdus, sāka dziedāt.

Šķita, ka viss beigsies labi. Bet tad pie mums piesteidzās Salaspils koncentrācijas nometnes celtniecības darbu vadītājs Kačerovskis, kas šo traģisko ainu bija novērojis.

— Izbeidziet kumēdiņus! — Viņš pārtrauca dziesmu un, pret šucmani pagriezies, piemetināja:

— Pat šeit viņi nevar iztikt bez blēdīšanās. Gandrīz izdevās jūs piekrāpt, vai ne?

Pēc tam viņš Rižiham pamāja:

— Tu, gruzīn, nāksi man līdz.

Rižihu aizveda. Otrā rītā viņu ieraudzījām piesietu nometnē pie koka. Pēcpusdienā viņu nošāva.

Pienāca bargā ziema. Karagūstekņiem nebija silta apģērba. Aukstums kļuva par visbriesmīgāko nāves izkapti. Tas vispirms nopļāva tos, kas dzīvoja alās, vecajā parkā. Arī pie mūsu dzeloņžoga auga līķu grēda. Kad grēda bija pietiekami liela, ārpus nometnes izraka bedri. Tur mirušos sameta vairākām kārtām un apbēra ar zemi.

Kādā rītā nometnē iebrauca kravas automašīna. Grupai karagūstekņu, to skaitā arī man, brokastis neizsniedza. Jābraucot darbā uz Rīgu. Tur mūs paēdināšot.

Pilsētā zāģējām un skaldījām malku līdz vakaram, bet nevienam nenāca prātā mūs ēdināt.

Nometnē atgriezāmies gluži bez spēka. Brīdī, kad vilkāmies garām komandantūras virtuvei, kāds esesietis pagalmā izgāza spaini ar atkritumiem — kauliem, kartupeļu mizām, maizes garozām. Izsalkušie gūstekņi acumirklī uzklupa ēdiena paliekām. Atkritumu izgāzējs kaut ko nobļāva,

Vakar viņi pēdējiem speķiem izraka lielo bedri, šodien paši to piepilda.

un tūliņ saskrēja citi esesieši ar rungām. Gūstekņus tik smagi piekava, ka vairāki cilvēki palika guļam.

Pēc dažām dienām, kad redzēju līdzīgas ainas, sapratu: esesieši ar nolūku rīko šādas izpriecas. Ēdienu atkritumus tie centās izgāzt tādās reizēs, kad garām gāja bada izmocītie gūstekņi. Kamēr viens hitlerietis rosījās ar spaini, citi jau gaidīja aiz durvīm ar rungām.

Uz pavasara pusi vismaz astoņdesmit procentu ieslodzīto saslima ar izsitumu tīfu. Slimību veicināja netīrība un utis, kas te bija savairojušās neiedomājamā daudzumā.

Slimos ievietoja īpašās barakās, kas atradās tā saucamajā «aizliegtajā zonā». Arī es tur nogulēju četrpadsmit dienas bez samaņas.

Sākumā pat ārstu pie mums nesūtīja. Bet, kad slimības dēļ draudēja izsīkt viss darbaspēks, vācieši sāka domāt par tīfa ierobežošanu.

Vispirms ierīkoja pirti. Tajā no ķieģeļiem izmūrēja īpašu dobumu, ko nosauca par vannu. So «vannu» piepildīja ar ūdeni, un tajā kāpa mazgāties pa desmit cilvēku uzreiz. Kad ūdens kļuva brūns kā purva rāva, to apmainīja.

Tīfa slimnieku baraku sāka apmeklēt arī ārsts. Tas bija vecs un sirms vācietis ar brillēm. Viņu redzot, es sāku ticēt, ka pasaulē ir arī labi cilvēki. Viņš nekad mūs nelamāja, nevienam nesita ar spieķi, lai gan pats gāja, uz tā atbalstīdamies. Viņš pat laipni uzsmaidīja, kad to sveicinājām. Nometnes priekšnieki un sargi mūsu sveicienus nekad neatņēma, lai gan mums viņi vienmēr bija jāsveicina. Laipnais ārsts reiz man iespieda saujā pat maizes riecienu.

Pēc atveseļošanās no tīfa es šo labsirdīgo vācieti sastapu nometnes teritorijā. Viņš man jautāja:

— Gribi strādāt virtuvē par ūdens nesēju?

— Labprāt, — atbildēju.

— Labi. Es parunāšu.

Tā notika. Sāku strādāt par ūdens nesēju sardzes virtuvē. Tas nozīmēja, ka esmu izvilcis dzīvības loterijā lielāko laimestu — dzīvību.

Pavasari nometnē meklēja darba spējīgus karagūstekņus, ko sūtīt lauku darbos. Pieteicos arī es. Tā kļuvu par kalpu Baltijas vācieša mežziņa Paula Frīdenberga saimniecībā, netālu no Baldones.

Dodoties uz laukiem, loloju divas cerības: vispirms lauku maizē atkopties un tad laisties pie partizāniem. Taču likās, ka pirmā cerība nekad nepiepildīsies, jo Pauls Frīdenbergs bija neiedomājami skops. Ar tipisku badīgumu viņš vārda tiešajā nozīmē skaitīja katru kumosu. Vakariņās man allaž uz galda nolika plānu riecienu rupjas maizes un puslitru vājpiena.

Kā gaišu un siltu saulīti atceros mežniecības strādnieci Annu Runkuli, kurai pašai bija neliela saimniecība. Viņa mani bieži vien sauca pie sava galda un krietni paēdināja.

Un es atkopos.

Kaimiņos strādāja arī vēl citi Salaspils nometnes karagūstekņi. Rudenī, kad sākās kulšanas talkas, mēs satikāmies un sākām gudrot par bēgšanu uz Latgali pie partizāniem. Izstrādājām jau konkrētu rīcības plānu, ko tuvākajās dienās vajadzēja realizēt. Bet tas diemžēl izjuka. Izjuka tāpēc, ka viens no mūsējiem visu bija izpļāpājis savai draudzenei, bet tā, negribēdama zaudēt draugu, mūsu nodomu atklājusi saimniekam. Galu galā viss nāca ausīs arī Frīdenbergam. Kulšanas talkās mani vairs nelaida, bet pa naktīm ieslēdza istabā.

Taču ilgi Frīdenbergs ar mani nemocījās. Viņam bija bail, ka es neaizbēgu.

Un tā kādā dienā Frīdenbergs no manis atteicās par labu Ošu māju saimniecei Otīlijai Kļaveniecei. Tā bija krietns cilvēks. Labi ēdināja, ļāva satikties ar biedriem. Un atkal dzima jauns plāns par došanos pie partizāniem. Bet arī tas izjuka. Pavisam negaidot mani un citus karagūstekņus, kas šeit Baldones apkaimē strādājām, nogādāja atpakaļ Salaspilī. Brīvība palika aiz dzeloņstiepļu žoga.

LIELĀ STUNDA TUVOJAS

1944. gada vasarā otrā pasaules kara iznākums jau bija skaidrs arī pašiem hitleriešiem. Fronte straujā gaitā virzījās uz rietumiem, arvien tuvāk un tuvāk fašistu midzenim — Berlīnei. Mēs, gūstekņi, ar katru dienu kļuvām možāki, bet mūsu mocītāji — drūmāki. Droši vien baidījās, ka reiz par visām zvērībām nāksies atbildēt.

Vasaras vidū mani kopā ar citiem no Salaspils aizveda uz Rīgu strādāt ostā. Ostu hitlerieši turēja priekšzīmīgā kārtībā, lai vajadzības gadījumā varētu bez traucējumiem aizlaisties uz fāterlandi.

Strādāt gan te bija jāstrādā vēl ilgāk nekā Salaspilī, toties mums iedeva kaut kādas vecas skrandas, ko apģērbties, un apavus — koka tupeles. Mūs visus rūpīgi saskaitīja un katram uz drēbēm uzšuva savu numuru.

Naktīs gulējām barakās, kas bija uzceltas ostas rajonā. Bez mums te vēl mitinājās nedaudz ieslodzīto, kas arī bija atvesti no Salaspils koncentrācijas nometnes un strādāja pilsētas lopkautuvē. Reizēm viņi paslepus barakās ienesa liellopu kājas. Tas bija risks, jo, ienākot ostā, katru stingri izkratīja. Ja ko atrada, vainīgo par sodu piekāva. Taču cilvēki riskēja. Ga|u viņi parasti sagrieza mazos gabaliņos un paslēpa sev uz krūtīm. Šādā ceļā iegūtā papildu pārtika manāmi uzlaboja mūsu izskatu un veselību.

Jūlija beigās mani norīkoja darbā vērmahta transporta daļas zirgu staļļos Duntes ielā. Tur jau strādāja karagūsteknis Ādams Suharko. Mēs ātri sadraudzēj āmies.

Kādu vakaru, kad uzkopām staļļus, Ādams pieliecās man pie auss:

— Maskavu dzirdēt gribi?

Pārsteigumā iepletu acis.

— Muti turēt proti? — Ādams nāca ar otru jautājumu un, atbildi negaidījis, noteica:

— Nu labi. Gaidi vakaru.

Vakarā, kad zirgi bija pabaroti, Ādams mani aizveda aiz staļļiem. Augstajā un blīvajā koka sētā, kas mūs slēpa no ārpasaules, viņš pašķīra divus dēļus, un mēs ielīdām kaimiņu pagalmā.

— Tur dzīvo man pazīstama sieviete, — Ādams norādīja uz trīsstāvu koka māju. — Iesim.

— Vai viņa mūs nenodos?

— Ko tu! — Ādams atvēcināja. — Viņas tēvs un vecākais brālis krituši pilsoņu karā, cīnoties par padomju varu. Jaunākais brālis komunists. Pati neieredz vāciešus ne acu galā.

Uzkāpām otrajā stāvā. Ādams trīsreiz pieklauvēja un divas reizes nospieda zvana pogu. Durvis atvēra jauna sieviete tumšiem matiem. Ieraudzījusi mani noskrandušajā apģērbā, viņa satrūkās.

— Nebaidies, Vilma. Tas mans draugs Miša, — Ādams iepazīstināja.

Vilma Mačevska mūs ieveda savā dzīvoklī. Pārbaudījusi, vai logi rūpīgi

nosegti, viņa iededza gaismu. Apsēdāmies. Vilma uzlika galdā kūpošu tējas kannu un šķīvi ar sviestmaizēm.

Pēc azaida namamāte ieslēdza radio. Runāja Maskava! Ar neizsakāmu prieku un satraukumu klausījos Dzimtenes balsi. Padomju Informācijas birojs ziņoja, ka turpinās mūsu zemes atbrīvošana, ka padomju karaspēks jau iesoļojis Latvijā.

Grūti izteikt vārdos to sajūsmu, ar kādu es tovakar atgriezos staļļos. Priecājos par Padomju Armijas uzvarām, priecājos, ka pasaulē ir labi un uzticami cilvēki — tādi kā Vilma Mačevska.

Zirgu stallī mēs tīši vēl uzkavējāmies, lai sargi sāk mūs meklēt. Tā arī notika. Lai pārbaudītu, ko mēs tik ilgi darām, dežurants atvēra staļļa durvis, bet, ieraudzījis mūs nadzīgi cilājam dakšas, sāka svilpot un aizgāja. Acīm redzot, viņš bija gaužām apmierināts, ka mēs tik čakli strādājam.

Kādā septembra rītā hitlerieši mūs aizveda uz kartupeļu lauku, kas atradās netālu no staļļiem. Lauks esot steidzami jānovāc un raža jānogādā ostā. Kad kartupeļi bija sabērti maisos un aizvesti, vācieši sāka žūpot. Kāds pavecāks vācietis, vārdā Fricis, manāmi ieskurbis, staigāja ar sarkanvīna pudeli rokā. Viņš bija kļuvis ļoti runīgs un vaļsirdīgs, viņš sēkdams mums pavēstīja, ka krievi jau esot netālu no Rīgas.

Bailīgi apskatījies visapkārt, vai kāds nedzird, vecais Fricis izrunājās, ka drīz sākšoties evakuācija un visus karagūstekņus sadzīšot uz kuģiem un vedīšot prom.

Friča vārdus mēs nopietni pārdomājām un nolēmām: jābēg.

Vakarā savu nodomu atklājām Vilmai.

— Cik jūs esat? — viņa noprasīja.

— Četri.

— Es zinu nelielu pagrabiņu Kazarmju ielā. Tā saimniece aizbrauca uz laukiem, bet atslēgas atstāja man, — viņa teica. — Tur varētu paslēpties divi. Pārējos aizvedīšu citur. Pie uzticamiem cilvēkiem.

Ap pusnakti pie Vilmas ieradās četri karagūstekņi — Ivans Kolome-jecs, Nikolajs Rudenko, Jefims Zencovs un es. Pēc stundas, kad bijām paslēpti drošā vietā, mēs sevi vairs neuzskatījām par karagūstekņiem.

Fricis nebija melojis. Drīz vien Rīgā sākās evakuācija. Hitlerieši ķēra cilvēkus uz ielām, sadzina kuģos un veda uz Vāciju. Arvien biežāk notika padomju aviācijas uzlidojumi Rīgai. Artilērijas kanonāde jau drebināja pilsētas pievārti.

Mazajā pagrabiņā nosēdējām vairākas nedēļas. Visu šo laiku Vilma mums regulāri pienesa pārtiku.

Pienāca 1944. gada 13. oktobra rīts. Pa nelielo lodziņu mūsu cellē ieplūda blāvas gaismas svītras. Uz ielas bija tāds klusums, it kā visi cilvēki būtu izmiruši. Uzmanīgi pētīdami apkārtni, izgājām uz ielas. Ar pilnu krūti ieelpojām rudenīgo gaisu. Kāds nāca ... Sieviete.

— Ei, mīļie! — viņa, mūs ieraudzījusi, iesaucās. — Ejiet taču pretī savējiem. Mūsu tanki jau šaipus tilta!

6 — 2053

Mēs apkampāmies un no prieka apraudājāmies.

Drīz vien es pieteicos kara komisariātā, uzģērbu karavīra tērpu un devos uz Kurzemes fronti.

Uzvaras dienu — 1945. gada 9. maiju — sagaidīju Dundagā. Pie tās pašas baznīcas, kur 1941. gada oktobrī mani ieslodzīja hitlerieši. Tikai šoreiz bijām mainītās lomās.

«Pasaules iekarotāji» sadrūmuši sēdēja pavasara saulītē, bet es viņus apsargāju. Mēs stingri ievērojām starptautiskos likumus par karagūstek-ņiem un ar sagūstītajiem apgājāmies cilvēcīgi.

Bija paredzēts, ka augusta sākumā karaspēka daļa, kurā es dienēju, atstās Padomju Latviju. Šī vēsts mani ierosināja kaut ko pārdomāt. Pārdomāju un tad devos pie pulka komandiera. Lūdzu piešķirt pāris dienu atvaļinājuma svarīgu, neatliekamu ģimenes lietu kārtošanai.

Kad pēc atvaļinājuma atgriezos karaspēka daļā, man kabatā glabājās dokuments, kurā bija rakstīts, ka «Vilma Mačevska un Mihails Zeļenskis

1945. gada 13. augustā sareģistrējušies Rīgas pilsētas dzimtsarakstu nodaļā».

Pēc demobilizācijas atgriezos Rīgā. Līdz 1967. gadam dzīvojām Duntes ielā, tai pašā mājā un tai pašā dzīvoklī, kur 1944. gada vasarā, būdams nebrīvs cilvēks, klausījos brīvās Maskavas balsi.

Mums ar sievu Vilmu ir meita Ināra. No sirds vēlos, lai viņai nekad nebūtu jāpiedzīvo tās kara šausmas un briesmas, ko pārcietām mēs.

Kara mākoņi nekad vairs nedrīkst aizklāt mūsu dzidrās debesis. Par to šodien kopīgiem spēkiem jācīnās visiem. Miers, darbs, brīvība, vienlīdzība, brālība, laime ir jāsaglabā.

ASINSDZĪRES DAUGAVAS KRASTĀ. Staņislavs Rozanovs

Aizritēja 1941. gada jūnija pēdējās dienas. Turpinājās valdības iestāžu un uzņēmumu evakuācija. Risinājās asas cīņas pret sabotieriem un diversantiem. Nacistu «piektā kolonna» aizvien

biežāk rīkoja teroristiskus aktus. Apzinādamās savu nespēku uzstāties atklāti, tā slepeni centās iedzīvotājos radīt paniku.

Kopš strādnieku gvardes dibināšanas biju tās 10. bataljona sardzes nodaļas priekšnieks. Mūsu uzdevumā ietilpa «Sarkanā kvadrāta», «Ve-zuva», Virvju fabrikas un citu Maskavas rajona uzņēmumu apsardzība. Vajadzēja būt sevišķi modriem.

Drīz pienāca ziņas, ka fašistiskie iebrucēji jau atrodas pilsētas pievārtē un koncentrē lielus spēkus Daugavas forsēšanai iepretim Doles salai. Saņēmām pēdējo rīkojumu — kritiskā brīdī atkāpties uz Valku. Taču to vairs nepaspējām. Atkāpšanās ceļš jau bija nogriezts.

Pēc četru dienu prombūtnes ierados atpakaļ Rīgā. Izrādījās, ka mani jau meklējuši, tāpēc dzīvoklī nepaliku, bet apmetos pie paziņas. Nodibināju sakarus ar kādu vecu partijas biedru, kas bija labi informēts par stāvokli frontē. Rijām vienis prātis, ka jāizkļūst no Rīgas, jo pilsētā aizvien biežāk dokumentu pārbaudes nolūkos tika ielenkti veseli kvartāli.

Maskavas rajonā starp dzelzceļu un Latgales ielu ierīkoja ebreju geto. Rītos un vakaros redzēju ebrejus, ko dzina darbos. Uz krūtīm un muguras tiem bija dzeltenas zvaigznes. Spilves lidlaukā strādāja padomju karagūs-tekņi. Vācu sardze nežēlīgi izrēķinājās ar katru, kas nespēka dēļ nevarēja strādāt. Tos, kas gūstekņiem mēģināja pasniegt gabalu maizes, apcietināja un ieslodzīja cietumā.

Kādu dienu uz ieias sastapu savu bijušo darba biedru. Viņš pastāstīja par tagadējo dzīvi «Sarkanajā kvadrātā». Sai rūpnīcā man bija vairāki labi paziņas, tāpēc sadūšojos un vienu dienu aizgāju turp. Satiku visus, ko vēlējos satikt. īsumā pārrunājām pašu nepieciešamāko un nolēmām turpmāk uzturēt ciešākus sakarus. Bet mani jau bija pamanījis bijušais aizsargs Lin-"kevičs. Viņš sacēla trauksmi. Tuvumā gadījās vēl daži šucmaņi. Mani aizturēja un konvoja pavadībā nogādāja 9. policijas iecirknī, kas atradās Daugavpils ielā.

Iecirknī sēdēja un žūpoja četri vīri, tērpušies buržuāziskās Latvijas armijas formas apģērbos, tikai bez zīmotnēm. Ar seju pret sienu istabā stāvēja apmēram divdesmit arestētie.

Iegrūdis mani pie žūpām, konvoja vecākais nedabiski skaļā balsī no-gārdzās:

— Atvedu vienu sarkano komisāru grēku sūdzei, kapteiņa kungs!

Uzrunātais pablenza manī stiklainām acīm un iebļāvās:

— Pie sienas!

Tad norūca:

— Šito mēs nogādāsim priedēs jau šovakar, — un pasniedza konvojam degvīna glāzi.

Izmetis čarku, brīvprātīgais policists nosēcās, piesvieda roku pie cepures, kareiviski pagriezās un izgāja.

Dzeršana turpinājās. Visi četri lielījās ar savām asiņainajām izdarībām.

Pagāja pāris stundu. Divi no pļēguriem jau sāka ar deguniem badīt galdu. Pārējie divi bija tā aizrunājušies, ka pat aizmirsa mūs. Ievēroju, ka laiku pa laikam kāds no arestētajiem nozūd koridorā. Pavirzījos arī es tuvāk izejai un jau pēc brīža šķietami drošā un nesteidzīgā solī gāju pa gaiteni.

Pie ārdurvīm postenī stāvēja pēc izskata vientiesīgs lauku cilvēciņš aizsarga formā. Viņš palūkojās manī un noteica:

— Redzi nu, visus jau uz priedēm neved. Pārbauda, vai neesi ko ļaunu darījis, un laiž mājās.

Es pamāju ar galvu un turpināju ceļu.

Nākamajās dienās sāku domāt, ko turpmāk darīt. Nolēmu, ka jāmēģina nokļūt savā dzimtajā pusē — Latgalē. Biju pārliecināts, ka tur radīsies iespēja aiziet pie partizāniem.

Laimīgā kārtā drīz sastapu savu paziņu Mironovu, kurš strādāja Šķirotavas stacijā. Viņš apsolīja mani iesēdināt vilcienā kopā ar ceļa remonta kolonnas strādniekiem. Šis plāns spārnoja jaunām cerībām.

Norunātā dienā ilgi klaiņoju pa Šķirotavas līkumotajām ieliņām, līdz beidzot iepretim stacijai iznācu uz ceļa, kas ved uz vagonu parku. Pēkšņi, pametis skatienu uz pārbrauktuves sarga mājiņu, pamanīju uz žoga uzmestu baltu drēbes gabalu. Vienā mirklī pilnīgi sastingu — tas taču bija norunātais briesmu signāls!

Kas noticis? Kurp man tagad doties? Vai neesmu jau pamanīts?

Nolēmu iet pa lejas ceļu. Laipoju no vienas lietus pielijušas ceļa malas uz otru. Pēc brīža no vakara krēslas iznira braucējs uz divriteņa. Tā bija meitene. Viņa vērīgi manī palūkojās un uzsauca:

— Sargieties no patruļām!

Šis brīdinājums mani satrauca vēl vairāk. Paslēpties te nekur nevarēja. Tuvumā nebija pat neviena krietnāka krūma. Priekšā no tumsas pavīdēja neliels šķūnītis, aiz tā dārzs. Taisījos jau lēkt pāri grāvim, kad acis spēji apžilbināja kabatas bateriju gaisma. Atskanēja skarbs sauciens:

— Rokas augšā!

Pienāca klāt divi bruņoti vīri, pārmeklēja. Izņemot pasi, neko citu neatrada.

— Ejam.

Mani bīdīja pa priekšu. Aiz manis sekoja abi bruņotie.

Pēc kāda laika nonācām tanī pašā 9. policijas iecirknī.

Šoreiz te bija cita kārtība. Man lika apsēsties. Blakus Istabā dzirdēju sarunu, no kuras nopratu, ka Šķirotavas stacijā iepriekšējā dienā norisinājušies ārkārtēji notikumi — uzsprādzis vilciena sastāvs. Mani šoreiz daudz nepratināja. Pa tālruni sazinājās ar policijas iecirkni, kurā biju pierakstīts, un mani aizveda uz prefektūru. Tur vēroju tādu pašu ainu kā 9. policijas iecirknī. Ar seju pret sienu te stāvēja vairāki desmiti arestēto, kamēr citus pratināja izmeklētāji.

Mani pieveda pie galda, aiz kura sēdēja plecīgs sarkanmatis. Viņš mani apbēra ar jautājumiem: ko es esot meklējis Šķirotavā? Kur slēpies divus mēnešus? ...

— Nu, ātrāk, runā ātrāk! Vai tad tev vispirms vajadzēs ādu novilkt?

Tad iespēra man ar kāju un izgrūda gaitenī. Tur divi vīri mani sagrāba

un pa pusei vilkšus novilka pagrabā.

Nosprakšķēja atslēga. Paliku tumšā telpā. Pēc brīža izdzirdu balsis. Runāja krieviski. Mani likteņa biedri bija padomju lidotāji, kuru lidmašīna notriekta kaut kur Rīgas apkārtnē. Divi komunisti un viens komjaunietis. Savu partijas piederību viņi nebija slēpuši. Pēc vairākkārtējas nežēlīgas spīdzināšanas tiem piespriests nāves sods, kura izpildīšanu viņi gaidīja.

Tātad šī ir nāvinieku kamera. Vai ari mani gaida tas pats? Varbūt jau šonakt?

Lidotāji divu nedēju laikā bija daudz ko pārcietuši, tomēr nebija garīgi salauzti. Par to liecināja viņu izturēšanās. Par spīti daudzkārtējiem uzrauga brīdinājumiem, viņi dziedāja padomju dziesmas, ar lepnumu stāstīja par mūsu karavīru varoņdarbiem frontē. Šķita, ka viņi to darīja manis dēļ, lai uzmundrinātu.

— Padomju cilvēkam jābūt vienmēr stipram! — viens no viņiem teica. — Mēs esam jauna kaluma cilvēki. Ja viens no mums krīt, desmiti un simti stājas viņa vietā.

Sie vārdi man dziļi iespiedušies atmiņā, un daudzreiz, būdams grūtos apstākļos, tos atcerējos kā ceļvedi zvaigzni.

Lidotājus uz rīta pusi saslēdza dzelžos un izveda no kameras.

Ceturtās dienas rītā mani aizgādāja uz Centrālcietumu. Vadāja no vienas ēkas uz otru, līdz beidzot nokļuvu 3. korpusa 21. kamerā.

Ārā bija gaiša septembra diena, bet kamerā valdīja puskrēsla. Kad uzraugs aizslēdza durvis, pagāju dažus soļus uz priekšu un neziņā apstājos. Telpa bija ļaužu pilna. Mans apmulsums cietumniekus redzami uzjautrināja.

— Neskumsti, draugs.

Viņi man ierādīja brīvu guļvietu uz lāviņas.

— Neraugoties uz lielo konkursu, gadās arī vakantas vietas, — kāds j oko j a.

Drīz vien sākās nopietnākas valodas. Visi dzīvi interesējās par notikumiem ārpasaulē.

Pienāca pusdienas laiks. Kamerā ienesa toveri ar zupu. Katriem diviem ieslodzītajiem viena bļoda litra tilpumā. Mans pārinieks bija Ģelzis (ieslodzīts par piederību pie MOPR). Likās, ka zupa gatavota no skābbarības, ko izbaro lopiem. Kad izēdām, bļodiņas dibenā palika smiltis.

Ģelzis saviebās: — Redzi, — «jaunā Eiropa».

Tā dēvēja šo zupu.

Pienāca vakara pārbaude. Kamerā pie griestiem mirgoja zila piecpa-dsmitsveču spuldzīte. Pēc komandas visi iemītnieki nostājās ierindā. Uzrauga pavadībā ienāca korpusa vecākais Ozols.

— Jaunais lai iznāk soli uz priekšu!

— Tā, — Ozols mani nopētīja no galvas līdz kājām, — pat šlipsi aplicis!

Un, saķēris mani aiz tās, sāka purināt.

— Nu pagaidi, drīz tev pagādāsim kaņepāju šlipsi. Tā tev labāk piestāvēs.

Tāda bija mana pirmā iepazīšanās ar bendi Ozolu, kas cietuma pagalmā kāra un šāva apcietinātos.

Kamera bija domāta 40 ieslodzītajiem, bet mūsu bija divreiz vairāk, tāpēc gulējām pa diviem uz vienas lāviņas. Diviem gulēt siltāk, taču pagriezties uz otriem sāniem grūti. Plānajos guļammaisos bija gandrīz pulvera smalkumā sabirzuši salmi. Maisā un lāviņas spraugās bija saviesušās blaktis, blusas, utis, kas augu nakti nedeva miera.

No rītiem ar nepacietību gaidījām savu maizes devu. Izsalkums sāka mocīt jo dienas jo niknāk. Ar piespiešanos atvairīju domas par ēšanu, kas uzmācās tikpat neatlaidīgi kā naktī kukaiņi.

Satraucošus brīžus pārdzīvojām, kad pēc vakara pārbaudes kamerā ieradās cietuma priekšnieka palīgs, nosauca dažus uzvārdus un lika sagatavoties «ar visām mantām». Zinājām, ka šie cilvēki ir nolemti nāvei un tiek pārvietoti uz 4. korpusu.

Mūsu kamerā atradās tikai politiskie. Komunists Lakše bija apmēram 60 gadus vecs. Pēc padomju varas atjaunošanas Latvijā viņš atbraucis šurp no Urāliem, lai strādātu partijas darbā. Par savas ģimenes likteni Lakše nekā nezināja. Pēc nopratināšanas viņu ienesa kamerā sakropļotu līdz nepazīšanai: izsistiem zobiem, izplūkātiem matiem. Pāris dienu Lakše nogulēja bezsamaņā, pēc tam viņu aiznesa no kameras. Veco komunistu vairs nesastapu.

Kamerā radās aizvien vairāk un vairāk tādu, kas, badā izmērdēti un pratināšanā sakropļoti, vairs nespēja piecelties no savas lāviņas. Viņi nespēja pat atgaiņāties no utīm, kuras rāpoja pāri sejai, nespēja apēst tos pašus 200 gramus maizes, ko izsniedza bada tiesai.

Pienāca diena, kad arī mani izsauca uz nopratināšanu.

Pie galda sēdēja īgns vācu virsnieks un runāja mazliet lauzītā latviešu valodā. Tātad Baltijas vācietis.

Pratinātājs uzskaitīja veselu rindu visdažādāko pārkāpumu, kurus es esot izdarījis «pret cilvēci». Runāja lēni, mierīgi, vienlaicīgi rakstīdams nopratināšanas protokolu. Kad bija beidzis, lika man parakstīties. Es atteicos. Hitlerietis par to bija ļoti izbrīnījies. Bet, kad es vēlreiz atteicos, pratinātāja pergamenta papīram līdzīgā sejas krāsa kļuva sārti brūna, acu redzokļi izplētās. Viņš iekliedzās un uzsita ar revolvera spalu pa galdu.

Aiz muguras man pēkšņi nostājās divi atlētiski noauguši vīri. Pirmais no viņiem mani pagrūda pret otro, tas atkal atpakaļ. Viņi mani sita un

grūstīja tik ilgi, kamēr bez samaņas nokritu uz grīdas. Kad atžilbu, izmeklētājs aicināja mani vēlreiz parakstīties. Parunāt es vairs nespēju, tāpēc tikai pakratīju galvu. Tad mocītāji sāka mani apstrādāt ar dūrēm. Kad nācu pie samaņas, redzēju, ka atrodos kamerā.

Pienāca 1941. gada agrā ziema. No rītiem, kā aizvien, kameru vēdināja, bet par apkurināšanu nedomāja. Badam pievienojās aukstums. Lai kaut cik sasildītos, mēs nemitīgi kustējāmies pa kameru. Bet tas vēl vairāk izšķieda jau tā vājos spēkus.

Novembra sākumā kādu dienu kamerā ienāca korpusa vecākais Ozols un lika visiem nostāties ierindā. Ejot gar ierindu, viņš katru ilgi un pamatīgi nopētīja.

Pēc dažām stundām mani izsauca un aizveda uz 12. kameru. Tanī atradās 25 cilvēki. Ko ar mums darīs tālāk? Galvā šaudījās visdažādākās domas.

Nākamajā dienā mūs ieveda ģērbtuvē, atņēma privātās drēbes un iedeva pelēki svītrotos arestantu tērpus.

Pirmā doma bija: esam notiesāti spaidu darbos.

Neziņā nodzīvojām gandrīz veselu nedēļu. Tad kādu rītu mūs izsauca gaitenī, pārbaudīja pēc saraksta un izveda pagalmā. Tur stāvēja smagā mašīna un apmēram desmit šucmaņu.

Sardzes vecākais pavēlēja iekāpt mašīnā un nobrīdināja ceļā neskatīties ne pa labi, ne pa kreisi, savā starpā nesarunāties, nemainīt vietu.

— Sapratāt, ko teicu? —• viņš stingri noprasīja. — Par vismazāko noteikumu neievērošanu katrs bez brīdinājuma tiks nošauts.

Aiz cietuma vārtiem mūs gaidīja vēl divas smagās mašīnas ar gestapo-viešiem. Uz vienas bija uzstādīts ložmetējs.

Pēc brīža piebrauca vieglā mašīna, un mēs devāmies ceļā. Karavānas priekšgalā brauca vieglā mašīna, aiz tās smagā ar ložmetēju, tad mūsu mašīna. Aiz mūsējās — mašīna ar bruņotu sardzi.

Nogriezāmies pa Maskavas ielu. Drīz ieraudzījām neparastu ainu. Iela bija pilna cilvēku, kas lēnā gaitā virzījās uz «Sarkanā kvadrāta» pusi. Vīrieši, sievietes, bērni. Tie bija ebreji no geto. Uz trotuāriem abpus ielas stāvēja vāciešu un šucmaņu ķēde.

Gājēju kolonna bija tik blīva, ka mašīnas tai nevarēja pabraukt garām. Tāpēc uz priekšu virzījāmies vienā gaitā ar ļaužu drūzmu.

Pabraukuši garām «Sarkanajam kvadrātam», ieraudzījām otru cilvēku baru, kas gāja Salaspils virzienā. Šeit ceļš privātām personām bija slēgts.

Abpus šosejas stāvēja sardze. Gājienu pavadīja gestapovieši uz zirgiem un vilku suņi.

Kurp pārvietojās šie geto iemītnieki?

Pūlī bija daudz vecu un slimu cilvēku, kas bez citu palīdzības nespēja paiet. Veselie tos veda aiz rokām. Kas pakrita, to gestapovieši novilka ce)a malā un nošāva.

Kāda jauna sieviete izgāja no ierindas, lai sakārtotu bērnam autiņus. Šucmanis tai iedūra mugurā durkli. Sieviete pakrita, cieši piespiedusi bērnu pie krūtīm. Šucmanis izrāva bērnu no mirstošās mātes rokām un pasvieda to tālāk. Gestapovietis sāka rīdīt uz bērnu suni. Tas pieskrēja bērnam klāt, paostīja, bet neaiztika. Saniknotais vācietis uzlaida sunim ar pletni, tad izvilka pistoli, notēmēja un izšāva uz bērnu.

Mēs tuvojāmies Rumbulai. Dzirdot ložmetēju tarkšķus, sākām saprast, kas te notiek. Nojautām šīs lēni plūstošās cilvēku masas traģēdiju.

Pie Rumbulas viss gājiens tika novirzīts no šosejas mežā, kur skanēja ložmetēju kārtas. Cauri šāviņu troksnim dzirdējām cilvēku izmisuma kliedzienus, sieviešu vaimanas, bērnu raudas.

Metrus 20 līdz 30 no ceja paceltām rokām stāvēja pilnīgi kaili cilvēki — vīrieši un sievietes. Viņiem klāt spiedās bērni, arī kaili. Bija stingrs sals. Cilvēki trīcēja no tuvās nāves šausmām un aukstuma. Netālu pacēlās milzīga drēbju kaudze. Nāves upuriem tur bija jāizģērbjas. Daži meta savas drēbes bendēm sejā. Citi atteicās labprātīgi izģērbties. Tos fašisti izģērba ar varu. Līdzko bija sanācis zināms skaits nelaimīgo, fašisti viņus ielenca un dzina tālāk mežā uz nošaušanas vietu.

Tālāk ceļš mūsu priekšā bija brīvs. Drīz nokļuvām Daugavas krastā. Tur mums lika nostāties ierindā.

No vieglās mašīnas izkāpa divi gestapo virsnieki un liela auguma vīrietis privātā tērpā.

Visi trīs pienāca mums klāt un cieši katrā nolūkojās. Pēc īsas klusēšanas pirmais virsnieks mūs uzrunāja. Privātais tūlīt pārtulkoja.

Virsnieks teica:

— Jūs redzējāt, kāds liktenis gaida mūsu varas pretiniekus. Mēs tos iznīcinām kā ļaunu nezāli. Jums dota iespēja izpirkt savu noziegumu ar godīgu darbu. Par to jūs esat pateicību parādā Vācijas vadonim un valdībai. Kas iedomāsies strādāt pavirši vai neizpildīs priekšniecības pavēles, tiks nošauts. Ja kāds mēģinās bēgt, tiks nošauti visi pārējie. Skaidrs?

Mēs klusējām.

Viens no mūsu biedriem, vārdā Hīners^1, pēc tautības vācietis, kas atradās ieslodzījumā tāpēc, ka nebija repatriējies, lūdza vārdu. Viņš teica, ka mēs visi gribot strādāt un strādāšot tā, kā to priekšniecība prasīšot, tikai lai mums tiekot radīti kaut cik normāli dzīves apstākļi.

Gestapovietis pasmīnēja:

— Tā, tā.

Uzprasīja, kā runātāju sauc, un piezīmēja:

— Katram sagādāsim attiecīgus apstākļus.

Privātais iesmējās:

— Kādi noteikumi! Ērti dzīves apstākļi, kārtīga garderobe, garšīgs ēdiens. Nu, tad dosim arī...

Vēlāk uzzinājām, ka viens no virsniekiem ir gestapo un SD priekšnieks Latvijā — Lange, otrs — nākamais koncentrācijas nometnes komandants Nikels, bet privātais — nometnes būvdarbu vadītājs Kačerovskis.

Dažas dienas vēlāk Lange pasauca Hīneru, paveda viņu sānis un nošāva.

Mūsu pirmais uzdevums bija sagatavot vietu gatera uzstādīšanai. Jau nākamajā dienā stingras sardzes pavadībā dažus no mums aizsūtīja uz Rembates pagastu pēc gatera. Drīz atveda vēl divus gaterus.

Būvdarbu vadītājs skraidīja kā sadedzis, lamāja mūs par kaitniekiem, draudēja ziņot Langem. Mēs strādājot pārāk nevīžīgi. Pat sev maizi nenopelnot. Nikni lādējās, ka mēs pa ceļam esot nozaudējuši kādas gatera daļas.

Darbs patiešām uz priekšu virzījās lēni. Nelīdzēja ne grūstīšana, ne sišana.

Pagāja gandrīz trīs nedēļas, kamēr gateri uzsāka darbu. Mūs norīkoja pie to apkalpošanas.

Bija vajadzīgi cilvēki, kas izvelk baļķus no Daugavas. Sai darbā izmantoja karagūstekņus.

Salaspilī bija pienākuši vairāki padomju karagūstekņu transporti. Nu viņu skaits jau sniedzās tūkstošos. Sākumā gūstekņi bija izvietoti bijušajās kazarmās, bet vēlāk tika nometināti uz klaja lauka.

Sie cilvēki atradās pilnīgā dabas untumu varā. Nebija kur paslēpties nedz no aukstā rudens vēja, nedz lietus un sniega. Gūstekņi ar katliņiem, bļodām, ar koka gabaliem ierakās zeme kā zvēri, lai paslēptos no aukstuma. Virs katras alas bija atstāts caurums izejai. Naktī to pārklāja ar zariem vai kādu drēbju gabalu, lai alā kaut cik saglabātu siltumu.

Tā dzīvoja cilvēki, kam vajadzēja vilkt laukā baļķus no ledainā ūdens. Vairāk gan viņi līdzinājās cilvēku ēnām — netīri, nedēļām un mēnešiem

Šajās bedrēs un alās kādreiz dzīvoja cilvēki. Desmitiem tūkstošu gūstā kritušo padomju karavīru fašisti izdzina uz klaja lauka Rīgas—Daugavpils šosejas malā, 17. līdz 18. kilometrā no Rīgas. No ziemas aukstuma glābdamies, gūstekņi ierakās zemē.

nemazgājušies, utīm aplipuši, ar bārdu un matiem noauguši, bez apaviem, lupatās ievīstītām kājām, plānos vasaras apģērbos, lielākā daļa bez šineļiem, pat bez cepurēm.

Bada dzīti, viņi bija nolobījuši visiem nometnes kokiem mizu tiktāl, cik to varēja ar zobiem un rokām aizsniegt. Uz visa laukuma nebija neviena neapgrauzta krūma, neviena zāļu stiebriņa. Katru dienu slimo un mirušo skaits sniedzās simtos. Nedaudzos mēnešos te aizgāja bojā desmitiem tūkstošu gūstekņu.

Pēc pirmā stingrā sala badā izmērdētie ļaudis vairs nespēja aprakt mirušos. Tagad tos iznesa aiz dzeloņstiepļu žoga un sakrāva lielās grēdās.

Katru rītu uz Daugavas krastu sūtīja 600 līdz 700 karagūstekņu.

Sos cilvēkus izrīkoja darbu vadītājs. Sardze dzina gūstekņus ledainajā ūdenī pēc baļķiem. Kas nespēja pietiekami veikli strādāt, tos dauzīja ar kabeļu galiem. Pie baļķa pieķērās 15 un vairāk cilvēku, bet baļķis nekustējās. Līdz ceļiem mirkdami aukstajā ūdenī, bez cimdiem, neēduši, nosaluši nelaimīgie ar pārcilvēcīgām pūlēm izmocīja baļķus malā. Citi tos velšus vēla tālāk līdz gaterim. Kas nespēkā pakrita, to uz vietas nošāva. Katrs baļķis maksāja vairāku cilvēku dzīvības.

Baļķus sazāģēja plankās un dēļos. Vispirms no tiem uzcēla gateriem šķūni, remontdarbnīcu un inventāra noliktavu. Pēc tam dēļus sāka nest uz divus kilometrus attālo purvu, kur karagūstekņi lielā platībā jau bija izcir-tuši krūmus.

Ko gan tur būvēs?

Klīda visādas baumas. Dažs minēja, ka jaunajā vietā celšot barakas karagūstekņiem. Pagaidām uz turieni nebeidzamā virknē kustējās gūstekņu grupas. Pa četriem, pa pieciem nesa vienu dēli.

Abpus ceļa stāvēja sardze un mudināja nesējus steigties ātrāk. Kas uz brīdi apstājās, lai atvilktu elpu, tam rīdīja virsū suņus. Kas nespēkā paklupa, tos nošāva. Katra pēda zemes te bija slacīta cilvēku asinīm.

Pusdienas gūstekņiem veda no nometnes. Nekādi trauki ēdiena saņemšanai viņiem netika doti. Pavārs nelāgi smirdošo viru lēja kur kuram — dažam armijas katliņā, citam skārda kārbā, brezenta maisiņā, pat cepurē vai blūzes priekšā. Saņemtā deva bija jānoēd pāris minūtēs. Kas to nespēja, tam «trauku» izsita no rokām.

Decembra sākumā sals pieņēmās vēl vairāk. Daudzi gūstekņi bija tā novājējuši, ka vairs nespēja strādāt. Tos izģērba kailus un nostādīja uz ledus. Tur viņi stāvēja, kamēr pakrita un turpat sastinga.

Pie katra gatera dega ugunskurs, uz kura sildīja mašīneļļu gatera eļļošanai. Gūstekņiem bija stingri noliegts ugunskuram tuvoties. Nepaklausīgos nežēlīgi sita, dažreiz pat nošāva. Izmantodami brīdi, kad esesiešu un darbu vadītāja nebija tuvumā, daži, sala dzīti, piegāja apsildīt sastingušās rokas. Te nu sardze centās izspēlēt «jokus», piezagās tiem no mugurpuses un ar kājas spērienu iegrūda ugunskurā.

— Sildies nu!

Reiz kāds šucmanis bija ievērojis, ka gūsteknis grauž sasalušu bieti. Par to viņu izģērba, nostādīja uzkalniņā un nošāva.

Cilvēkus spīdzināt patika arī darbu vadītājam Kačerovskim. Ieraudzījis, ka divi gūstekņi kremt maizes gabaliņu, ko tiem iedevis kāds no privātajiem strādniekiem, viņš stingri noprasīja, kas maizi devis. Kad gūstekņi neatbildēja, Kačerovskis tos nodeva esesiešiem par «darba disciplīnas pārkāpumu». Gūstekņus turpat nošāva.

Ap decembra vidu gateri vairāk stāvēja nekā strādāja. Nelīdzēja ne sišana, ne šaušana. Gūstekņi vairs nespēja strādāt. Viņi tik tikko kustējās. Nošautos izģērba un turpat krastmalā krāva kaudzē. Pēc darba beigām ieradās «ātrā palīdzība» — no dēļiem sasistas lielas ragavas, ko vilka 4Ū līdz 50 stiprākie karagūstekņi. Sardzes priekšnieks mirušos vispirms saskaitīja, tad atļāva tos kraut ragavās un vest uz «kapsētu». Tā sauca lielo līķu grēdu turpat aiz nometnes žoga.

Bieži pie mums ieradās arī Lange. Viņu katrreiz ar lielu bijību sagaidīja darbu vadītājs. Lai parādītu savu centību, Kačerovskis tādās reizēs bija sevišķi zvērīgs. Ievērojis, ka kāds no gūstekņiem mēģina izvilkt tuvākos baļķus, nebrienot upē, viņš pieskrēja tam klāt un sāka sist ar kabeļa galu pa galvu, seju — kur pagadījās.

Nebija gadījuma, kad Lange pirms aizbraukšanas nebūtu nošāvis piecus sešus karagūstekņus. Visu laiku viņš pistoli neizlaida no rokām.

Bet drīz esesiešiem vairs nebija ko šaut. Gūstekņi mira savās alās. Nometne kļuva par kapsētu.

Lai darbi pilnīgi neapstātos, mobilizēja arī apkārtējos iedzīvotājus. Viņi strādāja kopā ar mums, politieslodzītajiem. Tas mūsu režīmu nedaudz atvieglināja. Privātie bija ļoti atsaucīgi un mums daudz palīdzēja ar uzturu. Dabūjām arī zināt, ka fašistisko iebrucēju sapnis ieņemt Maskavu un līdz ziemai nokļūt Urālos — izputējis.

Tuvojās Jaungads. Pēc nepārtraukta divu mēnešu darba «augstā priekšniecība» bija nolēmusi šo dienu ļaut svinēt.

Uz Rīgas Centrālcietumu vakaros mūs veda tikai pirmās divas nedējas. Pēc tam nometināja mājiņā aiz dzeloņstiepļu žoga, pašā Daugavas krastā. Tā bija neliela, ar divām istabām, acīm redzot, domāta mazai ģimenei. Tagad tajā dzīvoja un gatavoja sev uzturu 25 cilvēki.

Ari mēs posāmies sagaidīt Jaungadu. Privātie mums bija atnesuši nedaudz kartupeļu, dažas siļķes un pat gabaliņu jēra gaļas.

Darbus pabeidza agrāk nekā parasti.

Mūsu istabas biedrs Bole noslēpumaini izmeta:

— Ja viss izdosies, kā domāts, tad arī pēc Jaungada mēs vēl dažas dienas atpūtīsimies.

Bole strādāja par zāģu asinātāju. Zāģi bojājās diezgan bieži. Iemesls — šķembas, kas iestrēgušas baļķos. Kādas bija šīs «šķembas», protams, zināja tikai nedaudzi. Darbu vadītājs līda vai no ādas ārā, kliegdams, ka tā esot sabotāža. Pierādīt bija grūti, jo baļķi gāja caur vairāku desmitu cilvēku rokām.

Bole bija arī labs elektriķis. Kas viņam padomā, mēs toreiz vēl nezinājām. Tuvāk viņš mums par to pastāstīja vēlāk, kad gatera šķūnī viss jau bija sagatavots īssavienojumam.

Šucmaņi un esesieši tovakar sāka dzīrot jau diezgan agri. Šķūni sevišķi neapsargāja. Tas atradās kopējās apsardzības zonā. Drīz no sardzes mītnes atskanēja dziesmas un skaļa klaigāšana. Reizi pa reizei it kā brīdinot atskanēja šāvieni.

Bija jau tuvu pusnaktij, kad pēkšņi no gateru šķūņa izšāvās melns dūmu mutulis. Drīz parādījās arī liesmas. Pēc neilga laika visa būve dega kā gaiša lāpa.

Šucmaņi un esesieši, paķēruši šautenes, sāka kliegt:

— Dumpis! Dumpis!

Bet, ārā neviena dumpinieka nesastapuši, viņi ieskrēja pie mums istabās. Lika visiem piecelties, saskaitīja. Visi bija savās vietās.

Tad izdzina mūs dzēst ugunsgrēku. Bet vairs nebija ko dzēst. Izrādījās, ka dēļu šķūnis jau nodedzis. Uguns saplaka. Rēgojās tikai apdegušie gateri.

2. janvārī no rīta ieradās gestapo komisija un darbu vadītājs. Kā parasti, uz darbu atnāca arī būvkantora algotie strādnieki. Mūs torīt ārā nelaida. Sevišķs postenis pēc ugunsgrēka apsargāja zāģētavu. Līdz komisijas ierašanās laikam nevienam neļāva tai tuvoties.

Vispirms zāģētavu no visām pusēm nofotografēja. Tad no tuvākajām mājām atnesa ķekšus un lāpstas. Lika sīki pārbaudīt gruvešu un pelnu kaudzi. Pie katra no mums nostājās gestapovietis. Kad viss bija krustām

Uz bedri.

A. Gribuļa zīmējums.2

un šķērsām pārmeklēts un nekas sevišķs netika atrasts, gestapovieši aizbrauca. Mājās atlaida arī algotos strādniekus.

Zāģētavu nācās celt no jauna. Gateru zāģi bija stipri apdeguši. No Rīgas atveda dažas detaļas, jaunus instrumentus. Tomēr atjaunot visus trīs gaterus neizdevās. Ap 10. janvāri darbu uzsāka viens gateris. Pirmajās dienās baļķus no ūdens izvilka, pienesa pie gatera un sazāģēja tikai mūsu grupa.

Daždien darbu vadītājs parādījās uz īsu brīdi kā garām ejot, bet daždien neatnāca nemaz.

Pie mums jau sāka spriest, ka darbus līdz pavasarim vispār pārtrauks. Tādā salā, kāds pieturējās 1942. gada sākumā, strādāt bija bezgala grūti.

Taču tālākie notikumi risinājās citādi.

Janvāra vidū te atdzina vairākus simtus ebreju. Visi viņi bija glīti ģērbušies, izskatījās veselīgi. Uz krūtīm un muguras tiem bija uzšūtas dzeltenas zvaigznes. Viņi bija no Cehoslovakijas.

Atsūtītos nometināja barakā, kur jau dzīvoja no Vācijas atdzītie ebreji. Tur sāka veidoties Salaspils nometne. Tagad ebreji vilka baļķus no ūdens, stiepa tos pie gatera un gatavo materiālu nesa uz jaunās nometnes vietu. Viņi bija spēcīgāki nekā badā nomocītie karagūstekņi, tāpēc arī darbs veicās mazliet labāk.

Baidīdamies savas vērtslietas atstāt barakās, ebreji tās nēsāja līdzi. Sargi nākamajās dienās sāka stiept sev līdzi stipri nonēsātas drēbes. Noskatījuši kaut cik sev līdzīga auguma ebreju, pavēlēja tam izģērbties. Tā viņi paņēma drēbes ar visām vērtslietām, bet ebrejiem lika apģērbt vecas skrandas. Kas pretojās, to nošāva. Nošautos turpat izģērba, pārmeklēja kabatas, paņēma pulksteņus, portsigārus, no mutes izlauza zelta zobus.

Ieradās arī Lange. Viņu, kā parasti, pavadīja komandants un darbu vadītājs.

Ūdens malā patlaban vilka baļķi kāds neliela auguma ebrejs, kuram no drēbēm mugurā bija palikusi tikai veste un apakšveļa. Ieraudzījis atbraucējus, viņš aizgāja un nostājās Langes priekšā.

Izteicis savu pretenziju par apsardzes patvarīgo rīcību, lūdzējs izvilka no savas vestes kabatas papīra lapu un gribēja to pasniegt Langem. Norībēja šāviens, un aplaupītais saļima turpat Langes priekšā.

Tanī dienā Lange nošāva sešus ebrejus.

Tā Cehoslovakijas ebreji Salaspilī iepazinās ar «jaunās Eiropas» kārtību. Daži vēl cerēja «papildināt savu garderobi» no tām mantām, kurām vajadzēja pienākt ar bagāžu. Bet drīz arī šīs cerības izkūpēja.

Kādu dienu mūs, politieslodzītos, aizveda līdz dzelzceļam. Uz ceļa stāvēja vairāki preču vagoni. Turpat rosījās arī Lange, komandants, darbu vadītājs un vairāki gestapovieši un esesieši.

Vagoni bija piekrauti ar čemodāniem, ceļa somām, kurvjiem, saiņiem. Bija arī dažas vieglākas mēbeles. Uz katra sūtījuma čehu un vācu valodā bija uzrakstīts mantu īpašnieka vārds, viņa līdzšinējās dzīves vietas adrese.

Visas pienākušās mantas mums uzdeva nogādāt topošās nometnes teritorijas noliktavā. Pēc tam esesiešu uzraudzībā visus sūtījumus izsaiņojām un sašķirojām. Virsdrēbes likām vienā vietā, veļu — otrā, audumu atgriezumus — trešajā. Atsevišķi salikām vērtslietas: zelta un sudraba izstrādājumus, kristāla traukus.

Pēc tam Lange norādīja, ko likt čemodānos atpakaļ. Tās, protams, bija visvērtīgākās mantas. Vēlāk čemodānus sakrāva mašīnās un aizveda.

Tāpat rīkojās arī ar sūtījumiem, kas pienāca pēc ebreju ešeloniem no Vācijas, Polijas, Austrijas, Francijas, Beļģijas, Rumānijas, Holandes un citām vietām. Šīs mantas lika nest un šķirot arī pašiem ārzemniekiem.

Nometnes teritorijā krājās milzīgas apģērbu kaudzes. Ne priekšniecība, ne sargi par tām sākumā neinteresējās, jo vispirms viņi centās pievākt vērtslietas. Bet, kad masu slepkavošana Rumbulā bija pabeigta, sargi sāka rakņāties arī apģērbu un apavu kaudzēs.

Drīz Daugavmalā sākās «drudzis» — zelta zobu medības. Līdzko jauna ebreju grupa stājās darbā, sargi uzsāka tās «pārbaudi». Nelaimīgi bija tie, kam atrada zelta zobus. Atsevišķus zelta zobus esesieši izlauza tāpat, bet, kam tādu bija vairāk, tos cilvēkus nošāva un pēc tam izlauza zelta zobus.

Šie briesmu darbi tika darīti bez kādas kautrēšanās — visu acu priekšā. Esesieši zināja, ka priekšniecība viņu rīcībā nekādu pārkāpumu nesaskata, jo Salaspils nometne ir domāta cilvēku iznīcināšanai. Arī pats darbs, kurā ieslodzītie piedalās, ir tikai līdzeklis šā mērķa sasniegšanai.

Nepagāja ne mēnesis, kad ebreji bija jau tā novārguši, ka tikko vilka kājas. Viņiem vairs nebija spēka aiznest dēļus no zāģētavas Daugavmalā līdz topošās nāves nometnes centram. Bet par to jau draudēja nāve.

Tāpat kā kara gūstekņiem, arī ebrejiem nometnes vadība iecēla grupu vecākos. Viņu uzdevums bija uzskatīt savas grupas cilvēkus, gādāt par to, lai grupa pildītu nometnes reglamentu, kārtīgi piedalītos darbos. Paši grupu vecākie bija atbrīvoti no fiziskā darba. Par grupas darbu ik dienas informēja nometnes priekšniecību. Nedēļas raportos bija jāziņo atsevišķi par katru grupas locekli, kā tas pildījis savu uzdevumu. Vispārīgie noteikumi bija šādi: kas strādāja ļoti labi, tam vienu reizi nedēļā atļāva darbu beigt divas stundas agrāk nekā pārējiem; kas strādāja labi, dabūja vienu brīvu stundu. Par apmierinošu darbu reizi nedēļā sodīja ar desmit sitieniem pa kailu muguru, par sliktu darbu — ar desmit sitieniem ik vakaru. Atzīme «ļoti slikti» nozīmēja nāves sodu pakarot.

Kamēr cilvēki vēl nebija pārāk novārguši, reti gadījās pat miesas sodi. Pamazām stāvoklis mainījās. Grūtais darbs, stiprais sals, nepiemērotais apģērbs, bads stipri novārdzināja. Drīz vien daudzi ieslodzītie tikko turējās kājās, darbā gāja grīļodamies. Vilkdami baļķus no ūdens, cilvēki saknupa un turpat arī palika. Tādus bez žēlastības nošāva.

Katrai grupai bija jāveic savs dienas uzdevums. Kad grupa to nespēja izpildīt, sāka meklēt vainīgos. Sargi, izpatikdami savai priekšniecībai un pūlēdamies izpelnīties prēmijas, grupu vecāko ziņojumos izdarīja savus koriģējumus. Un proti — grupas vecākā ziņojums, ka daži grupas locekļi esot strādājuši tikai apmierinoši vai slikti, tika izlabots uz «ļoti slikti».

Miesas sodiem bija nolikti speciāli soli. Apmierinoši un slikti strādājošos izģērba kailus un noguldīja uz sola. Viens esesietis nosēdās uz sodāmā galvas, otrs uz kājām, trešais sita (ar kabeļa galu).

Pēc miesas soda sekoja nāves sodi.

Sodu izpildīja parasti visu ieslodzīto klātbūtnē, kurus ap soda vietu nostādīja pakavveidīgā lokā.

Par ļoti sliktu strādāšanu 20. februārī vajadzēja pakārt sešus ebrejus. Tomēr vakarā viņus nepakāra. Un nākamajā dienā izsūtīja darbā arī nāvei nolemtos. Uz dienas beigām ieradās Lange. Viņš apstaigāja visu krastmalu, bet, kā par brīnumu, nevienu nenošāva.

— Priekšniecība labā garastāvoklī, — visi sprieda.

Pēc signāla par darba izbeigšanu visus strādājošos nostādīja ierindā ar seju pret Daugavu.

Ierindas priekšā nostājās Lange, Nikels, Kačerovskis. No ierindas izsauca tos, kas bija slikti strādājuši, un nostādīja uz ledus.

Pienāca šucmaņi ar automātiem.

Atskanēja pavēle izģērbties. Kamēr notiesātie izģērbās, no instrumentu noliktavas atnesa spaiņus. Apsardznieki sāka smelt no upes āliņģa ledaino ūdeni un sniedza spaini pa ķēdi uz priekšu. Tam sekoja otrs spainis, trešais ... No rokas rokā spaiņi ceļoja līdz soda vietai. Tur tos izlēja notiesātajiem uz galvas.

Pūta ass ziemelis. Ap 25э stiprs sals. Klusums. Dzirdama tikai ūdens šļakstēšana. Mocība turpinājās tik ilgi, kamēr nelaimīgie pilnīgi sastinga savā ledus ietērpā.

Salaspilī katra dienu nošāva un nomērdēja bada simtiem karagustekņu. Viņu līķi palika neaprakti dienām, nedēļām.

Sadistiem līdzšinējais soda veids — pakāršana likās pārāk pierasts, tie arvien izdomāja kaut ko jaunu, iespaidīgāku. Upuru nekad netrūka. Lai drīzāk izbeigtu savas mokas, svešumā atsūtītie cilvēki paši lūdza grupu vecākajiem, lai raksta, ka viņi slikti strādājuši.

Bija arī gadījumi, kad soda vietā notika gluži negaidīti incidenti. Tā kādu vakaru, kad esesietis notiesātajiem gribēja liet virsū ūdeni, jauns ebrejs izrāva tam spaini no rokām un trieca to pret lējēja galvu, tad metās āliņģī un pazuda Daugavas dzelmē.

Uz brīdi sargi apmulsa. Viņus pārsteidza jaunekļa drošsirdība. Attapušies esesieši jo niknāk turpināja aplaistīt savus upurus.

Kādu svētdienu darbā neieradās būvkantora algotie strādnieki brāļi Haralds un Hugo Lindbergi. Otrā dienā darbu vadītājs viņus nosūtīja uz Rīgu, bet jau pēc kāda laika abus brāļus atveda no gestapo pagraba nežēlīgi sadauzītus. Ietērpti viņi bija arestantu svītrotajās drēbēs. Kopš tā laika viņi skaitījās politieslodzītie. Nometināja viņus pie mums krasta mājiņā. Tātad tagad mēs te jau bijām divdesmit septiņi.

Darba apstākļi mums nebija vieglāki kā ebrejiem. Starpība vienīgi tā, ka mēs dabūjām ne tikai cietumnieka devu — 200 gramu maizes, bet vēl papildus 100 gramu un vakarā pāris kartupeļu vai 50 gramu putraimu. Ar kādu mazumiņu mūs atbalstīja arī algotie strādnieki. Tā mēs, kaut īsti paēduši nebijām, tomēr pilnīgu badu neizjutām.

Pirms brāļu Lindbergu atnākšanas katru dienu darbā izgājām 24 cilvēki. Viens no mums palika mājās, lai gatavotu ēdienu. Darbu vadītājs mūs uzskatīja par spēcīgākiem nekā novārdzinātos ebrejus, tāpēc vienu no viņiem norīkoja mūsu virtuvē. Tas bija 15 gadus vecais ebreju zēns Jozefs, kas no grūtā darba pēdējā laikā bija pavisam novājējis. Viņa uzdevums bija sagādāt kurināmo un ūdeni, rītos vārīt kafiju no grauzdētām bietēm, pusdienā pagatavot zupu no skābbarības un apsalušiem kartupeļiem, vakarā uzvārīt ūdeni.

Jaunajos apstākļos zēns sāka redzami uzlaboties. Pirmkārt, viņš lielākoties atradās siltumā, otrkārt, bija arī labāk paēdis. Drīz izzuda viņa nomāktība. Pildot savu darbu, Jozefs bieži klusinātā balsī kaut ko dziedāja.

Kādu dienu, ejot pusdienās, ieraudzījām pie mūsu mītnes stāvam Langi. Viņš, kā parasti, rokā turēja pistoli un kaut ko klausījās. Pacēlis pistoles stobru, Lange mums lika apstāties. Arī mēs sākām klausīties. Virtuvē skanēja dziesma. Tā bija «Internacionāle». Kad dziesma apklusa, Lange lika atvērt virtuves durvis. Uz kluča pavarda priekšā sēdēja zēns un rušināja ogles. Ieraudzījis Langi, zēns pietrūkās kājās. Bende izsauca zēnu ārā un

pavēlēja nodziedāt dziesmu vēlreiz. Kaut arī Jozefam dziesma šoreiz neskanēja tik dzidri kā iepriekš, tomēr viņš centās to nodziedāt ar smaidu uz lūpām. Pabeidzis paklanījās Langem, it kā pateikdamies par izrādīto uzmanību.

Lange lika zēnam turpināt uzsākto darbu. Pistoli viņš bija iebāzis kabatā. Mēs atviegloti uzelpojām.

Zēns galīgi apjucis ieskrēja virtuvē, paķēra spaini un devās uz Daugavu pēc ūdens. Lange ar skatienu viņam sekoja, aizvien vēl stāvēdams tai pašā vietā.

Jozefs iesmēla ūdeni no izcirstā āliņģa un steigšus devās atpakaļ. Pēkšņi Lange izrāva pistoli un izšāva. Jozefs pakrita.

Mums Lange nikni uzbļāva:

— Tūlīt pie darba!

Atgriežoties vakarā mājās, redzējām, ka zēns arvien vēl guļ līdzās spainim. Viņš bija miris.

Jozefs bija bārenis. Viņa vecākus par piederību kādai no kreisajām partijām fašisti nošāvuši Čehoslovakijā pirmajās okupācijas dienās. Jozefs bijis zēnu kora dalībnieks, vairākkārt piedalījies koncertos arī aiz savas zemes robežām.

Virtuves darbus veicām paši.

Kādu dienu Salaspils nometnes teritorijā ebreju barakās izcēlās liels satraukums. Bija pazuduši trīs cilvēki. Visus izdzina no barakām un nostādīja ierindā. Skaitīja un pārskaitīja vēl un vēlreiz. Kā trūka, tā trūka. Tātad izbēguši. Komandants izsūtīja šucmaņus meklēt bēgļus. Pēc dažām stundām tie atgriezās bez panākumiem.

Atbrauca Lange. Visus ebrejus sadzina barakās. Mums pavēlēja doties uz savu mītni Daugavas krastā.

Arī nākamajā dienā nevienu nelaida darbā. Pēcpusdienā pie mums ienāca šucmaņi un pavēlēja tūlīt doties uz Salaspils nometni.

Tā saucamajā karātavu laukumā mēs ieraudzījām sapulcinātus abu baraku ebrejus. Arī mūs dzina uz turieni.

Netālu no karātavām stāvēja slēgta smagā mašīna. Ar šautenēm rokā rindā nostājās šucmaņi.

Sapratām — bēgļi noķerti.

Komandants Nikels pamāja, un no mašīnas izveda trīs bēgļus sasietām rokām. Sejas tiem asiņoja. Viņus pieveda pie karātavām, kur ierindā stāvēja visi grupu vecākie.

Nikels skaņā balsī nolasīja nāves spriedumu. Sardzes priekšnieks to pārtulkoja latviski, lai arī mēs saprastu.

Nelaimīgos atveda soda vietā, izģērba kailus un piesēja pie karātavu staba.

Tad Nikels sāka lasīt jaunu gestapo priekšniecības pavēli: par to, ka izbēgušo grupas vecākais nav savlaicīgi ievērojis gatavošanos bēgšanai, viņš tiek sodīts ar nāvi pakarot.

Šai pavēlei sekoja cita: lai grupu vecākie turpmāk būtu vienmēr modri savu pienākumu pildīšanā, katrs trešais no viņiem tiek sodīts ar nāvi nošauj ot.

Komandants piegāja pie grupu vecāko ierindas un katru trešo izbīdīja uz priekšu. Tad lika tiem nomesties četrrāpus. Pēc tam Lange piegāja katram klāt un iešāva lodi pakausī.

Turpmāk grupu vecākie darbu vadītājam vakara raportos ziņoja, ka visi ieslodzītie strādājuši centīgi.

Komandants bija pārsteigts par grupu vecāko jauno taktiku. Viņš tos gan lamāja, gan piekāva, gan arī lika dauzīt sargiem. Bet grupu vecākie joprojām ziņoja, ka viņu grupās visi strādājuši labi. Izņēmums, ja nemaldos, bija tikai kāds Mandels, kas ar neuzticību glūnēja uz saviem tautiešiem un par visu vairāk baidījās, ka viņu neatceļ no vecākā pienākumiem un neliek strādāt tāpat kā pārējiem.

Reiz uz vakara raportu ieradās arī Lange. Kad pirmais grupas vecākais, kā parasti, noziņoja, ka viņa grupā visi strādājuši labi, Lange viņu nošāva. Otrais grupas vecākais ziņoja tāpat. Arī viņu Lange nošāva. Nākošais bezbailīgi ziņoja to pašu, ko abi pirmie. Lange no visa spēka iespēra tam ar kāju. Tad sāka par kaut ko apspriesties ar Nikelu. Pie Langes ar savu papīra lapu piesteidzās Mandels un ziņoja, ka viņa grupā divi strādājuši ļoti slikti. Lange ironiski pasmīnēja, izvilka no kabatas cigarešu paciņu un pasvieda to centīgajam grupas vecākajam. Mandels zemu jo zemu paklanījās.

Tovakar nometnē pakāra abus Mandela grupā ļoti slikti strādājušos. Pakārt vajadzēja pašam Mandelam, tabureti, kas bija zem pakārto kājām, izrāva sargs.

Otrā rītā Mandels savu grupu darbā vairs neveda. Viņu atrada pakārtu. Viņa nelietību mērs jau sen plūda pāri, un bija skaidrs, ka viņš bija saņēmis pelnītu nodevēja algu.

Marta sākumā politieslodzīto skaits Daugavmalā palielinājās vēl par vienu cilvēku. Jaunpienākušais bija ģērbies nodriskātās drēbēs. Viņš stāstīja, ka divus mēnešus esot noturēts Reimersa ielas pagrabā. Fašisti saoduši, ka viņš uzturot sakarus ar pagrīdniekiem. Ticis neskaitāmas reizes spīdzināts, bet savus biedrus neesot nodevis. Neganti lamāja fašistus un viņu rokaspuišus šucmaņus. Pirms apcietināšanas esot strādājis Brauna kokzāģētavā. Lai kaitētu fašistiem, bieži dzinis baļķos naglas.

Klausījāmies viņa pārāk atklātajās runās, un neviļus mums radās neuzticība. Pārāk vaļsirdīgs.

Strādājis kokzāģētavā, bet gandrīz neko nesaprata no gatera darba! Sēdējis divus mēnešus gestapo pagrabā, bet nav ne sadauzīts, ne novārdzis! Te kaut kas nav kārtībā, mēs spriedām.

Kādu dienu ieslodzītos atkal aizsūtīja izkraut no vagoniem ebreju mantas. Mājiņā palika tikai dežurants — es un jaunpienākušais. Biedri man uzdeva noskaidrot, kas tas īsti ir par putnu.

Sarunājoties ar jauno, teicu, ka viņš pārāk bieži un neuzmanīgi izrunājas par fašistiem, ka ar savu vieglprātību viņš var iegrūst nelaimē ir sevi, ir pārējos. Tas jauno, varēja redzēt, samulsināja, viņš atzina, ka tiešām izturējies pārāk neuzmanīgi. Tas viss esot noticis tāpēc, ka nervi galīgi sabendēti. Redzot fašistu briesmu darbus, viņš nespējot valdīties.

21. martā pamatīgi sala. Es strādāju pie gatera, bet jaunais gāja darbā uz krastmalu. Tur nonācis, viņš uzsāka dedzīgu sarunu ar Kačerovski.

Pēc brīža Kačerovskis atskrēja pie gatera, pavēlēja man paņemt lauzni un lāpstu un doties uz Salaspils nometnes būvlaukumu.

Es gāju pa priekšu, Kačerovskis nopakaļus.

Kad nonācām nometnes teritorijā, Kačerovskis lika man apstāties, nomērīja laukumu piecu soļu garumā un piecu platumā, palūkojās pulkstenī un noteica:

— Te tev jāizrok bedre divu metru dziļumā. Dodu trīs stundas laika. Neizraksi, pats tiksi te aprakts.

Piesauca šucmani un pavēlēja:

— Uzraugiet, lai viņš strādātu. Ja mēģina bēgt, šaujiet bez brīdināšanas.

Sāku dauzīt sasalušo zemi ar lauzni. Tas atsitās kā pret dzelzi. Bija skaidrs, ka triju stundu laikā es bedri izrakt nespēšu.

Šo negaidīto Kačerovska rīcību pārdomājis, nācu pie slēdziena, ka jaunatnācējs mūsu sarunu atstāstījis Kačerovskim un tas šīs mocības izdomājis, lai mani izolētu no biedriem, lai būtu iemesls mani nobendēt. Tā kā tā atpakaļceļa uz krasta mājiņu vairs nebūs.

Daudz dažādu domu šaudījās galvā. Gandrīz mehāniski kalu sasalušo zemi. Laiks gāja, bet darbs uz priekšu tikpat kā nevirzījās. Ievēroju, ka ebreji jau kārtojas pusdienām. Tātad izbeidzies arī man dotais laiks. Kļuva karsti. Vai jau pienākusi pēdējā stunda?

Piebrauca smagā automašīna, un man pavēlēja tajā iekāpt. Šofera kabīnē ieraudzīju Kačerovski. Sākām braukt uz Daugavas pusi. Šosejas malā Kačerovskis izkāpa un pamāja ar roku. Mašīna devās pa šoseju uz Rīgu. Mani aizveda atpakaļ uz Centrālcietumu.

TO NEDRĪKST AIZMIRST. Kārlis Sausnītis

PIRMIE

Vajadzētu jau ziedēt pirmajām pavasara puķēm, bet abi Daugavas krasti pelēki un drūmi — tos vēl skalo netīrie palu ūdeņi. Neredz arī saules. Melni mākoņi kā sodrējiem piebērti maisi veļas tik zemu pār Rīgas—Daugavpils šoseju, ka liekas, tie nolauzīs galotnes simtgadīgajām liepām Salaspils karagūstekņu nometnē, kur rāpo izģinduši cilvēki un ar zobiem nokož katru uzdīgušu asnu.

Grūti, pavisam grūti klājas vācu fašistu gūstā kritušajiem, badā nomocītajiem Padomju Armijas karavīriem. Daudzi no viņiem jau guļ uz muguras, stiklainām acīm tumšajās debesīs vērdamies. Miruši. Nav neviena, kas viņus aizvilktu uz bedri. Visi spēcīgākie biedri darbā. Tie kopā ar ebrejiem, bruņotas sardzes uzraudzīti, stiepj dēļus un plankas no gatera, kas ierīkots tepat pie nometnes pašā Daugavas krastā. Kilometru gara cilvēku rinda velkas pāri šosejai un ar būvmateriāliem iegriežas mežā. Tur smiltājā aiz dzelzceļa stigas ceļ īpašu pilsētiņu ar zemām barakām kā blaktīm, kas, viršos ieslēpušās, alkst siltu asiņu. Četrās barakās jau dzīvo ebreji, bet viena jauna pašlaik brīva. Drīz vien būs gatavas arī citas — nometnes būvdarbu vadītāja Kačerovska strādnieki slien tām spāres. Darbi tiek steidzināti. No nometnēm izdzīti visi, kas vien spēj kustēties. Pie platāka dēļa pieķērušies pieci seši vīri, bet arī tad vēl netiek galā. Tiklīdz uzpūš stiprāks vējš, nesēji nokrīt ar visu nesamo zemē un nevar vairs piecelties. Garais dēlis, no kura kā asaras izspiedušās sveķu lāses, guļ uz nesēju rokām un kājām un šķiet smagāks par cementa bluķi. Cilvēki elš un kunkst, rāpo un kuļas pa dubļiem, kamēr lamādamies pieskrien gestapo-vietis un sāk uz tiem šaut. Tad kājās slienas pat pusdzīvie un streipuļo tālāk.

— Pa labi! Virzīties pa labi! — sargi no mutes mutē kliedz komandu. Dzīvā rinda kā čūska pieglauž sānu krūmājiem, lai palaistu garām piecas ar brezentu pārsegtas kravas automašīnas, kas, smagi šūpodamās, virzās pa bedraino meža ceļu uz jaunās nometnes pusi. No netīrā brezenta pa izdurtiem, izplēstiem un ar zobiem izkostiem caurumiem raugās drūmas, neziņā un bailēs ieplestas acis.

Ko gan tur ved? Kas tie varētu būt?

Tie bijām mēs — divi simti cietumnieku, kurus pirmos no Latvijas ieslodzīja Salaspils nāves nometnē.

Tas notika 1942. gada 7. maijā.

Izdzīti no mašīnām un nostādīti militārā ierindā uz smilšaina paugura, ko no visām pusēm ieskāva viršiem apaudzis purvājs, mēs saskatījāmies un cits citam uzsmaidījām. Jā, uzsmaidījām, jo smagais neziņas slogs bija novēlies! Rīgas Centrālcietuma uzrauga īsais un skarbais paziņojums «Sagatavoties! Rīt pulksten desmitos jānodod visas cietuma mantas!» tagad mūs vairs nebiedēja. Bet vakarnakt gan mēs negulējām. Valstījāmies vaļējām acīm pa kailajām dzelzs nārām un klusībā minējām: kas mūs gaida — dzīvība vai nāve? Cietuma mantas — māla bļodiņu, alumīnija karoti un kājautam līdzīgu dvieli taču atņēma tikai tad, kad veda uz nošaušanu vai atbrīvoja, kas gan notika pavisam reti. Un vai nu visu kameru uzreiz laistu mājās___

Šīs cietuma nakts nemierīgās pārdomas uz brīdi iztraucēja Man gaļu zvejnieks Fricis Felds-Mīlbergs. Viņš rīta pusē pietrūkās no savas guļvietas un atrāva vaļā kameras logu. Tad uzlēca uz galda un sāka mētāties ar rokām. Mēs jau uztraucāmies: vai tad Fricim nervi... Bet nē — ap mazo, zilo spuldzīti, kas kamerā dega virs galda dienu un nakti, izmisīgi joņoja mazs, pelēks taurenītis. Fricis gribēja izlaist to laukā brīvībā. Bet taurenītis no zilā mānekļa nešķīrās.

— Pag, Frici, — kāds nāca talkā, — vajag šitā — ar dvieli.

Abi cietumnieki uzmanīgi tīstīja spuldzei apkārt dvieli, lai taurenītis uzlaistos uz tā. Tad dvieli aiznesīs līdz logam un izpurinās caur restēm cietuma pagalmā.

Bet taurenītis labos nodomus neizprata. Viņš vēl izmisīgāk turējās pie zilās spuldzes. Bija dzirdami klusi, viegli spārnu piesitieni, uz sienām krita lielas, nemierīgas ēnas.

— Ei, jūs tur, uzmanīgāk! Nenospiediet! Kam veiklas rokas, lai tas kāpj uz galda!

Nelīdzēja ne pārmetumi, ne brīdinājumi, ne padomi, ko deva kameras iemītnieki, kas nu jau bija sanākuši ap galdu kuplā skaitā. Taureni sagūstīt neizdevās. Beigu beigās tas vēl pazuda.

Iestājās nepatīkams klusums. Likās, ka te būtu izšķīries pašu ieslodzīto liktenis. Bet tad vecais drēbnieks Jānis Ansis, kas pie galda bija pievilcies pat ar savām uzpampušajām kājām, iesaucās:

— Vediet mani pie loga, pie loga! Kukainis matos!

Pakalpīgas rokas stiepa Ansi uz loga pusi, bet viņš pats komandēja:

— Ar elpu! Pūtiet matos elpu!

Pie loga karsts satrauktu elpu vilnis izsvieda pelēko taureni no Anša matiem caur dzelzs režģiem, un tas pazuda rīta krēslā.

— Laukā gan! Kā ziķeris! — drēbnieks vēl ilgi priecājās par brīvē palaisto. Pašam par savu brīvību Ansim neiznāca priecāties: pēc trim mēnešiem viņš nomira.

Pēc dažām stundām no cietuma tikpat negaidīti un strauji kā taureni izdzina arī apcietinātos. Tikai mūs neizlaida brīvībā, bet iesēdināja automašīnās un veda pa Rīgas—Daugavpils šoseju. Pabraukušas garām baismīgajam Rumbulas priedulājam, 17. kilometrā mašīnas nogriezās pa kreisi mežā. Un te nu mēs stāvējām un gaidījām savu turpmāko likteni.

Salaspilij mūs vajadzēja. Šeit ievietotie, badā mirstošie karagūstekņi un no Cehoslovakijas, Polijas, Austrijas un citām vācu fašistu okupētajām valstīm šurp atvestie ebreji bija par vājiem, lai strādātu. Bet vergu darba roku vajadzēja. Vajadzēja celt barakas, apvilkt dzeloņstiepļu žogus sev un citiem, uzbūvēt lielo apļa ceļu, kas kā milzu karātavu cilpa iežņaudza nometnes centru. Un kur tad vēl akmeņlauztuves, kūdru purvi, kaļķu un cementa fabrikas!

Šodien mēs vēl stāvējām bez darba un ap mums rosījās cietuma sargi, kas mūs šeit atveda. Pārbaudīja un skaitīja jau vairākas reizes, bet apaļi divi simti nekad nesanāca — arvien trūka vai palika pāri. Vācu fašisti pa to laiku nervozi staigāja ap komandantūru kā tīģeri zooloģiskajā dārzā, kamēr tiem apkopēji sagatavo barību.

Gabaliņu nostāk no citiem, uz resna spieķa atspiedies, pīpi kūpinādams, stāvēja un mūs vēroja gestapovietis ar gludu, nedzīvu seju. Tā vien likās, ka āda uz viņa vaigu kauliem ir uzstiepta vai noēvelēta — tajā nemanīja nevienas krunciņas, neviena cilvēciska vaibsta. Tas bija viens no nežēlīgākajiem nometnes bendēm — rotenfīrers Tekemeiers. Tādā pašā pozā viņš vēlāk arvien stāvēja nometnes vidū vai komandantūras priekšā. Šķita, ka viņš iegrimis dziļās pārdomās, nekā neredz un nedzird. Bet, tiklīdz ieslodzītais kaut vai visattālākajā nometnes stūrī nolika lāpstu un uz brītiņu atsēdās, Tekemeiers griezīgi iebrēcās un, spieķi ap galvu griezdams, devās turp. Darbā nogurušo cilvēku smagi piekāvis vai pat nositis, slepkava noslaucīja sviedrus, piebāza pīpi ar tabaku un atkal ieņēma savu pozu.

Arī šoreiz Tekemeiers sakustējās tikai tad, kad pie viņa piegāja sargs un ziņoja, ka atvestie cietumnieki saskaitīti un nostādīti ierindā. Roten-fīrers paspēra dažus soļus uz mūsu pusi un iekaucās kā sirēna:

— Cepures noņemt!

Mierīgiem soļiem it kā pastaigādamies mums tuvojās Salaspils nometnes komandants oberšārfīrers Rihards Nikels — liela auguma berlīnietis ar prāvu, bumbierveidīgu degunu. Likās, viņš pat smaidīja. Vēlāk mēs bieži jo bieži redzējām šo briesmoņa smaidiņu. Ar to viņš piesprieda nāves sodus kā Napoleons, uzšņāpājot uz papīra tikai burtu N. Ar to viņš noskatījās cilvēku kāršanas un šaušanas ainas, cilāja un cirta suņu pātagu uz ieslodzīto muguras. Pārlaidis noskrandušajai kolonnai vienaldzīgu skatienu, Nikels izņēma no kabatas ebrejiem nolaupītu zelta portsigāru, aizsmēķēja papirosu un zemā basā norēja:

— Hei, oberleitnant!

Pie komandantūras durvju stenderēm balstīdamies, ar diviem spieķiem pagalmā izkliboja virsleitnants Bruno Tone. Sis hitleriešu rokaspuisis

1941./1942. gada bargajā ziemā, cīnoties kā latviešu brīvprātīgais austrumu frontē, bija nosaldējis kājas un par šo nelaimi gribēja atriebties visai pasaulei, it īpaši mums — ieslodzītajiem. Nevarēdams kāju dēļ nometnes teritoriju apstaigāt, viņš pavēlēja sevi nēsāt apkārt uz īpašām nestuvēm, virs kurām no puķaina ebrejiem atņemta auduma bija uzmeistarots kaut kas līdzīgs baldahīnam. «Mopsi, panāc šurp!» — tā Tone šādos reisos piesauca sev klāt no katras darba grupas pa vienam cilvēkam un iezvēla tam ar spieķi pa galvu. Pret ieslodzītajiem viņš izturējās kā bargs austrumu zemju valdnieks, bet Niķeļa priekšā, kurš gan pēc dienesta pakāpes bija zemāks, luncinājās kā kucēns. Oberšārfīreram Nikelam vajadzēja tikai pamāt ar pirkstu, un Tone, ar spieķiem airēdamies, centās pēc iespējas ātrāk tam tuvoties, atstājot aiz sevis nometnes smiltīs ar kroplajām kājām ievilktas divas dziļas vagas.

Šoreiz komandants oberleitnantu izmantoja par tulku.

— Kas prot vācu valodu, soli uz priekšu — marš! — Tone komandēja.

Izlēca tikai viens cilvēks, pēc tautības vācietis, — Pauls Šilings, lai gan,

kā vēlāk izrādījās, vācu valodu starp divsimt ieslodzītajiem prata daudzi.

Tāda izskatījās Salaspils nāves nometne. So kopainu zīmējis Kārlis Bušs. Zīmējumā redzamā divstāvu ēka (pa labi) ir nometnes komandantūra. No tās pa kreisi — sardzes ēka. Laukumā starp komandantūru un sardzes ēku ieslodzītajiem pasludināja miesas sodus. Pēršana notika zirgu stallī — garāžā, kas atradās aiz komandantūras. Barakās, kas uzbūvētas visapkārt apļa ceļam, mitinājās ieslodzītie, tajās bija ierīkotas arī galdnieku, kurpnieku, šuvēju un citas darbnīcas. Pašā nometnes centrā — sargtornis ar ložmetējiem. No šejienes varēja apšaudīt jebkuru vietu nometnē gadījumā, ja ieslodzītie sāktu dumpoties.

— Tieši tā — protu! — Šilings piespieda rokas noskrandušajiem bikšu stilbiem.

Viņu iecēla par barakas vadītāju.

— Kam augstākā un vidējā izglītība, divus soļus uz priekšu — marš!

No šiem ļaudīm izraudzīja 10 grupu vadītājus.

Kad bija reģistrēti galdnieki, namdari, kurpnieki, drēbnieki un citu amatu pratēji, izraudzīti virtuves strādnieki un barakas apkopēji, cietumniekus sadalīja darba grupās. Pēc tam Nikels pamāja ar roku, un no ārzemnieku barakām sāka šurp skriet bars vīru ar koferiem un palagiem. Tie bija frizieri un drēbnieki. Viņiem vajadzēja mūs pienācīgi uzpost, jo ar mums, kā Tone pavēstīja, vēl runāšot pats Latvijas gestapo un SD priekšnieks — šturmbanfīrers doktors Langes kungs.

Kad frizieri sāka darbu, likās, viņi grib mums izplēst matus no galvas ar visām saknēm. Mēs jau domājām, ka tā ir īpaša Salaspils mocība, bet meistari čukstēja:

— Lūdzu, pacietieties. Mēs jau nemaz neesam frizieri...

Atklājās, ka ar matu griežamajām mašīnām rīkojas skārdnieki, vijolnieki, inženieri, kinoaktieri. Lai kaut dienu tiktu vaļā no smagās un traģiskās dēļu nešanas, izmocītie cilvēki bija uzdevušies par amata meistariem.

— Piemērotākais friziera amatam esmu vienīgi es, — humora izjūtu vēl nebija zaudējis kāds Brno antikvariāta īpašnieks. — Es divdesmit gadus esmu «cirpis» pircējus.

— Bet kāpēc jūs te visi tikai skrienat?

— Tāda ir komandanta pavēle, — kāds paskaidroja. — Kad hitlerietis sauc, ebrejam jāskrien. Kas to nedara — tiek pakārts.

No ebreju barakām atskanēja izmisuma un sāpju pilni kliedzieni. Laiku īsinādams, tur bija aizklīdis rotenfīrers Tekemeiers. Viņš pašlaik kādu sita ar koku. Kad nelaimīgais beidza vaidēt un palika zemē guļam, rotenfīrers, pīpi kūpinādams, nāca atpakaļ.

«Drēbnieki» no veciem palagiem izgrieza un lieliem dūrieniem uzšuva mums uz muguras un krūtīm ap 8 centimetrus platas un 30 centimetrus garas, baltas strēmeles. Viņi ziņkāri apvaicājās, vai tā esot mūsu ticības zīme...

Tone pakratīja pirkstu un teica, it kā būtu šo jautājumu dzirdējis:

— Ievērojiet, ka baltā zīme būs sargiem labs mērķis gadījumā, ja jūs sadomāsit bēgt vai aizklīst prom no darba vietas!

Beidzot mēs bijām uzposti — apcirpti un izraibināti. Mūs atkal nostādīja militārā ierindā. Nu varēja nākt augstā priekšniecība. Bet šai brīdī

Nometnes būvdarbi. Linolejā griezis K. Bušs.

mums garām virzījās lauka virtuvei līdzīgi divriči ar katlu. Tos vilka astoņi cilvēki. Viņi veda pusdienas dēļu nesējiem vai ceļa labotājiem. Varēja redzēt, kā šiem cilvēkiem nav spēka paiet. Viņi bija galīgi novārguši, acis no bada aiztūkušas. Kāds, ieraudzījis Tekemeieru, no bailēm pakrita. «Prom! Prom!» Tekeiņeiers kliedza un uzbruka divriču vilcējiem ar spieķi. Cilvēki satrūkās kā zirgi, 'tiegaidītu pātagas cirtienu saņēmuši, un strauji parāva ratus uz priekšu. Lai pasargātos no sabraukšanas, pakritušais mēģināja pieķerties ar rokām pie ratiem. Neizdevās. Roka iekļuva riteņa spieķos un brakšķot salūza. Redzēdams, ka starpgadījums aizkavēs augsto viesi, Tekemeiers vēl niknāk sāka zvelēt ar spieķi. Pēdējos spēkus saņēmuši, pusdienu vedēji aizvilka ratus reizē ar cietušo.

Mūsu priekšā jau stāvēja doktors Lange, kura asinīm aptraipīto vārdu neskaitāmas reizes bijām ar baismām pieminējuši Rīgas Centrālcietumā. Domājām, ka ieraudzīsim īstu elles izdzimumu ar ragiem un nagiem, bet vīlāmies. Mūs vērīgi nopētīja izskatīgs stalta auguma vīrs ar platu rapiera rētu vaigā. Uz viņa nevainojami pašūtā formas tērpa nemanīja nevienas krunciņas, nevienas pūciņas. Spožajiem lakādas zābakiem nebija uzkritis ne puteklītis. Vējš no Langes pludināja sen nejustas, maigas parfimēriju smaržas. Pilnīgs pretstats ārienei bija šī necilvēka darbi un sirdsapziņa.

Lange mūs uzrunāja, galvu lepni atgāzis, pats savā balsī klausīdamies un ar to tīksminādamies. Viņš atgādināja, lai mēs nekad neaizmirstam lielo uzticību, kādu mums parādījusi vācu drošības policija, novietojot šeit darbā. «Mēs esam visu aizmirsuši,» viņš uzsvēra, «tāpēc esiet strādīgi un paklausīgi. Citādi saņemsiet bargu sodu. Lūk, tur ir karātavas. Tur karāsies ikviens, kas nestrādās un nepaklausīs vai slepus ienesīs nometnē maizi, kā to darījis šis pakārtais.»

Instinktīvi pagriezāmies uz norādīto pusi. Tiešām, netālu no virtuves stāvēja zemē ierakts stabs ar šķērskoku. Pie tā kāds cilvēks jau karājās un vējā lēni šūpojās.

Soļojot uz savu baraku, mums bija jāiet pakārtajam garām. Viņam uz muguras bija sasietas rokas un tā savādi uz augšu pagrieztas delnas. Likās, ka viņš vēl gribētu no kāda slepus saņemt gabalu maizes.

BET MES GAN NEAIZMIRSĪSIM

Nakts. Pirmā nakts Salaspils nometnē. Zemā bezgriestu baraka ļaužu pilna līdz pašam jumtam. Šaurās, četros stāvos izbūvētās guļvietas izskatās

kā noliktavu plaukti, kas piebāzti ar vienu vienīgu preci — pazemotiem,, izmocītiem, beztiesīgiem cilvēkiem.

Šie cilvēki valstās pa saviem koka zārkiem un ar sašutumu atceras, gestapo un SD priekšnieka Langes it kā no žēlastības teiktos vārdus:

«Mēs esam visu aizmirsuši...»

Kāds izsmiekls! Mūs apcietināja, iemeta cietumos, spīdzināja, sakropļoja, desmitiem tūkstošu nogalināja, bet tagad bende «augstsirdīgi» paziņo: mēs jums piedodam!

Bet mēs, ieslodzītie, gan neesam aizmirsuši un nekad neaizmirsīsim, ko necilvēks nodarījis Cilvēkam! Mums visiem acu priekšā kā kinofilmā ņirb fašistu cietumā pavadītais drausmīgais laiks. Liekas, tas viss sācies un noticis tikai vakar ...

Rīga ... Fašistiskie okupanti, kas tikko šeit ielauzušies, staigā kā gaiļi, sekstes sacēluši. Esmu iebraucis galvaspilsētā un apmeties pie paziņām-Suvorova ielā. Taisos jau braukt mājup, bet tad ...

Kādu rītu dzīvokļa durvis sadrebina smaga dūre:

— Atveriet! Policija ...

Iebrāžas divi subjekti. Abiem ap roku lentes. Brīvprātīgie policisti. Viens pēta manu pasi.

— Kāpēc neesi pierakstījies?

— Nepaspēju. Nupat atbraucu.

— Ā! No sarkanās Valmieras atbēdzis. Droši vien tur patriotiem nagus mauci? Tagad pašam svilst zeme zem kājām. Iesim!

... Policijas iecirknis. Aiz galda sēž drukns vīrs, saliecies ar visu ķermeni uz priekšu, rokas līdz tintnīcai pastiepis. Sagatavojies lēcienam kā kaķis.

— Partijnieks? — viņš ņirdz.

Izliekos, ka jautājumu nesaprotu.

— Es ieteiktu nežņaugties, bet klāt visu vaļā. Mums jau daudz kas zināms. Are ...

Man priekšā pagrūž papīra lapiņu. Lasu:

«Aiz sienas manam dzīvoklim līdzās slēpjas kāds briesmīgs cilvēks, jo viņš griež radio un klausās krievus. Lūdzu ņemt ciet to komunistu...»

— Kaimiņiene ir pārpratusi. Esmu bezpartejiskais.

— Gluži tāpat teica viens komisārs, ko vakarnakt pielikām pie sienas, — policijas iecirkņa varenais atmet ar roku un liek dežurantam mani aizvest.

Esmu jau prefektūrā. Mani iegrūž pagrabā. Tur šaurā telpā iesprostoti ap četrdesmit cilvēku, bet jaunus vēl dzen un dzen klāt. Lai pagrabā varētu vairāk sablīvēt, mums pavēl izģērbties kailiem, sasēsties citam pie cita. Sāk trūkt gaisa. Kad mēģinām atvērt durvis, sargi sit ar šauteņu laidēm, grūž pretī durkļus.

«Pārpratums,» es domāju, atcerēdamies kaimiņienes vēstuli, un naivi ceru, ka drīz viss noskaidrosies un mani no šejienes izlaidīs.

Bet cerības sabrūk. Gar sienu turēdamies, pagrabā iestreipuļo smagi piekauts cilvēks. Uz pieres viņam, gluži kā ar nazi pārgriezta, atvērusies dziļa brūce. Kāpēc gan ar viņu tik nežēlīgi apgājušies?

— Nezinu, — cilvēks aplaiza asiņainās lūpas. — Sitēji paši arī to nezina. Viņi nemaz neprasīja, kā mani sauc.

— Tā sakropļot cilvēku par neko! — es uztraucos.

— Arī nošauj par neko, — pagraba kaktā kāds mierīgi atbild. — Kad Padomju Armija atstāja Rīgu un sāka rīkoties pašmāju brīvprātīgie, kāda banda, meklējot upurus, iebrāzās arī Rīgas galvenajā stacijā. Tur pie priekšnieka kabineta stāvēja vecs, sirms vīrs.

«Ko tu šeit dari?» iebrucēji prasa.

«Ko daru? Atbildu par kārtību stacijā.»

Ar to pietika. Veco izveda turpat sētā un kā padomju «varasvīru» nogalināja.

Īstenībā viņš bija stacijas apkopējs.

Sarunās ar ieslodzītajiem atklājās, cik patvaļīgi un zvērīgi fašisti rīkojās Rīgā. Pietika parādīt ar pirkstu: komunists, aktīvists, sienas avīzes līdzstrādnieks — un cilvēka liktenis bija izšķirts. Viņu tūliņ apcietināja, spīdzināja un bieži vien bez jebkādas izmeklēšanas nošāva.

Otrā dienā mums liek nostāties prefektūras pagalmā kolonnā pa četri. Prefektūras pagrabi ir piebāzti kā maisi. Lai būtu vietas jauniem upuriem, šādas kolonnas katru dienu dzina cauri Rīgai uz Centrālcietumu, uz Biķernieku priedēm. Mēs pagriežamies uz cietuma pusi...

Centrālcietums... Mūs reģistrē un izkrata. Par naudu un citām vērtībām rūpīgi sastāda aktu. Ap sirdi kļūst vieglāk, šķiet, ka patvarības izbeigušās.

Notikumu traģismu neapjauš arī kāds apavu darbnīcas vadītājs. Viņš sniedz reģistrētājiem savu vizītkarti un saka:

— Kungi, esmu šeit aiz pārpratuma. Manā darbnīcā nelikumību nav. Kad formalitātes beigsies, es uzšūšu jums katram pāri kurpju.

«Kungi» — gluži jauni zeņķi — saskatās un pasmīn. Izpēta vizītkarti un noprasa:

— Daudz tev tur to ādu?

— Pietiks jums visiem.

— Nu tad nebēdā. Gan mēs paši paņemsim.

Kad cietuma uzraugi ved apavu darbnīcas vadītāju uz kameru, reģistrētāji ņirgājas:

— Ar šito formalitātes jānokārto ātrāk. Viņš pats tā vēlas.

Pēc nedējas kurpnieks jau gulēja Biķernieku priedēs.

Reģistrācija vēl nebija galā, kad blakus kamerās sāka kliegt un vaidēt cilvēki. Tātad sit arī te ...

Pirmo no mūsu kameras uz pratināšanu izsauca komjaunieti Ozolu. Kamerā viņš atgriezās saplēstām drēbēm, tikko pusdzīvs. Viņu bija situši ar suņu pātagām, gumijas stekiem un boksa cimdiem. Kāds sitiens bija-trāpījis aci. No tās sūcās asinis un gaišs šķidrums. Eksekūcijai beidzoties, upurim vajadzējis no grīdas uzlaizīt savas asinis.

Par ko gan viņu tā mocīja un pēc nedēļas nošāva?

Komjaunietis kādā sapulcē bija uzstājies pret karu, nosodījis politiķus^ kas izraisa šo briesmīgo tautu slaktiņu.

Lūk, «noziegums», par ko fašisti tik nežēlīgi sodīja!

No šī brīža mūsu kameras ļaudis sāka spīdzināt katru dienu. Apcietināto Reveli, kura dzīvoklī bija atrasts miliča formas tērps, slepkavas nospieduši uz ceļiem un pavēlējuši lūgt dievu, lai tas dotu pratinātājiem labu prātu un tie nabaga cietumnieku nenosistu, bet atlaistu mājās. Tekstu teikuši priekšā paši spīdzinātāji. Beidzot divi sagrābuši Reveli aiz apkakles un spēcīgi grūduši pret durvju stenderes šķautni. Ieslodzītais kamerā pārnāca ar pāršķeltu vaigu un uzaci.

Tikko brūces bija sadzijušas, Reveli nošāva.

Kad necilvēkiem parastie sišanas paņēmieni bija apnikuši, tie centās Izgudrot arvien ko jaunu.

Tā radās tā saucamā «drauga pratināšana».

Ieraudzījis apcietināto, pratinātājs izlikās gluži pārsteigts un laipni vaicāja:

— Bet, draudziņ, kā tad tu te gadījies?

Cietumnieks pratinātāju nepazina. Viņš saprata, ka notikusi pārskatīšanās. Bet kāpēc gan šo pārskatīšanos neizmantot savā labā? Un arī viņš mēģināja tikpat sirsnīgi un laipni atbildēt: «Nu — tā gadījās,» — vai tamlīdzīgi.

Pratinātājs pēc šādas atbildes uzlēca kājās un sāka bļaut: — Ko? Tu, cūka, uzdrošinies mani uzskatīt par savu draugu! Nu tad nosvinēsim ar to draudzību!

Sai brīdī atsprāga blakus istabas durvis un četri gestapovieši ar sitamiem rīkiem metās virsū ieslodzītajam. Bet pratinātājs nu sāka tīši nelaimīgā balsī vaimanāt un mēģināt sitējus atrunāt, lai taču nenositot pavisam viņa labāko draugu...

Nākamajā dienā no kameras, kur bija ieslodzīts izmuļķotais cietumnieks, izsauca uz pratināšanu citu. Pie galda sēdēja tas pats pratinātājs un sāka «joku» no gala:

— Bet, draudziņ, kā tad tu te gadījies?

Apcietinātais jau pazīst izliktās lamatas, kamerā par tām jau visi ir brīdināti. Viņš mierīgi atbild:

— Atvainojiet, jūs būsit pārskatījušies. Es jūs nepazīstu.

— Ak nepazīsti! — «draugs» piemiedza aci. — Nu tad iepazīsimies.

Atkal iebrūk slepkavas no blakus telpām, un nelaimīgais saņem sitienus

no visām pusēm.

Līdzīgas provokācijas notika ar «papirosa piedāvājumu».

Kad apcietinātais ienāk pie pratinātāja, tas laipni smaida un māj ar galvu:

— Lūdzu, uzsmēķējiet!

Tur uz galda stūra atvērtajā metāla portsigārā guļ rinda kārdinošu papirosu. Tāda laipnība gan ir neparasta un aizdomīga, bet kurš cietumnieks smēķētājs no laba dūma atteiksies? Roka drebot sniedzas pēc papirosa, pirksti jau pieskaras baltajam iemutim, bet tad, neredzama mehānisma iedarbināts, portsigārā vāks cērtas ciet un asās atkarpes, kas ierīkotas vākā, steigā atrautajai rokai noplēš ādu līdz kaulam.

Pratinātājs aiz sajūsmas smej rekšķēdams un atguvies saka:

— Tā, uzsmēķējis nu esi. Tagad vari arī iedzert, — un pavēl izdzert spļaujamtrauku.

Cietuma bendēm ieslodzītos iznīcināt un spīdzināt palīdzēja spēcīgi palīgi: bads, utis, slimības.

Jau no paša sākuma cietumā valdīja bads. Dzīvojot mēnešiem ilgi bez pirts, bez mazgāšanās, bez tīras veļas, kamerās ieviesās utis. Utis ievazāja tīfu. Tīfa utij talkā nāca dizentērija, kas dzima no «jaunās Eiropas» vai «zaļajām briesmām», — tā mēs saucām žurgu, ko cietumniekiem vārīja no pussapuvušām kāpostu lapām, kas rudenī bija savāktas sakņu dārzos. Ar šiem atkritumiem, kuros nereti atradām tukšas, sarūsējušas konservu

Tūkstošiem mierīgo iedzīvotāju aizveda uz cietumiem, uz nošaušanu. šis fotoattēls, kas uzņemts 1941. gada 2. jūlijā Rīgā, Liecina, ka asinsdzīres sākušās pēc vācu fašistu karaspēka ienākšanas Padomju Latvijā. Tautas nodevēji — brīvprātīgie policisti vēl staigāja privātās, bieži vien apcietinātajiem nolaupītās drēbēs.

kārbas un vecu zābaku zoles, mūs ēdināja vairākus mēnešus. Cilvēkiem no bada uzpampa kājas, aiztūka acis, zuda dzirde. Cietumā sākās karantēna, uzraugi un sanitāri pie mums vairs nerādījās. Tos biedēja tīta utis, kas te rāpoja visās malu malās, bēga no mirušajiem pie dzīvajiem. Tos biedēja neciešamā smaka, kas valdīja visapkārt. Lai mēs tiktu uz ateju, kameras durvis atslēdza, aizstieņoja tikai korpusa gaiteni, kura galā caur režģiem katru dienu iestūma kastīti ar trūcīgo maizes devu. Bijām nodoti dabas izlasei. Kameras pārvērtās par īstām nelaimes bedrēm. Netīrajās guļas vietās līdzās mirušajiem valstījās un vaidēja slimie. Nāve staigāja no kameras uz kameru. Kā spoku ēnas ap tukšo galdu vilkās no slimības gultas izkāpušie. Viņi runāja paši ar sevi, prasīja maizi mirušajiem. Ja kāds nomira ar maizi rokā, citi gāja klāt un lauza pirkstus vaļā. Cilvēkiem gribējās ēst.

... Inteliģento kamera... Tā dēvēja darbnīcu korpusu, kur no citām kamerām atdzina un ieslodzīja rakstniekus, māksliniekus, žurnālistus, inženierus, juristus, skolotājus, sabiedriskos darbiniekus, studentus un citus inteliģences pārstāvjus. Ne jau lai viņiem radītu labākus apstākļus, bet lai tos varētu labāk iznīcināt. Fašisti manīja, ka cietumā nemazinās pretestības gars. Notika pat tādi gadījumi, ka apcietinātais neļāva sevi spīdzināt, bet, paķēris cietuma solu, pirms nāves smagi iekaustīja savus bendes. No tā laika hitlerieši cietuma solus un krēslus pieskrūvēja pie grīdas un sāka padomju inteliģenci nošķirt no pārējiem cietumniekiem.

Gleznotājs Jānis Aižens, kas padomju laikā strādāja par Valsts Operas un baleta teātra dekoratoru, cietumā bija kluss un noslēgts. Vakaros, kad Rīgas jumtus krāsoja saulriets, Aižens kļuva nemierīgs. Maizes vietā viņš alka pēc krāsu paletes un otas. Bet nebija ne maizes, ne krāsu. Viņa šaurā seja kļuva arvien bālāka. Viņš sāka stipri klepot. No pēdējās pratināšanas Aižens pārnāca manāmi priecīgs. Pratinātāji bija solījuši viņu drīzumā laist mājās. Pēc divām nedēļām gleznotāju kopā ar citiem aizveda uz Biķernieku mežu un nošāva.

Līdzīgs liktenis piemeklēja skolotāju Robertu Luksu, kas bija darbojies arī literatūras druvā. Viņu aizveda uz tā saucamo izpriecas pratināšanu. Tā notika naktī ap divpadsmitiem, kad pratinātāji pēc dzīrēm Rīgas krogos ieradās Centrālcietumā reizē ar līdzpaņemtajiem krogus brāļiem. Izpriecām izsauca 20 līdz 30 ieslodzīto. Radio mūzikai skanot, sākās cilvēku pazemošana un spīdzināšana.

Luksu atveda kamerā ar pāršķeltu lūpu. Asinis tecēja arī pa vienu ausi. Atspiedies ar muguru pret kameras sienu, viņš noņēma pie mutes piespiesto asiņaino kabatas lakatiņu un ar ironiju teica:

— Kungi piedraudēja mani nosist, ja viņu istabā atstāšu kaut pilienu savu sarkano asiņu. Laikam tāpēc, ka tur asiņu bija jau par daudz — grīda pludoja kā lopu kautuvē.

Pēc dažām dienām Luksu naktī izsauca otru reizi. Tā bija viņa pēdējā nakts.

Savu balto un drosmīgo galvu varmāku priekšā nenoliecis, mira pazīstamais vēsturnieks un sabiedriskais darbinieks, Latvijas PSR Augstākās Padomes deputāts Lieknis. Līdz pēdējam elpas vilcienam viņš mums cietumā lasīja vēstures lekcijas. Kādā pusnaktī, kad atkal bijām pulcējušies ap viņa guļvietu, vēsturnieks atšķīra drūmāko lappusi latviešu tautas vēsturē — sāka stāstīt par vācu bruņinieku ierašanos mūsu zemē. Šai naktī noskrapstēja cietuma durvju atslēga un ienāca uzraugs ar sarakstu. Tajā bija ierakstīts arī Liekņa vārds.

— Biedri, — vēsturnieks mierīgi teica, — kā rādās, šī būs mana pēdējā vēstures stunda. Bet ticiet, arī bruņinieku pēctečiem — fašistiem pēdējā stunda nav vairs tālu.

Lodi nesagaidīja fiziski trauslais dzejnieks fabulists Fricis Stūris, talants, kas uzplauka cietumā. Viņu skoloja pazīstamais literatūras vēsturnieks, rakstnieks un kritiķis Rūdolfs Egle, cilvēks, kas gara možumu un darba sparu nezaudēja arī cietumā. Tiem, kas interesējās par literatūru un gribēja dzirdēt viņa spriedumus, bija augstu jākāpj: Egle gulēja no dēļiem sasistā nišā pie pašiem griestiem. Jaunie cietuma dzejnieki uz slepus aprakstītām papīra strēmelēm nesa viņam koriģēt savus dzejoļus. Rakstnieks padomu nevienam neliedza.3

Reiz Stūris noskandēja vienu no saviem dzejoļiem, kurā kāda vārsma skanēja:

Uguni man zem kājām ja kurtu — Izturēt spētu;

Pašā sirdī ja zobenu durtu — Asinis netecētu.

Noskatījies ar savām labsirdīgi piemiegtajām acīm novārgušajā jaunietī, kas izskatījās kā vanaga izplūkāts cālēns, rakstnieks skaļi nopriecājās:

— Pēc ārējā izskata tu esi vārgs puisītis, bet iekšā tev, rādās, briest īsts deviņvīru spēks.

Deviņvīru spēks nevarēja uzziedēt. Fricis Stūris no bada kļuva arvien vājāks, un tad cietuma virsuzraugs Miķelsons viņu vēl nežēlīgi piekāva. Draugiem vajadzēja jaunieti aiznest uz gultu. Viņš vairs nepiecēlās.

Tā fašisti prefektūrās, gestapo moku kambaros un cietumos rīkojās ar padomju cilvēkiem. Tā pazemoja, spīdzināja un slepkavoja mūsu inteliģenci, strādniekus, jauniešus.

Vai lai mēs to aizmirstam?

Nē! To nedrīkst aizmirst!

Mēs to nekad neaizmirsīsim!

... Ko, jau rītausma? Un kas tur dauzās pie durvīm? Pratināšana?

Nē, Salaspils barakas durvīs ar kāju sper sargs. Atskan komanda:

— Cel-ties!

Pēc desmit minūtēm mums jānostājas ierindā. Jāiet uz Sauriešu akmeņlauztuvēm. Tur mūs gaida jaunā darba vieta — ar sniega ūdeņiem pieskrējušas, aukstas un drūmas bedres. Mums no tām būs jāceļ laukā akmeņi.

NEKAD!

No barakas uz baraku elsdami skrien ziņneši. Komandantūras pusē aizsmakusi balss gārdz īsas, aprautas pavēles. Baraku priekšā, koka tupelēm klaudzot, ierindā stājas ieslodzītie.

— Uz priekšu! Soļos — marš!

Tūkstošgalvainā pelēkā masa sakustas, sāk velties uz komandantūras pusi. Tupeļu saceltajā putekļu mākonī no mutes mutē traucas ziņa: visiem jānostājas pie komandantūras. Tātad atkal publiska sodīšana — kāršana vai šaušana!

šoreiz kāršana ... Tur uz laukuma kā brīdinošs pirksts jau pastiepies karātavu šķērskoks. Sodīs komandantūras frizieri Jāzepu Kaņepi. Viņš mēģinājis no nometnes bēgt, bet noķerts. Nu viņu pakārs. Par brīdinājumu citiem.

Kad ieslodzītie puslokā sastājušies ap karātavām, nometnes klusumu kā ar nazi pāršķeļ garš un spalgs automašīnas signāls. Sargs to pazīst. Viņš steigšus izskrien no savas būdas un atceļ platos dzeloņstiepļu vārtus. Salaspils nāves nometnē ieripo komandanta Kurta Krauzes automobilis. Rokas gar sāniem vēcinādams, tam pretī steidzas nometnes vecākais Alberts Vi-dužs. Kad mašīna apstājas pie komandantūras, viņš atrauj tai durtiņas, nostiepjas kā stīga un, piepūlē izspiedis acis, aiz plānajām lūpām kautiņā izsisto priekšzobu tukšumus slēpdams, sāk kroplā vācu valodā bērt galvā iekalto ziņojumu:

— Komandanta kungs! Jūsu prombūtnes laikā Salaspils darba un audzināšanas nometnē viss kārtībā. Darbos — 2360 cilvēki, slimi — 212, karceri — 7, miruši — 38, starp tiem 36 bērni...

Kurts Krauze paceļ roku. Tā ir zīme, ka nometnes vecākajam jāapklust.

— Šodien bērnu barakām izsniegt no žīdu mantām baltus palagus, — komandants norīko. — Pēc pusdienas te ieradīsies kinorežisors Lapenieks. Viņš uzņems filmiņu «Gādība par bērniem». Pēc tam palagus uz noliktavu atpakaļ. Turpiniet!

Vidužs uzrauj plecus un pabeidz ziņojumu:

— Komandanta kungs! Pēc jūsu pavēles speciālas karātavas uzceltas. Nāves soda izpildīšanai viss sagatavots. Sevišķu notikumu nav.

— Cik šodien pakārs? — it kā starp citu ieminas Krauze, sakārtodams kakla siksnu savam mīlulim Ralfam, kas izlēcis no mašīnas, žāvājas un staipās.

— Vienu, — Vidužs norij nepatīkamu kumosu un, acis nolaidis, gaida brāzienu.

Brāziena nav. Komandants dodas augšup pa kāpnēm uz savu kanceleju. Nometnes vecākais atviegloti uzelpo. Bet tikai īsu brīdi. Pie kancelejas durvīm komandants atskatās un nocērt kā ar cirvi divus vārdus:

— Frizieri! ļūlīt!

Šķiet, ka Vidužam uzkrauj smagu nastu. Viņš saliecas kāsī un izsaka dziļu nožēlu, ka komandanta kungam vēl neesot labpaticis jauno frizieri izraudzīt.

Krauzes tuklais palaidnīga zeņķa vaigs uzpūšas.

— Jūs esat lempis, Viduž! Kāpēc man to vakar neatgādinājāt?

— Tieši tā, neatgādināju. Vainīgs... Lempis, — Vidužs gatavs ielīst vai zemē.

Pazemība un padevība Krauzi nomierina. Brīdi padomājis, viņš ievaicājas:

— Nu, bet kā ar veco frizieri?

— Viss kārtībā! — Vidužs atplaukst un noklaudzina papēžus. — Kā jau teicu, karātavas gatavas, gaidām tikai jūsu pavēli.

— Muļķis... — komandants saviebjas. — Es prasu — kur pašlaik ir vecais frizieris?

— Karcerī, komandanta kungs!

— Pie samaņas?

— Tieši tā — pie samaņas! — nometnes vecākais braši nokliedz, bet pats saraujas. Ja nu frizieris nakti nomiris? Vakar taču viņu pamatīgi apstrādāja. Galva pušu, viena acs izspiedušies no dobuma. Un, kad rotenfīrers Tekemeiers uzlēca šim ar kājām uz krūtīm, kaut kas tā nobrakšķēja...

— Atvest! — Krauze pamet ar roku. — Lai viņš vispirms man noskuj bārdu! Tad tikai varēs pakārt.

— Bet komandanta kungs!... Vai tad jūs?... Es baidos ...

— No kā?

— Dot slepkavniekam nazi rokā ...

— Es gan nebaidos, — Krauze pavīpsnā. — Viņš mani apkops kā vēl nekad. Viņa rokas būs tik vieglas un maigas kā pūkas, nazis tik ass kā... — komandants brīdi meklē piemērotu salīdzinājumu, bet, to neatradis, atklāj noslēpumu: — Es taču viņam iepriekš teikšu, ka dāvinu dzīvību. Saproti?

— Saprotu, komandanta kungs!

— Tātad atvest. Marš!

Komandants pamāj ar suņu pātagu, Vidužs palecas kā atspere un lieliem soļiem, jājambikšu dzelteno dibenu spīdinādams, aizjož uz karceri.

Komandantūras frizieri komjaunieti Jāzepu Kaņepi Krauzes kabinetā ievilka divi sargi. Asiņainu, izmocītu un sakropļotu viņu atstutēja pie sienas pretī komandanta klubkrēslam. Krauze pats friziera eksekūcijā nebija piedalījies. Viņš bija devis tikai rīkojumu. Nu viņš varēja izlikties un tēlot jēriņu.

— Bet Viduž! — apskatījis sakropļoto puisi, komandants iesaucas. — Ko jūs esat izdarījis! Ar manu frizieri!

— Viņš, komandanta kungs, neizdeva bēgšanas līdzdalībniekus, — Vidužs taisnojās. — Es jau cerēju iztikt ar pērienu zirgu stallī, bet nekā. Simt sitienu, bet nekā. Jūs jau zināt, cik rotenfīreram Tekemeiera kungam smaga roka, bet arī tā nelīdzēja. Neizdod. Klusē.

— Pag, pag, kā jūs teic?: • neizdod bēgšanas līdzdalībniekus? — komandants pārvaicā. — Vai tad iņš bēdzis? Mans frizieris bēdzis! Nevar būt! Bēg tikai no slikta kunga.

— Bēdzis un vēl paņēmis vienpadsmit ieslodzītos sev līdz, — Vidužs nāk ar gluži nevajadzīgu izziņu. — Varbūt šie tagad jau pie partizāniem. Uzglūn mūsējiem.

Frizieris sakustas. Paceļ galvu. Šķiet, ka veselajā acī kaut kas uzzibsnī. Tātad citi nav noķerti! Tie ir brīvībā!

Šis valga gals ir no nāves nometnes karātavu cilpas, kas atņēmusi dzīvību tik daudziem, daudziem. Baigais, no 360 atsevišķiem kokvilnas diegiem savītais un parafmētais karātavu valga gals tagad glabājas Latvijas PSR Revolūcijas muzejā. 1942. gadā kāds drosmīgs ieslodzītais, ejot rīta agrumā uz darbu gar karātavām (karātavas par biedinājumu stāvēja pašā ce)a malā), izskrēja no ierindas un ar nazi nogrieza karātavu cilpas valgam galu. Tai pašā gadā valgu no Salaspils nometnes iznesa tehniķis V. Meļķis, kurš strādāja Salaspils celtniecībā kā būv-kantora algots darbinieks.

— Kāda nepateicība, — komandants krata galvu. — Bet es viņam tā uzticējos. Laidu katru rītu ar nazi pie sava kakla. Ļāvu smaržoties ar savu odekolonu. Viņš varēja brīvi staigāt pa visu nometni, valkāt tīras drēbes, baltu virsvalku. Un vēl nebija labi! Sadomājis bēgt! Kāds sods par to paredzēts, Viduž?

— Pakārt!

— Viduž, jūs esat traks! — Krauze sāk iedzīvoties savā lomā. — Jūs gribat, lai komandants pilda dienesta pienākumus nenoskuvies, neiesmar-žojies! Vai tikai jūs nedomājat mani pielīdzināt latviešu baurim? Nē, nē, frizieri mēs nekārsim. Viņš man ir vajadzīgs. Viņš tūliņ nomazgāsies, iesmaržosies un sāks savu darbu. Nu, ko tu uz to atbildēsi, frizier?

Bet frizieris neatbild.

Komandants tīksminās par reto pārdzīvojumu, kas tam gaidāms. Nē, par šādu joku pats šturmbanfīrers Lange viņu apskaustu. Nu, padomājiet: noziedznieks nokāpj no karātavām, rūpīgi apkopj savu kungu un tikai tad saņem cilpu ap kaklu. Vienreizīgs, neatkārtojams numurs!

Frizieris neatbild.

— Varbūt tev nav spēka? Viduž, ielejiet konjaku! Dzersi?

Frizieris papurina galvu.

— Viduž, vai tikai jūs neesat viņam izrāvuši mēli? — komandants uztraucas.

— Nē, komandanta kungs, — nometnes vecākais lokās kā cērme. — Mēs tikai tā — pa galvas ārpusi...

Jāzeps Kaņepe paver muti un, spēkus saņēmis, izspļauj uz komandanta pusi sarecējušas asinis:

— No-lā-dē-tie!

Komandants pietrūkstas kājās, sažņaudz dūres. Zobus sāk ņirkstināt arī suns. Bet abi savaldās. Negrib nosmērēties. Frizieris ir tik asiņains un netīrs.

— Aizvest!

Kad bēglis nostādīts zem karātavām, spožo zābaku stulmu ar suņu pātagu pliķēdams, soda laukumā uznāk nometnes komandants. Šurp atdzītie ieslodzītie pēc pavēles norauj cepures, nolaiž rokas gar sāniem. Pieklājīgā attālumā aiz komandanta turas nometnes vecākais ar koka dēli padusē. Komandants pamāj ar pātagu. Vidužs pieskrien pie nāvei nolemtā un uzkar tam dēli kaklā. Uz tā rakstīts: «Katru, kas mēģinās bēgt, sagaida nāve.»

— Komandanta kungs, soda izpildīšanai viss sagatavots! — Vidužs izriež krūtis un izbīda uz priekšu žokļus.

Komandants pārlaiž skatienu sargu zaļajiem mundieriem, vai nav kāda poga vaļā, nopēta ieslodzīto kolonnu, vai cepures visiem noņemtas. Tad viņš tuvojas nāvei nolemtajam, paceļ ar pātagas kātu tā noliekto galvu, mēģina ieskatīties vienīgajā acī.

— Nu, draudziņ, vai nepārsteidzies? Vai tagad nav pašam žēl?

— 2ēl gan, komandanta kungs, — komjaunietis ievelk tik stipri elpu, ka samocītās krūtis iesēcas. — Ļoti žēl.

— Lūk, nu! — komandants pasit rokas sāņus. — Bet tagad ir par vēlu. Dzīvību vairs neatgūt.

— Ne jau dzīvības man žēl.

— Kā tad?

— Man ļoti žēl, ka nebija spēka. Es būtu pārgriezis jums rīkli.

Komandants saraujas kā no zobena cirtiena.

— Pakārt! — Viņš tik skaļi iekliedzas, ka pat Ralfs satrūkstas.

Kā cirka artists, kam iepriekš aprēķināta un zināma katra kustība, Vi-dužs uzgrūž bēgli uz apgāztās preču kastes, kas jau iepriekš nolikta zem karātavām. Tad palēkdamies uzmet upurim cilpu un veikli izsit kasti no kāju apakšas.

— Bendes! — tā skan pēdējais vārds, ko komjaunietis iesviež sejā saviem mocītājiem.

Ieslodzītie vēl nav paspējuši atbrīvoties no šausmās aizturētās elpas, kad Jāzepa Kaņepes pratināšanā sasistā, asiņu puniem klātā seja jau raustās nāves agonijā. Karātavu auklu Vidužs nav pavilcis vajadzīgā augstumā, upura kājas brīžiem pieskaras zemei, un tas, uz pirkstgaliem atsperdamies, sāk lēkāt kā bumba.

Baltkrievijas kolhoznieces, kas te Salaspilī atsūtītas par partizānu atbalstīšanu, iekliedzas, sāk šņukstēt.

— Neskaties, puisīt! — Kāda māte spiež gadus astoņus veca zēna galvu sev pie puķainas jakas, mēģina aizsegt tam acis ar plaukstām.

— Neskaties, nav labi, Vaska!...

Bet šajā brīdī Vaskam pie auss pieduras vectēva asā, neskūtā seja un bezzobainā mute satraukumā, vārdos aizrīdāmās, elš:

— Acis vaļā, puis! Skaties, ko viņi ar mums ... Ievēro ...

Izdilušas, bet stingras veča rokas izrauj Vasku no mātes skavām un

paceļ augstāk, lai viņš redz pāri ļaužu galvām.

—- Ievēro, ievēro visu, dēliņ! Un ne-aiz-mir-sti...

Neelpodams, nepakustēdamies, ieplestu muti, platām acīm Vaska vēro drausmīgo sodīšanas ainu, lai nekad to neaizmirstu.

Nekad!

PIRMĀ IZRĀDE

Komandantūra dūca kā satracināts lapseņu pūlis. Oberšārlīrers Nikels spēcīgā basā izkliedza pavēles, izrīkoja esesiešus. Resno spieķi kaktā ieslējis, kreklā izmeties, rotenfīrers Tekemeiers ar ožamo spirtu centās izberzt no mundiera asins traipus, kas tur bija radušies pēc šīrīta pastaigas pa nometni. Uzticēt svārkus iztīrīt ieslodzītajiem nebija vairs laika. Tikko bija saņemta vēsts, ka uz šejieni jau izbraucis gestapo un SD priekšnieks Latvijā — šturmbanfīrers Lange. Un vēl ar viesiem — dāmām.

No baraku būves atsauca divpadsmit ieslodzītos. Tie komandantūras priekšā uzlasīja katru vēja uzpūstu gruzīti, ar grābekļiem nolīdzināja ceļu līdz pašiem nometnes vārtiem.

Šauteni plecā uzsviedis, naskā solī barakā ienāca esesietis, paņēma trīs ieslodzītos un devās uz mežu.

— Būs izrāde, — viņš norūca.

— Izrāde? — mēs nesapratām, jo bijām šeit, Salaspilī, no Rīgas Centrālcietuma atvesti tikai pirms nedēļas. — Kas tā par izrādi?

Ieslodzītie no meža atnāca ar meijām. Tās sasprauda laukumā pie karātavām, izveidojot kaut ko līdzīgu lapenei. Atnesa arī krēslus no komandantūras.

Uz izrādi pavēlēja ierasties visiem ieslodzītajiem. Mūs nostādīja cieši puslokā ap lapeni un karātavām. Un tad jau arī klāt bija gaidītie — šturmbanfīrers Lange, viņa palīgs Kaufmans un trīs skaļas, dārglietām apkrāvušās dāmas. Jokojot un smejoties viesi apsēdās zem meijām, kur karstajā, saules pārpilnajā dienā bija vēsi un patīkami.

Sākās izrāde, ko fašisti bija sarīkojuši sev par prieku — mums par brīdinājumu.

No ārzemnieku barakām (tā saucām barakas, kurās mitinājās no Čeho-slovakijas, Austrijas, Polijas un citām valstīm atvestie ebreji) sargi atdzina grupu bālu, nomocītu cilvēku. Nostādījis tos zem karātavām, sardzes priekšnieks rikšoja pie viesiem un ziņoja, ka noziedznieki atvesti.

Noziedznieki!

Meiju zarus sakustinādams, no lapenes izspraucās bijušais taksometra šoferis — tagadējais Salaspils nometnes komandants Nikels. Viņš atlocīja papīra lapu un nolasīja apsūdzību. Tad lūk, ko «noziedznieki» bija izdarījuši: viens darba laikā slinkojis, otrs ārpus nometnes tirgojies, trešais komandantu nepasveicinājis, smēķējis ... Sods visiem viens — nāve.

Sāka rosīties bende, milzīga auguma tēviņš, izraudzīts no pašu ārzemnieku vidus. Viņam gan drebēja kājas, bet nepaklausīt rīkojumu nozīmēja pašam karāties. Šis gļēvulis kļuva par savu brāļu slepkavu.

Pirmo pakāra gadu nastas saliektu vīru — par slinkošanu. Nesot dēļus no gatera uz jaunbūvi, viņš bija nespēkā pakritis un palicis uz brīdi zemē guļam. Kad bende mauca viņa no bada uztūkušajai sejai pāri cilpu, vecītis pagrieza galvu uz lapenes pusi, nokliedza augstā, lūstošā balsī mums nesaprotamus vārdus un piespieda rokas pie krūtīm. Tā arī viņš nomira — acis ciet neaizvēris, no īstajiem bendēm drūmo skatienu nenovērsis.

Viešņas iespiedzās:

— Doktora kungs, sēdiet mums priekšā! ... Tas cilvēks tik šausmīgi skatās...

— Ko jūs! — Lange uzrāva plecus. — Vai tad tas ir cilvēks!

Par doktoru godinātais kungs runāja tik skaļi, lai katru vārdu dzirdētu arī ieslodzītie, kas stāvēja lapenes tuvumā. Viņš tiem lika saprast, ka te nometnē cietumniekus par cilvēkiem neuzskata un neuzskatīs. Pēc tam Lange pavirzījās no dāmām tālāk un nolauza nokārušos bērza zariņu, lai būtu plašāks skats uz soda vietu.

Cilvēkus slepkavoja pēc praksē pārbaudītas fašistu kārtības. Kad pirmais pakārtais bija nolaists zemē un nolikts zālē, esesietis vēl dzīvajiem, kas stāvēja pie karātavām cits aiz cita taisnā rindā, deva komandu:

— Soli uz priekšu — marš!

Nāvei nolemtie sper vēl vienu soli tuvāk nāvei. Rindas priekšgalā stāvošajam tas ir pēdējais solis, pārējiem vēl atliek viens, divi, trīs — kā nu kuram.

Zem cilpas nostājas cilvēks, kas sodīts par neatļautu tirdzniecību. Viņš Daugavmalā no gatera strādniekiem pret savu pēdējo kreklu iemainījis gabalu maizes. Šodien, stāvot zem karātavām, viņam svārki uzvilkti uz kailas miesas. Viņš pircis dzīvību, bet nopircis nāvi.

Un jau atkal skan komanda:

— Soli uz priekšu — marš!

Trešo, kādu visā Eiropā pazīstamu Austrijas mūziķi, pakar par nesvei-cināšanu. Viņš nav laikus norāvis cepuri bijušā gaļas izcirtēja, tagadējā nometnes komandanta palīga rotenfīrera Tekemeiera priekšā.

Sodāmo rinda kļūst arvien īsāka, bet pakārto, zālē noguldīto skaits aug. Taču doktors nav apmierināts: par maz asiņu, par maz sāpju kliedzienu. Sodāmos Salaspils nāves nometne tā novārdzinājusi, ka tiem viss kļuvis vienaldzīgs. Tiem vairs nekā nav žēl. Pat dzīvības. Karātavas viņus nebiedē, nesatrauc. Šķiet, ka viņi vēlas tikt ātrāk prom no šīs netīrās atmosfēras. Lūk, nāvei nolemtais uzkāpj uz karātavu sola, paceļ galvu un pats apliek cilpu sev ap kaklu. Neviena izbaiļu kliedziena, nevienas satrauktas kustības.

Bet Langem taču patīk cilvēku asaras, sāpes, ciešanas. Viņam slāpst pēc asinīm. Ieradies nometnē, viņš allaž dodas medībās. Nesen viņš pie gatera iešāva lodi galvā čehu juristam, kas piekusis atsēdās uz dēļiem. Tāds pats liktenis piemeklēja Prāgas universitātes profesoru, kas, viršos paslēpies, vārīja līdzjūtīgu cilvēku slepus pasniegtos kartupeļus. Pat savu kāzu priekšvakarā — tas gan notika jau rudens pusē — Lange atbrauca šeit, nometnē, un noorganizēja cilvēku kāršanu un šaušanu.

Doktoram Langem asiņu slāpst arī šodien.

— Pārtraukt! — skan viņa komanda no lapenes, un bende steigšus noņem cilpu no upura kakla.

Kungi apspriežas. Dāmas no asajiem pārdzīvojumiem sēž, galvu rokās iespiedušas, un klusē. Uz sardzes māju aizjoņo ziņnesis. Pīpi kabatā noglabājis, pieceļas Tekemeiers un atpogā revolvera maksti. Viņš dodas pie zemē noguldītajiem pakārtajiem un, kā parasti, visiem pēc kārtas iešauj ausī. Atgriezies pie dāmām, viņš savu rīcību izskaidro:

— Citādi nevar, cienītās. Cilvēki ir lieli simulanti un blēži. Nometnē bija gadījums, kad pakārtais atdzīvojās, bet, izlikdamies par beigtu, nonāca kapos sveiks un vesels! No tās reizes mani ap stūri vairs neapvedīs .. .4

No sardzes mājas jau atnākuši seši jauni zeņķi ar šautenēm. Samiegojušies, nīgri, laikam no miega izcelti. Vēl nenoslepkavoto «noziedznieku» rindu pārkārto. Tos nostāda ar muguru pret sargiem, ar krietnu atstarpi citu no cita. Noklakšķ šauteņu aizslēgi, iebīdot lodes stobrā. Šoreiz dzīvi nemēros soļi, bet sekundes. Tikai dažas sekundes. Komandētājs, gaišmatains jauneklis, cenšas ieņemt svinīgu pozu. Zalve. Var redzēt, ka ķermeņi saraujas, kad lodes tiem triecas cauri. Kāds nokrīt uz mutes. Cits tikai sagrīļojas. Viens palecas gaisā, it kā nejauši būtu uzkāpis uz nokaitētas dzelzs. Otrs nokrīt uz sāniem, izslien roku un kāju, purina tās, it kā jokotos ...

— Redziet, redziet, cik dīvaini un dažādi reaģē uz ievainojumiem nervu centri! — Lange sajūsmināts iesaucas un sāk atcerēties citus gluži neizprotamus gadījumus. Reiz Jumpravmuižā viņš pārsteidzis ieslodzīto, kas neatļauti kūris uguni un cepis vardi. Noziedznieks no viņa tik ļoti satrūcies, ka dabūjis absolūtu nervu paralīzi. Viņš nemaz nejutis ieurbjamies lodi ausī, bet sācis atvainoties un taisnoties: «Piedodiet, šturmbanfīrera kungs, tā nav iespekulēta gaļa ...»

Pirmās zalves visas dzīvības nav nopļāvušas. Vēl stāv kāds melnīgsnējs vīrs. Sarkanie aplīši, kas uz krekla kļūst arvien lielāki, liecina, ka viņa mugurā ieurbušās vairākas lodes. Bet viņš nekrīt. Viņš strauji pagriežas pret jaunajiem zēniem — šāvējiem, iet tiem pretī un pastiepj roku, it kā gribētu sasveicināties.

Zalve ...

Vairāk ko slepkavot nav. Izrāde beigusies. Kungi un dāmas pieceļas.

— Jums ir stipri nervi, doktora kungs. — Kāda dāma steidz uzkrāsot bālās lūpas.

— Man? Kāra taču žīds, šāva latvieši! — māksloti izbrīnījies, Lange parausta plecus un atstāj dāmas Kaufmana ziņā. Viņam kopā ar Teke-meieru vēl jāpārbauda nošautie. Vai tikai kāds nav palicis dzīvs!

Vakarā pie komandantūras virtuves pulcējās sargi, kas izpildīja spriedumu. Šturmbanfīrers pavēlējis viņiem izsniegt papildus simt gramu marmelādes katram.

KANGARA GALS

Viņa īstais vārds bija Kanders, bet mēs viņu saucām par Kangaru. Viņš Salaspilī pildīja to pašu uzdevumu, ko pirms septiņsimt gadiem viņa vārda radinieks, — nodeva savu tautu.

Sis drūmais, saīgušais, mazrunīgais sadists nometnē strādāja par sevišķu uzdevumu ierēdni. Viņš izmeklēja pārkāpumus, ko izdarīja nometnē ieslodzītie, piemēram, darbā noguruši, atsēdās vai mēģināja piederīgajiem slepus izsūtīt vēstuli. Par vismazāko pārkāpumu komandants pēc Kandera priekšlikuma ieslodzītajiem piesprieda pat līdz simt sitienu un pēc tam nopērtos vēl lika ieskaitīt soda grupā. Faktiski cilvēks bija sodīts ar nāvi.

Nav zināms, ar kādām metodēm Kanders izspieda atzīšanos, pat tad, ja cilvēks nebija vainīgs. No viņa kabineta ieslodzītais izstreipuļoja bailēs ieplestām acīm, drebošām rokām. Ja viņam prasīja, ko Kanders nodarījis, izmocītais uz jautājumu neatbildēja, bet tikai saķēra galvu:

— Šausmas ... Neprasi... Nedrīkst teikt...

Vai šodien ir vēl kāds starp dzīvajiem, kas pēc Kandera ierosmes saņēmis simt smagus sitienus un izcietis soda grupu? Tas nu varētu atklāt baigo noslēpumu, kas toreiz sedza Kandera kabinetu. Pats Kanders to izdarīt nevar. Viņa vairs nav. Viņš dabūja galu pie sava inkvizīcijas galda jau

1943. gada vasarā.

... Kādā pēcpusdienā (to pastāstīja ieslodzītie, kas dežurēja komandantūrā par ziņnešiem — skrējējiem) pēc īsas vietējās telefona sarunas komandantūras kancelejas pārzinis Bergers piegājis pie komandanta Niķeļa un satraukts ziņojis, ka Salaspils stacijas tuvumā slaistoties trīs aizdomīgi vīri. Cilvēks, kas par to zvanījis, domājot, ka tie esot parašutisti, un lūdzot komandantu steidzīgi rīkoties.

— Rīkosimies. Skaidrs, — Nikels norūcis un jau apjozis revolveri, bet, piegājis pie durvīm, sācis prātot:

— Parašutisti? Bet tiem taču ieroči! Norīkojiet stipru sardzi un, un...

— Tiks izdarīts! — Bergers aizmanījies prom, baiļodamies, ka komandants nenosauc viņa vārdu.

Pēc stundas sardze nometnē ieveda trīs vīrus. Viens no viņiem — liela, atlētiska auguma, liekas, nemaz nav nobijies. Viņš pat vīpsnā. Divi pamazi, vēja blūzēs, tie gan satraukti. Kas nu tie par parašutistiem!

— Izkratīt! — Nikels pavēl sargiem.

Ceļos pietupušies, sargi aizturētos izkrata no galvas līdz papēžiem. Tad ieved komandantūrā un nodod sevišķu uzdevumu ierēdņa Kandera rīcībā.

Komandantam Nikelam un kancelejas pārzinim Bergeram pašreiz nav laika ņemties ar klaidoņiem. Un lai jau Kanders izdara melno darbu — noskaidro, kas tie par putniem. Nikelam un Bergeram patīkamākas lietas priekšā. Papriekš jānokārto tās ...

Lūk, tur no visām barakām uz komandantūras pusi jau dzen pa diviem, pa trim ieslodzītajiem. Tos nostāda uz laukuma komandantūras priekšā. Pienākusi kārtējā soda pasludināšanas un izpildīšanas stunda. Kanders atkal čakli strādājis: divās rindās četrdesmit vīru. Katrs no tiem saņems pa 25, pa 50 vai pat pa 100 sitieniem.

Tekemeiers jau staigā pa celiņu un vicina sitamo. Kas tas par varenu rīku, kad tērauda stiepļu pletnei apvelk plānu gumiju! Pelēkais, izdilušais

Pirms eksekūcijas.

A. Gribuja zīmējums.

ieslodzīto tērps pušu ar vienu sitienu. Pēc trim jau pil asinis. Kas saņem desmit, piecpadsmit, tas jau apklust un krīt nemaņā. Vairāk par divdesmit pieci neiztur neviens. Tāpēc pēc šī skaitļa eksekūciju pārtrauc. Tiem, kam piespriests 50 un vairāk sitienu, uz zirgu stalli jānāk un uz peramā sola jāguļas vēl vienu, divas un pat trīs reizes ... Protams, tikai tad, kad rētas jau sadzijušas.

Peramie rīki — gumijas steki rokā arī Nikelam un Bergeram. Viņi tā- ^ pat ar ilgošanos gaida, kad tiks stallī. Cilvēku pēršana — tā taču nometnes varasvīru vienīgā fiziskā nodarbe un sports. Pie tam diezgan smags. Tāpēc arī treniņi allaž nolikti pēc labām, spēcīgām pusdienām un īsas diendusas.

Nikels iespiež savu steku Bergeram padusē, izvelk no svārku ārkabatas Kandera sastādīto pavēli un sāk lasīt:

«Salaspils darba un audzināšanas nometnes komandants ...»

Lasītājs apraujas. Kas tas? Komandantūrā atskan šāviens? Vai Kanders traks palicis! Sāk cirst pāri strīpai. Vēl otrs šāviens... Fašisti neizpratnē pagriežas pret komandantūru.

Sai brīdī ar revolveri rokā uz komandantūras kāpnēm parādās aizturētais atlētiskais vīrs. Viņš paceļ ieroci pret bendēm ... Bet kāpēc neskan šāviens? Ierocis nedarbojas! Vīrs ar saspringtu seju mērķē gan uz vienu, gan uz otru fašistu, bet pistole nešauj. Tieši tad, kad pienākusi atriebības stunda!

Salaspils bendes tā pārbijušies, ka pat nekustas! Paiet labs brīdis, kamēr tie attopas un ķer pēc revolveriem.

Redzēdams, ka ieroci neizdosies iedarbināt, brašais vīrs nosēcas, kā smagu nastu ceļot, sagrābj revolvera stobru saujā un atvēzējas.

Par vēlu. Viņu caururbj vairākas lodes. Viņš nogāžas nesaliecies kā koks.

Uz komandantūras kāpnēm izskrējuši arī pārējie divi aizturētie. Fašisti vērš revolverus pret tiem. Taču šaut nav vajadzības. Abi stāv ar paceltām rokām.

Izbailes pārvērtās dusmās. Fašisti abus sagūstītos izģērba kailus. Iepriekš gan viņiem piebēra acis ar smiltīm. Tad sasēja rokas uz muguras un sāka sist ar akmeņiem, revolveru spaliem, spārdīja kājām.

— Kur ieroči? Atdot ieročus!

Neviens nemanīja, ka nošautais sakustas, atspiežas ar rokām smiltīs un pieceļas. Kas gan viņam deva pārcilvēciskos spēkus izrauties no nāves skavām? Atbilde bija rakstīta viņa sejā: tas ir neizdzēšamais naids pret tautas verdzinātājiem un slepkavām. Nāvīgi ievainotais cilvēks metās fa-

šistiem virsu ar dūrēm, un tas arī palika cieši sažņaugtas, kad viņu otrreiz nogāza lodes.

Tai dienā komandants izdeva īpašu pavēli, kurā izteica nožēlu, ka, pildot dienesta pienākumus, nošauts nometnes sevišķu uzdevumu ierēdnis Kanders un oberšārfīrers Dzenis. Komandants atzīmēja un reizē brīdināja: ja būtu kritis kaut viens vācu hitlerietis, nometnē nošautu katru trešo ieslodzīto.

Hitlerieši sevi vērtēja ļoti augstu. Viņi nemaz nekautrējās ar šādu pavēli pazemot savus rokaspuišus latviešus. Līdzīgi gadījumi nometnē atkārtojās bieži. Kad Salaspils komandantūru pārņēma Kurts Krauze, nometnes vecākais Vidužs, būdams saviem kungiem allaž un visur pakalpīgs, skrēja jaunajam priekšniekam atvērt durvis. Taču Krauze šo pakalpīgo soli iztulkoja citādi. Viņam likās, ka Vidužs grib komandantūrā iemanīties pirmais. Viņš iespēra tam ar kāju pa sēžamvietu un uzbrēca:

— Cūka! Kā tu iedrošinies līst komandantam priekšā!

Vidužs atlēca kā atspere un izstiepās:

— Tieši tā, komandanta kungs! Vainīgs!

Tas viss notika citu nometnes darbinieku un sardzes vīru acu priekšā. Šo apkaunojošo spērienu redzēja arī dažas ieslodzīto grupas, kas strādāja komandantūras tuvumā. Vidužs par to atriebās. Viņš šīs grupas trenkāja pa apļa ceļu līdz pusnaktij, tā velti mēģinot nomazgāt savu kaunu.

Ik dienas fašistu pazemojumus saņēma un pazemīgi pacieta latviešu brīvprātīgie, kas stāvēja sardzē. Reiz, kad nometnē ieradās Lange, viņš, kā parasti, izgāja cilvēku medībās. Šaujot ar revolveri kādam ebrejam ausī, viņš bija par tuvu pielicis roku un notašķījis ar asinīm balto ziemišķādas cimdu. Lange pamāja ar pirkstu sargam, kas gadījās tuvumā. Nepielaidis to sev klāt, viņš jau pa gabalu svieda asiņaino cimdu. Sargs cimdu nesaķēra, tas nokrita smiltīs. Lange pasteidzās pacelt cimdu pats un sāka ar to sist neveiklim pa abiem vaigiem.

Arī šo ainu redzēja ieslodzītie.

— Ja sargam būtu kaut drusciņ pašcieņas ... — mēs, elpu aizturējuši, skatījāmies.

Pazemotais, asinīm notraipītais brīvprātīgais stāvēja, rokas gar sāniem nolaidis, kā jērs. Viņam nebija ne pašcieņas, ne sirdsapziņas. Nākamajā dienā Langem pietika pamāt ar galvu, un viņš aizelsies skrēja mocīt un nogalināt savus tautiešus. Latviešu tautas atkritums ...

Bet kas gan tur komandantūrā bija noticis?

Droši vien Kanders, kā jau parasti, bija sācis pratināt ar spīdzināšanu. Bet šoreiz viņam pretī gadījās apbruņots, drosmīgs un pašcieņas pilns cilvēks. Jā, apbruņots. Neviens nevarēja uzminēt un pateikt, kur viņš savu ieroci bija noslēpis. Bet ierocis pēkšņi atradās viņa rokās. Viņš Kanderam iešāva tieši sirdī. Bende bija paspējis uzrakstīt tikai divus vārdus: «Nopratināšanas protokols...»

Izdzirdis šāvienu, Kandera istabā iesteidzies esesietis Dzenis, kas komandantūras gaitenī apsargāja pārējos divus aizturētos. Arī tam pietika ar vienu lodi.

Ja aizturētie būtu pievākuši abu nošauto ieročus un uzbruktu komandantūras midzenim, viņi varēja to iznīcināt un iziet no nometnes sveikā. Kāpēc gan viņi to nedarīja? Liekas, ka abi jaunieši vēja blūzēs ar para-šutistu (tā mēs nošauto dēvējām līdz šai dienai, lai gan īstenībā nezinām, kas viņš bija) satikušies nejauši. Tādēļ arī viņi traģiskajā konfliktā neiejaucās. Viņi cerēja palikt dzīvi un pacēla rokas.

Sešām lodēm caururbto parašutista līķi iemeta un pa nakti atstāja kādā dēļu nojumē turpat nometnē. Tiklīdz esesieši bija prom, pie viņa kājām, nezināmu roku nolikts, rūgteni smaržoja klēpis Salaspils vienīgo puķu — pieticīgo viršu.

Tonakt Salaspils nometne bija satraukta un noslēpumaina. Šķita, ka pa to staigātu ēnas. Nāves nebaidoties, ieslodzītie slepus līda pa baraku logiem laukā un rāpoja uz dēļu nojumi. Visi viņi gribēja redzēt drosminieku, kas tur gulēja ar naidā savilktām dūrēm. Tās ieslodzītajiem atgādināja: «Turieties! Cīņa vēl nav galā!»

SALASPILS DĀRGUMS

Viņš jau ilgu laiku stāvēja virtuves galā. Viņa augšup paceltā galva ar tikko jaušami pavērtām lūpām un piemiegtām acīm mazliet drebēja. Brīžiem viņš atgādināja cilvēku, kas pa malciņam iebauda smalku vīnu vai klausās skaistu mūziku.

Mēs sēdējām gar virtuves sienu rindā un, kājas lupatās ietinuši, skaldījām akmeņus. Pašlaik nometnē būvēja lielo apļa ceļu. Divpadsmit vīru, iejūgušies kā zirgi, vilka ceļa veltni.

— Ei, ko tu tur dari? — kāds no mums uzsauca stāvētājam.

Cilvēks sarāvās, kā no sapņa iztraucēts.

— Viņš jau mūs nesaprot. Vai neredzi: dzeltenā zvaigzne uz muguras. Ārzemnieks. Puikas, kas prot vāciski?

Kāds prata.

Jautājumu atkārtoja.

Bailīgi apkārt raudzīdamies, ārzemnieks pienāca tuvāk. Mums taču nebija brīv satikties, runāt, brāļoties. Par to draudēja pat nāve.

— Es dzeru, — viņš atbildēja.

— Dzer! Ko tad?

— Smaržas.

Mēs saskatījāmies. Tas nu gan runā... Noliktava pilna ar skābbarību «jaunā Eiropa», vakar tur vēl ievēla desmit mucas ar sapuvušām reņģu galvām, nupat iekrāva trīs tonnas sazilējušu zirgu kāju, bet viņam — smaržo. Te taču visapkārt smird!

— О nē! — savādnieks protestēja un pa gabalu ar roku it kā noglaudīja virtuves sienu. — Tur, tai stūrī, ir maizes noliktava. Vai jūs nejūtat? Es to atklāju un nu nāku te katru dienu. Nāku palīksmoties — iebaudīt, gluži kā «Romas» viesnīcā Rīgā, — viņš iesmējās.

— Rīgā? Jūs esat no Rīgas? — tulks brīnījās.

— Nē, es dzīvoju Prāgā — Cehoslovakijā. Bet Rīgu es nekad neaizmirsīšu. Pareizāk sakot, «Romas»/viesnīcu. Tur apmetos tikai vienu reizi, bet nu tā man prātā katru dienu.

— Iepatikās?

— Pavisam kas cits... Atļaujiet, es apsēdīšos pie jums. Ja te ilgi stāvēšu un sarunāšos, ieraudzīs Tekemeiers. Tas briesmonis šorīt ar koku jau pārsita vienam mugurkaulu. Inženierim, gudram cilvēkam. Viņš savā laikā esot ierīkojis automātisko telefona centrāli Frankfurtē pie Maiņas.

Pavēlām prāvu laukakmeni, kur prādziniekam piesēst. Nolikām posteņus, lai mums nepieļāvās fašisti. Tīši paklaudzinājām veserus.

Mūsu viesis paņēma no zemes pelēku akmens šķembu un brīdi to vērīgi aplūkoja, it kā tur būtu uzrakstīts, kas jāstāsta.

— Esmu papīrrūpnieks, — viņš iesāka. — Nebiju jau miljonārs, taču izmaksāt jums visiem «Romas» pagrabā lieliskas vakariņas es varētu ar to naudu, cik parasti mēdzu nēsāt vestes kabatā. Starp citu, man bija tirdznieciski sakari arī ar jūsu Latviju. Ja nemaldos, 1936. gadā es piegādāju jūsu valstij augstākā labuma papīru naudas zīmju un vekseļu veidlapu iespiešanai. Atvainojiet, es varbūt esmu netaktisks, sacīdams «jūsu Latvijai, jūsu valstij»? Zinu, ka progresīvie cilvēki tai laikā to par savu

nedēvēja... Nu un tā es iebraucu Rīgā noslēgt līgumu. Apmetos «Romas» viesnīcā un aizņēmu veselu stāvu.

— Ko? Veselu stāvul — likām tulkam pārvaicāt.

— Protams, — stāstītājs apstiprināja. — Man taču vajadzēja pieņemt

valdības pārstāvjus, finansistus, saimniecisko organizāciju vadītājus. Rauti un dinejas notika gandrīz katru dienu. Atceros, jums ir ļoti aromātisks lasis, sulīgs tītars un maigs stirnas cepetis___

— Beidz nu, beidz, — kāds norūca. — Sāk žņaugt vēderu ...

— Ko jūsu biedrs teica? — stāstītājs pavaicāja.

— Viņš saka: tādi gardumi mums šobrīd noderētu, — tulks pajokoja.

— Jūs esat ļoti pieticīgi, — prādzinieks likās izbrīnījies. — Es gan gribētu kaut ko vēl labāku, kas ari bija «Romas» viesnīcā. Toreiz es to noniecināju, un nu man par to jādomā katru dienu.

— Kungs paliek kungs, — man sānos iebuksnlja kāds Rīgas sētnieks, kas Salaspilī bija iekļuvis par maizes došanu gūstekņiem. — Acis pašam no bada jau aizpampušas, bet vēl brāķē cepešus. Ptu!

Stāstītājs kluso repliku nesaprata. Viņš turpināja:

— Tas notika pēdējā vakarā pirms aizbraukšanas no Rīgas. Pārnācu viesnīcā no banketa, ko man par godu bija sarīkojis finansu ministrs. Mans izsmalcinātais kuņģis, kas mīlēja visu vieglu, sasmalcinātu, saputotu, nebija apmierināts. Neuzdrošinājies sacensties ar latviešu kuņģiem cūku, zosu, nēģu un lašu gremošanā, tas bija palicis pustukšs, bet es pats — nervozs un saērcināts.

Pusnaktī liku pasaukt no restorāna viesmīli.

Ietipināja vecs, sirms vīrs, no pārlieku biežas klanīšanās jau krietni salīcis.

«Vakariņas!»

«Kā pavēlat, kungs!» viesmīlis atmuguriski pazuda un pēc minūtes nolika man priekšā ēdienu karti un sudraba maizes trauku, apklātu ar baltiņ baltu drāniņu.

Izlasījis ēdienu sarakstu līdz pusei, sāku kliegt. (Jāpiebilst gan, ka biju no šampanieša krietni iereibis.)

«Atkal cūkas un zosis! Atkal nēģi, zuši un laši!» es, ar rokām svaidīdamies, notrausu balto drāniņu no maizes trauka. Un ko es ieraudzīju! Līdzās baltmaizes šķēlītēm melnoja rupjmaize, kuru pēc ārstu padoma es neēdu jau septiņus gadus. Nu es sāku no dusmām sēkt:

«Rupja rudzu maize! Vai jūs gribat mani nogalināt? Gribat, lai es dabūju kuņģa krampjus! Prom!»

Ceļa būve.

Linolejā griezis K. BuSs.

Es nosviedu maizes trauku no galda, un tas aizripoja pa parketa gridu uz kamīna pusi.

«Kungs! Ko jūs darāt?» viesmīlis tik spalgi un vecišķi iekliedzās, ka es satrūkos. «Ar maizīti tā nedrīkst! Tā ir mūsu dzīvība!»

Viņš notupās uz vienu celi un rūpīgi uzlasīja katru šķēlīti. Pēdējo kumosiņu pacēlis, viņš to ar skaļu šmaukstienu nobučoja un iebāza mutē. Tad uzgrieza man muguru un aizgāja. Viņš mani nicināja.

Es no Rīgas aizbraucu, jūsu rudzu maizi nenogaršojis. Zinu: tā bija laba. Pat Fjodors Šaļapins to cienīja. Kad viņš pēc viesizrādēm Rīgā aizbrauca uz Parīzi, «Romas» viesnīca divas nedēļas no vietas viņam turp sūtīja ar lidmašīnu rudzu maizi. Par to rakstīja visas Eiropas avīzes. Bet es šo labo maizi noniecināju, apvainoju ...

Stāstītājs aizklāja seju ar rokām.

— Es to redzu katru dienu. Nosviestu uz parketa grīdas. Un veco viesmīli, kas nometies ceļos. Man liekas, viņš toreiz lūdza maizi, lai tā man piedod. Es tagad to daru katru dienu Nāku pazemīgs un nožēlojams te šurp, lai noliektu galvu maizes priekšā un ieelpotu tās smaržu.

Ārzemnieks sāka drebēt un šņukstēt. Bads un smagie pārdzīvojumi bija viņu salauzuši fiziski un garīgi.

— Vai drīz nebūs pusdienlaiks? — kliedēdams drūmo noskaņu, tulks ievaicājās.

Prādzinieks pacēla galvu, uzmanīgi paskatījās visapkārt un atlocīja kreisās rokas piedurkni. Virs izdilušā elkoņa ieraudzījām masīvu zelta pulksteni ar briljantiem izrotātu aproci. Pulkstenis rādīja pusdivpadsmit.

— Kāds dārgums! — mēs iesaucāmies.

— Ko jūs! — pulksteņa īpašnieks protestēja. — Dārgumus es nēsāju tikai azotē, pie sirds.

Viņš izvilka no svārku iekškabatas baltu lupatiņu un iztina knaucīti rupjas rudzu maizes.

— Lūk, lielākais dārgums — mūsu dzīvība. To man kā sunim Daugav-malā pasvieda veca gane. Pasniegt viņa neuzdrīkstējās: hitlerieši par līdzjūtību bargi soda. Bet šis te, — prādzinieks nicīgi paslēpa vērtīgo pulksteni atkal piedurknē, — nāve! Ja hitlerieši ieraudzītu — nāve. Vakar, spodrinot Tekemeieram zābakus, kādam Vīnes farmaceitam izkrita no krūšu kabatas zelta gredzens ar akmentiņu. Tekemeiers io pacēla un iebāza savā kabatā. «Tu laikam esi aizmirsis pavēli, ka vērtslietas jānodod komandantūrā?» viņš, ļauni smīnēdams, noprasīja un, kad zābaki bija jau spoži, iešāva «noziedzniekam» lodi galvā. Mūs pakar pat par diviem zelta zobiem.

Tāpēc mēs tos no mutes izlaužam. Ar kurpnieka knaiblēm. Izlaužam un iemetam atejā. Es zinu, šeit apkārtnes mežos paslēpts daudz bagātību. It sevišķi tai laikā, kad nometnei vēl nebija apkārt dzeloņžogu. Tad katru dienu...

— Komandants! — atskrējis no posteņa, čukstēja novērotājs un pats iespraucās starp akmeņskaldītājiem. Vīrs ar dzelteno zvaigzni iegrūda lupatiņu ar Salaspils dārgumu azotē un, knūpus nometies, aizrāpās gar sienu aiz virtuves.

Gandrīz reizē sāka klaudzēt veseri. Dzirkstelēm šķīstot, plīsa akmeņi.

TAI PAGALMA SMIEKLI NESKANĒJA. Akilina Lele

Man patīk apsēsties pie loga un raudzīties lejā pagalmā. Tas nav nekāds sevišķais pagalms; daudzējādā ziņā tas atgādina desmitiem citu pagalmu — malkas strēķīši, puķu dobes un ... bērni. Vienalga, vai laiks ir saulains vai apmācies un vējains, mūsu pagalms dzīvības pilns. Tas tā no bērnu skaļajām, bezbēdīgajām balsīm.

Bērnu...

Allaž, kad dzirdu šīs balsis, šos līksmos smieklus pagalmā, man sāpīgi sažņaudzas sirds. Tad atmiņā nāk kāds cits pagalms — koka barakas, dzeloņstieples un bērni. Smiekli gan tai pagalmā neskanēja: bērni bija... dzīvie miroņi.

Jā, Salaspils nāves nometnē bija ievietoti simtiem bērnu, kas tur aizmirsa smieklus.

Atceros, kā viņus atveda.

Bija 1943. gada bargā ziema. Hitlerieši šurp atdzina vienkāršos padomju cilvēkus no dažādām Baltkrievijas vietām. Nelaimīgie tad vēl nezināja, ka te būs viņu kaps. Viņiem atņēma visu — drēbes, produktus un... bērnus.

Atceros — bija nežēlīgi auksta februāra nakts. Pēkšņi izdzirdām fašistu skalās balsis. Viņi atvestos izdzina pagalmā un lika tiem izģērbties.

— Uz pirti vedīsim! — paziņoja īsi.

— Kailus?

— Kā tad jūs gribējāt? Varbūt brokāta vakartērpā un smokingā, ko? — par nelaimīgajiem ņirgājās fašisti.

Viņi to varēja atļauties: rokās bija ieroči, pātagas, nāve.

Uz pirti dzina visus kopā: vīriešus, sievietes un bērnus. Jāiet bija apkārt nometnes barakām, lai ceļš būtu garāks. Februāra sals vai elpu rāva ciet. Dzirdējām, kā raudāja bērni, glaužoties pie mātēm, lai rastu siltumu. Kā gan novārgušās, mazās dzīvībiņas pasargāt no ledainā vēja skavām! Mātes asarām acīs spieda savus mazuļus (daži bija tikai pāris mēnešu veci) pie krūtīm, pūta tiem virsū dvašu, berzēja un glāstīja ar kailajām, sastingušajām rokām. Lielākie bērni (vecumā no 2 līdz 9 gadiem) kaut kā tipināja līdzi paši. Raudāja un lūdzās, lai mātes vedot tos uz mājām. Sals durstīja viņu mazās kājiņas, bet ceļš bija tik garš un esesiešu smiekli tik zaimojoši. Likās, ka viņi neredz sāpēs savilktās sejiņas, nedzird izmisušās balsis. No fašistiem cilvēcību nevarēja prasīt. Viņiem tā bija sveša.

Mēs tajā naktī negulējām — vienkārši nevarējām, dzirdot nelaimīgo vaidus. Tā viņiem kailiem bija jānoiet ap kilometru turp un atpakaļ. Daudzi mazuļi rītu nemaz nesagaidīja. Daži zīdaiņi atpakaļceļā bija nosaluši, un nelaimīgās mātes veltīgi centās ar savu dvašu uzpūst jau izdzisušo dzīvības dzirkstelīti. Citiem bērniem naktī vai nākamajā dienā sākās karsonis. Pēc dažām dienām izdzisa arī viņi. Tos, kas palika dzīvi, drīz atņēma vecākiem. Dzirdējām, cik izmisīgi mātes lūdzās:

— Žēlojiet! Atstājiet mūsu bērnus! Žēlojiet!

Hitlerieši to nedzirdēja. Viņi neko nedzirdēja, neko nejuta. Salti kā akmeņi un nežēlīgi kā barbari — tie bezjūtīgi izrāva mātēm no rokām bērnus un ieslodzīja tos atsevišķās barakās. Mazie pieplaka pie logiem, klauvēja un sauca, lūdzās un raudāja ...

Barakas, kurās ievietoja mazos, skanēja no bērnu raudām, no nelaimīgām nopūtām.

— Māmiņ, māmiņ, neaizej!

— Māmiņ, paliec!

— Māmulīt!

Mūsu baraka atradās netālu no bērnu barakām, un mēs visu dzirdējām. Asaras, vaidi un izmisums. Te bija ievietoti bērni līdz sestajam dzīvības gadam. Vecākos sasēdināja mašīnās un aizveda. Kur? Neviens to nezināja. Neviens no aizvestajiem nav atgriezies. Pēc tam aizveda mātes. Arī viņas vairs neatgriezās.

Apmēram divdesmit skaistākās meitenes ieģērba drēbēs, kas bija atņemtas noslepkavotajām ebrejietēm, un arī aizveda. Viņas aizveda uz Rīgu uz publiskiem namiem hitleriešu oficieru izpriecām.

Nometnē palika vismazākie. Bez mātēm, bez uzraudzības — likteņa ziņā.

— Jāpalīdz! — mēs nolēmām. Vairākas sievietes pieteicās apkopt bērnus. Es tolaik strādāju šūšanas darbnīcā, un labprāt mani negribēja laist. Taču kādu vajadzēja sūtīt uz ieslodzīto bērnu barakām — viņi bija jāapkopj. Mazie tik ātri nenobeidzās, kā tas patiktos fašistiem.

Kad mēs, vairākas sievietes, kurām uzticēja mazo kopšanu, tur ieradāmies, atklājās drausmīgs skats.

Barakā uz kailām nārām gulēja puskaili dažāda vecuma bērni. Daudzi bija tādi, kas prata tikai rāpot, bet daži neprata pat sēdēt. Elpa rāvās ciet no šausmīgās smakas, kas sitās pretī no barakas. Pieci simti bērnu vairākas dienas visas savas dabiskās vajadzības bija izdarījuši turpat barakā. Zīdaiņiem nevarēja saredzēt pat acis, kā tie bija novārtījušies.

Vispirms bija vajadzīgs silts ūdens. Ieslodzītie vīrieši nāca mums talkā, kaut kur sadabūja prāvāku trauku un sanesa ūdeni. Pagāja divpadsmit stundas, kamēr mēs visus apmazgājām. Bet kā apģērbt, ar ko apsegt? Drēbītes, kas bija vienam otram mazulim, netīras un utīm noklātas. Tās sadedzinājām. No sieviešu barakām kaut ko sadabūjām, sašuvām jaunus autiņus un krekliņus. Nu mazie bija tīri. Bet tas bija pats vienkāršākais, kā varējām palīdzēt.

Zīdaiņi žēli raudāja. Lielākie ķērās svārkos. Visi prasīja vienu un to pašu:

— Tantiņ, gribas ēst! Ļoti, ļoti gribam!

Mums nekā nebija, jo saņēmām to pašu skopo bada devu, ko viņi: gabaliņu maizes, krūzīti melnas kafijas un šķīvi smirdīgu kāpostu. Bet zīdaiņiem vajadzēja piena. Kur to ņemt?

— Kā būtu, ja parunātos ar Juri? — ieminējās mana barakas biedrene.

— Patiešām, Juris Vidže strādā sardzes virtuvē. Viņš varētu palīdzēt...

— Bet vai viņš to darīs?

— Jā, vai viņš gribēs riskēt ar savu dzīvību?

Juris Vidže bija ar mieru. Bērnu dēļ bija ar mieru. Svešu bērnu dēļ. Bet vai tad mēs bijām sveši? Nē! Visi mēs bijām vienas nelaimīgas saimes locekļi. Kopā cīnīsimies, kopā mirsim. Tāds bija mūsu lozungs, kas deva spēku izturēt.

Juris slepus piegādāja pienu no komandantūras, no sardzes virtuves. Mēs to atšķaidījām ar vārītu ūdeni un devām zīdaiņiem un visvārgākajiem. Bet... to kļuva aizvien vairāk ...

Mazākos un vārgākos izvietojām nāras pirmajā stāvā, jo tie prasīja lielāku uzmanību. Barakā arvien plašākos apmēros plosījās dažādas sli-mibas: masalas, dizentērija ... Lūdzām fašistu ārstu, lai atnāk apskatīt bērnus, iedod zāles. Tas tikai vienaldzīgi atmeta ar roku.

— Viens vairāk vai mazāk ...

Katru dienu nomira ap desmit bērnu. Līķus sakrāva kā pagales kastēs un aiznesa.

Beidzot no Rīgas ieradās fašistu ārsts un iedeva kādas zāles, ko lika dot visiem bērniem. Tiklīdz tās iedevām, bērni nomira. Sapratām — te nevienam nerūp šo nelaimīgo bērnu liktenis. Gluži otrādi: hitlerieši grib no viņiem atbrīvoties pēc iespējas ātrāk. Lieks balasts nometnei. Un mēs nemeklējām vairs šos hitleriešu «ārstus». Aprunājāmies ar pašu ļaudīm. Arī starp mūsējiem bija ārsti, piemēram, Dr. Bdils un Oļeiņikovs.

Par esesiešu ārsta zālēm Dr. Bdils bija ārkārtīgi sašutis:

— Nelietis! Tā taču ir tieša bērnu slepkavošana! Nekādā ziņā tās vairs nedodiet!

— Bet ko darīt ar klizmu? To mums liek gatavot no bērnu urīna...

— Lai ātrāk tiktu no bērniem vaļā? — iesaucās Dr. Bdils. — Nekādā gadījumā, nē!

Darījām, kā lika mūsu biedrs. Taču mūsu rūpes maz palīdzēja. Bērnu ar katru dienu palika mazāk un mazāk, arvien augstāk piekrautus līķu vezumus aizveda uz smiltaini... Kādu dienu izdzisa arī mana mīlule Veronika.

Mazā Veronika! Viņai bija tikai pieci gadiņi, bet, kad paskatījās meitenītes acīs, sirds sažņaudzās sāpēs. Tas nebija bezrūpīga bērna skatiens. Tā raugās vienīgi pieaugušie, kas izbriduši dzīves dūkstis. Vēl šodien redzu, kā viņa mētājās pa savu nāru, galviņu ar vājajām rociņām satvērusi.

— Manu nabaga vecmāmiņ! — viņa laiku pa laikam kaut ko atcerējās un iekunkstējās.

Citi raudāja, bet viņa nekad. Tāpēc laikam Veronikai bija daudz grūtāk. Agri viņa bija kļuvusi pieaugusi. Paņēmu reiz viņu klēpī, aiznesu līdz logam. Meitene atkal ieminējās par savu vecmāmiņu. Tajā brīdī pa pagalmu gāja kāda satuntuļojusies sieviete.

— Vai redzi, Veročka, tava vecāmāte!

— es apzinīgi meloju meitenītei.

— Tantiņ, nerunājiet tā, — viņa kā pieaugusi grūtsirdīgi pamāja ar galvu. — Manu vecomāti nomocīja hitlerieši...

Un tad es dzirdēju par Veronikas piederīgo drausmīgo traģēdiju. Kad hitlerieši bija uzzinājuši, ka meitenes tēvs un māte cīnās par Dzimtenes

brīvību, viņi aizdedzināja Veronikas dzimto māju, bet vecomāti un vecotēvu meitenītes acu priekšā nosita.

Man par saviem meliem kļuva kauns. Centos kaut kā meitenīti iepriecināt, bet man tas neizdevās. Kādu rītu mazo Veroniku, tāpat kā daudzus citus bērnus, iznesa no barakas un iemeta ratos.

Viņa bija izdzisusi klusi kā svecīte, kuru lēni kausē liesmiņa. Meitenītes dzīvību aprija bada, sāpju un pārestību liesma.

Barakā atkal parādījās fašistu ārsts.

— Kuri jums ir veselākie bērni?

Sākumā nesapratām, ko nozīmē šī pēkšņā interese. Parādījām. Bet mūsu atklātība vairākiem bērniem izrādījās liktenīga. Ārsts šiem «veselajiem» noņēma asinis, un viņi pēc dažām dienām beidza eipot.

Kādu dienu mums paziņoja: nometnē iekārtošot bērnu slimnīcu. Tikai tagad, kad slimības jau nopļāvušas simtiem bērnu! Kāda gan būs šī hitleriešu slimnīca! Kādus slepkavošanas paņēmienus tur izmēģinās! No manas grupas tur ievietoja desmit bērnus, atgriezās tikai puse. Kad mazie ienāca barakā, viņi glaudās man klāt, raudāja un lūdzās:

— Mīļo tantiņ, nesūtiet mūs vairs uz slimnīcu. Lūdzu, lūdzu!

— Mēs tur negribam!

Kā izbiedēti putnēni viņi drebēdami paslēpās visaugstāko nāru stūros. Ko viņi pārcietuši slimnīcā, uzzinājām tikai vēlāk no ieslodzītajām, kas bija tos kopušas.

Tā Dumpe, kas strādāja 12. barakā (tajā bija iekārtota slimnīca), stāstīja, ka slimie bērni gulējuši pa diviem trim vienā gultiņā. Visi viņi saņēmuši zāles pret dizentēriju, lai gan daudzi slimojuši pavisam ar ko citu. Slimo stāvoklis ar katru dienu kļuvis ļaunāks un ļaunāks. Tad viņa pārtraukusi dot zāles, neizdarījusi arī klizmas, kā fašistu ārsts bija pavēlējis, no pašu slimo urīna. Kad pēc pāris dienām ārsts atkal ieradies, bijis gaužām vīlies un brīnījies:

— Ir gan tiem aziātiem sīkstas dzīvības!

Dumpe bija rīkojusies pareizi, neizpildot slepkavas pavēli.

Tad sākuši kopējas kontrolēt. Esesieši jautājuši tieši:

— Kāpēc tik maz mirst?

Apmulsušas par neģēlīgo jautājumu, kopējas klusējušas.

Bet esesieši ņirgājušies:

— Labāk te atstiept kājas nekā karāties pie staba ar kājām uz augšu.

Sirds sažņaudzās no šīs cietsirdības.

Bērnu atņemšana. Linolejā griezis K. Bušs.

Lai kādas bija mūsu pūles, mēs tomēr zaudējām cīņu par šiem nelaimīgajiem cilvēkbērniem, kas nevienam nekā ļauna nebija darījuši. Fašistu nežēlība bija stiprāka par mūsu neatlaidību un mīlestību. Neviens no šiem nelaimīgajiem cilvēkbērniem šodienu tā arī nepiedzīvoja. Salaspils smiltājs kļuva par viņu pēdējo mājvietu.

Pagājuši gadi. Daudz kas ir piemirsies. Bet vienmēr, kad dzirdu smieklus, bezbēdīgos bērnu smieklus, redzu viņu līksmās sejiņas, man jādomā par tiem tūkstošiem, kuru dzīvības izdzisa Salaspils barakās. Viņu nāve ir smaga apsūdzība fašismam un karam, brīdinājums mums visiem.

Būsim nomodā, sargāsim savu bērnu dzīvības! Lai visos pagalmos, visās ielās, visos dārzos vienmēr skanētu viņu gaišie smiekli!

BRĀĻU TAUTU TRAĢĒDIJA. Vilis Riekstiņš

Pa Salaspils nometnes dzeloņstiepļu apvilktajiem vārtiem 1943. gada februārī iebrauca vairākas ar cilvēkiem pieblīvētas smagās automašīnas. Nāves nometnē ieveda pirmos simtus Baltkrievijas pilsoņu. Viņu reģistrācijas kartītēs ierakstīts «Evakuētie». Šos ļaudis tikai turēja aizdomās par palīdzības sniegšanu partizāniem. Tie, kas kaut kādā veidā bija jau palīdzējuši partizāniem, tika nošauti uz vietas.

Atvesto vidū bija daudz bērnu, pusaudžu, sieviešu un gados vecāku vīriešu. Neredzēja neviena jauna, spēcīga vīra. Tie visi vai nu karoja Padomju Armijā, vai arī partizānu rindās cīnījās vācu fašistiskā karaspēka aizmugurē.

Evakuētos novietoja atsevišķi. Barakā, kur varēja apmesties 200 līdz 300 ieslodzīto, sablīvēja 700 līdz 800 evakuēto. Cieši viens pie otra tie gulēja gan uz nārām, gan uz grīdas, gan arī uz vienīgā galda. Evakuētajiem līdzi bija pārtika — milti, putraimi, zirņi, gaļa, medus un citi produkti, ko viņi bija paspējuši izraut no degošajām mājām. Šos produktus viņiem atņēma. Labākā pārtika nonāca komandanta un sardzes virtuvēs.

Tuvākajās dienās no evakuētajiem atšķīra visus darba spējīgos vīriešus un sievietes. Tos nosūtīja darbos. Mātēm atņēma bērnus.

Atņemtos zīdaiņus un mazbērnus novietoja tā saucamajā bērnu barakā. Lielākos bērnus sadzina citā barakā.

Vismazākajiem, kas vēl neprata pateikt ne savu vārdu, ne uzvārdu, kaklā uzkāra no kartona pagatavotas zīmes, uz kurām bija uzrakstīts bērna vārds, uzvārds un vecums. Taču mazuļi šīs «personas apliecības»

Pēdējais cejš.

Linolejā griezis K. Bušs.

Bērniem, kurus atņēma vecākiem, kaklā uzkāra papīra, koka vai metāla žetonus. Uz tiem atzīmēja bērna vārdu, uzvārdu un vecumu. Mazuļi ar žetoniem spēlējās un tos samainīja. Drīz vien radās tāds juceklis, ka neviens nezināja, kā kuro bērnu īsti sauc.

samainīja, un jau pēc neilga laika radās tāds juceklis, ka neviens vairs nezināja bērnu īsto vārdu un uzvārdu.

Darba nespējīgie — vecie, slimie un cilvēki ar fiziskiem defektiem — tika atlasīti īpašā grupā. Esesieši viņus nosauca par «eventuāliem». Ko tas nozīmēja, izpratām tikai vēlāk.

Atceros kādu vīru, kam nebija vienas kājas. Viņš jokoja: «Ko gan ar mums, kropļiem, iesāks, laikam vedīs uz mežu!» Bija šai grupā arī jauna meitene — Ņina Bikova. Viņa kliboja. Vēl atmiņā palikusi kāda sieviete vidējos gados, divu bērnu māte. Viņai bija kupris.

1943. gada 5. maijā tika sastādīts šīs eventuālo grupas saraksts. Komandants paziņoja, ka tos visus nosūtīšot uz Liepāju. Tur būšot jābrauc arī ebreju tautības ieslodzītajiem, kas vēl nebija nobendēti, — apmēram 30 cilvēkiem. No nometnes ebrejus aizveda pirmos — jau 5. maija pēcpusdienā. Vēlāk mēs uzzinājām, ka viņi 6. maijā no rīta Biķernieku mežā nošauti...

Eventuālie pa nakti palika barakā. Viņus aizveda 6. maijā agri no rīta. Kā tas notika, to neviens no mums neredzēja, jo bija vēl tumšs. Tikai vēlāk ieslodzītie, ko aizsūtīja savākt aizvesto mantas, stāstīja, ka uz barakas koka grīdas bijušas redzamas svītras. Tās liecināja, ka nelaimīgie vilkšus vilkti uz mašīnām.

1943. gada vasaras vidū nometnē atgriezās tie evakuētie, kas bija izsūtīti darbos un tur galīgi zaudējuši spēkus vai arī slimoja ar dizentēriju. Viņi stāstīja, ka strādājuši ierakumu un nocietinājumu darbos. Atgriezās arī Ņinas Bikovas vecāki un sāka meklēt savu nometnē palikušo meitu. Liels bija viņu izmisums, kad tie uzzināja par meitas traģisko likteni...

Pēc kāda laika šo evakuēto grupu atkal nosūtīja vergu darbos, šoreiz uz Vāciju.

1943. gada rudenī nometnē ieveda evakuētos no Latgales. Tie bija Rēzeknes, Ludzas, Daugavpils un Abrenes apriņķa iedzīvotāji. Arī viņus vācieši bija izdzinuši no mājām, lai partizāniem nebūtu nekāda atbalsta. So ļaužu vidū ieraudzīju Latvijas PSR Augstākās Padomes deputāta Ancāna sievu — Valiju Ancāni ar savu gadu veco meitiņu.

Pēdējos evakuētos Salaspilī atdzina no Gatčinas — ķeņingradas apgabala 1943. gada beigās. Tos ar visiem bērniem nosūtīja uz Vāciju.

KUR TU PAZUDI, MEITIŅ?. Antoņina Miškutjonoka

Skaista un bagāta esi tu, mana dzimtene, Baltkrievijas zeme!

Rudeņos līkst tavi dārzi no augļu smaguma, kā jūra met viļ-ņus tavas zeltainās druvas. Kad zied linu lauki, šķiet, pati dabas māte izgriezusi no zilās debess gabaliņu un noklājusi starp baltajām bērzu birzīm. Visur, it visur redzami cītīga darba augļi.

1940. gadā mēs dzīvojām Motuku sādžā, kas ar katru gadu kļuva skaistāka un bagātāka. Tuvi un tāli saulē spīdēja kolhoza jauno ēku baltie skaidu jumti. Cēlām mājiņu arī mēs. Kādu svētdienu sanāca talcinieki, pabeidzām uzklāt jumtu, iemūrējām krāsni. Un, rau, zilā dūmu vērpete pacēlās augstu gaisā.

— Drīz varēsim pāriet lielajā istabā, — teica mans vīrs Nikolajs, un sveķainās skaidu sprogas vijās ap viņa ēveli, nokārās lielās pīnēs līdz pašai grīdai. Tās nu tvēra un čaukstināja mūsu meitiņas — Alia, Zina un Zoja, rībinot ar kailajām kājelēm pa balto, vēl nekrāsoto dēļu grīdu.

Mierīga un laba bija mums dzīve kolhozā «Sirpis un āmurs». Mierīga kā Svolnas ūdeņi... Bet tad uzreiz ... Karš!

Tas iebrāzās mūsu dzīvē kā negants viesulis, aplauza iestādītos dārzus, noplēsa tikko uzklātos jumtus, izmīdīja druvas. Karš... Mēs raudājām, dzirdot šo vārdu tikai pieminam. Mēs raudājām, pavadot uz fronti savus tēvus, vīrus un brāļus. Mēs raudājām, jo zinājām, ka daudzus jo daudzus no viņiem vairs nekad neredzēsim.

*

Ārā vēl mijkrēslis. Es skatos baltajos griestu dēļos un klausos, kā elpo manas meitenes. Mazajai vēl tikai trīs gadiņi. Zinočka divreiz vecāka.

Rudeni vajadzēs vadīt uz skolu reizē ar Alločku, kas jau mācīsies trešajā klasītē. Rudeni! .,. Tad droši vien būs atgriezies ari Nikolajs. Cik tad nu ilgi karš var vilkties?

Biju mazliet iemigusi, tad dzirdu: pie rūts kāds klauvē. Daškeviču Anna.

— Mīļā, vācieši tuvojas ... Lopus no fermas jau aizdzina ... Tev vēstule no Nikolaja.

Steigšus atveru mazo trijstūrīti ar ovālo zīmogu. Ar ķīmisko zīmuli rakstītās rindas vietām izplūdušas.

— Nu, ko raksta?

—Rīt Koļa aiziet uz priekšējām līnijām. — Asaras valdīdama, iekožu zobus galvas lakatiņa stūrī.

— Neraudi, — Anna uzliek man roku uz pleca. — Sava zeme taču jāaizstāv. Ienaidnieks jāuzvar. Uzvarēs, tad nāks mājās.

Ap pusdienas laiku sādžu pārlidoja pirmā ienaidnieka lidmašīna. Droši vien izlūks. Tad nāca vesels bars šo briesmīgo putnu ar melniem krustiem uz spārniem. Gaisā sāka kaut kas tā savādi sprakšķēt. Šauj! Vācieši apšaudīja mierīgos iedzīvotājus. Mes slēpāmies pagrabos, bedres, noguļamies gar ēku mūra pamatiem.

Pievakarē ieradās vācieši. Motociklos un bruņmašlnās viņi izbrauca cauri sādžai un apmetās Svolnas krastā. Drīz vien tur sāka kūpēt ugunskuri. Tad sakārtojās neliela grupa vāciešu un virsnieka vadībā nāca uz sādžu.

Tad lūk, kādi viņi bija, tie hitlerieši! Uzrotītas piedurknes. Zem bruņu cepurēm ļaunas, nežēlīgas acis. Kaklā pakārti automāti.

Virsnieks runāja lauzītā krievu valodā.

— Mēs ir no vērmaht. Mēs jums dos jaun kārtlb.

Mēs klusējām.

— Mums vajag provizon. Saprot? Jā? Kā tev sauc, vecs kungs?

— Daškevičs.

— Rād sav kūt. Tev ir cūk, jā?

Virsnieks vēl nav runu beidzis, kad zaldāti jau skrien uz Daškeviča kūti. Tur tiek lauzts un plēsts. Pārbiedēti pagalmā izskrien trīs puscūči.

— Neaiztiec! Tie ir mani... — kliedz Daškevičs.

Velti. Automātu šāvieni jau nogāzuši cūkas gar zemi, un tās valstās un kviec, asinis aizrīdāmās.

Laupītāji paņēma visu,

Uz ciemu laupīt atnākusi arī otra fašistu grupa. Tiem jau rokā spaiņi ar pienu, grozs ar olām. Cūku šāvēji izceļ kūtiņas durvis, sakrauj uz tām puscūčus, paceļ sev uz pleciem un aiziet aurodami.

Skatos un redzu, ka vecais Daškevičs nervozi tausta sētas zedeņus. Šķiet — nupat, nupat viņš atlauzīs resnāko koku un metīsies laupītājiem pakaļ. Nē. Viņš savaldās. Tikai sausi nosēcas:

— Vai redzējāt jauno kārtību? Laupītāju kārtību!

No vira vairs nesaņemu nekādās vēstis. Viņš aizgājis kopa ar fronti uz austrumiem, es ar bērniem paliku okupētajā teritorijā.

Okupētā teritorija... Tas nozīmē, ka nav vairs ne ciema padomes, ne kolhoza valdes. Nepienāk ne avīzes, ne vēstules, nav nekādu ziņu, kā klājas mūsējiem frontē.

Un tomēr ...

Bija jau pienācis rudens. Caurām dienām debesi klāja pelēki mākoņi. Naktīs skurstenī gaudoja vēji, logā sitās krusas graudi.

Šādā tumšā naktī pie mūsu loga kāds pieklauvēja. Ar roku noslaucīju rūti un raudzījos melnajā naktī.

— Kas tur ir?

— Savējie, Ielaid.

Es atveru durvis, un pār slieksni istabā kāpj bārdām apauguši vīri. Apbruņoti.

— Vācieši sādžā ir? — kāds klusu jautā.

— Nav. Aizbrauca. — Man no satraukuma dreb balss. — Palikuši tikai viņu ieliktņi, ciema vecākais un policisti.

— Nemelo?

— Ne jau svešiniekiem saku. Es arī esmu savējā.

Jauns puisis skaistu, atklātu seju pieliecas man pie auss un smīnēdams vaicā:

— Un kā ar Jegoru Morozu — ciema vecāko, kas dezertēja no Padomju Armijas un brīvprātīgi pieteicās vāciešiem, vai arī to uzskati par savējo?

Jegoru es pazīstu. Tūlīt sāku stāstīt, kā šis smerdelis kolhoza sējumus dalīja. Lielākajiem arteļa sliņķiem — pirmā roka. Kas ar Jegoru kandžu dzer — atkal pirmais. Protams, arī sevi nepiemirsa: gan labākos laukus

sev iedalīja, gan kolhoza balto ērzeli ar jaunajiem ratiem un kamanām sev pievāca.

Partizāni klausās. Viņi uzzina arī to, kā Morozs nodokļus uzliek, kā izrīko ļaudis šķūtīs, lai aizvestu salaupītos produktus uz Volincu miestiņu. Vācieši prasa gaļu, sviestu, maizi, un Jegors to visu cenšas sagādāt.

— No šī brīža tā vairs nebūs, — kāds stingri nosaka. — Turpmāk Volincu rajonu kontrolēsim mēs. Ne jau fašistu iztapoņas, Jegori, te saimniekos ...

Partizāni stāsta, kas man darāms. Jāsameklējot droši, uzticami ļaudis — sakarnieki, esot jānovēro katrs ienaidnieka solis.

— Pasaki visiem, ka ne grauds labības, ne sauja siena vai gabaliņš gaļas nedrīkst nokļūt vāciešu rokās. Tāda ir partizānu štāba pavēle.

Pastāstījuši par stāvokli frontē un sapīpojuši, vīri pazūd tumsā. Skatos melnajā naktī, kur iegrimst drosmīgo vīru stāvi, un vēl ilgi nespēju aptvert, vai patiesi tepat aiz Svolnas meža ieloka ir mūsējie!

Drīz vien mēs dzirdam par partizānu nodaļu darbību. Volincu rajonā no sliedēm nolaisti fašistu ešeloni ar munīciju un kareivjiem ... Atriebēju lodes nopļāvušas gan uzpūtīgos iebrucējus, gan viņu rokaspuišus — tautas nodevējus.

Ciema vecākais Jegors Morozs staigā galīgi sašļucis un kluss. Dažkārt gan vēl mēģina uzkliegt un pabaidīt, bet nekas no tā vairs neiznāk. Ļaudis tikai pasmejas un rāda uz meža pusi:

— Jegorka, skaties, cik Baltkrievijā vareni koki aug!

Partizāni bija nenotverami. Vācu soda ekspedīcijas, kas gribēja tos iznīcināt, cieta pilnīgu sagrāvi.

1942./43. gada ziemā sakrita daudz sniega. Ceļi kļuva neizbraucami. Vācieši to gribēja izmantot savā labā un uzsāka plašas operācijas ne tikai pret partizāniem, bet ari pret mierīgajiem iedzīvotājiem. Trešā marta rītā mūs pārsteidza ložmetēju un mīnmetēju uguns, kas sāka plosīt sādžu. Kad apšaude beidzās, sādžā ienāca vācu karavīri un policisti.

— Vācieties ārā! Ar visām panckām! Marš!

Mani ar bērniem iegrūda ragavās, kur jau sēdēja Daškeviču Anna ar saviem mazajiem. Policists noplīkšķināja pātagu, un mīļās mājas palika aiz muguras.

Atskatos. Kādas šausmas! Mūsu mājiņa jau deg. Arī no citu māju logiem gāžas ārā melni dūmu mutuļi, šaujas sarkanas uguns mēles. No kaimiņu mājas policisti mēģina izvilkt vecenīti. Es viņu pazīstu. Večiņai ir slimas kājas. Viņa tikko varēja kustēties pa istabu.

negrib iet, tad paliec! — kliedz policists un piegrūž vecītei automātu krūtīm. Nosprakšķ šāvienu kārta. Vecais cilvēks atlaiž rotes no durvju stenderēm un iekrīt atpakaļ degošajā mājā.

О arī vecenīti nošauj turpat ielas vidū. Viņa lūdzas, lai taču neaizvedot visai tā re sava vienīgā dēla Ivana kapiņa.

Liesmu vērpeles jau plosās pa visu sādžu. Sur tur iegāžas jumti. Šausmu pārņemti, vaimanā ļaudis, raud bērni.

Aiz: meža līkuma degošās mājas vairs nav redzamas. Vien milzīgs dūmu s'abs ceļas pret debesīm kā īslaicīgs piemineklis bijušajai Motuku sādžai.

Bet ne jau tikai mūsu sādžu vien piemeklējusi šī traģēdija. Tur, kur bija Jezufovas sādža, arī veļas dūmu mutuļi. Kur vien skaties — gan pa labi, gan pa kreisi, — visur tas pats. Hitlerieši dedzina mūsu ciemus, nodedzina mūsu zemi...

Drisas pilsētiņā mūs izvieto tukšās mājās. Kur palikuši līdzšinējie mājas iedzīvotāji — mēs neuzzinām. No rīta visus atkal sadzen kopā un nostāda rindā pa pieci. Mēs gan nostājāmies četri: es un mani bērni. Rinda iznāk tik gara, ka nevar pat galu saredzēt. Tai garām staigā vācietis ar augstu virsnieka cepuri. Viņš visus nopēta un vienam otram iebiksta ar spieķi krūtīs:

— No rindas laukā! No rindas laukā!

Uz priekšu iziet ap pussimt cilvēku. Starp tiem redzu savu tanti un kādu puišeli no Motukiem. Atlasītos iedzen mājā, kurai ar dēļiem aizsisti logi.

— Ko gan ar viņiem darīs? — man blakus čukst kāda sieviņa.

Kad pēdējais atlasītais iegrūsts mājā, policisti aiznaglo durvis. Tad vācu virsnieks izvelk no kabatas papīra lapu un sāk lasīt. Tā kā mēs esot atbalstījuši partizānus, šiem cilvēkiem par brīdinājumu citiem tiekot piespriests nāves sods. Spriedumu izpildīšot visu acu priekšā.

— Kādas šausmas!

Un lūk, ap māju jau rosās policisti. Tie lej uz sienām benzīnu. Pēc mirkļa māja jau liesmās, cilvēki, kas tajā sadzīti, kliedz un vaimanā. Kāds, atsitis logu dēli, mēģina izspraukties laukā. Taču velti, uz palodzes to pārsteidz automāta lodes. Ķermenis ieslīd atpakaļ liesmās. Vienīgi rokas krampjaini ieķērušās palodzē.

Preču vagonos ir auksti. Braucam jau nezin kuro dienu. Mūsu vilciens ripo tālu uz svešu, nezināmu vietu. Jau garām Daugavpils, Krustpils, Ogre ... Beidzot vilciens apstājas.

Viņi dedzināja mūsu mājas, gribēja nodedzināt mūsu zemi.

— Izkāpt! Ātrāk! Ātrāk! — kliedz hitlerieši.

Apkārt tumša nakts. Smidzina auksts, smalks lietus.

Kas tā par staciju? Kur mēs atrodamies?

Nosalušus, bada un bezmiega izmocītus, mūs dzen pa lauku ceļu vairākus kilometrus, kamēr tiekam uz šosejas. Tad mums liek pagriezties pa labi mežā. Drīz vien redzam dzeloņstiepļu sētu un barakas. Pie vārtiem sargi. Vārti atveras. Mūs iedzen Salaspils koncentrācijas nometnē.

Otrā dienā mums paziņo:

— Uz karantēnu.

Jāiet uz pirti. Pirms tam jāizģērbjas. Drēbes dezinficēšot. Pēc tā sauktās pirts mūs sadzen kādā barakā. Te nav ne soliņu, ne guļvietu. Uz grīdas salmu kārta. Baraka pa vidu pārdalīta ar kārtiņu, vienā pusē sablīvē puskailus vīriešus, otrā — sievietes un bērnus. Cilvēku daudz. Dienu un nakti sēžam un guļam cieši cits pie cita. Bērni salst. Pie labajiem sāniem piespiežu Alločku, pie kreisajiem Zinaīdu. Mazo Zojiņku guldu sev uz krūtīm. Bērni prasa maizi. Man tās nav.

— Ko gan mēs esam noziegušies? Par ko mūs soda?

Divas nedēļas nīkstam šai smirdīgajā šķūnī. Tad atskan komanda:

— Stāties!

Mūs ved uz citu baraku. Tur pie galda sēž vācieši ar miroņgalvām uz mundiera piedurknēm. Viens nopēta manas meitenes un liek tām nostāties pēc auguma. Otrs pieraksta, kā bērnus sauc, cik tie veci. Tad kājās slienas trešais vācietis, paņem no galda valdziņā iesietus papes gabaliņus un kar los meitenēm kaklā.

— Kādēļ tā? — es nesaprotu, kas notiek.

— Lai zinātu, kā bērnus sauc, — atbild tulks. — Citādi būs grūti atrast.

Es pieskrienu pie mazās Zojiņas, satveru papes gabaliņu pirkstos un

lasu: «Zoja — 3 gadi».

— Ko jūs darīsiet ar maniem bērniem?

Vācieši neatbild. Atbilde nāk no blakus telpas. Tur kāda sieviete kliedz:

— Neatdošu! Miršu, bet neatdošu! Bez bērniem nekur nebraukšu!

Saprotu, kas te notiek. Mums atņem bērnus. Mātēm atņem bērnus!

Nojautušas ko sliktu, meitenes sāk raudāt.

— Nepinkšķiet! — Ar plaukstu uz galda cērt ļauna izskata cilvēks, ko te uzrunā par nometnes vecāko. — Ja māte labi strādās, pēc gada varēs braukt atpakaļ.

Meitenes saprot, ka būs jāšķiras, un sāk raudāt vēl skaļāk, saskrien man apkārt, ieķeras svārkos.

Un šķiršanās bridis jau ir klāt. Pienāk divi spēcīgi viri un atrauj meitenes no manis ar varu.

— Alia, tu esi vecākā, — es kliedzu. — Paliec mazajām mātes vietā!

Alia skatās manī lielām, skumjām acīm. Nesaka ne vārda. Rij tikai asaras. Tad viņa paņem mazākās māšeles pie rokas un aiziet.

Mani bērni! Mani mīļie bērni! Kaut to redzētu jūsu tēvs. Nikolaj, kaut tu redzētu, kā nopostīja mūsu laukus, kā nodedzināja mūsu mājas. Kaut tu zinātu — kā sāp sirds, kad atņēma mūsu meitenes! Tad tu atriebtu tur, frontē. Atriebtu par visu!

*

Naktī mēs neguļam. Divsimt vienā barakā sadzītās mātes, ko rit aizvedīs uz Vāciju vergot, neguļ. Tās klausās bērnu raudas, kas skan tepat blakus otrā barakā, kur mazie sadzīti. Ikvienai mātei šķiet, ka visskaļāk raud un pēc māmuļas sauc viņas mazulis ...

Rīts jau ir klāt. Austrumi vēl blāzmo, bet mūs jau izdzen uz galvenā nometnes ceļa. Visapkārt nostājas sardze. Sākam soļot uz vārtiem. Arvien tālāk un tālāk no saviem bērniem.

Man blakus ir atkal Daškeviču Anna. Tāpat kā toreiz, kad, policistu dzītas, atstājām Motuku sādžu. Turēsimies kopā! Cīnīsimies plecu pie pleca. Citādi pazudīsim.

*

Jau vairākas dienas neesmu ēdusi ne kumosiņa. Moka bezmiegs. Galva deg kā ugunīs. Slāpst.

— Ēd taču kaut ko! — Anna mudina.

Diez cik kilometru jau mūsu vilciens būs noskrējis? Kur mēs pašlaik atrodamies un kurp braucam?

Kādā piestātnē stāvam ilgāk nekā parasti. Sardze atbīda durvis. Liek izkāpt.

Atkal nostājamies pa pieci. Cik mūsējo daudz! Cilvēku rinda iznāk tik gara, gara. Un cik daudz bruņotu sargu! Laikam no mums bail.

Pēc tumšā un piesmakušā vagona ārā reibst galva, žilbst acis. Saulīte šeit tik spoža un silta. Kādi būs cilvēki? Strazdi, tie gan jautri. Sasēdušies koku zaros, tie svilpo vienā svilpošanā.

Bet drīz vien strazdus vairs nemanām. Mūsu ceļš beidzas pie zemām barakām, kas iežogotas ar augstu dzeloņstiepļu sētu. Esam atvestas poļu

zemē. Cik ’te daudz ļaužu, cik daudz dažādu valodu un tautību — franči, itālieši, poļi, čehi, ungāri... Ko mēs visi te darīsim?

— Nomirsim, — kāda drūmi pavēstī.

Tagad es uzzinu mūsu jaunās dzīves vietas nosaukumu: Maidaneka. Tā ir vācu fašistu ierīkotā cilvēku iznīcināšanas nometne.

Sai nometnē katru dienu nomira badā vai tika nošauts un pakārts tik daudz cilvēku, ka grūti bija visus aprakt. Nometnes stūrī augu dienu liesmoja sārti. Tur dedzināja līķus. Ugunskuriem līdzās bija izrakta bedre. Tajā sasvieda vienu kārtu malkas, otru — mirušos. Kad bedre bija pilna, fo aplēja ar degvielu. Tā līķi sadega ātrāk.

Taču ar to vēl nepietika. Turpat līdzās bedrei sāka celt krematoriju — masīvu mūra ēku ar milzīgu dūmeni. Mūs, no Salaspils atvestos, iedalīja mūrnieku brigādē. Šeit strādājot, es redzēju, kā degošajā kapā iemeta dzīvu cilvēku. Sievieti, vēl gluži meiteni. Viņu atveda sasietām rokām. Sita un pratināja uguns bedres malā. Meitene neatbildēja. Sakoda lūpas un cieta klusu. Tad viņu paņēma aiz kājām, aiz garajām matu bizēm un . . .

Trīspadsmit mēnešus pavadīju šai ellē. Tad mūs dzina tālāk. Jāpārceļo-ties uz nometni, kur darba rokas vairāk vajadzīgas. Atkal aiznagloti lopu vagoni, atkal izsalkums, slāpes un ilgas pēc svaiga gaisa. Kur piestās mūsu nāves ešelons — Osvencimā, Būhenvaldē?

Šoreiz tā bija Rāvensbruka.

Šeit tiešām vajadzēja darba roku. Šeit pārāk daudz mira. Vispirms mūs steigšus izšķiroja. Šķiroja tā: vārgos uz krematoriju, spēcīgākos pie darba.

— Turies! Nenokar galvu! — Es satvēru Annas Daškevičas roku. — Mums vēl jādzīvo, vēl jāsatiekas ar bērniem.

Mēs pacēlām galvas augstāk — un mums laimējās. Mūs ieskaitīja darba vergos.

Darbs ... Grūti pieminēt šo cildeno vārdu, atceroties mūsu darbu. Mēs taču ar savām rokām gatavojām ienaidniekam munīciju! Bērām ar mēriņu pulveri tērauda Čaulās un raudājām, jo zinājām, ka šos lādiņus fašisti raidīs pret mūsējiem.

Starp ieslodzītajām bija arī drosmīgi un stipri cilvēki. Atceros tikai viņas vārdu — Žanna. Kijeviete.

— Beriet lādiņos pusmēriņu. Pārējo — izlietnēs. Aizskalojiet pamatīgi. Lai nepamana, — viņa mācīja.

Tikpat drosmīgi Žanna rīkojās ar spridzekļiem. Izdarīja tā, lai tie nekad nesprāgtu. Var būt, ka kāds no šiem brāķiem izglāba dzīvību mūsējiem.

2anna gan neizglābās. Viņu pieķēra sabotāžā un nosaldēja. Ieslodzīja aukstā karceri un nosaldēja.

Zannas vairs nebija, bet palika viņas drosme. Mēs turpinājām ienaidniekam kaitēt. Kaitējām, kur un kā vien varējām. Fabrikas meistars, itālietis, kas bija darbā mobilizēts, ar mums sapratās. Viņš fabrikas kantori klausījās radio un mums pastāstīja, kas notiek frontē. Tavu prieku — fronte tuvojas!

— Vācieši — kaput! Musolīni — kaput!

— Kaput! — mēs piebalsojām, un šis viens vācu vārds skanēja kā skaista mūzika.

lielā diena, kas, badu un pazemojumus ciešot, gaidīta gadu gadiem, tuvojas. Pāri pilsētai riņķo sabiedroto lidmašīnas, dārd fugasbumbu grāvieni, deg nami.

No rietumiem virzās amerikāņu un angļu karaspēks, no austrumiem mūsējie. Fašisti iespiesti kā knaiblēs, bet vēl trako. Mūs dzen no nometnes uz nometni, no miesta uz miestu. Dzen pa šosejām, pa lauku ceļiem un mežiem. Te uz priekšu, te atpakaļ streipuļo tūkstošiem izbadojušos skrandaiņu.

Kas tas? Kādu rītu pie mūsu šķūņa, kur pārlaidām nakti, vairs nav sargu. Aizmukuši! Tā ir laba zīme. Un kā tad — tur jau nāk karavīri ar sarkanām zvaigznēm pie cepurēm.

— Mūsējie! Krievi!

Mēs apskaujam savus atbrīvotājus —- vīrus, brāļus, dēlus un draugus.

— Mīļie! Dārgie ...

*

Esam jau Dzimtenē!

Ai, dārgā zeme, ko viņi ar tevi izdarījuši? Es skatos apdegušajos baļķu galos, ķieģeļu drupačās un skārda gabalos. Tas ir viss, kas palicis pāri no mūsu mājas. Un tam vēl nāk klāt drausmīga vēsts: kariā kritis Nikolajs.

Vēl man paliek viena cerība — bērni. Es tūdaļ dodos uz Rīgu. Staigāju pa iestādēm, eju pie cilvēkiem. Meklēju, prasu, lūdzu un saucu:

— Kur jūs esat, manas meitenes!

Palīgā nāk padomju iestādes. Palīdz arī labi cilvēki, un Alia un Zina jau raud atkalredzēšanās prieka asaras pie manas krūts. Dzīvas! Palikušas dzīvas tādēļ, ka Alia bijusi izdota lauku darbos Siguldā, bet Zinu paņēmusi audzināt kāda laba sieviete. Bet kur Zojiņa?

— Kad mūs abas veda no nometnes prom, — stāstīja meitenes, — Zoja gribēja nākt mums līdzi, bet viņu aizdzina atpakaļ.

— Negribu, šeit palikt negribu! — viņa saukusi nopakaļus un palikusi pie barakas sienas raudam.

Savu trešo meitu meklēju jau astoņpadsmit gadus. Var būt, ka viņai actiņas piebirušas ar Salaspils smiltīm jau pirms daudziem gadiem, kad viņu, bada nāvē mirušu, apraka aiz dzeloņstiepļu žoga. Varbūt... Bet mātes sirds tam negrib ticēt. Tā arvien vēl gaida un klusībā vaicā:

— Kur tu esi, kur tu pazudi, manu meitiņ?[14]

TAŅA. Jānis Kronītis

Pelēkā, drēgnā rudens rītā bālām, novārgušām sejām, ar šausmu atspulgu acīs viņi ienāca Salaspils koncentrācijas nometnē un bailīgi pavērās atpakaļ, kad aiz tiem klaudzēdami aizkrita lielie, dzeloņstieplēm aizpītie vārti. Viņu bija ap divi simti: sievietes, bērni un vecīši. «Neluriet atpakaj, jūs paradīzes putni!» histēriski iebrēcās esesietis Vidužs, pagrūzdams uz priekšu vecu sievieti, kas klēpī nesa drēbēs ievīstītu bērnu un uz muguras pelēku mantu saini. Sieviete pakrita, pietrūkās kājās, tad sīkiem, vecīgiem solīšiem paskrēja uz priekšu un, klusinādama bērnu, kas kritienā bija sasities un skaļi raudāja, centās turēties līdzi pārējiem gājējiem. Kolonna virzījās uz laukumu, kas atradās nometnes komandantūras ēkas priekšā.

Viņi bija no Baltkrievijas. Hitlerieši tos atdzinuši no rajoniem, kur darbojās padomju partizāni. Pie komandantūras ēkas garos mastos aukstajā rudens vējā plīvoja karogi: viens sārts ar baltu apli un melnu kāškrustu vidū, otrs melns ar diviem baltiem burtiem «SS»,

Skaļi kliegdami un lamādamies, esesieši apjukušos cilvēkus izkārtoja komandantūras ēkas priekšā.

Dažu soļu attālumā gājām tiem garām, nesdami ķieģeļus, dēļus un akmeņus jaunu baraku būvei Salaspils nāves pilsētā. Pie vācu un viņu rokaspuišu zvērībām bijām jau pieraduši. Mūsu acu priekšā nošāva vairākus biedrus, kas mēģināja bēgt no nometnes.

Te šāva un kāra gan no Vācijas, gan Austrijas un citurienes ievestos cilvēkus. Tomēr divkārt smaga uz pleciem likās dēļu nasta, divkārt asi spieda kājas smagās koka tupeles, kad šeit ieraudzījām sirmgalvjus, sievietes un mazus bērnus.

Uz spieķīša atbalstījās sirms vecītis. Viņš ar pūlēm turējās kājās. Pašapzinīgi un nicinoši smīnēdams, viņam gāja garām bravūrīgais vācu rotenfīrers Tekemeiers. Aukstajā vējā salīkusi, drebēja veca māmiņa, raugoties uz siltā kažokā ģērbušos nometnes komandantu Nikelu. Zilām, nosalušām roķelēm pie mātes svārkiem krampjaini pieķērušies, turējās bērni un baiju pilnām acīm raudzījās gan melnajā, plīvojošajā karogā, gan vāciešu spožajos automātos.

Katrs šai brīdī atcerējās savu tēvu, māti vai bērnus, un mums gribējās kaut vai siltu vārdu pateikt šiem nelaimīgajiem cilvēkiem, kurus esesieši nesteigdamies citu pēc cita sauca pie pagalmā izliktā galda, pierakstīja un atkal sūtīja nostāties rindā aukstajā rudens vējā.

Attālākajā rindas galā stāvēja maza, gaišmataina meitene zilām acīm. Viņa ziņkārīgi noskatījās uz mūsu koka tupelēm un baltajām lupatām, kas uz krūtīm un muguras «greznoja» arestantu tērpus.

— Gluži kā mana Biruta ... — ieminējās kāds no biedriem.

Kad nākamo reizi gājām kolonnai garām, klusām iejautājos meitenei, kā viņu sauc.

— Taņa ... — tā atsaucās.

Staigādami garām evakuēto kolonnai, mēs klusām apmainījāmies dažiem vārdiem ar jaunajiem nelaimes biedriem, interesējāmies, no kurienes viņi, kur palikuši viņu piederīgie.

Uzzināju, ka zilacainajai meitenei ir pieci gadi, ka tēva un mātes tai nav, ka šeit viņa ir kopā ar vecmāmiņu, ka viņai loti gribas ēst, bet pēdējo maizīti tā apēdusi jau vakar vakarā un vairāk neesot. Vēlāk Taņa klusiņām žēlojās, ka zābaciņi esot cauri un salstot kājiņas, bet tad mūsu sarunas pamanīja vācu fašisti un pavēlēja dēļus turpmāk nest pa citu ceļu. Vēl ilgi es pelēkās rindas galā redzēju mazo meiteni, kas, lēkādama no vienas kājiņas uz otru, raudzījās uz mūsu pusi, un man likās, ka mazajā sejiņā pavīd skumjš, bet draudzīgs smaids.

Vakarā, kad pēc darba saņēmu savu nelielo melnās maizes riecienu, nevarēju no tā nokost ne kumosa. Barakā valdīja nospiedošs klusums. Visus nomāca bērnu un vecīšu ierašanās Salaspilī.

— Paklausies ... — klusu ierunājās biedrs, kas pirmīt teica, ka Taņa atgādinot viņa Birutu. — Vai mēs nevarētu kaut kā? ...

— Kā tu to domā? — jautāju, kaut gan gluži labi sapratu viņa domas.

— Redzi, gribētu viņai... — Un es redzēju, ka tam saujā ir cukura graudiņš un melnās maizes rieciens vakariņām.

Izmantojot ieslodzījumā pavadīto gadu pieredzi un dažādas cietumnieku viltības, mēs abus maizes riecienus, cukura graudu un dažus kartupeļus nogādājām Taņai un laimīgi iemigām aukstajā barakā uz cietajiem nāriņu dēļiem.

Pagāja dažas dienas. Likās, ka mazās krievu meitenes ierašanās pelēkajā nometnes dzīvē ienesa it kā siltumu un gaismu. Ejot darbā, šad tad aiz barakas stūra vai pa šauro barakas loga rūti redzēju gaišmataino galviņu, dažreiz meitene pasmaidīja vai pamāja ar roku. Reiz, kad gājām ar dēļu nastu gar baraku, kur mitinājās jaunie atbraucēji, man blakus kā no zemes izauga Taņa, iespieda kaut ko rokā un nozuda savas barakas durvīs. Attinis lupatiņu vīstokli, tajā atradu krievu mahorkas paciņu...

Vakarā par to pastāstīju savam biedram. Tad mēs abi no veca ietinamā papīra skrandām uztinām cigaretes. Es uzpīpoju. Tikai dūmi aizķērās kaklā ... Paskatījos uz biedru, bet tas savu cigareti nemaz nebija aizdedzinājis. Viņš sēdēja zemu noliektu galvu, rokas salicis klēpī. Pa sirmajiem bārdas rugājiem ritēja lielas asaras un krita uz barakas dubļainās grīdas.

Drīz mans biedrs saslima. Sūdzējās par sāpēm krūtīs, to kratīja stiprs drudzis. Viņš bija saaukstējies, grāvjus rokot.

Pēc dažām dienām ambulances sanitārs sacīja, ka draugs mani lūdzot aiziet pie viņa uz nometnes slimnīcu, kur tas gulēja jau vairākas dienas. Pusdienas pārtraukumā iegāju tur un tikko savu biedru vairs pazinu — tik vājš un sakrities viņš bija. Runāja gandrīz čukstot un ar lielām pūlēm.

Atvadījāmies. Viņa pēdējie vārdi bija: — Palīdzi Taņai...

Otrā dienā manu biedru apraka pie dzelzceļa uzbēruma.

Drīz nometnē izplatījās vēsts, ka atvestos krievus sūtīšot kaut kur darbos. Vispirms atsevišķā barakā nošķīra darba nespējīgos — vecos un slimos. Otrā barakā palika sievietes ar bērniem. Ieradās kāds no nometnes administrācijas un paziņoja, ka bērni palikšot nometnē. Par tiem gādāšot administrācija, bet darba spējīgām sievietēm būšot jābrauc «uz kādu laiku» pastrādāt. Izcēlās neaprakstāmas vaimanas. Lai apklusinātu mātes, hitlerieši ķērās pie viltības.

Speciāli bērniem iekārtoja gluži jaunu, tikko uzceltu baraku. Ielika tur jaunas koka gultiņas un baltu veļu. Baraku kurināja. Tajā ievietošot bērnus, bet mātes palikšot vecajā barakā. Atveda un izdalīja bērniem pa krūzītei piena, iedeva pa graudiņam cukura. Taņa sajūsmā stāstīja, cik silti būšot jaunajā barakā, ka šorīt tā dabūjusi krūzīti piena, ka slimajam brālītim ārsts iedevis zāles un brālītis jau jūtoties labāk.

Tikai dažas mātes samierinājās un aizbrauca. Citas savus bērnus neparko negribēja izlaist no rokām.

Esesieši bērnus izrāva ar varu. Mātes kliedza, plēsa sev matus un drēbes. Tad viņas sagrāba, iesvieda mašīnās un aizveda. Sievietes nometnē vairs neatgriezās ...

Naktī vairākās mašīnās aizveda vecos un slimos. Drīz vien mēs uzzinājām, ka viņi mežā beiguši savas dzīves gaitas.

Jaunajā barakā palika tikai bērni — līdz sešu gadu vecumam. Starp viņiem bija arī Taņa un viņas mazais brālītis. Pēc tam kad mātes bija projām, bērni saņēma to pašu, ko mēs, — dienā gabalu melnas maizes, dažus kartupeļus un «jaunās Eiropas» zupu. Kopējas, kas strādāja bērnu barakā, izmisušas stāstīja, ka neesot vairs ilgāk izturams. Bērni dzīvoja pusbadā nekurinātā, aukstā telpā un bez pārtraukuma raudāja. No bojāto kāpostu viras, sliktās maizes un puspuvušiem kartupeļiem bērnu saslimšana kļuva masveidīga.

Bērniem bija aizliegts no barakas iziet, tomēr reižu reizēm man izdevās satikt Taņu un dalīties ar viņu trūcīgajā maizes un kartupeļu devā.

Meitene jautāja:

— Kāpēc neatgriežas vecmāmiņa?

— Kāpēc brālītim vairs nedod zāles?

— Kāpēc nedod vairs pienu?

— Kāpēc mēs nevaram iet projām no šejienes?

Grūti bija klausīties bērna jautājumos, vēl grūtāk lasīt tos skumjajās bērna acīs, kas ar katru dienu dziļāk iekritās vārgajā sejiņā.

Mazākie bērni ātri nomira, starp tiem bija arī Taņas brālītis. Meitene izmisusi raudāja, pazaudējusi savu pēdējo tuvinieku. Brālīti kopā ar pārējiem — iepriekšējā dienā mirušajiem bērniem apraka bedrē pie dzelzceļa.

Beidzot arī Taņa necēlās vairs no gultiņas. Ar kopējas palīdzību man izdevās piekļūt pie bērnu barakas loga un palūkoties uz nelaimīgo meiteni, kas, sarāvusies čokurā, klusi gulēja zem plānās segas cietajā gultiņā.

Kādu rītu man kopēja, garām ejot, klusu pateica, ka Taņa naktī mirusi.

Ar barakas sanitāra palīdzību man izdevās panākt, ka arī mani norīkoja aprakt iepriekšējā naktī mirušos bērnus. Taņa bija kļuvusi viegla kā niedru kūlītis. Kopā ar pārējiem sešiem mazajiem līķīšiem mēs mazo Baltkrievijas meitenīti sardzes pavadībā iznesām pa lielajiem nometnes vārtiem, pa kuriem tā dažus mēnešus atpakaļ ienāca Salaspils nometnē, ieķērusies vecmāmuļas brunčos.

Kad mirušos bijām salikuši rindiņā izraktajā kapā, es lūdzu sardzes priekšniekam atļauju nolauzt dažus egles zarus un uzlikt tos mirušajiem.

— Kāpēc tas vajadzīgs? — tas skarbi iesaucās.

— Nu tāpēc, — es atbildēju balsī, kas pašam likās sveša, — tāpēc, lai meitenei mati un acis nepiebirtu ar smiltīm ...

Sargs izbrīnījies paskatījās manī, it kā gribēja kaut ko teikt, bet tad, pagriezis muguru, klusi norūca:

— Nu, manis pēc — liec... — tad skaļā, pavēlošā balsī piemetināja: — Bet labi ātri!...

Kopā ar biedriem saplēsām sūnas un salauzām egļu un priežu zarus un ar tiem apsedzām bērnu sejas un mazās, vājās rokas.

Tad ķērāmies pie lāpstām un aizbērām kapu. Kapa kopiņai smilšu neiznāca — tik maz telpas zemē aizņēma septiņi mirušie bērni.

NEUZVARĒTIE. Pavels Kоršunоvs-Sаpоžņikоvs

Automašīna apstājās. Sargs ar troksni atsvieda vaļā pakaļējo bortu. Atskanēja īsa komanda:

— Izkāpt!

No mašīnas izkāpuši, ieraudzījām, ka atrodamies lielā, kvadrātveidīgā teritorijā, kas bija iežogota ar vairākām kārtām dzeloņstiepļu. Visapkārt kvadrātam uz paaugstinājumiem zem nojumītēm draudīgi spīguļoja ložmetēju stobri un vācu ķiveres. Centrā pacēlās liels novērošanas tornis, no kura visa nometne bija redzama kā uz delnas.

Ieslodzītos izvietoja barakā. Turējos cieši kopā ar biedriem Kožanovski, Grešaņiku un Podoprigoru. Jau no pirmajām ieslodzījuma dienām nometnē nemitīgi domājām, kā nodibināt sakarus ar antifašistisko pagrīdi. Kā to izdarīt? Kur meklēt drosmīgos pagrīdniekus? Varbūt tie ir tepat blakus? Šie jautājumi nelika miera. Uzmanīgi vērojot dzīvi nometnē, arvien vairāk pārliecinājos, ka šeit darbojas slepena pretestības organizācija. Tātad uzdevums: nodibināt sakarus ar kādu no tās locekļiem.

Ar Miķeli Grīnbergu, laga večuku, iepazinos jau Rīgas Centrālcietumā. Toreiz viņš zīmīgi pateica:

— Ja mūs pārvedis uz Salaspils koncentrācijas nometni, tad, iegaumējiet, tur būs vairāk plašuma ... Tur ir savējie ...

Otrreiz ar tēvoci Mišu sastapos šeit, nometnē. Viņš bija gudrs un asprātīgs cilvēks. «Tieši tāds cilvēks var būt saistīts ar pagrīdi,» es spriedu. Bet kā iesākt ar viņu sarunu? Varbūt šis sīkstais latvietis, kā parasti, atjokosies: «Dievs aiijums, jauno cilvēk ...» Tomēr riskēju.

Runājām ilgi, piesardzīgi. Viltīgi piemiedzis tuvredzīgās acis, tēvocis Miša mani noeksaminēja un beidzot it kā jokodams noteica:

— Nu tad rīt pamēģini aiziet uz virtuvi, prasi pēc Baranova. Viņš tur vāra ūdeni...

Putenis trakoja kopš vakara un brāza pār nometni sniega viļņus. Vējš kauca un svilpoja ap barakām, līda iekšā telpās. Tādā laikā, kā mēdz teikt, kārtīgs saimnieks suni nedzen laukā.

Atsprāga vaļā durvis. Ienāca gestapovietis.

— Celties!

Visi piecēlās no savām vietām. Barakas vadītājs steidzīgi ziņoja, ka barakā В 9 atrodas 350 ieslodzītie.

— Stāties! — sekoja komanda.

Ieslodzītos nostādīja ierindā, lika paņemt lāpstas un laužņus. Mūs aizdzina zemes darbos. Strādāt bija grūti. No aukstuma elpa rāvās ciet. Pārvarēdami nogurumu, cilvēki lauza un kala sasalušo zemi, raka grāvjus, līdzināja laukumus. Biedri cits citam palīdzēja. Pirms darbu sākuma pa ķēdi tika paziņots, lai nespēcīgos grūtā brīdī ved uz virtuvi vai nometnes zobārsta kabinetu, kur varēja sasildīties un atpūsties.

Salaspils nometnē ieslodzītais zobārsts no Cehoslovakijas bija lielisks cilvēks un labs ārsts, ar ilggadīgu darba stāžu un plašām zināšanām. Aukstā laikā zobārsta kabinetā, kad tur zobus neārstēja esesieši, nāca ieslodzītie, atpūtās un sasildīja nosalušos locekļus. Kad viens bija atžirdzis, kabinetā ieradās otrs, trešais ... desmitais ...

Putenis nerima. Ass vējš dedzināja seju, stindzināja līdz kaulam. Salā un sniegputenī novārgušie ieslodzītie turpināja darbu.

Negaidīti kādā vietā lāpstas uzdūrās kauliem. Uzmanīgi ātrākām. Cieši kopā gulēja divi skeleti — liels un mazs, sarāvies kamolā. Māte un bērns! Ieslodzītie tos apbedīja nomaļākā vietā. Kādas fašistu ļaundarību pēdas glabāja zeme! Uz katra soļa te notikušas slepkavības! Salaspils smiltis piesūkušās mocekļu vaidiem un nevainīgu cilvēku asinīm. Paies gadi, un šīs vietas vēl aicinās dzīvos būt modriem, neaizmirst, nepiedot.

Pusdienu laikā ieslodzītos sadzina barakās. Palīdzēju aiznest tukšos ēdienu kubulus uz virtuvi, palūdzu tur krūzi karsta ūdens. To pasniedza garš pusmūža vīrs, kas mani uzmanīgi aplūkoja.

— Tātad pēc karsta ūdentiņa atnāci?

— Pie siltuma velk... Kā tauriņu naktī pie uguns, -Jfcnazliet sastomījos.

— Gadās, ka tauriņš ugunī arī sadeg ...

— Labāk jau sadegt nekā plēnēt...

Tā iesākās mūsu draudzība ar šo daudz pieredzējušo cilvēku — rīdzinieku Konstantīnu Baranovu, kam aiz muguras bija gan cīņas latviešu strēlnieku pulkos pilsoņu kara gados, gan pagrīdnieka gaitas buržuāziskajā Latvijā.

Kā briesmīgi murgi vilkās dienas Salaspilī. Bet ieslodzītie nepadevās izmisumam. Viņi ticēja, ka drīz vien Padomju Armija saraus nāves nometnes žņaugus, atgriezīs cilvēkus dzīvē. Šī ticība ne tikai dzīvoja, bet arī sauca uz cīņu. Ārēji gurdenie, novājējušie cilvēki piedalījās neredzamā, klusā cīņā. Viņu sirdīs liesmoja Dzimtenes mīlestība un naids pret ienaidniekiem. Pretestības gars nepameta šos cilvēkus pat visgrūtākajos brīžos.

Decembrī mums pavēlēja pīt vācu armijas vajadzībām salmu zābakus. Atsevišķā korpusa netālu no nometnes virtuves bija iekārtotas darbnīcas.

— Armija uz salmu kājām! — mēs smējāmies un apavus sameistarojām tā, lai tie ātrāk izjuktu.

Mūsu grupā bez Borisa Podoprigoras, Sergeja Grešaņika, Ņikitas Koža-novska un manis tagad bija arī Fjodors Zarubins, mans agrākais ieroču biedrs. Salaspilī viņš nokļuva no Rīgas Centrālcietuma, kur bija ieslodzīts pēc neveiksmīgas bēgšanas no gūstekņu nometnes.

Darbnīcās mēs daudz pārrunājām par savu dzīvi, te dzima jaunas domas un apņemšanās. Kas mēs tagad esam? Bijām kaujās, cīnījāmies, bet tagad pinam vīzes. Un kam? Ienaidniekam! Nikolajam Ostrovskim ir skaisti vārdi: «Proti dzīvot ari tad, kad dzīve kļūst nepanesama!» Tā bija jādzīvo arī mums.

Sadalījām savā starpā uzdevumus: Kožanovskis informēs grupu par visiem notikumiem nometnē, Podoprigora uzturēs sakarus ar nometnes virtuvi, Grešaņiks organizēs sūtījumu saņemšanu no ārienes, bet Zarubins organizēs bēgšanu no nometnes — darīs pašu grūtāko un bīstamāko darbu. Tā mēs atkal būsim kaujas ierindā.

Viss bija norunāts un izlemts. Lai nepievērstu sev uzraugu uzmanību, čakli turpinājām darbu. Kādu dienu strauji atdarījās barakas durvis — uz sliekšņa stāvēja gludi noskuvies, civildrēbēs tērpies cilvēks un valdonīgu skatienu nopētīja visu telpu. Tas bija Magnuss Kačerovskis, nometnes celtniecības vadītājs. Viņš neganti ienīda padomju cilvēkus, jo saskatīja tajos personiskus ienaidniekus, kas sabojājuši viņa karjeru — palikt par privātu būvuzņēmēju. Tagad, būdams jauns un noreibis no neierobežotās varas, viņš tiem atriebās. Kačerovskim parādoties, barakā iestājās kapa klusums. Bridi pastaigājies pa telpu, viņš atkal izgāja.

Bet ne jau vienmēr tik mierīgi beidzās Kačerovska «apciemojumi». Ieslodzītie vēl labi atcerējās dienu, kad Salaspils koncentrācijas nometni apmeklēja Rīgas gestapo un SD priekšnieks — šturmbanfīrers Lange. Toreiz viņu pavadīja Magnuss Kačerovskis. Lange netālu no kādas padomju karagūstekņu grupas apturēja mašīnu un, neizkāpis no tās, izvēlējās no gūstekņiem mērķus šaušanai ar revolveri. Šī nodarbība gestapo un SD šefam sagādāja nevaldāmu prieku. Vienam ielaist lodi mugurā, otram — vēderā, nošaut bērnu kopā ar māti, nogalināt ebreju, kas gadījās ceļā... Kačerovskis, glaimīgi smaidot, palīdzēja priekšniecībai «uzjautrināties».

... Salaspils nāves nometnē ieradās arvien jauni un jauni ieslodzītie. Daži no cietuma, citi nupat kā apcietināti. Reizē ar viņiem nāca vēstis no frontes. Bija 1943. gada februāris. Ieslodzītie priecājās par ziņām, kas vēstīja, ka Padomju Armija guvusi lielu uzvaru pie Volgas. Pavisam citādi uz to reaģēja hitlerieši — nometnē ieveda bargu režīmu, samazināja uztura devu, aizliedza satikties ieslodzītajiem no dažādām barakām. Represijas pastiprinājās.

Sākās masveida eksekūcijas. Kad ārā plosījās sniegputenis, cilvēkus sadalīja grupās. Hitlerietis nostājās tā, lai vējš nepūstu sejā, un sāka komandēt: «Gulties! Celties! Skriešus! Gulties! Celties! Skriešus!...» Ieslodzītie, zaudēdami pēdējos spēkus, izpildīja komandas — gūlās, cēlās, skrēja pa apli, krita sniegā, atkal cēlās un atkal krita. Tos, kas nespēja vairs piecelties, sita līdz nāvei. Nākamajā dienā eksekūcija atkārtojās ar prū-sisku pedantismu.

Šo revanša akciju pret ieslodzītajiem par hitleriešu sakāvi pie Volgas vadīja nāves nometnes komandants — hauptšturmfīrers Krauze. Lai izskatītos lielāks, šis nelietis staigāja zābakos ar augstiem papēžiem. Kad kaut kas saistīja viņa uzmanību, tas izstiepa uz priekšu seju, deguns mazliet raustījās, bet ačeles sastinga trulā koncentrētībā.

Viens no uzticīgākajiem Krauzes rokaspuišiem bija nometnes vecākais — madonietis Alberts Vidužs. Viņš bija tas, kas visbiežāk nometnes laukumā vadīja eksekūcijas. Tālu skanēja viņa spiedzīgā balss: «Gulties! Celties! Skriešus!» Visus, kas nespēja pietiekami ātri izpildīt komandas, sagaidīja viens liktenis — nāve no rungas sitieniem un automāta kārtas.

Bargais režīms bija neizturams; cilvēki gāja bojā no bada, slimībām, sitieniem, lodēm. Un tāds jau arī bija šīs nometnes uzdevums: nonāvēt, iznīcināt.

Par spīti visām grūtībām, mūsu pagrīdes šūniņa — piecnieks darbojās. Podoprigora kopā ar Baranovu apgādāja slimos ar papildu pārtikas produktiem. Ar Jāņa Logina palīdzību viņi dabūja produktus no ieslodzītajiem latviešiem, kas saņēma pienesumus un sūtījumus no tuviniekiem.

Jānis Logins barakā izpildīja rakstveža pienākumus. Ar viņa atbalstu pagrīdnieku Kožanovski iekārtoja par atslēdznieku, bet Grešaņiku par dažādu remontdarbu meistaru. Tādā kārtā viņi guva iespēju apmeklēt visas barakas, uzzināt nometnes notikumus, bet galvenais — slepeni apgādāt pagrīdi ar dažiem instrumentiem un materiāliem. Pagrīdnieki Sauriešu akmeņlauztuvēs sāka gatavot ieročus, organizēties uz bruņotu sacelšanos. Ieslodzītie nesa sprāgstvielas no akmeņlauztuvēm, gatavoja ieročus nākamajai cīņai. Jau bija izgatavoti vairāki desmiti visdažādāko granātu, sagādāti aukstie ieroči. So darbu vadīja pagrīdnieku grupa, kurā darbojās arī Fjodors Zarubins no mūsu piecnieka. Ieslodzītie gatavoja bruņotu sacelšanos, nezaudēja cerības atgūt brīvību. Februāra beigās Kačerovska viltīgās un zemiskās provokācijas dēļ gestapo nagos krita viens no pagrīdes organizācijas vadītājiem — Kārlis Feldmanis un viņa biedri. Viņus visus tūlīt aizveda uz Rīgas Centrālcietumu, kur sākās necilvēcīgas spīdzināšanas. Apcietināšanas turpinājās. Nedēļas laikā uz cietumu aizveda vairāk nekā simt cilvēku. Atrada visus pagrīdnieku ieročus.

Naktī no 5. uz 6. maiju 1943. gadā Biķernieku mežā nošāva 135 ieslodzītos — antifašistiskās pretestības organizācijas aktīvus dalībniekus. Nošauto vidū bija arī Jānis Logins, Boriss Podoprigora, Fjodors Zarubins ...

Es nevaru klusēt par Jāni Loginu, šo lielisko cilvēku un biedru, komunistu. Viņš bija nelokāms, uzticams, drosmīgs.

Jānis Logins dzimis 1914. gada 21. maijā Sumsku sādžā Latgalē. Viņa

Jānis Logins — viens no pretošanās kustības organizētajiem Salaspils koncentrācijas nometnē. Nošauts 1943. gadā Biķernieku priedēs. Zīmējis K. Bušs.

tēvs bijis lasītnepratējs zemnieks, kas visu mūžu sapņojis par dēla izsko-lošanu. Jau no pirmajām skolas dienām Ludviga Logina vienīgais dēls tiecies pēc zināšanām. Pēc vietējās pamatskolas beigšanas Jānis iestājies Balvu ģimnāzijā, ko pabeidzis 1934. gadā.

Piepildījās tēva sapnis — dēls iestājās Latvijas universitātes klasiskās filoloģijas fakultātē. Viņš tūlīt sāka darboties nelegālajā Komunistiskās Jaunatnes Savienībā. Pēc otrā kursa beigšanas Jāni iesauca karaklausībā, un tikai 1938. gadā viņš atkal atgriezās universitātē un turpināja revolucionāro pagrīdes darbu. Kad Latvijā atjaunoja padomju iekārtu, Jānis Logins, pilns kūsājošas enerģijas, piedalījās jauncelsmes darbā un 1940. gada novembrī iestājās Komunistiskās partijas biedru rindās. Jau mācoties Latvijas Valsts universitātē, jaunais komunists ar lielu dedzību iekļāvās sabiedriskajā dzīvē. Viņš veica atbildīgu darbu universitātē, organizēja studentiem politnodarbības, piedalījās antireliģiskās sekcijas pasākumos. Bet tad... visām iecerēm un nākotnes nodomiem pārvilka svītru lielākais pasaules lāsts — karš. Jau ar pirmajām kara dienām Jānis pulcēja ap sevi cīnītājus pret fašistiskajiem okupantiem Balvu apkaimē. Netālu no Sumsku sādžas viņš nodevības dēļ krita šucmaņu rokās. Vispirms Abrenes cietums, tad Rīgas Centrālcietums.

Jāņa Logina dzelzs izturību un optimismu cietumi nespēja salauzt. Centrālcietumā viņš ar savu enerģiju un dzīvesprieku uzmundrināja politieslodzītos, kameras biedriem mācīja svešvalodas.

1942. gada jūnijā Jāni Loginu ieslodzīja Salaspils nāves nometnē.

Arī šeit viņš drīz ieguva daudz draugu ieslodzīto vidū. Viņš kļuva par vienu no antifašistiskās pretestības kustības organizatoriem, palīdzēja biedriem iekārtoties tādā darbā, kur tie varēja vairāk veikt pagrīdes organizācijas labā.

— Var notikt tā, — kādreiz Jānis, pa pusei jokodamies, pa pusei nopietni, sacīja biedriem, — ka mani zobi balos saulītē ... Bet vai tālab atkāpties un kapitulēt? Redzat, cik daudz nāciju pārstāvju ir nometnē! Cik daudz nāciju smok fašisma jūgā! Ticu, ka reiz visi kopīgi cīnīsimies pret fašismu. Tādēļ tagad nedrīkst sēdēt, rokas klēpī salikuši. Ja jāmirst, tad cīņā.

1943. gada 21. janvārī, Vladimira Iļjiča Ļeņina nāves dienā, Jānis Logins barakā organizēja mītiņu. Vairāk nekā trīs simti ieslodzīto sapulcējās ap galdu, uz kura viņš bija pakāpies un runāja par dižo revolūcijas vadoni. Pēc tam Jānis deklamēja V. Majakovska poēmu «Ļeņins», Puškina un Raiņa vārsmas.

Ieslodzītie ar aizturētu elpu klausījās komunista kvēlajos vārdos un bija viņam pateicīgi par tā lielo pārdrošību. Barakā dārdēja aplausu auka. Atskanēja daudzu balsu d/.iedātā «Marseljēza».

Sajutusi kaut ko nelabu, barakā iebruka nometnes gestapoviešu apsardze ar Vidužu priekšgalā. Ieslodzītie vienā mirklī izklīda pa savām lāvām. Bet Jānis Logins savu darbu jau bija paveicis — cilvēku sirdīs bija iemesta dzirkstelīte.

...Rīgas Centrālcietumā gestapovieši zvēriski spīdzināja drosmīgo antifašistu. Viņu necilvēcīgi sita, dedzināja ar karstu dzelzi. Hitlerieši viņu nošāva kopā ar citiem pagrīdniekiem Biķernieku priedēs. Tā pārtrūka šī uzticamā latviešu tautas dēla dzīve.

Pagrīdnieki smagi pārdzīvoja savu biedru bojā eju. Tā bija barga mācība. Cīņu vajadzēja turpināt uzmanīgāk, vajadzēja meklēt jaunas cīņas formas. Pretestības gars nebija salauzts — tas joprojām dzīvoja.

Bija atkal pavasaris. Tas ieslodzītajos modināja vēl spēcīgākas ilgas pēc brīvības. Brīvība! Šķita, tā ir tepat aiz dzeloņstiepļu žoga — tuva, bet neaizsniedzama. Sirds tiecās pēc tās. Tiecās neatlaidīgi, uzstājīgi.

... No Rīgas Centrālcietuma nomelnē ieradās arvien jauni ieslodzītie. Pamazām sāka atdzīvoties pagrīdes darbs. Mūsu piecniekā bojā gājušā Borisa Podoprigoras vietā stājās ņiprs, izstīdzējis septiņpadsmit gadus vecs jaunietis Vasja Nikolajevs. Ar lielu pašaizliedzību viņš centās sagādāt papildu produktus slimajiem un jutās laimīgs, ka var kādam palīdzēt. Nedaudz vēlāk Fjodora Zarubina vietu ieņēma Vjačeslavs Mihņevičs — milzīga auguma maskavietis.

Kad fašisti organizēja jaunu komandu Bērna akmeņlauztuvēm, tajā ieskaitīja arī Mihņeviču, Abramenkovu un Nikolajevu. Darbs akmeņlauztuvēs ietilpa Vjačeslava plānos, kas gatavoja kolektīvu bēgšanu no nometnes.

Mihņevičs un Abramenkovs piedalījās bēgšanas plāna izstrādāšanā, uzmanīgi pētīja apkārtni un apspriedās ar biedriem. Mums daudz palīdzēja kāds vecītis Pēteris Bistrovs, kas nosauca vairākas adreses un ieteica ceļus, pa kuriem bēgļiem virzīties pie partizāniem.

15. septembrī mūs nosūtīja uz mežu rakt grāvjus. Ar to bēgšanas iespējas palielinājās. Plāns palika iepriekšējais: signālu dod Mihņevičs, pirmais virzās Uldis Purmalis.

Bija pēcpusdiena. Saule ritēja uz apvāršņa pusi. Kokos žūžoja viegls vējiņš. Drīz jo drīz būs jādodas atpakaļ uz baraku. Mihņevičs ievēroja, ka viens no sargiem visu laiku uzmanīgi novēro ieslodzītos, bet laiks negaidīja. Vajadzēja rīkoties. Vjačeslavs piegāja pie sarga, ar savu plato muguru aizsegdams biedrus. Kad sargs attapās, pielēca kājās un sāka nekārtīgi šaudīt, bija jau par vēlu. Brīvē aizgāja pieci ieslodzītie.

Pēc atgriešanās nometnē visu komandu nostādīja laukumā. Ieradās Krauze, Kačerovskis, Tekemeiers, Vidužs. Viņi pratināja un sita ieslodzītos. Pēc nopratināšanas visus aizveda staļļos un nopēra ar pletnēm, kas bija savītas no tērauda stieplēm. Hitlerieši atriebās par izdevušos bēgšanu no nāves nometnes.

Nākamajā dienā ieslodzītie kļuva par aculieciniekiem nometnes zobārsta zvēriskai nobendēšanai. Kādreiz šis lieliskais cilvēks Jānim Loginam bija teicis:

— Es šos bendes neturu par cilvēkiem, bet esmu spiests ārstēt viņiem zobus. Pie tam zinu: viņi mani nošaus, tāpat kā nošāva manu sievu un meitu.

Hitlerieši turēja zobārstu aizdomās par sakariem ar ieslodzītajiem un nolēma viņu iznīcināt. Ārstu izveda uz laukuma un pavēlēja viņam skriet pa apli. Pakaļ palaida vilku suni. Tas lēcienā notrieca mocekli zemē. Suni pasauca atpakaļ un cilvēkam atkal lika skriet. Un atkal tam pakaļ rīdīja suni... atkal lika celties un atkal skriet pa apli pašam pa savām asiņainajām pēdām.

Malā stāvēja nometnes priekšnieki un smīnēja. Eksekūcija šoreiz beidzās ātri — zobārsts nomira ar sirds trieku.5 Bendēm sejā pavīdēja neslēpta neapmierinātība par pārāk ātro noslēgumu.

Terors nometnē pieauga. Krauze un viņa rokaspuiši mocīja un bendēja ieslodzītos. Pilnā sparā darbojās viņu nāves mašīna.

Okupētajā teritorijā pieauga iedzīvotāju pretošanās fašismam. Padomju cilvēki atteicās strādāt fašistu labā. Hitlerieši viņus tad apvainoja spekulācijā un sabotāžā un ieslodzīja Salaspils nometnē uz laiku no 2 līdz 8 nedēļām. Viņus ievietoja atsevišķā barakā un dzina visnetīrākajos darbos. Nometnē šos ieslodzītos sauca par «drekberģeriem».

Starp ieslodzītajiem bija arī mākslinieks Miķelis Strazdiņš, kam palaimējās izkļūt brīvībā. Drīz pēc tam vienam vai otram mūsu biedram sāka pienākt no Rīgas sūtījumi ar produktiem.

Kādā no sūtījumiem mūs sagaidīja pārsteigums. Kad Grešaņiks pārlauza lielu rudzu maizes klaipu, tajā atradām ieceptu vairākām kārtām salocītu avīzi. Tas bija kādas baltkrievu partizānu vienības izdevums. Mūsu rokās

bija avīze, kas stāstīja par padomju cilvēku gigantiskajām cīņām un uzvarām.

Avīze gāja no rokas rokā. Dažās dienās tā apceļoja visu nometni un veica lielu darbu. Tā pacēla ieslodzīto noskaņojumu un cīņas sparu, iedvesmoja izturēt un viesa cerību, ka atbrīvošana nav vairs aiz kalniem. It kā spirgts vējš bija iepūtis nometnē — tajā tagad radās neparasta rosme* brieda vareni spēki, gatavi izlauzties uz āru.

PAR UPURI KRITĀT JŪS CĪNĪDAMIES. Vilma Plēsuma

Stāsts par Salaspils nometni būtībā ir stāsts par 20. gadsimta verdzību. Kādreiz antīkie vergturi varēja lepoties ar savu garīgo darbību, ar ko spēja organizēt vergu fiziskos spēkus kultūras celtniecībai. Bet vācu fašistiskie iebrucēji, lai arī kā lielījās ar savu «vēsturisko misiju» un neuzvaramību, bija un palika tikai rupju laupītāju bars. Ar bruņotu pārspēku viņi iekaroja un verdzināja garīgi pārākos, tāpēc arī tā baidījās no sev pakļautajiem un centās tos visādi pazemot. Brutāla vara un fiziskas iznīcināšanas kāre, zemiska vergturu uzpūtība ļāva viņiem ignorēt jebkuras morālās un tiesiskās normas. Visklajāk tas parādījās tieši nāves nometnēs.

Vergam vairs nav nekādu tiesību, viņš ir pilnīgi nodots verdzinātāju varā. To izjutu jau ceļā uz Salaspili. Tāpēc mums pavēlēja kāpt preču vagonos, nesakot, kurp mūs vedīs, lika iet caur mežu, nezinot, kas mūs tur sagaida.

Aiz Salaspils nometnes dzeloņstiepļu žoga sievietes nošķīra no vīriešiem, bērnus no mātēm, jo vergam nedrīkst būt vairs nekādas ģimenes vai radniecības saites.

Kad sievietes sadzina pirtī un lika tām izģērbties, visi komandantūras vīrieši sanāca apskatīt jaunpienākušo verdzeņu kailo baru. Ar mūsu cilvēcīgajām jūtām te nerēķinājās.

Nometnes laukumā redzējām, kā daži sargi trenkāja grupu ieslodzīto vīriešu, lika viņiem celties un gulties. Arī tā bija metode, kā salauzt cilvēka patstāvību, pakļaut viņa saprātu un gribu vergtura komandai: vergam ir jāizjūt bailes no fiziskā soda un atkarība no sava verdzinātāja, nekavē-

joties jāizpilda pavēle, neprasot tās jēgu. Katra mazākā pretošanās maksāja dzīvību: vergs taču bija lētākais darba rīks.

Rodas jautājums: kā šādos apstākļos varēja cīnīties un saglabāt cilvēcisko cieņu? Visapkārt tik daudz upuru un necilvēcības, bet uzvara — vismaz sākumā — tik drīz nebija saredzama. Par to domājot, gribas atskatīties un novērtēt to izturību, vīrišķību un varonību, kādu vairākums politieslodzīto parādīja pat šajās vergu un nāves nometnēs.

Pirmais un viselementārākais uzdevums bija — palikt dzīvam. Lai kā ņirgājās fašistiskie necilvēki, viņu bezjēdzīgās pavēles izpildījām, lai saglabātu sevi kaut kam nozīmīgākam. Izsakoties dzejnieka Šillera vārdiem: «Ar mums var zemiski apieties, pazemot mūs nevar.»

Atrast patiesus domu biedrus — tas bija nākamais solis. Jo kur gan vairāk kā šai nāves ēnā bija nepieciešams uzticams drauga plecs un morālais atbalsts! Biedriskums veidojās, pārvarot tās necilvēcīgās grūtības, kādas radīja bads, slimības un piespiedu darbs pāri spēkiem. Dalīts maizes kumoss, dārzniecības strādnieču slepeni atnestās ozolu mizas vai zirgskābeņu saknes, lai ārstētu dizentēriju, dažādi tamlīdzīgi nometnes ikdienas sīkumi daudziem palīdzēja pārvarēt fizisko un garīgo pagurumu, izjust cilvēcības gaišo, silto stariņu arī šajā ellē.

Salaspils nāves nometne, tāpat kā visas pārējās, atklāja fašisma un antifašisma šķirisko būtību: dažādu tautību strādnieki, zemnieki, amatnieki un darba inteliģence, kas brīvībā kaut kā bija vērsusies pret «pasaules iekarotāju» kundzību, nonāca ieslodzīto rindās. Kungu un saimnieku dēliņi un viņu dienderi bija ieslodzīto komandieri, sargi un izdzinēji. Laikā fašisti skandēja savu nacionālismu un rīdīja tautu pret tautu, īstenībā tas bija šķiru karš. Tāpēc arī saprotams ieslodzīto internacionālisma gars: mēs visi bijām biedri un centāmies palīdzēt jebkuras tautības bēdu brāļiem un māsām, kur un kā vien varējām.

Visvairāk ieslodzītos nomāca apziņa, ka laikā, kad visa Padomju zeme un daudzas citas tautas cīnās pret vācu fašismu un tuvina uzvaru, nometnes vergiem jāstrādā savu verdzinātāju labā. Tas lika meklēt ceļus un līdzekļus, kā cīnīties arī šai verga stāvoklī. Šie centieni ir ievērības cienīgi ar lielo risku un ar to, ka visnecilvēcīgākajos apstākļos apcietinātie prata saglabāt cildenas dzimtenes mīlestības un cilvēcības jūtas, gatavību nest upurus to vārdā, prata saglabāt ticību uzvarai un labākai nākotnei.

Tā kā nometnes vergi tika izolēti no ārpasaules, tad informācijas iegūšana par stāvokli frontē un par to, kas notiek aiz dzeloņstieplēm, bija arī viena no cīņas formām. Lai arī kā fašisti centās ieslodzītos norobežot no

«ārpasaules, apcietinātie meklēja un atrada sakarus ar to. Palīdzēja gan brīvā līguma strādnieki, kas nometnē būvēja barakas, gan slepena radio klausīšanās (kaut arī iespējas bija ļoti niecīgas) un informācijas sniegšana biedriem, gan nelegāli iegūtas avīzes un grāmatas.6 Atceros, ka tieši Salaspils nometnē kāda jauniete man iedeva izlasīt nesen iznākušo nelegāli ienesto Andreja Upīša romānu «Laikmetu griežos».

īpaši jāatzlmē piederīgo nesavtīgās rūpes. Atrazdamies ārpus nometnes, viņi dalīja savu bada kumosu ar ieslodzītajiem un nereti riskēja ar savu brīvību. Satrauca tas, ka tuvinieki atrauj sev no trūcīgās pārtikas devas, ka satikšanās tiek kvalificēta kā noziegums un ka dzīve kļuvusi tik neiedomājami bezjēdzīga.

Bet ieslodzītie meklēja jēgu savai dzīvei. Viens ceļš — kaut arī visai ierobežots — bija sabotāža. Kur vien iespējams, centāmies darīt mazāk, lēnāk un sliktāk. Bez tā visai nozīmīgi bija saglabāt garīgo možumu, savu brīvu pārliecību. Lai arī cik garīgi aprobežoti bija fašisti un to līdzskrējēji, tie saprata, ka padomju cilvēka spēks slēpjas viņa pārliecībā, viņa uzticībā Padomju Dzimtenei un komunismam. Panākt atteikšanos no šīs pārliecības bija fašistu spraustais «pāraudzināšanas» mērķis.

Vispirms fašisti centās visādi noķengāt padomju iekārtu un komunismu, bet ar to tikai lielāku uzpūta naida liesmu pret sevi. Otrs līdzeklis bija vēl brutālāks: ar spīdzināšanu viņi gribēja padarīt padomju cilvēkus par nodevējiem.

Pretošanās kustība nāves nometnē ... Iedomāsimies sargu ielenktuš, darbā nodzītus, badā un salā nomocītus cilvēkus, kam ir tikai viņu izģin-dušās rokas, — kāda tur var būt pretošanās? Un tomēr — nometnē, darba vietās izolācija nebija tik stingra kā cietumā. Nometnē katrā barakā bija vairāki simti ieslodzīto, tur varēja atrast domu biedrus, izveidot «šūniņu». Fašisti savus vergus veda darbā arī aiz nometnes vārtiem. Tas radīja dažādas iespējas, kaut arī nostādīja uz dzīvības un nāves robežas.

Spilgtāko lapas pusi ieslodzīto pretošanās kustībā Salaspils nāves nometnē ir ierakstījuši Kārlis Feldmanis^7, Jānis Logins un Konstantīns Streļ-čiks. Visiem trim bija aktīvas politiskās darbības stāžs pagrīdē.

Kārli Feldmani visi bijušie ieslodzītie atzina par pretošanās kustības organizētāju Salaspilī. Nezināma autora nometnē zīmētais portrets rāda nopietnu, sevī noslēgušos, inteliģentu seju, vīru pusmūžā. Jau buržuāziskās Latvijas laikā iegūtā pagrīdnieka pieredze mācījusi būt uzmanīgam un neatlaidīgam. Kā inženieri viņu Salaspilī nodarbināja celtniecības kantorī. Viņš slepeni pielāgoja atslēgu kabinetam, kur bija radio, un vakaros,

Kārlis Feldmanis — pretošanās kustības organizētājs un vadītājs Salaspils nāves nometnē. Nošauts 1943. gadā. Portrets zīmēts Salaspilī. Autors nezināms.

kad kantora darbinieki no nometnes teritorijas aizgāja, klausījās Maskavu. Ap viņu pulcējās biedri, lai uzzinātu jaunumus frontē un arī to, ko dzird runājam kantorī. Viņa stāstījumos izskanēja ticība nākotnei. Fašistus sakaus, tas ir skaidrs (bija 1942./43. gada ziema), bet ieslodzītajiem arī nav jātur rokas klēpī. Galvenais uzdevums — atrast sakarus ar partizāniem. Jādomā par to, kur un kā dabūt ieročus, lai neesam kailām rokām. Tādi bija Feldmaņa ierosinājumi.

Vārdus par ieročiem īpaši iegaumēja gara auguma vīrs Konstantīns Streļčiks. Ieslodzījuma biedri atceras, ka viņš vakaros akmeņlauztuvju barakās spēlēja ģitāru (tādai nošauto mantai fašisti vērību nepiegrieza) un dziedāja skumjas dziesmas. Dziesma, atmiņu stāstījums vai nākotnes sapņi ļāva izrauties no bezjēdzīgās, izmisuma pilnās īstenības. To ļoti patiesi aprakstījis I. Neverli stāstā «Zēns no Saļskas stepēm»:

«Kad diena nomāc un kropļo, nakts nes mierinājumu. Atmiņa atdzīvina bijušos priekus, pagājusī dzīve atgriežas kā garš gaismas vilnis... Droši vien pastāv kāds psihiskā līdzsvara likums, citādi šai Maidanekā cilvēki sajuktu prātā divās nedēļās un, mezdamies uz elektriskajiem vadiem, izrautu no šejienes savu dzīvi kā sabojātu zobu.»

Lūk, tādu sapņainu līdzsvara noskaņu ieslodzītajos radīja Streļčiks. Bet pats Sauriešu akmeņlauztuvēs, kur strādāja par spridzinātāju, noorganizēja nelielu grupu, kas veica neparastu uzdevumu — gatavoja granātas. Spridzinātāji, cik vien iespēja, paslēpa sprāgstvielas un Bikforda auklas. Tie, kas strādāja mehāniskajās darbnīcās, pievāca metāla cauruļu galus, vienu galu aizlodēja, piebēra ar spridzināmo pulveri un pievienoja degauklu. Tādas bija šīs «granātas». Grupā tomēr bija ielavījies nodevējs, un spridzekļi nonāca fašistu rokās.

Trešais bija students Jānis Logins. Sīks, kustīgs, ar zēniski draiskām acīm — viņš labprāt izteica humoristiskas piezīmes par fašistiem. Barakā viņš izpildīja rakstveža pienākumus, tāpēc viņam bija lielākas iespējas noorganizēt un uzturēt sakarus. Arī viņam jau bija komjaunatnes nelegālās darbības pieredze. Humors un drosme pulcināja ap viņu daudz draugu^8.

Lēnām, bet neatlaidīgi šie drosmīgie cīnītāji vāca spēkus un ieročus, lai izlauztos brīvībā. Bet arī fašisti nesnauda. Sevišķi pēc lielās Padomju Armijas uzvaras pie Volgas pastiprinājās uzraudzība un represijas pret ieslodzītajiem. 1943. gada martā no Salaspils nometnes un Sauriešu akmeņlauztuvēm uz Rīgu aizveda vairāk nekā simts ieslodzīto, starp tiem arī K. Feldmani, K. Streļčiku un J. Loginu.

Sākās nežēlīga pratināšana. Redzot, ka nāve neizbēgama, Konstantīns Streļčiks no gestapo telpām Reimersa ielā izlēca pa piektā stāva logu un nositās. 1943. gada naktī no 5. uz 6. maiju J. Loginu un daudzus citus pretošanās kustībā apvainotos aizveda uz nošaušanu Biķernieku mežā. «Melnās bērtas» šoferis stāstījis, ka nekad nošaujamie neesot tā pretojušies. Dziedot «Internacionāli», mašīnā ieslēgtie sākuši taktī šūpoties tā, ka mašīna uz meža ceļa apgāzusies. Durvis tomēr palikušas aizslēgtas, un bēgt nebijis iespējams. Kad durvis atslēgtas, ieslodzītie atteikušies izkāpt un tos izvilkuši ar dzelzs āķiem.

Pēc kāda laika no cietuma aizvests un nošauts arī Kārlis Feldmanis.

«Ir viegli iet saviem ideāliem pretim, kad uzvaras gaviles nes mūs ērgļa spārniem uz priekšu, bet īstā varonība parādās taisni tādos brīžos, kad pārspēks mūs uz laiku nomāc. Palikt tad uzticīgam sev un savai pārliecībai, kaut arī tik daudz upuru apkārt, tik daudz ilgu un grūtu cīņu vēl priekšā... Nākotne tomēr pieder mums!» Tā reiz rakstīja latviešu revolūcijas tribūns J. Jansons-Brauns.

1943. gada pavasaris bija smagu zaudējumu laiks Salaspils politieslodzīto rindās. Tas tomēr nemazināja brīvības alkas. Ieslodzītie veidoja jaunas šūniņas, kala jaunus plānus, un daži no tiem arī veiksmīgi izdevās.

1944. gada septembra vidū lielāku grupu Salaspils ieslodzīto nosūtīja uz nāves nometnēm Vācijā.

Mēs — apmēram divi simti latvietes un igaunietes — bijām sadzītas Stuthofas nāves nometnē. Pār neskaitāmo drūmo baraku rindām augstu slējās pastāvīgi dūmojošais krematorijas skurstenis. Mūs mulsināja un satrieca masveidība un ciniskā nežēlība cilvēku iznīcināšanā. Tā tiešām bija nāves fabrika.

Desmitiem tūkstošu godīgu darba cilvēku, kas bija izbadināti un bezgala izmocīti, atradās labi apbruņotu un nobarojušos necilvēku varā, kurus jau drebināja tuvās sakāves baiļu drudzis. Tur mēs vēlreiz uzzinājām, ka ieslodzīto, izolēto un iznīcībai pakļauto ģindeņu krūtīs nav nodzisusi cilvēcības uguns, izjutām, ko nozīmē cildenais internacionālisma princips.

Nometnes barakā mūs sadzina, ieģērbtas vienīgi rupja auduma kokvilnas kleitās ar īsām piedurknēm. Kājās atstāja tikai mazvērtīgus apavus vai iedeva koka tupeles, zeķes atņēma. Pusdienām — kausam lopbarības biešu viruma — iedeva bļodas bez karotēm, ņirgājoties, ka gan jau iemācīšoties aprīt tāpat.

Aukstajos rudens rītos, kad zemi klāja sarma, un pēcpusdienās, kad pūta auksti vēji un līņāja lietus, mēs puskailas stundām stāvējām ierindā

tā sauktajos «apejos». Starp mums bija sirmas māmuļas un pusaugu meitenes, bija mātes un sievas, kuru sirdis plosīja sāpes par bērnu un vīru likteni. Jaunas, sārtas «blicmēdeles» trieca mūs ārā no barakas ar nievājošiem vārdiem un steku sitieniem pa galvu. Bruņoti vīri ar «nāves galvas» emblēmām pie cepurēm vēroja ierindas un vērtēja, kuras no mums derīgas darbam, kuras sūtāmas uz krematoriju. Vēl tagad sāpēs sažņaudzas sirds par tām sirsnīgajām vecmāmiņām, kurām savu godīgo mūžu vajadzēja izbeigt šai fašistu radītajā nāves zaņķī. Jutāmies kā Dantes ellē, kur jāatmet visas cerības.

Bet šajā ellē cerības tomēr nedzisa: tās uzturēja biedriskuma uguns. Kaut gan katru baraku ar apmēram tūkstoš ieslodzītajiem apjoza augsts dzeloņstiepļu žogs, caur kuru plūda nāvējoša elektriskā strāva, kaut gan par katru neatļauti spertu soli draudēja moku nāve, caur visiem nožogojumiem līdz mums nonāca vilnas jakas, zeķes, lakati. Par to parūpējās ieslodzītie, kas strādāja noliktavās.

Poļu strādnieks riskēja caur žogu iesviest avīzes «Danziger Zeitung» numuru. No tā mēs uzzinājām, ka Rīga ir jau atbrīvota, ka sabiedroto karaspēks iegājis Vācijā. Un mēs jutām, ka neesam bez atbalsta, ka ap mums ir biedri. Mēs priecājāmies, ka taisnība uzvarēs, kaut arī daudzas no mums nekad vairs neredzēs brīvo Rīgu, mīļo Daugavu.

Mēs — dzīvi palikušie — esam pateicīgi tiem mirušajiem un arī dzīvajiem, kas dalījās bada kumosā, cīnījās pret nāves varu ar vislielāko risku, drosmi un varonību.

SODA GRUPA. Augusts Ozols

Var teikt, ka visapkārt Salaspils koncentrācijas nometnei lodāja nāve. Visvairāk tā uzturējās tā saucamās soda grupas tuvumā. Tajā varēja nokļūt kurš katrs ieslodzītais par sīkiem nometnes režīma pārkāpumiem, piemēram, par smēķēšanu darba laikā, par aiziešanu uz ateju, neizprasoties grupas vadītājam, par nepietiekami veiklu nostāšanos uz pārbaudi, par sarunāšanos darba laikā un par daudziem citiem tā sauktajiem nometnes režīma pārkāpumiem. Par sevišķi lielu pārkāpumu uzskatīja tikšanos ar piederīgajiem. Tie, kas strādāja Sauriešu un Bērna akmeņlauztuvēs vai kūdras purvā, ar to riskēja. īsākais termiņš soda grupā notiesātajiem bija viens mēnesis. Vairākumam tika doti divi mēneši, bet, ja, atrodoties soda grupā, notiesātais izdarīja jaunu «pārkāpumu», tad pielika klāt vēl vienu vai divus mēnešus.

Soda grupai bija jāstrādā 14 stundas dienā. Galvenais darbs — ateju tīrīšana. Kārtij tika piesiets trauks — apmēram četru spaiņu tilpumā. Izliešanas vieta atradās 400 metru attālumā. Tie, kas traukus piepildīja, gan dažreiz bija ar mieru nepieliet tos līdz malām, bet ar pustrauku bija bīstami iet, jo gestapovieši bieži vien pārbaudīja, vai visi nes pilnus traukus. Kas šo noteikumu pārkāpa, tam vakarā lika apmēram pusstundu tupus lēkt kā vardei. Trauku nesa divi cilvēki, katrs savā kārts galā. Apstāties dabūja tikai pie bedres, kamēr smēlējs trauku pielēja. Nesot atpūsties nedrīkstēja. Lai aptītu atrisušo autu, bija jāprasa grupas vadītājam atļauja, ko ne katrreiz deva. No staigāšanas koka tupelēs kājas bija tulznās.

«Zemāko rasu» pēršanai speciāli pagatavota pātaga, kādu fašisti bieži jo bieži lietoja. Salaspils nometnē.

Soda grupā ieskaitītie dažreiz izmantoja izdevību atpūsties — izprasījās grupas vadītājam uz ateju. Atejas nometnē bija garas, ar apmēram 50 līdz 60 dēļu grīdā izzāģētiem caurumiem un durvīm vienā barakas galā. Atpūs-

ties te nāca ne tikai no soda grupas, bet ari no «karuseļa» jeb «dzīvā konveijera». Tā sauca «darbu», kur apcietinātie ar nestuvēm gāja pa lielu apli. Apļa vienā pusē grupa ieslodzīto uz nestuvēm uzbēra zemi. Apļa pretējā pusē to vajadzēja izbērt. Bet, kad zemes kaudze tur jau izauga pietiekoši liela, tā tika atkal pārnesta atpakaļ — un tā bez gala.

Tekemeiers tā mācēja piezagties pie atejas (mēs teicām — uzlidot), ka tie, kas te atpūtās, viņu pamanīja tikai tad, kad tas bija jau pie durvīm.

Atskanēja brīdinājuma sauciens: «Stukass nāk!» Tā mēs saucām Teke-meieru. Bende ari pats zināja, ka viņam tāda iesauka. Tos, kas netupēja uz atejas cauruma, Stukass bez žēlastības sita ar savu resno spieķi un atkārtoja: «Stukass nāk, Stukass nāk!» Komandanta lielais vilku sugas suns bija labi apmācīts. Tas noplēsa apcietinātajiem drēbes un plosīja viņu kaulainos ķermeņus.

Soda grupā notiesātie kā maizi, tā pusdienas zupu saņēma par pusi mazāk nekā pārējie ieslodzītie. Cilvēki pa dienu bija tā novārguši, ka vakarā tikko varēja aizvilkties uz baraku. Bija arī tādi, kas vakarā, nolikuši darba rīkus, paši nespēkā palika pie atejas sienas. Tā tas notika ar inženieri

Vīksnu, kas par mēģinājumu satikties ar sievu bija ieskaitīts soda grupā uz diviem mēnešiem.

No vienpusīgā, vajā uztura daudziem ieslodzītajiem uz miesas radās dažādi izsitumi un augoņi.

Soda grupai bija sava baraka. Citiem apcietinātajiem pusdienas pārtraukums bija viena stunda, soda grupai — tikai pusstunda. Kamēr ieslodzītie atnāca no darba vietas līdz barakai, pagāja vismaz 5 minūtes. Tie, kas pie zupas tovera nostājās rindā pēdējie, bieži vien nepaguva izstrēbt savu devu, kad jau grupas vadītājs lika stāties iziešanai darbā.

Arī par nakts atpūtu vācieši bija «padomājuši»: mums vajadzēja gulēt tik cieši citam pie cita, ka katram, kas gribēja nokāpt no nāras un tikt atkal atpakaļ savā vietā, bija jātraucē visa gulētāju rinda.

Soda grupas barakā ievietoja arī tos, kam par nometnes režīma pārkāpumiem bija piespriests nāves sods. Viņi barakā ilgi nepalika. Nāves kandidātus vairs darbā nedzina, no barakas ārā nelaida. So soda mēru 1943. gada rudenī saņēma vairāki ieslodzītie, kas strādāja ārpus nometnes. Pie viņiem bija atnākuši tuvinieki. Par satikšanos viņiem, kā pie mums mēdza teikt, «piesēja» bēgšanu, par ko sodīja ar nāvi. Sargi par modrību tika atalgoti ar pudeli degvīna un trim dienām atvaļinājuma.

Visas minētās mocības papildināja soda barakas policista patvaļa. Katru vakaru tika mocīti 10—15 cilvēki. Viņiem bija jālec kā vardēm, jāiet zosu gājienā, jāskrien un jāguļas smiltīs vai dubļos. Pusstundas laikā cilvēks tika tā nomocīts, ka nespēja vairs ieiet barakā.

Izciest visas soda grupas mocības cilvēks varēja, tikai pateicoties solidaritātei, kas pastāvēja starp ieslodzītajiem. Lai gan mēs nedrīkstējām satikties ar apcietinātajiem no citām barakām, tomēr biedri, riskēdami paši iekļūt soda grupā, atrada iespēju iedot mums pa gabalam maizes un pateikt kādu uzmundrinošu vārdu, kas mūsu apstākļos bija tik nepieciešams. Draugu atbalsts mums neļāva galīgi salūzt. Tas stiprināja mūsu ticību uzvarai, deva spēkus pārciest visas grūtības.

IZDZIMTEŅU VARĀ. Marta Treide

Nо Smiltenes cietuma uz Valmieras cietumu, no turienes uz Valmieras koncentrācijas nometni — tā divu gadu laikā ZiemeļVidzemē arestētās sievietes mētāja no vienas vietas uz otru.

1943. gada 21. septembrī mūs gaidīja mašīnas, lai vestu uz Salaspils koncentrācijas nometni. Daudz jau vairs nebijām palikušas. Iršu parkā tik bieži skanēja šauteņu zalves, un stobra galā izdzisa padomju cilvēku dzīvības.

Mūsu pulkā bija liepājniece Edžiņu Anniņa, kam mājās bija palikusi veca māte un četri cits par citu mazāki bērniņi, mazsalaciete Ķirse Elza, vienīgā meita un atbalsts saviem vecīšiem, smilteniete Miķe Alma, kam mājās pie vectēva palicis mazais dēlēns, Laķīte Emīlija, arī četru mazu bērnu māte, un vecā Ķiplokmāte, kas nezaudēja ticību sagaidīt uzvaru un savus divus dēlus — Padomju Armijas karavīrus. Mana sirds bija pilna bēdu. Janvārī, kamēr biju Valmieras cietumā, nomira mans vienīgais puisēns Imantiņš.

Iepriekšējā gada rudenī no Valmieras cietuma uz Salaspili jau bija aizvesti 200 vīrieši. Nu bija pienākusi mūsu kārta.

Nekas labs jau mūs tur negaidīja, daudz briesmu stāstu bija dzirdēts par šo moku vietu. Bet īstenība, izrādījās, bija vēl drūmāka par visiem stāstiem.

Izbraukusi caur priedēm apaugušām kāpām, automašīna apstājās pie Salaspils nometnes vārtiem. Mēs ziņkārīgi raudzījāmies uz turieni.

Pirmajā mirklī nekā baismīga nemanījām. Aiz dzeloņstiepļu žoga plašs lauks.

m

Pa grantētiem ceļiem kaut kur steidzās pelēkās drēbēs ģērbušies cilvēki-Apkārt pagalmam simetriski izvietotas zemas barakas. Spožā saule pēc vairāk nekā diviem cietumā pavadītiem gadiem, kur to redzējām tikai pazagšus, mazināja drūmo noskaņojumu. Diemžēl tā tas bija tikai pirmajā mirklī. Vēlāk sauli mēs pat lādējām par tās nesaudzīgo svelmi, bet grantētos celiņus vācu fašisti un latviešu tautas nodevēji bieži vien krāsoja sarkanus ar apcietināto asinīm.

IZVIRTUĻI TĪKSMINĀS

Salaspils koncentrācijas nometnē bija izstrādāta izsmalcināta cilvēku pazemošanas sistēma. Tās nolūks laikam bija padarīt mūs par kustoņiem cilvēku izskatā. Cilvēka cieņu te pazemoja ik dienas, ik uz soļa. Izsmēja atsevišķu apcietināto, ņirgājās par visiem.

Mazgāties gājām uz pirti. Tā bija maza, bet mūsu bija daudz. Pāris stundu laikā jānomazgājas vairākiem simtiem cilvēku, tāpēc notika tas arvien steigā, pa galvu pa kaklu.

Mazgāšanās laikā pēkšņi ieradās «revidenti» — komandants sadists Krauze ar savu svītu — palīgiem Vidužu, Puriņu un citiem vācu žandarmērijas rokaspuišiem. Acis izbolījuši, viņi mēģināja cauri pirts sutai saskatīt jaunākos ķermeņus, izsmēja vecākās sievietes.

Reiz tie piestāja ukrainietēm. Skanēja piedauzīgi, jēli izteicieni. Pats Krauze sāka uzmākties kādai meitenei Toņai.

Tukumniece Lidija Ozola ātri izlēma, kā pārmācīt neģēļus. Smeldama karsto ūdeni no katla, viņa it kā nejauši uzgāza Krauzem bļodas saturu.

Uz mirkli Krauze apstulba. Toņa paslēpās aiz citām meitenēm. Tad nezvērs metās virsū Lidijai: sita, spārdīja, līdz viņa saļima uz slapjās pirts grīdas.

Viduža saukti, pirtī sabruka sargi. Saļimušo kailo Lidiju sasēja un aizstiepa uz bunkuru. Mēs baidījāmies — uz neatgriešanos ...

Saniknotajam Krauzem tuvojās sanitāre Rūsē. Viņa gribēja pateikt, ka Ozola ir slima, tāpēc nevar atbildēt par savu rīcību.

— Projām, projām! Vainīgas esat jūs visas! Es jūs atstāšu uz divām dienām bez ēdiena!

Pēc septiņām diennaktīm Ozola tomēr atgriezās. Izrādījās, ka Lidija no bunkura aizvesta uz slimnīcu, jo viņa simulējusi vājprātīgo. Daudz palīdzējis nometnes ārsts, politiskais ieslodzītais, kas Lidijai noteicis labvēlīgu diagnozi.

Uz pirti.

linolejā griezis K. Bušs.

Krauzem laikam bija izdevīgi pieņemt, ka uzbrukums izdarīts ārprāta lēkmē. Taču viņš to nespēja aizmirst. Kādu dienu caur komandantūras otrā stāva logu, ieraudzījis pagalmā Toņu, Krauze ar revolvera šāvienu viņu ievainoja. Tas par to, ka viņa no šuvēju darbnīcas uz ateju neesot vis skrējusi, kā tas paredzēts nometnes noteikumos, bet gājusi.

Blaktis un citi kukaiņi nometnē bija pilntiesīgi apcietināto līdziemīt-nieki. Pa reizei nometnes administrācija «rūpēs par tīrību» pavēlēja sarīkot baraku dezinfekciju. Pašas apcietinātās sadzina izolācijas barakā — pārkurinātā telpā, kur uz grīdas bija samesti salmi. Trīs dienas un trīs naktis mums bija jāpavada šajā sutīgajā barakā. Kā krastā izmestas zivis gulējām un atvērtām mutēm tvarstījām gaisu.

Pirms mūs ielaida izolācijas barakā, bija jāiziet cauri pirtij. Jā, jā, jāiziet cauri. Pāris stundu laikā nomazgāties vairākiem simtiem cilvēku nebija iespējams. Paguvām tikai nomazgāt rokas un seju. Bet, ja kādai bija palikuši sausi mati, tad sargs tai uzdeva ar pipku un iedzina atpakaļ. Izejot no pirts, katra saņēma dvieli, bet noslaucīties nebija laika. Tāpat pusslap-jām uzmeta uz pleciem vīriešu kreklu un kādu virsdrēbes gabalu. Šādi apģērbtām, kailām kājām, vienalga, ziemā vai vasarā, mums bija jāiet no pirts līdz izolācijas barakai.

Kreklu un virssvārkus apcietinātajām izsniedza, kā pagadījās: bieži vien maza auguma sievietēm iedeva garus kreklus, bet garām — īsus, kas nesniedzās pat līdz vidum. Pie izejas stāvēja esesieši; noraugoties šajās puskailajās sievietēs, tie rēca mežoņu tīksmē un ņirgājās.

Reiz šāda gājiena laikā sadraudzējos ar Elzu Kalpiņu. Viņa bija stalta auguma, bet krekls iedots pavisam īss. Tāds pats arī «puspraķītis», ko viņa bija uzmetusi uz galvas, lai nesasalst mati. Pie izejas no pirts sagadījāmies reizē. Es biju maza auguma, bet man bija pasviests garš mētelis. Spiezdamās pa durvīm ārā, burzmā paspēju noraut viņai īso praciņu un atdot savu mēteli. Tā mēs arvien cita citai centāmies palīdzēt.

Pēc samērcēšanās pirtī un salšanas ārā daudzas sievietes barakā saslima. Vienīgās zāles mums bija karsta tēja. Tējas zālītes mums sanesa sievietes, kas strādāja ārpus nometnes — Salaspils dārzniecībā.

KRAUZES KUNGS UZJAUTRINĀS

Nakts. Barakā valda pilnīgs klusums .. . Pēkšņi — spalgi kliedzieni:

— Celieties augšā! Ugunsgrēks!

— Visas ārā, ātrāk! Uguns jau pārņēmusi baraku! Vai sadegt gribat? — kliedza Vidužs un ar pātagu dauzīja pa barakas galdu.

No miega iztraucētas, pārbijušās sievietes lēca kājās, ķēra, kas pagadījās tuvumā, neko neapjēgdamas, gāzās no augšējām guļvietām lejā cita citai uz pleciem un galvas. Izmisīgi kliedzieni. Gaisā, šķiet, jau jūtama gruzduma smaka. Sievietes, paķērušas pauniņas ar savām mantiņām, skrien uz durvīm. Cilvēki un saiņi iesprūst durvīs. Tās, kas nāk no aizmugures, spiežas virsū. Raudas, vaimanas, nāves baiļu pilns izmisums.

Izkļuvušas ārā, redzam — baraku ielenkuši bruņoti sargi. Turpat netālu stāv komandants Krauze ar savu vilku sugas suni un lielcepurainu izkrāsotu vācu kokoti. Krauze vēro visu notiekošo, kaut ko saka savai metresei, un abi smejas kā kutināti.

Sapratām — nekas nekur nedeg. Vai tiešām tas būs mūsu pēdējais gājiens? ...

Nakts ir gaiša. Mēness. Pagalmā iztriektās puskailās sievietes, salā un uztraukumā trīcot, mēģina ievīstīties līdzi paķertajās lupatās.

Vidužs atkal norēcas:

— Ierindā stāties! Pieņemt miera stāju!

Pēc tam viņš nolasa instrukciju, kā jāizturas trauksmes brīdī. Neviena sieviete neesot šos noteikumus izpildījusi.

— Ja būtu sadegušas, pašas būtu vainīgas! — viņš noņirdz. — Taču šoreiz komandanta kungs jums augstsirdīgi piedod un atļauj iet atpakaļ barakās gulēt.

Krauzes kungs, viņa suns un metrese bija pamatīgi uzjautrinājušies.

DĒLA SMAIDS

Nemūžam neaizmirsīšu šo brīdi. Varbūt tādēļ, ka toreiz es asāk nekā jebkad pārdzīvoju sava dēliņa nāvi. Tas bija pavisam īss mirklis, bet mani satrieca galīgi.

Mūsu barakai pretim bija darba riku — lāpstu, nestuvju un citu instrumentu noliktava.

Salts ziemas rīts. Pie barakas pienāk grupa ieslodzīto pēc darba rīkiem. Gaiši pelēkās biksēs un vēja blūzēs. Vīriešiem virsdrēbes nedeva arī vissaltākajā laikā.

Bet kas bija šie apcietinātie? Ap piecpadsmit gadu veci pusaudži.

Es paliku stāvam kā sastingusi. Man šķita, ka es šo zēnu vidū redzu arī sava dēla seju, kas man uzsmaida mierinoši, uzmundrinoši kā pieaudzis cilvēks.

Nē, tas nebija mans zēns, un tomēr tas bija savējais.

Puisēni laikam ievēroja manu satraukto seju un viens pēc otra pasmaidīja. Tad sadrūmuši paņēma savas lāpstas un aizsoļoja uz darbu — tīrīt no celiņiem sniegu.

Bērni — politiski noziedznieki! Man šķita, ka salta roka žņaudz manu sirdi un tā stājas.

Vienīgi bērnu smaidi atgrieza mani īstenībā.

Lāsts, mūžīgs lāsts hitleriešiem un viņu rokaspuišiem šucmaņiem, aizsargiem un visiem izdzimteņiem, kas spīdzināja un izdzēsa tik daudz jaunu dzīvību!

*

Man bieži jautā, kā gan cilvēks spēja visu to izturēt, palikt dzīvs un nezaudēt prātu?

Atbildu:

Grūtumus, badu un pazemojumus palīdzēja pārciest tas, ka apcietināto vidū bija cilvēki, kas arī visbaismīgākajos brīžos prata pateikt labu, uzmundrinošu vārdu, pasniegt palīdzīgu roku un iedvest ticību cilvēcības uzvarai. Palīdzēja izturēt neizdzēšamais naids pret iebrucējiem un pašu māju neliešiem.

Mēs, Padomju Latvijas sievietes, kas esam izgājušas hitleriešu moku kambarus, mēs, aculiecinieces Salaspils nāves nometnes neskaitāmām zvērībām un tūkstošu un tūkstošu māšu asarām un mokām, mēs nolādam fašistus un imperiālistus, kas mēģina gatavot jaunu tautu slaktiņu!

VIŅIEM SLĀPA ASIŅU. Kārlis Bušs

Vājās spuldzes lēja dzeltenīgu gaismu šaurajās ejās. Starp daudzstāvainajām guļamo lāviņu rindām rosījās izdēdējuši stāvi. Šauro logu rūtīs zilgmoja rīts. Klepošana, krekšķinā-šana, vārīgas, klusinātas sarunas jaucās ar koka tupeļu klaboņu.

Barakas galā jau dalīja brokastis — kūpošu melnu kaiiju, kas pēc garšas un skata atgādināja kūdras purva brūno rāvu, un gabaliņu sausas maizes, kuru kāri tvēra kaulainie pirksti. Niecīgā rieciena pietika diviem trim kodieniem, bet dažs to zelēja pa mazai drupatiņai. Šķita, ka tā labāk varēja mazināt izsalkumu. Mans biedrs no savas porcijas viļāja mazas maizes lodītes un bēra tās kabatā, tad pa vienai meta mutē un zīda stundām ilgi. Viņš ēda, ēda tukšu muti un bija laimīgs, ka varēja ilgāk sevi maldināt.

Torīt krietni lija un vienmērīgi tumšās debesis nesolīja drīzu laika maiņu. Tādās reizēs kūdras grupai iziešanu darbā atlika. To darīja nevis cilvēcisku apsvērumu, bet kūdras fabrikas komerciālo interešu dēļ. Fabrika maksāja nometnes pārvaldei par katru darba vergu, tāpēc lietainā laikā administrācija strādniekus nepieņēma. Citi mūsu barakas ļaudis jau strādāja nometnes darbos, bet mēs, kūdrinieki, gaidījām un baiļojāmies, vai mūs nenorīkos pie «dzīvā konveijera» un neliks pa nometni nēsāt smiltis.

Barakā ienāca esesietis un izsauca mani uz komandantūru.

«Nu ir beigas!» nodomāju.

— Vai cietumā strādāji par mēbeļu konstruktoru? — jautāja nometnes vecākais — latviešu hitlerietis Vidužs.

Atviegloti uzelpoju.

— Jā, strādāju!

— Tad uz purvu vairs neiesi, bet paliksi nometnes galdniecībā! Skaidrs?

— Saprotu!

Galdniecības barakas būvdarbi bija pabeigti, un tur ierīkoja darbnīcas, kur strādāja vairāki galdnieki, mucinieki, virpotāji un frēzētājs. Te izgatavoja mēbeles, logus, durvis, koka traukus, koka tupeles un citas lietas. Prasmīgu roku apcietināto vidū netrūka, un drīz te strādāja 25 līdz 30 amatnieku. Mucinieku brigāde aizņēma nelielu priekštelpu, kurā 4 meistari taisīja veļas kublus, ēdienu nesamos toverus, spaiņus un ķipjus.

Pāris desmit metru aiz darbnīcas bija izaudzis vesels kalns bojātu ceļasomu un koferu! Tajos viņu īpašnieki kādreiz bija salikuši savas vērtīgākās mantas, kuras paši nekad vairs neredzēja. Uz daudziem koferiem vēl bija salasāmi uzvārdi, vietu un pilsētu nosaukumi.

Reiz mucinieks Gerulis iestiepa darbnīcā trīs nobružātus koferus.

— Tu laikam gatavojies braukt uz viņpasauli, tad pasveicini Pēteri! — citi pazobojās.

— Nē! Uztaisīju lādīti un gribu pielikt rokturi... Kurš labāks? — viņš jautāja man.

— Ņem resnāko, tas labi ieguļ rokā. — Satvēru rokturi un pacilāju koferi. Jutu, ka rokturī kaut kas nograbēja. Pasvaidīju koferi vēlreiz, — jā!

— Redzi nu, rokturī būs paslēpti briljanti. Klau, kā grab, plēs tik nost!

Gerulis neticīgi pasmaidīja un savukārt pakratīja koferi.

— Jā, grab gan, tūlīt apskatīsimies!

Viņš saudzīgi noņēma rokturi, tajā rēgojās kāds vīstoklis. Šķita, joki kļūs īstenība, un mūsu ziņkāre pieauga. Pēkšņi pamanīju, ka gar logu aizslīd augsta «fazāna» cepure. Tikko paguvu izsaukties «Met nost, Stukass!», kad durvīs parādījās komandanta palīgs Tekemeiers. Gerulis ar veco Čei-rānu cītīgi dzina stīpu ēdienu nesamajam toverim, es rosījos ap kādu zīmējumu. Tekemeieru vaigu vaigā skatīju pirmo reizi. Viņa seju veidoja šaurs ērgļa deguns, plānas lūpas, neizteiksmīgas acis, tajās nevarēja lasīt ne mazāko cilvēcisko jūtu izpausmi. Viņa kustības un žesti pauda pārākuma skurbumu. Pagriezies pret galdniecības vecāko, viņš iesāka:

— Jāizgalavo zīmējums četrvietīgiem mednieku ratiem. Ratiem jābūt elegantiem un viegliem. — Pēdējos vārdus viņš pateica ar tādu žestu, it kā jau sēdētu tajos un brauktu uz medībām. — Lielo riteņu paraugs ir tur pie tās mājiņas. — Viņš norādīja ar ādas cimdu uz mazo mājiņu, kas bija redzama pa logu. Apcietinātie to dēvēja par sargu pirti.

— Skicēm jābūt gatavām pēc trim dienām. — To pateicis, viņš aizgāja salaupīto mantu noliktavas virzienā.

Gerulis tūlīt paņēma nomesto kofera rokturi un mēģināja izņemt vīstokli.

— Nē, bez roktura sabojāšanas nekas neiznāks.

— Plēs tik vaļā, vai tev rokturu trūkst? — mudināju viņu.

Gerulis paņēma knaibles, atplēsa plāno metāla apvalku un izņēma rūpīgi satītu vīstokli. To attinot, ieraudzījām skaistu dabisko pērļu kakla rotu.

Kur tā palika, neatceros. Droši vien esesieši to atņēma.

Mednieku ratus nekad nebiju redzējis, tāpēc nezināju, vai tie ir uz diviem vai četriem riteņiem. Taču papīrs un fantāzija atļauj visu. Nolēmu skices uzzīmēt izskatīgas, bet ratu konstrukciju pēc iespējas aplamu, lai atdzimušie baroni nolauztu sprandu.

Ar papīru, zīmuli un mēru devos pie pirtiņas izmērīt lielo riteni, kas gulēja smiltīs blakus durvīm. Pieslējis to pie durvīm uz pakāpiena, sāku mērīt un atzīmēt. Drīz namiņa iekšpusē saklausīju vārgas balsis. Ieklausījos uzmanīgāk, taču saprast neko nevarēju. Tad ar riteni vairākas reizes neuzkrītoši piedauzīju pie durvīm un jautāju: — Cik jūs tur esat? — Neviens neatbildēja. Atkārtoju to pašu krievu, tad vācu valodā un klausījos uzmanīgi.

— Deviņi cilvēki, — atbildēja vārga balss.

— Iedodiet man cigareti, — prasīja cits franciski.

— Esmu apcietinātais, un papirosu man nav, pie tam durvis slēgtas, — atbildēju franču valodā un jautāju: — No kurienes, kādēļ un cik ilgi jau

šeit esat?

— Pirms mēneša mūs, apmēram 30 vīrus, atveda no Osvencimas nometnes uz Rīgas cietumu. Šeit esam piekto dienu. Pirmo nakti mums lika aprakt lielu skaitu nogalinātu vīriešu, tad rakām jaunas bedres. Pagājušajā naktī tās aizbērām. Tajā bija nogalinātas sievietes, bērni un sirmgalvji. Šeit esam divi franči, četri poļi un trīs čehi — visi politiskie. Ēst mums dod par divām dienām reizi. To, kurš nespēj vairs strādāt, uz vietas nogalina.

Nākamajā dienā gāju riteni mērīt no jauna. Pa spraugu durvju apakšā iebāzu dažas cigaretes un sērkociņus. No deviņiem vīriem bija palikuši septiņi.

Todien, kā parasts, pēc trūcīgajām brokastīm gatavojāmies iziet darbā, kad atskanēja pavēle: visiem pagalmā stāties!

Laukā apcietinātos gaidīja bruņoti sargi. Viņu vidū nebija tādu, kuru rokas nebūtu slacītas cilvēku asinīm. Lai labāk ievingrinātos visās fašistu

zvērībās, tos pēc četrām piecām nedēļām nomainīja. Tiem vajadzēja pabūt visur, kur nāve triumfēja visnekrietnākos veidos. Ilgāk palika tikai tādi, kam šajā ziņā bija sevišķi nopelni. Izdzimtenis Lauris nometnē «darbojās» jau piekto mēnesi. Viņam nekad netrūka iemesla bļaut un lamāties vai piekaut kādu apcietināto. Saviem ieroču brāļiem viņš mēdza stāstīt par orģijām Polijā un Baltkrievijā, par līdzdalību asinsdzīrēs Biķerniekos un Rumbulā. Lodes viņš lietojis tikai spēcīgākajiem upuriem, vājajiem pieticis ar šautenes laidi, bet bērnus aiz kājām nositis pret koku. Par zvērīgajām izdarībām un ietaupītajām lodēm viņš vienmēr saņēmis priekšniecības uzslavu un gratifikāciju — palielinātu degvīna devu. Pēc tam notikusi žūpošana uz velna paraušanu.

Tagad šie plēsoņas cilvēku izskatā lika mums nostāties vairākās paralēlās rindās, apmēram piecu metru atstatumā citai no citas. Pēc komandas «Līdzināties!» rindas izstiepās taisnas un iestājās baigs klusums.

Diena bija vējaina un auksta. Smagi, draudoši mākoņi slēpa sauli. Ziemelis gaudodams vērpa putekļu virpuļus, reizēm ietriekdams sejā asas smilšu šaltis. Vēja brāzmas brīžiem sagrīļoja ieslodzīto vārgos stāvus. Viņu skatieni vērās uz komandantūras pusi, kur ik brīdi varēja parādīties komandants Krauze, viņa palīgs Tekemeiers un latviešu hitlerietis — bende Vidužs. Likās, ka tūlīt, tūlīt viņi nāks, noskaitīs katru trešo vai piekto un sāksies kārtējā soda akcija.

Toreiz mūsu Dzimtenē hitleriešu bandām jau zeme dega zem kājām. Padomju Armijas nemitīgie triecieni spieda fašistu karaspēku sistemātiski «iztaisnot» fronti un arvien straujāk virzīties atpakaļ. Nometnes vadība un SD sardze palika arvien nervozāka, izturēšanās pret ieslodzītajiem arvien brutālāka. No Baltkrievijas sāka pienākt evakuēto transporti — sievietes, bērni un sirmgalvji. Tūkstošiem cilvēku veda klāt, šķiroja, sūtīja projām, nogalināja. Līķu racēju komandas sastāvu palielināja. Ik brīdi varēja gaidīt ļaunāko.

... Pie komandantūras parādās grupa hitleriešu formās tērptu cilvēku. Tie tērzēdami tuvojas mums. Viņu mundierus rotā kāškrusti un ērgļi, pie cepurēm ņirdz miroņgalvas emblēmas. Dažiem kaklasaites vietā — Dzelzs krusts, bet visiem uz vēdera jostas sprādzes uzraksts: «Gott mit uns!» Jā, sen zināms, ka ar šo dieva saukli fašisti pastrādā visdrausmīgākos briesmu darbus. Arī šoreiz nevar gaidīt nekā laba.

Hitlerieši apstaigāja mūsu rindas un izraudzīja upurus. Dažiem tikai piesita ar nūjas galu pie vēdera, dažiem ar cimdotas rokas diviem pirkstiem pataustīja vaigu kaulus. Nūjas svētību saņēmušajiem lika iznākt

divus solus uz priekšu. Tad tos pa grupām veda uz «slimnīcas» baraku, kur aukstā priekštelpā pavēlēja līdz pusei izģērbties. Tālāk laida pa pieci, bet pārējie gaidīja savu kārtu un drebinājās.

It kā palaidņodamies aukstais ziemelis laiku pa laikam atrāva vaļā priekštelpas durvis un pielēja telpu ar ledainu plūsmu. Puskailie vīri saspiedās ciešāk. Baigi bija viņos raudzīties. Pie katras vēja brāzmas iedrebējās sirds. Šķita, šie dzīvie skeleti tūlīt grabēdami sabirs. Bada režīms pat staltākos un plecīgākos vīrus bija pārvērtis ģindeņos.

Pēc laba brīža atgriezās pirmais piecnieks. Vīri bija bāli, zilganām lūpām, nevarīgi grīļojās. Dažus pat iznesa nešūs.

— Mums noņēma asinis, — kāds pačukstēja.

Un, lūk, atkal iznes bezsamaņā melnīgsnēju liela auguma vīru ar gludi skūtu galvu. Liekas, tāds kā pazīstams. Ielūkojos ciešāk — jā, tas ir viņš — Augusts Kalniņš no C 9 barakas. Atmiņā pazib dažas epizodes no kopējā darba pagrīdes presē buržuāziskajā Latvijā. Kā varēdami palīdzam biedram atgūties. Drīz vien viņš paver acis un pār lūpām izlaužas čuksts:

— Nolādētie necilvēki!

— Karš un fašisms — dvīņu brāļi. Bet cilvēcība? Tādu jēdzienu fašistu leksikonā neatrast, — paraudzījies visapkārt, klusinātā balsī piebilda komjaunietis Mārtiņš Krauklis. Pēc brīža viņš turpināja:

— Vakar mani no Sauriešu akmeņlauztuvēm atsūtīja uz šejieni pēc drēbēm, šodien vajadzēja braukt atpakaļ, bet paskat — vispirms nolaidīs asinis un tad liks kraut akmeņus.

Pienāca mana kārta.

Telpā, kur mūs ieveda, gaiss bija piesātināts medicīnas preparātu izgarojumiem. Uz platajiem dēļu galdiem rindās slējās slēgti stikla baloni ar ieslodzīto asinīm. Tie paši esesieši, kas apstaigāja apcietināto rindas un izraudzīja upurus, tagad veikli rosījās baltos virsvalkos. Viens noņēma asinis, otrs izdarīja analīzi un noteica asins grupu, trešais lika pacelt labo roku, uz kuras ietetovēja asins grupas apzīmējumu. Pārējie sūknēja sarkano dzīvības sulu, kamēr upurim palika slikti vai tas zaudēja samaņu. Ja kāds mēģināja pretoties, to nežēlīgi piekāva, aizstiepa uz mazgātavu un tur atstāja, kamēr atžirgst. Tad atsāka visu no jauna.

— Sēdies! — Norādīja uz brīvajiem krēsliem baltā virsvalkā tērpies esesietis. Dīvaini sveši skanēja šie vārdi. Krēsla piedāvājums... Tas nenotika aiz cieņas vai pieklājības, bet...

Kreisajā rokā iedeva stikla kolbu, bet ap labo rīkojās esesietis. Jau pēc dažām sekundēm kolbā tecēja asinis. Pagriezu galvu sāņus. Blakus krēslā

sēdēja Mārtiņš Krauklis. Viņa seja bija līķa bālumā. Vēl acumirklis, un ... kolba krīt, bet esesietis to veikli satver. Nokrīt cilvēks. Jā, asinis viņi prata uzmanīt, bet cilvēkus ...

Mana asins straumīte pamazām apslka, un hitlerietis pavēlēja izdarīt regulāru rokas kustību — savilkt pirkstus dūrē un atkal tos atlaist. Tagad asins plūsma pastiprinājās. Bet roka ātri pagura, un kustības kļuva arvien

gausākas.

— Ātrāk, ātrāk, — fašists uzbļāva.

Man kļuva nelabi... Pēc brīža atrados priekštelpā uz grīdas.

Vakarā pirms pārbaudes nometnes vecākais apstaigāja barakas un komandanta uzdevumā paziņoja:

— Asins devējiem tiesības divas dienas saņemt kafijas papildporciju, bet pusdienās, ja ir pārpalikums, arī zupu.

Tā bija ņirgāšanās par mums.

Šādas vampīru akcijas nometnē atkārtojās; tās sekmēja ieslodzīto saslimšanu un palielināja mirstību.

Bendes baltajos virsvalkos parādīja savu īsto necilvēka seju.

CĪŅA PAR DZĪVĪBU. Lilija Ligere

Mūs 1944. gada jūlija vidū aizveda no Rīgas Centrālcietuma atpakaļ uz Salaspils koncentrācijas nometni, lai sūtītu uz Vāciju. Sadzina un ieslēdza visas vienā barakā. Ne tikai četrstāvu guļamās lāvas bija pilnas ar nosūtāmām, bet arī uz grīdas vairs nebija vietas, kur soli spert. Dažādas bija te sadzītās sievietes. Vecas un jaunas. Cita tikko kā apcietināta, pati nezina, kāpēc. Mantas paņemtas no mājām, cik spēj nest. Vai kāda no apcietinātajām varēja nojaust, ka Vācijā viņas aplaupīs kailas? Vācieši mudināja ņemt līdz pēc iespējas vairāk mantu. Izdevīgi, pašiem nebija jādomā, kā tās nogādāt uz Vāciju.

Barakā troksnis, asaras. Kā lai atstāj dzimteni, kad uzvara tik tuvu. Par to vēstīja «spožās eglītes», ko nometa lidmašīnas un kas naktīs apgaismoja visu nometni, par to ziņoja dunoņa pamalē, dažreiz tālāk, dažreiz tuvāk. Sirdis sitās klusā cerībā: varbūt aizšķērsos ceļu uz Vāciju un mūs nepaspēs aizvest!

Tomēr nākamās dienas un naktis bija klusas. Paziņoja, ka tiksim sūtītas tālāk.

Kopā ar Otīliju Nuržu, Helēnu Makarovu, Emīliju Freimani, Agnesi Broku un Olgu Misiņu nospriedām — ja mūs visas atstāj kopā, tad var vēl izstaigāt pašu elli. Uzticamu draugu rokas ceļ tiltus pāri vislielāko ciešanu un briesmu bezdibeņiem. Bet ļaunā slimība pārvilka svītru mūsu vēlējumiem. Pēc riebīgi smirdošās zirga gaļas zupas iebaudīšanas man kļuva slikti, un no rīta tiku aiznesta uz «slimnīcu» — 12. baraku, kas sastāvēja no vairākām telpām. Divās istabās atradās vīrieši, kas slimoja ar tīfu un dizentēriju. Dienā no turienes iznesa četrus piecus līķus, bet to vietā ievietoja atkal jaunus saslimušos. Sieviešu telpā atradās ap desmit gultu.

Slimnieces dažādas. Pāri mūsu galvām stiepās slīpi griesti no šauriem dēļiem ar spraugām un izkritušu zaru caurumiem. Karsoņa murgos tie veidojās par visfantastiskākām gleznām.

Slimnīcas virtuvē, nometnes priekšniecībai nezinot, kaltēja zirgskābeņu saknes, samala kafijas dzirnaviņās un saberza pulverī. Ar šo tautas ārstniecības līdzekli biedri cerēja glābt slimos. Var jau būt, ka dažu labu tas arī palīdzēja izraut no nāves rokām.

Drīz vien kļuvu tik nespēcīga, ka nevarēju vairs rokas pacelt līdz sejai un bez citu palīdzības gultā pagriezties. Dienā vēl nekas, bet naktīs blaktis ēda vai acis ārā, nebija spēka tās atgaiņāt. Biju visslimākā, tāpēc apkopējas man veltīja vairāk uzmanības. Biedrenes Milda Riņķe un Emīlija Stiebre izplaucēja ar karstu ūdeni manu gultu, pārmainīja guļammaisu un gultas veļu, bet no blaktīm glābiņa tomēr nebija. Nesapratām, no kurienes tās tik lielā vairumā rodas. Līdzko elektrība nodziest — pakš, pakši Kā lietus pilieni krīt uz sejas. Tad redz, kur asinssūcēju slēptuve — griestos! Tikai viņām nekādi nevarējām piekļūt.

Tad sanitāres uzņēmās vēl vienu pienākumu: sēdēja naktīs pie manas gultas, laiku pa laikam uzdedzināja elektrību un nolasīja riebīgos parazītus. Līdz rītam traukā ar hlorkaļķa šķidrumu to sakrājās bieza kārta. Nebija vieglas šīs dežūras un sevišķi vēl tad, kad jādara desmitiem citu darbu. Bet ne grūtums baidīja manas kopējas. Viņas uzmanījās, lai par elektrības dedzināšanu neuzzinātu komandantūrā, citādi izslēgs strāvu. Tur nevēlējās atvieglot mūsu mokas. Gādīgās biedru rokas deva iespēju miegā uzkrāt spēkus, kuru man jau bija palicis tik maz, ka dažkārt uzmācās vēlēšanās atbrīvoties no dzīves.

Bet biedri cīnījās par manu dzīvību. Pat ārpus «slimnīcas» mani nebija aizmirsuši. Regulāri caur aizrestoto vaļējo logu tika iebīdīta pudele ar ozola mizu novārījumu. To piegādāja ieslodzītās, ar kurām es kopā strādāju veļas mazgātavā un gludinātavā. Vai tā bija Milda Pūle, Ženija Eglīte vai kāda cita — nezinu, jo nevienu no viņām pēc tam vairs nesastapu. Zinu tikai: sūtījums nāca no veļas mājas. Mizas bija dabūtas no dārza strādniecēm, kas gāja darbā ārpus nometnes. Veļas mājā tās sakaltēja un izvārīja dzirā. Riskēdamas saņemt lodi no sarga, kas atradās tornī, viņas man piegādāja dzeramo, vai nu nesdamas garām izmazgāto veļu, vai kā citādi. Tas palīdzēja slimību pārvarēt, dzesēja slāpes, samazināja asins izdalīšanos.

Nespēks tomēr palika. Pēkšņi nevarēju vairs pacelt kreiso roku; tā gulēja kā koks. Pienāca Emīlija Stiebre. Viņas acīs es saskatīju izbailes, tomēr viņa mani mierināja: «Nekas, nekas. Roka ir tikai notirpusi.» Un steidzīgi sāka masēt manus nejutīgos pirkstus. Notirpums tik ātri nepārgāja.

Pie visa tā vēl viena nelaime — gaidīja kārtējo ārsta Kaķa vizīti. Istabā jūtams drudžains nemiers. Nesapratu, kāpēc gan visiem tik ļoti gribējās, lai es izskatītos možāka, centās pat vaigus man saberzēt, lai sārtojas. Tikai vēlāk uzzināju, ka pēc šādām vizītēm slimniekus, uz kuru izveseļošanos (pēc ārsta domām) mazas cerības, aizveda uz mežu ... Tā izdarīja arī ar Konrādu Leju, kuram trīs reizes pēc kārtas bija noņemtas lielā vairumā asinis un kurš tāpēc saslima ar tuberkulozi. īsā laikā no spēcīgā vīrieša palika kauli un āda, bet slepkavas viņam pat mierīgi nomirt neļāva. Viņu vēl dzīvu kopā ar citiem «bezcerīgajiem» ielika nāves mašīnā un aizveda ...

Kad Kaķis ar savu svītu apstājās pie gultas un paplēta man acis, jutu, ka visi sastinga bailēs. Pirms viņš spēja pateikt kādu vārdu, slimniece Marija Jēkabsone, kas prata vācu valodu, sāka skaidrot, ka man jau kļūstot labāk. Kaķis uzkliedza Jēkabsonei un, pateicis «vēl nogaidīsim», aizgāja tālāk.

Kopējas saprata, ka nav ko gaidīt, jo neviens nedomāja mani ārstēt. Bet, ja es neuzlabošos, tad mani iznīcinās. Milda Riņķe sāka man dot tēju ar cukuru, ko ņēma no sava pienesuma, un citu ēdamo. Pamazām atlabu.

Te atkal jaunas briesmas. Kārtējais transports uz Vāciju. Bija dots norādījums neatstāt Salaspilī nevienu no tiem, kas bija ierakstīti «melnajā sarakstā». Ieslodzītā Pētersone, kas strādāja komandantūrā un arī bija saslimusi, pastāstīja, ka es esot šai sarakstā. Ko darīt? Pienāca rīkojums mani uz nestuvēm nogādāt autobusā un tālāk uz kuģa. Sāka apģērbt. Katra pieskaršanās sagādāja dedzinošas sāpes visā ķermenī. Es paģību. Kad atmodos, istabā bija nometnes ārsts Šalkovičs. Slimnieces un slimnīcā strādājošās lūdza viņu paziņot komandantūrai, ka mani nevar sūtīt. Šalkovičs negribēja sev sagādāt nepatikšanas, tāpēc atteicās. Milda Riņķe pierunāja māsiņu Brikmani, un abas aizgāja uz komandantūru. Viņas saprata, ka līdz galam es nenokļūšu.

Mani pagaidām atstāja. Ar šo grupu aizveda biedreni Jēkabsoni, kas, pati pārvietodamās tikai ar kruķiem, nepagurusi rūpējās par mani. Arī Stuthofas cilvēku iznīcināšanas nometnē, kur atkal tikāmies, viņa bija viena no tām, kas dalīja ar mani savu zupas porciju, lai tikai es ātrāk tiktu uz kājām.

Vai lai vēl stāstu, ka ieslodzītie, kas strādāja siltumnīcā, sūtīja man tomātus un sīpolus. Es pat nezinu un nevaru nosaukt visus tos, kas, riskēdami ar savu dzīvību, atdeva mani dzīvei.

Draugu palīdzīgās rokas man sniedzās pretī arī svešumā.

Kad Padomju Armija tuvojās Latvijas robežām, ieslodzītos no Salaspils aizsūtīja uz Štuthofas nāves nometni Vācijā.

Šeit nāves dzirnavas strādāja paātrināti. Dienu un nakti drūmās ķieģeļu mājas augstais dūmenis izgrūda melnus, kodīgus mākuļus. Tur dedzināja dzīvos. Tos, kas nomira barakās, izģērba, iznesa ārā pagalmā un sasvieda kā malku grēdās. Ar katru dienu grēdas kļuva augstākas.

Kas notiks ar mums? Vai būs jāizkūp dūmos vai jāpaliek žogmalē?

Kādā februāra dienā visus, kas vēl spēja kustēties, ieģērba mirušajiem novilktajās drēbēs. Uz jaku, kleitu un mēteļu mugurām ar sarkanu un baltu eļļas krāsu uzvilka krustus. Vēl iedeva pa segai un no maisa drānas sadiegtu tarbu, kurā ielikām bļodu, karoti un pārtiku vairākām dienām — pusķieģelīti maizes un gabaliņu margarīna. Tā bija pēdējā pārtikas deva. Sākās mūsu nāves gājiens.

Jāiet bija rindās pa ceļa vidu. Gar malām gāja sargi ar šautenēm. Gājienu noslēdza esesieši ar automātiem. Pēc vairākām bada dienām tikko vilkāmies, un arvien biežāk aizmugurē atskanēja automātu kārta. Nobendēja katru, kas pakrita un nespēja tūliņ piecelties.

Mūs palika mazāk un mazāk. Varbūt visa dzīvā straume būtu izsīkusī kā upe tuksneša smiltīs, ja mums nepalīdzētu cilvēki. Mēs gājām pa poļu zemi. Te vienā, te otrā pusē ceļam gadījās tikko atraktas ieziemoto kartupeļu un kāļu stirpas. Kāļi un pat novārīti kartupeļi bija izmētāti mūsu ceļā. Cilvēkus gan neredzējām, bet mēs tos jutām. Poļu sievietes, uzzinājušas mūsu nakts apmešanās vietas, jau rīta krēslā pacietīgi gaidīja ar kūpošiem zupas spaiņiem pie tām, lai mūs paēdinātu. Viņas neatbaidīja ne lamas, ne draudi. Tā bija klusa un neatlaidīga, bet drosmīga poļu sieviešu cīņa par mūsu dzīvībām.

Pēkšņi mums vairs neļāva dzert. Ja ceļmalā gadījās aka, sūknis vai no ledus apakšas izlauzies burbuļojošs strautiņš, to tūliņ ielenca sargi, lai mēs neiedrošinātos pasmelt ūdeni. Slāpes veldzēja vienīgi pelēkais, kājām samīdītais sniegs, ko mēs ejot pagrābām ar bļodiņu. Taču to varēja darīt tikai stiprākie. Ja pieliecās vājākais, tas bieži vien paklupa un vairs nespēja piecelties ...

Nespēcīgo kļuva arvien vairāk. Dažas rindas priekšā man gāja māte ar divām meitām. Turēdamās viena pie otras, viņas tikko kustējās. Jau vairākas reizes jaunākā meitene pakrita, bet māsa un māte to arvien piecēla un vilka uz priekšu. Taču beidzot spēki izslka. Kad meitene atkal pakrita, māte gan pieliecās, lai to pieceltu, bet nespēja. Gribējām māti dabūt atpakaļ rindā, bet viņa nelaidās no meitas vaļā. «Māmiņ, nepaliec!» brīdināja ari spēku zaudējusī. Par vēlu. Noskanēja automāta kārta, un ceļmalā palika divi sakņupuši augumi.

Arī man pienāca nespēka brīdis.

Jau krēsloja, bet baltajā klajumā, pār kuru gājām, nebija redzama neviena māja. Ceļš gāja pret kalnu. Ar pūlēm liku katru soli. Galvā bija tikai viena doma: nepakrist, nepakrist!

Vēl soli, vēl. Varbūt ieraudzīsim mājas, kur paredzēta naktsguļa. Velti. Visapkārt tikai bezcerīgs balts klajums, un ... kājas vairs neklausa. To juta arī manas biedrenes Vilma Plēsuma un Ausma Dimbiere, ar kurām gāju vienā rindā. Mēs kopā bijām arī Štuthofā, kad mūs atveda no Salaspils. Vienmēr dalījāmies visā, kas mums bija. Arī tagad draugi mani nepameta. Ausma noņēma man no pleciem tarbu ar bļodiņu, Vilma segu, lai man būtu vieglāk iet. «Nu vēl kaut dažus soļus,» mudināja Vilma un vilka mani kalnā, nežēlojot savus vājos spēkus, lai tikai pasargātu manu dzīvību. Un, lūk, tur netālu aiz kalna jau parādījās šķūnis — mūsu naktsmītne.

— Mēs vēl dzīvosim! — draudzenes man čukstēja ausī.

Cik skaisti skan vārdi, kas nāk no draugu sirds!

Mēs visi rūpējāmies cits par citu cik spēdami. Kur tad šuvēju darbnīcās un uz nārām klusībā šūtie un adītie cimdi, ko nodevām vīriešiem, kas strādāja āra darbos! Kur veļa, ko mazgājām cits citam, lai neapaugtu ar netīrumiem! Kur maizes kumoss, ko dalījām ar katru, kam tā pietrūka! Un mūsu piederīgie! Visu labāko, kas vēl bija, viņi centās atdot mums. Vai tas viss nebija cīņa par mūsu dzīvībām?

Tiem, kas šodien mēdz jautāt: «Kā jūs palikāt dzīvi?» — gribu atbildēt: «Nav drošāka atbalsta kā biedra plecs. Laikā pasniegta drauga roka dažkārt veic to, ko mēdz saukt par brīnumu.»

STĪGAS VĒL SKANĒJA. Pēteris Vigants

Saraustlti mākoņi kā tumšas skrandas laiku pa laikam aizsedz mēnesi, kas, šķiet, ar nolūku pakārts virs lielā dzeloņstiepļu kvadrāta. Tā ir vienīgā lielā spuldze nometnē, un tās gaisma komandantūrai nemaksā ne feniņa. Bet tad tumšo baraku rindā, nometnes labajā stūrī, iedegas otra gaiša actiņa. Tāda maza, maziņa, kā ieslodzīto dzīvības liesmiņa, tomēr tumšo mākoņu skrandas to nekādi nevar aizsegt.

Mazā liesmiņa deg nometnes slimnīcas logā, atgaiņā no slimajiem tumsas melno roku. Šeit dzīvība cīnās ar nāvi. Tā ir smaga un grūta cīņa. Nāves pusē ir tie, kas nes miroņgalvu pie cepures un pistoli pie sāniem. Nāves pusē ir nežēlība, varmācība, bads. Pat aukstais vējš, kas atrod sienās spraugas, kur ielīst barakā, un lietus, kas sitas cauri jumtam un tek virsū slimajiem, iet nāvei talkā.

Bet kas gan ir slimnieku pusē?

— Sanitār, kur dakteris? — Cilvēkam, kas mani sauc, seja ir tikpat pelēka kā kailais salmu maiss, uz kura viņš guļ.

— Dakteris ... Jā, saki, lai nāk dakteris ... — Noliecas izspūrusi galva no augšējās nāras un meklē mani. Redzu, ka slimniekam salst, viņš velk īso sedziņu uz galvas. Es labprāt kaut ko uzklātu uz viņa iezilganajām kājām, bet man nekā nav.

— Palīdziet, biedri mīļie! Mums te vienai slikti. — Atveras ari istabas durvis, kur guļ slimās sievietes.

Kur palicis ārsts Bdils? Kāpēc viņš nenāk? Viņš taču reti kad atiet no slimajiem.

Ārstu atrodu mazajā istabiņā, ko esam iesaukuši par aptieku. Viņš sēž uz ķeblīša, galvu rokās atspiedis. Arī viņš ir tāds pats ieslodzītais kā mēs.

— Slimie jūs aicina, dakter. Zāļu vajag.

Bdils paskatās manī. Viņa sejā ir dziļas skumjas.

— Mums vairs nekā nav, — viņš saka. — Itin nekā. Vakar komandants visu atņēma. Zāles esot vajadzīgas frontei. Ar ko nu mēs ārstēsim?

Mums atņemtas zāles! Bet tās taču nepiederēja fašistiem. Tās mums atdeva Vīnes un Prāgas aptiekāri, kas te bija atdzīti «uz jaunu dzīves vietu» un tādēļ ņēmuši līdz savus vērtīgākos medikamentus. Pašu aptiekāru vairs nav: viņi ir nomocīti, bet nu vairs nav arī viņu atstātā mantojuma.

Rokas ārstam ir tukšas, bet viņš strauji pieceļas un dodas pie slimajiem.

Ārsts Bdils nostājas pie jaunas, bet jau sirmas slimnieces gultas, un — ko es redzu! — viņš smaida. Pat acis dzirkstī.

— Būs labi, būs labi, — viņš saņem sievietes vārgo roku savējā, draudzīgi aprunājas — izprašņā par slimību, par ģimeni, par nākotnes iecerēm. — Ko, jums trīs dēli? Un vēl tik mazi! Tad ar steigu jāveseļojas, jāceļas augšā un jābrauc mājās. Jā gan — mājās. Tur brauksim drīz visi. Mūsējie nāk šurp milzu soļiem... Puikas nu gan priecāsies, kad atkal būsit kopā ...

Triju dēlu mātei, kas Salaspils nāves bedrē iegrūsta par karagūstekņu atbalstīšanu, acīs iezogas prieka asaras. Un viņai šķiet, ka krūtis nemaz tik stipri nesāp, kā pirmīt likās. Elpot arī nav tik grūti...

Nu jau dakteris blakus tiem, kam akmeņlauztuvēs sadragātas kājas. Tie ir stipri vīri. Viņi grib zināt patiesību. Lai ārsts pasaka: paliks kājas veselas vai būs jāstaigā ar stumbeņiem.

Ārsts savelk seju jocīgā grimasē:

— Nē, nē, ar šīm kājām jūs no nometnes mājā neiesit. Ar tām jūs aizskriesit. Kā gargabalnieki.

Vīri vēl priecīgi smaida, bet Bdils jau apsēdies zemē pie slimniekiem, kas guļ uz grīdas un vaid.

Tiem viņš stāsta par mūsu karavīru drošsirdību, varonību, izturību. No kurienes viņš ņēmis šīs ziņas? Es klausos un saprotu, ka dakteris to visu izdomā, lai uzmundrinātu savus slimniekus. Bet patiesībā — tā nebija izdoma. Tādi varoņi bija. Mēs tikai toreiz nezinājām viņu vārdus — Meres-jevu, Gastello, Zoju Kosmodemjansku un daudzus, daudzus citus.

Desmitiem acu pāru raugās ārstā. Visi gaida viņu pie sevis. Viņam jāremdina sāpes. Pilieni, tabletītes, injekcijas — ar tām būtu viegli. Sāpes norimtu, cilvēki aizmigtu, drudzis mitētos. Bet Bdilam tā visa nav. Viņam ir tikai laba, jūtīga sirds. Viņam ir sirsnīgi, uzmundrinoši vārdi. Tie slimajiem dod spēku. Bet Bdils zina, ka vienas un tās pašas zāles visiem neder. Viņš strauji pagriežas un iziet no barakas.

— Aizgāja ... — dzirdama klusa nopūta.

Vai tad šodien ārsts ar visiem slimniekiem neaprunāsies? Vai tad visi viņa draudzīgos vārdus nedzirdēs? Tajos taču jūtams frontes tuvums, jūtama uzvara un brīvība.

Kāds slimnieks prasa dzert. Es paņemu aplupušu māla krūzīti un iesmeļu ūdeni no koka tovera. Bet kas tas? Barakā skan mūzika! Arī slimnieks atbīda krūzīti no lūpām un sāk klausīties. Drūmajā, smacīgajā telpā dzirdama liegi glāstoša vijoles balss. Skaņas sudrabaini un smeldzoši līst telpā. Pie durvīm, klusām ienācis, stāv un spēlē dakteris Bdils. Viņa tumšie mati mazliet izjaukti, acis spīd kā divas oglītes nakts tumsā. Cik vēl nesen ar šo vijoli Eiropā muzicēja jaunais mākslinieks, ko šeit publiski nošāva. Pirms izvešanas uz soda vietu viņš vijoli atdāvināja ārstam.

Lēniem soļiem ārsts virzās gar nārām un spēlē. Daudzi slimnieki klausās, piecēlušies sēdus, citi atbalstījušies uz elkoņa. Pamazām vaidi apklust. Slimnieku satrauktās sejas noskaidrojas. Krūtis cilājas rāmāk. Pierimst sāpes, aizmirstas izsalkums.

Kad vijole apklususi, sirmgalvis Bite cieši satver Bdila roku un tikko dzirdami dveš: — Paldies, dakter ...

Barakā neviena vaida, nevienas nopūtas.

— Vēl, lūdzu, kaut ko ...

Vijole atkal piekļaujas plecam, lociņš glāsta stīgas. Atkal dzīvinošs spēks plūst no stīgām uz cilvēku sirdīm.

«Nepagurstiet, vēl jācīnās!» vijole kvēli aicina, un tās aicinājumā slimie dzird vārdus:

«Ienaida negaisi pāri mums krājas, Tumsības spēki mūs spaida un māc!»

Šķiet, ka sienas atkāpušās. Vai tur jau nesoļo varena demonstrantu kolonna?

Neviens nedzird, kā noklaudz durvis. Tikai, kad barakā iebrāžas salts vējš, mēs atskatāmies. Durvīs stāv rotenfīrers Tekemeiers, nometnes komandanta palīgs. Viņš atbraucis no Rīgas, lai pārbaudītu nometni naktī.

— Muzicējat? — Tekemeiers noprasa.

— Jā... Pareizāk sakot, ārstējamies, — Bdils pasvārsta rokās vijoli. — Šīs mums ir vienīgās zāles.

— Lieliski! — Tekemeiers ironiski novelk un, pēkšņi pagriezies, izrauj no Bdila rokām vijoli un triec pret krāsni.

— Komunistu dziesmiņas tu neesi aizmirsis, bet kaut ko daudz svarīgāku gan, — Tekemeiers šņāc un draud Bdilam ar pirkstu. — Tu esi aizmirsis, ka nometnes vidū stāv karātavas!

Tad viņš spēcīgi aizcērt slimnīcas barakas durvis un, zābakiem klaudzot, aiziet.

Ārsts pieliecas, paņem sasisto vijoli un to rūpīgi apskata.

Barakā kapa klusums.

— Būs labi, — Bdils saka, — stīgas nav sarautas. Tās vēl skanēs. Tās vēl skanēs uzvaras dienā.

Uzvaras dienā skanēja prieka gaviles, skanēja mūzika. Bet ārsts Bdils to nepiedzīvoja. Pēc šī notikuma viņu drīz vien aizveda uz Rīgas Centrālcietumu, bet no turienes — uz Biķernieku mežu.

MES IZBĒGAM

Mani, toreiz vēl pusaudzi — komjaunieti, vācu fašisti apcietināja kara sākumā. Veda no cietuma uz cietumu, līdz 1942. gada rudenī nonācu Salaspils koncentrācijas nometnē. Nestāstīšu par tām šausmām un postu, kas tur bija jāpārdzīvo. To šai grāmatā jau ir aprakstījuši citi. Gribu atcerēties tikai vienu gadījumu — kā es izkļuvu no šīs nāves bedres.

Kad Padomju Armija cīnījās jau uz Latvijas zemes un okupantus, kā arī viņu roklaižas biedēja tumšie meži, kur mita tautas atriebēji, arvien vairāk mums nelika mieru doma par bēgšanu. Komjaunietes Alma Paldiņa un Helēna Broka bija jau pierādījušas, ka tas ir iespējams. 1944. gada vasarā viņas izbēga no Salaspils dārzniecības. Mūs sajūsmināja un iedvesmoja šis drosmīgais solis.

Aizbēgt no nometnes, protams, bija grūtāk. Līdz šim gandrīz visi mēģinājumi bija beigušies neveiksmīgi. Drosminieki par to samaksāja ar savām dzīvībām. Tas tomēr mūs nebiedēja. Notikumi frontē tikai nostiprināja mūsu apņemšanos.

Bēgšanu organizēja Jāzeps Kaņepe. So komjaunieti mēs visi labi pazinām. Viņš strādāja komandantūrā par frizieri un diezgan regulāri piegādāja mums fašistu avīzes. Mēs pratām arī starp melu rindām izlasīt patiesību un pateikt to tālāk.

Un tā mēs, divpadsmit cilvēki, no kuriem vēl atceros Miervaldi Deksni, , Katrīnu Soboļevu, Antoņinu Fjodorovu, Elzu Ķirsi un komjauniešus Jāzepu

Kaņepi, Veru Čipoti un Genovefu Opincāni, vairākkārt apspriesto bēgšanas plānu realizējām 1944. gadā kādā jūlija naktī. īsi pirms pusnakts

Jāzeps Kaņepe sabojāja elektriskās apgaismošanas tīklu visā nometnē. Sapulcējāmies nesen izraktā bedrē pie nometnes dzeloņstiepļu žoga, Rīgas pusē. Pārģērbāmies un cietuma drēbes iesviedām atejā, kas atradās turpat blakus. Tad pielīdām pie dzeloņstieplēm. Es tās aptinu ar lupatu un turēju, bet Jāzeps Kaņepe grieza ar dārza grieznēm. Strādājām ar aizturētu elpu, krūtīs strauji pukstēja sirds. Likās, nupat, nupat viss būs labi, bet pēdējā stieple man izspruka no rokām un nošķindēja. Sargi sāka šaut uz mūsu pusi.

Ko tagad darīt? Mesties atpakaļ? Varbūt klusi aizrāpot līdz savām guļvietām un izlikties, ka nekas nav noticis? To mēs vēl paspētu izdarīt. Taču sirds aicināja: uz priekšu! Dzīviem vai mirušiem, bet brīvībā mums jātiek!

Tas bija iekšēja sasprindzinājuma brīdis, kurā cīnītāji frontē veidoja dzīvos tiltus pār dzeloņstieplēm vai ar savām krūtīm aizsedza ienaidnieka ambrazūras. Arī mēs cēlāmies kā cīņai. Tikuši aiz nometnes sētas, skrējām, cik jaudājām. Garā zāle paslēpa mūsu salīkušos augumus. Skrējām un kritām. Kad pār mums aiztaustījās prožektora staru kūlis, pieplakām pie zemes. Katrīna Soboļeva zaudēja samaņu. Tas mūsu virzīšanos uz priekšu stipri vien apgrūtināja. Tomēr mēs tonakt noskrējām apmēram 20 kilometrus.

Ausa gaisma. Uzmeklējām mežā paslēptuvi — bedri un to nomaskējām. Biju kopā ar Katrīnu Soboļevu un Jāzepu Kaņepi. Vajadzēja atpūsties, uzkrāt spēkus, bet nevarējām iemigt. To neļāva nervu sasprindzinājums un prieks, ka esam brīvi, brīvi!

Tad mēs šķīrāmies. Jāzeps Kaņepe devās pie kādiem attāliem radiniekiem, lai dabūtu pārtiku un apģērbu, un vairs neatgriezās.

Viņš bija ticis atvests atpakaļ Salaspilī, spīdzināts un beidzot pakārts visu ieslodzīto acu priekšā.

Komjaunietis Jāzeps Kaņepe nebija nodevis nevienu bēgšanas atbalstītāju, nebija pat atbildējis uz spīdzinātāju jautājumiem. Vēl šodien, runājot par Jāzepu Kaņepi, bijušie ieslodzītie viņu atceras kā īstu varoni.

Drīz pēc bēgšanas tika notverta arī Genovefa Opincāne, arvien jautra un enerģiska meitene, kura allaž mēdza skandēt:

Gribēt ir varēt, un

. varēt ir uzvarēt!

Spīdzināšanu viņa panesa klusējot. Viņu nošāva.

Notvēra arī Miervaldi Deksni. Arī viņu nogalināja.

Mums, pārējiem, laimējās — palikām dzīvi. Bet, lai ko mēs darītu, lai kur atrastos, lai cik spoži spīdētu saule, šķiet, ka pār plecu raugās daudzas acis, tās drosmīgās un skaidrās acis, kurās sabira Salaspils smiltis. Tās mūs aicina sargāt savu atgūto brīvību un mieru, jo šodien ir vēl cilvēki, kam prāts tīko jaunu kara dūmu, jaunu dzeloņstiepļu žogu.

Jānis Kļaviņš

Iг divējādi kalni: jauni un veci. Jaunie ir ar asām šķautnēm, smailām virsotnēm, kaili un mežonīgi. Vecie jau noapaļojušies, apauguši mežiem, zaudējuši savu skarbumu.

Tāpat tas ir ar atmiņām. Vakar, aizvakar, pat pirms gada notikušais vēl spilgti atainojas atmiņā, bet pēc desmit, piecpadsmit gadiem tas jau zaudē savu asumu, it kā apaug ar mīkstu sūnu, tikai vietām atsedzot kailas, nobrukušas sienas ...

Daudzi gadi ir jau pagājuši kopš Salaspils laikiem. Daudz kas tiešām aizmirsies. Nav vairs atmiņā visi uzvārdi, kurus zināju un kurus vajadzētu zināt arī šodien. Daudzi notikumi zaudējuši savu asumu. Palicis tikai kopējais 984 dienu smagums.

i960, gada vasarā izstaigāju nometnes teritoriju vēlreiz. Drupas, krāsmatas, ko hitlerieši atkāpjoties atstāja daudzās pilsētās un ciemos, šeit vēl bija pilnīgi saglabājušās. Un tomēr — ķieģeļu lauskām droši spraucās cauri jauno bērziņu un apsīšu zaļās galotnes. Nometnes slimnīcas kanalizācijas caurulēs uz dzīvi bija iekārtojusies vesela lapsu ģimene.

*

Salaspils koncentrācijas nometnē otro latviešu grupu — 200 cilvēkus ieveda 1942. gada 18. maijā. Tanī laikā nometne vēl pilnīgi nebija iekārtota. Bija tikai nedaudzas barakas: komandantūra, virtuve, noliktavas, trīs vai četras barakas ebrejiem un viena tukša — mums. Nometnei apkārt vēl nebija pat žoga, toties bija karātavas.

Otrā rītā mūs izšķiroja. Dažus, kas mācēja vācu valodu, iecēla par tulkiem. Citus nosūtīja uz virtuvi. Interesējās arī par dažādiem amatniekiem. Visbeidzot iecēla barakas vecāko, barakas rakstvedi un feldšeri, norīkoja dažus večukus par telpu uzkopējiem, bet pārējos sadalīja grupās, pa 15— 20 cilvēku katrā, un iecēla grupu vecākos.

Kāds drukna auguma vācietis ar gurķim līdzīgu degunu no ierindas izsauca tos, kas prot vācu valodu. Kā vēlāk uzzinājām, tas bija nometnes komandants Nikels. No ierindas iznāca arī advokāts Vāgners un piegāja pie Niķeļa, kā parasti pieiet cilvēks pie cilvēka. Nikels noskatīja Vāgneru no galvas līdz kājām, tad ar spieķi vispirms nogrūda viņam no galvas cepuri un pēc tam atstūma viņu prom no sevis. Ar šo valdonīgo žestu hitlerietis it kā novilka robežu starp sevi un mums. Nožēlojami saruka septiņdesmit gadus vecā Vāgnera stāvs.

Vairākums no mums, apmēram 150 cilvēku, tika norīkoti darbā kūdras fabrikā. Pārējie palika nometnes teritorijā: strādāja baraku un ceju būvē, taisīja žogus un veica citus darbus. Pirmajās dienās strādāju nometnē. Rakām bedri atejai, bedres žogu stabiem, būvējām karceri.

Jau pēc pirmās darba dienas daži nespēja piecelties no nāras. Nebija spēka. Pēc piecu mēnešu bada Centrālcietumā mēs vairāk atgādinājām staigājošus ģindeņus nekā dzīvus cilvēkus. Es svēru apmēram 40 kilogramus. Svaigais gaiss un darbs nogāza no kājām ne vienu vien. Tā kā uz purvu bija jāsūta noteikts strādnieku skaits, tad nespēcīgo vietā arvien izraudzīja citus. Pēc nedēļas arī es tiku iedalīts Arvīda Vīksnas grupā, kas strādāja purvā.

*

Katram ir kādreiz gadījies būt slimam, palikt dažas dienas istabā, varbūt pat gultā. Atcerieties, kāda ir sajūta, pirmo reizi pēc tam izejot ārā. Saule spožāka, siltāka. Gaiss dažādu smaržu piesātināts, tik patīkami, tik viegli elpot. Līdzīga sajūta bija man, kad pirmo rītu gāju uz kūdras purvu. Gājām pāri vecajai Daugavas gultnei, pāri pļavām, cauri meža stūrim,

taisni uz Salaspils kūdras fabriku. Vēlāk gājām pa dzelzceļa stigu līdz stacijai un tad pa ceļu līdz pašai fabrikai.

Cik brīnišķīga ir pļava, tērpusies maija ziedu seģenē! Kā gribētos pieplūkt pilnu klēpi dzelteno gundegu, sarkanbrūno biteņu vai sīko, zilo zie-penīšu. Iespiest seju tajās un dziļi, dziļi ieelpot krūtīs mitrās zemes tvanīgo aromātu.

Vai atkal mežs. Ķīvīšu kliedzieniem un cīruļu triļļiem piebalsojas žubīšu dzidri skanīgā dziesma, dzegužu zvani un lielais, neredzamais meža putnu koris priežu aizkulisēs. Jau tā pavasara smaržu piesātinātajam gaisam vēl pievienojas priežu saldi rūgtais aromāts. Reibonis galvā pastiprinās. Ai, meža iemītnieki, paskatieties uz šo streipuļojošo, skrandaino pūli, kas dažu šautenēm bruņotu vīru pavadībā dodas cauri priežu silam! Tie ir cilvēki — dabas valdnieki, radības kronis. Dzeltenas sejas, trīcošas rokas un ļodzīgas kājas.

Beidzot esam kūdras fabrikā. Kā izturēt smago darba dienu, ja jau tagad sēdēt vien gribas. Nespēkā viss ķermenis liekas it kā salauzts.

Mūs sadala grupās. Daļa iet rakt pakaišu kūdru, citi paliek pie mašīnas, lai raktu dedzināmo kūdru. Vēl citi tiek norīkoti darbā pie pakaišu kūdras plucināmās mašīnas un taras darbnīcās. Pusdienas zupai paredzētos produktus nesam līdzi. Pusdienas vārīs mūsu pavārs tepat purvā.

Esmu iedalīts mašīngrupā, tas ir, tajā, kas raks dedzināmo kūdru. Te katram savs pienākums. Vieni rok kūdru un sviež to elevatorā, citi saņem no mašīnas sagatavoto kūdras masu un novada to uz dēlīšiem, citi atkal noņem to no trosēm un izklāj. Bez mums te vēl strādā arī brīvlīguma cilvēki — mašīnists un brigadieris Jēkabsons. Viņam jāuzrauga arī otras kūdras rokamās mašīnas apkalpe, ka strādā blakuspurvā, tā sauktajā Kūlainē. Tie ir Padomju Armijas karagūstekņi, ar kuriem mums satikties stingri jo stingri noliegts.

Mūsu grupu cītīgi apsargā esesietis ar šauteni.

Man jāstrādā bedrē pie kūdras rakšanas. Visiem racējiem paredzēti gumijas zābaki, bet tie ir cauri, un kājas augu dienu mirkst ledus aukstajā kūdrā. Katrā pusē elevatoram strādā 4 līdz 5 racēji. Pirmais rok pašu virskārtu, nākošais pakāpeniski dziļāk ... pēdējais pašā purva dibenā. Kūdras slānis ir 2 līdz 3 metri biezs. Ir jau maija beigas, bet atkusis tikai pats virsējais kūdras slānis apmēram 20 centimetrus. Sasaluma kārta vēl gandrīz pusmetru bieza. Jāņem palīgā cirvis un lauznis. Divus mēnešus mocījāmies, kaļot šo ledus joslu. Tikai augustā to jau varēja pārdurt ar lāpstu. Tas bargās 1941./42. gada ziemas nopelns.

Uz purvu izgājām mazā gaismiņā, nometnē atgriezāmies krēslā. Jāizrok norma.

Uzturs Salaspils nometnē ne ar ko neatšķīrās no tā, kādu mēs saņēmām, kad pēc pratināšanas izbeigšanas bijām ieskaitīti tā saucamajā Rīgas koncentrācijas nometnē, kas atradās turpat Rīgas Centrālcietuma atsevišķā korpusā. Rīgā kādreiz, sevišķi sākumā, saņēmām arī labu maizi, turpretī šeit tas nekad nenotika. Te maizi cepa speciāli mums — ar 25% lapu koku miltu piejaukumu. Nedēļas sākumā, kamēr vēl svaiga, tā vismaz pēc izskata un smaržas atgādināja maizi. Tikai jau pēc pirmā kumosa mutē palika stipri rūgta garša. Nedēļas beigās maizi ar nazi gandrīz nebija iespējams sagriezt, tik cieta tā bija kļuvusi — koks paliek koks. Maize stipri pelēja. Dažreiz visa «paika» gadījās pilnīgi zaļa. Bet mēs apēdām visus pelējumus.

Pusdienās katrs saņēma trīs ceturtdaļas litra zupas. Zupā pāris kartupeļu. Uz cilvēku paredzēti 8(!) grami zirga gaļas.

No rīta, izejot uz purvu, žulgains šķidrums, ko sauc par kafiju (ne jau salda), vakarā, pārnākot no purva, atkal kafija.

Produktus pusdienu zupai — gaļu, kartupeļus, dažreiz arī putraimus vai kāpostus mums izsniedza veselai nedēļai, un mēs tos pirmdienās paši atnesām purvā. Nereti sainis, kurā vajadzēja būt gaļai, nejauki smirdēja. Izrādījās, ka gaļas vietā mums bija iedotas sapuvušas mencu galvas.

Bet brigadieris Jēkabsons tikai sirdījās par neizpildīto normu. Draudēja mūs nomainīt ar citu — labāku strādnieku grupu, solījās žēloties par mums nometnes komandantūrā. Kādreiz, apnicis klausīties viņa klaigāšanā, tam atbildēju:

— Ielej savā dīzelī gazolīna vietā tādu pašu kafiju, kādu dod mums, tad redzēsi, vai savu motoru maz varēsi iedarbināt.

Jēkabsons apklusa un, pret citiem pagriezies, noteica:

— Velns, kur pareizi pateica! — un aizgāja.

Nebrīves gadi sevišķi smagi bija smēķētājiem. Sauja īstas, labas pašaudzētās tabakas bija zelta vērta. Tikai mums nebija nekādas iespējas pie tās tikt. Sājā ziņā mums dažreiz izpalīdzēja tas pats Jēkabsons. No rītiem, ierodoties purvā, viņš allaž kaislīgākos smēķētājus pacienāja ar paštaisītām cigaretēm. Dūms bija varen stiprs un nejauki smirdēja. Kā vēlāk noskaidrojās, Jēkabsona «tabaka» nebija nekas cits kā siena smalkumi, kas apstrādāti ar nikotīna sulfātu, ko mēs vēlāk «pa kluso» dabūjām no tiem, kuri strādāja dārzniecībā pie Salaspils stacijas. Dārzniecībā šo indi lietoja kaitēkļu apkarošanai. Jēkabsona krietni prāvajā cigarešu kastē bija trīs nodalījumi: vidēji stipras cigaretes pašam un ko pacienāt mūs, vieglākas sievietēm, bet īsti stiprās karagūstekņiem. Jēkabsons apgalvoja, ka mēs pa vasaru viņam nosmēķējot vienai govij ziemas barību.

*

Mēs, kas palikām dzīvi, daudz pateicības esam parādā tiem pašaizliedzīgajiem cilvēkiem, kas par mums gādāja. Cik daudzas sievas, mātes, māsas un līgavas no savas mutes atrāva ne vienu vien kumosu, lai tikai mūsu uzturs kaut nedaudz uzlabotos. Nāves pļauja būtu bijusi vēl daudz skaudrāka, ja jūs, mīļie cilvēki, nebūtu mums tā palīdzējuši. Uzupurēšanās un mīlestība, kādu jūs parādījāt mums, drosme un izturība, kāda bija vajadzīga, lai dažkārt piekļūtu mums, ne katram piemīt. Jūs nespēja iebiedēt ne dienām, ne nedēļām, pat ne mēnešiem ilgā nīkšana aiz Rīgas Centrālcietuma vārtiem, ne gājieni no Rīgas uz Salaspili, ne trīskārtīgās un četrkārtīgās posteņu rindas Spilves aerodromā, ne sargu ņirgas un rupjības, kad gribējāt satikt mīļo cilvēku, gribējāt iedot viņam gabalu maizes vai pateikt kādu uzmundrinošu vārdu. Jau morālais atbalsts vien, nemaz nerunājot par maizes riecienu, mums deva daudz, ļoti daudz. Apziņa, ka neesam aizmirsti, ka ir cilvēki, kas jūt mums līdzi, palīdzēja daudz ko izturēt. Cilvēks pat visgrūtākos dzīves pārbaudījuma brīžus var pārciest daudz vieglāk, ja jūt draugu un tuvinieku atbalstu. Labs garastāvoklis, možs skatiens nākotnē dod spēku pārvarēt milzīgas grūtības.

Drausmīgākais bada rēgs mums draudēja, kad atradāmies Rīgas Centrālcietumā. Bads, tīfs un dizentērija pļāva raženu vālu. Karantēna un kategoriskais pienesumu aizliegums to tikai vēl pastiprināja. 180 grami maizes dienā izsalkumu tikai palielināja. Toreiz mums nebija gandrīz nekādu sakaru ar ārpasauli.

Kad aprīļa pirmajās dienās paziņoja par karantēnas atcelšanu, atļāva arī pienesumus. Mēs negulējām visu nakti un domājām, pārspriedām un rēķinājām, kā šo ziņu pavēstīt mājniekiem. Bet otrā rītā mēs jau saņēmām pienesumus. Vēlāk uzzinājām, ka mūsu mīļie visu garo, auksto ziemu nepārtraukti dežurējuši aiz Centrālcietuma vārtiem un par mūsu likteni bijuši samērā labi informēti.

*

Jau pirmajā dienā, tiklīdz sāku strādāt purvā, darba pārtraukuma brīdī pie manis pienāca kāds grupas biedrs un paziņoja, ka atnākusi mana sieva Lidija un gaidot mani pie līkā bērza. Izrādījās, ka mūsu sargs jau ir «apstrādāts» un kaut kur piesaulītē snauž, izliekoties, ka neko neredz. Patiešām, purva maiā krūmu vidū auga prāvs, bet vareni liks bērzs, pie kura bija sapulcējušās mūsu tuvinieces. Kāda laime kaut vai stundas ceturksni parunāties ar savējiem, paspiest viņiem roku, paskatīties acīs.

Vēlāk «līkais bērzs» kļuva par vārda «satikšanās» sinonīmu.

Kā tuvinieki nokļuva purvā? Regulāras vilciena satiksmes nebija. Daļēji varēja izmantot kravas vilcienus, kas brauca līdz Šķirotavai, Rumbulai vai Sauriešiem. Kādreiz ieradās ar gadījuma mašīnu. Tomēr visdrošākais — kājām. Tāpat arī atpakaj. Vēlāk mūsu tuvinieki noorganizēja kaut ko līdzīgu bāzei pie Salaspils stacijas. Tā bija dzelzceļnieka Vilšķērsta būda, kur varēja brīdi pasēdēt, atpūsties — pārlaist lietus brāzmas. Dažreiz viesmīlīgā saimnieka telpas tika izmantotas arī naktsguļai un saiņu uzglabāšanai, ja neizdevās satikties pirmajā dienā.

Ne vienmēr bija tādas sardzes, kas izlikās neko neredzam. Gadījās arī īsti zvēri, kad uz krūmu pusi nevarēja pat paskatīties. Bieži sardzi pārbaudīt ieradās no nometnes, bet dažreiz arī no Rīgas gestapo. Protams, tādās dienās sievas purva tuvumā nedrīkstēja rādīties.

*

No pienestā uztura nekādas rezerves uzkrāt nevarējām. Ko atnesa, tas bija jāapēd turpat uz vietas, tajā pašā dienā. Kādreiz riskējām šo to ienest arī nometnes teritorijā. Noderētu pašiem «melnajās dienās» un biedriem, kam nebija iespējams satikt savus piederīgos. Reizēm laimējās, bet citreiz, tiklīdz ienācām nometnes teritorijā, no sardzes telpām izskrēja bars ese-siešu un mūs ielenca. Sākās kratīšana. Izčamdīja mūs pamatīgi. Un, ja kādam kaut ko atrada, to tūlīt izrāva no ierindas un sūtīja pie Niķeļa, Viduža, Dzeņa un citiem varasvīriem, kas sēdēja pītos atzveltnes krēslos komandantūras priekšā. Pie kājām tiem bija tukšas vannas, kur salikt atrastos produktus. Jautājumi — kur tu to ņēmi, kas deva? — bira kā krusas graudi. Rezultāts — tik un tik nedēļas soda grupā.

Okšķeri bija arī starp baraku policistiem, kas bija šai amatā iecelti no apcietināto vidus. Iztapdami priekšniecībai, viņi barakās rīkoja kratīšanas. Atkarībā no tā, ko atrada un pie kā atrada, — viņi par to ziņoja tālāk komandantūrai vai sodīja paši. Sevišķi nežēlīgi bija policisti Asupe, Pelnis un citi. Vēlāk viņu vietā nāca no Madonas koncentrācijas nometnes atsūtītie uzraugi, kurus iecēla par baraku vadītājiem.

*

Katru rītu, izejot no nometnes, ar zināmām bažām un interesi vērojām, kāda būs sardze. No tās sastāva bija atkarīgs mūsu liktenis. Sardze sastāvēja no 10 līdz 15 sargiem un priekšnieka. Parasti sardzi mainīja ik pēc divām nedēļām, bet gadījās, ka to nomainīja arī ātrāk vai vēlāk. Laikā no maija līdz janvāra vidum mainījās daudzas sardzes, bija dažādi sardžu priekšnieki. Daži — drūmi un nerunīgi, citi — skaļi un pļāpīgi, kas allaž lielījās ar saviem šķietamajiem varoņdarbiem. Jaunās sardzes «apstrādāšanu» uzsākām jau ceļā uz purvu. Mēģinājām sargus ievilkt sarunās, centāmies tiem izskaidrot, ka neesam nekādi briesmoņi. Bet daži no viņiem nekādās sarunās neielaidās. Ar tiem bija visgrūtāk. Nekad nevarēja zināt, kas tādam mēmulim aiz ādas.

Bet bija arī tādi sargi, kas, tikko bijām izgājuši aiz nometnes vārtiem, tūlīt noprasīja:

— Kam ir ko uzpīpēt?

Šādiem gadījumiem mums glabājās mājnieku atnestie papirosi vai cigaretes. Piedāvājām, sapīpējām. Sākām sarunāties. Labi, ja pietika ar cigaretēm. Bet gadījās arī tādi, kas piedalījās atnestā noēšanā. Tukši un badīgi viņi bija gandrīz visi.

Bija arī nožēlojami pļāpas un lielībnieki, piemēram, kāds Tormanis, kas teicās esot profesora dēls. Zinātnieka atvases galviņa gan bija gaužām tukša. Kā uzvilkts vecs pulkstenis viņš tarkšķēja nepārtraukti. Galvenais sarunu temats — iedzeršana un sievietes.

Darbam sākoties, nebija kas viņā klausās, tāpēc viņš tūlīt nolikās saulītē nosnausties. Pēc pāris stundu miega, šauteni nodevis citiem sargiem, pats aizbrauca uz Rīgu pameklēt, kā teica, kaut ko stiprāku. Solījās uz darba beigām būt atpakaļ, bet kā gāja, tā aizgāja.

Tas nebija vienīgais gadījums, kad aizbēga sargs. Bija kara otrā ziema. Mēs rakām pakaišu kūdru. Rakām un brīžiem sildījāmies pie ugunskura. Vienā no šādiem brīžiem pie mums pienāca sargs, drūms, nerunīgs cilvēks. Vērdamies liesmās, viņš jautāja:

— Kā jūs domājat, kas man būs par to nāves galvu, kad atnāks boļševiki? — To teikdams, viņš rādīja uz nozīmi, kas bija piestiprināta pie cepures.

Mēs klusējām.

— Tātad jūs domājat, ka viņi mani pieliks pie sienas?

Paraustījām plecus.

— Ko mēs varam zināt. Atnāks boļševiki, tad redzēs.

Pēc darba izrādījās, ka sargs aizbēdzis. Šauteni atradu pieslietu pie virtuves.

Tie sargi, kas nebija frontē bijuši, parasti uzvedās skali, plātīgi, lielīgi.

No frontes pārnākušie bija daudz klusāki, nosvērtāki. Tie dzīvē jau bija daudz ko redzējuši un piedzīvojuši; no piedzīvotā un redzētā arī kaut ko mācījušies. Daudzi, kas vairs neticēja fašistu uzvarai, meklēja ar mums kaut ko līdzīgu kompromisam. Citi, zaudējuši katru perspektīvu nākotnē, dzēra un pļēguroja, jo «vakars tā kā tā!». Daži izjuta zooloģisku naidu pret mums. Visas savas dzīves nelaimes cēloni tie saskatīja mūsos. No tādiem mēs turējāmies pēc iespējas tālāk.

Gandrīz visi sargi bija piekukuļojami vai uzpērkami. Par pudeli degvīna vai kandžas viņi bija gatavi pārdot pat savu māti.

Daudzi, kam esmu stāstījis par Salaspili, man jautā, kāpēc es neesot bēdzis. Iespēja taču bijusi! Jā, iespēja bija, bet šo iespēju es neizmantoju. Kas notiktu, ja es būtu aizbēdzis no purva? Vispirms nometni atstātu vienu dienu bez uztura — ciestu biedri. Tajā pašā vai, vēlākais, otrā dienā arestētu manus tuviniekus. Varbūt nepaietu nemaz ilgs laiks, un saņemtu arī mani.

Tikai 1944. gada vasarā, kad bija skaidri saskatāms kara iznākums un mūsu teritorijas atbrīvošana vairs nebija aiz kalniem, notika vairāki bēgšanas gadījumi. Tad jau bija lielākas cerības izglābties. Dažiem tas arī izdevās, daži par to samaksāja ar savu dzīvību.

*

Kūdras rakšana nav no vieglajiem darbiem. Atcērt kūdras gabalu, uzņem to uz lāpstas, pacel un iesvied elevatorā. Tā soli pa solim, līdz sasniegtas purva dibena smiltis. Ņem rokā cirvi vai lauzni — lauz un kapā sasaluma kārtu. Plēs un cērt saknes, velc ārā kūdras slānī iegrimušos celmus. Un rocies atkal dubļainajā masā. Kājas visu dienu slapjas. Salst, jo kūdra ilgi sevī saglabā ziemas aukstumu. Paceļam elevatoru, pārnesam enkuru, atvienojam troses un ar vinčas palīdzību pavelkam mašīnu pāris metru uz priekšu. Pārnesam sliedes un gulšņus, nostiprinām vecās troses, nolaižam elevatoru un rokam atkal.

Darba rezultāts mums vienaldzīgs. Jo mazāk, jo labāk. Dažkārt, domās iegrimis, pats nemaz nemani, ka lāpsta sākusi kustēties raitāk, uz pieres parādījušās sviedru lāses. Pazib doma: kur steidzies, ko trako? Kam par labu nāk tava darba augļi? Ienaidniekam! Un lāpsta rokā kļūst smaga, smaga. Nonākam pretrunā ar sevi: esam taču darba cilvēki, bet strādāt nedrīkstam. Tātad jāmācās imitēt darbu, jāmācās slinkot, «stiept gumiju».

Motors strādā, jāstrādā ari mums. Ja kādreiz gribējās ilgāk pasēdēt, kāds no racējiem it kā nejauši elevatorā iesvieda prāvāku sakni vai arī virskārtas racēji steidzīgi sasvieda lielāku daudzumu sausās kūdras. Tas aizdambēja mašīnas kūdras maļamo ierīci, vai arī, ja slodze bija pārāk liela, tika pārrautas aparāta drošības bultas. Kamēr mašīnists tīrīja mašīnu, ielika jaunas bultas, mēs varējām atstiept nogurušās muguras.

Vējš, saule vai lietus — roc, roc, roc. Karsta pusdienas tveice, rīta vai vakara drēgnums — roc. Dienām, nedēļām, mēnešiem ... Roc, roc, roc ...

Noguruši, nerunīgi pievakarē velkamies 6 kilometrus garo ceļa gabalu uz nometni. Ejot cauri Salaspils ciemam, jūtam, ka no ceptuves pretī dveš svaigi ceptas maizes smarža. Mute pieskrien pilna siekalu. Kas gan varētu būt vēl gardāks par tikko ceptas rupjas rudzu maizes riecienu!

Nometnes teritorijā darbi jau beigušies. Strādā tikai soda grupa. šur tur bļaustās kāds policists, kāds melnais (par melnajiem pēc viņu melnā formas tērpa saucām no Madonas nometnes atsūtītos uzraugus) trenkā noķertu «grēcinieku».

Kratīšana, pārbaude, un ... mūs apņem barakas pustumsa, pretī dveš skābenā putekļu, vecu drēbju, sviedru un atejas smaka.

Trijos četros stāvos izvietotajās lāvās papīra auduma maisi ar skaidu pildījumu aicināt aicina atlaisties tajos. Pēc nomazgāšanās to parasti arī darām. Bet... no lāvu dēļu spraugām izlien smirdošās blaktis, no cisām blusu tūkstoši. Velts mūsu sapnis par atpūtu. Lienam zemē, sēžamies pie garajiem galdiem un snaužam ...

Rīts, atkal tā saucamā kafija, gabals maizes un darbs kūdras purvā. Vienīgi dzestrais rīta gaiss patīkami veldzē sūrstošo ādu un noglāsta kaistošo pieri. Atkal jauna grūta darba diena ...

Bijām pārcelti citā barakā. Veco sagatavoja gāzēšanai. Ar papīra strēmelēm aizlīmēja logus un durvis. Gāzi barakā ievadīja pa ventilācijas lūku. Intereses pēc paskatījāmies barakā pa logu. Aiz pārsteiguma un brīnumiem mums mutes palika vaļā. Visa barakas grīda, it kā pārklāta ar brūnu paklāju, līgojās. Tikai vērīgāk ielūkojoties, redzējām, ka tās ir blusas. Miljoniem blusu šaudījās pa tukšās barakas grīdu.

Kādā pievakarē tika dots rīkojums izģērbties un nekavējoties doties uz pirti. Gāzētāju komanda jau bija atbraukusi, un barakā tūlīt ielaida gāzi. Pirtī nomazgājāmies remdenā ūdenī (karsta ūdens tur nekad nebija), tad

Kūdras purva.

Linolejā griezis K. Bušs.

apsmērējāmies ar kādu smirdošu šķidrumu (pret utīm) un pārvietojāmies citā barakā. Vakara pārbaudē atklājās, ka trūkst viena cilvēka. Kur viņš palicis? Izrādījās, ka trūkst Aleksejeva. Bija tāds puskurls, apmēram 70 gadus vecs večuks, Salaspilī ievietots par neatļautu radio klausīšanos (kurls!). Meklēšana pa nometnes teritoriju nedeva rezultātus. Kas viņu pēdējo reizi redzējis? Kur? Ļaudis zināja stāstīt, ka pusdienas pēc darba viņš ēdis, pēc tam kaut ko lāpījis un tad uzlīdis savā nārā gulēt. Vecais vīrs nebija dzirdējis ne komandu, ne arī pamanījis pārējo rosmi, atstājot baraku. Viņš bija palicis barakā un noslāpis.

Vienā apakšveļā uz plānās salmu kārtiņas salām trīs dienas. Tad gājām atpakaļ savā barakā. Šķebīgi rūgtenā zilskābes smaka bija jūtama vēl kādu nedēļu. Pirmajās dienās visi mocījāmies ar galvas sāpēm, sliktu dūšu, vemšanu. Bet, kad gāze bija pilnīgi izvēdināta, blaktis un blusas uzsāka atkal savas asiņainās orģijas.

Svētdienās kūdras purvā nestrādājām. Tad darbu deva nometnes teritorijā. Tas bija darbs, kas cilvēku pazemo, nokauj to fiziski un garīgi.

No rīta pie noliktavas kādiem 50 pāriem iedeva nestuves, pārējiem lāpstas. Kādā attālākā nometnes stūrī ierādīja, kur rakt smiltis. Pēc tam tās vajadzēja nest uz citu nometnes stūri un izbērt bedrē, ko bija izrakuši citi.

Ap mums kā kraukļu bars ap maitu riņķoja vesels bars policistu un «melno», kas uzraudzīja, lai mēs neslinkotu. Kāds no «melnajiem» — Kan-tors, labi nobarojies, apaļš vīrelis, nepārtraukti skubināja:

— Rok, rok, rok!

Līdzība ar cūku un tās rukšķēšanu bija pārsteidzoša.

Vakaros pēc šādas svētdienas «atpūtas», fiziski galīgi noguruši, garīgi truli un apātiski, vilkāmies uz savām barakām.

*

Augusta vidū kūdras rakšanu pārtrauca. Pēdējais rakums bija zemākas kvalitātes, jo kūdra nespēja vairs tik labi izžūt. Mūsu mašīngrupu izformēja. Daļa aizgāja rakt pakaišu kūdru, daļu nosūtīja palīgā sievietēm pie gatavās kūdras novākšanas, nešanas un kraušanas. Citi grozīja un zaķoja vēl žūstošo. Es ietilpu nelielā grupā, kuras uzdevums bija sagatavot celmu malku. Celmus, kurus mēs, kūdru rokot, lauzām ārā un gāzām izraktajā karjerā, tagad vilkām uz krastu, zāģējām, skaldījām un krāvām grēdās.

Darbs nebija patīkams. Karjerā bija sakrājies ūdens, dažviet pat pāri ceļiem. Lielie celmu čakārņi nemaz nebija tik viegli dabūjami uz augstā krasta. Jau tā mūsu izvalkātās drēbes te tika saplēstas galīgi.

*

Kādu rītu baraku jumti bija kļuvuši balti. Tādas pašas bija arī pļavas un lauki. Ejot uz purvu, arvien ciešāk tinamies savos izvalkātajos un no-skrandušajos svārkos. Bieži ass ziemelis cirta sejā aukstas lietus lāses. Rudens.

Arī pašiem garastāvoklis smags. Nogurumam un izsalkumam pievienojās vēl aukstums. Ar bažām raudzījāmies uz tuvojošos ziemu.

Šur tur baraku sienām spīd cauri gaisma. Zāģu skaidu pildījums vasarā izžuvis un nosēdies. Visiem vējiem, arī sniegam atbrīvots ceļš uz barakas iekšieni. Kad pārnākam no purva, nav kur izžāvēt salijušās drēbes un sa-bristos apavus. Starp citu, gandrīz visi esam noplēsuši savas kurpes un zābakus. Staigājam koka tupelēs. No rītiem vēju izpūstajā barakā ir auksti un grūti vilkt mugurā mitrās, sasutušās drēbes. Drebuļi pārņem visu ķermeni. Tikai ejot var kaut cik sasildīties. Spokaini rīta krēslā klaudz koka tupeles uz jau sastingušās zemes.

Purvs kails un nemīlīgs. Sīkie bērziņi, alkšņi, kārkli un krūkļi, kas vasaru kā zaļš, biezs vainags apskāva purvu, tagad atgādina žagaru buntes. Noziedējušos viršos aizķērušies zirnekļu tīmekļi — it kā mātu sveicienus aizgājušai vasarai.

Kad sals kūdras purvam bija pārvāzis pārāk biezu vāku un pāri tam vēl pārklājis baltus sniega palagus, mūsu darbs purvā izbeidzās.

Visu purva grupu tūlīt pārformēja, pārgrupēja un sadalīja dažādos darbos nometnē. Es nokļuvu grupā, kuras uzdevums bija pīt un šūt no salmiem tupeles. Taisījām arī lielus zābakus posteņu vajadzībām. Cik tie varēja būt izturīgi un vai no tiem bija ari kāds labums, — nezinu. Tajā laikā Ziemeļāfrikas frontēs hitleriskās ordas jau sāka savu «elastīgo atraušanās kustību» jeb, mūsu valodā runājot, sāka bēgt. Mēs savas tupeles tā arī nosaucām par Hitlera karapūļu pavēlnieka feldmaršala Rommela kurpēm. Lai jau nu viņam būtu kaut kas vieglāks, ko uzlikt kājās, bēgot pa karstajām tuksneša smiltīm.

Grūta ziema. Aukstums un bads. Bija izsīkuši pēdējie spēki.

Martā mūs visus ietērpa rupjās, maisa audumam līdzīgas drēbes blūzēs un biksēs. Galvā berete, kājās koka tupeles. Dažiem gadījās tērps, kurā bija ieausti arī mati, jādomā, cilvēku mati. Šādi tērpi bija ļoti nepatīkami, jo asie matu gali kā spuras līda ārā no auduma un dūrās miesā. Veļu mums šuva no iznīcināto ebreju drēbēm, kreklus — no dažādām sieviešu vasaras kleitām, apakšbikses — no ebreju melni baltajām lūgšanu šallēm. Pie tam

vēl katra krekla piedurkne, tāpat ari mugurpuse un priekšpuse, tika šūta no dažādu musturu un krāsu drēbēm. Šādos karnevāla tērpos mūs ieģērba ar nodomu, — lai apgrūtinātu bēgšanu. Kur gan tāds spoks iesi! Ja kādam atrada privātu drēbes gabalu vai apavu, tad uzskatīja, ka viņš gatavojas bēgšanai.

Aprīlī saformēja 250 cilvēku lielu grupu darbiem Spilves aerodromā. Sākās atkal jauns grūts posms manā dzīvē.

*

Kā jauns, baigs sapnis ir pagājis Salaspils koncentrācijas nometnē pavadītais laiks. Varbūt man laimējās, ka tiku norīkots darbos un vēlāk arī dzīvoju ārpus nometnes teritorijas un man nebija diendienā jāredz tās šausmas, kas tur notika. Vēl tagad bieži iztrūkstos no miega, nosvīdis baiļu sviedriem, jo esmu atkal sapnī redzējis Salaspili, pēršanu, kāršanu, nošaušanu, dzirdējis bērnu raudas un viņu māšu izmisuma pilnos kliedzienus. Brīžiem es pats sapnī kā vilciņš skrienu apkārt melnajam madonietim Karitonam (tas bija viņa iemīļotākais spīdzināšanas veids), skrienu, līdz sāk trūkt elpas, un ... uzmostos. Aizmirst to nevarēšu nekad!

Daudz labu biedru un draugu ieguvu skarbajās pārbaudījumu dienās. Daudzus no viņiem turpat arī pazaudēju. Drūmā pagātne aiziet arvien tālāk un tālāk, un tā nekad vairs nedrīkst atkārtoties. To mēs nepieļausim!

SAURIEŠU AKMEŅLAUZTUVES. Jānis Kronītis

Pavisam neparasta aina pārsteidza Rīgas apriņķa Stopiņu pagasta iedzīvotājus 1942. gada 8. maijā. Pa šauru lauku ceju no Salaspils koncentrācijas nometnes Sauriešu stacijas virzienā soļoja nogurušu cilvēku kolonna, ko ielenca bruņoti sargi. Cilvēki gāja, gurdi vilkdami kājas, cits citu atbalstīdami. Uz krūtīm un muguras tiem bija uzšūtas garas, baltas strēmeles.

Tā bija Salaspils koncentrācijas nometnes politisko ieslodzīto grupa, ko dzina darbā uz Sauriešu akmeņlauztuvēm. Starp tiem bija arī divi Stopiņu ciema iedzīvotāji — Kārlis Drengers un Arvīds Bertrāns.

Beidzot ieslodzīto kolonna pienāca pie dziļas, ar ūdeni pieplūdušas bedres — Sauriešu akmeņlauztuvēm. Gar tās malu vijās šaursliežu dzelzceļa sliedes, kas veda uz Sauriešu dzelzceļa staciju. Bedres malā čurnēja trīs mazas mājeles. Vienā bija ierīkots lauztuvju kantoris, otrā novietojās sargi, trešo ierādīja ieslodzītajiem. Bet, tā kā pēdējā vēl nebija iežogota ar dzeloņstiepļu žogu, apcietinātajiem divreiz dienā bija jāmēro garais ceļš no Salaspils koncentrācijas nometnes uz Sauriešu akmeņlauztuvēm un atpakaļ.

Ieslodzītos sadzina bedrē un ierādīja, kas katram darāms. Darbus vadīja raktuvju meistari. Priekšniecības klātbūtnē viņi kliedza uz ieslodzītajiem, lamāja tos un mudināja kustēties veiklāk. Tiklīdz direktors nozuda kantora ēkā, viņi paslepus deva ieslodzītajiem papirosus un pat maizi.

Darbs bija giūts. Vispirms vajadzēja izsūknēt no bedres ūdeni, tad izurbt klintī caurumus. Kad tajos bija ielikti lādiņi un aizdedzinātas Biklorda auklas, meistari dzina visus ārā no bedres un mudināja paslēpties. Bet kur paslēpties nebija. Visapkārt bedrei stāvēja sargposteņi, ārpus šīs ķēdes drīkstēja aiziet tikai meistari. Ieslodzītie pieplaka kur nu kurais, lai glābtos no akmens šķembām, kas pēc sprādziena bira kā krusa.

Saspridzinātie iežu slāņi bija jākrauj vagonetēs, ko mazs dīzeļmotors aizvilka uz Sauriešu staciju. Tur otra ieslodzīto grupa krāva akmeņus no vagonetēm dzelzceļa platformās.

Grūta un gara bija ieslodzīto darba diena. Saulei rietot, sargu pavadībā kolonna gurdi vilkās atpakaļ uz Salaspils nometni. Tā gāja diena pēc dienas. Vasaras vidū tos beidzot nometināja trešajā mājelē, kur jau bija iekārtotas divstāvu guļvietas. Tagad uz lauztuvi atsūtīja otru ieslodzīto grupu, kurā bija arī šo rindu autors.

Kādreiz uz Sauriešu akmeņlauztuvēm mūs veda ar smagajām mašīnām. Braucām garām gūstekņu nometnei, kas atradās Daugavas krastā netālu no šosejas. Viss nometnes pagalms bija pilns ar cilvēkiem Padomju Armijas šineļos. Nelaimīgo sejas pauda ciešanas, sāpes, izmisumu. Cilvēki sēdēja zemē, drebošām rokām taustīja sev apkārt nomīdīto zemi. Visu, ko tur atrada, bāza mutē. Daudzi bija nogūlušies uz vēdera pie lielajām apsēm un grauza koka saknes. Stumbri, cik tālu varēja aizsniegt cilvēks, bija jau nokrimsti balti.

Barakas priekšā mūs nostādīja ierindā, un sardzes priekšnieks brīdināja: ja kāds mēģinās bēgt, to pēc sagūstīšanas pakārs. Ja nenoķers pašu, šis liktenis piemeklēs piederīgos.

Cietumā novārgušie cilvēki svaigajā gaisā pamazām atžirga. Ar meistaru un dažu brīvā līguma strādnieku starpniecību radās iespēja sazināties ar piederīgajiem, saņemt nelielus pārtikas sūtījumus.

Spēku deva arī daži iepriecinoši notikumi. Kādu dienu pie apvāršņa parādījās melni dūmu stabi un atskanēja spēcīgi grāvieni. Uzzinājām, ka uzsprāgušas vācu munīcijas noliktavas Cekulē. Gaisā uzlidoja arī fašistu vilcieni ar ieročiem. Un kur tad mūsu armijas uzvaras pie Volgas! Tas viss mūs uzmundrināja un stiprināja pretestības garu.

Tie, kas strādāja akmeņlauztuvju bedrē, slepus pievāca pulveri, ko lietoja akmens slāņu spridzināšanai. Tie, kas strādāja mehāniskajā darbnīcā, tikpat slepeni sagādāja metāla caurules un sagrieza tās gabalos. Kad šādam caurules gabalam aizlodēja vienu galu, iepildīja tajā pulveri un ielika Bik-forda auklu — iznāca kaut kas līdzīgs granātai.

Šo darbu veica bijušais fabrikas «Varonis» strādnieks Konstantīns Streļčiks, palīdzēja arī citi. Granātu krājumi pamazām auga. Ieslodzītie gaidīja izdevību, lai varētu organizēt sacelšanos.

Šo gredzenu — no zupā atrasta zirga kaula ieslodzījumā darinājis Mangaļu zvejnieks Valdemārs Veiss, kurš 1944. gadā izbēga no Sauriešu akmeņlauztuvēm. Meklējot ceļu pie partizāniem, Veiss mežā iekļuva šucmaņu aplenkumā un tika nošauts.

Kaula duncītis — pretošanās kustības dalībnieka Jāzepa Griķa rokdarbs, kas darināts Rīgas koncentrācijas nometnē, kura bija ierīkota Centrālcietumā. 1942. gadā J. Griķi pārsūtīja uz Salaspili, un viņš strādāja Sauriešu akmeņlauztuvju mehāniskajā darbnīcā. Šeit J. Griķis kopā ar Konstantīnu Strejčiku, Trifiliju Lakomku® un citiem ieslodzītajiem pievāca spridzināmās vielas, slepus taisīja granātas un organizēja sacelšanos. Vācieši viņu nodomu atklāja. J. Griķi reizē ar daudziem citiem pretošanās kustības dalībniekiem nošāva 1943. gadā. Šie Salaspils rokdarbi glabājas Latvijas PSR Revolūcijas muzejā.

Taču izrādījās, ka mūsu vidū bija nodevējs. Par granātu gatavošanu uzzināja hitlerieši. Sākās apcietināšanas. Aizdomās turētos sadzina «melnajā Bertā» un grupām veda uz Rīgu — uz Reimersa ielas pagrabiem. Sākās nežēlīgas spīdzināšanas. Bet Konstantīns Streļčiks savus biedrus nenodeva. Pratināšanas laikā viņš izlēca no piektā stāva loga uz ielas bruģa un bija uz vietas beigts. Uz aizdomu pamata no nometnes aizveda un nošāva vairākus desmitus ieslodzīto, to skaitā arī rīdzinieku Jāzepu Griķi un sto-piņieti Arvīdu Bertrānu. Bojā aizgāja arī Salaspils koncentrācijas nometnes pretošanās kustības organizētājs inženieris Kārlis Feldmanis. Viņa pasākumos bija paredzēts nodibināt kontaktu ar partizāniem. Taču tas palika tikai sapnis.

Kad sākās hitleriešu frontes sabrukums, ieslodzītos no Sauriešu akmeņlauztuvēm pārveda atpakaļ uz Salaspils koncentrācijas nometni, bet no turienes uz Vāciju. Ļoti maz palikuši dzīvi no tiem, kas cilāja akmens bluķus Sauriešu akmeņlauztuvju lielajā bedrē.

SPILVES KLAJUMA VĒJOS. Miervaldis Bērziņš-Birze

Ļeņingradas Ermitāžā ir glezna, kurā attēlota cietuma kamera plūdu laikā. Grīdu jau sedz ūdens, tas ceļas arvien augstāk. Ieslodzītās sievietes sejā izmisums. Glābiņa no tuvās nāves nav. Kamera slēgta, ar kailām rokām durvis uzlauzt nevar.

Šī glezna it kā parāda ieslodzījuma būtību: cilvēkam nav izvēles, aktīvas darbības iespēja laupīta, bieži visu nosaka gadījums. Ja šī sieviete būtu ievietota kamerā stāvu augstāk, viņa nenoslīktu.

Arī es savos četrdesmit piecos ieslodzījuma mēnešos vairākkārt piedzīvoju, ka gadījums vai nu atvieglināja, vai arī padarīja vēl smagākas ieslodzījuma dienu važas. Tas, ka mani 1943. gada oktobrī no Salaspils centra aizsūtīja darbā uz Spilves aerodromu, likās laimīga sagadīšanās. Valmieras cietumā biju pavadījis vairāk nekā divus gadus. Tur cietuma apkārtnē visus šos divus gadus katru nedēļu, parasti piektdienas rītos, atskanēja šāvieni. Tie atgādināja, ka šeit no nāves drošs tikai tas, kas jau nošauts. Biju rikšojis arī Salaspils nogurdinošajā un notrulinošajā «karuselī», redzējis, kā tur spīdzina un noslepkavo ieslodzītos, ļauj badā nomirt bērniem.

Izlasot manas atmiņas par Spilves aerodromu, lasītājs redzēs, ka te nav bijuši tik drausmīgi apstākļi kā Salaspilī. Te nebija karātavu, nebija peramā sola, nebija suņu, kas mūs plosītu. Taču Spilves miers bija mānīgs. Mēs bijām līdzīgi pelei, kuru kaķis spēlēdamies uz brīdi palaidis vaļā.

Mūsu dzīves vieta atradās klaju tīrumu vidū. Baraka, virtuve, šķūnis, kur mazgāties, apkārt trīs metrus augsts žogs ar prožektoriem stūros un sargu mītnes ārpusē. Ieslodzītie tāpat kā Salaspilī — gan latvieši, gan citu padomju republiku iedzīvotāji. Gandrīz visi politiskie.

Spilvē atradās arī vairāki rīdzinieki no tā sauktās «Fendergruppe im Ostland», kas bija sodīti par spekulāciju. «Spekulācija ir kara laika ekonomika,» viņi paskaidroja un bija optimistiski noskaņoti, jo tiem bija piespriesti tikai pāris gadu. Barakas piecās istabās dzīvoja piecas darba grupas, vairāk par simt piecdesmit cilvēkiem. Gulējām trīsstāvu lāviņās. Ziemu apakšējie sala, bet augšējie slāpa, jo griesti bija tik zemi, ka guļvietās sēdus piecelties nebija iespējams.

Rītos pa logu neko nevarēja redzēt, jo rūtis bija nosvīdušas no mūsu elpas. Reizēm ar šiem «logu sviedriem» slimie slapināja savas ēdes un augoņus. Tautas medicīna aizstāja zāles. Tikai netiku gan redzējis, ka kādam tas palīdzētu.

Savā jaunajā barakā ieradāmies svētdien, bet pirmdienas rītā mūs jau veda uz Spilves aerodromu. No kreisās puses, no jūras un Daugavas pāri līdzenajai zemienei skrēja drēgns rudens vējš. Pelēkā maisu drēbe, no kuras bija šūti mūsu tērpi, to nespēja aizturēt. Aukstums bija mūsu uzticīgais pavadonis visu Spilves laiku. Reizēm vējš atnesa arī kuģu sirēnu skaņas no Daugavas. Arī tās saldēja sirdi, jo stāstīja par jūru, par brīvību.

Aerodromā izskatījās kā jau kara laikā: puslokā ap lidlauku angāros bija paslēpti divmotorīgie Junkersa bumbvedēji, sudrabainie Meseršmita un «Foke-Wulf» iznīcinātāji. Pastāvīgi cēlās un nosēdās neveiklās transporta lidmašīnas. Reizēm pa gaisu vilkās desanta vilcieni, kas sastāvēja no transporta buru lidmašīnām. Tās cita pēc citas atlaida trosi un noplanēja zālājā. Rītos šad tad gadījās arī priecīgāki skati, kad kāds sašauts jun-kerss, nakti ar mokām atvilcies līdz bāzei, bija nokritis vai nu uz spārna, vai ar purnu iedūries zemē un tā palicis, asti izslējis, vienu motoru atsviedis sāņus.

Fronte no Rīgas šķita vēl tālu esam, un vācu lidotāji te staigāja braši kā bikšaini gaiļi. Viņi mūs nemaz nepamanīja, jo mēs bijām tikai apcietinātie. Lidotāju skolas ēkā jaunie «gaisa dūži» pie atvērtiem logiem ēda savas lepnās lidotāju brokastis: koda siera šķēles, grieza šķiņķi un smiedamies rādīja uz mums ar pirkstiem. Daudzi no viņiem līdz kara beigām dabūja galu kopā ar savām lidmašīnām.

Pirmajā nedēļā es iekļuvu tai grupā, kuru nodeva Kizerlinga firmas rīcībā. Firma būvēja betona skrejceļus. Mēs maisījām betona javu, gāzām to no vagonetēm uz ceļa, līdzinājām un blietējām. No rīta līdz vakaram ar lāpstu mitro betona masu svaidot, es uzzināju, cik tā smaga. Vēl smagāku

to padarīja vācu meistaru komandas. Darbu vadītājs bija pajauns vācu inženieris, kuru mēs saucām par Zirgasti, jo viņa platmali greznoja melnu spalvu kušķis, šķiet, darināts no zirga astes. Melnām, sirdīgām acīm, platu boksera žokli — tāds viņš nepārtraukti bizoja pa skrejceļu, pārbaudīja, kā sajaukts betons, cik cieši tas pieblietēts un vai kāds no ieslodzītajiem nav atstiepis muguru. Darba tempi viņu nekad neapmierināja. Reizēm viņš iesita kādam pa seju, reizēm draudēja rakstīt ziņojumu. Tas nozīmētu soda grupu un piekaušanu Salaspilī. Citi, zemāka ranga meistari, sekoja viņa priekšzīmei.

Pēc nedēļas mani iedalīja grupā, kuru darbos dzina Kēnigsbergas firma «Beton- und Monierbau» jeb, kā mēs to saucām, — Betona Marija. Arī te darbu vadītājs jeb pulieris un meistari bija vācieši. Sī firma cēla divus lielus angārus iznīcinātājiem. Arī te mēs maisījām betonu, nesām ķieģeļus, lējām grīdas, bet darba temps bija pavisam cits. Pulieris, vecāks kungs zaļā praķī, rādījās reti, bet, kad parādījās, skaļi kliedza uz visiem. Laikam gan vairāk balss vingrināšanai. Kliedza arī meistari, bet rokas nepalaida. Arī šī firma, protams, cīnījās par vācu uzvaru, tikai nezināmu apsvērumu dēļ tā darbus nesteidza. Varbūt tas bija tādēļ, lai firmu nepārceltu tuvāk frontei. Iespējams, viņi sajuta, ka uzcelto angāru drīz nāksies atdot citam saimniekam vai arī uzspridzināt. Kādēļ tad steigties. Viņi visumā, kā saka, «stiepa gumiju», un mēs palīdzējām cik spēdami. Divi meistari nēsāja nacionālsociālistu partijas nozīmes. Pantels, piecdesmit gadu vecs vīrs ar sārtu alus dzērāja seju, un Gailītis, kura uzvārdu nezinājām, bet mazā auguma un izslietās sekstes dēļ saucām par Gailīti. Laikam arī viņiem pašu āda bija dārgāka, un uz fronti tie sevišķi nelauzās. Viens gan šiem vācu meistariem bija kopīgs — ieslodzītajiem vajadzēja kustēties visu laiku, lai priekšniecība redz, ka strādā. Nepārtraukta, bezjēdzīga kustēšanās reizēm nogurdina vairāk nekā intensīvs darbs ar atpūtu. Ir taču vieglāk no akas izvilkt pilnu ūdens spaini nekā desmit reizes no dziļuma celt augšā pa litram.

Riebīgākais bija mazais Hāgens no aerodroma būvvaldes. Zaļo zonder-fīrera uzpleču dēļ viņu sauca par Zaļo nāvi. Tērpies melnā mākslīgas ādas mētelī, sakniebis savas plānās lūpas, viņš skraidīja pa aerodromu, centās pielīst nepamanīts. Noķēris kādu, kas, pēc viņa domām, pietiekami aši nekustējās, viņš sita, vajadzības gadījumā pat paceldamies pirkstgalos, lai tiktu pie sejas.

Meistars Gailītis kādu dienu bija iztukšojis savu stipro dzērienu devu un atļāva mums ilgāk atpūsties pie ugunskura, kurā sadega tīri labi dēļu

gali, atsēdās arī pats. Kļuvis runīgs, viņš mums paskaidroja, ka reiz bijis sociāldemokrātiskās partijas biedrs, tagad iestājies nacistos. Vēl ievilcis no pudeles, viņš uzaicināja, lai mēs dziedot «Deutschland, Deutschland iiber ailes». Par to apsolīja atpūtu līdz vakaram. Aizbildinājāmies, ka neprotam vāciski. Varot dziedāt latviski. Tad nu mēs arī sākām dziesmu, kurai nebija nekāda sakara ar vācu himnu. Tā bija tautas dziesma par vācieti, kas tiek dancināts uz karstiem ķieģeļiem. Meistars Gailītis tomēr bija sajūsmā.

Barakas apsardze, tāpat kā sargi darba vietā, bija no latviešu SD rotām. So rotu pamatsastāvā ietilpa «Arāja zēni», kas piedalījās soda ekspedīcijās Latgalē, Baltkrievijā, arī Vakareiropā. Vēlāk tiku lasījis poļu rakstnieka Brandisa stāstu «Kā būt mīlamai». Arī te ne jau pozitīvi pieminēts latviešu SD vīrs. Sardzes dienests Salaspilī un tās nodaļās šīm rotām bija it kā atpūta pēc frontes veiktajiem «varoņdarbiem». «Arāja zēnu» banda sastāvēja no caurkritušiem studentiem, aizsargiem, saimniekdēliem, tirgotāju un ierēdņu atvasēm. Sos deklasētos pulcēja tikai tieksme brīvi dzīvot. Brīvības jēdzienā viņi ietilpināja šaušanu, vardarbības, dedzināšanu un neapšaubāmi dzeršanu un laupīšanu. Par galīgu sīkumu viņi uzskatīja iekraut kādam pļauku. Viņi jau bija veikuši lielas lietas un jutās aicināti uz vēl lielākām — Minskā apšaut tūkstošus, Osvejā nodedzināt sādžas ar visiem iedzīvotājiem, «izķemmēt» Varšavu un pavadīt kādu poļu ešelonu. Reizēm viņi diezgan atklāti kavējās atmiņās. Tā kāds mazs, plecīgs gestapovietis žēlojās, ka dabūjis pāris dienu aresta par to, ka kādā Baltkrievijas pilsētā pārāk atklāti izvarojis, aplaupījis un pēc tam nošāvis kādu meiteni. Netrūka arī tādu, kurus nevainīgi izlietās asinis bija it kā iedzinušas baiļu histērijā. Tie tad turējās pa gabalu, šautenes pret mums izstiepuši. Ar vācu meistariem vai lidotājiem, kuri arī atradās aerodromā, kontakta tiem nebija, jo viņi slikti prata vācu valodu. Starp viņiem atradās tādi sīki nelieši kā sargs Freimanis. Ieraugot viņu, es atcerējos Valmieras stadionu, kur abi kādreiz cīnījāmies kā sportisti. Arī viņš mani atcerējās un, sāņus paaicinājis, piedāvājās aiznest paziņām vēstuli un atnest kādu paciņu. Ar viņu nosūtīju vēstuli uz savu bijušo dzīvokli Rīgā. Dzīvokļa saimniece strādāja kādā vācu iestādē, bet es zināju, ka šī ģimene skaitās lojāli ļaudis. Pēc laika uzzināju, ka Freimanis tur gan bijis, bet bez vēstules. Saņemtos produktus un smēķus viņš bija paturējis sev. Savu īsto seju šie «zēni» parādīja tad, kad es tos redzēju pēdējo reizi. 1944. gada jūlijā viņi pavadīja ieslodzīto transportu no Salaspils uz Neiengammi pie Hamburgas. Pa ceļam pārtikai mums iedeva arī gabalu sālītas gaļas. Lopu vagonā zem skārda

jumta mēs mirkām sviedros, telpas bija tik maz, ka gulējām sēdus. Dzert mums nedeva gandrīz piecas dienas. Murgainas piecas dienas. Tad es pirmo reizi īsti uzzināju, cik mēle var būt liela, kad tā, aukslējām pieskaroties, svilst sāpēs. Tais naktīs nebija skaistāka sapņa par dzidru rasas lāsi zaļa stiebTa galā. Divas reizes uzlidojumu laikā atradāmies stacijās, ko bombardēja. Gestapovieši šais brīžos draudēja šaut uz katru, kas tikai parādītos pie dzeloņstieplēm aizpītā loga. Tilzītes stacijā visapkārt dega vagoni, bet mums nebija tiesību glābties. Tie bija viņi, kuri mums liedza pat ūdeni. Vēl šodien atceros, kā gestapovietis Gailis, Rūjienas pirtnieka dēls, sita tos, kas gala stacijā nespēja izkāpt no vagona. Šai ziņā viņi bija cienīgi nostāties tai vācu «Totenkopf» esesiešu špalerā, kurai cauri gājām no vagona līdz nometnes vārtiem. Katram rokā bija koks un pie saites suns. «Los!» — un sitiens.

Betona Marijā blakus mums strādāja arī daži algotie strādnieki — poļi un rīdzinieki. Būtu netaisni, ja nepieminētu, ko viņi darīja mūsu labā. Pats galvenais — viņi uzturēja sakarus ar mūsu piederīgajiem. Oficiāli bija atļauts mēnesī nosūtīt vienu vēstuli, ja nebija ko nogrēkojies. Vēstule bija noteikta garuma. Ne vairāk kā, piemēram, divdesmit rindiņas. Un vēl noteikumi: nedrīkst rakstīt, kur atrodas, nedrīkst rakstīt, ko dara, nedrīkst minēt biedru uzvārdus. Bija jāraksta, ka klājas labi, kaut arī no bada reiba galva un vēl vakar bija izspļauti izsistie zobi. Uz katras vēstules bija zīmogs «pārbaudīts», un vēstuli izraibināja cenzoru sasvītrotās rindas. Lai visi zinātu, kas notiek Salaspils nometnē, lai zinātu, ka tepat Rīgas pievārtē nāves konveijers nobeidz simtiem un tūkstošiem cilvēku, atstādams tikai aizbērtus kapus un čemodānus ar nolaupītām mantām, tādēļ mums bija jāraksta un slepus jānosūta vēstules. Un mums vajadzēja skaidri zināt, kā klājas mūsu tuviniekiem, kāds ir patiesais stāvoklis frontē un aizmugurē. Lai arī izolēti, mēs tomēr gribējām dzīvot līdzi savai tautai. Kādu prieku šīs nelegālās vēstules sagādāja piederīgajiem un mums, kādas cerības tās radīja, tā palīdzot dzīvot un izturēt!

Pārbaudīja arī sūtījumus un visu neatļauto izņēma, tādēļ produktus, drēbju gabalus, medikamentus un grāmatas vajadzēja ienest slepeni. Betona Marijā strādāja trīs rīdzinieki. Viens no viņiem, pamaza auguma namdaris Garbinovičs, palīdzēja man. Šos strādniekus parasti nekratīja, un viņi mums nesa vēstules, paciņas, avīzes, grāmatas. Viņi, protams, saprata, kur iespējams nokļūt, ja viņus pieķertu. Un tomēr — no nejauši garāmejot izmestiem vārdiem mēs uzzinājām, kurā angāra stūrī, zem kāda ķieģeļa, kurā tukšā cementa maisā noliekama vēstule vai atrodama paciņa. Par katru neatjauti saņemtu vai nosūtītu vēstuli draudēja četras nedēļas soda grupā. Kad šķīros no Spilves, saskaitīju, ka ar vēstulēm vien esmu nopelnījis apmēram trīs gadus soda grupā. Sie civilstrādnieki nebija nedz sociālisti, nedz komunisti, viņi bija tikai godīgi Rīgas strādnieki.

Palīdzēja arī tas, ka mūsu sargi, uzticēdamies vispārējai aerodroma apsardzībai, savus pienākumus veica diezgan pavirši. Bez tam — saproti nu slepkavu psiholoģiju — viņi uzskatīja sevi vairāk par «karavīriem» atpūtā nekā par cietumsargiem. Gadījās, ka, atgriežoties no darba, dažs labs sargs aptaustīja tikai mūsu kabatas un muguru. Protams, bija arī centīgāki, sevišķi gados jaunākie. Savu ieguvumu es parasti glabāju cimdā. Kratot sarga klātbūtnē cimdus novilku un turēju tos augstu gaisā. Izpurināt cimdus nevienam neienāca prātā.

Nākošais solis — tikšanās ar piederīgajiem vai paziņām. Oficiāli nekāda tikšanās ar piederīgajiem vācu koncentrācijas nometnēs netika atļauta. Tā bija sava veida psihiska spīdzināšana un terors. Neziņa taču moka daudz vairāk nekā visļaunākās ziņas. Ieslodzījums parādīja, cik ciešas saites vieno vīru ar sievu, tēvu un bērnus. Ieslodzījuma laikā šīs saites kļuva vēl stiprākas. Reti bija gadījumi, kad kāda sieva ierosināja šķiršanos, motivējot pieprasījumu, ka nevēlas dzīvot kopā ar komunistu.

Mani apcietināja divdesmit gadus vecu, neprecējušos, tādēļ tikai vēlāk izpratu, cik daudz pārdzīvoja mani vecākie biedri, neko nezinot par savu ģimeni vai arī uzzinot par to ko sliktu. Bezspēcības apziņa cilvēku var padarīt vai ārprātīgu. 1942. gada ziemā, kad Latvijā plosījās difterija un vakcīnu trūkums laukos nožņaudza daudz bērnu, ziņu par dēliņa nāvi saņēma arī kāds mūsu biedrs. Nedēļu viņš staigāja pa kameru kā mēnessērdzīgs, naktīs raudāja, gatavojās bēgt, zāģēt restes vai mesties uz žogu. Tā būtu droša nāve. Mierinājām viņu, kā pratām, un uzraudzījām.

Ar dzeloņstieplēm apžogotajā aerodromā varēja iekļūt tikai pa dzelzceļa stigu. Tās malā bija materiālu noliktavas. Reizēm izdevās saskaņot visu: mums labvēlīgus sargus, slinkus meistarus, paviršus vācu posteņus, uzticamus biedrus un tad šais materiālu noliktavās kaut kur aiz dzelzs stiegru mudžekļa vai cementa maisiem satikties. Būdas tumšais un netīrais stūris, kur gaisma iespīdēja tikai pa griestu spraugām, tad likās gaišs. To piestaroja saulainas atceres un nākotnes sapņi. Šādas sarunas bieži vien beidzās ar nelielu, bet svarīgu piezīmi: «Ja es palikšu dzīvs ...» Tai arvien sekoja dedzīga atbilde: «Tu paliksi dzīvs!» Un tam ticēja abi. Statistiku zinām tikai mēs, dzīvie. Būhenvaldes filiālē Cvībergā ieradāmies apmēram 250 latviešu. Uz mājām atbraucām nepilni piecdesmit.

Tiekoties varēja saņemt ari to, kas aizliegts iesūtīt, piemēram, apavus. Salaspilī ziemu vai vasaru bija atļauts valkāt tikai koka tupeles. Citu apavu valkāšanu uzskatīja par gatavošanos bēgšanai, un par to draudēja soda grupa. Katru dienu ejot kilometrus divus trīs uz darbu un atpakaļ, tupeles noberza potītes jēlas. Kam vien bija iespēja, tas, nebaidoties no soda, tomēr iegādājās vecas galošas vai ko citu, jo, kas zina — varbūt tiešām pienāk bridis, kad ērts apavs var palīdzēt. Es toreiz biju ļoti priecīgs, ka varēju staigāt saplīsušās galošās, kuras piesēju pie kājām ar stiepli.

Mūsu tikšanos vairākkārt iztraucēja Hāgens — Zaļā nāve. Viņš pat izsauca patruļas un aplenca noliktavas. Parasti viņam nelaimējās, piederīgos brīdināja citi biedri, brīvlīguma strādnieki. Arī vācu meistari nejustos ērti, ja kādu noķertu, jo tad ēna par neuzmanību kristu arī uz viņiem. Kādu reizi Hāgens dusmās par neizdevušos uzbrukumu pagrūda mūsu sargu, ar to pasvītrodams, ka tas, neraugoties uz vācu formu, tomēr pieder zemākai rasei. Gestapovietis jutās apvainots. Mazais melnā mētelī tērptais Hāgens piesarkušu seju stāvēja, izstājies kā gailis. Tā bija maza disonanse «lielajā vācu un latviešu vienotībā». Mums tā nekaitēja. Tomēr pāris reižu atnākušās sievietes dažu sargu izveicības un, iespējams, arī kāda ieslodzītā pļāpības dēļ tika noķertas. Viņas nogādāja lidostas komandantūrā un tieši no turienes vairākus mēnešus ilgā ieslodzījumā Salaspilī.

Es saņēmu dažas negaidītas vēstules. Fakultātes otrajā kursā draudzējos ar kādu studenti. Otrajā semestrī viņa no fakultātes izstājās. Vēstulē, kuru izsūtīju saviem bijušā Rīgas dzīvokļa saimniekiem, es apjautājos arī par viņu. Pēc laika saņēmu vēstuli no savas paziņas. Viņa mani atcerējās un paskaidroja, kāpēc mūsu pazīšanās izjukusi. Gandrīz burtiski viņa rakstīja: «Man, kā Zemgales saimnieka meitai, nevarēja būt pa ceļam ar Tevi, jo Tu biji viens no tiem, kuri nostājās pret mūsu zemnieku dzīves kārtību.» Mēs kādu nakti Viesturdārzā skatījāmies, kādas caur liepu lapotni izskatās debesis, bet, paskat vien, arī jūsmojot viņa saglabājusi praktisku prātu. Es taču arī pats esmu tāds kā zemnieka dēls. Tai brīdī sirds drusku sāpēja, bet vēlāk ar rūgtu smaidu šo vēstuli nosaucu par «politisko ievadu mīlestībā». Otru negaidītu vēstuli saņēmu no kādas Sarkanā Krusta māsu skolas audzēknes, vidusskolas laiku paziņas. Arī viņa atcerējās skolas gaitas, baiļojās, vai man ziemā neesot salti, un slepeni atsūtīja divas paciņas ar medikamentiem. Šīs paciņas varēja sabojāt visu viņas karjeru. Tā bija silta un patiesa līdzjūtība, bez romantikas pieskaņas, jo pusgadu vēlāk viņa apprecējās. Viņas vēstuli es paņēmu līdz uz Vāciju. Tur man vēstuli atņēma, un tā palika Neiengammes nometnē līdz ar visu manu mantību — dārgajām

brāļa vēstulēm un nošautā tēva fotogrāfiju. Kad iznācu no ģērbtuves, man bija atlicis tikai gabaliņš Latvijas zilraibo ziepju un zobu birstīte. Ziepes man atņēma, kad tiku pārsūtīts uz Būhenvaldi.

Lai gan strādājām, cik «cītīgi» vien spējām (reizēm vienu naglu ar troksni dzinām dēlī vai pusstundu ilgi), abi montāžas angāri bija tiktāl gatavi, ka tanīs firma «Espenlaube» sāka iznīcinātāju «Foke-Wulf» montāžu. No šīm mašīnām mūs turēja pa gabalu, lai mēs tās nenoskaustu. Ieradās trīs drūmi vīri — civilie lidotāji izmēģinātāji. Mums nu bija iespēja noskatīties augstāko pilotāžu. Vairākas reizes no jaunajām lidmašīnām kādu defektu dēļ neizlaidās skrietules, un lidmašīnas tad nosēdās «uz vēdera», saceldamas smilšu mākoņus. Pēc darba izmēģinātājus bieži redzējām piedzērušos.

1944. gada sākumā Rīga jau vairs nebija tāla aizmugure un mums ap jaunajiem angāriem lika celt trīs četrus metrus augstu dubultu dēļu aizsargsienu. Vietām to pildīja ar smiltīm, vietām piebetonēja. Aizsargsienas celšanu vadīja vecs, salīcis vācietis ar garu degunu, it kā saraudātām acīm. Garā, zirdziskā deguna dēļ viņu iesaucām par Zirgaģīmi, kaut gan savas mierīgās dabas dēļ viņš bija pelnījis labāku vārdu. Viņa uzraudzībā mēs ilgi rakām stabus, vēl ilgāk tos grozījām uz vienu un uz otru pusi, līdz tie beidzot stāvēja nevainojami taisni. Mūsu grupā strādāja septiņpadsmit gadus vecais rīdzinieks Mārtiņš, kas bija apcietināts par rakstāmmašīnas nolaupīšanu Rīgas skolnieku nelegālās organizācijas vajadzībām. Zirgaģīmis ar šo puisi arvien mierīgi aprunājās, tēvišķi viņu pamācīja. Kādu rītu Zirgaģīmja acis bija pavisam sarkanas. Mārtiņš stāstīja, ka vecajam frontē kritis dēls.

Aizsargsienas būvdarbos blakus mums strādāja ebreji no Mežaparka geto. Katru dienu no komandantūras puses šurp vilkās raiba kolonna. Tur nāca vēl neiznīcinātie, galvenokārt jaunie ebreji, kas bija vēl darba spējīgi. Pāri acīm krita lielas slēpotāju cepures, praķi milzīgi garām piedurknēm, mantoti no piederīgajiem, kam tie vairs nebija vajadzīgi, ap stilbiem aptītas ar stiepli sasaistītas lupatas, uz muguras uzkrāsoti spilgti dzelteni krusti, dzeltenas zvaigznes pie krūtīm, sejā šausmas un bezgalīgs nogurums. Sievietes un jaunie zēni gurdi cilāja lāpstas. Likās, ka viņi ar katru metienu aizsviestu arī daļu sava atlikušā mūža. Mēs šad tad paguvām ar viņiem apmainīt dažus vārdus. Tur bija ļaudis no Vācijas, Čehoslovakijas, Lietuvas, Austrijas. Salīdzinājumā ar dzīvi geto darbs Spilvē ebrejiem bija it kā neliela atelpa. Sargi te rokas palaida reti. Reizēm tikai ieradās Hā-gens, lai kādu pagrūstītu. Toties geto valdīja kādreizējais Saksenhauzenas koncentrācijas nometnes lielbende Gustavs Zorge, saukts Dzelzs Gustavs.

Nogūlušies cits pie cita, baltkrievu bērni nāves miegā aizmiga ne vien Salaspili. Tūkstošiem viņus reizē ar vecākiem fašisti noslepkavoja turpat dzimtenē, savas mājas pagalmā, tāpat kā šos Osvejas dzelzceļnieka bērnus.

1947. gadā Saksenhauzenas prāvā viņš vēsi apstiprināja: «Starp bestijām es biju pats lielākais bestija.» Savu karjeru viņš bija sācis jau 1938. gadā, dzīvu zemē ierokot kādu vācu garīdznieku. Meistars nacionālsociālists Pantels pat uzsmaidīja dažām jaunākajām meitenēm un aicināja viņas mazgāt puliera būdu. Dienās pēc paku saņemšanas savs maizes rieciens pārceļoja arī pie geto iemītniekiem. Mums taču bija kopējs liktenis un kopējas cerības. Tikai viņu cerības diemžēl tika apraktas Rīgas apkārtnes mežos kara pēdējā gadā.

Kad mūs vēlāk pārsūtīja uz Jumpravmuižu celt jaunu aerodromu, vispirms mums tur lika noplēst vecu šķūni. Šai šķūnī pirms nošaušanas bija mitinājušies no ārzemēm atvestie ebreji. Zem satrunējušās grīdas mēs atradām medikamentus un vēl kādus vīstokļus. No medikamentiem te bija insulīns. Cukurslimniekiem tas nozīmē dzīvību, tādēļ tika rūpīgi glabāts. Vīstokļos bija uz garām pergamenta loksnēm uzrakstīts talmuds, atvests no tālienes, no Vīnes, no kādas ticīgo draudzes. Toreiz mūsu nabadzībā noderēja viss. Izrādījās, ka no teļu ādām gatavotais pergaments ir ļoti stiprs. Mēs pergamenta gabalus uzšuvām uz darba cimdiem un izmantojām par sandaļu zolēm.

Pienāca ziema ar salu un puteņiem. Lidmašīnu motorus pirms iedarbināšanas ilgi sildīja ar karstu gaisu un tad rūpīgi nosedza ar polsterētiem pārklājiem. Lidotāji staigāja ādas kombinezonos un kažokādas zābakos. Mūs nesildīja nekas. Vējš, pamatīgi ieskrējies pāri jūrai un lidlaukam, vilka līdz kaulam. Pret aukstumu tika izmēģināti dažādi līdzekļi. Mēs mācījāmies «trīcēt», tas ir, sabozties līdzīgi ezim, pagriežot muguru pret vēju un sasprindzinot muskuļus. Bet strādājot bija jāizkustas, trīcēšana nepalīdzēja, aukstums tūlīt ielīda pa piedurkni vai apkakli un apsvilināja ādu. Tad piedurknes nosējām ar stieplēm. Tomēr tikai ar «trīcēšanu» vien pie siltuma nevarējām tikt. Dažiem lauciniekiem, arī man, slepus vairākkārt iesūtīja autus. Tos iešuvām blūzes iekšpusē. Daudzus paglāba tukšie papīra cementa maisi. Sildīt tie nesildīja, bet vēju aizturēja. Ejot visa kolonna savādi čaukstēja un grabēja. Tā kā mēs bijām «darba komanda» un firmas SS nometņu pārvaldei par mums maksāja naudu, tad gluži nosalt mums neļāva. Kādu dienu no Salaspils atveda jaunu, it kā siltāku veļu. Vai tā bija siltāka, grūti spriest, bet raiba gan tā bija. Zila, zaļa, sarkana, viena bikšu stara violeta, otra balta — it kā mums būtu jāpiedalās masku ballē. Veļa bija pašūta no nošauto ebreju drēbēm, kas nevienam laupītājam nebija patikušas. Vēlāk daļa no šīm skrandām kopā ar mums tika aizsūtītas atpakaļ uz Vāciju, no kurienes bija sācies šo drēbju ceļojums.

Kā «darba komandu» mūs arī it kā labāk baroja. Tomēr zirga gaļa bieži bija veca un smirdoša un tās pašas ļoti maz, kartupeļi pussapuvuši. Miltu vietā deva dzirnavu saslaukas. Ēdot starp zobiem čirkstēja smiltis, un bļodiņas dibenā palika smilšu kārta. Bet mums katru dienu bija jānostaigā savi seši kilometri, pēc tam visu dienu jākustas un pie Kizerllnga pat smagi jāstrādā. Spēki kusa. Pašās īsākajās ziemas dienās bija drusku vieglāk, jo, baidoties no bēgšanas, tumsā mūs nenodarbināja. Pavasaris ir skaists un patīkams, ja var staigāt gar upmalu un skatīties, kā plaukst vītoli, bet mums pavasaris nozīmēja, ka pagarināsies darba laiks — būs jāstrādā astoņas, desmit, divpadsmit stundas. Tīrība mums bija iekšējs likums, disciplīna, kas palīdzēja izturēt smagos ieslodzījuma gadus. Nekrāsotās grīdas arvien tika noberztas līdz šķiedrai. Telpās nesmēķējām. Tikai retumis kāds nelabojams smēķētājs slepus pūta dūmus čuguna krāsniņā.

Barakas sanitārs bija Lauva, tāpat otrā kursa mediķis kā es. Ko gan, otro kursu beidzot, var zināt no praktiskās medicīnas, ja esi mācījies tikai fiziku, ķīmiju, anatomiju, mikrobioloģiju? Viņš jau centās, bet gāja grūti. Uzliesmoja dzeltenā kaite. Ar to ilgi vārga Purmalis un Kramiņš. Bez stingras diētas to nevar ārstēt, bet diēta te bija tāda — kas ir, to ēd. Ilgi turējām Purmali turpat Spilvē, lai nebūtu jābrauc uz briesmīgo Salaspili. Viņš tomēr neatguva spēkus, gulēja izģindis un dzeltens kā citrons. Es nesu viņam smēķus, un tad pārrunājām par Valmieras cietumā pavadītajiem gadiem. Beidzot barakas leiters pavēlēja viņu vest uz centru, slimot te nedrīkstēja. Daudziem no vitamīnu trūkuma radās ādas slimības: dažādas ēdes, mocošas suņu naglas. Vakaros pie sanitāra lāviņas, kad ļaudis atklāja savu strutojošo un ekzēmu saēsto miesu, varēja redzēt it kā veselu ādas slimību grāmatu ar krāsainām ilustrācijām. Tagad to atstāstīt nav grūti, bet toreiz strādāt, ja miesa pārklāta sāpīgiem augoņiem, ja katra pie-liekšanās vai drēbju pieskāriens rada svilstošas sāpes, bija mokoši. Es pats tiku cauri samērā viegli — pāris mēnešu pamocījos ar kādu savādu mitro-jošu ēdi. Katru rītu krekls bija pielipis pie ādas. Sanitārs Lauva, kā jau kolēģim, izmēģināja visas ziedes, kādas bija viņa rīcībā (pavisam trīs), bet tikai pavasarī mani izglāba saule. Ārstēties un slimajiem atpūsties traucēja slimošanas «limits». SS no privātajām firmām saņēma naudu par katru, kas izgāja darbā. Tādēļ bieži uz aerodromu dzina ari tos, kas tikko turējās kājās. Cik tāds pastrādāja, tas neinteresēja SS. Biedriem bija jāveic darbs slimā vietā, kamēr tas saknupis kvernēja kādā aerodroma stūrī.

Lai kādreiz varētu nomazgāties arī siltā ūdenī un siltās telpās, nevis

divdesmit grādu salā šķirbainajā šķūnī, mēs nolēmām šķūnī iemūrēt krāsni un noblīvēt kādu sienu. Materiālus jau neviens nedeva, tādēļ nolēmām tos «organizēt». (Arī paši vācieši kara laikā vārdu «zagt» bieži aizstāja ar vārdu «organizēt».) Katru dienu, uz mājām ejot, drēbēs paslēpām pa ķieģelim. Tādā pašā veidā atceļoja cements, un mūsu mūrnieki Žogots un Kasatkins uzmūrēja tīri pieklājīgu krāsni ar visu skursteni. Katru dienu mūsu kabatās uz baraku atceļoja akmeņogļu briketes. Siltā ūdens problēma bija atrisināta, bet tūliņ uzbruka cita nelaime.

Kādā ziemas vakarā, kad nācām mājup, bija jau krēsla. Netālu no barakas uz ceļa stāvēja vieglā mašīna. Vai tad nu mazums aerodroma tuvumā mašīnu, un mēs mierīgi soļojām tālāk. Ieejot pa vārtiem, redzējām, ka viens no štūbendīnstiem — barakas apkopējiem pa logu rāda uztrauktas zīmes. Tūlīt metām sniegā visu, kas skaitījās aizliegts, — «organizētās» ogles, nažus, plēsām vēstules, bet bija jau par vēlu. No barakas izdrāzās sveši gestapovieši, zibenīgi nostādīja mūs rindās, lika pacelt rokas un sāka kratīšanu. Tika atrastas piederīgo vēstules, maizes gabals, ar grūtībām sadabūtā un piederīgo atnestā sviesta piciņa. «Vainīgos» aizveda sāņus. Katram gestapovieša jautājumam sekoja sitiens. Svešie sākumā klaigāja vāciski, bet tad sāka lamāties skaidrā latviešu valodā. Tās bija Reimersa ielas latviešu daļas ... «Vainīgos» biedrus tovakar aizveda uz Reimersa ielu. Kāds bija ziņojis, ka mēs uzturot sakarus ar mājām. Varbūt sūdzētājs bija no sargu vidus, varbūt kāds no aerodroma vāciešiem. Tas palika noslēpums. Zinājām tikai to, ka viens no meistariem bija sūdzējies par ogļu brike-tēm, ko iebāzām kabatās.

Pēc pāris nedēļām daļa aizvesto atgriezās. Daži aizceļoja uz Salaspili, uz soda grupu. Starp citu, mūsējiem bija palīdzējis arī par spekulāciju ieslodzītais rīdzinieks Fjodorovs, septiņpadsmitgadīgs puisis, arvien smaidīgs un mierīgs. Zinādams, ka viņam piespriesti «tikai» daži gadi cietumā, ka viņu uzskata par spekulantu, nevis par politisko un ka tas nav bīstami, Fjodorovs bija pastāstījis, ka sakarus organizējis viņš. Viens no aizvestajiem pēc atgriešanās ilgi staigāja tikai drēbju čībās, jo viņam bija sadauzītas kāju pēdas. Citi biedri, kuri atgriezās, vairākas nedēļas nevarēja gulēt uz muguras, jo tā bija sadauzīta. Smagi cietis bija jelgavnieks komjaunietis Akmentiņš, kuram vispār nelaimējās. Reiz Akmentiņš kopā ar biedru grupu jau bija sagatavojies bēgšanai. Pieci aizbēga, bet Akmentiņš vakarā atgriezās. «Pie manis slepeni bija atnācis tēvs, vecs cilvēks,» viņš stāstīja, un mēs sapratām. Izbēgšanas gadījumā noteikti apcietinātu tēvu, īpaši vēl tādēļ, ka tai dienā tēvs bija izbraucis no Jelgavas. Varbūt lasītā-jam liksies dīvaini, ka es nestāstu par bēgšanu, kas arvien saistās ar ieslodzījumu. Jā, varbūt varētu izbēgt arī no paša aerodroma. (Starp citu, 1943. gada vasarā sargs vienu ieslodzīto, kad tas bija aizgājis pāris desmit soļu no darba vietas, nošāva it kā par mēģinājumu bēgt. Gestapovieši dzīvā mērķī prata šaut.) Varbūt laimētos izkļūt cauri posteņu ķēdei, bet tālāk toreizējos apstākļos viss bija atkarīgs no tā, vai ir kādi sakari ar pagrīdi. Bet, atrodoties ieslodzījumā, nodibināt sakarus ar pagrīdi ne katrreiz izdevās. Ļoti svarīgi bija arī tas, vai mums ir tuvinieki — māte, tēvs, sieva vai bērni. Vācieši šo apstākli tūlīt nežēlīgi izmantoja. Izbēgšanas gadījumā arvien tika apcietināti piederīgie. Tas, kas pats pārcietis badu cietumā, stāvējis Salaspils karātavu ēnā, pārcietis pazemojumus un sitienus, ja vien bija saglabājis cilvēka sirdi, pārdzīvoto nenovēlēja saviem tuviniekiem. Tā mātes mīlestību SD prata pārvērst par vēl vienu lieku dzeloņstiepļu kārtu nometnes žogā. Un šī kārta bija stipra.

Akmentiņu sadedzināja Bergenbelzenes nometnes krematorijā kara pēdējā nedēļā. Šis jaunietis bija viens no tiem, kas no civilstrādniekiem dabūja «Tēviju» vai «Deutsche Zeitung im Ostland». Lai arī tanīs rakstīja par «kara vēsturē neredzēti veiksmīgām atraušanās operācijām», mēs tur izlasījām, ka mūsējie nāk arvien tuvāk. Šādas ziņas ātri izplatījās pa visu baraku un deva jaunus spēkus, tāpat kā kantainais un sēnalainais cietuma maizes gabals.

Tuvākie draugi man Spilvē bija Aleksandrs Zariņš un Laimonis Tripka. Zariņš, saukts Šuriks, pirms kara bija strādājis Rīgā fizkultūras komitejā, tāpat kā Tripka, cīnījies komjauniešu bataljonos un sagūstīts Igaunijā. Šuriku es arvien atceros dzīvespriecīgu. Uz darbu ejot vai no darba nākot, viņš arvien vēl atrada spēkus dziesmai. Mēs dziedājām «Katjušu», «Tik augstāk», «Trīs tankistus» un tautas dziesmas. Protams, līdz tam brīdim, kamēr skaņas sasniedza sarga ausis un caur tām arī viņa smadzenes. Tad nāca rīkojums: «Klusāk!» Nekad tā neesmu izjutis, cik dziesma dod lielu kopības un vēl nesalauzta spēka izjūtu! Ja nevarējām dziedāt, tad Šuriks svilpoja, un svilpot viņš prata. Arī mēs pievienojām savas sīkās svilpītes līdz sarga nākošajam aizliegumam. Tādu svilpošanu savā mūžā vairs neesmu dzirdējis. Šurikam Rīgā bija māte, māsiņa un mīļa meitene. Pāris reižu redzēju, ka viņa meitene pastaigājās pa Bolderājas šoseju, kad mēs gājām uz māju. Citu reizi tur staigāja kāda cita rīdzinieka sieva, māte vai māsa. Par šiem īsajiem redzēšanās brīžiem mēs priecājāmies visi, it kā katram no mums būtu atnācis ciemiņš. Šais tikšanās brīžos viss bija jāpasaka ar acīm. Tā cilvēki gāja, viens otrā skatīdamies, it kā mēmi, neredzēja

ne akmeņus uz ceļa, nejuta ne lietu, ne salu, nedzirdēja ne sarga draudus, ne lamuvārdus. Vienu no otra šķīra tikai četri pieci soļi, bet tie bija milzīgi plati. Pārkāpt tos nedrīkstēja. Daudziem, arī Šurikam, tā bija pēdējā tikšanās. Surika meiteni vēl pāris reižu tiku redzējis Rīgā tūlīt pēc kara. Paldies, ka viņa mums toreiz atgādāja Goikija «Māti» un Ostrovska «Kā rūdījās tērauds» — komjauniešu himnu. Šīs grāmatas mums palīdzēja pārvarēt dažu šaubu vai grūtību brīdi. Aleksandrs Zariņš ir miris Bergenbelzenē vai nu kara pēdējās dienās, vai dažas dienas pēc kara beigām. Zilacainais rīdzinieks Laimonis Tripka bija gausāks, bet savā pārliecībā un izturībā tikpat ciets. No piederīgajiem viņam Rīgā dzīvoja tikai jaunākais brālis. Vecāki bija evakuējušies Padomju Armijas aizmugurē. Brāli vēlāk iesauca latviešu leģionā. Tā vienu ģimeni karš bija sašķēlis trīs daļās — dēlam licis karot pret tēvu un kļūt par brāļa cietumsargu. Ne jau brīvprātīgi Laimoņa brālis aizgāja «brīvprātīgo» leģionā, ne jau visiem no mobilizācijas izdevās izvairīties. Tā bija latviešu tautas traģēdija, kuras inscenētāji bija vācu iebrucēji. Tripka ir pazudis īsi pirms Rīgas atbrīvošanas, un par viņu man vairs nekādu ziņu nav. Draudzējos arī ar Gvido Veisu, latviešu strēlnieku korpusa jaunāko leitnantu. Atkāpjoties viņš Latgalē bija sašauts plecā un kritis gūstā. Centrālcietumā nošāva viņa sievu. Melnām, dedzīgām acīm, mazām Ūsiņām — tādu es Gvido atceros. Vairākas reizes masēju viņa sašauto plecu. Gvido bija tas, kas 1944. gada Jaungada naktī mūsu istabā uzsāka dziedāt «Internacionāli». Savādi, bet pacilājoši tā skanēja istabas tumsā, kad turpat aiz loga redzēja spilgti apgaismoto dzeloņstiepļu žogu. Gvido sagaidīja arī 1945. gada pirmo dienu, bet kara beigas ne, jo gāja bojā Bergenbelzenē vai Neiengammē pie Hamburgas.

Šais īsajās piezīmēs nav iespējams pieminēt visus labos, izturīgos un nesalauztos cilvēkus, kuri palīdzēja noturēties kājās un nekrist ceļos. Bija arī tādi, par kuriem baidījāmies, ka tie varētu kādu nosūdzēt. Ja tie, kurus turējām aizdomās, prasījās uz Salaspili, piemēram, pie ārsta, sanitārs centās to neatļaut, lai viņi netiktu «pie kungiem».

Spilvē dzīvojām samērā mierīgi, izlikdamies, ka nāvi nemanām, kaut arī tā klīda turpat pa aerodromu. Kizerlinga strādnieki, ierīkojot lidmašīnām patvertnes, aerodroma nomalē uzdūrās uz masu kapiem, kuros gulēja karagūstekņi, aprakti apmēram 1942. gadā. Biedri no dažu mirušo kabatām bija paņēmuši dokumentus, lai pēc kara tos varētu nosūtīt piederīgajiem. Bet daudzi tur palika guļot kā nezināmi kareivji, kaut arī viņiem reiz bija savs vārds.

Pavasara pusē geto ebreju kolonna kļuva īsāka. Slēpju zābakus, kurus agrāk nēsāja meitene no Vīnes, šodien bija uzāvusi viņas draudzene, unt rūtaino mēteli šodien vairs nevalkā pusaudzis ar bālo seju, bet to apvilkusi viņa māte. Zābaku un mēteļa iepriekšējie saimnieki bija aizvesti un samesti bedrēs.

Dažiem no mums laimējās izkļūt brīvībā arī oficiāli. Gadījās kāds spēcīgāks aizbildnis, citreiz palīdzēja arī kukuļi. Arī SD interesēs bija atbrīvot kādu niecīgu procentu ieslodzīto (viņi tāpat palika uzraudzībā), lai nometnē palikušajiem dotu kādu cerību, mudinātu tos cītīgi strādāt. Atbrīvotos parasti sestdienās, kad mašīna brauca pēc pārtikas, veda uz Salaspili. Kādu piektdienas vakaru priecīga vēsts pārsteidza arī sanitāru Lauvu. Tai brīdī viņš ar kurpnieka knaiblēm rāva kādam zobu. Bijām ar Lauvu sadraudzējušies, kaut par medicīnu daudz nerunājām — pamaz zināja viņš, pamaz arī es. Nu sanitāra balto lentu ar sarkano krustu apsēja manas blūzes piedurknei, jo visā barakā nevarēja atrast neviena, kas par medicīnu zinātu vairāk. Bez tam man taču bija arī tituls — medicīnas students. Ilgi gan es šai godā nebiju — ap pusotra mēneša, līdz Spilves nometnes likvidēšanai, un tādēļ pacientiem lielu ļaunumu nepaguvu nodarīt. Pārsēju noberzumus, rāvu augoņu serdes, ādas slimības ārstēju ar kādu no trim ziedēm, kas bija manā rīcībā. Grūtāk bija ar iekšķīgajām slimībām, jo bez sodas, aspirīna un mazas sirds pilienu pudelītes manā rīcībā vairāk nekā nebija. Sākumā darbā negāju un barakā rūpējos par slimajiem. Bet, kad SS vēlējās palielināt strādnieku skaitu, uz aerodromu bija jāiet arī man ar savu koferīti, kurā atradās pāris papīra saišu un joda pudele. Par to SS kasē ienāca četras markas vairāk.

Aerodromā pacēlās jauns angārs, lielāks par visiem iepriekšējiem. Tas bija paredzēts sešmotorīgajam «Gigantam» — lielai, neveiklai mašīnai, kurā varēja iebraukt pāris smago automašīnu. «Gigantu» mūžs gan nebija gigantisks, jo no iznīcinātājiem tos bija grūti nosargāt. Kad angāri bija uzcelti, «Gigantu» pašu jau vairs nebija. To sadragātie skeleti rūsēja kauju laukos. Betona firmai šis angārs bija pēdējais darbs Rīgā.

Sestdienās braucu līdzi uz Salaspili, pavadīju slimos uz slimnīcu un saņēmu trūcīgo medikamentu devu. Neoficiāli vedu vēstules un mutiskas ziņas uz Salaspili un atpakaļ uz Spilvi. So Salaspils «apciemojumu» laikā iepazinos un sadraudzējos ar vīnieti Slotšoveru, zobārstu, kas bija gadus piecdesmit vecs un nēsāja brilles. Viņš dzīvoja nāves ēnā, jo bija viens no nedaudzajiem ebrejiem, kas vēl nebija iznīcināti. Droši vien viņu pietaupīja, kamēr komandantūras kungi salabo zobus.

Pēdējā tikšanās ar Slotšoveru bija skumja. Kad 1944. gada jūlijā mūs

gatavoja pārsūtīšanai uz Vāciju, es vēlreiz iegriezos pie viņa. Mazajā, krēslainajā barakas «kabinetā» viņš atsēdās savā zobārsta krēslā, un mēs skatījāmies uz priedēm aiz nometnes žoga, kuras apspīdēja spilgta vasaras saule. — Jūs aizbrauksiet uz Vāciju, manu dzimteni, bet es palikšu te, — viņš teica. Tā arī notika. Mēs aizbraucām uz Vāciju, bet zobārsts palika Salaspilī un mājās nekad vairs neatgriezās. Vācieši atkāpjoties viņu nošāva, — iespējams, savam slepkavam viņš bija ārstējis zobus.

Jau sākumā teicu, ka cietumā, kur parasti laupīta jebkāda izvēles brīvība, daudz ko nosaka gadījums. Pēdējie mēneši Spilvē, kad es staigāju ar sanitāra lenti, man bija it kā atpūta pēc trim ieslodzījuma gadiem, un varbūt tādēj man arī izdevās pārciest badu un spīdzināšanu Vācijā. Daudzi citi — kaut augumā tīrie milži, — kas Salaspilī bija nomocīti smagos darbos, vairs neatgriezās.

Reiz arī man visi labvēlīgie apstākļi bija saskaņoti, lai satiktos ar piederīgajiem. Es zināju, ka rīt pa Bolderājas šoseju pastaigāsies mans mazais brālis. Četrpadsmitajā dzīvības gadā viņš zaudēja tēvu, šķīrās no brāļa un kļuva par ģimenes galvu. Cik viņš neskrēja, nespekulēja, nemainīja, lai arvien gan atļautajos, gan neatļautajos sūtījumos es atrastu pa cigaretei, pa margarīna paciņai. Bet tai rītā mūs darbos neizlaida. īsi un aši — lika sakāpt mašīnās un veda atpakaļ uz Salaspili. Man nelaimējās. Uz šosejas tik agri vēl brāļa nebija. Un es to arī vairs nekad neesmu saticis. Viņš pazuda kara vētrās.

Braucām garām Spilvei, kur slējās mūsu celtie angāri un stiepās platie, mūsu betonētie ceļi. Toreiz man bija dusmas, ka visu to bijām spiesti uzbūvēt vāciešiem. Bet, kad pēc mēnešiem četriem pieciem vācieši paši visu saspridzināja, man kļuva žēl, ka mūsu darbs iznīcināts. Bet karš nav cēlājs, karš ir tikai postītājs.

Mūs veda cauri Rīgas nomalei. Ļaudis gāja savās gaitās. Cerējām, ka mēs vēl atgriezīsimies šai skaistajā pilsētā pie Daugavas. Bet mūsu ceļš veda tālāk uz Salaspili, tad uz Vāciju, un tikai katrs ceturtais vai piektais bezgala noguris atgriezās atpakaļ.

GRŪTA CEĻA TURPINĀJUMS UN GALS

Ir brūces, kuras pat visuvarenais laiks nespēj sadziedēt viena mūža laikā. Par to liecina vēstules, kuras saņēma šīs grāmatas sastādītāji pēc pirmā izdevuma iznākšanas: daudzi vēl tagad meklē savus tuviniekus, kuru kapa vietas nav zināmas. Šajā sakarā radās mana raksta turpinājums, kur īsumā atcerēšos savas tālākās gaitas ieslodzījumā. Varētu iebilst, ka tas neattiecas tieši uz Salaspili. Man liekas, ka attiecas gan: Salaspils bija šī lielā ciešanu ceļa sākums, un, ja Padomju Armija nebūtu satriekusi nacistu armiju, Salaspils turpinātu pastāvēt un ne ar ko neatšķirtos no tām nometnēm, uz kurām kā vergus dzeloņstieplēm aizpītos lopu vagonos aizveda Salaspils iemītniekus. Salaspils ir tikai daļa no tā lielā nozieguma, ko sauca par vācu koncentrācijas nometnēm.

Manās rokās ir nonākuši divi jau laika nodzeltināti saraksti, toreizējo dienu tieši liecinieki. Saraksti, kas apsūdz slepkavībā, jo tie ir priekšlaicīgā un briesmīgā nāvē mirušo saraksti. Tālākais tad arī būs stāsts par to, kā radās šie saraksti.

Tas sākās Salaspils nometnes darba komandā, kura tanī laikā ierīkoja aerodromu. Apkārtne visu vasaru tinās melnos dūmos. Tie vilkās no Rumbulas līķu sārtiem. Tad pēkšņi mūs aizdzina uz Salaspili, kur uzzinājām divas satraucošas un uzmundrinošas ziņas: Padomju Armija jau tepat Augšzemgalē, un pret Hitleru nupat, 20. jūlijā, izdarīts atentāts. Taču vācu drošības dienesta pirksti savu upuru kaklos bija ieķērušies tik dzelžaini, ka mūsu ešelonu paguva nakts tumsā izraut cauri Jelgavai nepilnas divas dienas pirms tam, kad šo pilsētu aizsniedza atbrīvotājas armijas smaile. Brauciens turpinājās cauri Lietuvai, garām degošajai Tilzītes stacijai, garām sagrautām daudzstāvu mājām Hamburgā līdz koncentrācijas nometnei Neiengammē. Te pēc pāris dienām mūs, vairāk nekā tūkstoš cilvēku, pirtī nostādīja kailus un tad atlasīja 400 spēcīgākos. 400 spēcīgākos, bet jau minētie divi mirušo saraksti sastādīti no šiem spēcīgajiem! Tai pašā reizē divus trīs vecākus vīrus no šīs kailo parādes drūmajā, betonētajā telpā ar zemajiem griestiem aizveda uz blakus esošo bloku, kurā novietoja darba nespējīgos. Aiz šī «atpūtnieku» bloka, kā to oficiāli sauca, savukārt atradās zema betona celtne ar garu skursteni. Vienīgi caur šo skursteni, kā smējās SS vīri, ieslodzītie varot nokļūt brīvībā, šī celtne bija krematorija.

Tad atkal sekoja trīs dienu ilgs brauciens ar dzeloņstieplēm aizpītos lopu vagonos. Josla starp abām pretējām durvīm vagonos bija brīva. Tanī stāvēja sargi. Katrā vagona galā piecās rindās pa pieci katrā rindā cieši cits pie cita sēdējām mēs. Kur nogulties nebija vietas, par piecelšanos, kaut uz ceļiem, lai mainītu ķermeņa stāvokli, draudēja lode no sargu automātu stobra, kas visu laiku tika turēts mūsu acu priekšā. Vienkāršs, bet efektīvs mocību veids — trīs dienas nātnajā tērpā nosēdēt uz kailas vagona grīdas. Naktīs reizēm rindas nespēkā sabruka svīrainu drēbju mudžeklī. Uzkop-

ties nelaida, kaut arī divi jau slimoja ar dizentēriju — kāds franču kapteinis un mans biedrs no Valmieras cietuma, mazsalacietis Alfrēds Apsitis. Būhenvaldes stacijā bija grūti piecelties un izkāpt no vagona, kas bija kjuvis par smirdošu elli. Gājām pa labi grantētu ceļu, kuram abās pusēs SS mītņu priekšā auga lekni kāposti. Sajās dobēs, starp citu, izkaisīja arī daļu no krematorijas pelniem. Lielajos vārtos ar laba kalēja roku iekalts cinisks teiciens: Jedem das seine ... (katram pēc nopelniem ...). Gaidīdami savu kārtu, lai nokļūtu dezinfekcijas iestādē, noguruši nogūlāmies uz betonētā celiņa netālu no krematorijas, jo te vismaz varēja izstiepties. Pie iepazīšanās arī šī nometne kā savu vizītkarti parādīja krematoriju. Būhenvaldes pārskatos tai dienā parādījās atzīme: 3. augustā no Neiengammes atsūtīti 400 darba spējīgi ieslodzītie, kas izraudzīti smagiem darbiem.

Tālāk aiz Būhenvaldes četru kārtu žoga kūpēja Gustlova ieroču fabrikas dūmeņi. Pēc trim nedēļām, 24. augustā, amerikāņu uzlidojumā tur aizgāja bojā 315 ieslodzīto, 1425 ievainoja. Pie nometnēm SS arvien centās ierīkot kādu fabriku cerībā, ka to tad nebombardēs. Uzlidojuma laikā nevienu no telpām neizlaida, kaut tur visiem būtu dzīviem jāsadeg.

Nākošajā dienā tā sauktajā politiskajā nodaļā mūs nofotografēja un nomērīja gadījumam, ja mēs iedomātos bēgt.

Vēlu naktī mūs izsauca pie vārtiem. Tad atkal brauciens lopu vagonos. Pēc dienas mūs izsēdināja Harca kalnāja piekājē, Halberštates pilsētas tuvumā, un dzina uz vienu no Būhenvaldes ārējām komandām, kas dokumentos bija minēta ar skaistu nosaukumu — «Kommando Malachit». Tā bija viena no lielākajām Būhenvaldes komandām. Augustā, kad ieradāmies mēs, tur ieslodzīto bija kāds tūkstotis, bet 31. janvārī pēc oficiālajām ziņām — jau 3389 ieslodzītie un 287 sargi. (Visi datumi un skaitļi ņemti no arhīvos atrastajiem SS komandantūras dokumentiem, kas sakopoti krājumā «Buchenwald».) Martā minēts skaitlis 5400, bet pašās pēdējās ziņās 11. aprīlī — 4498; martā bija par 902 cilvēkiem vairāk; tie ir mirušie, nošautie, pakārtie. 1944. gada novembri minēts vēl kāds ieslodzīto transports, kurā atradušies ari latvieši. 500 latvieši, poļi, krievi no Saksenhauzenas nometnes nosūtīti uz Būhenvaldes komandu S-III Ordrufā, kur fīreram steidzīgi būvēja jaunu pazemes mītni. No tiem 400 salaspiliešiem, kurus iedalīja Malahīta komandā, pie Langenšteinas ciema, latvieši bijām apmēram 250, un mūs novietoja sestajā blokā. Jau minētie divi mirušo saraksti, kuros ierakstīti 127 uzvārdi, tad arī attiecas uz šī bloka 250 iemītniekiem.

Nometnes skaistais nosaukums atbilda apkārtnei. Tā atradās ielejā starp diviem kalniem, tādēļ šo vietu vāciski sauca par Cvībergu (Divkalni).

Vārti. (Uzraksts: «Katram pēc nopelniem.»)

Kalnu nogāzēs vietām redzēja vēju un lietus atsegtu robainu klinti, citur, ar saknēm plānajā velēnā ieķērušās, pret kalnu kāpa vīksnu un eg]u rindas. Ieplakas turpinājums bija tīrumi, kas lēzenos viļņos aizstiepās līdz pat apvārsnim. Tālu pamalē redzēja kādas pilsētiņas sarkanos jumtus un baltu baznīcas torni. Tā bija kūrorta pilsētiņa Kvedlinburga. Uz Kvedlinburgas krematoriju veda nometnē mirušos.

Šie eglēm apaugušie klinšu kalni, starp kuriem vijās rupjām šķembām klāti ceļi, pa gabalu šķita kā ilustrācijas kādreiz bērnībā lasītām vācu pasakām par kalnu gariem, par rūķīšiem, kas kalnos rok rūdu.

Kaut kas līdzīgs jau arī bija. Pāris kilometru no nometnes firmas «Bode, Grun und Bulfinger» un «Hermann Goring Werke» klintī kala pazemes halles Junkersa lidmašīnu fabrikai. Šos darbus gan pretēji pasakām veic nevis labsirdīgi, bārdaini rūķīši, bet izvārguši, zili svītrainās skrandās tērpti grījojošies stāvi. Kājas tiem bija ieautas koka zoju apavos, kas, staigājot pa šķautnainajiem akmeņiem, lauzīja un berza pēdas. Ja apavu nebija, tad pēdas aptina ar lupatām. Tādās reizēs jau pirmajā vakarā kājas bija saskrambātas līdz asinīm. Tas, protams, interesēja vienīgi pašu ieslodzīto. Vācu firmu īpašnieki tikai aprēķināja pejņu, ko ienesa lētais, no SS nopirktais darbaspēks. Ieslodzītie par saviem asiņainajiem sviedriem darba algu nav saņēmuši vēl šodien, bet firmu īpašnieki savus karā iegūto kapitālu augļus gan tērē vēl šodien.

Šie Eiropā sagūstītie vergi runāja vācu, poļu, franču, krievu, čehu, holandiešu, latviešu, itāliešu, dienvidslāvu, spāņu, beļģu, ungāru valodās. Komandas gan skanēja tikai vāciski.

Sākumā mani iedalīja 52. komandā, kas būvēja dzelzceļa atzarojumu uz tuneli. Piecos no rīta atskan sauciens «Aufstehen!», un pa baraku sienām policisti dauza ar nūjām. Izdala ozolzīļu kafiju. Apēdam to, kas atlicis no vakarējās maizes devas. Pussešos jānostājas lielajā laukumā uz pārbaudi. Jāstāv pusotras stundas, vai ārā lietus vai sniegs, sals vai vētra. Ja pleciem apmesta sega — tas skaitās sodāms nodarījums, par to sit. Septiņos izejam pa vārtiem. Vārti jāsveicina, noņemot beretes, jo koncentrācijas nometnē tie ir arī vācu impērijas simbols. Gājienam pretī nāk spodri ģērbies gaišmatis SS hauptšturmfīrera formā. Tas ir komandants Libeks. Viņam rokā spieķis. Lazdas spieķis ar mākslinieciski izgrieztu rokturi, kas atgādina suņa galvu. Spieķi darinājis kāds ieslodzītais. Spieķus te nēsā visi vācieši, sargi un privātie meistari. Libeks diviem trim ar visu spēku iesit pa muguru. «Ātrāk!» viņš kliedz, un, kaut vai kājas izlaužam, sargi tālāk mūs dzen pusskriešus. Tad mēs sešas stundas nesam dzelzs sliedes, bez pārtraukuma ceļam no zemes un liekam uz kaulainajiem pleciem smagos, piesūcinātos gulšņus. Šai laikā Libeka nav, lidotāju formās tērptie sargi sit samērā reti. Daži sargi gan šauj, ja kāds izsalcis turpat blakus no tīruma paņem vienu cukurbieti. Parasti sargi arī trāpa. Bet spieķis ir katram meistaram, tie sit gandrīz visi. Melnā samta vestē un biksēs tērpies apaļvaidzis ir iemācījies tikai vienu vārdu krieviski un to pašu nepareizi. «Kamņī, kamņī!» viņš sauc, kad mēs zem gulšņiem dzenam akmens šķembas. Viņam arvien liekas, ka mēs strādājam par lēnu, ka tikai tādēļ vēl turpinās karš. No muguras pienācis, viņš sit ar spieķi ieslodzītos pa stilbiem, pa muguru, jo Libeks ir teicis, ka jāstrādā ātri, ka katra nonīkušā heftlinga vietā no Būhenvaldes atsūtīs desmit jaunus, ka būve ir impērijai svarīga. Pēc sešām darba stundām pusstundu pārtraukums, jo sargiem un meistariem jāēd. Laimīgākie no mums drīkst izskalot viņu katliņus, kuros dažkārt atlicis pa karotei viras. Tad atkal piecas sešas smagas stundas. Jāuzmanās ne tikai no sargiem un meistariem, pa tuneļa ejām piezogas speciāli SS darba uzraugi, kuri vispirms sit Himlera instrukcijās noteiktos 25 «kokus» un pēc tam paskaidro, ka strādāt vajagot ātrāk. Tad stunda atpakaļceļā līdz nometnei. Cilvēki iet saķērušies, cits citu balsta zem rokas. Rinda grīļojas, kaklā pakārtie tukšie ēdiena trauki, vienīgā mūsu manta, kūļājas un grab. Tas ir savāds rēgu gājiens, kurā noraugās Langenšteinas ciema vācieši, pīpes kūpinādami, jo mēs reizēm ejam cauri Langenšteinas ciemam. Tad atkal pārbaudes laukumā jāstāv stundu, pusotras. Pēc tam savā blokā saņemam maizi, margarīna vai biešu marmelādes piciņu un zupas litru. Varbūt mazgāties?... Gājiens uz telpu, kur ir ūdensvads, tik grūts, jānokāpj no kalna, tad atkal jākāpj kalnā uz savu bloku... Tomēr griba vēl valda pār ķermeni, tīrība palīdz dzīvot, vairākums iesmeļ ēdiena traukā ūdeni un nomazgājas. Vairs atlicis tikai tik daudz spēka kā ierāpties lāviņā un atlaisties uz koka skaidām pildītā papīra maisa un tad sapņot par maizi, ar baismām gaidot to brīdi, kad piecos no rīta atkal pie barakas sienas dauzīs ar nūjām un kliegs «Aufstehen!». Sapņos reizēm izdodas satikt bērnus, mierināt māti vai sievu. Tā aiziet diena pēc dienas.

Pēc kāda laika mani pārvietoja par sanitāru uz nometnes slimnīcu vai, kā te sauca, nometnes revīru. Iespējams, tādēļ esmu palicis dzīvs. Pārtikas deva gan te nebija lielāka, bet lielāka bija atpūta — sanitāriem nenācās stāvēt stundām ilgi pārbaudes laukumā, kamēr vējš, pa kalnu klintīm lejā skriedams, plānajam tērpam dzina cauri lietu un sniegu. Un tā es kļuvu par liecinieku tam, kā šajos divos jau minētajos sarakstos pamazam citu pēc cita ierakstīja sestā bloka iemītniekus, manus biedrus.

Kad saņēmu šos sarakstus un izlasīju tajos minētos uzvārdus, man pirmajā brīdī likās, ka par katru atcerēšos kaut pāris teikumu, ko pastāstīt. Tomēr, kad manā priekšā bija balta papīra lapa, uz kuras vajadzēja šīs atmiņas uzrakstīt, jutu, ka sīkākas ziņas vairs atceros tikai par dažiem. Pie katra uzvārda tikai vairs pavīda it kā neskaidrs, pāris kadru garš, steidzīgi norauts filmas gabals, no kura neizriet sakarīgs stāsts. Bauers no Jēkabpils, garš, briļļains puisis pagausām kustībām. Milgrāvietis Fricis Felds-Mīlbergs, kura sejā Spilvē vēl bieži redzēja smaidu, slimoja ar kuņģa čūlu un ātri dila. Jānis Freimanis, viņu atcerējos no Valmieras cietuma, vīrs ar melnām, dedzīgām acīm. Viņam trūka zobu, bet te jau arī maz bija ko ēst. Zilacainais, plecīgais Grāvītis no Krustpils — tā visi it kā pavīd atmiņā, bet astoņpadsmit gados sīkākas detaļas ir izgaisušas. Tās atcerētos, ja šo stāstu rakstītu tūlīt pēc kara beigām. Pāršķirstīju piezīmes, kuras uzrakstīju 1947. gadā. Diemžēl te esmu diezgan sīki aprakstījis notikumus, bet uzvārdi nav minēti. Tādēļ arī esmu spiests vairāk stāstīt par pašu nometni, kuras sestajā blokā ieradāmies divi simti piecdesmit, bet mājās pārbraucām nepilni piecdesmit.

Šķiet, pats pirmais bojā aizgāja Alfrēds Apsitis, kas saslima ar dizentēriju jau ceļā no Neiengammes. Ierodoties Cvībergā, viņš vairs nespēja strādāt katorgas darbu tunelī. Dažas dienas viņu izdzina darbā, bet spēki ātri kusa. Tad Apsīti kā darba nespējīgu kādā transportā aizveda atpakaļ uz Būhenvaldi. Viņa pelni izkaisīti pie Veimāras. Dizentērija un bada caurejas bija viens no nometnes lielākajiem lāstiem. Jau augustā (sakarā ar nehlorēto ūdeni) ar šo kaiti izslimoja daudzi, un daudziem tā atņēma pēdējos spēkus. Drausmīgākais sākās 1945. gada sākumā un turpinājās līdz ieslodzījuma beigām. Tad ar bada caurejām slimojošie jau aizņēma veselu baraku. Katrā šīs barakas istabā atradās desmit, piecpadsmit divstāvu lāviņas ar papīra guļammaisiem. Šai laikā jau katrā guļvietā guldinājām divus, kur vienam kājas, otram galva, citādi visiem neiznāca vietas. Mirušos iznesām, noslaucījām matračus (mazgāt tos nevarēja — tie bija no papīra), jo uz šīm pašām vietām jau gaidīja rindas ambulancē. Mirušo biedru maizes devu izdalījām dzīvajiem. Reizēm mirušos tīšām vēl paturējām barakā — guļvietās blakus dzīvajiem līdz vakara pārbaudei, lai tie skaitītos dzīvi, jo tad uz to rēķina varēja saņemt lieku maizes riecienu un dažus kartupeļus. Varbūt tie palīdzēja kaut par dienu paildzināt dzīvi kādam citam, un varbūt taisni tā bija tā diena, kad atvērās nometnes vārti.

Līķus apkopām mēs paši. Ar ūdeni samērcētu lignīnu tos apslaucījām, tad iznesām mazajā baraciņā blakus revīram. Kaut gan SS organizācijai bija vienalga, vai heftlings mira vai ne, taču pēc nāves viņu uzraudzīja līdz pat tam brīdim, kad aiz mirušā aizvērās krematorijas krāsns durvis. Līķi bija jāizģērbj; drēbes, kaut arī no krekla būtu atlikušas tikai notraipītas skrandas, bija vajadzīgas citiem, jo vergu ķērāju bandas visā Eiropā strādāja ātrāk par nāvi nometnē. Ar mitru ķīmisko zīmuli uz kājas bija jāuzraksta ieslodzītā numurs. (Uzvārds nometnē nebija svarīgs.) Jāsadeg bija īstajam līķim. Tomēr vajadzības gadījumā tie biedri, kuriem draudēja nāves sods vai nokļūšana gestapo, reizēm ieguva jaunu numuru, jaunu uzvārdu, bet sadega līķis ar meklējamā biedra numuru.

Novembrī un decembrī manā kopšanā bija istaba ar plaušu slimniekiem. Tas bija laiks, kad reizē ar rudens lietu un sniegu parādījās plaušu karsoņi, slapjie pleirīti, uzliesmoja tuberkuloze. Bet cik maz mēs varējām palīdzēt... Šai plaušu slimnieku istabā valdīja puskrēsla, jo baraka atradās nometnes malā, pie žogiem, aiz kuriem jau slējās eglēm apaugusī krauja. Te novembrī ar plaušu karsoni nomira viens no madoniešiem brāļiem Ežiņiem. Brālis pēc darba viņu apciemoja, atnesa kaut kur sadabūtu cukurbieti, dalījās ar viņu savā plānajā maizes riecienā. Tomēr nāve bija stiprāka. Drūmā klints aiz loga uz visiem laikiem viņa skatienam aizsedza birzēm apaugušos Vidzemes pakalnus. Arī otrs brālis Ežiņš palika guļam Cvī-bergas klinšu ēnā. Kādu dienu, kad blāvās spuldzes pārbaudes laukumā šūpojās virs svītrainās kolonnas, kas mīdījās lipīgos dubļos, biedru balstīts, ambulancē ieradās Žanis Lideris, garš, jau nometnes izvārdzināts gadus astoņpadsmit vecs rīdzinieks. Cik atceros, viņš bija apcietināts par līdzdalību skolēnu pagrīdes organizācijā. Sākumā nezinājām, kas viņam par kaiti. Pieturējās augsta temperatūra. Mūsu piramidons stāvokli it kā mazliet uzlaboja. Bet tad kādu dienu no viņa mutes malkiem sāka virt asinis. Nu noskaidrojās diagnoze un diemžēl ari prognoze — kavernoza plaušu tuberkuloze. Pēc asiņošanas sākās jauns slimības uzliesmojums. Viņu bieži apciemoja biedrs no Rīgas skolēnu pagrīdes organizācijas — Georgs Dābo-liņš, atnesa maizes šķēli, pat kādu angļu cigaretes pusi. Tomēr Lideris jutās ar katru dienu vairāk un vairāk noguris. Otra neapturama asiņošana nesa nāvi. Ar baltu, nāves nomazgātu seju mēs viņu novietojām mazajā barakā. Kad rakstīs vēsturi par Rīgas skolēnu pagrīdi, jāpiemin arī tie biedri, kuru kaps meklējams tālu no Rīgas — Viduseiropā.

Ar hlora šķīdumu gan pastāvīgi mazgājām grīdas, lāviņas, bet īsti dezinficēt guļamos maisus, segas, drēbes nevarējām — rezerves nebija nekādas, un papīrs dezinfekcijā izjuka. Tādēļ arī pati slimnīcas baraka mudžēt mudžēja no mikrobiem. Katra apaukstēšanās izvērtās par plaušu karsoni. Kam laimējās pārciest karsoni, tas dabūja tuberkulozi. Tunelī spridzinot sacēlās sīki silīcija putekļi, tie kā ar sīkiem krama nažiem sagrieza plaušas, tās asiņoja, ja tunelī bija nostrādāti vairāki mēneši. Rentgena un visus citus aparātus atvietoja vienkāršā medicīniskā šļirce, un parasti arī tā bija tukša, preparātu ampulās nebija. Liekas, savu piemiņu no šīs tuberkulozes baciļiem piesātinātās istabas tiku paņēmis līdzi uz mājām arī es.

Pēc laika mani pārcēla uz nodaļu, kur pārsvarā bija tā sauktie ķirurģiskie slimnieki ar sasitumiem, lūzumiem, strutojumiem, rozēm. Vakaros pēc pārbaudes, kad heftlingi drīkstēja apmeklēt ambulanci, es strādāju tur. Bija jau februāris, marts. Minētajos divos sarakstos blakus uzvārdiem arī visbiežāk parādās atzīme: februāris, marts. Maizes deva samazinājās, darba tempi auga. Vakara pārbaudes laikā svītrotā, skrandainā kolonna, rokās saķērusies, grīļojās stundām ilgi, kamēr lāgerfīrers saskaitīja dzīvos, pusmirušos, kuri turējās biedru elkoņos, pieskaitīja miroņus mazajā barakā un tā sadabūja vajadzīgo skaitli. Šķiet, tikai lipīgie Harca dubļi, kuros kājas iegrima līdz potītēm, palīdzēja noturēties stāvus. Laukumā ieradāmies arī mēs, sanitāri, un ar nestuvēm nogādājām ambulancē tos, kuri pēc pārbaudes tur palika guļam, kamolā savilkušies, it kā tā varētu aizsargāties no vēja, kas vilka cauri starp abiem kalniem un tad skrēja tālāk uz Kvedlin-burgu, kūrorta un krematorijas pilsētu. Aiznesām no laukuma arī tos, kuri vairs kamolā nevilkās, kuri dubļos gulēja, izstiepušies taisni. Uz ambulanci, aplikuši rokas biedriem ap kaklu, vilkās tie, kas vēl spēja paiet. Slimo skaits ambulancē auga. Viņi sēdēja uz soliem pussastinguši, krita uz grīdas, kur jau atradās tie, kas vairs nespēja pat nosēdēt. Mēs sākām sadali pa nodaļām. Un tad, jau kuro reizi, tepat aiz kalna Langenšteinā iegaudojās sirēna, aiz žoga sargs iesaucās «Revier, Alarm!», brīdinot izšāva gaisā, un viss ietinās miklā, drēgnā tumsā, kurā neredzēja pat vāju zvaigžņu atblāzmu, jo logi bija rūpīgi aizsegti. Reizēm atskanēja kunksti, kritieni. Trauksme ieilga. Pāri nometnei zemā, vibrējošā tonī, mierīgā kā kamenes, dūca smago bumbvedēju motori. Dūkoņa varbūt skanētu pat it kā nomierinoši, ja reizēm to nepārtrauktu spalgas zenītlielgabalu kārtas no baterijām, kas sargāja tuneli. Pēdīgi kaut kur tālumā atskanēja gari stieptais atsaukuma signāls. To pārņēma sirēnas cita pēc citas, kamēr pati tuvākā aiz kalna paziņoja, ka trauksme beigusies. Ambulancē iedegās gaisma. Uz grīdas gulēja ķermeņu kamols, it kā dzīvības siltumu meklējot, cits citam virsū sakrituši ieslodzītie. Izstieptās rokas kaut ko meklēja, visa svītrainā masa it kā lēni kustējās, vaidēja un gārdza. Mēs steigšus citu pēc cita biedrus iznesām pa nodejām. Divi palika guļam uz dubļainās grīdas. Tos sasildīt vairs nevarēja neviens. Varbūt tai brīdī par viņiem kaut kur Parīzē vai Prāgā domāja māte vai sieva, zinādamas drīzas kara beigas un gaidīdamas drīzu tikšanos. Bet mēs savās nodaļās tai laikā sākām cīņu, lai pussastingu-šos atgrieztu dzīvei, atgrieztu atpakaļ pie mums, pie biedriem. Kamēr mēneša pirmajās dienās bija, tikmēr injicējām pa ampulai kardiazola, kad mēneša otrā pusē tā vairs nebija, tad mutē iebāzām kofeīna tableti, vienīgo sirds līdzekli ambulancē. Pie čuguna krāsniņas sildīju ķieģeļus, sildīju segas, lai šo siltumu atdotu stingajiem ķermeņiem. Reizēm stingumam pievienojās elpošanas grūtības — elpa ķērās, plaušas it kā pietūka, krūtīs burbuļoja un gārdza, uz lūpām parādījās putas. Mēs elpinājām, saspiežot un atlaižot krūšukurvi. Reizēm nāvi uzvarējām tikai ar tiešu elpināšanu, iepūšot savu elpu samaņu zaudējušajam. Zilganās, pietūkušās lūpas bija stingas un aukstas. Cīņu mēs bieži zaudējām, bet bija arī tādas reizes, kad slimā elpas vilciens sāka sekot elpas vilcienam ritmā, gan lēnā, pēc katras reizes atpūšoties, tomēr krūtis cilājās pašas, un biedrs no nemaņas stāvokļa iegrima dziļā miegā. Nākamajā rītā viņa «paldies» mums bija tik liela alga, kādu mediķim reti izdodas par savu darbu saņemt. Mēs tad jutāmies uzvarējuši ne tikai nāvi, bet arī tos, kas šo nāvi nometnē sēja, — vācu nacistus!

Šajos briesmīgajos mēnešos uz revīru atveda daudzus sestā bloka iemītniekus, kuri atpakaļ blokā vairs neatgriezās. Arī manus paziņas no Valmieras cietuma laikiem: mazsalacieti Aumeistaru, pāri trīsdesmitiem (labās dienās es šo pamazā auguma vīru redzēju sārtu, stipru un spēcīgu); trikā -tieti, lauku puisi Annušku. Valmieras cietuma fermā neilgi pēc apcietināšanas viņš spēja uz savas muguras panest trīspūru rudzu maisu. Tagad pats bija salmu kūļa svarā. Tur atnāca arī valmierietis Bitlācis. Tie visi bija uzticami biedri, arī visgrūtākajos apstākļos, līdz pat savai nāvei. Es neatceros nevienu gadījumu, kad sestajā blokā būtu atradies kāds nodevējs.

Atceros druvēnieti Oskaru Lapiņu. Viņš bija pakritis un sasitis elkoni, ne stipri, tikai dabūjis zilumu. Bet novājinātajam organismam nebija pa spēkam vairs uzveikt nevienu, pat visniecīgāko slimību. Pēc trim dienām ķirurgs, kādreizējais poļu armijas ārsts — majors Reklinskis jau Lapiņa elkonī atvēra milzīgu augoni. Audi turpināja sabrukt arī pēc tam, un vēl pāris dienu vēlāk Lapiņš iemiga uz mūžu. Līdzīgus audu sabrukumus radīja katrs sitiens ar lazdas nūjām, ko nēsāja vācieši. Tā pēc pēršanas aizgāja bojā no Ungārijas atdzītie ebreji.

Maizes rieciens kļuva vel plānāks, cukurfabriku atkritumu — melasi ■deva vēl mazāk, virā bieži vien atradām tikai kartupeļu mizas, ko atveda no sargu virtuves. Minēšu divas Būhenvaldes galvenā ārsta hauptšturm-fīrera Šidlauska parakstītas atskaites. Pirmajā, kas parakstīta 15. janvārī, minēts, ka mēneša laikā BOhenvaldē nomiruši 1977 ieslodzītie un ka to vidū bijuši 42 latvieši. 25. marta ziņojumā jau minēts, ka pēdējās nedēļas laikā nomiruši 1308. Mirstības ziņā bēdīgi slaveno pirmo vietu ieņēmuši mūsu «Kommando Malachit» ar 234 mirušajiem ...

Līķus uz Kvedlinburgas krematoriju visu laiku veda kāds vecāks Langenšteinas zemnieks, savu porcelāna pīpi omulīgi sūkādams. Arī viņam nometne deva savu peļņu. Martā jau divzirgu orē visiem nepietika vietas, tāpēc palīgā nāca smagais auto ar piekabi. Pēc kara vecais zemnieks bija stāstījis, ka esot aizvedis ap 900 līķu. Tad pietrūka benzīna. Līķi krājās kaudzē aiz mazās barakas. No turienes uz pārbaudes laukuma pusi stiepās trūdu šķidruma lāma. To gan pārkaisīja ar hloru, bet novēršama tā nebija.

Kopš tā laika mēs, nometnes iemītnieki, vairs neteicām, ka apstākļi nometnē nevar būt ļaunāki. Tomēr cilvēki centās izturēt. Pa visu laiku atceros tikai trīs četrus pašnāvības gadījumus. Tunelī pakārās liepājnieks, bijušais baptistu sludinātājs Bušs. Saulainā marta rītā nakts maiņa, nākot no darba, viņu atnesa vēl nesastingušu. Arī man reizēm uznāca tas melnais, trulais izmisums, ko te sauca par lāgerkollapsu. Taču apziņa, ka esmu vēl spēcīgāks par saviem kopjamiem, ka tie gaida no manis palīdzību, ļāva izturēt vienu otru grūtu brīdi. Tāpat ļoti palīdzēja biedriskais ārstu un sanitāru kolektīvs. Pats tuvākais un pirmais draugs revīrā man bija čehs, medicīnas students Františeks Havraneks. Labi biedri bija ārsts Sumakovs no Taškentas, ārsts Nazarovs, franču ārsti Rēns un Sarīs, saimniecības vadītājs Dedjē, kurš nekad neaizmirsa franču smaidu, laipnību un pieklājību, sanitārs holandiešu partizānis van Boons, — visus neuzskaitīt. Kaut ar bargiem līdzekļiem — nometne mācīja, ka dzīvot un pastāvēt varam tikai tad, ja visu tautību biedri cieši sadodas rokās.

Sai pavasarī nometne līdzinājās drausmīgai nāves salai skaistā Harca piekājē, kur nupat zāle jau dzina zaļus asnus. Protams, žoga šai pusē nedz zāles, nedz zāļu saknes, nedz koku mizas vairs nebija. Aiz žoga nogāze, kas tīrumam bija par nelīdzenu, bija apdēstīta ar ķiršiem. Ķirši jau rādīja saulei baltus pumpuru galus. Zem šiem ķiršiem izraka milzīgas bedres. Līķu nesamajās dēļu kastēs iespieda mirušos pa divi. Dēļus taupot, kastes bija pagatavotas par šaurām un par īsām. Kad divu mirušo atliekas, kas bija salmu kūļu svarā, nesa seši grīļojošies «musulmaņi», tad gājiena soļu

Piekabe ar ieslodzīto līķiem,

taktī līdzi kustējās pāri kastes malām pārķērusies roka vai pussēdus iespiestā līķa galva. Par «musulmaņiem» SS ņirgādamies sauca tos bezspēcīgos, svītraini tērptos ieslodzītos, kurus vistuvākajā laikā gaidīja nāve, jo «tie izskatoties kā musulmaņi, kas negribot vairs dzīvot».

Nometnē valdīja neaprakstāms posts. Vēl martā notika publiskas kāršanas. Kopš mēs te ieradāmies, pakāra apmēram divdesmit biedru. Kāra par visu, kas ienāca prātā, lai iebiedētu pārējos. Kāra par bēgšanas mēģinājumu, par sliktu darbu, par to, ka runājis pretī meistaram. Tiku redzējis tās egles uzņēmumu, pie kuras zariem blakus nometnes žogam tika pakārti daudzi ieslodzītie. Tagad egles stumbram piestiprināta piemiņas plāksne. Pēdīgi kāra arī pie ozola zariem pašā nometnes vidū. Arvien tad tika sapulcināti visi no darba brīvie. Sakarā ar instrukciju vispirms teica uzrunu un to tulkoja trīs valodās. Uzruna — tie bija draudi. Tad notiesāto uzcēla uz benzīna mucas, kuru reizēm lika izspert kādam ieslodzītajam (pēc instrukcijas); parasti gan to lietpratīgi un bezbēdīgi izdarīja esesieši.

Un tomēr nekas nespēja salauzt ieslodzīto garu. Cilvēki, kaut tie mira badā, vēl bija morāli stipri.

Jau rudenī nometnē uz pāris dienām ieradās zobārsts Kurts Kellers, kas sarga pavadībā apstaigāja Būhenvaldes ārējās komandas. Kellers atradās ieslodzījumā jau no 1933. gada. Pie mums nometnē viņš ārstēja zobus un kārtoja vēl kādas darīšanas. Viņš pie sevis izsauca arī mani un Havra-neku. No sarunas nopratu, ka Kellers ir Būhenvaldes internacionālās pretošanās organizācijas sakarnieks. Šis drošais vīrs, kuram bija tikai 31 gads, bet kurš vēl pēc 11 ieslodzījuma gadiem bija saglabājis nešaubīgu ticību uzvarai, arī mums iedvesa jaunu gribasspēku izturēt, kas šai gadījumā nozīmēja arī uzvarēt. Pēc viņa aizbraukšanas sakarus ar mums uzturēja revīra vadītājs (kapo) Pečņiks, nometnes vecākais Neiperts un noliktavas pārzinis Kluge, visi trīs vācu komunisti. Viņi vadīja pagrīdi mūsu nometnē. Un, lūk, tuvojoties nometnes galam, izrādījās, ka šī organizācija zināmā mērā pavirzīja nost dūri, kas gribēja ar vienu sitienu sašķaidīt visus, kuri vēl bijām palikuši dzīvi. Aprīļa pirmajās dienās tuneļa sienās dienu un nakti tika urbtas novietnes sprāgstvielām. Uzzinājām, ka nodomāts mūs ievest tunelī un tad to uzspridzināt. Nakts tumsā kalnos tuneļa pusē redzējām spuldzes, kas apgaismoja pieejas tunelim, tagad tās vairs nekādi nevarēja salīdzināt ar labsirdīgo rūķīšu laternām, jo visu laiku, kad vien negaudoja sirēna, atskanēja labi dzirdams urbju troksnis.

Tad negaidot pēdējā brīdī SS savu nodomu mainīja. Es vairs neesmu saticis Neipertu, Klugi, revīra kapo Toniju, tādēļ sīkumus nezinu, bet mums

Līķi krematorijas pagalma.

bija skaidrs, ka viņi kaut kādā veidā ietekmēja drausmīgās slepkavības atcelšanu. Laikam jau patiesa bija versija par to, ka viņi, riskējot ar dzīvību, piedraudējuši ar atklātu cīņu, jo SS vadība pēc tam esot paziņojusi, ka nepietiekot sargu, lai mūs aizvestu līdz tunelim. Nometnē tai laikā jau bija cieša apņemšanās: ja ved uz tuneli — cīņa kaut ar zobiem, cīņa uz dzīvību un nāvi.

Apmēram šai laikā arī revīra dokumentos sakarā ar SS nometnes ārsta pavēli tika «izlabotas» visas nāves diagnozes. Pēc «izlabošanas» visi bija miruši kā kārtīgi vācu impērijas pilsoņi. Neviens vairs nebija nosists, bet miris ar sirds trieku, bada caurejas vietā bija ierakstīta kuņģa čūla vai alus mījotāju aknu kaite. Un tā tālāk un tā tālāk. Žurkas juta kuģi grimstam un meklēja alibi. Diemžēl daudzi to ir arī atraduši Elbes viņā pusē.

Pienāca pēdējais rīts nometnē. Kā parasti, rīta vizītē centos ar katru apsveicināties viņa mātes valodā (tik daudz no katras valodas biju iemācījies), izskaitīju pulsu, izmērīju temperatūru, iznesu pēdējos mirušos- Ar pulsa skaitīšanu un temperatūras mērīšanu jau palīdzēt nevarēju, krūzīte vājpiena spētu vairāk, bet vājniekiem reizēm kaut mazdrusciņ palīdzēja arī apziņa, ka par viņiem rūpējas. To mēs, sanitāri, ievērojām, tas bija mūsu pienākums. Tad atsveicinājos no savas istabas biedriem un novēlēju visiem drīzu brīvību. Šis bija viens no retajiem novēlējumiem, kas nometnē piepildījās, pie tam drīz. Tā beidzās mana pirmā un drausmīgā medicīniskā prakse.

Kā pēdējā es iegāju mazā istabiņā, kur gulēja pāris bezcerīgo ar tunelī lauztu mugurkaulu, ar iegurņa lūzumiem. Tiem palīdzēt nebija mūsu spēkos. No briesmīgiem izgulējumiem viņu muguras bija kā kaila cīpslu un muskuļu masa. Šai istabā atradās arī valcēnietis Bērtulis, jauns, skaists puisis, biezām, melnām uzacīm. Es viņu te kaut kā ierīkoju par slimnieku kopēju, jo strādāt tunelī viņam vairs nebija spēka. Diemžēl arī revīrā viņa spēki izsīka; iespējams, tā bija tuberkuloze. Mēs atsveicinājāmies, un . .. vēlāk uzzināju, ka neilgi pēc atbrīvošanas viņš miris. Pēc atbrīvošanas... Nometne kā teiksmu vampīrs neatlaida savu upuru kaklus pat tad, kad pašas vairs nebija, tā vēl krampjaini žņaudza cilvēkus neizprotamā nogalināšanas tieksmē. Pēc nometnes atbrīvošanas miris arī krimuldietis Augusts Krūmiņš, spēcīgs, liels vīrs, gan jau papliku galvas vidu. Mati bija izkrituši pēc Centrālcietumā pārciestā izsitumu tīfa. Pietūkušu seju, pietūkušām, nekustīgām kājām viņš palika nometnē sēžot pie darba nespējīgo barakas.

Visus, kas spēja paiet, izdzina pa nometnes vārtiem. Šoreiz gan mēs

vārtus vairs nesveicinājām. Tos, kas nespēja paiet, atstāja nometnē. Pie slimniekiem palika gados vecākie ārsti. Tobrīd mēs vēl nezinājām, kāds liktenis gaida aizgājējus, kāds palicējus. Palicēji šoreiz gandrīz visi palika dzīvi.

Un, lūk, tad daži no tiem, kas palika nometnē, izmantojot kancelejā atrastās kartotēkas, sastādīja mirušo sarakstus. Diemžēl šie saraksti ir kļūdaini un nepilnīgi. Kļūdas tajos ir divējādas — patīkamas un nepatīkamas.

Par pirmajām. Gadu pēc kara Rīgā satiku vienu biedru, kas sarakstā minēts kā miris. Izgājis no nometnes, viņš zaudējis spēkus.

Viņam, tāpat kā citiem atpalicējiem, pakausī iešauta lode. Tomēr noticis viens no retajiem gadījumiem, kad lode bijusi žēlsirdīgāka par šāvēju — tā noslīdējusi pa kakla mīkstajiem audiem, kaulu neķerdama. Ievainots viņš pakritis bez samaņas. Atguvis samaņu, mūsu biedrs aizrā-pojis no ceļa, slēpies salmu kaudzē un beidzot izglābies.

Nepatīkamo kļūdu — kad pēc sarakstiem mūsu biedram vajadzētu būt dzīvam, bet patiesībā viņš ir miris — ir vairāk. Tā, piemēram, nav pieminēts agronoms Grīslis. Te nav minēts arī valmierietis Brīkšķis, varena auguma vīrs spēcīgām, tetovētām jūrnieka rokām. Es viņam biju tikko līdz pleciem. Valmieras cietumā viņš vēl bija īsts spēkavīrs. Bet no Malahīta nometnes revīra es viņu iznesu klēpī kā bērnu, kaut toreiz par stiprinieku gan mani nevarēja saukt. Un tad šajos sarakstos nav minēti tie, kuru svītrainās skrandās tērptie līķi kā drausmīgas ceļa zīmes norādīja mūsu gājiena maršrutu. Dārzos plauka ķirši, visas ceļa malas tur apstādītas ar ābelēm, kalnu galos paceļas mežvīniem apvītas pilis. Bet mēs noguruši, rokās saķērušies, vilkāmies uz priekšu, cenzdamies cits citu neatstāt. Atpalikt — tā bija nāve. Aiz mums gāja speciāla esesiešu komanda, kas katram atpalikušajam no mazās itāliešu «Balilla» karabīnes iešāva lodi pakausī. Kādā saulainā rītā gājām cauri labi koptam un tīram priežu mežam. Likās, uz sūnu paklāja varētu saskatīt katru nokritušu čiekuru. Astoņpadsmit kilometru garajā ceļā atskanēja četrdesmit pieci šāvieni. Tie, kas šajās vācu fašistu pēdējās asinsdzīrēs palika uz ceļa, nav ierakstīti nekādos sarakstos.

Noziegums, kas sākās pēc tam, kad nevainīgus ļaudis no Latvijas laukiem un pilsētām sadzina Salaspilī, turpinājās Vācijas nometnēs. Kā Salaspilī, tā Vācijā tas sasniedza tādus apmērus un tādu neticamu necilvēcību, kas cilvēkam nav saprotama. Mēs to varam izskaidrot tikai ar vienu vārdu — tāds ir fašisms.

ATMIŅU LAPPUSES PĀRŠĶIRSTOT. Jāzeps Kausinieks

Manas katordznieka gaitas vācu okupācijas laikā sākās Ludzas cietuma kamerās. Katra minūte tur vilkās kā stunda, bet stunda kā diena ... Ne mazākās jausmas par nākotni.

1942. gada 16. augusta vakarā mūsu kamerā ienāca gestapovietis un paziņoja, ka rīt man un vēl 30 politiskajiem ieslodzītajiem neizsniegšot brokastis. Mūs vedīšot projām no Ludzas cietuma.

Ko ar mums darīs? Uz kurieni mūs sūtīs? Varbūt uz Garbaru priedēm, kuru smiltājā guldīti tūkstošiem nevainīgu cilvēku? Zinātāji stāstīja, ka apriņķa valdē visi pagrabi esot pilni un apcietinātos vairs neesot kur novietot. Tātad nepieciešams atbrīvoties no dažām dvēselēm. Citi sprieda, ka Garbaru priedes jau kļuvušas pārāk populāras, tāpēc tagad hitlerieši cilvēkus šaujot Ančupānu kalnos pie Rēzeknes.

Spriedelējot par savu nākotni, mēs tonakt nemaz negulējām. Un, kad pa mūsu kameras aizrestoto lodziņu ielauzās uzlecošās saules stari, gaitenī nodimdēja nagloti papēži. Dobji iegrābājās kameras atslēgas, un telpā ienāca bruņotu esesiešu grupa. Atskanēja pavēle: iziet pagalmā un nostāties kolonnā pa divi! Pagalmā mūs vēlreiz pārbaudīja pēc vārdiem, uzvārdiem, un tad kāds nokliedza:

— Uz priekšu soļos — marš!

... Drīz būs klāt ceļa pagrieziens. Ja dzīs pa kreisi, tad dzīvei beigas, — šis ceļš ved uz Garbaru priedēm, — ja pa labi, tad varbūt.., Varbūt... Tas mums pašreiz ir vienīgais mierinājums.

— Pa labi!

Mēs it kā atdzīvojamies un ar pilnu krūti elpojam dzidro rīta gaisu, kas pēc piesmakušajām kamerām mums šķiet kā brīnišķīgs nektārs. Ikvienam no mums rodas milzīga griba dzīvot, strādāt, būt brīvam.

Lai gan ir agra rīta stunda, ludzānieši jau kājās. Viņi uzzinājuši, ka no cietuma izsūtīs grupu ieslodzīto. Ļaudis piesardzīgi pa trotuāru sāk soļot līdzi mūsu kolonnai. To viņi dara tik neuzkrītoši, ka esesiešiem, kas mūs apsargā, rodas iespaids: cilvēki steidzas uz darbu. Viens otrs ātriem soļiem paiet mums garām, iegriežas kādā nama pagalmā vai šķērsieliņā un pēc brīža nāk atkal pretī. Saprotam, ka ļaudis domās un jūtās ir ar mums. Tas mums ir liels morāls atbalsts.

Klāt Ludzas stacija. Šeit mūs jau gaida lopu vagons. Un drīz vien atskan pavēle: iekāpt! Kā par brīnumu, arī esesieši šoreiz ir vēlīgi. Viņi atļauj paziņām pienākt pie vagona un aprunāties. Ludzānieši izmanto šo situāciju un sāk mūs apciemot, protams, uzdodoties par politieslodzīto radiem vai paziņām. Mūsu ceļasomas pildās ar pārtikas krājumiem, bet sirds — ar cilvēcisku siltumu.

No raibā pūļa izdalās gadus piecpadsmit veca meitene ar biezām matu pīnēm. Viņai rokās prāvs koferis. Meitene pienāk pie vagona durvīm. Prasām:

— Kam jūs gribat to nodot?

— Tiem, kurus šodien neviens nav apciemojis, — klusi atbild meitene.

— Paldies, bērns!

Produktus sadalījām līdzīgās daļās. Tos mums bija sūtījusi Latvijas Komunistiskās partijas Ludzas apriņķa komitejas pagrīdes organizācija.

Lokomotīvi padeva tikai pievakarē. Stingrā apsardzībā mūs aizveda līdz Rēzeknei. Tur vilciena sastāvam piekabināja vēl vienu vagonu ar ieslodzītajiem. Tātad arī šejienes cietums pārpildīts! Hitleriešiem «jauno kārtību» nodibināt nenākas nemaz tik viegli. Tai visi pretojas.

Kad iebraucām Daugavpilī, rēzekniešus ievietoja kādā noliktavā, bet mūs, ludzāniešus, — cietuma baznīcā.

Drūmās baznīcas celles bija pārvērstas par cietuma kamerām. Šeit pirms došanās uz kārtējo akciju katru reizi ieradās fašisti un, ceļos nometušies, lūdza dievu. Pēc tam viņi «tā svētā kunga vārdā» gāja spīdzināt un slepkavot nevainīgus cilvēkus.

Arī kāds no politieslodzītajiem, uzvārdā Jakovļevs, gribēja «lūgt dievu». Pēc necilvēcīgas mocīšanas un pratināšanas viņam bieži uznāca nervu lēkmes. Šeit, cietuma baznīcā, ārprāta lēkmēs Jakovļevs kāpa kancelē un sāka sprediķi.

«Kas tu mums esi par tēvu,» viņ§ kratīja dūri pret debesīm, «ka tu nedod bērniem maizi?» Biedriem grūti nācās viņu savaldīt. Vilkšus vilkām nost no kanceles, jo esesieši psihiski slimos nogalināja.

Daugavpilī pavēstīja, ka sūtīšot tālāk — uz Salaspils koncentrācijas nometni. 21. augusta pievakarē mums pavēlēja pulcēties baznīcas pagalmā, kur jau bija sadzīti simtiem ieslodzīto. Pēc sīkas pārbaudes sākās gājiens uz staciju. Tur mūs jau gaidīja aizrestoti lopu vagoni. Katrā sadzina ap astoņdesmit cilvēku. Durvis noslēdza. Sākās brauciens uz Salaspili.

Salaspils... Šo baismīgo cilvēku iznīcināšanas nometni ieraudzīju 1942. gada 22. augusta rītā. Mūsu ešelons apstājās Salaspils stacijā. Lopu vagona durvis tika atvērtas. Bars izsalkušu un izmocītu cilvēku pēc nogurdinošā brauciena beidzot nokļuva svaigā gaisā.

— Kolonnā pa četri stāties!

Kad pavēle bija izpildīta, mūs stingrā apsardzībā aizdzina uz koncentrācijas nometni.

Vēl šodien acu priekšā rēgojas nometnes augstais dzeloņstiepļu žogs, aiz kura bija sadzīti tūkstošiem lēnai, mokpilnai nāvei nolemtu cilvēku. Šos badā novārgušos, izdēdējušos ļaudis hitlerieši vēl spieda strādāt smagu fizisku darbu.

Ienākot pa vārtiem, mūs pārsteidza neredzēts skats. Nometnē griezās dzīvu cilvēku karuselis. Katordznieki ar nestuvēm skriešus virzījās pa lielu apli un pārnesa bez vajadzības smiltis no vienas vietas uz otru. Kāds gestapovietis ar nicīgu skatienu vēroja šo bezjēdzīgo darbu un laiku pa laikam iebrēcās:

— Ātrāk, ātrāk!

Otrs hitlerietis dažiem nesējiem iesita ar rungu pa muguru un piebalsoja:

— Ātrāk, nolādētais!

Un cilvēki skrien. Nosvīduši, izsalkuši, izslāpuši.

Tālāk redzama smilšu maisu kaudze. Apcietinātie pēc komandas lielā steigā aiznes šos maisus kādus 150 metrus uz citu vietu un tur veido jaunu kaudzi. Arī tas tiek darīts bez jebkādas vajadzības. Vienīgais mērķis — pēc iespējas vairāk nomocīt cilvēkus.

Mūs satrauca arī vēl cita aina. Nometnes galā kustējās bars skrandainu un pārgurušu cilvēku. Uz krūtīm un muguras tiem bija apaļas, baltas uzšuves. Dažiem kaklā dēlis ar uzrakstu vācu valodā: «Bēglis». Cilvēki gāja pa pāriem. Katram pārim uz pleciem gara kārts. Uz tās prāva tilpuma trauks, ko piesmēla nometnes atejā. Šī nasta katordzniekam jānēsā četrpadsmit stundas dienā. Pusdienās nesēji saņem tikai pusporciju ēdiena. Atpūsties nav atļauts. Ļaudis iet, kamēr krīt. Tie ir ieslodzītie, kas par sīkiem pārkāpumiem ieskaitīti tā saucamajā soda grupā.

*

Mūs tūlīt reģistrēja, sadalīja pa grupām un norīkoja darbā Bērna akmeņlauztuvēs. Tur strādāja ap 500 ieslodzīto, to skaitā arī es. Dienā katram vajadzēja izlauzt un piekraut septiņas līdz astoņas vagonetes akmeņu. Kas šo normu nespēja veikt divpadsmit līdz četrpadsmit stundās, to uzskatīja par kaitnieku. Bet kaitnieka liktenis labi zināms — prom uz karātavām. Taču starp ieslodzītajiem pastāvēja nerakstīts likums — katordznieku grupas, kas savu dienas normu izpildīja pirmās, gāja palīgā pārējām.

Vecā mūra kūts, kur bija paredzēts iekārtot mūsu mītni, sākumā vēl nebija gatava apcietināto uzņemšanai. Proti, ap to nebija uzbūvēts dzeloņstiepļu žogs. Tāpēc katru dienu mērojām kājām septiņus kilometrus garo ceļu no Salaspils nometnes uz akmeņlauztuvēm un atpakaļ. Tā kā bija jāiet garām komandantūrai, nevarējām iet, kā pagadās. Mums lika maršēt kā kareivjiem — brašā solī, ar augstu paceltām galvām. Ja kāds to nedarīja, sodīja ne tikai vainīgo, bet visu grupu. Kāds bija šis sods? Smagajā darbā nogurušajiem cilvēkiem pavēlēja gulties un celties, vārtīties pa dubļiem, atdarināt zaķa lēcienus, iet zosu gājienā. Bet hitlerieši stāvēja komandantūras priekšā un ar baudu vēroja nelaimīgo mokas.

Ļaužu kropļošanai Salaspils koncentrācijas nometnē plaši izmantoja arī dresētos suņus. Tie bija speciāli apmācīti suņi, kas pēc saimnieka pavēles uzbruka cilvēkam. Savus asos ilkņus suns cirta ieslodzītā kāju stilbos, gurnos, mugurā — visās ķermeņa daļās, ko sedza skrandainais apģērbs.

Šādus gadījumus, kad suņi plosīja cilvēkus, hitlerieši vienmēr noskatījās ar labpatiku kā īpašu izrādi.

*

Smagais darbs Bērna akmeņlauztuvēs galīgi sadragāja mūsu spēkus un veselību. Kad beigsies mocības? — to neviens nezināja. Bet cerību, ka reiz pienāks brīves stunda, savas sirds dziļumos glabāja ikviens ieslodzītais.

1944. gada 20. jūlijā Sauriešu akmeņlauztuvēs, kur es tad strādāju, iebrauca četras smagās automašīnas. Tajās iesēdināja 80 ieslodzītos un aizveda uz nometnes centru — Salaspili. Pēc nedēļas apmēram divus tūkstošus politieslodzīto aizdzina uz Salaspils staciju un sabāza aizrestotos lopu vagonos. Atkal sākās brauciens pretī nezināmai nākotnei. Hitlerieši bēga atpakaļ uz savu midzeni un mūs rāva sev līdzi. Lai izvairītos no uzlidojumiem, ešelons brauca tikai naktīs.

Pēc sešu diennakšu ilga ceļojuma apstājāmies netālu no Hamburgas. No šejienes mani un vēl 400 politieslodzīto nosūtīja uz Būhenvaldes koncentrācijas nometni.

Dzirdot Būhenvaldes vārdu, rokas vēl šodien sažņaudzas dūrēs. Cik daudz nevainīgu cilvēku te aizgāja bojā vai tika sakropļoti uz visu mūžu!

Nometnē ieslodzītais Lielvārdes skolas direktors Goldšmits bija jau kļuvis tik nespēcīgs, ka nevarēja vairs paiet. Kad policisti nāca pārbaudīt, vai visi izgājuši darbā, viņi atrada Goldšmitu sakņupušu sēžam pie barakas. Policisti laida darbā rungas, bet Goldšmits tomēr nespēja piecelties. Tad viņam uzrīdīja suni. Suns sāka plosīt guļošajam rokas un kājas, cirta zobus mugurā.

Beidzot skolotājs ar mokām piecēlās un aizstreipuļoja uz darbu. Tur vēl meistars tam uzlaida ar rungu.

Vakarā Goldšmitu atnesām uz baraku pusdzīvu, bez valodas. Tai pašā vakarā viņš nomira.

— Nē! Nē! — mēs šodien pilnā balsī apsaucam agresorus, kas žvadzina ieročus. — Mēs to vairs nepieļausim!

Būhenvaldē ieslodzītos nesauca uzvārdā, bet gan pēc numuriem, kas bija iededzināti uz rokas. Es biju 74074. numurs.

No Būhenvaldes mūs aizsūtīja strādāt uz Cvībergu. Sai darba nometnē atradās dažādu tautību pārstāvji: krievi, poļi, franči, itālieši, spānieši, beļģi, holandieši, čehi, lietuvieši, igauņi un apmēram 400 latviešu.

Cvībergā baraku nebija. Ļaudis nakšņoja zem klajām debesīm. Sākumā dienā mums izsniedza 350 gramu maizes ar zāģa skaidu piejaukumu un šķīvi zupas — ūdens un sapuvušu sakņu maisījumu. Vēlāk maizes devu samazināja līdz 220 gramiem, bet zupu nomainīja netīrs ūdens.

Darbā bijām sadalīti grupās, katrā pa 15 cilvēku. Strādāt vajadzēja 12 stundas dienā. Apakšzemē būvējām lidmašīnu rūpnīcu. Mūsu uzdevums bija ar vagonetēm izvest no tuneļa uzspridzināto zemi. Lidmašīnu rūpnīcā

strādāja ap 600 meistaru. Starp tiem nebija neviena, kas nesistu un nela-mātu ieslodzītos.

1945. gada sākumā šais vergu darbos katru dienu nomira ap 70 cilvēku..

*

1945. gada 9. aprīlī sākās nometnes evakuācija. Mēs novārguši un izbadējušies esesiešu stiprā apsardzībā vilkāmies pa Vācijas ceļiem. Lai apmierinātu izsalkumu, grauzām koku mizas, ēdām zāli.

Reiz mums atļāva atpūsties pie kāda neliela dīķīša, kur auga vītoli. Tiem mēs norāvām un apēdām visus pumpurus.

Jo tālāk gājām, jo spēka atlika mazāk. Kas vairs nespēja paiet, to uz vietas nošāva. Gandrīz ik pēc pārdesmit metriem ceļmalā palika kāds līķis.

Lai slēptu noziegumu pēdas, aiz mūsu kolonnas brauca esesieši. Tie nošautos uzlasīja un sadedzināja.

*

Bija silta aprīļa nakts. Līņāja smalks lietus. Mūsu kolonna atpūtās kādā mežiņā. Lēni cēlās miglas vāli.

— Labākais laiks bēgšanai, — man klusi ausī čukst Kazimirs Bricis.

— Pamēģināsim ...

Mēs sākām rāpus līst prom no savas atpūtas vietas. Esesiešu apsardzei esam laimīgi garām. Bet neesam vēl sasnieguši mežu, kad atskan kliedziens:

— Celties!

Varbūt mūs nepamanīs. Varbūt...

Mūs nepamanīja. Esam jau mežā. Ierokamies sūnās un guļam klusi kā pelītes.

Jau otro dienu neko neesam ēduši. Nolemjam iet kādās zemnieku mājās un palūgt maizi.

Lūk, tur jau aiz meža ir kādas mājas. Riskējam, ejam turp un, bailīgi pieklaudzinājuši pie durvīm, lūdzam gabaliņu maizes.

Bet atbilde skan:

— Maizes mums nav.

Arī kartupeļu neesot. Nekā neesot. Zemnieki neuzticīgi mūs nopēta. Beidzot iedod sāli.

Sāls mums noderēja. Mežā atradām mednieku cilpā ieskrējušu zaķi. Apkaisījām to ar sāli un noēdām. Tad atkal ierakāmies sūnās, nogulējām četras diennaktis un atkal meklējām ēdamo zemnieku mājās. Šoreiz mūs uzņem viesmīlīgi. Bet vēl patīkamāka par ēdieniem bija ziņa, ko pastāstīja vācu zemnieks: šai rajonā jau ienācis padomju karaspēks!

Brīvība! Beidzot mēs esam brīvībā!

Ar Kazimiru Brici soļojam pa šoseju un Šveinicas pilsētiņu, kur atrodas Padomju Armijas štābs. Ir dzidrs pavasara rīts. Agrāk, kad esesiešu apsardzes pavadībā mūs dzina cauri mežam, mēs melodiskos putnu triļļus nemaz nedzirdējām. Bet tagad tie skan kā mūzika, kā brīnišķīga mūzika!

Klāt Šveinicas pilsētiņa. Uz ielas sastopam Padomju Armijas leitnantu. Redzot mūsu kalsnās, ar bārdu apaugušās sejas un noskrandušo apģērbu, viņam uzreiz skaidrs, no kurienes nākam.

— Apsveicu ar brīvību! — Viņš pieliek roku pie cepures.

Sirsnīgi bija pirmie tikšanās mirkļi ar atbrīvotājiem. Mēs apkampām un skūpstījām jauno leitnantu, pie kura cepures mirdzēja piecstarainā sarkanā zvaigzne.

Par mums uzdeva rūpēties rotas staršinam. Pēc vairāk nekā trim gadiem pirmo reizi iebaudījām garšīgu maltīti. Mums iedeva tīras drēbes, aizveda pie friziera. Pamazām sākām atgūt cilvēka izskatu.

NĀVE STAIGĀJA ARĪ ТЕ.  Vladimirs Batarevskis

Lija. Stindzinošais ziemeļu vējš lietus lāses pārvērta sīkos krusas graudiņos. Kā asas adatas tie durstīja seju un rokas, likās, līda cauri pelēkajam cietumnieka tērpam. Grebtās

holandiešu tipa koka tupeles aplipa ar dubļiem un sniegu. Sperot soli, kājas nežēlīgi sāpēja, griezās ārā no potītēm.

Ejot uz darbu, mūs vienmēr pavadīja stingra apsardze. Visapkārt šauteņu durkļu mežs. Kā neatvairāms bieds tumsā spīdēja spožais tērauds. Sāpēs saviebtām sejām, drūmi un nospiesti bridām pa dubļaino ceļu. Kājas visiem noberztas asinīs, viss ķermenis smeldza no pārlieku smagā darba. Gribējās ātrāk nokļūt barakās un nokrist uz aukstajiem, kailajiem dēļiem. Gribējās gulēt, gulēt un aizmirst visu — badu, sitienus, pazemojumus, ar kuriem mūs tik bagātīgi apveltīja darbu vadītāji.

Mēs, grupa politieslodzīto, strādājām Spilves aerodromā. Dzīvojām barakās, kas atradās ārpus lidlauka. Bez politieslodzītajiem aerodromā strādāja arī karagūstekņi. Darbs bija necilvēciski smags. Rakām un līdzinājām zemi, ar vagonetēm vedām projām smiltis. Vagonetes bija jāpiekrauj ar kaudzi. Ja vajadzēja šādu kravu stumt kalnā, tad ap to aplipām kā skudras. No bada un sitieniem izmocītie ļaudis tikko turējās kājās. Bieži gadījās, ka smagās vagonetes uzveica mūsu spēkus. Tās sāka slīdēt atpakaļ, cilvēki pakrita zem tām un vairs necēlās. Kritušos biedrus aizvilka projām un apraka smilšu pauguros. Ja vagonete noskrēja no sliedēm un apgāzās, pār mūsu mugurām nolija sitienu krusa. Nūjām un spieķiem nāca talkā durkļi. Šādās reizēs, protams, neiztika bez cilvēku upuriem. Tā Spilves aerodromā savu dzīvi izbeidza čehi Dirba un Strobe, franči Lisjēns un Ožē, krievi Sidorovs un Ņesterovs, latvieši Grabovskis, Kalniņš un sim-

tiem citu dažādu tautību cilvēku. Mocīt bada novārdzinātos cilvēkus — to hitleriešu sadisti uzskatīja par varonību. Viņi saprata: ja ieslodzītie būs veseli un spēcīgi, tad viņi pretosies un ar rungu vai dūri tik viegli nebūs nositami. Tādēļ pārtikas deva bija gaužām niecīga: šķīvis skābbarības zupas, ko mēs dēvējām par «jauno Eiropu», un 200 gramu maizes ar ievērojamu zāģu skaidu piemaisījumu.

Mocības, bads un cilvēka cieņas pazemojumi gan salauza mūs fiziski, bet ne garīgi. Apcietināto vidū valdīja draudzība un savstarpējs biedriskums.

Kopā ar mums Spilves aerodroma celtniecības darbos strādāja vairāki desmiti poļu. Viņi te bija uz līguma pamata. Poļu strādnieki deva ieslodzītajiem maizi, tādējādi paglābdami mūs no bada nāves. Tas bija liels risks. Ja uzzināja, ka kāds strādnieks devis apcietinātajiem pārtiku, to stingri sodīja.

... Divi simti cilvēku lielā ieslodzīto kolonna lēni virzās uz priekšu.

— Stāt! — nakts tumsā negaidīti atskan barga un skaļa balss, kas nāk no kolonnas priekšgala. Pēc dažiem mirkļiem mūs aplenc fašistu ķēde.

Aukstais laiks un vējš rāva elpu ciet. Jau iet bija neizsakāmi grūti, bet stāvēt vēl neciešamāk. Likās, ka asinis sāk stingt dzīslās.

— Kas būs? Kāpēc pēkšņi lika apstāties? Ko ar mums darīs? Kādu spīdzināšanas veidu izdomājuši fašisti?

— Kratīšana! — no kolonnas priekšgala pienāca kluss signāls.

Dīvaini. Parasti mūs pārmeklēja galapunktā, īsi pirms ieiešanas barakās. Kādēļ šoreiz tāds izņēmums?

— Metiet prom maizi! — biedri brīdina cits citu.

Mest prom maizi! Maizi, ko mums iedeva poļu strādnieki? Mēs to bijām rūpīgi noslēpuši, lai nometnē, «Voleros», varētu dalīties ar biedriem. Nē, maize, šī dzīvības nesēja, nedrīkstēja iet bojā. Kā pēc komandas sākām to bāzt mutē, dodam saviem blakus stāvošajiem biedriem. Ar ēšanu jāsteidzas. Rijam maizi nesakošļātu.

Tuvojas esesietis. Ēšanu vajadzēja pārtraukt. Citādi mums izsistu zobus. No iepriekšējām kratīšanām zinājām — maizes slēpējs saņēma bargu sodu. Viņu aizdzina uz sardzes telpu, kur pielietoja tā saucamo «jauno ēdināšanas sistēmu». Ar gumijas steku sita nelaimīgajam pa vēderu un kāju papēžiem. Galvā radās trulas sāpes. Cilvēks vairs nespēja sakarīgi domāt. Sitieni pa vēderu radīja traucējumus elpošanas sistēmā, sākās ilgstošs klepus.

Pienākusi mana kārta. Viens esesietis, kura seju aizsedz liels cepures nags, tausta man krūtis un plecus, bet otrs ar kabatas lukturīti rāda gaismu.

— Nolādēts! — man pie pašas auss atskan tik bieži dzirdētais un labi pazīstamais lamu vārds.

— Cūka! — spalgi iekliedzas otrs fašists un ietriec man sejā dūri.

Pakrītu. Mani piecej un nostāda atkal uz kājām. Atskan pavēle izģērbties kailam.

Izģērbjos. Hitlerieši rūpīgi iztausta katru apģērba vīlīti. Nekā aizdomīga neatradis, fašists izlamājas un nospļaujas.

Apmēram pēc pusstundas man ļauj apģērbties. Ķermenis šķiet pilnīgi atdzisis. Ar mokām uzvelku garo «kreklu». Izrādās, ka tieši šis apģērba gabals pievērsis hitleriešu uzmanību.

Mums nebija veļas. Ieslodzīto plānais apģērbs nespēja ķermeni pasargāt no vēja un lietus. Meklējām un atradām izeju. Izlietotā cementa maisiem izņēmām iekšējo papīra kārtu, izgriezām caurumus galvai un rokām. Šāds «krekls» mūs pasargāja no aukstajām vēja brāzmām. Vienīgi ejot tas nejauki čabēja un ar to bija satraucis esesiešus.

Pēc šī atgadījuma darbs Spilves aerodromā drīz vien izbeidzās, un mūs nogādāja atpakaļ Salaspils nāves nometnē.

PA IZNĪCĪBAS CEĻIEM. Antons Bondars

Gara ieslodzīto kolonna atstāj Salaspils nometni. Tie ir badā izdēdējuši, noskranduši, pārmērīgā fiziskā darbā nomocīti cilvēki. Šoreiz tālu nav jāiet, tepat pāri Rīgas—Daugavpils šosejai, garām Rumbulas priedēm uz Jumpravmuižu, kur ierīkota Salaspils nometnes filiāle.

Vējš atnes mitro Daugavas elpu. Aiz dzeloņstiepļu žoga dīgst pirmie asni. Sākas pavasaris. Spīd saule, bet sejas visiem bālas, sadrūmušas.

Līdz mūsu atnākšanai Jumpravmuižā bijuši ieslodzīti ebreji. To uzzinām pēc lūgšanu grāmatām, kas izsvaidītas pa barakām. Te daudz segu, spilvenu. Kur palikuši baraku iemītnieki, to mēs saprotam. Kad ved uz nošaušanu, mantas parasti paliek barakā.

Pirmajās dienās mēs tīrām barakas un to apkārtni. Ar vecām lauskām, dēļiem, koka gabaliem, dažādām lupatām un saplēstiem apģērba gabaliem piesvaidīta visa nometnes filiāle. Zem gultas maisiem, sienu spraugās atrodam drēbju lupatiņās ietītas vērtslietas: pulksteņus, sudraba karotes, nažus, dakšiņas, zelta gredzenus. To pamanījuši sargi. Notiek kratīšana. Iztausta mūs, iztausta katru sienas spraugu, atplēš katru dēli, un vērtslietas aizceļo viņu kabatās.

Aptīrot Daugavas krastu, atrodam daudz medikamentu, ķimikāliju, brezenta segu un bundžu ar uzrakstu «Gift». Vācieši liek ķimikālijas rūpīgi salasīt, iesaiņot un iekraut mašīnā. Redzams, šeit ne tikai šāvuši un kāruši, bet arī indējuši.

Pagājušas vairākas dienas, kopš atnācām uz jauno nometni. Ievēroju, ka virs priedulāja gulst dūmu vāli... Bezvēja laikā tie klājas kā melns

palags virs priežu galotnēm. Vējainā laikā Hdz mums atnāk degošas miesas un eļļas kvēpu smaka.

— Dedzina noslepkavotos, — pačukstēja kāds brīvlīguma strādnieks.

Fašisti slēpa pēdas. Drausmīgie noziegumi, kas bija pastrādāti priedulājā, nedeva hitleriešiem mieru ne dienu, ne nakti. Atmaksas stunda tuvojās. Bendes, glābjot savu ādu, mēģināja dzēst asiņaino darbu pēdas. Vajadzēja likvidēt līķu kaudzes, lai tās nevarētu stāstīt par briesmu darbiem, kas pastrādāti šeit, Rumbulas priedēs.

Pēdējās aprīļa dienās mūs aizsūtīja uz staciju izkraut vagonus. Kad piegājām pie platformām, izdzirdām šāvienus. Sargi mudināja sākt darbu, bet paši skatījās uz to pusi, no kurienes nāca troksnis. Es šai brīdī atrados uz kādas platformas un sviedu dēļus lejā. Galvu pagriezis, ieraudzīju, ka netālu no dzelzceļa stigas pa visu priedulāju kustas kaili cilvēki. Viņi kaut ko raka. Apmēram trīsdesmit cilvēku staigāja ar nestuvēm. Viņi cēla no bedres līķus laukā un nesa dziļāk mežā, kur dega milzu ugunskurs. Pats savām acīm redzēju to, par ko jau runājām vairākas dienas: atraka masu kapus un dedzināja līķus.

*

Maija beigās ap divi simti cilvēku lielu ieslodzīto grupu norīkoja darbā netālu no Šķirotavas stacijas. Apmēram 70 cilvēku vēlām betona caurtekas uz grāvi Salaspils virzienā. Ceļš veda gar mežu, kur joprojām dega uguns, kūpēja dūmi un plūda briesmīga smaka.

Biedri stāstīja, ka mežs tiekot stingri jo stingri apsargāts. Es ierīkojos ceļa labajā pusē, jo saņēmām brīdinājumu, ka skatīties no ceļa pa kreisi nedrīkst. Kad piegājām tuvāk mežam, tiešām ievēroju, ka mežs ir stingri apsargāts. Netālu no sargkareivjiem uzraksti vācu un latviešu valodā: uz tiem, kas tuvosies aizliegtajai joslai, tiks šauts bez jebkāda brīdinājuma.

Veļot caurtekas, redzēju, ka 100 metrus no šosejas stāv neliela būda, nokrāsota ar melnām un baltām svītrām. Ik brīdi no turienes skanēja šāvieni. Priedēs uz Salaspils pusi bija iekārti zvani. Aiz tiem grupā sēdēja esesieši. Rēca radiola.

Divi automātiem bruņoti vācu fašisti veda līdz jostasvietai kailu, saulē iedegušu cilvēku. Redzēju, ka viņu uzveda no svaigām smiltīm uzbērtā uzkalnā. Atskanēja šāviens, un cilvēks kaut kur iekrita. Skaidri sapratu, ka šāviens nāca no svītrotās būdas. Pēc brīža slepkavas zaļajos tērpos atveda nākošo upuri... Desmit metru gājiens līdz kraujai. Pēdējais gājiens ...

Ložu šaltis to iesviež bedrē. Kāds izmisis pretojas. Taču velti. Spēcīgu roku sagrābts, tas tiek aizvilkts līdz kraujai pa zemi. Un atkal šāviens.

Visu šo laiku priedēs dārdēja zvani, gaudoja radiola.

Slepkavošanu bija novērojuši arī citi ieslodzītie. Vakarā mēs pulcējāmies kopā un pārrunājām, kas notiks ar mums. To ievēroja sardze.

— Marš, pa kūtīm! — mūs izklīdināja.

Staņislavs Apšs no Rugājiem neizturēja.

— Kāpēc jūs bendējat nevainīgus cilvēkus? — viņš iekliedzās.

Apšu aizveda uz sardzes māju, lika sagatavoties «braukšanai» uz Salaspils nometni.

Kopš tās dienas viņu vairs netiku redzējis.

*

Jūnijā mūs sadalīja vairākās grupās. Apmēram cilvēku sešdesmit tika norīkoti rakt bunkurus netālu no priedulāja.

Arī tagad uz šo pusi brauca slēgtas mašīnas. Tām sekoja liela cisterna. Drīz mežā atskanēja sieviešu kliedzieni un bērnu raudas. Atkal tika iedarbināti zvani un skaļruņi. Dārdošās zvanu skaņas, rēcošā mūzika, vaimanas un šāvieni savijās vienā neaprakstāmā elles troksnī. Drīz vien automātu kārtas aprima, atskanēja tikai atsevišķi šāvieni. Pievakarē pār koku galotnēm sāka celties melni dūmi. Te sadega cilvēki, kuriem okupantu roka pirms dažām stundām bija atņēmusi dzīvību. Te sadega sirmgalvji un jaunieši, mātes un bērni.

Vēlāk atklājās, ka tos ieslodzītos — čehu ebrejus, kurus vācieši nokalpināja pie līķu atrakšanas un dedzināšanas, pēc dienas darba arī pašus nošāva un sadedzināja. Asinsdarbiem liecinieki nebija vajadzīgi.

*

Bija skaidrs, ka dzīviem šo elli atstāt neizdosies. Sākām domāt par bēgšanu. Bet tas neizdevās. Kādu rītu mūs izsauc pēc sarakstiem.

— Šeit darbs pabeigts, — mums paziņo, — jūs pārvietos uz citurieni.

Dzīvi palikušie ieslodzītie virzās uz Salaspils pusi. Ceļš apsargāts, arī

sardze dubultota. Priekšā priedulājs ... Nē, tam laimīgi garām.

Pēcpusdienā jau esam sadzīti preču vagonos. Tur ir neiedomājami saspiests. Arā nevienu nelaiž. Vagonos ļoti smacīgi.

— Uz Vāciju, — pačukst konduktori.

Klaudz riteņi, čīkst veco vagonu dēļi. Kaut kur tālu priekšā elso lokomotīve, dobji mežos atbalsojas tās svilpieni. Neviens nerunā.

Mūsu ešelons jau Tilzītes tuvumā. Kaut kur gaisā trauc lidmašīnas, grand aviobumbu sprādzieni. Iebraucam stacijā, tā ietīta dūmu mākonī. Jūtama gruzduma smaka, redzami izdeguši vilcienu sastāvi.

— Mūsējie sadevuši fricim, — mēs saskatāmies.

Esam gala punktā. Hamburgas nometne. Šeit mūs pamatīgi pārmeklē. Atņem visu, kā saka, līdz pēdējai bikšu pogai. Kādam ieslodzītajam kaklā zelta krāsas krustiņš.

— Dod šurp! — rāda vācietis uz krustiņu.

— Tas mans, esmu katolis. Ticu dievam, — mēģina aizstāvēties ieslodzītais.

— Brauc tu ar savu dievu pie velna! — kliedz vācietis, un krustiņš ieslīd viņa kabatā.

Pēc divām dienām atkal klaudz vagonu riteņi, atkal čīkst vecie dēļi.

— Vai tālu vēl? — mēs minam. — Kurp mūs ved?

Būhenvalde... Esam tur piecas dienas un tad atkal braucam. Beidzot gala punkts — apakšzemes aviācijas rūpnīca.

Dobji dun mašīnas pazemē. Elektriskajā gaismā cērtam ejas akmenī. Brīžiem tā savādi ietrīcas pelēkās akmens sienas. Tur paplašina ejas ar spridzināšanu. Bezspēkā bieži jo bieži ļimstam uz akmens šķembām. Bads, smagais darbs un nelaimes gadījumi prasa bezgala daudz upuru. Katru dienu uzzinām, ka miruši vairāki biedri. Kalna piekājē aug svaigu kapu kopiņu rindas. Nāve pļauj pamatīgi. Bet ik pēc pāris dienām mūsu rindas atkal piepildās: šurp atdzen jaunus ieslodzīto barus.

1945. gada aprīlī mūs sūta tālāk. Uz kurieni? To neviens nezina. Kurš vēl spēj kustēties, tas iet. Citādi — nāve.

Sešas dienas un naktis jau esam ceļā. Pārtiku neizsniedz. Daudzi jau pēc pirmās nakts paliek guļam. No četriem simtiem latviešu dzīvi esam palikuši apmēram astoņdesmit.

Ejot garām kādam meža nostūrim, ievēroju, ka netālu no ceļa apdegusi zāle un krūmi. Bezvēja debesīs no apdegušiem cilvēku ķermeņiem lēni ceļas dūmu vērpetes. Tie ir atpalikušie no iepriekšējās kolonnas. Cilvēki, kam pietrūka spēka. Tātad jākustas. Bet nelīdz arī šis brīdinājums. Pēc pēdējās atpūtas mitrajā pļavā pieceļas labi ja puse. Palicējiem sejas zili dzeltenas. Tie mirst vai ir jau miruši.

Pārtiku neizsniedz. Ejot pa Vācijas ciematiem, redzam, ka ļaudis gribētu mums palīdzēt, bet sardze to neļauj. Dažs labs maizes gabals tiek

Visapkārt Salaspilij kūpēja dūmi. Hitleriskie bendes, savu noziegumu pēdas slēpdami, atraka masu kapus un dedzināja līķus. Taču līķu bija pārāk daudz... Nelīdzēja ne uguns sārti, ne degvielu cisternas. Masu kapi paliks uz mūžu mūžiem barga apsūdzība fašismam.

mests iztālēm, bet pacelt no zemes mes to nespējam. Ejam saķērušies pa divi, pa trīs. Nav spēka.

Rēķinu, ka vajag būt 11. aprīlim. Atpūšamies pie kādas cukurfabrikas. Kāri lokam melasi, kas sagatavota lopiem. Sākas caureja. Zūd pēdējie spēki. Pēc kādiem kilometriem pieciem jūtu, ka arī mani spēki ir galā. Sāku atpalikt no pārējiem, lai gan skaidri saprotu, kas mani gaida.

— Druži! — Man piesteidzas klāt divi poļu biedri un paķer mani zem rokām ...

Kad atmostos, guļu uz salmiem. Skatos apkārt un nesaprotu, vai tiešām esmu dzīvs.

— Uzlidojums, — stāsta poļu draugi. — Sargi ir prom. Zemnieki iedeva maizi.

Tie bāž man mutē pa gabaliņam maizes.

Gaudo lidmašīnas, sprāgst bumbas. Visapkārt deg mājas. Visu ietin biezi, melni dūmi...

Atkal saradušies sargi. Laikam tie uzcītīgākie. Bet viņu ir pavisam maz.

«Bēgt, bēgt,» visu laiku kā āmurs dauza smadzenēs.

Izejam no ciema un tālāk virzāmies pa lauku ceļu, ko no visām pusēm ietver krūmi.

— Tikai desmit metru, tikai desmit metru, — sauc un aicina prāts.

Es jūtu, ka ķermenis pieplūdis ar kaut ko siltu, spēcinošu. Tas nāk no biedru pasniegtā maizes kumosa.

— Tikai desmit metru ...

Šajā kolonnas galā sargu nav. Laimējas — un es iemeimuroju krūmos.

13. aprīļa rītā mani uzmodina divas sievietes. Viņas man lej mutē karstu kafiju, kaut ko saka. Pēc tam mani paslēpj salmu kaudzē, bet vakarā pārved uz šķūni, kas atrodas patālāk no ciema.

Ne nākošās dienas rītā, ne vakarā glābējas neatnāk. Pārtikas nav. Es graužu skābbarības runkuļus. Tā paiet vēl viena diena un nakts. Visapkārt kā izmiris. Kaut kur gaudo suns. Krūmos bailīgs ieskrien baltraibs kaķis.

Aiz meža pudura plata šoseja. Eju un domāju par to, kur mani biedri, kas noticis ar tiem. Vai viņi vēl redz šo spožo sauli?

Izdzirdis automašīnas troksni, gribu bēgt, bet ir jau par vēlu. Mani ielenc jauni puiši. Nē, tie nav vācieši. Skan angļu valoda.

— Francūzis? Itālietis? Krievs?

— Latvietis.

Viņi nezina tādu zemi.

— Krievs, — es saku un māju ar galvu. — Krievs, krievs!

Puiši man uzsmaida. Cits dod cigareti, cits sausiņus vai šokolādi.

— Ēd dūšīgi, ēd. Karam beigas.

Un es, no bada uzpampis, noskrandis un noaudzis ar bārdu, izspūrušiem matiem, izstaigājis nāves ceļus, sēžu un raudu. Raudu lielām bērna asarām, smagi elsodams.

Tas notika Kindsdorias ciematā, netālu no Halles.

*

1945. gada 24. maija es jau atgriezos Dzimtenē.

SALASPILS PĒDĒJĀS DIENAS. Arvīds Rupeiks

Manas nebrīves pēdējais posms Salaspilī aizritēja galvenokārt barakā A 5. Tur garos, daudzstāvīgos plauktos glabājās sainīši ar ieslodzīto drēbēm, kuras tiem nometnē vajadzēja apmainīt pret arestanta pelēcīgo tērpu. Katram tādam sainītim, ko ar laiku pārklāja bieza pelējuma kārta, bija sava kartīte ar kārtas numuru, bijušā īpašnieka vārdu un uzvārdu. Šīs kartītes bija kā «dzīvības kartotēka» (tā saucas čeha Norberta Frīda populārā grāmata), kas ļāva izsekot nāves nometnes iemītnieku likteņiem. Par katru notikumu ieslodzītā dzīvē bija savs ieraksts kartītē, piemēram, «miris», «aizvests uz Vāciju» un tamlīdzīgi. Kartīšu ar atzīmi «atbrīvots» bija gaužām maz. Toties bezgala daudz bija tādu, kam virs vārda un uzvārda bija atzīme «Llberstellt nach ZG». Latviski tas būtu — pārvietots uz Centrālcietumu.

Taču veltīgi būtu bijis šos cilvēkus meklēt Rīgas Centrālcietumā. Slepkavošanu vācu fašisti nesauca īstajā vārdā. Ādolfam Eihmanam vairāku miljonu Eiropas ebreju nogalināšana bija «ebreju jautājuma galīga atrisināšana», bet Salaspils eihmaņu valodā «Llberstellt nach ZG» nozīmēja — ieslodzītais ar tādu un tādu kārtas numuru iznīcināts ...

1944. gada vasaras nogalē pienāca diena, kad appelējušie drēbju sainīši cits pēc cita atstāja savas gadiem ierastās vietas. Tā bija pati pirmā zīme, ka briest ārkārtēji notikumi. Barakā A 5 no Rīgas ieradās vairāki gesta-povieši un lielā steigā sāka pārlūkot visu «pārvietoto» respektīvi nogalināto atstāto trūcīgo mantību, ko vēl nožēlojamāku bija padarījis laika zobs. Viņi iznīcināja katru drēbēs atrasto papīra gabaliņu, kas varētu liecināt par drēbju kādreizējā īpašnieka personību. Pie reizes netika taupīti

arī to ieslodzīto sainīši, kas vel atradās nometnē, un noliktavas grīdu drīz vien klāja nevērīgi izmētātu drēbju kalni.

Šajā skubas pilnajā noziegumu pēdu slēpšanā piedalījās ari nometnes «sevišķu uzdevumu ierēdnis» — bijušais Rīgas 8. policijas iecirkņa uzraugs Uldriķis Sēlis. Viņš kāpelēja pa augstajiem plauktiem un, putekļiem nosmērējies, rakņājās pa fašistu upuru pēdējās mantības paliekām.

Daudz šajos gados bija redzēts un piedzīvots, taču bez nicinājuma nevarēja noraudzīties alkatībā, kas sagrāba «revidentus», ja kādā sainītī tie atrada kaut cik lietojamu drēbes gabalu. Pēc tā reizē tiecās vairākas rokas. Aizmirsta tad bija āriskā izcelsme, vācu fašistu kalpu uzpūtība...

Lielākais guvums, liekas, bija kādreiz par baltu saukts virskrekls. Pirmais to paķēra «sevišķu uzdevumu ierēdnis», taču pēc pielaikošanas viņam bija žēli jānopūšas:

— Piķis, nav mans numurs ...

Vērtīgais atradums pārgāja kāda izstīdzējuša gestapovieša rokās.

Iespējams, ka baltais krekls reiz bija piederējis kādam no Sēļa tiešajiem upuriem.

Postenis, ko ieņēma Sēlis, bija izdomāts, lai ieslodzītajiem padarītu dzīvi par nemitīgu elli. Viņa uzdevums bija atrast ieganstus ieslodzīto spīdzināšanai. Sodi bira kā no pārpilnības raga. Nekad nemitējās kliedzieni un vaidi, kas skanēja no zirgu staļļiem.

Sēlis bija tikpat nežēlīgs bende kā viņa priekštecis Artūrs Kanders, kas nometnē dabūja galu.

Visspilgtāk atmiņā saglabājusies viena no daudzajām traģēdijām, kuru tiešais vaininieks bija šis asinskārais «sevišķu uzdevumu ierēdnis». Tas notika 1944. gada vasarā. Svelmainā dienā vairāki desmiti noskrandušu, pārgurušu, slāpju nomocītu ieslodzīto kā pelēkas ēnas kustējās putekļu mākonī. Viņi iztaisnoja ceļu, kas veda no Rīgas—Daugavpils šosejas uz Salaspils nāves nometni. Kad sargu acis bija kļuvušas mazāk vērīgas, pieci ieslodzītie apsēdās kādā grantsbedrē atvilkt elpu. Nogurušajās smadzenēs rosījās viena doma, viena dziļa vēlme — būt brīviem, būt atkal cilvēkiem.

— Vajadzētu mēģināt... — it kā pats ar sevi sarunādamies, klusi iesāka neliela auguma vīrs. Pāri grantsbedres malai viņš raudzījās tālumā, kur pa laukiem aizvijās lielais, baltais ceļš.

Pārgurušie vīri vēl nebija pietiekami pasapņojuši par brīvību, kad jau atskanēja sargu kliedzieni, un viņi atkal turpināja skaldīt akmeņus, vilkt

smago ceļa veltni. Bet vakarā, kad viņi gatavojās nokrist savās koka nārās, ieradās sargi un visus iegrūda bunkurā. Sākās pratināšana. Nu sapņotāji apjēdza, ka kāds viņus noklausījies. Vīri gan liedzās, jo īstenībā neviens taču nebija mēģinājis bēgt. Komandantūrā bija smaga atmosfēra: katra jauna diena fašistiem nesa nepatīkamas vēstis no frontes. Tāpēc vajadzēja atriebties, vajadzēja vaidu un asiņu. Atzīšanās bija jāizdabū par katru cenu. Šo «darbu» uzdeva Sēlim. Vairākas dienas un naktis spīdzināti, visi pieci vīri, lai darītu galu nepanesamajām mokām, «atzinās». Apsūdzība iznāca īsti barga: bēgšana — organizēta bēgšana, lai pievienotos sarkanajiem partizāniem! Drīz vien bija gatavs arī spriedums: barvedi pakārt, pārējos nošaut!

Nākamajā dienā visu nometni nostādīja ierindā pie karātavām. No Rīgas, kā šādās reizēs bija parasts, ieradās Lange un citi «viesi». Komandantūras šārfīreri tiem pasniedza ērtus krēslus. Kad viens bija pakārts (ja atmiņa neviļ, viņa uzvārds bija Dārziņš), pārējos četrus aizveda aiz nometnes sētas, un mašīnpistoles apklusināja viņu sapņus par brīvību.

Jā, Sēlis līdz šim varēja staigāt lepni paceltu galvu. Viņš šeit, nometnē, bija ievērojama figūra, kam uzticēts svarīgs uzdevums — lemt par cilvēku dzīvībām. Bet nu, kad frontes dunoņa jau bija dzirdama tepat tuvumā, viņš juta tuvojamies savas varas galu. Viņš kļuva pieticīgāks un bija gatavs apmierināties ar mazāku laupījumu — nogalināta ieslodzītā pamestu virskreklu ... Bet viņš jau nebija vienīgais, kas nometnes pēdējās dienās no uzpūtīga vācu fašistu kalpa kļuva par lielceļa laupītāju.

Komandanta Krauzes uzticīgais kalps Cmutovs nometnē bija slavens ar to, ka no deklasētiem un galīgi demoralizētiem ieslodzītajiem noorganizēja nodevēju grupu. Viens no galvenajiem ziņu piegādātājiem Čmuto-vam bija nometnes «ordnungsdīnsta» (tā sauca no pašiem ieslodzītajiem izveidotu nometnes policiju) priekšnieks Oskars Bērziņš. Viņš cerēja nopirkt no vācu fašistiem brīvību par viszemāko maksu — savu līdzbiedru izokšķerēšanu un nodošanu. Starp citu, šis nodevējs ir tiešais vaininieks tam, ka savu dzīvi pie karātavām Salaspilī beidza komjaunietis Jāzeps Kaņepe, kas bija izbēdzis no nometnes.

Kad 1944. gada jūlijā Padomju Armijas tanku dārdi uzmodināja jelgavniekus un brīvkungu fon Mēdemu, kas domājās vēl mierīgi dzīvojam drošā aizmugurē, kā mūdžu midzenis paniskās bailēs sakustējās gestapovieši savās inkvizīcijas iestādēs visā Latvijā. Viņi steidza izliet jo vairāk asiņu. Salaspilī sāka trakot visnežēlīgākais terors. Nebija vairs gandrīz nevienas dienas, kad sadisti Krauze, Tekemeiers un Heijers neizdeva nošaušanai

grupu ieslodzīto, īpaši no tiem, kas uz Salaspili bija evakuēti no Daugavpils, Rēzeknes un citiem Latgales cietumiem.

Iznīcības ēnai kļūstot aizvien biezākai, divpadsmit biedri nolēma bēgt. Bēgšanas plāns naktī uz 30. jūliju tika sekmīgi īstenots. Taču pēc dažām dienām gestapovieši divus no izbēgušajiem notvēra. Tie bija jelgavnieks Deksnis un latgaliete Opincāne. Tikko viņi bija atvesti atpakaļ nometnē, sākās asinsdzīres. Katru dienu mežā sprakšķēja mašīnpistoļu kārtas un gaisā uzvijās melnu dūmu grīstes. Bez Dekšņa un Opincānes nāvē aizgāja vēl tādi jauki biedri kā Ribaks, Strautmanis, Dreijs-Treijs, Ozoliņš un citi. Bet ar to divpadsmit bēgļu lieta vēl nebeidzās. Par to parūpējās «prefekts» Oskars Bērziņš. Kādā dienā viņš, savu garo augumu padevīgi līkumā sametis, ieradās pie «sevišķu uzdevumu ierēdņa» Sēļa un hauptšārfīrera Cmutova. Nodevējs ziņoja, ka viņam izdevies uzošņāt Jāzepa Kaņepes pēdas. Salaspilī no Rīgas Centrālcietuma bija atvests kāds izbijis Salaspils nometnes apsargs, uzvārdā Sulainis. Nelaimīgas sagadīšanās dēļ šis gesta-poviešu sulainis, kas nu pats bija kļuvis par ieslodzīto, bija redzējis Jāzepu Kaņepi un zināja, kur viņš atrodas. To viņš pastāstīja Oskaram Bērziņam, un Jāzepa Kaņepes liktenis bija izšķirts ...

Bet arī fašistu liktenis bija izšķirts. To vispirms mums netieši pavēstīja melnās dūmu vērpetes, kas vijās gaisā virs Rumbulas priedēm. Fašisti sāka slēpt savu noziegumu pēdas, tātad zināja, ka par tiem būs jādod norēķins.

1943. gada decembrī nometnē ieradās kāda īpaša hitleriešu policijas vienība ar apzīmējumu «Sonderkommando». Tai pašā reizē Salaspilī no Rīgas atveda 44 novārgušus ebrejus. Viņus ietērpa vecās skrandās un nodeva šīs vienības rīcībā. Sāka atrakt masu kapenes Salaspils apkaimē. Bet to nebija mazums, vajadzēja izvilkt no bedrēm visus noslepkavotos, apliet ar naftu un sadedzināt. Dienā ebreji atraka kapus un sagatavoja sārtus, kur guldīja dažu labu savu tuvinieku vai paziņu, bet nakti pavadīja turpat mežā. Lai dedzinātāji neaizbēgtu, viņus piesēja pie kokiem. Nav jābrīnās, ka pēc nedēļas no Rīgas pienāca jauns kapraču transports, jo pirmie 44 jau bija nogalināti un sadedzināti. Arī otro grupu drīz vien nomainīja trešā ...

Pagāja ziema, pienāca 1944. gada pavasaris, saule iegriezās vasarā, bet līķu sārti vēl turpināja kūpēt. Aizvien lielāka auga iztukšoto naftas mucu kaudze pie nometnes slimnīcas. Hitleriešu policijas vienības «Sonderkommando» darbība pieņēma arvien plašākus apmērus: dedzināja

ne vien no vecajiem masu kapiem izraktos līķus, bet arī visus kārtējo akciju upurus, ko šurp atveda no Rīgas Centrālcietuma. Dūmi tādās reizēs bija vēl biezāki, atblāzma vēl baismīgāka. Tikai tad, kad viņpus Daugavas,

dažus kilometrus no Salaspils nometnes, iedunējās Padomju Armijas lielgabali, drausmie sārti beidza kūpēt. Pirms nometnes atstāšanas zonder-komanda nostājās ierindā komandantūras priekšā, lai saņemtu pateicību no oberbendes Krauzes. Ar smaidu uz lūpām Krauze visiem līķu apgānītājiem sirsnīgi spieda roku un kopā ar tiem turpat iztukšoja dažas pudeles degvīna. Naktī pirms aizbraukšanas līķu dedzinātāji bija ielauzušies barakā C 12, kur kādā mazā nodalījumā mitinājās divi ebreji — Vīnes zobārsti, kurus Krauze vēl nebija paguvis nošaut. Šos cilvēkus zonderkomandas slepkavas nogalināja, cerot iedzīvoties viņu mantās. Bet mantu viņiem, protams, sen vairs nebija.

Salaspils nāves nometnes pēdējā naktī, naktī uz 1944. gada 29. septembri, hauptšārfīreru Čmutovu vairs neinteresēja nodevēju pienestās ziņas. Viņš bija nolēmis, ka jānodrošinās ar lielākām vērtībām. Trīsarpus gados, izejot cauri Salaspils ellei, daudzie tūkstoši ieslodzīto tur bija atstājuši arī savas vērtslietas — pulksteņus, gredzenus, portsigārus. Tie atradās seifā barakas A 5 atsevišķā telpā. (Seifā neglabājās ārzemju ebreju un evakuēto vērtslietas — tās bija nolaupītas jau agrāk.)

Šai pēdējā naktī hauptšārfīrers viens, bez pavadoņiem, ieradās barakā. Pats gan tērpies parastajā SD formā, bet galvā bija uzlicis vecu platmali. Elektrisko strāvu nometne tad jau bieži vairs nesaņēma. Zibsnīdams kabatas laternu, Čmutovs atslēdza seifu un visu tā saturu sarausa lielā maisā. Pasaucis apcietinātos, kas strādāja noliktavā, viņš brīdinoši uzlika roku uz savas pistoles maksts un paskaidroja:

— Es te neesmu bijis... Sakiet, ka te ieradās daži SD vīri no Rīgas un visas vērtslietas pievāca ... Skaidrs?...

Redzams, viņš bija nolēmis ar pārējiem laupītājiem šai guvumā nedalīties. Uzmetis maisu plecā, uzvilcis platmali ciešāk pār acīm, hauptšār-fīrers nozuda nakts tumsā.

Salaspils nometni pēdējās dienās apsargāja kāda lietuviešu SD vienība. Nav zināms, kas viņiem lika «atkāpties» — frontes tuvā dunoņa, padomju lidmašīnu draudošā rūkoņa vai paniskās baiies no padomju parašutistu desanta, bet 29. septembra nakts aizsegā tie bija nozuduši.

No rīta uzmodušies, konstatējām, ka aiz dzeloņstiepļu žoga sargu vairs nav. Nedaudzajiem ieslodzītajiem, kas vēl bija palikuši nometnē (citi jau bija evakuēti uz Vāciju), esesieši veltīja maz uzmanības. Slepkava Krauze ar rokas granātām saspridzināja strūklaku, ko bija licis izveidot komandantūras priekšā, tad ielēca mašīnā un aizbrauca. Nometnes iekšējie sargi — SD latviešu algotņi jeb tā saucamie «melnie leiteri» steigšus pār-

vietoja vērtīgākās mantas no barakas А 2 uz komandantūru. Šai barakā glabājās iznicināto ebreju mantas. Tūkstošiem saiņu no turienes jau bija aizceļojuši uz Rīgu, uz gestapo, taču šis tas vēl bija palicis. To izlaupīt tagad steidzās Krauzes rokaspuiši, «melnie leiteri». Paši iejūgušies ratos, viņi, sviedrus rausdami, ripināja mantas no barakas A 2 uz komandantūru, kur tās sašķiroja. Pēc tam, ar nastām kā ēzeļi apkrāvušies, paši pazuda.

Nāves pilsētas vārti faktiski bija atvērušies. Taču traukties ārā pa tiem ieslodzīto pelēkajos tērpos nevarējām. Mēs taču vēl atradāmies uz fašistu okupētās zemes. Bet tikpat bīstami bija lieki kavēties. No Salaspils nometnes līdz Rīgai tikai 18 kilometru, un kas gan varēja galvot, ka no turienes neierodas kāda slepkavotāju vienība. Tāpēc lēmums bija ātrs un rīcība naska: vairāki ieslodzītie meta pa logiem un durvīm no barakas A 5 dažādas drēbes, un katrs vilka mugurā to, kas šķita kaut cik piemērotāks. Tad — pa vārtiem brīvībā! Brīvība! Šis vārds dunēja straujajā kaujas solī, ar kādu šurp nāca mūsu atbrīvotāja — Padomju Armija.

Nometnē palika tikai viens ieslodzītais. Tas bija ebrejs Feldheims no Frankfurtes pie Maiņas. Viņš strādāja mantu noliktavā A 2. Vai viņam pietrūka drosmes? Šķiet, ka daudz pārcietušais vīrs, kas bija zaudējis visus savus piederīgos, necerēja svešā zemē, kuru vēl mīdīja fašistu zābaks, atrast drošu patvērumu. Viņš padevās liktenim. Kāds bija viņa liktenis, tas nav zināms.

Bēgot no nometnes, izraudzījāmies šķietami drošākus virzienus un aplinku ceļus. Izrādījās, ka mūsu piesardzība bijusi īsti vietā. Dažs labs bēglis vēl nebija sasniedzis savu patvēruma vietu, kad virs apvāršņa Salaspils virzienā uzvijās melnu dūmu mutuļi. No Rīgas bija atsteigusies kāda slepkavu vienība. Neatradusi vairs nometnē ieslodzītos, tā likusi liesmām pārvērst pelnos to vietu, kur desmitiem tūkstošu cilvēku bija izstaigājuši visbriesmīgāko moku ceļus, izcietuši neiedomājamus pazemojumus un mācījušies dziļi nīst visbaismāko, viszemiskāko, ko vien necilvēcība un ļaunums varēja izperināt, — brūno mēri fašismu.

Daudz gadu aizritējis kopš tām dienām. Taču no atmiņas nekad neizzudīs tie simti un tūkstoši, ar kuriem kopā izstaigāti nāves nometnes drūmie ceļi, kopā lolotas brīvības alkas. Bet daudzi, tik daudzi no viņiem brīvību nemaz nesagaidīja. Un šai bezgala garajā tēlu rindā, kas bieži virknējas acu priekšā, es allaž ieraugu kādu neaizmirstamu seju. Redzu zēnu ar gaišu matu šķipsnu uz pieres, maigiem vaibstiem, siltām, zilām acīm, kas sapņaini skatās caur briļļu stikliem. Viņa vārdu nezinu. Atceros tikai, ka viņš bija no kāda Austrumlatvijas novada. Nāves nometnē viņu, gadus

Salaspils naves nometnes vairs nav. Fašisti paši to iznicināja. Palikušas tikai atmiņas par to. Neaizmirstamas, neizdzēšamas ...

trīspadsmit četrpadsmit vecu, ieveda kopā ar lielāku grupu vīriešu un sieviešu, ko fašisti turēja aizdomās par sakariem ar padomju partizāniem.

Bende Krauze viņus visus, arī šo zēnu, bija nolēmis nāvei Salaspils priedulājā. Apsargi, rupji grūstīdami, nelaimīgos dzina uz nometnes bunkuru, lai no turienes tos drīz vien noliktu bedres malā. Pirms tam šiem cilvēkiem vajadzēja atdot visas savas mantas. Kabatas nazīti atdevis, savu likteni neaptverdams, zēns iejautājās:

— Vai es drīkstu paturēt savas brilles?

Fašisti izrēca gardus smieklus. Tūdaļ augstu pacēlās mocīt un nogalināt pieradusi roka, un zēna seju ķēra smags sitiens... No viņa izbrīnās pilnajām acīm noritēja asaras ...

Nu jau gandrīz trīsdesmit gadu zēna nav dzīvo vidū. Bet mēs, bijušie ieslodzītie, šī sitiena sāpes vēl šodien sajūtam. Mēs zvēram būt modri, nekad un nekur neļaut fašisma zvēram vēlreiz pacelt galvu. Reizē ar visas pasaules godīgajiem cilvēkiem mēs sakām:

— Nē — fašismam, lai kādās formās tas atdzimtu!

— Nē — jauna kara kūrējiem, kas gribētu tautu brīvību sadedzināt atomli ēsmās!

— Jā — visu tautu brīvībai, mieram un laimīgai dzīvei!

FAŠISTISKA TERORA UPURU PIEMIŅA SAGLABĀTA MŪŽOS

Pirms desmit gadiem, kad nāca klajā šis grāmatas pirmais izdevums, tajā lasījām, ka Latvijas Komunistiskās partijas Centrālā Komiteja un Latvijas PSR Ministru Padome pieņēmušas lēmumu saglabāt mūžos bijušajā Salaspils koncentrācijas nometnē nomocīto fašisma upuru piemiņu. Partijas un valdības lēmumu par Salaspils piemiņas saglabāšanu mūžos visplašākās tautas masas uzņēma ar lielu pacilātību un pateicību. Izsludinātajā konkursā par Salaspils piemiņas vietu izveides projektu kuplā skaitā piedalījās mūsu tēlnieki, arhitekti, mākslinieki. Labākos projektus godalgoja. Lai pieminekļa ansamblis būtu pilnveidīgs, arhitektu un tēlnieku kolektīvs, izmantojot godalgoto darbu idejas, izveidoja galīgo pieminekļa ansambļa projektu. Ansambļa veidotājiem — tēlniekiem Ļ. Bukov-skim, O. Skarainim un J. Zariņam, arhitektiem G. Asarim, O. Ostenbergam, I. Strautmanim un O. Zakamennijam piešķirts augstākais apbalvojums — Ļeņina prēmija.

«Salaspils koncentrācijas nometnes piemiņas vietas ideja tverta lielās, monumentāli emocionālās līnijās, atmetot visu sīko, nenozīmīgo. Projektētāju mērķis bijis nevis ārējiem žestiem un pozām attēlot notikušo, bet simboliskiem līdzekļiem ievest cilvēku traģisko pagātnes notikumu dzīlēs. Šā uzdevuma realizācijai izmantoti visi svarīgākie emocionālās arhitektūras līdzekļi — kāpināta arhitektonisko masu ekspresija, filozofiski vispārināta, zemtekstiem bagāta formu valoda, emocionāli piesātināta tēlu izteiksme,» stāsta viens no ansambļa radītājiem arhitekts Ivars Strautmanis (grāmatā «Telpa, kas sākas aiz mums»).

Bijušais ieslodzītais rakstnieks Miervaldis Birze savukārt par ansambļa skulptūrām izsakās (žurn. «Māksla», 1967. g. 4. nr.):

«Allaž esmu bažījies par skulptūrām memoriālajos pieminekļos — vai tikai atkal tās neatgādinās cilvēkus, kuri it kā visu mūžu gatavojušies ciešanu vai nāves mirklim un tad to sagaida pozā, kāda skulptoram šķiet varonīgas bojā ejas etalons. Tad dažkārt šīs skulptūras vairāk atgādina spiestuvē pavairotus lozungus, nevis dzīvus cilvēkus. Salaspilī tā nav. Dziļi aizkustina sāpīgais «Pazemotās» tēls, «Nesalauztais» ir sevī spēcīgs arī mirstot, un neaizmirstams ir bērns, kas, paglābts aiz mātes muguras, raugās atpakaļ uz mājām, kuras vairs neredzēja nekad ... Taisni šī vismazāk skarbā bērna seja satricina visvairāk. Tā izsauc smeldzošu žēlumu un reizē vislielāko naidu pret tiem, kuri ar amatnieka prasmi un zvēra nežēlību Salaspils smiltis dzirdīja asinīm un piepildīja trūdiem ...

Bijušo ieslodzīto paldies visiem, kuru nopelns, lai piemineklis taptu. Jūs palīdzējāt izpildīt solījumu bojā gājušajiem biedriem, ka mēs viņus neaizmirsīsim.»

Salaspils memoriālā ansambļa skulptūras pārliecinoši vēstī par lielo traģēdiju, kas notikusi Rīgas pievārtē, pauž cilvēciskas sāpes un ciešanas, taču saglabā nesalauztu cilvēka garīgo spēku. Ansambļa nozīme ir internacionāla. Ansamblis celts visu to Eiropas tautu piederīgo piemiņai, kuri nomocīti Salaspilī. Ansamblis godina kritušos, biedina dzīvos, zvēr nepieļaut fašisma atdzimšanu.

Otra Salaspils ansambļa sastāvdaļa uzcelta bijušajā Salaspils kara-gūstekņu nometnē Rīgas—Daugavpils šosejas malā, kādreizējā muižas parkā. Šeit okupācijas laikā ziemas salā zem klajas debess tika sadzīti tūkstošiem gūstā kritušo. Glābdamies no aukstuma, cilvēki ierakās zemē un izsalkumā apgrauza mizu simtgadīgajiem parka kokiem.

Veidojot šo pieminekli, arhitekti un skulptori rūpīgi studēja materiālus par karagūstekņu dzīvi 1941./1942. gada ziemā.

«Galvenā ideja ir dzīves ceļš, kas negaidot traģiski pārtrūcis,» pieminekli raksturo arhitekts I. Strautmanis. «Pārrāvuma vietā ceļa gali izaug vertikālā dinamiskā kompozīcijā. Augstākajā zarā, kas sasniedz 30 m, dominē slaidas, vertikālas līnijas, kas tikai pašā galā nedaudz paplašinās, veidojot ieliektu virsmu. Te betonā iegriezti skaitļi

1941—1942

Piemineklis nomocītajiem padomju karavīriem.

Zemākais zars, spēji ieliekdamies, sabiezinās un paplašinās, pāraugdams plastiskā ažūrā kompozīcijā. Te attēlots cilvēks dažādos stāvokļos grūtajos nometnes apstākļos: nāvīgi ievainotais, mirušais, nejauši iemigušais un mirstošais. Šīs galvas it kā rotē ap centrālo, kas pauž protestu, aktīvu cīņu. Gan augstākā, gan zemākā zara pakājē betonā iegriezti teksti, kas vēstī par traģiskajiem notikumiem. Dinamiskā kontrastā izceļas vertikālā daļa, kas pauž cilvēka garīgo nelokāmību, ticību uzvarai...»

...Ceļu uz Salaspils memoriālo ansambli norāda masīva betona sija Rīgas—Daugavpils šosejas malā. Betonā lasāms viens vārds — «Salaspils». Zem tā divi gadskaitļi 1941.—1944.

Ejam.

Ejam pa līkumotu ceļu cauri priedulājam. Un pēkšņi mūsu priekšā paceļas grandioza 100 m gara un 12,5 m augsta uzlauzta betona siena. Tā uzcelta dubultā dzeloņstiepļu žoga vietā un simbolizē dzīvības un nāves robežu. Viens uzlauztās sienas gals balstās uz masīva taisnstūra bloka, kas apdarināts ar melnu pulētu granītu. Tā iekštelpās izveidots muzejs.

Aiz šīs sienas trīs okupācijas gadus valdīja cilvēku verdzināšanas un iznīcināšanas sistēma. Tālab arī uz sienas lasāms: «Aiz šiem vārtiem vaid zeme.»

Nāves siena uzlauzta! Tūkstošiem cilvēku zem uzlauztās sienas pacēluma ieiet kādreizējā nometnes teritorijā, kur katra zemes pēda sviedriem, asarām, asinīm slacīta.

No pašas sienas sākas ar lielām betona plāksnēm noklātais ceremoniju laukums, ko ieskauj ieslodzīto stādītās priežu rindas. Kreisajā pusē vainagu nolikšanas vieta. Tās centrā nerimtīgi pukst metronoma sirds. Pa kreisi uz mežu iet arī Nāves ceļš, pa kuru veda ieslodzītos uz nošaušanu. Nāves ceļa malā uzstādīta betona plāksne ar vārdiem:

«Pa šo ceļu nāves gaitā aizdzina raudošus bērnus, izmisušas mātes, nevarīgus sirmgalvjus un neuzvarētus vīrus ... Kas saskaitīs tos neizteiktos vārdus, tos nedzīvotos gadus, ko pārcirta fašistu lodes!»

No ceremoniju laukuma redzamas visas ansambļa skulptūras un ieslodzīto būvētais 500 m garais Ciešanu ceļš — ceļš, uz kura bieži vien izdzina nometnē ieslodzītos, rīdīja tos ar suņiem vai lika skriet līdz galīgam spēku izsīkumam. Veidojot ansambli, ceļš nokaisīts ar raupjām akmens šķembām, tā malas noklātas betona plāksnēm.

Apkārt Ciešanu ceļam ar mežrozēm apstādītas atsevišķas baraku vietas.

Skats uz pieminekļa ansambli no uzlauztās sienas.

19 — 2853

Uzmanību piesaista skulptūras «Māte» un «Pazemotā». Tās runā izteiksmīgā tēlu valodā, stāsta par ciešanām, ko pārdzīvoja mātes, kad tām atņēma bērnus, stāsta par meiteņu pārciestiem pazemojumiem, kad tās kailas dzenāja pa nometni, par necilvēcīgajiem dzīves un darba apstākļiem, kas ieslodzītos gribēja salauzt fiziski un garīgi, lai tie kļūtu par pazemīgiem hitleriskā režīma darba vergiem.

Taču tas nenotika. Ieslodzītie neliecās slepkavu priekšā, nepadevās izmisumam. Viņi ticēja uzvarai, kas atdos brīvību. Sī ticība aicināja cīņā. Par to skaidri pauž ansambļa centrālā skulpturālā grupa: «Solidaritāte», «Zvērests», «Rot Front», par to pauž skulptūra «Nesalauztais». Dažādu tautību ieslodzītie apzinājās, ka viņu spēks slēpjas draudzībā un solidaritātē. Ar nīstamo ienaidnieku sākās klusa, brīžiem ārēji neredzama cīņa uz dzīvību un nāvi.

Stiprie uzvarēja.

Nostāk no skulptūrām Ciešanu ceļa labajā pusē starp bijušo baraku vietām paceļas masīvs betona postaments. Tas atzīmē karātavu vietu. Par ko šeit cilvēkus kāra? Atbilde lasāma uz postamenta:

«Šeit cilvēks tika sodīts par to, ka nav izdarījis noziegumu ...

Šeit cilvēks ir sodīts par to, ka bija cilvēks un mīlēja DZIMTENI.»

Un vēl viena ansamblī akcentēta vieta, kurai var viegli aiziet garām nepamanītai, jo ap to pārāk sakuplojušas baltas un sarkanas mežrozes. Te bija baraka, kurā sadzina mātēm atņemtos bērnus. Tādas mājiņas un cilvēciņus, ko ansambļa cēlāji ieveidojuši betonā, bērni zīmēja nometnes smiltīs. Tikai ne ilgi. Viņiem pietrūka spēka vilkt svītriņas. Viņiem nosūca asinis un nedeva pat minimālo uzturu. Bērni nomira.

No Salaspils atvadoties, var uzkāpt pa uzlauztās sienas iekšpuses lēzenām kāpnēm 12 metru augstumā un vēlreiz no augšas aplūkot visu pieminekļa ansambli kopumā. Un vēlreiz atcerēties, kādu ļaunumu fašisti nodarījuši mūsu zemei, visai cilvēcei.

Katru gadu Salaspils ansambļa teritorijā tiek rīkota vācu fašisma upuru piemiņas diena «To nedrīkst aizmirst». Par tradīciju kļuvis, ka šī diena ar plašu mītiņu allaž notiek jūlijā — iepriekšējā svētdienā pirms Padomju Latvijas dibināšanas gadadienas. Tad Salaspilī pulcējas tūkstošiem darbaļaužu un bijušie ieslodzītie. Pēdējie gan ansambļa teritorijā ierodas jau pāris stundu pirms mītiņa. Viņiem savā starpā daudz kas pārrunājams. Redzamas draudzīgas, aizkustinošas tikšanās, jo kādreizējie ciešanu biedri sabraukuši ne vien no visiem republikas rajoniem, bet pat no Maskavas, Ļe-ņingradas, Baltkrievijas un Lietuvas.

.

Memoriālā ansambļa skulptūras.

Katru gadu notiek bijušo ieslodzīto reģistrācija, adrešu pārbaude un aptauja, vai kāds nav kaut ko uzzinājis par bezvēsts pazudušajiem biedriem, kurus piederīgie arvien vēl meklē un meklē. Visu to organizē un dara bijušo politieslodzīto grupas birojs, kas darbojas pie Padomju kara veterānu komitejas Rīgas sekcijas. Patlaban grupā reģistrēti 500 bijušie ieslodzītie. Grupas biedri par galveno uzdevumu uzskata cīņu pret fašisma atdzimšanu. Viņi bieži jo bieži tiekas ar skolu jaunatni, uzņēmumu un iestāžu darbiniekiem, ar lauku ļaudīm, vada ekskursijas pa Salaspils teritoriju, vāc materiālus Salaspils ansambļa muzejam. Par rosīgu antifašistisko darbību grupas biedriem pirms mītiņa izsniedz Padomju kara veterānu komitejas Goda rakstus un krūšu nozīmes.

Sākas svinīgais brīdis — gājiens uz Salaspils ansambļa ceremoniju laukumu, kur notiek mītiņš. Kolonnu priekšgalā bijušie ieslodzītie ar vainagu. Skan sēru mūzika.

Mītiņu ievada klusuma brīdis, ar kuru godina 100 000 Salaspilī noslepkavotos.

Pirmais runā bijušo ieslodzīto pārstāvis. Viņš stāsta par fašistu pastrādātajiem noziegumiem Salaspilī un savu biedru vārdā dod solījumu ziedot visus spēkus miera labā. Runā darbaļaužu, karavīru, komjaunatnes pārstāvji. Skan mūzika, dzied koris, lasa dzeju aktieri.

Mītiņa noslēgumā ziedu un vainagu nolikšana. Liekas, Salaspils pamazām iegrimst ziedos. Ziedu kalniem garām soļo visi mītiņa dalībnieki, klusībā vēlēdamies, lai mūsu nākamās paaudzes nekad vairs nepiedzīvotu kara šausmas.

PIEZĪMES

1. Par Voldemāra Hinera traģisko likteni piederīgie uzzināja tikai pēc S. Rozanova atmiņu publicēšanas. Dažas dienas pirms nošaušanas V. ffiners no Daugavmalas nelegāli izsūtījis sievai vēstuli, kurā, starp citu, rakstīts: «Vari iedomāties, kā jūtos, ja dienā apēdu gabaliņu maizes un bļodiņu ūdeņainas zupas ... Ak, kā man tagad garšotu tas, ko vecmāmiņa dod savai cūkai...»

V. Hineru fašisti apcietināja par to, ka viņš padomju laikā no dzirnavu strādnieka ticis paaugstināts par dzirnavu vadītāju.

2. Šajā grāmatā ievietoto divu zīmējumu autors Aleksandrs Gribulis 1941. gadā strādāja Siguldas MTS par amatnieku. Fašistu okupācijas laikā viņu arestēja par līdzdarbību MTS sienas avīzē. No gestapo aresta telpām Rīgā viņu reizē ar citiem apcietinātajiem būvamat-niekiem katru dienu veda piespiedu darbos uz Salaspili. Tur uzstādīja gateri, zāģēja dēļus un cēla pirmās ēkas nāves nometnei. Vēlāk darbā mobilizētie amatnieki tika nometināti Salaspils «Eglīšos», un A. Gribulis ilgāku laiku vēroja nometnē ieslodzīto cilvēku traģēdiju. Pēc kara viņš mēģinājis visu redzēto parādīt zīmējumos.

3. No cietuma dzejniekiem, kam Rūdolis Egle mācīja dzejas teoriju, bez Friča Stūra vēl minami Jānis Atvars, Otomārs Kūns un Kārlis Sausnītis. Naktīs, kad uzraugi gulēja, autori savus labākos darbus lasīja priekšā apcietinātajiem. Šādas literāras devas cietumniekiem patika. Tās klausījās visi 230 inteliģento kamerā icslodzitie. Slepenos sarīkojumus ar klusināti nodziedātām dziesmām un deklamācijām kuplināja apcietinātie mākslinieki — operdziedātājs Aleksandrs Viļumanis un aktieris Otomārs Kūns.

Pirmā šāda literārā nakts notika 1941. gada oktobra vidū. Tajā K. Sausnītis nolasīja savu sacerējumu:

DZEJOLIS CIETUMA UTIJ

Laikam mani tu tik ļoti milē,

Ka ne brīdi mani neatstāj.

Iespiedusies melnā krekla vīlē,

Pieticīgi dzīru galdu klāj.

Nemiers. Bads. Daudz naktis negulētas.

Vaigā deg kā griezums tumšsarkans

Ienaidnieka cirsta dziļa rēta —

Tas ir viss, kas šinī brīdi mans.

Reiz man asins ritēja bez naida,

Augstu prieka vilni sita pulss,

Sirds pēc maizes nealka, bet smaida,

Kuru sniedza acu pāris mulss.

Kur tu biji tādā brīdi jaukā,

Kad ik muskulis tik kairs un gluds

Sniegtu prieku tavā dzīru traukā,

Asinskārā cietumnieka uts!

Ko tu tagad meklē šajos zārkos,

Kur no dzīvības tik niecīgs atspīdums,

Labāk ielien hitleriešiem svārkos,

Sūc tiem asinis, kā viņi — mums.

Šis dzejolis un citu autoru darbi tika ierakstīti kladē, ko kamerā slepus ienesa apcietinātie, kas strādāja cietuma grāmatu sietuvē. Kad notika kārtējā kratīšana, kladi atrada Friča Stūra bende cietuma virsuzraugs Miķelsons (1944. gada beigās viņam tribunāls piesprieda augstāko soda mēru). Bija gaidāmas bargas represijas, taču... Otrā dienā kladi kamerā atnesa atpakaļ apcietinātais inženieris ķīmiķis Arvīds Vīksna (nomocīts koncentrācijas nometnē), kurš strādāja cietuma darbnīcās. Kladi uz Centrālcietuma priekšnieka galda bija pamanījis cietuma arhitekts, palasījis un sapratis, ka autoriem draud briesmas. Viņš kladi iebāzis kabatā un vēlāk to atdevis A. Vīksnām. Tā viņš cietuma dzejniekiem izglāba dzīvību un reizē ar dzejoļiem atsūtīja arī honorāru — sešus skaistus ābolus, kas smaržoja pa visu kameru.

Kāds prieks bija ieslodzītajiem satikt vilku bedrē cilvēku!

Saglabājies arī vēl otrs K. Sausnīša dzejolis.

SMARŽĪGĀS ROKAS

Zem galvas maisu palieku

Un apklājos ar segu,

Uz krūtīm rokas salieku

Un — maizi pielūgt degu.

Man šonakt rokas smaržo tā

Kā svaigas zemes elpa,

Zem segas tās nu jāglabā,

Lai brīnums negaist telpā.

Šīs abas rokas bija tās,

Kas lauza maizi pušu

Un sniedza druskas pēdējās

Pret muti izsalkušu.

Uz krūtim rokas turēšu,

Lai smaržo tās man tuvu,

— Var būt, ka sapni redzēšu

Es ziedam rudzu druvu.

šie abi dzejoļi cietumā uzrakstīti uz zīdpapīra, paslēpti apavos un tā aiznesti uz Salaspils koncentrācijas nometni, no kurienes nelegāli izsūtīti.

Tāpat kā Fricis Stūris, traģiskā nāvē mira ari Jānis Atvars. Viņu fašisti nošāva 1941. gada •novembri.

4. Gadījums, par kuru Tekemeiers stāstīja, notika 1942. gada maijā. Aculiecinieki atceras:

Aiz nometnes virtuves kūpēja viegli dūmi. Tur, uz ceļiem nometies, kāds maza auguma melnīgsnējs Vīnes ebrejs alumīnija katliņā jau ilgāku laiku kaut ko vārīja. Cilvēks darbā bija tā iegrimis, ka nemaz nemanīja pienākam roteniireiu Tekemeieru.

Uguns kuršana un ēdiena vārīšana nometnē skaitījās liels pārkāpums. Tekemeiers, pīpi no mutes neizņēmis, izgrūda zvēram līdzīgu rēcienu.

Azaida gatavotājs pietrūkās kājās, norāva cepuri un padevīgi piespieda rokas bikšu stilbiem.

Rotenfirers iespēra pa nokvēpušo katliņu ar apkalto zābaku. Katliņš apgāzās. Viršos izlija brūngans šķidrums, kurā peldēja trīs četri zoļādas gabaliņi.

— Tā, tā, — komandanta palīgs pieliecies pētīja katla saturu. — Sabotāža ...

—• Piedodiet, rotenflrera kungs. Ēst gribējās ... — Ieslodzītajam sāka drebēt neskūtais apakšžoklis.

Tekemeiers ieskatījās melnīgsnējā vira sejā un kaut ko atcerējās:

— Pag, pag. Man tavs purns nav svešs.

— Es esmu kurpnieks, komandanta kungs. — rotenfirers ar nolūku tika paaugstināts. — Es viņnedēļ jums jaunus zābakus ...

— Man ar tevi bijuši citi rēķini. Vai tu neesi nometnē sodīts?

— Esmu, komandanta kungs . . .

— Pērts par nesveicināšanu?

— Nē, komandanta kungs, es jūs allaž sveicinu.

— Par ko tad?

Brīdi klusums.

— Par zupas vārīšanu no zoļādas, komandanta kungs. No atgriezumiem, kas apaviem neder. — Kurpnieks žēli noskatījās uz apgāzto katliņu.

— Nemelo! — Tekemeiers pacēla spieķi. — Par tādu noziegumu mēs pakaram. Vakar pat...

Kurpnieks ar abām rokām atrāva krekla apkakli un atlieca galvu. Likās, ka viņam zem •smakra apsieta zila, noplukusi lente.

— Komandanta kungs, jūs jau mani vakar ... Re!

Tekemeiers izņēma pīpi no zobiem un ar neviltotu ziņkāri aplūkoja zilo svītru.

— Pareizi gan, — viņš lietpratīgi konstatēja, — bet kā tad tā: tevi taču vakar pakāra!

— Priekšnieka kungs, mani tikai kāra, bet nepakāra, — kurpnieks palocīja galvu. — Kad mani nolaida zemē, es biju vel dzīvs. Es tikai izlikos par beigtu, lai mani iznes lauka. Sāku runāt tikai pie bedres. «Draudziņi mīļie,» es teicu nesējiem, «man laimējās — es paliku dzīvs!» Draugi briesmīgi pārbijās. Tad sāka skaisties. «Blēdi,» viņi sacīja, «un mēs tevi tā stiepām. Būtu vismaz no vārtiem gājis kājām.» Taisnība viņiem ir. Es ļāvu sevi nest tādu gabalu, bet viņiem spēka maz. Varēju jau gan iet no vārtiem pats.

Tekemeiers klausījās nepakustēdamies. Plānās lūpas nervozi zelēja pīpes kātu, mēle to pārbīdīja no viena mutes kaktiņa otrā.

— Tā, tā. Bet kā tu tiki nometnē atpakaļ?

Nepakārtais bezcerīgi pasita rokas sānis.

— Nebija jau kurp iet, komandanta kungs. Pazīstamu nav, valodas nav. Lūdzos kapračus, lai ļauj man nākt atpakaļ, lai tik nevienam nesaka ... Tā nu es atkal raujos pa darbnīcu. Taisu zābakus. Tikai ar ēšanu slikti. Barakas vadītājs saka, es esot atskaitīts no uztura. Nedod ne maizi, ne zupu. Tik tāpēc jau ar tām ādas ļaupatiņām krāmējos ...

— Iesim! — Tekemeiers pārtrauca stāstu un pamāja ar spieķi uz ebreju barakas pusi. ■— Tu man uzrādīsi vainīgos.

Dzīvais mironis nesaprašanā mirkšķināja acis.

— Kapračus uzrādīsi, — rotenfīrers paskaidroja. — Par komandanta krāpšanu viņi jāpakar. Tūlīt.

Kurpnieks nokrita ceļos. Nē, biedrus nodot viņš nevarot. Viņš jau tiem esot nodarījis pāri, ka licis sevi nest___Viņiem bijis tik maz spēka ...

—• Labi, — Tekemeiers mierīgi izlēma. — Kārsim tevi otro reizi.

No barakas atskrēja divi policisti un sabrukušo vīru zem padusēm aizvilka uz soda vietu.

Taču otro reizi kurpnieku nekāra. Kad viņš nenodeva savus biedrus, Tekemeiers dusmās viņu nosita ar koku.

5. Par ko zobārstu nogalināja? Šis lieliskais speciālists, kas šeit bija atdzīts no Čehoslo-vakijas, taču ārstēja zobus pašam komandantam Krauzem un viņa palīgiem.

Todien Krauze bija iegājis zobārsta istabiņā, atvēris medikamentu skapīti un tur ieraudzījis šķēli rupjas lauku karašas.

Jāpiebilst, ka no cietuma atsūtītie ieslodzītie bija tik vārgi, ka pat seši cilvēki nevarēja panest vienu dēli. Lai darbi virzītos uz priekšu, nometnes komandants ieslodzīto piederīgajiem alļāva iesūtīt nometnē pārtiku. Ar šiem sūtījumiem ieslodzītie dalījās.

—• Kas tā par maizi? — Krauze noprasījis.

Zobārsts cietis klusu.

— Tā nav nometnes maize. Kur to ņēmi?

— Politiskie iedeva, — zobārsts atbildējis. — Draugi...

Krauze bridi padomājis un konstatējis:

— Tātad tu brāļojies ar komunistiem un taisi andeles? Labo noziedzniekiem zobus ar mūsu materiāliem? Un ar tiem pašiem instrumentiem, ko liec mutē savam komandantam! Marš — laukā!

Pēc stundas komandanta Ralfs ārstu jau bija iedzinis nāvē.

6. Ieslodzītajiem ar ārpasauli nelegāli sazināties palīdzēja arī Salaspils celtniecības kantora tehniķi V. Meļķis, J. Ozols un students K. Zade. Pēdējais bija Iestājies esesieSu dienestā. Viņš ieslodzītos apsargāja jau Centrālcietumā un vēlāk bieži ieradās arī Salaspilī, braukdams līdzi par pavadoni automašīnai, kas nometnei atveda pārtīku. No Centrālcietuma K. Zade daudzreiz iznesa pa simt vēstuļu, kas tika savāktas pa vairākām kamerām. Vēstules vajadzēja nodot četrās piecas vietās, kur tās tika izšķirotas un nogādātas adresātiem. Tikpat drošs un nesavtīgs sakarnieks K. Zade bija arī Salaspilī. Viņš no ieslodzīto piederīgajiem nekad neņēma maksu par pakalpojumiem.

K. Zade ļoti nožēloja, ka sapinies ar hitleriešiem, taču atpakaļceļa neatrada.

Kopš 1944. gada sākuma par viņu nav nekādu ziņu.

7. Pretošanās kustības organizētājs un vadītājs Salaspils koncentrācijas nometnē — Kārlis Feldmanis dzimis 1895. gadā Rīgā. Viņa tēvs bija viesmīlis, māte trūcīga Kurzemes zemnieka meita. Kārlis mācījies ģimnāzijā un elektromehānikas tehnikumā. Pirmajā pasaules karā viņu nosūta uz Dienvidu īronti, smagi ievaino un demobilizē.

1919. gadā K. Feldmanis apprecas ar Jekaterinu Černišovu un pārceļas uz dzīvi Maskavā, liet 1921. gadā atgriežas Rīgā. Sākumā strādā pie dažādiem sīkiem uzņēmējiem, bet no 1927. gada — pie būvuzņēmēja Neiburga firmā par tehniķi. Reakcionārais kapitālists 1935. gadā atlaiž K. Felrimani no darba par biedrošanos ar komunistiem, jo uz Padomju Savienību aizbēga kāds pagrīdnieks, par kuru K. Feldmanis bija iemaksājis drošības naudu.

Vairākus gadus K. Feldmanis nevar iekārtoties pastāvīgā darbā. Sai laikā politpārvalde viņu vajā un pat apcietina.

1940. gadā K. Feldmanis vadīja būvdarbus, ierīkojot Padomju Armijas aizsardzības punktus Latvijas teritorijā. Šai darbā viņš parādīja, ka ir prasmīgs organizators un darbīgs padomju aktīvists. Pēc fašistu ienākšanas Latvijā viņu tūdaļ arestēja un ieslodzīja Rīgas Centrālcietumā, bet vēlāk nosūtīja uz Salaspils koncentrācijas nometni.

īsi pirms hitleriešu nodevīgā uzbrukuma Padomju Savienībai K. Feldmaņa sieva Jeka-terina, kas strādāja Rīgas pilsētas 1. bibliotēkā, atradās komandējumā Maskavā un Rīgā vairs nepaspēja atgriezties. Taču K. Feldmanis savukārt bija gaidījis sievu un nepaspēja evakuēties.

K. Feldmaņa dēls Vadims no 1941. gada līdz 1945. gadam cīnījās pret iebrucējiem Padomju Armijas rindās.

8. Ar humoru un asprātībām ieslodzītajiem garastāvokli palīdzēja uzturēt dzejnieks Jānis Pogulis un mākslinieks Blūms.

Jāņa Poguļa dzejoļus ieslodzītie prata no galvas. īpaši populāras bija viņa satīras par fašistu sakāvi, piemēram, «Āfrikas Napoleons jeb balāde par sakauto feldmaršalu Rommelu» un «Pēriens pie Volgas». Pēdējo dzejoli saglabājis kāds bijušais ieslodzītais.

Iedzīti kā zvēri sprostā,

Friči bailēs dreb un stostās: «Redzams, mums kā lopiem prastiem Jāmirst būs pie Volgas krastiem.»

Nu jau nedēļas būs trijās,

Kopš nav maizes, munīcijas.

Lūdz vai Ādolfu, vai dievu,

Sasist neizdosies krievu.

Murgojums par zibenskaru

Sen jau izlaidis ir garu —

Saprot kāšukrusta ģeķis:

Nu pagalam sviests un speķis!

Neskan dziesma «Uber ailes»,

Jo zin visi: beigta balle ...

Hitlers, dzīdamies pēc slavas,

Pelnījis sev karātavas.

Jānis Pogulis dzimis 1915. gadā Cēsu apriņķa Gatartas pagastā strādnieka ģimenē. Pēc pamatskolas beigšanas viņš strādā dažādos darbos Rīgā un turpina izglītību Tautas universitātē. Šeit viņš studē literatūru pie Rūdolfa Egles un arī pats sāk rakstīt. Pēc padomju varas nodibināšanās Latvijā aktīvi piedalās jaunās dzīves celšanā savā dzimtajā pagastā. 1941. gadā viņu ievēlē par Gatartas pagasta komjaunatnes komitejas sekretāru, bet kara priekšvakarā uzņem PSKP biedru kandidātos. Kara sākumā J. Pogulis nokļūst Igaunijā aplenkumā un gūstā. Turpmākais ceļš ved uz Rīgas Centrālcietumu, pēc tam uz Salaspili.

1943. gada pavasarī Jāni Poguli reizē ar daudziem citiem aizveda no Salaspils nometnes uz Rīgas Centrālcietumu. Viņu apvainoja par piedalīšanos pretestības kustības organizēšanā, ieslodzīto musināšanā un «baumu» izplatīšanā par notikumiem frontē. Izmeklēšanā dzejnieks nežēlīgi sists un spīdzināts. Iespējams, ka fašistu rokās bija nonācis kāds viņa dzejolis.

Salaspils nāves nometnē dzejoļus rakstīja arī Jānis Logins, Pēteris Vīgants, Konrāds Leja, Antonija Cīrule un citi. Jāni Loginu un Jāni Poguli fašisti noslepkavoja, bet Konrādu Leju — nogāzēja. Kad pēdējam bija trīs reizes noņemtas asinis fašistu armijas vajadzībām, viņš saslima ar diloni. Tad atbrauca gāzes mašīna un dzejnieku kopā ar citiem grūti slimajiem iegrūda tajā ...

Salaspils nometnē bija populārs Jāņa Logins dzejolis — fragments no poēmas «PĒDĒJĀ CIŅA». Šo dzejoli ieslodzītie bieži vien deklamēja barakās.

Pārpilna un skaista

Diena veras rit —

Šodien veidot viņu

Mūsu daļā krīt.

Dzelžains spēks un drosme

Katrā dzīslā slīd:

Pārkalšanas darbu

Ātrāk padarīti

Ceļot dzīvi, zinām:

Saulgrieži būs drīz;

Dažiem pagurt nāksies.

Augļus mantos rīts.

Tomēr saules prieku

Slēdzam savās sirdis:

Mūsu ieguvumi

Cilvēci reiz dzirdīs,

To, kas gadu tūkstoš

Vergu važās kalta,

Izmērdēta badā,

Moku ratā malta,

To, ko melnā vara

Prata režģos spiest,

Tvīkstošajās sirdis

Asins brūces griezt.

Velti melnais mūdzis

Kapu bija racis —

Cilvēce nu atver

Gaiši savas acis.

Pēdējā vēl ciņa

Mūsu daļā krīt —

Laikam neredzētam

Vārtus atdarīt.

Blūms bija kokgriezējs. Salaspils komandants Nikels nometnē ierīkoja īpašu darbniciņu, kur viņš strādāja un fašistiem darināja izskatīgas papirosu etvijas, rokdarbu kastītes un citus suvenīrus.

īpaši cītīgs «pasūtītājs» bija pats gestapo un SD priekšnieks Lange. Sešus mēnešus Blū-mam vajadzēja griezt kāzu dāvanas Langes sievai — veselu kolekciju.

— Pacenties, — Lange mudināja, — ja tiksi ar uzdevumu galā, būsi brīvs.

Blūms strādāja dienām un naktīm. Pasūtījums tika izpildīts laikā.

Lange solījumu turēja. Blūmu no apcietinājuma atbrīvoja.

Kad mākslinieks barakā saiņoja savas mantiņas, viņam klāt pienāca visiem pazīstamais nodevējs Izars.

— Blūma kungs, — viņš padevīgi saliecās kāsi, — vai jūs man neatstātu no sevis kādu piemiņu? . ..

— To var, — brītiņu padomājis, mākslinieks mierīgi atbildēja un atvēzējies iecirta nodevējam skalu pliķi.

Jā, Lange savu vārdu turēja ...

Pēc neilga laika Blūmu apcietināja, ieslodzīja Rīgas Centrālcietumā un nošāva.

Daži Blūma kokgriezumi, kas no Salaspils nelegāli izsūtīti, tagad glabājas Latvijas PSR Revolūcijas muzejā.

9. Trifilijs Lakomka bija viens no pretestības kustības organizētājiem Sauriešu akmeņlauztuvēs. Sis uzticamais draugs un biedrs savā īsajā mūžā bija daudz ko pārdzīvojis. Par to liecināja divas platas rētas viņa sejā.

Pēc fašistu nodevīgā iebrukuma T. Lakomka atstāj Rīgu kā gvardists. Pie kādām lauku mājām Vidzemē iznāk sadursme ar ienaidnieku. Trifilijam lode caururbj krūtis. Viņš pakrīt pie šķūņa. Šķūnis aizdegas. Bet ievainotajam nav spēka piecelties un pavirzīties nostāk. Liesmas jau karsē seju, draud uzliesmot drēbes. Šai bridi pie ievainotā pienāk vācietis un ar šauteni iešauj lodi galvā ...

Un tomēr Trifilijs vēl dzīvo! Lode izgājusi galvai cauri, sadragājot tikai žokli un vaiga kaulu. Kad ienaidnieks bija aizgājis, zemnieki ievainoto puisi, kas vēl elpo, aizved uz slimnīcu. Spēcīgais organisms uzvar nāvi.

Pēc izveseļošanās T. Lakomku iesloga cietumā. Puisi nežēlīgi spīdzina un sit. Tad viņu nosūta uz Salaspili.

Salaspilī Lakomku pieliek pie paša smagākā darba — viņš Sauriešu akmeņlauztuvēs lauž akmeņus. Bet ne tikai akmeņus. Viņš mēģina salauzt ari nebrīvības žņaugus — sāk taisīt granātas un mudina ieslodzītos sacelties.

Viņš mira kā varonis. Spīdzinātāji atkal nekā nepanāca. Lakomka savus biedrus, ar kūtiem kopā taisīja granātas, neizdeva.

DAŽI VĀRDI PAR GRĀMATAS AUTORIEM

JOZEFS GERTNERS. 1941. gada rudeni rīdzinieki redzēja skumju gājienu. Apbruņoti esesieši un šucmaņi pa Rīgas ielām dzina simtiem novārgušu jaunu un vecu vīru. 5os cilvēkus ieslodzīja Salaspils nāves nometnē, kas tai laikā tikko sāka veidoties. Jozeis Gertners ir otrs mums zināmais, kas palicis dzīvs no Cehoslovakijas, Polijas, Austrijas un citu Eiropas valstu pilsoņiem, kurus hitlerieši atdzina uz Salaspili.

Kā viņam izdevās savu dzīvību glābt, par to J. Gertners pastāsta savā rakstā.

Pēc atgriešanās dzimtenē J. Gertners sāka sarakstīties ar saviem draugiem Latvijā. Kad radās iecere par šīs grāmatas izdošanu, viņš aprakstīja to periodu Salaspils nometnē, kad tur vēl nebija ieslodzīto no Padomju republikām.

J. Gertners Salaspils nometnē strādāja par mehāniķi. Viņa mazā darbnīciņa, kur bieži vien hitlerieši labošanā nodeva radioaparātus, bija labs avots, no kura smelt ziņas par stāvokli frontē. Ja fašistiem klājās slikti, J. Gertners jau pa gabalu sauca: «Dobrē! Horošo! Labi!»

Lai ieslodzītajiem uzturētu možu garastāvokli, mehāniķis bieži vien pats izdomāja labas vēstis.

Jozefs Gertners dzimis 1906. gadā Prāgā. Viņa sapnis — kļūt par ārstu — nav varējis piepildīties, jo studijas izmaksājušas pārāk dāigi. Jozefs izmācījās par mehāniķi.

Vācu okupanti J. Gertneru ar māti izsūtīja uz Rīgu. Māti nošāva, bet dēlu ieslodzīja Salaspils nometnē.

Tagad J. Gertners Ir pensionārs, viņš dzīvo Cehoslovakijas Sociālistiskajā Republikā Brno pilsētā.

MIHAILS ZEĻENSKIS. Grāmatas pirmajā izdevumā šā autora raksta nav. Tolaik vēl nebija zināms, ka tepat Rīgā dzīvo cilvēks, kas izgājis cauri Salaspils karagūstekņu nometnes ellei un palicis dzīvs. M. Zeļenska adresi uzzinājām Latvijas PSR Augstākajā Tiesā, kur viņš pirms vairākiem gadiem bija izsaukts par liecinieku, kad tiesāja bijušo Salaspils koncentrācijas nometnes celtniecības darbu vadītāju M. Kačerovski.

M. Zejenskis dzimis 1919. gadā Ukrainas PSR, Doņeckā. Pēc septiņgadīgās skolas un arodskolas beigšanas strādājis pilsētas tramvaju parkā par elektriķi. 1939. gadā iesaukts obligātajā karadienestā — flotē. 1941. gadā pēc fašistu nodevīgā uzbrukuma viņš aizstāvēja Sām-salu. Oktobrī krita vācu gūstā un vairākus gadus pavadīja Salaspils un citās karagūstekņu nometnēs. 1944. gada rudeni M. Zeļenskis no gūsta izbēga un pēc Rīgas atbrīvošanas atkal stājās Padomju Annijas rindās.

Pēc demobilizācijas viņš dzīvo Rīgā un stiādā Centrālajā universālveikalā par nodaļas vadītāju.

STAŅISLAVS ROZANOVS. Papriekš gans, vēlāk puisis — tādas ir Mērdzenes pagasta sīkzemnieka dēla galtas līdz 1936. gadam. Tad viņš pārnāk uz Rigu un strādā dažādus gadījuma darbus.

Pēc padomju varas nodibināšanās Latvijā S. Rozanovu uzņem strādnieku gvardē un ieceļ par Rīgas 10. bataljona sardzes nodaļas priekšnieku.

1941. gada augustā okupanti viņu apcietina un ievieto Rīgas Centrālcietumā, bet oktobrī reizē ar citiem 24 apcietinātajiem aizsūta spaidu darbos. Jāstrādā pie gatera, kas ierīkots Daugavas krastā, līdzās karagūstekņu nometnei. Šeit zāģē būvmateriālus topošajai Salaspils koncentrācijas nometnei, kur drīz vien iesloga ari pašu S. Rozanovu.

Salaspili Rozanovs atrodas līdz 1944. gada jūlijam. Tad to nosuta uz Vāciju — uz Neiengammes nometni, no kurienes viņš 1945. gadā izbēg, pāriet Padomju Armijas atbrīvotajā teritorijā un kļūst par karavīru. 1946. gadā demobilizējas un atgriežas Rīgā.

S. Rozanovs ir Salaspils memoriālā ansambļa konsultants.

KĀRLIS SAUSNITIS. Dzimis 1911. gadā Smiltenes pagastā darba zemnieka ģimenē. Mācījies Smiltenes ģimnāzijā un Aktieru arodbiedrības Teātra skolā Rīgā.

Pēc padomju varas nodibināšanās Latvijā sāk strādāt laikraksta «Liesma» redakcijā Valmierā. 1941. gada viņu arestē un ievieto Rīgas Centrālcietumā, no kurienes viņu ar pirmo ieslodzīto grupu 1942. gada 7. maijā pārved uz Salaspils koncentrācijas nometni.

No 1945. gada K. Sausnltis strādāja laikraksta «Ciņa» redakcijā (literārais pseidonīms Pēteris Ēteris). Viņš ir personālais pensionārs, Latvijas PSR Nopelniem bagātais kultūras darbinieks.

AKILINA LELE. Salaspils nometnē viņa strādāja bērnu barakā un bija aculieciniece tam, kā hitlerieši iznicināja padomju bērnus. «Tā bija Salaspils lielākā traģēdija,» Akilina atceras. «Mātēm atņemtie bērni mira mūsu acu priekšā, bet mēs tiem nevarējām palīdzēt, jo mums, kopējām, pašām nebija tā, kā vajadzēja bērniem — maizes.»

A. Lēli fašisti 1941. gadā apcietināja par aktīvu darbību padomju varas laikā. Termiņ-cietums, Centrālcietums, Salaspils, Rāvensbrika, Belciga —- šis nāves bedres galīgi sadragāja viņas veselību. Pēc fašistu sakāves A. Lele ilgāku laiku ārstējas, pēc tam strādā karaspēka daļā par darbvedi. 1956. gadā viņa aiziet pensijā.

Akilinas vīru Kārli Lēli vācu fašisti nošāva 1944. gadā par aktīvu pagrīdes darbību.

VILIS RIEKSTIŅŠ. Viņa atmiņas «Brāļu tautu traģēdija» stāsta par tām krievu un baltkrievu ģimenēm, kuras hitlerieši izdzina no partizānu rajoniem un atveda Salaspils koncentrācijas nometnē. Par šiem cilvēkiem tika vesta īpaša kartotēka, kuru kārtot bija uzdots V. Riekstiņam. Viņš pats to sauca par nāves kartotēku, jo bērnu un veco cilvēku kartītēs drīz vien vajadzēja ierakstīt piezīmi — miris.

V. Riekstiņš Salaspilī ieslodzīts par aktīvu darbību padomju laikā. Viņu apcietināja Cēsīs, no kurienes pārveda uz Rīgas Centrālcietumu. Cietumā V. Riekstiņš vairākas reizes smagi piekauts, lai gan nekad un nekāda konkrēta apsūdzība pret viņu nav celta.

Salaspilī V. Riekstiņš sabija līdz tās pašām pēdējām dienām.

ANTOŅINA MiSKUTJONOKA. Savu biogrāfiju jau izstāstījusi atmiņu tēlojumā «Kur tu pazudi, meitiņ?». Viņa pēc kara dzīvo Latvijā. Te taču vēl bija cerības kaut ko sakļausit par savu zudušo bērnu ...

Un laimējās!

1969. gada martā laikraksts «Rīgas Balss» saņēma šādu vēstuli:

«Dārgā redakcija!

Gribu dalīties priekā — pēc 24 gadiem es atradu savu meitu, kuru uzskatīju par bojā gājušu. Gribu izteikt sirsnīgu pateicību žurnālistam K. Sausnītim, kura redakcijā 1964. gadā iznāca atmiņu krājums «Salaspils nāves nometnē». Pateicoties šai grāmatai, es varēju tikties ar savu jaunāko meitu ...

A. Miškutjonoka, Salaspils bijusī ieslodzītā, personālā pensionāre.»

Kā tas bija noticis, par to pastāstīts «Rīgas Balss» 1969. gada 11. marta numurā:

«... Visus šos gadus Antoņina Miškutjonoka meklēja savu meitu. Sūtīja pieprasījumus uz dažādām Padomju Savienības pilsētām, katru ritu skrēja sagaidīt pastnieku. Izmisumu nomainīja cerība, cerību — izmisums.

Un pēkšņi pagājušā gada maijā viņa saņēma vēstuli no Irkutskas.

«Labdien, dārgā Antoņina Fjodorovna! Grāmatā «Salaspils nāves nometnē» es izlasīju Jūsu rakstu. Esmu bārene un arī meklēju savus tuviniekus. Man bija trīs vai četri gadi, kad mūs, bērnu grupu, atveda uz Irkutsku. Varbūt no Ļeņingradas, varbūt no Rīgas. Lūdzu, atsūtiet savu fotogrāfiju, bet es Jums aizsūtīšu savējo.

Skūpstu Jūs kā īsto māti,

Ņina (te mani nosauca šajā vārdā).»

Radās mazs cerību stariņš. Antoņina Miškutjonoka nosūtīja savu fotoattēlu, salīdzināja ar to, ko saņēma no Ņinas. Jā, nepšaubāmi līdzīgas.

«Mana dārgā!» raksta Zoja-Ņina no Irkutskas. «Tāda līdzība tāpat vien nemēdz būt. Es visu aplūkoju līdz pēdējam sīkumam. Pat smaids mums ir vienāds. Un cik Jums labsirdīgas acis.

Lai tūkstoškārt nolādēts karš un visi fašisti! Cik daudz man laupīts laimes un prieka. Es dienu un nakti aplūkoju Jūsu fotogrāfijas, skatos un skatos. Jau esmu paguvusi Jūs iemīlēt. Es katrā ziņā pie Jums aizbraukšu. Mums jāsatiekas un galīgi jāpārlieclnās, lai nemocītos minējumos.»

Kā gribējās Antoņinai Miškutjonokai ticēt, ka tālā irkutskiete ir viņas kara gados pazudusī meita. A. Miškutjonoka nosūtīja uz Irkutsku vēstuli ar raksturīgu pazīmju aprakstu, piemēram, Zojai starp priekšzobiem bija neliela spraudziņa.

«Jā,» atbild Ņina-Zoja, «arī man tāda ir. Bez tam kopš bērnības man visi teica, ka esmu runājusi ar baltkrievu akcentu. Jūs rakstāt, ka fašisti Salaspilī bērniem nosūca asinis savu ievainoto ārstēšanai. Un es atceros, ka mani bērnībā veda uz potēšanu slimnīcā (jau te,

Irkutskā). Tiklīdz pamanīju cilvēku baltā virssvārcī, tūlīt sāku kliegt, ka visa slimnīca skan. Nekādi mani nevarēja nomierināt, briesmīgi baidījos.

No agras bērnības vēl atceros, ka vienmēr, kad kāds pieklauvēja pie durvīm vai loga, es slēpos zem galda vai kaut kur citur. Jo man bija briesmīgi bail, kad kāds klauvēja. Un sapņi... tagad grūti visu atcerēties, bet labi atceros, ka tie bija briesmīgi sapņi...»

Zoja parādīja mātes un tēva fotogrāfijas savam priekšniekam (Zoja strādā tiesu medicīnas ekspertīzē). Pieredzējušais jurists apliecināja: jā, līdzība ir pārsteidzoša. Izzuda pēdējās šaubas. No Irkutskas izsūtīja vēstuli: «Eju pēc biļetes. Uz redzēšanos!»

Sagaidīt Zoju Rīgas stacijā ieradās desmit cilvēku. Tur bija gan māsa Zina, gan radinieki, kas speciāli bija ieradušies no Baltkrievijas. Ziedi un apkampieni, prieks un asaras...»

JĀNIS KRONĪTIS. Viss viņa mūžs cieši saistīts ar mežu, ko viņš iemīlēja jau zēna gados, dzīvodams Sibīrijas taigā. Tur bija izsūtīts viņa tēvs par piedalīšanos 1905. gada revolucionārajā kustībā Latvijā.

Kad izsūtītie pēc pirmā pasaules kara atgriezās dzimtenē, Jānis pabeidza Cīravas meža skolu un sāka strādāt par mežzini.

Pēc buržuāziskās diktatūras gāšanas 1940. gadā J. Kronīti ievēlē par deputātu Latvijas PSR Augstākajā Padomē. Par to viņu okupanti apcietina un iesloga Rīgas Centrālcietumā, vēlāk — Salaspils koncentrācijas nometnē.

Pēc Padomju Latvijas teritorijas atbrīvošanas J. Kronītis atkal strādā mežu resorā. Tagad viņš ir Mežsaimniecības un mežrūpniecības ministrijas galvenais mežzinis, Latvijas PSR Nopelniem bagātais mežkopis.

PAVELS KORSUNOVS-SAPOŽŅIKOVS. Kāpēc atmiņu tēlojuma «Neuzvarētie» autoram divi uzvārdi?

Padomju Armijas pretizlūkošanas daļas darbinieks Pavels Koršunovs smagi ievainots krita hitleriešu gūstā pie Tallinas. Viņš iznīcināja visus savus dokumentus un uzdevās par Paveļu Sapožņikovu.

Tā viņš izglāba savu dzīvību.

Pavels Koršunovs dzimis 1909. gadā Tambovas apgabalā nabadzīga zemnieka ģimenē. Par piedalīšanos kolhozu un padomju saimniecību organizēšanā viņu kulaki smagi ievainoja. Pēc izveseļošanās P. Koršunovs pabeidza vidusskolu un K. Timirjazeva Lauksaimniecības akadēmiju. Strādāja mašīnu un traktoru stacijās, valsts un kolektīvajās saimniecībās.

Nebrīves gadus viņš pavadīja dažādās karagūstekņu un koncentrācijas nometnēs Igaunijā, Latvijā, Polijā un Vācijā.

Pavels Koršunovs dzīvo Maskavā. Viņš ir personālais pensionārs.

VILMA PLĒSUMA. Dzimusi 1908. gadā Rites pagastā. Pēc padomju varas nodibināšanās Latvijā 1940. un 1941. gadā viņa strādāja par bioloģijas skolotāju Rigas pilsētas 3. vidusskolā, kur palīdzēja skolas komjaunatnes organizācijas darbā. Kad Latviju okupēja vācu fašisti, viņu 1941. gada jūlijā apcietināja un ievietoja Rīgas Termiņcietumā. 1942. gada pavasarī gan atbrīvoja, nododot stingrā policijas uzraudzībā, taču 1944. gada vasarā atkal apcietināja un nosūtīja uz Salaspils koncentrācijas nometni, no kurienes rudenī evakuēja uz Vāciju un ieslodzīja Stuthofas un citās nometnēs. 1945. gada martā V. Plēsumu atbrīvoja Padomju Armija.

Pēc atgriešanās Latvijā V. Plēsuma strādāja Rīgas 6. vidusskolā. 1949. gadā viņa iestājās aspirantūrā Rīgas Pedagoģiskajā institūtā un turpat sāka strādāt par marksistiskās iilozofijas pasniedzēju. Kad institūtu apvienoja ar Latvijas Valsts universitāti, Plēsuma turpināja darbu LVU Filozofijas katedrā. No 1968. gada viņa ir pensionāre, taču turpina strādāt ar samazinātu darba slodzi.

AUGUSTS OZOLS. Viens no tiem nedaudzajiem ieslodzītajiem, kas palicis dzīvs, lai gan ilgāku laiku izcietis cilvēku pazemošanu un spīdzināšanu Salaspils nometnes soda grupā. Tur viņu ielika par mēģinājumu nelegāli izsūtīt piederīgajiem vēstuli.

A. Ozols arestēts 1941. gada jūlijā. Viņu apvainoja par strādnieku musināšanu pret okupācijas režīmu. Bez tam vācu fašistu varas iestādēm bija nākušas zināmas arī viņa agrākās dzīves gaitas. Oktobra revolūcijas dienās A. Ozols bijis Strādnieku un zaldātu deputātu padomes loceklis, karojis pret kontrrevolucionāriem, piedalījies pilsoņu karā, bijis latviešu sarkanais strēlnieks, cīnījies par padomju varas nodibināšanu Latvijā 1919. gadā, kā arī buržuāziskās Latvijas laikā piedalījies nelegālā darbībā Komunistiskās partijas pagrīdes organizācijā.

Sākumā A. Ozolu ievietoja Rīgas Centrālcietumā, bet pēc desmit mēnešiem aizveda uz Salaspils koncentrācijas nometni. Viņam bija jāstrādā smags darbs Sauriešu un Bērna akmeņlauztuvēs.

Pēc fašistu padzīšanas A. Ozols strādāja par mežzini Ārciemā. Tagad viņš ir pensionārs.

MARTA TREIDE. Viņa bija pastniece. Kālab gan hitlerieši viņu apcietināja?

— Atzīsties, ka esi komjauniete! — pratinātājs, fašistu rokaspuisis, uzlika galdā revolveri.

Pratinātā sāka smieties:

— Ko jūs! Man jau 42 gadi!

— Bez tam tu vēl esi, — pratinātājs sāka boksterēt, — M—О—P ... laikam čekiste. Neliedzies, mums ir pierādījumi — dokumenti.

Kas tie bija par pierādījumiem?

Kad M. Treide padomju laikā sāka strādāt Smiltenes pastā, viņa savā biogrāfijā atzīmēja, ka 1919. gadā pēc Oktobra revolūcijas brīvprātīgi aizgājusi uz fronti par sanitāri, iestājusies komjaunatnes organizācijā un MOPR.

Ar to pietika, lat cilvēkam uz vairākiem gadiem atņemtu brīvību. M. Treidi 1941. gadā ieslodzīja Smiltenes cietumā, tad pārveda uz Valmieras cietumu, pēc tam uz Salaspils nometni, bet no turienes uz Vāciju — uz Rāvensbrikas nometni.

Pēc fašistu sagrāves M. Treide, fiziski salauzta, atgriezās Smiltenē, strādāja namu pārvaldē un bibliotēkā.

No 1956. gada viņa ir personālā pensionāre.

KĀRLIS BUSS. Dzimis 1912. gadā Rīgā. Pēc tēva un mātes nāves ievietots bērnu namā. 14 gadu vecumā sāk strādāt par krāsotāju. No 1929. gada līdz 1934. gadam mācas Rīgas Tautas augstskolā grafiku un glezniecību. 1950. gadā papildinās I. Repina glezniecības, tēlniecības un arhitektūras institūtā Ļeņingradā.

No 1931. gada K. Bušs darbojas Latvijas Komunistiskās Jaunatnes Savienībā un aktīvi iekļaujas revolucionārajā pagrīdes darbā. 1936. gadā viņu notiesā un iesloga cietumā par piederību Latvijas Komunistiskajai partijai un par nelegālu plakātu iespiešanu.

Pēc fašistiskās diktatūras gāšanas 1940. gadā K. Bušs strādā par Tēlotāju mākslinieku arodbiedrības priekšsēdētāju, Latvijas Valsts izdevniecības mākslas redakcijas vadītāju un Tēlotājas mākslas muzeja direktoru.

Lielā Tēvijas kara sākumā mākslinieks piedalās kaujās pret hitleriešiem Igaunijā un krīt gūstā. No karagūstekņu nometnes viņu pārved uz Rīgas Centrālcietumu, bet no turienes — uz Salaspils nometni.

Pēc Rīgas atbrīvošanas K. Bušs strādā par lietišķās mākslas vidusskolas, vēlāk par J. Rozentāla mākslas vidusskolas direktoru.

Pašlaik viņš pievērsies radošam mākslinieka darbam. Desmit viņa linoleja griezumi izmantoti šajā grāmatā. K. Bušs ir personālais pensionārs, Latvijas PSR Mākslinieku savienības biedrs.

LILIJA LIGERE. Pirmo reizi tika apcietināta buržuāziskās Latvijas varas laikā, 1936. gadā. Viņu notiesāja uz 18 mēnešiem pārmācības namā par sadarbību ar komunistu pagrīdes organizāciju.

Iznākusi no ieslodzījuma, viņa turpināja nelegāli darboties partijas aktīvistu grupā. Padomju varas laikā, 1940. gadā, L. Ligere strādāja partijas Kirova rajona komitejā par instruktori. Kad sākās karš, viņa iestājas iznīcinātāju bataljonā un dodas uz fronti. Pēc smaga ievainojuma L. Ligeri ievieto Tallinas slimnīcā. Viņa nepaspēj evakuēties. No slimnīcas viņu okupanti pārved uz Tallinas cietumu.

Uz Latviju apcietināto atsūta tikai 1943. gada februārī — vispirms ievieto Rīgas Centrālcietumā un tad — Salaspils nometnē. No šejienes viņu evakuē uz Dancigu un iesloga Stut-hofas iznīcināšanas nometnē.

1945. gada martā L. Ligeri no ieslodzījuma atbrīvo Padomju Armija, un viņa līdz 1946. gadam strādā kara hospitālī. 1950. gadā L. Ligere absolvē vakara vidusskolu un iestājas LVU Vēstures un filoloģijas fakultātē, kuru neklātienē beidz 1957. gadā.

Ilgus gadus L. Ligere strādā laikraksta «Cīņa» un «Rīgas Balss» redakcijās par nodaļas vadītāju. Tagad viņa ir personālā pensionāre.

PĒTERIS VlGANTS. Buržuāziskajā Latvijā strādāja Rīgas pilsētas I slimnīcā par sanitāru. 1940. gadā padomju varas laikā viņu iecēla par slimnīcas kadru daļas vadītāju.

Okupācijas laikā P. Vīgantu arestēja. No Rīgas Centrālcietuma viņu aizsūtīja uz Salaspils koncentrācijas nometni. Šeit viņš strādāja par sanitāru nometnes slimnīcas barakā un ar savu pašaizliedzīgo darbu daudz darīja slimo labā.

No Salaspils P. Vīgantu aizsūtīja uz Stuthofas nometni Vācijā, bet no turienes — uz Mauthauzenas nometni Austrijā.

Pēc kara P. Vfgants atgriežas dzimtenē, strādā žurnālistikā, padomju un partijas darbā.

P. Vīgants miris 1971. gadā.

VELTA ZEKUNDE. 1940. gadā iestājās komjaunatnē un strādāja Grenčos par bibliotēkas vadītāju. Kad okupanti viņu arestēja. Veltai vēl nebija pilni 17 gadi.

No Tukuma cietuma jaunieti pārveda uz Tīles un Vecmoku koncentrācijas nometni, bet 1942. gada rudenī — uz Salaspils nometni.

1944. gada augustā V. Zekunde un vēl 11 ieslodzītie no nometnes izbēga.

1947. gadā viņa beidz Rīgas juridisko skolu un līdz 1953. gadam ir tautas tiesnese. 1953. gadā beidz LVU Juridiskās lakultātes teorētisko kursu.

Patlaban V. Zekunde strādā par advokāti.

JĀNIS KĻAVIŅŠ. Fiziska darba strādnieka gailas sāka tūliņ pēc tēva nāves. Toreiz viņam bija tikai 14 gadi. Pēc vakara vidusskolas beigšanas viņš ar grūtībām dabūja kurjera vietu pasta krājkasē.

Padomju varas laikā 1940. gadā J. Kļaviņš ir tirdzniecības inspektors Rīgā un aktīvi strādā sabiedriskajā darbā.

Par to fašisti viņu apcietina un iesloga Salaspils koncentrācijas nometnē.

Pēckara gados J. Kļaviņš savu izglītību papildina. Viņš beidza Rīgas Skolotāju institūta Dabas zinātņu un ģeogrāfijas fakultāti, strādāja par skolotāju. Tagad ir pensionārs.

MIERVALDIS BĒRZIŅŠ-BIRZE. Rīts tikko vēl aust, bet Valmieras cietuma gaitenī jau klaudz steidzīgi soji. Tā ir ļauna zīme.

«Augusts Jāņa dēls Bērziņš . . .» cietuma uzraugs sauc.

No kameras iznāk divi ieslodzītie. Viens jau pusmūžā, otrs vēl pašā dzīves sākumā. Viņi abi ir Augusti Bērziņi, abi Jāņa dēli.

— Tu paliec. — Vecākais tēvišķi ar plaukstu atbīda jauno atpakaļ kamerā un aiziet līdzi uzraugam.

Aiziet uz nekad neredzēšanos. Viņu torīt nošauj. Viņš labprātīgi mirst sava brāļadēla — medicīnas otrā kursa studenta Augusta Miervalža Bērziņa vietā.

Studentu A. Bērziņu 1943. gada rudenī no Valmieras cietuma pārved uz Salaspils koncentrācijas nometni, bet no turienes 1944. gadā — uz Neiengammes, tad uz Būhenvaldes nāves nometni. 1945. gada aprīlī fašisti ieslodzītos evakuēja dziļāk aizmugurē. Ceļā A. Bērziņš izbēga un maijā sastapa Padomju Armijas karavīrus. Dzimtenē viņš atgriezās ar iedragātu veselību, pabeidza studijas un no 1949. gada strādā par ārstu Cēsīs.

«Spilves klajuma vējos» autors ir mūsu pazīstamais prozaiķis un dramaturgs (literārais pseidonīms Miervaldis Birze). Viņš sarakstījis vairākas grāmatas un lugas. Lielu ievērību izpelnījies M. Birzes garais stāsts «Visiem rozes dārzā ziedi...». Par to autoram piešķīra Latvijas PSR Valsts prēmiju. Sai grāmatā, kas pārtulkota daudzās valodās, aprakstīti patiesi notikumi — partizānu un viņu atbalstītāju cīņa pret vācu fašistiem Valmierā 1942. gada vasarā.

M. Birze uzrakstījis arī kinoscenāriju «Diena bez vakara». Viņa drāma «Tā nebija pēdējā diena» konkursā godalgota. Sai lugā darbojas bijušie nāves nometnē ieslodzītie un latviešu bēgļi, kas pēc fašistu kapitulācijas vēl nav atgriezušies dzimtenē.

Okupanti apcietināja un nošāva arī M. Birzes tēvu Jāni Bērziņu, kas bija Kokneses pagasta izpildu komitejas priekšsēdētājs. Kara vētrās bez vēsts pazudis M. Birzes brālis Indulis.

Miervaldi Bērziņu-Birzi fašisti apcietināja 1941. gada jūlijā par to, ka viņš padomju laikā darbojās studentu arodorganizācijā un komjaunatnē.

Viņš ir Latvijas PSR Nopelniem bagātais kultūras darbinieks.

JĀZEPS KAUSINIEKS. Ludzas cietums, Salaspils nāves nometne, Būhenvaldes nāves nometne — tādus sāpju ceļus izgājis skolotājs Jāzeps Kausinieks.

Par rosīgu darbošanos padomju iestādēs 1940. un 1941. gadā hitlerieši viņu apcietina tūliņ pēc iebrukuma Latvijā. Par nebrīvē pavadīto laiku J. Kausinieks sīkāk pastāstījis savā rakstā «Atmiņu lappuses pāršķirstot».

Cietumi pedagogu salauza gan fiziski, bet ne garīgi. Pēckara gados viņš pabeidz Pētera Stučkas LVU Vēstures un filoloģijas fakultātes vēstures nodaļu un strādā par skolotāju Kārsavas vidusskolā. Tagad personālais pensionārs. Viņš apbalvots ar Darba Sarkanā Karoga ordeni un krūšu nozīmi «Teicamnieks izglītības darbā».

VLADIMIRS BATAREVSKIS. Dzimis 192). gadā Rēzeknes apriņķa Kaunatas pagastā. Bērnību pavadījis trūkumā. Agri sācis kalpot pie Vidzemes saimniekiem.

1940. gadā V. Batarevskis iestājas komjaunatnē. Tēvijas kara pirmajās dienās viņš cīnās latviešu iznīcinātāju bataljonā. Aplenkumā tiek smagi ievainots un krīt gūstā. 1941. gada novembrī viņu no karagūstekņu nometnes pārvieto uz Rīgas mazgadīgo cietumu, bet no turienes — uz Centrālcietumu un 1943. gadā — uz Salaspili. Kad 1944. gadā lielāku grupu ieslodzīto sūta uz Vāciju, Batarevskis izbēg un līdz kara beigām slēpjas Talsu rajona Virbu ciemā.

Nāves nometne viņam sadragājusi veselību. Viņš ir II grupas invalīds.

ANTONS BONDARS. Ar Salaspils nometni dabūja iepazīties tikai 1944. gadā. Kā viņš šeit nokļuva, par to pats stāsta:

«Esmu dzimis 1919. gadā. Vācu okupācijas laikā, kad jauniešus spieda iestaties leģionā, visādi izlocījos un beidzot ar ārstu palīdzību dabūju tādus dokumentus, ka mani veselības dēj atzina par karadienestam nederīgu. To vien es gribēju, jo visu laiku cītīgi sadarbojos ar partizāniem — pienesu viņiem ziņas un izplatīju uzsaukumus Tilžas pagastā. Bet tad mani nodeva virsmežsargs Arvīds Nogobads. Viņš pats piedalījās arī manis apcietināšanā. Papriekš mani pratināja Baltinavā, tad pārveda uz Abrenes gestapo. Tur mani nežēlīgi spīdzināja, lai pasaku, kas devis proklamācijas. Sasists biju zils un asiņains, kāju pēdas vienās rētās. Neatzinos. Tad mani kopā ar vēl vienu vīrieti aizveda uz «Gauriem», kas atrodas dažus kilometrus no Abrenes. Tur fašisti bija ierīkojuši tā saucamo «pretbandītu štābu», kas cīnījās pret partizāniem. Mani pratināja kāds vācu kapteinis, klibs ar vienu kāju. Viņš uzklāja uz galda karti un pavēlēja, lai uzrādu, kur atrodas partizāni. Ja es visu izstāstīšot, mani atbrīvošot un pat ņemšot līdz uz akcijām, kā, lūk, to otru, kas esot te reizē ar mani atvests. Tas otrais bija tilzietis Alberts Ločmelis. Viņš bija no partizāniem aizbēdzis pie hitleriešiem. Viņš uzrādīja partizānu apmetnes uz kartes, par ko pretī saņēma vācu karabīni. Kad es joprojām atkārtoju, ka nekā nezinu, mani vēlreiz smagi piekāva un aizveda uz Abrenes cietumu, bet no turienes uz Salaspili.»

A. Bondars strādāja Salaspils filiālē — Jumpravmuižā. Tur viņš redzēja cilvēku masveida slepkavošanu un līķu dedzināšanu, ko attēlojis savā rakstā.

Pēc Salaspils A. Bondars vēl izstaigāja Neiengammes un Būhenvaldes nāves nometnes. Dzimtenē viņš atgriezās izmocīts un salauzts.

A. Bondars strādāja Bērzpils padomju saimniecībā. Viņš miris 1969. gadā.

ARVĪDS RUPEIKS. Dzimis 1903. gadā Liepājā. Kopš 1922. gada darbojas žurnālistikā. 1940. gadā, atjaunojoties padomju varai Latvijā, strādā par kultūras nodajas vadītāju laik-30B

rakstā «Zemgales Komunists», darbojas par lektoru Jelgavas Tautas augstskolā. Pēc nacistu^ Iebrukuma ieslodzīts Rīgas Centrālcietumā, bet no turienes pārvests uz Salaspils koncentrācijas nometni.

Pēc Padomju Latvijas atbrīvošanas A. Rupeiks turpina darbu žurnālistikā. Tagad viņš ir personālais pensionārs, Latvijas PSR Nopelniem bagātais kultūras darbinieks.

.

SATURS

V. Izvestnijs. Fakti un dokumenti apsūdz.....

Jozefs Gertners. Mums atņēma dzimteni, brīvību un dzīvību

Mihails Zeļenskis. Brūnā zirnekļa tīklā......

Staņislavs Rozanovs. Asinsdzīres Daugavas krastā

Kārlis Sausnītis. To nedrīkst aizmirst......

Akilina Lele. Tai pagalmā smiekli neskanēja ....

Vilis Riekstiņš. Brāju tautu traģēdija ......

Antoņina Miškutjопока. Kur tu pazudi, meitiņ? ....

Jānis Kronītis. Taņa...........

Pavels Koršunovs-Sapožņikovs. Neuzvarētie.....

Vilma Plēsuma. Par upuri kritāt jūs cīnīdamies ....

Augusts Ozols. Soda grupā.........

Marta Treide. Izdzimteņu varā.......

Kārlis Bušs. Viņiem slāpa asiņu ........

Lilija Ligere. Cīņa par dzīvību ........

Pēteris Vīgants. Stīgas vēl skanēja.......

Velta Zekunde. Mēs izbēgām.........

Jānis Kļaviņš. Purvā...........

Jānis Kronītis. Sauriešu akmeņlauztuvēs ......

Miervaldis Bērziņš-Birze, Spilves klajuma vējos ....

Jāzeps Kausinieks. Atmiņu lappuses pāršķirstot ....

Vladimirs Batarevskis. Nāve staigāja arī te.....

Antons Bondars. Pa iznīcības ceļiem.......

Arvīds Rupeiks. Salaspils pēdējās dienas.....

Fašistiskā terora upuru piemiņa saglabāta mūžos

Piezīmes..............

Daži vārdi par grāmatas autoriem.......

В САЛАСПИЛССКОМ ЛАГЕРЕ СМЕРТИ Сборник воспоминаний Под редакцией К. Сауснитиса Третье переработанное издание

Издательство «Лиесма» Рига 1975 На латышском языке Художник М. Озолинь

SALASPILS NĀVES NOMETNĒ

Redaktore G. Bērsone. Maksi. redaktors A. Krēsliņš. Tehniskā redaktore L. Engere.

Korektore A. Ābele. Nodota salikšanai 1972. g. 16. septembri. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 12. martā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 70x90/16. 19,75 fiz. iespiedi.; 23,11 uzsk. iespiedi.; 20,00 izdevu. 1. Metiens 65 000 eks. 2. laidiens 35 000 eks. JT 00566. Maksā 1 rbl. 10 кар. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevu. Nr. 25535-Mp435. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 2853.

1

Viņu 1942. gadā nogalināja padomju partizāni Nasvas rajonā, kur viņš vadīja soda akciju pret civiliedzīvotājiem.

2

Par noziegumiem, kas izdarīti vācu okupācijas gados Baltijas padomju republiku teritorijās, 1946. gada 3. februārī Baltijas Kara apgabala Kara tribunāls piesprieda nāves sodu pakarot septiņiem galvenajiem kara noziedzniekiem — bijušajiem Hitlera ģenerāļiem Jekelnam, Rūfam, Dižonam fon Montetonam, Verteram, Paveļam, Kiperam un Bekingam. Spriedumu publiski izpildīja 1946. gada 3. februārī Rīgā.

3

Padomju partizānu nogalinātā Stālekera vietā par Ostlandes drošības policijas un SD priekšnieku 1942. gadā iecēla Jostu, ko šajā amatā nomainīja Pifraders, bet vēlāk viņa vietā nāca Pancingers un pēc tam Fukss.

4

SD grupa «EK-A» bija piedalīta karaspēka grupai «Nord» (Ziemeļi) un virzījās kopā ar tās avangardu. Grupas uzdevums bija organizēt teroru pret iedzīvotāju masām, iznīcināt tā dēvētos fašistiskās Vācijas «potenciālos ienaidniekus».

5

Нюрнбергский процесс над главными немецкими военными преступниками, том IV, Москва, Госюриздаг, 1959, стр. 300.

6

1962. gadā Izraēlas tiesa Eihmanam piesprieda augstāko soda mēru — nāves sodu pakarot.

7

Laikraksts «Neues Deutschland», 1960. gada 1. jūnijā.

8

Нюрнбергский процесс над главными военными преступниками, том I, Москва, Госюриздат, 1957, стр. 505.

9

Нюрнбергский процесс над главными немецкими военными преступниками, том I, Москва, Госюриздат, 1957, стр. 483.

10

Бухенвальд. Документы и сообщения, Москва, Издательство иностр. лит-ры, 1962, стр. 37.

11

Pēc Rietumvācijas preses ziņām Rūdolfu Langi tiesājis amerikāņu kara tribunāls. R. Lange pirms dažiem gadiem esot miris.

12

«Jagdverband-Ost» — vācu izlukorgans, kas Padomju Armijas aizmugurē iesūtīja aģentus diversijām, terora aktiem un spiegošanai.

13

Izvestnijs

14

Sk. A. Miškutjonokas biogrāfiju 304. lpp.

Content

Salaspils naves nometne. Atminu Krajums. 1975

FAKTI UN DOKUMENTI APSŪDZ

MUMS ATŅĒMA DZIMTENI, BRĪVĪBU UN DZĪVĪBU. Jozefs Gertners

BRŪNĀ ZIRNEKĻA TIKLĀ Mihails Zeļenskis

ASINSDZĪRES DAUGAVAS KRASTĀ. Staņislavs Rozanovs

TO NEDRĪKST AIZMIRST. Kārlis Sausnītis

TAI PAGALMA SMIEKLI NESKANĒJA. Akilina Lele

BRĀĻU TAUTU TRAĢĒDIJA. Vilis Riekstiņš

KUR TU PAZUDI, MEITIŅ?. Antoņina Miškutjonoka

TAŅA. Jānis Kronītis

NEUZVARĒTIE. Pavels Kоršunоvs-Sаpоžņikоvs

PAR UPURI KRITĀT JŪS CĪNĪDAMIES. Vilma Plēsuma

SODA GRUPA. Augusts Ozols

IZDZIMTEŅU VARĀ. Marta Treide

VIŅIEM SLĀPA ASIŅU. Kārlis Bušs

CĪŅA PAR DZĪVĪBU. Lilija Ligere

STĪGAS VĒL SKANĒJA. Pēteris Vigants

MES IZBĒGAM

SAURIEŠU AKMEŅLAUZTUVES. Jānis Kronītis

SPILVES KLAJUMA VĒJOS. Miervaldis Bērziņš-Birze

ATMIŅU LAPPUSES PĀRŠĶIRSTOT. Jāzeps Kausinieks

NĀVE STAIGĀJA ARĪ ТЕ.  Vladimirs Batarevskis

PA IZNĪCĪBAS CEĻIEM. Antons Bondars

SALASPILS PĒDĒJĀS DIENAS. Arvīds Rupeiks

FAŠISTISKA TERORA UPURU PIEMIŅA SAGLABĀTA MŪŽOS

PIEZĪMES

DAŽI VĀRDI PAR GRĀMATAS AUTORIEM

SATURS

1