Staļins Josifs

Marksisms un nacionālais jautājums

J. STAĻINS

MARKSISMS UN NACIONĀLAIS JAUTĀJUMS

Kontrrevolucijas periods Krievijā atnesa ne tikai «pērkonu un zibeni», bet arī vilšanos kustībā, neticību kopīgiem spēkiem. Ticēja «gaišajai nākotnei» — un cilvēki neatkarīgi no tautības cīnījās kopīgi: kopīgie jautājumi vispirms! Iezagās dvēselē šaubas — un cilvēki sāka izklīst pa nacionālajiem dzīvokļiem: lai katrs paļaujas tikai uz sevi! «Nacionālā problēma» vispirms!

Tai pašā laikā zemē notika nopietns lūzums ekonomiskajā dzīvē. 1905. gads nebija pagājis veltīgi: dzimtbūšanas iekārtas atliekas uz laukiem dabūja vēl vienu triecienu. Vairāki ražas gadi pēc bada un pēc tam iestājies rūpniecības uzplaukums virzīja uz priekšu kapitālismu. Diferenciācija uz laukiem un pil» sētu pieaugums, tirdzniecības un satiksmes ceļu attīstība bija pavirzījusies tālu uz priekšu. Jo sevišķi tas sakāms par malienēm. Bet tas nevarēja nepaātrināt Krievijas tautību saimnieciskās konsolidācijas procesu. Tautībām bija jāsāk kustēties …

Tai pašā tautību atmodas virzienā darbojās «konstitucionālais režims», kas pa to laiku bija nodibinājies. Avīžu un vispār literatūras pieaugums, zināma preses un kultūras iestāžu brīvība, tautas teātru pieaugums u. tml., bez šaubām, sekmēja «nacionālo jūtu» pastiprināšanos. Dome ar savu vēlēšanu kampaņu un politiskajām grupām deva jaunas iespējas nāciju rosībai, jaunu plašu arēnu pēdējo mobilizācijai.

Bet no augšas nākošais karojošā nacionālisma vilnis, daudzās «varas nesēju» represijas, kuri atriebās malienēm par viņu «brīvības mīlestību», izraisīja nacionālisma pretvilni no apakšas, kas brīžiem izvērtās rupjā šovinismā. Cionisma2 pastiprināšanās ebreju vidū, augošais šovinisms Polijā, panislamisms tatāru vidū, nacionālisma pastiprināšanās armēņu, gruzinu un ukraiņu vidū, vispārēja mietpilsoņu nosvēršanās uz antisemitisma pusi — tie ir vispār zināmi fakti.

Nacionālisma vilnis mācās virsū arvien stiprāk, draudot aizraut līdzi strādnieku masas. Un, jo vairāk atslāba atbrīvošanās kustība, jo krāšņāk uzplauka nacionālisma ziedi.

Šai grūtajā brīdī sociāldemokrātijai piekrita augstā misija — dot pretsparu nacionālismam, pasargāt masas no vispārējās «sērgas». Jo sociāldemokrātija un tikai tā varēja to izdarīt, izvirzot pretī nacionālismam pārbaudīto internacionalisma ieroci, šķiru cīņas vienību un nedalāmību. Un, jo stiprāk mācās virsū nacionālisma vilnis, jo skaļāk vajadzēja atskanēt sociāldemokrātijas balsij par visu Krievijas tautību proletāriešu brālību un vienību. Šai ziņā sevišķa izturība bija prasāma no malieņu sociāldemokrātiem, kas tieši saskārās ar nacionalistisko kustību.

Bet ne visi sociāldemokrāti atradās uzdevumu augstumos un pirmām kārtām — sociāldemokrāti malienēs. Bunds, kas agrāk uzsvēra kopīgos uzdevumus, tagad sāka izvirzīt pirmajā plānā savus īpašos, tīri nacionalistiskos mērķus: lieta nonāca pat tik tālu, ka «sestdienas svinēšanu» un «žargona atzīšanu» Bunds deklarēja par savas vēlēšanu kampaņas [1] kaujas saucienu. Bundam sekoja Kaukazija: viena daļa kaukāziešu sociāldemokrātu, kas agrāk kopā ar pārējiem kaukāziešu s.-d. noliedza «kulturāli nacionalo autonomiju», tagad to izvirzīja kā kārtējo prasību [2] . Mēs nemaz nerunājam par likvidatoru konferenci, kas diplomātiski sankcionēja nacionalistiskās svārstības [3] .

Bet no tā jāsecina, ka Krievijas sociāldemokrātijas uzskati nacionālajā jautājumā vēl ne visiem s.-d. ir skaidri.

Acīm redzot nepieciešams nopietni un vispusīgi apspriest nacionālo jautājumu. Vajadzīgs konsekvento sociāldemokrātu saskanīgs un neatlaidīgs darbs pret nacionalistisko miglu, lai tā nāktu no kurienes nākdama.

I NĀCIJA

Kas ir nācija?

Nācija — tā ir, vispirms, kopība, noteikta cilvēku kopība.

Tā nav ne rases, ne cilts kopība. Tagadējā itāliešu nācija izveidojusies no romiešiem, ģermāņiem, etruskiem, grieķiem, arābiem utt. Franču nācija izveidojusies no galliem, romiešiem, britiem, ģermāņiem utt. Tas pats jāsaka par angļiem, vāciešiem un citiem, kas izveidojušies par nācijām no dažādu rasu un cilšu ļaudīm.

Tātad nācija nav ne rases, ne cilts, bet vēsturiski izveidojusies cilvēku kopība.

No otras puses, nav šaubu, ka lielās Kira vai Aleksandra valstis nevarēja saukt par nācijām, lai gan tās izveidojās vēsturiski, izveidojās no dažādām ciltīm un rasēm. Tās nebija nācijas, bet nejauši un vāji saistīti grupu konglomerāti, kas izira un apvienojās atkarībā no viena vai otra iekarotāja panākumiem vai sakāvēm.

Tātad nācija nav nejaušs un pārejošs konglomerāts, bet stabila ļaužu kopība.

Bet ne katra stabila kopība rada nāciju. Austrija un Krievija arī ir stabilas kopības, tomēr neviens tās nesauc par nācijām. Kā atšķiras nacionāla kopība no valstiskas kopības? Starp citu, ar to, ka nacionāla kopība nav domājama bez kopīgas valodas, turpretim valstij kopīga valoda nav obligāta. Cechu nācija Austrijā un poļu — Krievijā nebūtu iespējamas, ja tām katrai nebūtu kopīgas valodas, turpretī Krievijas un Austrijas valsts vienību nejauc tas, ka tur ir daudz valodu. Runa ir, protams, par tautas sarunu valodām, bet ne par oficiālajām kanceleju valodām.

Tātad valodas kopība kā viena no raksturīgām nācijas pazīmēm.

Tas, protams, nenozīmē, ka dažādas nācijas vienmēr un visur runā dažādās valodās vai ka visi, kas runā vienu un to pašu valodu, tiešām ir viena nācija. Kopīga valoda katrai nācijai, bet ne obligāti dažādas valodas dažādām nācijām! Nav nācijas, kas reizē runātu dažādās valodās, bet tas vēl nenozīmē, ka nevar būt divas nācijas, kas runā vienā valodā! Angļi un ziemeļamerikaņi runā vienā valodā, un tomēr viņi nav viena nācija. Tas pats jāsaka par norvēģiem un dāņiem, angļiem un īriem.

Bet kāpēc, piemēram, angļi un ziemeļamerikaņi, lai gan viņiem kopīga valoda, nav viena nācija?

Vispirms tāpēc, ka viņi dzīvo nevis kopā, bet gan dažādās teritorijās. Nācija veidojas tikai ilgstošu un regulāru sakaru rezultātā, cilvēku kopdzīves rezultātā, kas ilgst no paaudzes uz paaudzi. Bet ilgstoša kopdzīve nav iespējama bez kopējas teritorijas. Angļi un amerikāņi agrāk apdzīvoja vienu teritoriju — Angliju un bija viena nācija. Pēc tam viena daļa angļu pārcēlās no Anglijas uz dzīvi jaunā teritorijā — Amerikā un šeit jaunajā teritorijā ar laiku izveidoja jaunu — ziemeļamerikaņu nāciju. Dažādas teritorijas noveda pie dažādu nāciju izveidošanās.

Tātad teritorijas kopība kā viena no raksturīgām nācijas pazīmēm.

Bet tas vēl nav viss. Teritorijas kopība pati par sevi vēl nerada nāciju. Te turklāt vēl vajadzīgas iekšējas ekonomiskas saites, kas saliedē nācijas atsevišķās daļas vienā veselā vienībā. Starp Angliju un Ziemeļameriku nav tādas saites, un tāpēc tās ir divas dažādas nācijas. Bet ari paši ziemeļamerikaņi nepelnītu nācijas nosaukumu, ja darba dalīšana, satiksmes ceļu attīstība utt. nebūtu Ziemeļamerikas atsevišķos stūrīšus sasaistījusi vienā ekonomiskā vienībā.

Aplūkosim kaut vai gruzinus. Pirms reformu laika gruzini dzīvoja kopīgā teritorijā un runāja vienu valodu, tomēr viņi, stingri ņemot, nebija viena nācija, jo, sašķelti daudzās viena no otras nošķirtās kņazistēs, viņi nevarēja dzīvot kopīgu ekonomisku dzīvi, gadsimtiem ilgi karoja savā starpā un viens otru postīja, uzrīdot viens otram persiešus un turkus. Pārejošā un nejaušā kņazistu apvienošana, ko dažreiz izdevās panākt kādam veiksmīgam caram, labākā gadījumā pavirši skāra tikai administratīvo sfēru, ātri sašķīstot pret kņazu untumiem un zemnieku vienaldzību. Un, ievērojot Gruzijas ekonomisko sadrumstalotību, tas citādi arī nevarēja būt… Gruzija kā nācija radās tikai XIX gadsimta otrajā pusē, kad dzimtbūšanas krišana un zemes ekonomiskās dzīves pieaugums, satiksmes ceļu attīstība un kapitālisma rašanās nodibināja starp Gruzijas apgabaliem darba dalīšanu, galīgi sašķobīja kņazistu saimniecisko noslēgtību un sasaistīja tās vienā veselā vienībā.

Tas pats sakāms par citām nācijām, kas pārdzīvojušas feodālisma stadiju un attīstījušas savā zemē kapitālismu.

Tātad ekonomiskās dzīves kopība, ekonomiskais sasaistījums kā viena no raksturīgām nācijas īpatnībām.

Bet arī tas vēl nav viss. Bez visa sacītā jāievēro vēl nācijā apvienoto cilvēku garīgās sejas īpatnības. Nācijas atšķiras viena no otras ne tikai ar savas dzīves apstākļiem, bet arī ar garīgo seju, kas izpaužas nacionālās kultūras īpatnībās. Ja Anglija, Ziemeļamerika un Īrija, kas runā vienu valodu, ir tomēr trīs dažādas nācijas, tad tur ne maza loma ir tai īpatnējai psichiskai struktūrai, kas tām izveidojusies no paaudzes uz paaudzi kā nevienādo eksistences apstākļu rezultāts.

Protams, pati par sevi psichiskā struktūra jeb, kā to citādi nosauc, — «nacionālais raksturs» novērotājam ir kaut kas netverams, bet, ciktāl tas izpaužas nācijai kopīgā kultūras īpatnībā, tas ir uztverams un nav ignorējams.

Lieki būtu teikt, ka «nacionālais raksturs» nav kaut kas tāds, kas uz visiem laikiem dots, bet gan mainās līdz ar dzīves apstākļiem; tomēr, ciktāl tas pastāv katrā pašreizējā brīdī, tas uzspiež nācijas sejai savu zīmogu.

Tātad psichiskās struktūras kopība, kas izpaužas kultūras kopībā, kā viena no raksturīgām nācijas pazīmēm.

Tādējādi mēs esam aplūkojuši visas nācijas pazīmes.

Nācija ir vēsturiski izveidojusies stabila cilvēku kopība, kas radusies uz kopīgas valodas, teritorijas, ekonomiskās dzīves un kultūras kopībā izpaustas psichiskās struktūras bāzes.

Turklāt pats par sevi saprotams, ka nācija, tāpat kā katra vēsturiska parādība, pakļauta pārmaiņas likumam, tai ir sava vēsture, sākums un gals.

Nepieciešams uzsvērt, ka neviena no minētajām pazīmēm, atsevišķi ņemta, nav pietiekama nācijas definicijai. Vēl vairāk: pietiek, ja trūktu kaut viena no šīm pazīmēm, lai nācija vairs nebūtu nācija.

Var iedomāties cilvēkus ar kopīgu «nacionālo raksturu» un tomēr nevar teikt, ka viņi ir viena nācija, ja viņi ekonomiski šķirti, dzīvo dažādās teritorijās, runā dažādās valodās utt. Tādi, piemēram, ir Krievijas, Galicijas, Amerikas, Gruzijas un kalniešu ebreji, kas, pēc mūsu domām, nav vienota nācija.

Var iedomāties cilvēkus ar kopēju teritoriju un ekonomisko dzīvi, un tomēr viņi nebūs viena nācija, ja viņiem nebūs kopīga valoda un kopīgs «nacionālais raksturs». Tādi, piemēram, ir vācieši un latvieši Baltijā.

Beidzot, norvēģi un dāņi runā vienu valodu, bet viņi nav viena nācija, jo trūkst pārējo pazīmju.

Tikai visas pazīmes, kopā ņemot, dod mums nāciju.

Var likties, ka «nacionālais raksturs» nav vis viena no nācijas pazīmēm, bet gan vienīgā būtiskā nācijas pazīme, pie kam visas pārējās pazīmes īstenībā ir tikai nācijas attīstības nosacījumi, bet nevis tās pazīmes. Tādu viedokli, piemēram, aizstāv Austrijā pazīstamie s.-d. teorētiķi nacionālajā jautājumā R. Springers un it sevišķi O. Bauers.

Apskatīsim viņu nācijas teoriju.

Pēc Springera domām, «nācija ir vienādi domājošu un vienādi runājošu cilvēku savienība». Tā ir «tagadnes cilvēku grupas kulturāla kopība, kas nav saistīta ar «zemi»» [4] (kursivs mūsu).

Tātad vienādi domājošu un runājošu cilvēku «savienība», lai viņi būtu cik

šķirti būdami, lai viņi dzīvotu kur dzīvodami.

Bauers iet vēl tālāk.

«Kas ir nācija? — viņš jautā. — Vai tā ir valodas kopība, kas cilvēkus apvieno nācijā? Bet angļi un Iri… runā vienu valodu, nebūdami tomēr vienota tauta; ebrejiem nepavisam nav kopīgas valodas, un tomēr viņi ir nācija,» [5]

Kas tad nu ir nācija?

«Nācija ir relativa rakstura kopība.» [6]

Bet kas ir raksturs, šai gadījumā — nacionālais raksturs?

Nacionālais raksturs—tā ir «pazīmju suma,

kas atšķir vienas tautības cilvēkus no otras,

fizisku un garīgu īpašību komplekss, kas atšķir vienu nāciju no otras» [7] .

Bauers, protams, zina, ka nacionālais raksturs nekrīt no debesīm, un tāpēc viņš piebilst:

«Cilvēku raksturu nenoteic nekas cits kā viņu liktenis», ka .. . «nācija nav nekas cits kā likteņa kopība», ko savukārt noteic «apstākļi, kādos cilvēki ražo savas dzīves uztura līdzekļus un sadala sava darba produktus» [8] .

Tā esam nonākuši, kā Bauers izsakās, pie «vispilnīgākā» nācijas definējuma.

«Nācija — tas ir viss tādu cilvēku kopums, kas uz likteņa kopības pamata saistīti rakstura kopībā.» [9]

Tātad nacionālā rakstura kopība uz likteņa kopības pamata, kura ņemta ārpus obligātās saistības ar teritorijas, valodas un ekonomiskās dzīves kopību.

Bet kas tad tādā gadījumā paliek pāri no nācijas? Par kādu nacionālu kopību var runāt attiecībā pret cilvēkiem, kas ekonomiski viens no otra šķirti, kas dzīvo dažādās teritorijās un no paaudzes uz paaudzi runā dažādās valodās?

Bauers runā par ebrejiem kā par nāciju, lai gan «viņiem nepavisam nav kopīgas valodas»*, bet par kādu «likteņa kopību» un nacionālo saistību var runāt, piemēram, attiecībā pret Gruzijas, Dagestanas, Krievijas un Amerikas ebrejiem, kas pilnīgi atšķirti viens no otra, dzīvo dažādās teritorijās un runā dažādās valodās?

Minētie ebreji, bez šaubām, dzīvo ar gruziniem, dagestaniešiem, krieviem un amerikāņiem kopīgu ekonomisku un politisku dzīvi, ar viņiem kopīgā kultūras atmosfērā; tas viņu nacionālajam raksturam nevar neuzspiest savu zīmogu; ja viņiem arī vēl palicis kas kopīgs, tad tā ir reliģija, kopīga izcelšanās un dažas nacionālā rakstura atliekas. Tas viss nav apšaubāms. Bet kā var nopietni runāt, ka sastingušais reliģiskais rituāls un gaistošās psicholoģiskās atliekas ietekmē

* Sk. O. Bauera «Nacionālo jautājumu un sociāldemokrātiju», izd. «Serp» («Sirpis»), 1909. g., 2. lpp.

minēto ebreju «likteni» spēcīgāk nekā dzīvā sociālekonomiskā un kulturālā vide, kas ir ap viņiem? Bet taču tikai ar tādu pieļāvumu var vispār runāt par ebrejiem kā par vienotu nāciju.

Bet ar ko gan tad atšķiras Bauera nācija no spiritualistu mistiskā, sevī noslēgtā «nacionālā gara»?

Bauers novelk nepārejamu robežu starp nācijas «atšķirīgo pazīmi» (nacionālais raksturs) un to dzīves «apstākļiem», atraujot tos vienu no otra. Bet kas gan cits ir nacionālais raksturs, ja ne dzīves apstākļu atspulgs, ja ne apkārtējā vidē gūto iespaidu sabiezējums? Kā var aprobežoties vienīgi ar nacionālo raksturu, nošķirot un atraujot to no pamata, kas to radījis?

Tālāk, ar ko tad īsti atšķīrās angļu nācija no ziemeļamerikaņu nācijas XVIII gadsimta beigās un XIX gadsimta sākumā, kad Ziemeļamerika vēl saucās «Jaunā Anglija»? Protams, ne jau ar nacionālo raksturu: jo ziemeļamerikaņi bija izceļotāji no Anglijas, viņi paņēma sev līdzi uz Ameriku bez angļu valodas arī vēl angļu nacionālo raksturu un, protams, nevarēja to tik drīz pazaudēt, lai gan jaunu apstākļu ietekmē viņos laikam gan veidojās savs īpatnējs raksturs. Un tomēr, ar lielāku vai mazāku rakstura kopību, viņi jau tad bija no Anglijas atšķirīga nācija! Acīm redzot «Jaunā Anglija» kā nācija tad atšķīrās no Anglijas kā nācijas nevis ar īpatnējo nacionālo raksturu vai ne tik daudz ar nacionālo raksturu kā ar no Anglijas atšķirīgu vidi un dzīves apstākļiem.

Tādējādi ir Skaidrs, ka īstenībā nav nekādas vienīgās pazīmes, kas raksturotu nāciju. Ir tikai pazīmju suma, no kurām, nācijas salīdzinot, krasāk izceļas gan viena pazīme (nacionālais raksturs), gan otra (valoda), gan trešā (teritorija, ekonomiskie apstākļi). Nācija ir visu pazīmju apvienojums, kopā ņemot.

Bauera viedoklis, kas nāciju identificē ar nacionālo raksturu, atrauj nāciju no pamata un pārvērš to par kādu neredzamu, sevī darbojošos spēku. Rodas nevis dzīva un aktiva nācija, bet kaut kas mistisks, netverams un viņpasaulīgs. Jo, atkārtoju, kas tā, piemēram, par ebreju nāciju, kura veidojas no Gruzijas, Dagestanas, Krievijas, Amerikas un pārējiem ebrejiem, kuras locekļi viens otru nesaprot (runā dažādās valodās), dzīvo dažādās zemeslodes daļās, nekad viens otru neredzēs, nekad kopīgi nerīkosies ne miera, ne kara laikā?!

Nē, nevis tādām papīra «nācijām» sociāldemokrātija sastāda savu nacionālo programu. Tā var ievērot tikai īstas nācijas, kas darbojas un kustas un tāpēc piespiež ar sevi rēķināties.

Bauers acīm redzot sajauc nāciju, kas ir vēsturiska kategorija, ar cilti, kas ir etnogrāfiska kategorija.

Starp citu, arī Bauers pats, redzams, jūt savas pozicijas vājumu. Savas grāmatas sākumā noteikti runājot par ebrejiem kā par nāciju [10] , Bauers grāmatas beigās sevi pārlabo, apgalvojot, ka «kapitālistiskā sabiedrība», asimilējot ebrejus ar citām nācijām, «vispār neļauj viņiem (ebrejiem) saglabāties kā nācijai» [11] . cēlonis izrādās tas, ka «ebrejiem nav noslēgta kolonizācijas apgabala» [12] , turpretim tāds apgabals, piemēram, ir čechiem, kam, pēc Bauera domām, jāsaglabājas kā nācijai. īsi sakot: cēlonis ir teritorijas trūkums.

Tā spriežot, Bauers gribēja pierādīt, ka nacionālā autonomija nevar būt ebreju strādnieku prasība [13] , bet ar to pašu viņš netīšām apgāzis pats savu teoriju, kas noliedz teritorijas kopību kā vienu no nācijas pazīmēm.

Bet Bauers iet tālāk. Savas grāmatas sākumā viņš noteikti saka, ka «ebrejiem nepavisam nav kopīgas valodas un tomēr viņi ir nācija»*. Bet, vēl nepaguvis nonākt līdz simt trīsdesmitajai lappusei, viņš jau mainījis fronti, tikpat noteikti pasakot: «nav šaubu, ka nekāda nācija nav iespējama bez kopīgas valodas» [14] (kursivs mūsu).

Bauers te gribējis pierādīt, ka «valoda ir svarīgākais cilvēku savstarpējo sakaru līdzeklis»***, bet līdz ar to viņš nejauši pierādījis arī to, ko viņš negribēja pierādīt, un proti: ka viņa paša nācijas teorija, kas noliedz valodas kopības nozīmi, nav pamatota.

Tā ideālistiskiem diegiem šūtā teorija pati sevi noliedz.

II NACIONĀLĀ KUSTĪBA

Nācija nav vis vienkārši vēsturiska kategorija, bet gan noteikta laikmeta — augošā kapitālisma laikmeta vēsturiska kategorija. Feodālisma likvidācijas un kapitālisma attīstības process ir tai pašā laikā process, kas cilvēkus veido nācijās. Tā tas notiek, piemēram, Rietumeiropā. Angļi, franči, vācieši, itālieši un pārējie izveidojās par nācijām triumfējošā kapitālisma uzvaras gājienā pret feodālo sadrumstalotību.

Bet nāciju izveidošanās tur līdz ar to

nozīmēja to pārvēršanos par patstāvīgām nacionālām valstīm. Angļu, franču un pārējās nācijas ir tai pašā laikā Anglijas un pārējās valstis. Īrija, kas palikusi ārpus šā procesa, kopīgo ainu negroza.

Mazliet citādi process norit Austrumeiropā. Tai laikā, kad Rietumos nācijas attīstījās par valstīm, Austrumos izveidojās daudzu tautību valstis — valstis, kurās ietilpst vairākas tautības. Tādas ir Austro-Ungarija, Krievija. Austrijā politiskā ziņā visvairāk attīstīti izrādījās vācieši, — viņi arī uzņēmās Austrijas tautību apvienošanu valstī. Ungārijā valstiskai organizētībai visvairāk piemēroti izrādījās maģari — ungāru tautību kodols, viņi arī ir Ungārijas apvienotāji. Krievijā tautību apvienotajā lomu uzņēmās lielkrievi, kuru priekšgalā bija vēsturiski izveidojusies spēcīga un organizēta muižnieku militārā birokrātija.

Tā tas bija Austrumos.

Šis īpatnējais valstu tapšanas veids bija iespējams tikai vēl nelikvidētā feodālisma apstākļos, vāji attīstīta kapitālisma apstākļos, kad otrā vietā atspiestās tautības vēl nebija paguvušas ekonomiski konsolidēties par viengabalainām nācijām.

Bet kapitālisms sāk attīstīties arī Austrumu valstīs. Attīstās tirdzniecība un satiksmes ceļi. Rodas lielpilsētas. Nācijas ekonomiski konsolidējas. Atspiesto tautību mierīgajā dzīvē ielauzies kapitālisms pēdējās satrauc un iekustina. Preses un teātra attīstība, reichsrata (Austrijā) un Domes (Krievijā) darbība veicina «nacionālo jūtu» pastiprināšanos. Radusies inteliģence uzņem sevī «nacionālo ideju» un darbojas tai pašā virzienā …

Bet uz patstāvīgu dzīvi atmodušās atspiestās nācijas jau vairs neizveidojas par neatkarīgām nacionālām valstīm: tās sastop savā ceļā komandējošo nāciju vadītāju slāņu vislielāko pretestību, kuri jau sen nostājušies valsts priekšgalā. Nokavējušās! …

Tā veidojās par nācijām čechi, poļi utt. Austrijā; kroati u. c. Ungārijā; latvieši, lietuvieši, ukraiņi, gruzini, armēņi u. c. Krievijā. Tas, kas Rietumeiropā bija izņēmums (Īrija), Austrumos kļuva par likumu.

Rietumos Īrija atbildēja uz izņēmuma stāvokli ar nacionālo kustību. Austrumos nācijām pēc pamošanās bija jāatbild ar to pašu.

Tā veidojās apstākļi, kas mudināja Eiropas austrumu jaunās nācijas uz cīņu.

Cīņa sākās un iedegās īstenībā nevis starp veselām nācijām, bet gan starp komandējošo un atspiesto nāciju valdošajām šķirām. Cīnās parasti vai nu apspiestās nācijas pilsētu sīkburžuazija pret komandējošās nācijas lielburžuaziju (čechi un vācieši), vai apspiestās nācijas lauku buržuāzija pret valdošās nācijas muižniekiem (ukraiņi Polijā), vai visa apspiesto nāciju «nacionālā» buržuāzija pret komandējošās nācijas valdošo muižniecību (Polija, Lietuva un Ukraina Krievijā).

Buržuāzija — galvenā darbības persona.

Jaunajai buržuāzijai pamatjautājums ir tirgus. Pārdot savas preces un uzvarēt konkurencē ar citas tautības buržuāziju — tāds viņas mērķis. No tā viņas vēlēšanās — nodrošināt sev «savu», «dzimto» tirgu. Tirgus ir pirmā skola, kur buržuāzija mācās nacionālismu.

Bet parasti lietas neaprobežojas ar tirgu. Cīņā iejaucas valdošās nācijas pusfeodalā, pusburžuaziskā birokrātija ar savām «raut un neļaut» metodēm. Komandējošās nācijas buržuāzija — vienalga, vai tā ir sīkvai lielburžuazija — gūst iespēju «ātrāk» un «noteiktāk» tikt galā ar savu konkurentu. «Spēki» apvienojas, un — sākas vesela rinda ierobežojumu «cittautības» buržuāzijai, kuri pāriet represijās. Cīņa no saimnieciskās sfēras pāriet politiskajā.

Kustības brīvības ierobežojumi, valodas spaidi, vēlēšanu tiesību ierobežošana, skolu skaita samazināšana, konfesionālie spaidi u. tml. tā ir birst uz «konkurenta» galvas. Protams, šāda rīcība kalpo ne tikai komandējošās nācijas buržuāzisko šķiru interesēm, bet arī, varētu teikt, valdošās birokrātijas specifiskajiem kastas mērķiem. Bet no rezultātu viedokļa tas ir pilnīgi vienalga: buržuāziskās šķiras un birokrātija šai gadījumā iet roku rokā — vienalga, vai runa ir par Austro-Ungariju vai par Krieviju.

Ierobežota no visām pusēm, apspiestās nācijas buržuāzija, dabiski, sāk kustēties. Tā apelē pie «tautiešu apakšslāņiem» un sāk kliegt par «tēvzemi», iztēlojot savu pašas lietu par visas tautas lietu. Tā vervē sev armiju no «tautiešiem» … «dzimtenes» interesēs. Un «apakšslāņi» ne vienmēr paliek vienaldzīgi pret aicinājumiem, sāk pulcēties ap tās karogu: represijas no augšas skar arī viņus, radot viņos neapmierinājumu.

Tā sākas nacionālā kustība.

Nacionālās kustības spēku noteic apmēri, kādos tur piedalās nācijas plašie slāņi — proletariāts un zemniecība.

Vai proletariāts nostāsies zem buržuāziskā nacionālisma karoga — tas atkarīgs no šķiru pretrunu attīstības pakāpes, no proletariāta apzinīguma un organizētības. Apzinīgajam proletariātam ir pašam savs pārbaudīts karogs, un viņam nav vajadzības stāties zem buržuāzijas karoga.

Kas attiecas uz zemniekiem, tad viņu līdzdalība nacionālajā kustībā vispirms atkarīga no represiju rakstura. Ja represijas skar «zemes» intereses, kā tas notika Īrijā, tad plašas zemnieku masas nekavējoties stājas zem nacionālās kustības karoga.

No otras puses, ja, piemēram, Gruzijā nav kaut cik nopietna pretkrievu nacionālisma, tad tas ir, pirmkārt, tāpēc, ka tur nav krievu muižnieku vai krievu lielburžuazijas, kas varētu uzturēt tādu nacionālismu masās. Gruzijā ir pretarmeņu nacionālisms, bet tas ir tāpēc, ka tur ir vēl armēņu lielburžuazija, kas, pārspējot vēl nenostiprinājušos gruzinu sīkburžuaziju, spiež pēdējo uz pretarmēņu nacionālismu.

Atkarībā no šiem faktoriem nacionālā kustība gūst vai nu masu raksturu, arvien vairāk un vairāk pieaugot (Īrija, Galicija), vai arī tā pārvēršas par sīku sadursmju virkni, izvirstot skandālos un «cīņā» izkārtņu dēļ (dažas pilsētiņas Bohemijā).

Nacionālās kustības saturs, protams, nevar būt visur vienāds: to pilnīgi noteic dažāda veida prasības, ko izvirza kustība. Īrijā kustībai ir agrārs raksturs, Bohemijā — «valodniecisks», te prasa vienlīdzīgas pilsoņu tiesības un ticības brīvību, tur — «savus» ierēdņus vai savu seimu. Dažādajām prasībām nereti spīd cauri dažādas pazīmes, kas vispār raksturo nāciju (valoda, teritorija u. c). Ievērības cienīgs ir tas, ka nekur nesastopam prasību pēc Bauera visu aptvērēja «nacionālā rakstura». Tas arī saprotams: «nacionālais raksturs» pats par sevi nav tverams un, kā pareizi izteicies I. Strasers, «politiķim ar to nav ko iesākt»*.

Tādas vispār ir nacionālās kustības formas un raksturs.

Pēc teiktā ir skaidrs, ka nacionālā cīņa augošā kapitālisma apstākļos ir buržuāzisko šķiru savstarpēja cīņa. Dažreiz buržuāzijai izdodas ieraut nacionālajā kustībā proletariātu, un tad pēc ārienes nacionālā cīņa iegūst «visas tautas» cīņas raksturu, bet tas ir tikai pēc ārienes. Savā būtībā tā vienmēr paliek buržuāziska, izdevīga un vēlama galvenokārt buržuāzijai.

Bet no tā nemaz neizriet, ka proletariātam nav jācīnās pret tautību apspiešanas politiku.

Kustības brīvības ierobežojumi, vēlēšanu tiesību atņemšana, valodas spaidi, skolu skaita samazināšana un pārējās represijas neskar strādniekus mazāk, ja ne vēl vairāk, kā buržuāziju. Tāds stāvoklis var tikai aizturēt pakļauto nāciju proletariāta garīgo spēku brīvo attīstību. Nevar nopietni runāt par tatāru vai ebreju strādnieku garīgo spēju pilnīgu attīstību, ja viņiem neļauj lietot dzimto valodu sapulcēs un priekšlasījumos, ja viņiem slēdz skolas.

Bet nacionalistisko represiju politika bīstama proletariātam arī vēl no citas puses. Tā novirza plašo slāņu uzmanību no sociāliem jautājumiem, no šķiru cīņas jautājumiem — uz nacionāliem jautājumiem, uz proletariātam un buržuāzijai «kopīgiem» jautājumiem. Bet tas rada auglīgu zemi melīgiem sprediķiem par «interešu harmoniju», lai notušētu proletariāta šķiras intereses, lai nospiestu strādniekus garīgā verdzībā. Ar to tiek radīts nopietns šķērslis visu tautību

strādnieku apvienošanai. Ja ievērojama daļa poļu strādnieku līdz šim laikam paliek garīgā buržuāzisko nacionālistu verdzībā, ja tā līdz šim laikam paliek nomaļus no internacionālās strādnieku kustības, — tad tas lielāko tiešu tāpēc, ka «varas nesēju» vecu vecā pretpoļu politika sagatavo zemi šādai verdzībai, apgrūtina strādnieku atbrīvošanos no šādas verdzības.

Bet represiju politika pie tā neapstājas. No apspiešanas «sistēmas» tā nereti pāriet uz nāciju sarīdīšanas «sistēmu», uz apkaušanas un grautiņu «sistēmu». Protams, pēdējā ne visur un ne vienmēr ir iespējama, bet tur, kur tā iespējama, — kur trūkst elementārās brīvības, — tur tā nereti iegūst drausmīgus apmērus, draudot noslīcināt asinīs un asarās strādnieku saliedēšanas lietu. Kaukazija un Krievijas dienvidi rāda ne mazumu piemēru. «Skaldi un valdi» — tāds ir sarīdīšanas politikas mērķis. Un, ciktāl šāda politika izdodas, tā ir lielākais ļaunums proletariātam, nopietnākais šķērslis visu valsts tautību strādnieku saliedēšanai.

Bet strādnieki ir ieinteresēti, ka visi viņu biedri pilnīgi saliedētos vienotā internacionālā armijā, ka viņi drīz un galīgi atbrīvotos no garīgās vergošanas buržuāzijai, ka viņu brāļi, lai tie piederētu pie kādas nācijas piederēdami, pilnīgi un brīvi attīstītu savus garīgos spēkus.

Tāpēc strādnieki cīnās un cīnīsies pret nāciju apspiešanas politiku visos tās veidos, no visizsmalcinātākiem līdz visrupjākiem, tāpat arī pret sarīdīšanas politiku visos tās veidos.

Tāpēc visu zemju sociāldemokrātija pasludina nāciju pašnoteikšanās tiesības.

Pašnoteikšanās tiesības, t. i.: vienīgi nācijai pašai ir tiesības noteikt savu likteni, nevienam nav tiesību ar varu iejaukties nācijas dzīvē, postīt tās skolas un citas iestādes, lauzt tās tikumus un paražas, apspiest tās valodu, ierobežot tiesības.

Tas, protams, nenozīmē, ka sociāldemokrātija atbalstīs visas un visādas nācijas paražas un iestādes. Cīnoties pret varmācībām, kas vērstas pret nāciju, tā aizstāvēs vienīgi nācijas tiesības pašai noteikt savu likteni, tai pašā laikā aģitējot pret šās nācijas kaitīgām paražām un iestādēm, lai zināmās nācijas darbaļaužu slāņiem dotu iespēju atbrīvoties no tām.

Pašnoteikšanās tiesības, t. i., nācija var iekārtoties pēc savas vēlēšanās. Tai ir tiesības iekārtot savu dzīvi uz autonomijas pamatiem. Tai ir tiesības stāties federativās attiecībās ar citām nācijām. Tai ir tiesības pilnīgi atdalīties. Nācija ir suverena, un visām nācijām ir vienlīdzīgas tiesības.

Tas, protams, nenozīmē, ka sociāldemokrātija aizstāvēs jebkuru nācijas prasību. Nācijai ir tiesības atgriezties pat pie vecās iekārtas, bet tas vēl nenozīmē, ka sociāldemokrātija parakstīs tādu zināmas nācijas vienas vai otras iestādes lēmumu. Sociāldemokrātijas — proletariāta interešu aizstāvētājas — pienākumi un no dažādām šķirām sastāvošas nācijas tiesības — ir divas dažādas lietas.

Cīnoties par nāciju pašnoteikšanās tiesībām, sociāldemokrātijai ir mērķis darīt galu nācijas apspiešanas politikai, padarīt to neiespējamu un ar to stipri ierobežot nāciju cīņu, mīkstināt to, sašaurināt to līdz minimumam.

Ar to būtiski atšķiras apzinīgā proletariāta politika no buržuāzijas politikas, kas cenšas padziļināt un sakurināt nacionālo cīņu, paildzināt un paasināt nacionālo kustību.

Tieši tāpēc apzinīgais proletariats nevar nostāties zem buržuāzijas «nacionālā» karoga.

Tieši tāpēc tā saucamā «evolucionāri nacionālā» politika, ko ieteic Bauers, nevar kļūt par proletariāta politiku. Bauera mēģinājums identificēt savu «evolucionāri nacionālo» politiku ar

«tagadnes strādnieku šķiras» [15] politiku ir mēģinājums pielāgot strādnieku šķiras cīņu nāciju cīņai.

Nacionālās kustības liktenis, kura savā būtībā buržuāziska, ir dabiski saistīts ar buržuāzijas likteni. Nacionālās kustības galīgā izbeigšanās iespējama vienīgi līdz ar buržuāzijas krišanu. Tikai sociālisma valstībā var nodibināt pilnīgu mieru. Bet sašaurināt nacionālo cīņu līdz minimumam, iedragāt to saknē, padarīt to proletariātam maksimāli nekaitīgu — iespējams arī kapitālisma ietvaros. Par to liecina kaut vai Šveices un Amerikas piemēri. Lai to sasniegtu, vajag demokratizēt valsti un dot nācijām iespēju brīvi attīstīties.

III JAUTĀJUMA NOSTĀDNE

Nācijai ir tiesības brīvi noteikt savu likteni. Tai ir tiesības iekārtoties tā, kā tai patīk, protams, neminot kājām citu nāciju tiesības. Tas nav apstrīdams.

Bet kā tieši tai jāiekārtojas, kādās formās jāizveidojas tās nākamajai konstitūcijai, ja ievēro nācijas vairākuma un vispirms proletariāta intereses?

Nācijai ir tiesības iekārtoties autonomi. Tai ir tiesības pat atdalīties. Bet tas vēl nenozīmē, ka viņai tas jādara visos apstākļos, ka autonomija vai separacija būs visur un vienmēr izdevīga nācijai, t. i., tās vairākumam, t. i., darbaļaužu slāņiem. Aizkaukazijas tatāri kā nācija var sapulcēties, teiksim, savā seimā un, pakļāvušies savu beku un mullu ietekmei, var atjaunot pie sevis veco iekārtu, nolemt atdalīties no valsts. Pašnoteikšanās panta saturs dod viņiem pilnīgas tiesības to darīt. Bet vai tas būs tatāru nācijas darbaļaužu slāņu interesēs? Vai sociāldemokrātija var vienaldzīgi noraudzīties, kā beki un mullas ved sev līdzi masas nacionālā jautājuma atrisināšanā? Vai sociāldemokrātijai nav jāiejaucas šai lietā un noteiktā veidā jāietekmē nācijas griba? Vai tai nav jāizvirza konkrēts jautājuma atrisināšanas plāns, kas būtu visizdevīgākais tatāru masām?

Bet kāds atrisinājums vislabāk savienojams ar darbaļaužu masu interesēm? Autonomija, federācija vai separacija?

Tie visi ir jautājumi, kuru atrisināšana atkarīga no konkrētiem vēsturiskiem apstākļiem, kuros atrodas zināmā nācija.

Vēl vairāk. Apstākļi, tāpat kā viss, mainās, un atrisinājums, kas vienam momentam pareizs, var izrādīties pavisam nepieņemams citam momentam.

XIX gadsimta vidū Markss bija krievu Polijas atdalīšanās piekritējs, un viņam bija taisnība, jo toreiz jautājums bija par augstākas kultūras atbrīvošanu no zemākas, kas to postīja. Un šis jautājums tad nebija tikai teorētisks, akadēmisks, bet to izvirzīja prakse, pati dzīve…

XIX gadsimta beigās poļu marksisti jau izsakās pret Polijas atdalīšanos, un arī viņiem taisnība, jo pēdējo 50 gadu laikā bija notikušas dziļas pārmaiņas, kas Krieviju un Poliju tuvināja ekonomiskā un kulturālā ziņā. Bez tam šai laikā jautājums par atdalīšanos bija pārvērties no prakses objekta par akadēmisku strīdu objektu, kas varbūt saviļņoja vienīgi ārzemju inteliģentus.

Tas, protams, nenoliedz iespēju, ka var rasties zināmas iekšējas un ārējas konjunktūras, kad jautājumam par Polijas atdalīšanos atkal var pienākt kārta.

No tā jāsecina, ka atrisināt nacionālo jautājumu iespējams vienīgi sakarā ar vēsturiskiem apstākļiem, kas ņemti to attīstībā.

Ekonomiskie, politiskie un kulturālie apstākļi, kādos zināmā nācija atrodas, — tā ir vienīgā atslēga, lai atrisinātu jautājumu par to, kā īsti vienai vai otrai nācijai jāiekārtojas, kādās formās jāizveidojas tās nākamajai konstitūcijai. Turklāt iespējams, ka katrai nācijai būs vajadzīgs īpašs jautājuma atrisinājums. Ja nu kur ir nepieciešama jautājuma dialektiska nostādne, tad tieši šeit, nacionālajā jautājumā.

To ievērojot, mums noteikti jāizsakās pret kādu ļoti izplatītu, bet arī ļoti vispārinātu nacionālā jautājuma «atrisināšanas» veidu, kura sākumi meklējami Bundā. Mēs runājam par vieglo metodi norādīt uz austriešu un dienvidslāvu [16] sociāldemokrātiju, kura, lūk, jau esot atrisinājusi nacionālo jautājumu un no kuras krievu sociāldemokrātiem atrisinājums vienkārši jāpatapina. Turklāt pieņem, ka viss, kas ir pareizs, teiksim, Austrijai, ir pareizs arī Krievijai. Neievēro šai gadījumā pašu svarīgāko un izšķirīgāko: konkrētos vēsturiskos apstākļus Krievijā vispār un katras atsevišķas nācijas dzīvē Krievijas robežās īpaši.

Paklausieties, piemēram, pazīstamo bundistu V. Kosovski:

«Kad Bunda IV kongress apsprieda jautājuma principiālo pusi (runa ir par nacionālo jautājumu. J. Si), tad kāda kongresa locekļa ierosināto jautājuma atrisināšanu dienvidslāvu sociāldemokrātiskās partijas rezolūcijas garā visi atzina par labu.» [17]

Rezultātā «kongress vienbalsīgi pieņēma» .. . nacionālo autonomiju.

Un — tikai! Ne krievu īstenības analizēs, ne ebreju dzīves apstākļu noskaidrošanas Krievijā: vispirms patapināja atrisinājumu no dienvidslāvu s.-d. partijas, pēc tam «atzina par labu» un tad «vienbalsīgi pieņēma»! Tā bundisti izvirza un «atrisina» nacionālo jautājumu Krievijā …

Bet Austrijā un Krievijā ir pavisam dažādi apstākļi. Ar to arī izskaidrojams, ka sociāldemokrātija Austrijā, kura Brinnas kongresā (1899. g.)3 pieņēma nacionālo programu dienvidslāvu s.-d. partijas rezolūcijas garā (tiesa, ar dažiem nenozīmīgiem pārlabojumiem), pavisam, tā teikt, nekrieviski pieiet jautājumam un, protams, nekrieviski to atrisina.

Vispirms jautājuma nostādne. Kā stāda jautājumu austriešu kulturāli nacionālās autonomijas teorētiķi, Brinnas nacionālās programas un dienvidslāvu sociāldemokrātiskās partijas rezolūcijas iztulkotāji Springers un Bauers?

«Mēs šeit atstājam bez atbildes, — saka Springers,—jautājumu par to, vai vispār iespējama tautību valsts un vai īpaši Austrijas tautības spiestas veidot vienu politisku veselu vienību; šos jautājumus mēs uzskatīsim par atrisinātiem. Tam, kas nav vienis pratis ar minēto iespēju un nepieciešamību, mūsu pētījums, protams, būs nepamatots. Mūsu temats ir: zināmas nācijas spiestas dzīvot kopīgu dzīvi; kādas tiesiskas formas dos tām iespēju vislabāk dzīvot?» (Kursivs Springera.)*

Tātad izejas punkts — Austrijas valsts kā viena vesela vienība.

To pašu saka Bauers:

«Mēs sākam ar to pieņēmumu, ka Austrijas nācijas paliks tai pašā valstiskā savienībā, kurā tās tagad dzīvo, un jautājam, kādas būs šās savienības ietvaros nāciju savstarpējās un viņu visu attiecības pret valsti.»**

Tātad atkal: Austrija kā viena vesela

vienība pirmajā vietā.

Vai Krievijas sociāldemokrātija var

* Sk. Springera «Nacionālo problēmu», 14. lpp.

** Sk. Bauera «Nacionālo jautājumu un sociāldemokrātiju», 399. lpp.

tā izvirzīt jautājumu? Nē, nevar. Un tā nevar tāpēc, ka no paša sākuma atzīst nāciju pašnoteikšanās viedokli, saskaņā ar kuru nācijai ir tiesības atdalīties.

Pat bundists Goldblats Krievijas sociāldemokrātijas otrajā kongresā atzina, ka sociāldemokrātija nevar atteikties no pašnoteikšanās viedokļa. Lūk, ko toreiz teica Goldblats:

«Pret pašnoteikšanās tiesībām nekā nevar iebilst. Gadījumā, ja kāda nācija cīnās par patstāvību, tad tam pretoties nedrīkst. Ja Polija negribēs stāties «likumīgā laulībā» ar Krieviju, tad ne mums to traucēt.»

Viss tas tā. Bet no tā jāsecina, ka austriešu un krievu s.-d. izejas punkti ne tikai nav vienādi, bet, gluži otrādi, tieši pretēji. Vai pēc tam var runāt par iespēju patapināt nacionālo programu no austriešiem?

Tālāk. Austrieši domā realizēt «tautību brīvību» sīku reformu ceļā, lēnā gaitā. Ieteicot kulturāli nacionālo autonomiju kā praktisku pasākumu, viņi nepavisam necer uz radikālām pārmaiņām, uz demokrātisku atbrīvošanās kustību, kuras viņu perspektivā nav. Turpretī krievu marksisti «tautību brīvības» jautājumu saista ar varbūtēju radikālu pārgrozību, ar demokrātisko atbrīvošanās kustību, jo viņiem nav pamata cerēt uz reformām. Bet tas būtiski maina lietu attiecībā pret nāciju varbūtējo likteni Krievijā.

«Protams, — saka Bauers, — grūti domājams, ka nacionālā autonomija radīsies liela lēmuma, drošas, noteiktas rīcības rezultātā. Soli pa solim Austrija ies uz nacionālo autonomiju, lēnā, moku pilnā procesā, grūtā cīņā, kuras dēļ likumdošana un pārvalde atradīsies chroniskas paralizēs stāvokli. Nē, nevis ar dižu likumdošanas aktu, bet ar daudziem atsevišķiem likumiem, ko izdod atsevišķiem apgabaliem, atsevišķām pašvaldībām, tiks radīta jaunā valstiski tiesiskā iekārta.»*

To pašu saka Springers:

* Sk. Bauera «Nacionālo jautājumu», 422. lpp.

«Es ļoti labi zinu, — raksta viņš, — ka līdzīga veida institūtus (nacionālās autonomijas orgānus. J. St.) rada ne viena gada un ne desmit gadu laikā. Vienas pašas Prūsijas pārvaldes reorganizācija prasīja ilgu laiku … Prūsijai bija vajadzīgi divi gadu desmiti, lai galīgi noteiktu savas administratīvās pamatiestādes. Tādēļ lai nedomā, ka es nezinu, cik daudz laika un grūtību būs vajadzīgs Austrijai.» [18]

Viss tas ļoti noteikti. Bet vai krievu marksisti var nesaistīt nacionālo jautājumu ar «drošu, noteiktu rīcību»? Vai viņi var cerēt uz daļējām reformām, uz «daudziem atsevišķiem likumiem» kā uz «tautību brīvības» iekarošanas līdzekli? Bet, ja viņi nevar un nedrīkst to darīt, vai tad no tā nav skaidrs, ka cīņas metodes un perspektivas austriešiem un krieviem pavisam dažādas? Kā var tādā stāvoklī aprobežoties ar vienpusīgo un nenoteikto austriešu kulturāli nacionālo autonomiju? Viens no diviem: vai nu patapināšanas piekritēji necer uz «noteiktu un drošu rīcību» Krievijā, vai arī viņi uz to cer, bet «nezina, ko dara».

Beidzot, Krievijai un Austrijai ir pavisam dažādi kārtējie uzdevumi, kas arī nosaka dažādas nacionālā jautājuma atrisināšanas metodes. Austrija dzīvo parlamentārisma apstākļos, bez parlamenta tagadējos apstākļos attīstība tur nav iespējama. Bet Austrijas parlamenta dzīve un likumdošana nereti pilnīgi apstājas sakarā ar nacionālo partiju asajām sadursmēm. Tas arī izskaidro chronisko politisko krīzi, ar ko Austrija sen slimo. Tāpēc nacionālais jautājums tur ir politiskās dzīves ass, ir eksistences jautājums. Tāpēc nav ko brīnīties, ka austriešu s.-d. politiķi cenšas vispirms tā vai citādi atrisināt jautājumu par nacionālām sadursmēm, atrisināt, protams, uz jau esošā parlamentārisma pamatiem, ar parlamentāriem līdzekļiem …

Ne tā ir Krievijā. Krievijā, pirmkārt, «paldies dievam, nav parlamenta»4 . Otrkārt — un tas ir galvenais — Krievijas

politiskās dzīves ass ir nevis nacionālais, bet gan agrārais jautājums. Tāpēc krievu jautājuma likteņi un tātad arī nāciju «atbrīvošanās» Krievijā saistās ar agrārā jautājuma atrisināšanu, t. i., ar dzimtbūšanas atlieku iznīcināšanu, t. i., ar zemes demokratizāciju. Ar to arī izskaidrojams, ka nacionālais jautājums Krievijā izvirzās nevis kā patstāvīgs un izšķirīgs, bet kā daļa no vispārīgā svarīgākā jautājuma par zemes atbrīvošanu.

«Austrijas parlamenta neauglība, — raksta Springers, — no tā tikai ir cēlusies, ka katra reforma rada nacionālajās partijās pretrunas, kas iznicina to saliedētību, un tāpēc partiju vadoņi rūpīgi izvairās no visa tā, kas ož pēc reformām. Austrijas progress domājams vispār tikai tai gadījumā, ja nācijām tiks dotas neatņemamas tiesiskas pozicijas; tas atbrīvos tās no nepieciešamības uzturēt parlamentā pastāvīgas kaujas vienības un dos tām iespēju pievērsties saimniecisku un sociālu uzdevumu atrisināšanai.»*

To pašu saka Bauers:

«Nacionālais miers nepieciešams vispirms valstij. Valsts nepavisam nevar paciest, ka likumdošanu pārtrauc vismuļķīgākā valodas jautājuma dēļ, kaut kur uz nacionālās robežas uzbudinātu ļaužu niecīgākās ķildas dēļ, katras jaunas skolas dēļ.»*

Viss tas ir saprotams. Bet ne mazāk saprotams, ka nacionālais jautājums Krievijā ir pavisam citā plāksnē. Ne nacionālais, bet agrārais jautājums izšķir progresa likteni Krievijā. Nacionālais jautājums ir pakārtots jautājums.

Tātad dažāda jautājuma nostādne, dažādas cīņas metodes un perspektivas, dažādi kārtējie uzdevumi. Vai tad nav skaidrs, ka tādos apstākļos uzskatīt par paraugu Austriju un nodarboties ar programas patapināšanu var vienīgi papīru cilvēki, kas «atrisina» nacionālo jautājumu ārpus telpas un laika?

* Sk. Bauera «Nacionālo jautājumu», 401. lpp.

Vēlreiz: konkrētie vēsturiskie apstākļi kā izejas punkts, jautājuma dialektiska nostādne kā vienīgā pareizā nostādne — tāda ir atslēga nacionālā jautājuma atrisināšanai.

IV KULTURĀLI NACIONĀLĀ AUTONOMIJA

Iepriekš mēs runājām par Austrijas nacionālās programas formālo pusi, par metodoloģiskiem motiviem, kuru dēļ krievu marksisti nevar vienkārši uzskatīt par paraugu Austrijas sociāldemokrātiju un padarīt viņas programu par savu.

Parunāsim tagad par pašu programu pēc būtības.

Tātad kāda ir Austrijas sociāldemokrātu nacionālā programa?

Tā izteicama pāris vārdos: kulturāli nacionālā autonomija.

Tas nozīmē, pirmkārt, ka autonomiju piešķir, teiksim, ne Cechijai vai Polijai, kuras apdzīvo lielāko tiesu čechi un poļi, — bet vispār čechiem un poļiem, neatkarīgi no teritorijas, vienalga — lai arī kādu Austrijas apvidu viņi apdzīvotu.

Tāpēc arī šo autonomiju dēvē par nacionālo, bet nevis teritoriālo.

Tas nozīmē, otrkārt, ka dažādās Austrijas malās izkaisītie čechi, poļi, vācieši utt. kā personas, kā atsevišķi cilvēki organizējas vienotās nācijās un kā tādas tās ietilpst Austrijas valsts sastāvā. Austrija tādā gadījumā nebūs autonomu apgabalu savienība, bet gan autonomu, neatkarīgi no teritorijas konstituētu tautību savienība.

Tas nozīmē, treškārt, ka nācijām kopīgas iestādes, kādas šādiem mērķiem būtu organizējamas poļiem, čechiem utt., pārzinās nevis «politiskos» jautājumus, bet tikai vienīgi «kulturālos». Specifiski politiskie jautājumi koncentrēsies kopīgā Austrijas parlamentā (reichsratā).

Tāpēc šo autonomiju dēvē arī vēl par kulturālo, par kulturāli nacionālo.

Un te būs programas teksts, ko Austrijas sociāldemokrātija pieņēma Brinnas kongresā 1899. g. [19]

Pieminējusi to, ka «nacionālās ķildas Austrijā kavē politisko progresu», ka «nacionālā jautājuma galīga atrisināšana … ir vispirms kulturāla nepieciešamība», ka «atrisināšana iespējama tikai patiesi demokrātiskā sabiedrībā, kas celta uz vispārējo, tiešo un vienlīdzīgo vēlēšanu tiesību pamata», programa turpina:

«Austrijas tautu nacionālo īpatnību saglabāšana un attīstība [20] iespējama tikai, ja ir pilnīga tiesību vienlīdzība un ja nav nekādas apspiešanas. Tāpēc vispirms atmetama birokrātiskā valsts centralisma sistēma, tāpat ari atsevišķo zemju feodālās privilēģijas.

Aršiem un tikai ar šiem noteikumiem Austrijā nacionālo strīdu vietā varēs nodibināties nacionālā kārtība un, proti, uz šādiem pamatiem:

1.    Austrija pārveidojama par valsti, kas būtu demokrātiska tautību savienība.

2.     Vēsturisko kroņa zemju vietā izveidojamas nacionāli norobežotas pašvaldības korporācijas, kur katrā likumdošanu un pārvaldi pārzinātu nacionālās palātas, kas ievēlējamas uz vispārējās, tiešas un vienlīdzīgas balsošanas pamata.

3.    Vienas un tās pašas nācijas pašvaldības apgabali kopā izveido nacionāli vienotu savienību, kas izlemj savas nacionālās lietas pilnīgi autonomi.

4.    Nacionālo minoritāšu tiesības nodrošina ar īpašu likumu, ko izdod impērijas parlaments.»

Programa beidzas ar aicinājumu uz visu Austrijas nāciju solidaritāti*.

Nav grūti pamanīt, ka šai programā ir palikušas dažas «teritorialisma» pēdas,

* Sk. «Verhandlungen des Gesammtparteitages», Brinnā, 1899. g.

bet vispār tā ir nacionālās autonomijas formulējums. Ne velti Springers, kulturāli nacionālās autonomijas pirmais aģitators, saņem to ar sajūsmu*. Arī Bauers tai pievienojas, nosaucot to par nacionālās autonomijas «teorētisko uzvaru»**, tikai lielākas skaidrības labā viņš ierosina 4. punkta vietā likt noteiktāku formulējumu, kas runā par nepieciešamību «katrā pašvaldības apgabalā konstituēt nacionālo minoritāti kā publiski tiesisku korporāciju», kura pārzinātu skolas un pārējās kultūras lietas***.

Tāda ir Austrijas sociāldemokrātijas nacionālā programa.

Apskatīsim tās zinātniskos pamatus.

Palūkosimies, kā Austrijas sociāldemokrātija pamato pašas sludināto kulturāli nacionālo autonomiju.

* Sk. Springera «Nacionālo problēmu», 286. lpp.

** Sk. «Nacionālo jautājumu», 549. lpp.

*** Sk. turpat, 555. lpp.

Pieversisimies pēdējas teoretiķiem Springeram un Baueram.

Nacionālās autonomijas izejpunkts ir jēdziens par nāciju kā par personu savienību neatkarīgi no noteiktas teritorijas.

«Tautībai, — pēc Springera, — nav nekāda būtiska sakara ar teritoriju; nācijas ir autonomas personālas savienības.»*

Arī Bauers runā par nāciju kā par «personālu kopību», kam «nav piešķirta pilnīga kundzība kādā noteiktā apgabalā»**.

Bet personas, kas veido nāciju, ne vienmēr dzīvo vienā kompaktā masā, — tās bieži sadalās grupās un tādā veidā iesūcas svešos nacionālos organismos. Tas ir kapitālisms, kas dzen tās uz dažādiem apgabaliem un pilsētām peļņā. Bet, nonākot svešos nacionālos apgabalos un veidojot tur minoritātes, šīs gru-

* Sk. Springera «Nacionālo problēmu», 19. lpp.

** Sk. «Nacionālo jautājumu», 286. lpp.

pas cieš no vietējām nacionālajām majoritatēm valodas, skolas u. tml. ierobežojumu dēļ. No tā rodas nacionālās sadursmes. No tā teritoriālās autonomijas «nederīgums». Vienīgā izeja no tāda stāvokļa, pēc Springera un Bauera domām, ir organizēt zināmas tautības minoritātes, kas izkaisītas dažādās valsts vietās, vienā kopīgā starpšķiru nacionālā savienībā. Tikai tāda savienība, pēc viņu domām, varētu aizsargāt nacionālo minoritāšu kultūras intereses, tikai tā spētu izbeigt nacionālos strīdus.

«Nepieciešams, — saka Springers, — dot tautībām pareizu organizāciju, piešķirt tām tiesības un pienākumus.. .»* Protams, «likumu viegli radīt, bet vai tam ir tāda iedarbība, kādu no tā gaida…». «Ja grib radīt likumu nācijām, tad vispirms jārada pašas nācijas.. .»** «Bez tautību konstituēšanas nav iespējams radīt nacionālās tiesības un novērst nacionālos strīdus.»***

* Sk. «Nacionālo problēmu», 74. lpp.

** Sk. turpat, 88. un 89. lpp.

*** Sk. turpat, 89. lpp.

Tādā pašā garā runā Bauers, kad viņš izvirza kā «strādnieku šķiras prasību» «konstituēt minoritātes par publiski tiesiskām korporācijām uz personālā principa pamata» [21] .

Bet kā organizēt nācijas? Kā noteikt personas piederību pie vienas vai otras nācijas?

«Šī piederība, — saka Springers, — nosakāma ar nacionālām matrikulām; katram, kas apgabalā dzīvo, jādeklarē sava piederība pie kādas nācijas.» [22]

«Personālais princips, — saka Bauers, — paredz, ka iedzīvotāji sadalīsies pēc tautībām … ņemot par pamatu pilngadīgo pilsoņu brīvos paziņojumus», kādā nolūkā arī «iepriekš sagatavojami nacionālie kadastri» [23] .

Tālāk.

«Visi vācieši, — saka Bauers, — nacionāli vienveidīgos apvidos un tad visi nacionālos kadastros ierakstītie vācieši jauktos apvidos ir vācu nācija un ievēlē nacionālo padomi.» [24]

Tas pats jasaka par čechiem, poļiem u. c.

«Nacionālā padome, — pēc Springera, — ir kulturāli nacionāls parlaments, kuram jānosaka pamati un jāakceptē līdzekļi, kas vajadzīgi, lai gādātu par nacionālo skolu, par nacionālo literatūru, mākslu un zinātni, lai ierīkotu akadēmijas, muzejus, galerijas, teātrus» u. c*

Tāda ir nācijas organizācija un tās centrālā iestāde.

Radot tādus starpšķiru institūtus, Austrijas s.-d. partija, pēc Bauera domām, cenšas «padarīt nacionālo kultūru … par visas tautas ieguvumu un tādā vienīgā iespējamā veidā saliedēt visus nācijas locekļus nacionāli kulturālā kopībā»** (kursivs mūsu).

Varētu domāt, ka viss tas attiecas tikai uz Austriju. Bet Bauers ar to nav vienis pratis. Viņš noteikti apgalvo, ka nacionālā autonomija obligāta arī citās

valstis, kur, līdzīgi Austrijai, ir vairakas tautības.

«Mantīgo šķiru nacionālajai politikai, politikai par varas iekarošanu tautību valstī, visu nāciju proletariāts izvirza pretī, pēc Bauera domām, savu nacionālās autonomijas prasību.»*

Un tad, nemanot likdams nāciju pašnoteikšanās vietā nacionālo autonomiju, viņš turpina:

«Tā nacionālā autonomija, nāciju pašnoteikšanās, nenovēršami kļūst par konstitucionālo programu visu to nāciju proletariātam, kuras dzīvo tautību valstī.»**

Bet viņš iet vēl tālāk. Viņš dziļi tic, ka viņa un Springera «konstituētās» starpšķiru «nacionālās savienības» noderēs par kādu nākamās sociālistiskās sabiedrības prototipu. Jo viņš zina, ka «sociālistiskā sabiedriskā iekārta … sadalīs cilvēci nacionāli norobežotās sabiedrībās»***, ka sociālismā notiks

* Sk. «Nacionālo jautājumu», 337. lpp.

** Sk. turpat, 333. lpp.

*** Sk. turpat, 555. lpp.

«cilvēces grupēšanās autonomās nacionālās sabiedrībās» [25] , ka «tādējādi sociālistiskā sabiedrība neapšaubāmi būs raiba personālu nacionālu savienību un teritoriālu korporāciju aina» [26] , ka tātad «sociālistiskais tautības princips ir nacionālā principa un nacionālās autonomijas augstākā sintezē» [27] .

Liekas, pietiks …

Tāds ir kulturāli nacionālās autonomijas pamatojums Bauera un Springera darbos.

Vispirms duras acīs pavisam nesaprotamā un ne ar ko neattaisnojamā nāciju pašnoteikšanās aizstāšana ar nacionālo autonomiju. Viens no diviem: vai nu Bauers nav sapratis pašnoteikšanos, vai arī viņš to ir sapratis, bet nezin kāpēc to apzinīgi sašaurina. Jo nav apšaubāms, ka: a) kulturāli nacionālās autonomijas priekšnoteikums ir tautību valsts vesela vienība, turpretī pašnoteikšanās iet pāri tādas veselas vienības ietvariem; b) pašnoteikšanās dod nācijai visu tiesību pilnību, turpretī nacionālā autonomija — tikai «kultūras» tiesības. Tas pirmkārt.

Otrkārt, nākotnē pilnīgi iespējama tāda iekšējo un ārējo konjunktūru kombinācija, kad viena vai otra tautība nolems izstāties no tautību valsts, kaut vai no Austrijas, — ruteņu s.-d. Brinnas parteitagā taču paziņoja savu gatavību apvienot savas tautas «divas daļas» vienā veselā*. Ko darīt tad ar «visu nāciju proletariātam neizbēgamo» nacionālo autonomiju? Kas tā par jautājuma «atrisināšanu», kas nācijas mechaniski iespiež valsts veselās vienības Prokrusta gultā?

Tālāk. Nacionālā autonomija ir pretrunā ar nāciju visu attīstības gaitu. Tā dod lozungu organizēt nācijas, bet vai tās var mākslīgi saliedēt, ja dzīve, ja ekonomiskā attīstība atrauj no tām veselas grupas un izkaisa tās pa dažādiem apgabaliem? Nav šaubu, ka kapitālisma pirmajās stadijās nācijas saliedējas. Bet nav apšaubāms arī tas, ka kapitālisma augstākajās stadijās sākas nāciju izkaisīšanās process, process, kad no nācijām atdalās vesela rinda grupu, kas aiziet peļņā, bet vēlāk pavisam pārceļas uz dzīvi citos valsts apgabalos; līdz ar to izceļotāji zaudē vecos sakarus, iegūst jaunus jaunajās vietās, paaudze pēc paaudzes iegūst jaunus tikumus un gaumi un varbūt arī jaunu valodu. Rodas jautājums: vai iespējams apvienot tādas vienu no otras atsvešinājušās grupas vienotā nacionālā savienībā? Kur tās brīnumdarītājas saites, ar kuru palīdzību būtu iespējams apvienot neapvienojamo? Vai ir iedomājams «saliedēt vienā nācijā», piemēram, Baltijas un

Aizkaukazijas vāciešus? Bet, ja tas viss nav domājams un nav iespējams, tad ar ko tādā gadījumā nacionālā autonomija atšķiras no veco nacionālistu utopijas, kuri centās pagriezt atpakaļ vēstures ratu?

Bet nāciju vienība irst ne tikai pārvietošanās dēļ uz citurieni. Tā irst arī iekšēji sakarā ar šķiru cīņas paasināšanos. Kapitālisma pirmajās stadijās var vēl runāt par proletariāta un buržuāzijas «kultūras kopību». Bet līdz ar lielindustrijas attīstību un šķiru cīņas saasināšanos «kopība» sāk kust. Nevar nopietni runāt par nācijas «kultūras kopību», ja vienas un tās pašas nācijas saimnieki un strādnieki vairs viens otru nesaprot. Par kādu «likteņa kopību» var runāt, kad buržuāzija alkst kara, bet proletariāts pieteic «karu karam»? Vai no tādiem pretējiem elementiem var organizēt vienotu starpšķiru nacionālu savienību? Vai pēc tā var runāt par «visu nācijas locekļu saliedēšanu nacionali kulturālā kopībā»*? Vai no tā nav skaidrs, ka nacionālā autonomija ir pretrunā ar visu šķiru cīņas gaitu?

Bet iedomāsimies uz brīdi, ka lozungs: «organizē nāciju» ir realizējams lozungs. Var vēl saprast buržuāziski nacionalistiskos parlamentāriešus, kas pūlas «organizēt» nāciju, lai iegūtu liekas balsis. Bet no kura laika s.-d. sākuši nodarboties ar nāciju «organizēšanu», nāciju «konstituēšanu», nāciju «radīšanu»?

Kas tie par s.-d., kas šķiru cīņas vislielākajā saasināšanās laikmetā organizē starpšķiru nacionālas savienības? Līdz šim Austrijas — tāpat kā katrai citai — s.-d. bija viens uzdevums: organizēt proletariātu. Bet šis uzdevums acīm redzot «novecojies». Tagad Springers un Bauers izvirza «jaunu», interesantāku uzdevumu: «radīt», «organizēt» nāciju.

Tomēr loģika uzliek pienākumus: kas

* Sk. Bauera «Nacionālo jautājumu», 553. lpp.

pieņēmis nacionālo autonomiju, tam jāpieņem arī šis «jaunais» uzdevums, bet pieņemt pēdējo nozīmē noiet no šķiru pozicijas, nostāties uz nacionālisma ceļa.

Springera un Bauera kulturāli nacionālā autonomija ir izsmalcināts nacionālisma paveids.

Un tā nepavisam nav nejaušība, ka Austrijas s.-d. nacionālā programa uzliek par pienākumu rūpēties par «tautu nacionālo īpatnību saglabāšanu un attīstību». Padomājiet tikai: «saglabāt» tādas Aizkaukazijas tatāru «nacionālās īpatnības» kā paššaustīšana «Sachsej-Vachsej» svētkos! «Attīstīt» tādas gruzinu «nacionālās īpatnības» kā «atriebības tiesības»! …

Tādam paragrāfam vieta visīstākajā buržuāziski nacionalistiskā programā, un, ja tas atrodas austriešu s.-d. programā, tad tāpēc, ka nacionālā autonomija cieš tādus paragrāfus, tā nav pretrunā ar tiem.

Bet, nederīga tagadnei, nacionālā autonomija vēl mazāk noderīga nākotnei, sociālistiskai sabiedrībai.

Bauera pravietojumu par «cilvēces sadalīšanos nacionāli norobežotās sabiedrībās»* atspēko visa tagadējās cilvēces attīstības gaita. Nacionālie žogi nevis nostiprinās, bet irst un brūk. Jau četrdesmitajos gados Markss teica, ka «nacionālā nošķirtība un dažādu tautu interešu pretstats jau tagad arvien vairāk un vairāk izzūd», ka «proletariāta kundzība vēl vairāk paātrinās to izzušanu»5 . Cilvēces tālākā attīstība ar savu milzīgo kapitālistiskās ražošanas pieaugumu, ar savu tautību sajaukšanu un cilvēku apvienošanos arvien plašākās teritorijās — noteikti apstiprina Marksa domu.

Bauera vēlēšanās attēlot sociālistisko sabiedrību kā «raibu personālu nacionālu savienību un teritoriālu korporāciju ainu» ir kautrīgs mēģinājums Marksa sociālisma koncepcijas vietā likt reformētu Bakuņina koncepciju. Sociālisma vēsture rāda, ka ikviens šāds mēģinājums slēpj sevī nenovēršama bankrota elementus.

Mēs jau nerunājam par kaut kādu Bauera izslavētu «sociālistisko tautības principu», kas, pēc mūsu domām, nozīmē sociālistiskā šķiru cīņas principa vietā likt buržuāzisko «tautības principu». Ja nacionālā autonomija balstās uz tāda apšaubāma principa, tad nepieciešami jāatzīst, ka tā strādnieku kustībai var sagādāt tikai ļaunumu.

Tiesa, šis nacionālisms nav tik caurspīdīgs, jo tas veikli nomaskēts ar sociālistiskām frāzēm, bet tāpēc tas jo vairāk kaitīgs proletariātam. Ar atklātu nacionālismu vienmēr var tikt galā: to nav grūti saskatīt. Daudz grūtāk cīnīties pret maskētu nacionālismu, kas savā maskā nav pazīstams. Segts sociālisma bruņām, tas grūtāk ievainojams un tam sīkstāka dzīvība. Bet, dzīvojot starp strādniekiem, tas saindē gaisu, izplatot kaitīgas idejas par dažādu tautību strādnieku savstarpēju neuzticību un nošķiršanos.

Bet tas vēl neizsaka visu nacionālās autonomijas kaitīgumu. Tā sagatavo zemi ne tikai nāciju nošķirtībai, bet arī vienotas strādnieku kustības sadrumstalošanai. Nacionālās autonomijas ideja rada psicholoģiskus priekšnoteikumus vienotas strādnieku partijas sadalīšanai atsevišķās, pēc tautībām izveidotās partijās. Pēc partijas sadrumstalojas arodbiedrības, un rodas pilnīga nošķirtība. Tā vienoto šķiras kustību sasmalcina atsevišķos nacionālos strautiņos.

Austrija, «nacionālās autonomijas» dzimtene, rāda šādas parādības visbēdīgākos piemērus. Austrijas s.-d. partija, kādreiz vienota, jau ar 1897. gadu (Vimbergas parteitags6 ) sāka dalīties atsevišķās partijās. Pēc Brinnas parteitaga (1899.), kas pieņēma nacionālo autonomiju, dalīšanās vēl vairāk pastiprinājās. Beidzot lieta nonāca tik tālu, ka vienotas internacionālas partijas vietā tagad ir sešas nacionālas, no kurām čechu s.-d. partija pat negrib ielaisties nekādās darīšanās ar vācu sociāldemokrātiju.

Bet ar partijām ir saistītas arodbiedrības. Austrijā tiklab vienās, kā otrās galvenais darbs veicams tiem pašiem s.-d. strādniekiem. Tāpēc varēja bažīties, ka separātisms partijā radīs separātismu arodbiedrībās, ka arī arodbiedrības sašķelsies. Tā tas arī notika: arodbiedrības tāpat sadalījās pēc tautībām. Tagad nereti notiek pat tā, ka čechu strādnieki lauž vācu strādnieku streiku vai municipālās vēlēšanās iet kopā ar čechu buržujiem pret vācu strādniekiem.

No tā redzams, ka kulturāli nacionālā autonomija neatrisina nacionālo jautājumu. Vēl vairāk: tā paasina un sarežģī to, radot auglīgu zemi strādnieku kustības vienības iznīcināšanai, strādnieku nošķirtībai pēc tautībām, nesaskaņu pieaugšanai to vidū.

Tāda ir nacionālās autonomijas pļauja.

V BUNDS, TĀ NACIONĀLISMS, TĀ SEPARATISMS

Iepriekš mēs jau runājām, ka Bauers, atzīdams nacionālo autonomiju par nepieciešamu čechiem, poļiem utt, tomēr izsakās pret tādu autonomiju ebrejiem. Uz jautājumu: «vai strādnieku šķirai jāprasa autonomija ebreju tautai» Bauers atbild, ka «nacionālā autonomija nevar būt ebreju strādnieku prasība»*. Iemesls, pēc Bauera domām, tas, ka «kapitālistiskā sabiedrība neļauj

viņiem (ebrejiem. J. St.) saglabaties ka nācijai» [28] .

īsi sakot: ebreju nācija beidz pastāvēt, — tātad nav kā labā prasīt nacionālo autonomiju. Ebreji asimilējas.

Sis uzskats par ebreju kā nācijas likteni nav jauns. To izteica Markss jau četrdesmitajos gados [29] 7 , domādams vispirms vācu ebrejus. To atkārtoja Kautskis 1903. gadā [30] , domādams krievu ebrejus. Tagad to atkārto Bauers par austriešu ebrejiem, tomēr ar to starpību, ka viņš noliedz nevis ebreju nācijas tagadni, bet gan nākotni.

Neiespēju ebrejiem saglabāties kā nācijai Bauers izskaidro ar to, ka «ebrejiem nav noslēgta kolonizācijas apgabala» [31] . sis izskaidrojums, būdams

pamatā pareizs, tomēr neizsaka visu patiesību. Lieta vispirms tā, ka ebrejiem nav plaša, stabila, ar zemi saistīta slāņa, kas dabiski tur kopā nāciju ne tikai kā tās skelets, bet arī kā «nacionālais» tirgus. No 5—6 miljoniem krievu ebreju tikai 3—4 procenti šā vai tā saistīti ar lauksaimniecību. Pārējie 96% darbojas tirdzniecībā, rūpniecībā, pilsētu iestādēs un vispār dzīvo pilsētās, turklāt, izkaisītiem pa visu Krieviju, viņiem nevienā guberņā nav vairākuma.

Tādējādi, izmētāti cittautu apgabalos kā nacionālas minoritātes, ebreji apkalpo pa lielākai daļai «svešas» nācijas gan kā rūpnieki un tirgotāji, gan kā brīvo profesiju ļaudis, dabiski piemērojoties «svešajām nācijām» valodas ziņā u. c. Viss tas sakarā ar pieaugošo tautību sajaukšanos, kas īpatna attīstītām kapitālisma formām, rada ebreju asimilāciju. Ebreju «apmešanās joslas» atcelšana var asimilāciju tikai paātrināt.

Sakarā ar to jautājums par nacionālo

autonomiju krievu ebrejiem gūst mazliet kuriozu raksturu: piedāvā autonomiju nācijai, kuras nākotni noliedz, kuras pastāvēšana vēl jāpierāda!

Tomēr Bunds nostājies šai kuriozajā un svārstīgajā pozicijā, pieņemot savā VI kongresā (1905. g.) «nacionālo programu» nacionālās autonomijas garā.

Divi apstākļi spieda Bundu spert tādu soli.

Pirmais apstāklis — Bunda kā ebreju un tikai ebreju s.-d. strādnieku organizācijas pastāvēšana. Jau pirms 1897. g. s.-d. grupas, kas darbojās ebreju strādnieku vidū, sprauda sev par mērķi radīt «speciāli ebreju strādnieku organizāciju»*. 1897. gadā viņi arī radīja tādu organizāciju, apvienojoties Bundā. Tas bija jau tai laikā, kad Krievijas sociāldemokrātija kā kaut kas vesels faktiski neeksistēja. Kopš tā laika Bunds nepārtraukti auga un paplašinājās, arvien

vairāk izceļoties uz Krievijas sociāldemokrātijas pelēkās ikdienas fona … Bet, lūk, pienāk deviņsimtie gadi. Sākas strādnieku masu kustība. Aug poļu s.-d. un ierauj masu cīņā ebreju strādniekus. Aug Krievijas s.-d. un piesaista sev «bundistu» strādniekus. Bunda nacionālie ietvari, trūkstot teritoriālai bāzei, kļūst par šauriem. Bundam izvirzās jautājums: vai nu izkust vispārējā internacionālajā vilnī, vai arī nosargāt savu kā eksteritoriālas organizācijas patstāvīgo eksistenci. Bunds izvēlas pēdējo.

Tā rodas Bunda «teorija», ka Bunds ir «vienīgais ebreju proletariāta pārstāvis».

Bet attaisnot šo dīvaino «teoriju» kaut kā «vienkārši» kļūst neiespējami. Nepieciešams kaut kāds «principiāls» pamatojums, «principiāls» attaisnojums. Par tādu pamatojumu arī izrādījās kulturāli nacionālā autonomija. Bunds arī pieķērās tai, aizgūstot to no Austrijas s.-d. Ja austriešiem nebūtu tādas programas, Bunds to izdomātu, lai «principiāli» varētu attaisnot savu patstavigo eksistenci.

Tā pēc kautrā mēģinājuma 1901. gadā (IV kongress) Bunds 1905. gadā (VI kongress) galīgi pieņem «nacionālo programu».

Otrais apstāklis — tas ir ebreju kā atsevišķu nacionālu minoritāšu īpatnais stāvoklis nedalīto apgabalu cittautiešu kompakto majoritašu vidū. Mēs jau runājām, ka tāds stāvoklis satricina ebreju kā nācijas pastāvēšanu, nostāda viņus uz asimilācijas ceļa. Bet tas ir objektivs process. Subjektīvi, ebreju galvās tas rada reakciju un izvirza jautājumu par nacionālās minoritātes tiesību garantiju, par garantiju pret asimilāciju. Sludinot ebreju «tautības» dzīvotspēju, Bunds nevarēja neieņemt «garantijas» viedokli. Bet, nostājies tādā pozicijā, tas nevarēja nepieņemt nacionālo autonomiju. Jo, ja kādai autonomijai Bunds arī varēja pieķerties, tad tikai nacionālajai, t. i., kulturāli nacionālajai: par ebreju teritoriāli politisko autonomiju nevarēja būt ne runas, tāpēc ka ebrejiem trūkst noteiktas viengabala teritorijas.

Raksturīgi, ka Bunds no paša sākuma pasvītroja nacionālās autonomijas raksturu kā nacionālo minoritāšu tiesību garantiju, kā nāciju «brīvas attīstības» garantiju. Nav nejaušība arī tas, ka Krievijas sociāldemokrātijas II kongresā Bunda pārstāvis Goldblats formulēja nacionālo autonomiju kā «iestādes, kas tām (nācijām. J. St.) garantē pilnīgu kulturālās attīstības brīvību»*. Tādu pašu priekšlikumu ierosināja ceturtās Domes s.-d. frakcijā Bunda ideju piekritēji ..,

Tā Bunds nostājās kuriozajā ebreju nacionālās autonomijas pozicijā.

Iepriekš mēs iztirzājām nacionālo autonomiju vispārīgi. Iztirzājums rādīja, ka nacionālā autonomija ved uz nacionalismu. Turpmāk mēs redzēsim, ka Bunds nonāca pie tāda paša gala. Bet Bunds aplūko nacionālo autonomiju vēl no speciāla viedokļa, no nacionālo minoritāšu tiesību garantiju viedokļa. Iztirzāsim jautājumu arī no šās speciālās puses. Tas jo vairāk nepieciešams tāpēc, ka jautājums par nacionālajām minoritātēm — un ne tikai ebreju — sociāldemokrātijai ir ļoti nozīmīgs.

Tātad «iestādes, kas garantē» naci jām «pilnīgu kulturālas attīstības brīvību» (kursivs mūsu. J. St.).

Bet kas tās ir par «iestādēm, kas garantē» u. c?

Vispirms tā ir Springera-Bauera «nacionālā padome», kaut kas līdzīgs seimam kultūras lietās.

Bet vai šīs iestādes var nācijai garantēt «pilnīgu kulturālās attīstības brīvību»? Vai var kaut kādi seimi kultūras lietās garantēt nācijas pret nacionalistiskām represijām?

Bunds domā, ka var.

Bet vēsture liecina pretējo.

Krievijas Polijā vienu laiku pastāvēja seims, politisks seims, un tas, protams, centās garantēt brīvību poļu «kulturālai attīstībai», tomēr tas ne tikai to neveica, bet, gluži otrādi, pats krita nevienādā cīņā pret vispārīgiem politiskiem apstākļiem Krievijā.

Somijā sen pastāv seims, kas arī cenšas aizstāvēt somu tautību pret «uzbrukumiem», bet, vai šai virzienā tam izdodas daudz ko izdarīt, — to visi redz.

Protams, ir starpība starp seimu un seimu, un ar demokrātiski organizēto Somijas seimu nav tik viegli tikt galā kā ar aristokrātisko poļu seimu. Bet izšķirīgs tomēr nav pats seims, bet gan vispārīgā kārtība Krievijā. Ja tagad Krievijā būtu tikpat rupji aziatiska sabiedriski politiskā kārtība kā pagātnē, poļu seima likvidēšanas gados, — Somijas seimam klātos daudz ļaunāk. Turklāt «uzbrukumu» politika pret Somiju aug, un nevar teikt, ka tā ciestu neveiksmes…

Ja tas tā ir ar vecām iestādēm, kas vēsturiski izveidojušās, ar politiskiem seimiem, — tad vēl jo mazāk nāciju brīvo attīstību var garantēt jaunie seimi, jaunās iestādes, un pie tam vēl tik vājas kā «kultūras» seimi.

Tas acīm redzot atkarīgs nevis no «iestādēm», bet gan no vispārīgās kārtības zemē. Ja zemē nav demokratizācijas, nav arī tautību «pilnīgas kulturālas attīstības brīvības» garantiju. Var droši sacīt, jo demokrātiskāka zeme, jo mazāk «uzbrukumu» pret «tautību brīvību», jo vairāk garantiju pret «uzbrukumiem».

Krievija ir pusaziatiska zeme, un tāpēc «uzbrukumu» politika tur nereti izpaužas visrupjākajās formās, grautiņu formās. Lieki teikt, ka «garantijas» Krievijā samazinātas līdz pēdējam minimumam.

Vācija — tā jau ir Eiropa ar lielāku vai mazāku politisku brīvību. Nav jābrīnās, ka «uzbrukumu» politika tur nekad neizpaužas grautiņu formās.

Francijā, protams, vēl vairāk «garantiju», jo Francija ir demokrātiskāka par Vāciju.

Nerunāsim jau nemaz par Sveici, kur tās augstā, kaut arī buržuāziskā demokrātisma dēļ tautības var dzīvot brīvi — vienalga, vai tās reprezentē mazākumu vai vairākumu.

Tātad Bunds nostājies uz nepareiza ceļa, apgalvodams, ka «iestādes» pašas par sevi var garantēt tautībām pilnīgu kulturālu attīstību.

Varētu iebilst, ka Bunds pats uzskata demokratizāciju Krievijā kā priekšnoteikumu «iestāžu radīšanai» un brīvības garantijām. Bet tas nav pareizi. No «Pārskata par Bunda VIII konferenci»8 redzams, ka Bunds domā panākt «iestādes» uz Krievijas tagadējās kārtības pamata, «reformējot» ebreju draudzi.

«Draudze, — teica šai konferencē viens no Bunda lideriem,—var kļūt par nākamās.,kulturāli nacionālās autonomijas kodolu. Kulturāli nacionālā autonomija ir nācijas pašapkalpes forma, nacionālo vajadzību apmierināšanas forma. Draudzes formā slēpjas tas pats saturs. Tie ir vienas ķēdes posmi, vienas evolūcijas etapi.» [32]

Balstoties uz to, konference nolēma, ka jācīnās «par ebreju draudzes reformēšanu un tās pārvēršanu ar likumdošanu par laicīgu iestādi», kas organizēta demokrātiski [33] (kursivs mūsu. j. st).

Skaidrs, ka par nosacījumu un garantiju Bunds uzskata nevis Krievijas demokratizāciju, bet gan ebreju nākamo «laicīgo iestādi», kas iegūta, «reformējot ebreju draudzi», tā sakot, «likumdošanas» kārtā caur Domi.

Bet mēs jau redzējām, ka «iestādes» pašas par sevi, bez demokrātiskas kārtības visā valstī, nevar noderēt par «garantijām».

Nu, bet kā tad tomēr nākamajā demokratiskajā iekārtā? Vai tad arī demokrātismā neievajadzēsies speciālu «kultūras iestāžu, kas garantē» u. c? Kā šai ziņā ir, piemēram, demokrātiskajā Šveicē? Vai tur ir speciālas kultūras iestādes, līdzīgas Springera «nacionālajai padomei»? To tur nav. Bet vai no tā necieš, piemēram, itāliešu, kas tur ir mazākumā, kulturālās intereses? Tā kā nav dzirdēts. Un tas arī saprotams: demokrātija Šveicē padara liekas visādas speciāli kulturālas «iestādes», kas it kā «garantē» un tā joprojām.

Tātad bezspēcīgas tagadnē, liekas nākotnē — tādas ir kulturāli nacionālās autonomijas iestādes, tāda ir nacionālā autonomija.

Bet tā kļūst vēl kaitīgāka, ja to uzspiež «nācijai», kuras pastāvēšana un nākotne apšaubāma. Tādos gadījumos nacionālās autonomijas piekritējiem jāsarga un jākonservē visas «nācijas» īpatnības, ne vien derīgās, bet arī kaitīgās, — lai tikai «paglābtu nāciju» no asimilācijas, lai tikai to «saglabātu».

Uz šā bīstamā ceļa nenovēršami bija jānonāk Bundam. Un viņš tiešām nonāca. Mēs domājam zināmos Bunda pēdējo konferenču lēmumus par «sestdienu», «žargonu» u. c.

Sociāldemokrātija cenšas panākt dzimtās valodas tiesības visām nācijām, bet Bunds ar to neapmierinās, — tas prasa, lai «ar sevišķu neatlaidību» cīnītos par «ebreju valodas tiesībām» (kursivs mūsu. J. St.)*, turklāt pats Bunds IV Domes vēlēšanās dod «priekšroku tam no viņiem (t. i., balsotājiem), kas apņemas aizstāvēt ebreju valodas tiesības»**.

Nevis dzimtās valodas vispārīgās tiesības, bet ebreju valodas, žargona atsevišķās tiesības! Lai atsevišķu tautību strādnieki cīnās vispirms par savu valodu: ebreji par ebreju, gruzini par

* Sk. «Pārskatu par Bunda VIII konferenci», 85. lpp.

** Sk. «Pārskatu par Bunda IX konferenci», 1912. g., 42. Ipp.

gruzinu u. c. Cīņa par visu nāciju kopīgām tiesībām — blakus lieta. Jūs varat arī neatzīt visu apspiesto tautību dzimtās valodas tiesības; bet, ja jūs esat atzinuši žargona tiesības, tad tā arī ziniet: Bunds balsos par jums, Bunds «dos priekšroku» jums.

Bet ar ko tādā gadījumā Bunds atšķiras no buržuāziskiem nacionālistiem?

Sociāldemokrātija pūlas panākt vienas obligātas atpūtas dienas noteikšanu nedēlā, bet Bunds neapmierinās ar to, viņš prasa, lai «likumdošanas kārtā» tiktu «ebreju proletariātam nodrošinātas tiesības svinēt sestdienu, atceļot spaidus svinēt arī otru dienu»*.

Jādomā, ka Bunds ies «soli uz priekšu» un prasīs tiesības svinēt visus seno ebreju svētkus. Bet, ja Bundam par nelaimi ebreju strādnieki ir atkratījušies no aizspriedumiem un negrib svinēt, tad Bunds ar savu aģitāciju par «sestdienas tiesībām» viņiem atgādinās sestdienu, kultivēs viņos, tā sakot, «sestdienas garu» …

Tāpēc pilnīgi saprotamas oratoru «dedzīgās runas» Bunda VIII konferencē, kur prasīja «ebreju slimnīcas», turklāt šī prasība tika pamatota ar to, ka «slimnieks jūtas labāk starp savējiem», ka «ebreju strādnieks jutīsies slikti starp poļu strādniekiem, viņš jutīsies labi starp ebreju bodniekiem»*.

Saglabāt visu ebrejisko, konservēt visas ebreju nacionālās īpatnības, pat tādas, kas acīm redzami kaitīgas proletariātam, norobežot ebrejus no visa neebrejiskā, ierīkot pat īpašas slimnīcas — lūk, cik tālu nolaidies Bunds!

Biedram Pļechanovam bija tūkstoš reižu taisnība, sakot, ka Bunds «sociālismu pielāgo nacionālismam». Protams, V. Kosovskis un viņam līdzīgi bundisti var lamāt Pļechanovu par «demagogu»*9 — papīrs visu panes, — bet tiem, kas pazīst Bunda darbību, nav grūti saprast, ka šie drošsirdīgie cilvēki vienkārši baidās teikt patiesību par sevi, slēpdamies aiz stiprajiem vārdiem par «demagoģiju» …

Bet, paliekot šādā pozicijā nacionālajā jautājumā, Bundam, dabiski, arī organizatoriskajā jautājumā bija jānostājas uz ebreju strādnieku nošķirtības ceļa, uz nacionālo kūriju ceļa sociāldemokrātijā. Tāda jau ir nacionālās autonomijas loģika!

Un tiešām, no «vienīgās pārstāvības» teorijas Bunds pāriet uz strādnieku «nacionālās norobežošanas» teoriju. Bunds prasa no Krievijas sociāldemokrātijas, lai tā «savā organizācijas uzbūvē novelk robežas pēc tautībām»**. Un no

* Sk. «Naša Zarja», 1912. g., 9. un 10. nr., 120. Ipp.

** Sk. «Paziņojumu par Bunda VII kongresu»18 , 7. Ipp.

«norobežošanas» viņš iet «soli uz priekšu», uz «nošķirtības» teoriju. Ne velti Bunda VIII konferencē atskanēja runas par to, ka «nošķirtībā ir nacionālā pastāvēšana»*.

Organizatoriskais federalisms slēpj sevī sairšanas un separātisma elementus. Bunds iet uz separātismu.

Bet viņam jau īstenībā arī nav vairs kurp iet. Bunda kā eksteritoriālas organizācijas pastāvēšana pati dzen to uz separātisma ceļa. Bundam nav noteiktas viengabala teritorijas, viņš darbojas «svešās» teritorijās, turpretī poļu, latviešu un Krievijas sociāldemokrātija, kas ar to saskaras, ir internacionāli teritoriāli kolektivi. Bet tas noved pie tā, ka katra šo kolektivu paplašināšanās nozīmē Bundam «zaudējumu», viņa darbības lauka sašaurināšanos. Viens no diviem: vai nu visai Krievijas sociāldemokrātijai jāpārkārtojas pēc nacionālā federalisma principiem — un tad Bunds gūst iespēju «nodrošināt» sev ebreju proletariātu; vai arī šo kolektivu teritoriāli internacionālais princips paliek spēkā — un tad Bunds pārkārtojas pēc internacionālisma principiem, kā tas ir poļu un latviešu sociāldemokrātijā.

Ar to arī izskaidrojams, ka Bunds no paša sākuma prasa «Krievijas s.-d. pārveidošanu pēc federatīviem principiem» [34] .

1906. gadā Bunds, piekāpdamies apvienošanās viļņa priekšā, kas cēlās zemākajos slāņos, izvēlējās vidus ceļu, iestājoties Krievijas sociāldemokrātijā. Bet kā viņš tanī iestājās? Tai laikā, kad poļu un latviešu sociāldemokrātija iestājās, lai darītu kopīgu mierīgu darbu, Bunds iestājās ar nolūku karot par federāciju. Bundistu lideris Medems toreiz tā arī teica:

«Mēs ejam nevis idiles dēļ, bet cīņas dēļ. Idiles nav, un gaidīt to tuvākā nākotnē var tikai Maņilovi. Eundam jāiestājas partijā apbruņotam no galvas līdz kājām.»*

Būtu maldīgi saskatīt te Medema ļauno gribu. Tā nav Medema ļaunā griba, bet Bunda īpatnā pozicija, kuras dēļ tas nevar necīnīties pret Krievijas sociāldemokrātiju, kas izveidota pēc internacionalitates principiem. Bet, pret to cīnoties, Bunds, dabiski, pārkāpa vienības intereses. Beidzot tas nonāk tik tālu, ka Bunds formāli sarauj saites ar Krievijas sociāldemokrātiju, pārkāpjot statūtus un apvienojoties IV Domes vēlēšanās ar poļu nacionālistiem pret poļu s.-d.

Bunds acīm redzot atzina, ka saišu saraušana ir vislabākais nodrošinājums viņa pašdarbībai.

Tā organizatoriskās «norobežošanās»

«principa» sekas bija separātisms, pilnīga saišu saraušana.

Polemizējot ar veco «Iskru»11 par federalismu, Bunds kādreiz rakstīja:

««Iskra» grib mums iegalvot, ka Bunda federatīvajām attiecībām pret Krievijas sociāldemokrātiju jāvājina to savstarpējās saites. Mēs nevaram šo ieskatu atspēkot, norādot uz praksi Krievijā, aiz tā vienkāršā iemesla, ka Krievijas s.-d. nepastāv kā federatīva apvienība. Bet mēs varam norādīt uz ārkārtīgi pamācošo sociāldemokrātijas pieredzi Austrijā, kas, balstoties uz 1897. g. parteitaga lēmuma, pieņēmusi federatīvu raksturu.»*

Tā rakstīja 1902. g. Bet tagad mums ir 1913. gads. Mums tagad ir gan Krievijas «prakse», gan «Austrijas s.-d. pieredze». Ko tad tās saka?

Sāksim ar «ārkārtīgi pamācošo Austrijas s.-d. pieredzi». Jau pirms 1896. gada Austrijā pastāv vienota s.-d. partija.

Tai gadā čechi pirmoreiz prasa Londonas starptautiskajā kongresā atsevišķu pārstāvību un dabū to. 1897. gadā Vīnes parteitagā (Vimbergā) vienotā partija formāli likvidējas, un tās vietā nodibinās sešu nacionālu «s.-d. grupu» federatīvā savienība. Turpmāk šīs «grupas» kļūst par patstāvīgām partijām. Partijas pamazām sarauj savstarpējās saites. Pēc partijām sašķeļas parlamenta frakcija — izveidojas nacionālie «klubi». Tad seko arodbiedrības, kas arī dalās pēc tautībām. Lieta nonāk pat līdz kooperatīviem, uz kuru sašķelšanu čechu separātisti aicina strādniekus*. Mēs nemaz nerunājam par to, ka separātisma aģitācija vājina strādnieku solidaritātes jūtas, nereti novirzot viņus uz streiklaužu ceļa.

Tātad «ārkārtīgi pamācošā Austrijas sociāldemokrātijas pieredze» runā pret Bundu, par veco «Iskru». Austrijas partijas federalisms izraisījis visnejēdzīgāko separātismu, strādnieku kustības vienības iznīcināšanu.

Iepriekš mēs redzējām, ka «prakse Krievijā» liecina to pašu. Bundistu separātisti, tāpat kā čechu separātisti, sarāva saites ar kopīgo — Krievijas sociāldemokrātiju. Kas attiecas uz arodbiedrībām, uz bundistu arodbiedrībām, tad tās no paša sākuma bija organizētas pēc tautības principiem, t. i., bija atrautas no citu tautību strādniekiem.

Pilnīga nošķirtība, pilnīga saišu saraušana — lūk, ko rāda federalisma «krievu prakse».

Nav brīnums, ka tāds stāvoklis ietekmē strādniekus, vājinot solidaritātes jūtas un demoralizējot, pie kam demoralizacija iespiežas arī Bundā. Mēs runājam par ebreju un poļu strādnieku sadursmēm, kas arvien biežāk atkārtojas sakarā ar bezdarbu. Lūk, kādas runas šai sakarā atskanēja Bunda IX konferencē:

«… Mēs uzskatām poļu strādniekus, kas mūs izstumj, par grautiņu rīkotājiem, par dzelteniem, mēs neatbalstām viņu streikus, izjaucam tos. Otrkārt, uz izstumšanu mēs atbildam ar izstumšanu: atbildot uz ebreju strādnieku nepielaišanu fabrikās, mēs nepielaižam poļu strādniekus pie darbgaldiem, kur strādā ar rokām… Ja mēs neņemsim šo lietu savās rokās, strādnieki sekos citiem»* (kursivs mūsu. J. St.).

Tā Bunda konferencē runā par solidaritāti.

«Norobežošanā» un «nošķirtībā» tālāk nav kurp iet. Bunds sasniedzis mērķi: viņš dažādu tautību strādniekus norobežo līdz kautiņam, līdz streiku laušanai. Citādi nevar: «ja mēs neņemsim šo lietu savās rokās, strādnieki sekos citiem …»

Strādnieku kustības dezorganizacija, demoralizacija sociāldemokrātijas rindās — lūk, kurp noved Bunda federalisms.

Tātad kulturāli nacionālās autonomijas ideja, atmosfēra, ko tā rada, Krievijā izrādījās vēl kaitīgāka nekā Austrijā.

* Sk. «Pārskatu par Bunda IX konferenci», 19. Ipp.

VI KAUKĀZIEŠI, LIKVIDATORU KONFERENCE

Iepriekš mēs runājām par vienas

kaukāziešu sociāldemokrātu daļas svārstīšanos, kuri nenoturējās pret nacionalistisko «sērgu». Šī svārstīšanās izpaudās tā, ka minētie sociāldemokrāti sāka iet — lai cik tas dīvaini arī būtu — Bunda pēdās, proklamējot kulturāli nacionālo autonomiju.

Apgabala autonomija visai Kaukazijai un kulturāli nacionālā autonomija nācijām, kas ietilpst Kaukazijas sastāvā, — tā formulē savu prasību šie

sociāldemokrāti, kas — pie reizes sakot — pieslejas krievu likvidatoriem.

Uzklausīsim viņu atzīto lideri, diezgan pazīstamo N.

«Visiem zināms, ka Kaukazija stipri atšķiras no centrālajām guberņām tiklab ar savu iedzīvotāju rases sastāvu, kā ari ar teritoriju un lauksaimniecības kultūru. Šāda novada ekspluatācija un materiālā attīstība prasa vietējos darbiniekus, vietējo īpatnību pazinējus, kas apraduši ar vietējo klimatu un kultūru. Nepieciešams, lai visi likumi, kuru mērķis ir vietējās teritorijas ekspluatācija, tiktu izdoti uz vietas un realizētos ar vietējiem spēkiem. Tātad Kaukazijas pašvaldības centrālā orgāna kompetencē ietilps likumu izdošana par vietējiem jautājumiem… Tādējādi Kaukazijas centra funkcijas ir tādu likumu izdošana, kuru mērķis ir vietējās teritorijas saimnieciskā ekspluatācija, novada materiālais uzplaukums.»*

Tātad — Kaukazijas apgabala autonomija.

Ja atstājam pie malas N. drusku juceklīgo un neveiklo motivāciju, jāatzīst, ka viņa secinājums pareizs. Kaukazijas apgabala autonomija, kas darbojas valsts vispārējās konstitūcijas robežās, ko arī N. nenoliedz, — tiešām nepieciešama, ievērojot Kaukazijas sastāva un sadzīves apstākļu īpatnības. To atzinusi arī Krievijas sociāldemokrātija, kas II kongresā proklamēja «apgabala pašvaldību tām malienēm, kas ar saviem sadzīves apstākļiem un iedzīvotāju sastāvu atšķiras no īsti krieviskajiem apgabaliem».

Iesniedzot šo punktu II kongresa apspriešanai, Martovs to motivēja tā, ka «Krievijas milzīgā platība un mūsu centralizētās pārvaldes pieredze dod mums iemeslu atzīt par nepieciešamu un lietderīgu apgabalu pašvaldības pastāvēšanu tādām lielām vienībām kā Somija, Polija, Lietuva un Kaukazija».

Bet no tā var secināt, ka ar apgabala pašvaldību jāsaprot apgabala autonomija.

Bet N. iet tālāk. Pēc viņa domām, Kaukazijas apgabala autonomija skar «tikai jautājuma vienu pusi».

«Līdz šim mēs runājām tikai par vietējās dzīves materiālo attīstību. Bet novada ekonomisko attīstību veicina ne tikai ekonomiskā darbība, bet ari garīgā, kulturālā.» … «Kulturāli stipra nācija ir stipra ari ekonomiskajā sfērā.» . .. «Bet nāciju kulturālā attīstība iespējama tikai nacionālā valodā.»… «Tāpēc visi tie jautājumi, kas saistīti ar dzimto valodu, ir kulturāli nacionāli jautājumi. Tādi ir izglītības, tieslietu, baznīcas, literatūras, mākslas, zinātnes, teātra u. c. jautājumi. Ja novada materiālā attīstība apvieno nācijas, tad nacionāli kulturālās lietas tās šķir, noliekot katru no tām atsevišķā darba laukā. Pirmā veida darbība saistīta ar noteiktu teritoriju.» … «Ne tā kulturāli nacionālās lietas. Tās saistītas nevis ar noteiktu teritoriju, bet ar noteiktas nācijas pastāvēšanu. Gruzinu valodas liktenis vienādi interesē gruzinu, lai viņš dzīvotu kur dzīvodams. Būtu liela muļķība teikt, ka gruzinu kultūra skar tikai Gruzijā dzīvojošos gruzinus. Ņemsim, piemēram, armēņu baznīcu. Tās pārzināšanā piedalās armēņi no dažādām vietām un valstīm. Šeit teritorijai nav nekādas lomas. Vai, piemēram, gruzinu muzeja organizēšanā ieinteresēts tiklab Tiflisas, kā ari Baku, Kutaisas, Pēterburgas un ikviens cits gruzins. Tātad visu kulturāli nacionālo lietu pārzināšana un vadība jānodod pašām ieinteresētajām nācijām. Mēs proklamējam Kaukazijas tautību kulturāli nacionālo autonomiju.»*

īsāk sakot: tā kā kultūra nav teritorija un teritorija nav kultūra, tad nepieciešama kulturāli nacionālā autonomija. Tas ir viss, ko N. var teikt par labu pēdējai.

Mēs šeit nepieskarsimies vēlreiz nacionāli kulturālajai autonomijai vispār: iepriekš mēs jau runājām par tās negativo raksturu. Mums gribētos tikai atzīmēt, ka vispār nederīgā kulturāli nacionālā autonomija ir turklāt bezjēdzīga un aplama no Kaukazijas apstākļu viedokļa.

Un, lūk, kāpēc.

Kulturāli nacionālās autonomijas priekšnoteikums ir daudzmaz attīstītas tautības ar attīstītu kultūru, literatūru. Bez šiem nosacījumiem šī autonomija zaudē katru jēgu, kļūst par nejēdzību. Bet Kaukazijā ir daudzas tautības ar primitivu kultūru, ar īpašu valodu, bet bez savas literatūras, — tautības, kas turklāt vēl atrodas pārejas stāvoklī, kas pa daļai asimilējas, pa daļai attīstās tālāk. Kā tām piemērojama kulturāli nacionālā autonomija? Ko darīt ar tādām tautībām? Kā tās «organizēt» atsevišķās kulturāli nacionālās savienībās, ko, bez šaubām, paredz kulturāli nacionālā autonomija?

Ko darīt ar mingreliešiem, abchaziešiem, adžariem, svaniem, lezginiem u. c, kas runā dažādās valodās, bet kam nav savas literatūras? Kādām nācijām viņus pieskaitīt? Vai iespējams «organizēt» viņus nacionālās savienībās? Ap kādām «kultūras lietām» viņus «organizēt»?

Ko darīt ar osetiniem, no kuriem Aizkaukazijas osetini asimilējas ar gruziniem (bet vēl ne tuvu nav asimilējušies) un Priekškaukazijas osetini pa daļai asimilējas ar krieviem, pa daļai attīstās tālāk, radot savu literatūru? Kā viņus «organizēt» vienotā nacionālā savienībā?

Kādai nacionālai savienībai pieskaitīt adžarus, kas runā gruzinu valodā, bet dzīvo turku kultūrā un ir islama ticīgi? Vai viņi nav «jāorganizē» atsevišķi no gruziniem uz reliģijas pamata un kopīgi ar gruziniem uz pārējo kultūras lietu pamata? Un kobuletieši? Un inguši? Un ingiloici?

Kas tā par autonomiju, kas izmet no saraksta daudzas tautības?

Nē, tas nav nacionālā jautājuma atrisinājums,— tas ir dīkas fantāzijas auglis.

Bet pieļausim nepieļaujamo un iedomāsimies, ka mūsu N. nacionāli kulturālā autonomija realizējusies. Kurp tā novedīs, pie kādiem rezultātiem? Ņemsim, piemēram, Aizkaukazijas tatārus ar viņu minimālo lasīt pratēju procentu, ar viņu skolām, kuru priekšgalā ir visvarenie mullas, ar viņu reliģiskā gara piesātināto kultūru .. . Nav grūti saprast, ka «organizēt» viņus kulturāli nacionālā savienībā — tas nozīmē izvirzīt viņu priekšgalā mullas, tas nozīmē nodot viņus reakcionāro mullu nagos, tas nozīmē radīt jaunu bastionu, lai tatāru masas viņu niknākais ienaidnieks nospiestu garīgā verdzībā.

Bet no kura laika sociāldemokrāti sākuši liet ūdeni uz reakcionāru dzirnavām?

Norobežot Aizkaukazijas tatārus kulturāli nacionālā savienībā, kas nodod masas niknāko reakcionāru verdzībā, — vai tad tiešām nekā labāka kaukāziešu likvidatori nevarēja «proklamēt»? …

Nē, tas nav nacionālā jautājuma atrisinājums.

Nacionālo jautājumu Kaukazijā var atrisināt tikai tādā garā, ka nokavējušās nācijas un tautības ierauj kopīgā augstākas kultūras gultnē. Tikai tāds atrisinājums var būt progresivs un sociāldemokrātijai pieņemams. Kaukazijas apgabala autonomija tāpēc arī ir pieņemama, ka tā ierauj nokavējušās nācijas vispārīgā kulturālā attīstībā, tā palīdz viņām izšķilties no sīknacionalās noslēgtības čaulas, tā virza viņas uz priekšu un atvieglo viņām pieeju pie augstākas kultūras labumiem. Turpretī kulturāli nacionālā autonomija darbojas tieši pretējā virzienā, jo tā ieslēdz nācijas vecās čaulās, sien tās pie zemākām kultūras attīstības pakāpēm, neļauj viņām pacelties uz augstākām kultūras pakāpēm.

Ar to pašu nacionālā autonomija paralizē apgabala autonomijas labās puses, pārvērš to par nulli.

Tieši tāpēc neder arī tas jauktais autonomijas tips ar nacionāli kulturālās un apgabala autonomijas apvienojumu, ko ieteic N. Sis pretdabiskais apvienojums nevis uzlabo stāvokli, bet gan pasliktina, jo tas ne tikai aizkavē atpalikušo nāciju attīstību, bet pārvērš arī apgabala

autonomiju par nacionalas savienības organizēto nāciju sadursmju arēnu.

Tādējādi vispār nederīgā kulturāli nacionālā autonomija Kaukazijā pārvērstos par bezjēdzīgu reakcionāru pasākumu.

Tāda ir N. un viņa kaukāziešu domu biedru kulturāli nacionālā autonomija.

Vai kaukāziešu likvidatori ies «soli uz priekšu» un sekos Bundam arī organizatoriskajā jautājumā — rādīs nākotne. Līdz šim sociāldemokrātijas vēsturē federalisms organizācijā vienmēr bijis nacionālās autonomijas priekštecis programā. Austrijas s.-d. jau kopš 1897. gada realizēja organizatorisko federalismu un tikai pēc diviem gadiem (1899.) pieņēma nacionālo autonomiju. Bundisti par nacionālo autonomiju pirmoreiz kaut cik saprotami sāka runāt 1901. gadā, turpretī organizatorisko federalismu praktizēja jau kopš 1897. gada.

Kaukazijas likvidatori iesākuši no beigām, no nacionālās autonomijas. Ja viņi

ies tālāk Bunda pēdās, tad viņiem būs iepriekš jāsagrauj visa līdzšinējā organizatoriskā celtne, kas uzcelta jau deviņdesmito gadu beigās pēc internacionālisma principiem.

Bet, cik viegli bija pieņemt strādniekiem pagaidām vēl nesaprotamo nacionālo autonomiju, tikpat grūti būs sagraut visu Kaukazijas tautību strādnieku gadiem ilgi celto, loloto un kopto celtni. Vajag tikai ķerties pie šā herostratiskā pasākuma, lai strādniekiem atvērtos acis un viņi saprastu kulturāli nacionālās autonomijas nacionalistisko būtību.

Ja kaukāzieši izšķir nacionālo jautājumu parastā veidā, debatēs un literārā diskusijā, tad likvidatoru Viskrievijas konference izgudrojusi pavisam neparastu paņēmienu. Vieglu un vienkāršu paņēmienu. Klausieties:

«Noklausījusies kaukāziešu delegācijas ziņojumu … par nepieciešamību izvirzīt nacionāli kulturālās autonomijas prasību, konference, neizteikdamās par šās prasības būtību, konstatē, ka, tā iztulkojot programas punktu, kas atzīst katrai tautībai pašnoteikšanās tiesības, nerodas pretruna ar pēdējās (programas) precizo saturu.»

Tātad vispirms — «neizteikties par šā» jautājuma «būtību» un pēc tam — «konstatēt». Oriģināla metode…

Ko tad «konstatē» šī oriģinālā konference?

Lūk, to, ka nacionāli kulturālās autonomijas «prasība» «nav pretrunā ar» programas «precizo saturu», kura atzīst nāciju pašnoteikšanās tiesības.

Iztirzāsim šo tezi.

Punkts par pašnoteikšanos runā par nāciju tiesībām. Pēc šā punkta nācijām ir tiesības ne tikai uz autonomiju, bet arī uz atdalīšanos. Runa ir par politisko pašnoteikšanos. Ko likvidatori gribējuši apmānīt, cenšoties šķībi un greizi iztulkot šīs visā starptautiskajā sociāldemokrātijā kopš senseniem laikiem noteiktās nāciju politiskās pašnoteikšanās tiesības?

Vai varbūt likvidatori sāks izlocīties, aizstāvēdamies ar sofismu: sak, kulturāli nacionālā autonomija «nav pretrunā» ar nāciju tiesībām? Tas ir, ja visas zināmās valsts nācijas vienosies iekārtoties pēc kulturāli nacionālās autonomijas principiem, tad tām, šo nāciju kopsumai, ir uz to pilnīgas tiesības un neviens nevar ar varu uzspiest tām citu politiskās dzīves formu. Tas skan jauni un gudri. Vai vēl nepiebilst, ka, vispārīgi runājot, nācijām ir tiesības atcelt pie sevis konstitūciju, tās vietā likt patvaļas sistēmu, atgriezties pie vecās kārtības, jo nācijām un tikai pašām nācijām ir tiesības noteikt pašām savu likteni. Atkārtojam: šādā nozīmē ne kulturāli nacionālā autonomija, ne jebkurš nacionālais reakcionarisms «nav pretrunā» ar nāciju tiesībām.

Vai gan to gribēja teikt cienījamā

konference?

Nē, ne to. Tā tieši pasaka, ka kulturāli nacionālā autonomija «nav pretrunā» nevis ar nāciju tiesībām, bet gan ar pro-

gramas «precizo saturu». Šeit ir runa par

programu un nevis par nāciju tiesībām.

Tas arī saprotams. Ja pie likvidatoru konferences būtu griezusies kāda nācija, tad konference varētu tieši konstatēt, ka nācijai ir kulturāli nacionālās autonomijas tiesības. Bet pie konferences griezās nevis nācija, bet kaukāziešu sociāldemokrātu, tiesa, sliktu sociāldemokrātu, bet tomēr sociāldemokrātu «delegācija». Un viņi jautāja nevis par nāciju tiesībām, bet gan to, vai kulturāli nacionālā autonomija nav pretrunā ar sociāldemokrātijas principiem, vai tā «nav pretrunā» ar sociāldemokrātijas programas «precizo saturu»?

Tātad nāciju tiesības un sociāldemokrātijas programas «precizais saturs»

nav viens un tas pats.

Acīm redzot ir arī tādas prasības, kas, nebūdamas pretrunā ar nāciju tiesībām, var būt pretrunā ar programas «precizo saturu».

Piemērs. Sociāldemokrātu programa ir punkts par ticības brīvību. Pēc šā punkta jebkurai personu grupai ir tiesības piederēt pie jebkuras reliģijas: kātoju, pareizticības utt. Sociāldemokrātija cīnīsies pret visādām reliģiskām represijām, pret pareizticīgo, katoļu un protestantu vajāšanām. Vai tas nozīmē, ka katolicisms un protestantisms utt. «nav pretrunā» ar programas «precizo saturu»? Nē, nenozīmē. Sociāldemokrātija vienmēr protestēs pret katolicisma un protestantisma vajāšanām, tā vienmēr aizstāvēs nāciju tiesības piederēt 'pie jebkuras reliģijas, bet tai pašā laikā tā, balstoties uz pareizi izprastam proletariāta interesēm, aģitēs gan pret katolicismu, gan pret protestantismu, gan pret pareizticību, lai ar io panāktu sociālistiska pasaules uzskata uzvaru.

Un tā darīs to tāpēc, ka protestantisms, katolicisms, pareizticība utt.; bez šaubām, «ir pretrunā» ar programas «precizo saturu», t. i., ar pareizi izprastām proletariāta interesēm.

Tas pais jāsaka par pašnoteikšanos. Nācijām ir tiesības iekārtoties pēc pašu vēlēšanās, tām ir tiesības paturēt jebkuru savu nacionālo iestādi, kā kaitīgo, tā derīgo, — neviens nevar (nav tiesību!) ar varu iejaukties nāciju dzīvē. Bet tas vēl nenozīmē, ka sociāldemokrātija necīnīsies, neaģitēs pret kaitīgām nāciju iestādēm, pret nelietderīgām nāciju prasībām. Gluži otrādi, sociāldemokrātijas pienākums attīstīt tādu aģitāciju un ietekmēt nāciju gribu tā, lai nācijas iekārtotos tādā formā, kas visvairāk atbilst proletariāta interesēm. Tieši tāpēc tā, cīnoties par nāciju pašnoteikšanās tiesībām, tai pašā laikā aģitēs, teiksim, gan pret tatāru atdalīšanos, gan pret kaukāziešu nāciju kulturāli nacionālo autonomiju, jo kā viena, tā otra, nebūdamas pretrunā ar šo nāciju tiesībām, tomēr ir pretrunā ar programas «preciso saturu», t. i., ar Kaukazijas proletariāta interesēm.

Acīm redzot «nāciju tiesības» un programas «precizais saturs» ir divas pavisam dažādas plāksnes. Kamēr programas «precizais saturs» izteic proletariāta intereses, kas zinātniski formulētas tā programā, — nāciju tiesības var izteikt jebkuras šķiras intereses — buržuāzijas, aristokrātijas, garīdzniecības utt. — atkarībā no šo šķiru spēka un ietekmes. Tur marksista pienākumi, šeit no dažādām šķirām sastāvošu nāciju tiesības. Nāciju tiesības un socialdemokratisma principi tāpat var būt vai nebūt «pretrunā» viens ar otru kā, teiksim, Cheopsa piramida ar daudzināto likvidatoru konferenci. Tie vienkārši nav salīdzināmi.

Bet no tā var secināt, ka cienījamā konference pavisam nepiedodami ir sajaukusi divas pilnīgi dažādas lietas. Iznāca nevis nacionālā jautājuma atrisinājums, bet nejēdzība, pēc kuras nāciju tiesības un sociāldemokrātijas principi «nav pretrunā» viens ar otru, — tātad katra nāciju prasība ir savienojama ar proletariāta interesēm, tātad neviena no nāciju prasībām, kuras cenšas pēc pašnoteikšanās, «nebūs pretrunā» ar programas «precizo saturu»!

Loģiku nav saudzējuši…

Uz šās nejēdzības pamata tad arī izauga tas no šā brīža slavenais likvidatoru konferences lēmums, pēc kura nacionāli kulturālās autonomijas prasība «nav pretrunā» ar programas «precizo saturu».

Bet likvidatoru konference pārkāpj ne tikai loģikas likumus.

Tā pārkāpj arī savu pienākumu pret Krievijas sociāldemokrātiju, sankcionējot kulturāli nacionālo autonomiju. Tā visnoteiktākā veidā pārkāpj programas «precizo saturu», jo ir zināms, ka II kongress, kas pieņēma programu, noteikti noraidīja kulturāli nacionālo autonomiju. Lūk, ko šai sakarā runāja šinī kongresā:

«Goldblats (bundists): …Es atzīstu, ka nepieciešams radīt īpašas iestādes, kas nodrošinātu tautību kulturālās attīstības brīvību, un tāpēc ierosinu papildināt 8. § — «un iestāžu radīšanu, kuras garantē tām pilnīgu kulturālās attīstības brīvību» (kā zināms, tā bundistl formulē kulturāli nacionālo autonomiju. J. St.)

Martinovs aizrāda, ka kopīgām iestādēm jābūt iekārtotām tā, lai tās nodrošinātu ari atsevišķās intereses. Nav iespējams radīt nekādu īpašu iestādi, kas nodrošinātu tautības kulturālās attīstības brīvību.

Jegorovs: Jautājumā par tautību mēs varam pieņemt tikai negatīvus priekšlikumus, t. i., mēs esam pret jebkādu tautības aprobežošanu. Bet mums kā sociāldemokrātiem nav daļas gar to, vai viena vai otra tautība kā tāda attīstīsies. Tā ir stichiskā procesa lieta.

Koļcovs: Bunda delegāti vienmēr apvainojas, kad sāk runāt par viņu nacionālismu. Bet tam pārlabojumam, ko iesniedzis Bunda delegāts, ir tīri nacionalistisks raksturs. No mums prasa tīri ofensivu rīcību, lai atbalstītu pat tās tautības, kas izmirst.»

… Rezultātā «Goldblata pārlabojums noraidīts ar vairākumu pret trim».

Tātad skaidrs, ka likvidatoru konference nostājusies «pretrunā» ar programas «precizo saturu». Tā pārkāpusi programu.

Tagad likvidatori mēģina attaisnoties, norādot uz Stokholmas kongresu, kas esot sankcionējis kulturāli nacionalo autonomiju. Tā V. Kosovskis raksta:

«Kā zināms, saskaņā ar vienošanos, ko pieņēma Stokholmas kongresā, Bundam tika atļauts paturēt savu nacionālo programu (līdz nacionālā jautājuma izšķiršanai kopīgā partijas kongresā). Šis kongress atzina, ka nacionāli kulturālā autonomija vismaz nav pretrunā ar vispārīgo partijas programu.»*

Bet likvidatoru mēģinājumi ir veltīgi. Stokholmas kongress ir nedomāja sankcionēt Bunda programu, tas vienkārši bija ar mieru pagaidām atstāt jautājumu atklātu. Drošsirdīgajam Kosovskim pietrūka drosmes pateikt visu patiesību. Bet fakti paši liecina par sevi. Te tie būs:

«Gaļins iesniedz pārlabojumu: «Jautājums par nacionālo programu paliek atklāts, tāpēc ka kongress to nav apskatījis.» (Par — 50 balsu, pret —32.)

Balss: Ko nozīmē — atklāts?

Priekšsēdētājs: Ja mēs sakām, ka nacionalais jautājums paliek atklāts, tad tas nozīmē, ka Bunds līdz nākošajam kongresam var paturēt savu lēmumu šai jautājumā» [35] (kursivs mūsu. J. St.).

Kā redzat, kongress pat «neapskatīja» jautājumu par Bunda nacionālo programu, tas vienkārši atstāja to «atklātu», atļaujot Bundam pašam izlemt savas programas likteni līdz nākošajam kopīgajam kongresam. Citiem vārdiem: Stokholmas kongress izvairījās no jautājuma, nedodot ne šādu, ne tādu kulturāli nacionālās autonomijas novērtējumu.

Turpretī likvidatoru konference ļoti noteikti izdara tās vērtējumu, atzīst kulturāli nacionālo autonomiju par pieņemamu un sankcionē to partijas programas vārdā.

Starpība duras acīs.

Tā likvidatoru konference, neraugoties uz visādām viltībām, nacionālo jautājumu ne par soli nav pavirzījusi uz priekšu.

Luncināšanās Bunda un kaukāziešu nacionallikvidatoru priekšā — tas ir viss, ko tā spēja.

VII NACIONĀLAIS JAUTĀJUMS KRIEVIJĀ

Mums atliek nospraust nacionālā jautājuma pozitīvo atrisinājumu.

Mēs balstāmies uz to, ka jautājumu var atrisināt tikai nesaraujamā sakarā ar Krievijā pārdzīvojamo momentu.

Krievija dzīvo pārejas laikā, kad «normāla», «konstitucionāla» dzīve vēl nav nodibinājusies, kad politiskā krīze vēl nav atrisināta. Vētru un «sarežģījumu» dienas vēl ir priekšā. No tā izriet kustība,

pašreizējā un nākamā, — kustība, kas par savu mērķi sprauž pilnīgu demokratizāciju.

Sakarā ar šo kustību tad arī apskatāms nacionālais jautājums.

Tātad pilnīga zemes demokratizācija kā nacionālā jautājuma atrisināšanas pamats un nosacījums.

Jautājumu atrisinot, jāievēro ne tikai iekšējais, bet arī ārējais stāvoklis. Krievija atrodas starp Eiropu un Āziju, starp Austriju un Ķīnu. Demokrātisma augšana Āzijā ir neizbēgama. Imperiālisma augšana Eiropā nav nejaušība. Eiropā kapitālam kļūst par šauru, un tas traucas uz svešām zemēm, meklēdams jaunus tirgus, lētus strādniekus un jaunus darbības laukus. Bet tas izraisa ārējus sarežģījumus un karu. Neviens nevar teikt, ka Balkanu karš14 ir sarežģījumu beigas un nevis to sākums. Tāpēc pilnīgi iespējama tāda iekšējo un ārējo konjunktūru kombinācija, kad viena vai otra tautība Krievijā atzīs par vajadzīgu ierosināt un atrisināt savas neatkarības jautājumu. Un, protams, nav marksistu uzdevums tādos gadījumos likt ceļā šķēršļus.

Bet no tā jāsecina, ka krievu marksisti neiztiks bez nāciju pašnoteikšanās tiesībām.

Tātad pašnoteikšanās tiesības kā nepieciešams punkts nacionālā jautājuma atrisināšanā.

Tālāk. Ko darīt ar nācijām, kas šādu vai tādu cēloņu dēļ atzīs par labāku palikt kopīgās valsts ietvaros?

Mēs redzējām, ka kulturāli nacionālā autonomija neder. Pirmkārt, tā ir mākslīga un nav dzīvotspējīga, jo tā paredz tādu cilvēku mākslīgu savilkšanu vienā nācijā, kurus dzīve, īstā dzīve, šķir un izsvaida pa dažādām valsts malām. Otrkārt, tā virza uz nacionālismu, jo tā tuvina viedoklim, kas paredz ļaužu «norobežošanos» pa nacionālām kūrijām, nāciju «organizēšanas» viedoklim, «nacionālo īpatnību» «saglabāšanas» un

kultivēšanas viedoklim, — lieta, kas nepavisam nepiestāv sociāldemokrātijai. Tā nav nejaušība, ka moraviešu separātisti reichsratā, atdalījušies no vācu s.-d. deputātiem, apvienojās ar moraviešu buržuāziskajiem deputātiem, tā sakot, vienā moraviešu «kolo». Arī tā nav nejaušība, ka separātisti no Bunda, cildinādami «sestdienu» un «žargonu», iestiguši nacionālismā. Domē vēl nav bundistu deputātu, bet Bunda rajonā ir klerikāli reakcionāra ebreju draudze, kuras «vadošajās iestādēs» Bunds pagaidām rīko ebreju strādnieku un buržuju «apvienošanu»*. Tāda nu reiz ir kulturāli nacionālās autonomijas loģika.

Tātad nacionālā autonomija jautājumu neatrisina.

Kur tad izeja?

Vienīgais pareizais atrisinājums — apgabala autonomija, tādu izveidojušos

* «Pārskats par Bunda VIII konferenci», rezolūcijas beigas par draudzi.

vienību autonomija, kādas ir Polija, Lietuva, Ukraina, Kaukazija u. tml.

Apgabala autonomijas priekšrocība, pirmkārt, ir tā, ka še ir darīšana ne ar fikciju bez teritorijas, bet ar noteiktu iedzīvotāju masu, kas apdzīvo noteiktu teritoriju. Tad vēl, tā nenorobežo cilvēkus pēc nācijām, tā nestiprina nacionālos žogus, gluži otrādi, tā lauž šos žogus un apvieno iedzīvotājus, lai atvērtu ceļu cita veida norobežojumam, norobežojumam pēc šķirām. Beidzot, tā dod iespēju vislabāk izmantot apgabala dabas bagātības un attīstīt ražošanas spēkus, negaidot kopīgā centra lēmumus, — funkcijas, kādas nepiemīt kulturāli nacionālai autonomijai.

Tātad apgabala autonomija kā nepieciešams punkts nacionālā jautājuma atrisināšanā.

Nav šaubu, ka neviens apgabals nav nacionāli pilnīgi vienveidīgs, jo katrā no tiem ir izkaisītas nacionālās minoritātes. Tādi ir ebreji Polijā, latvieši Lietuvā, krievi Kaukazijā, poļi Ukrainā utt. Tāpēc var bažīties, ka nacionālās majoritātes apspiedīs minoritātes. Bet bažām ir pamats tikai tai gadījumā, ja zemē paliek vecā kārtība. Dodiet zemei pilnīgu demokrātismu — un bažas zaudēs katru pamatu.

Ieteic sasaistīt izkaisītās minoritātes vienotā nacionālā savienībā. Bet minoritātēm vajag nevis mākslīgu savienību, bet gan reālas tiesības savās mājās. Ko tām bez pilnīgas demokratizācijas vaidot šāda savienība? Vai: kāda nepieciešamība pēc nacionālas savienības, ja ir pilnīga demokratizācija?

Kas tad sevišķi satrauc nacionālo minoritāti?

Minoritāte ir nemierā nevis ar nacionālās savienības trūkumu, bet gan ar dzimtās valodas tiesību trūkumu. Ļaujiet tai lietot dzimto valodu — un nemiers aprims pats no sevis.

Minoritāte ir nemierā nevis ar mākslīgas savienības trūkumu, bet gan ar savas dzimtās skolas trūkumu. Dodiet tai šādu skolu — un nemiers zaudēs katru pamatu.

Minoritāte ir nemierā nevis ar nacionālās savienības trūkumu, bet gan ar sirdsapziņas brīvības (ticības brīvība), kustības brīvības u. c. trūkumu. Dodiet tai šīs brīvības — un tā vairs nebūs nemierā.

Tātad nacionālo tiesību vienlīdzība visos tās veidos (valoda, skolas u. c.) kā nepieciešams punkts nacionālā jautājuma atrisināšanā. Tātad nepieciešams kopīgs valsts likums, kas izdots, pamatojoties uz pilnīgu zemes demokratizāciju, un kas aizliedz bez izņēmuma visus nacionālo privilēģiju veidus un nacionālo minoritāšu tiesību jebkādu ierobežošanu vai sašaurināšanu.

Ar to un tikai ar to patiesi, bet nevis uz papīra, var tikt garantētas minoritātes tiesības.

Var apstrīdēt vai neapstrīdēt loģiska sakara pastāvēšanu starp organizatorisko federalismu un kulturāli nacionālo autonomiju. Bet nevar apstrīdēt to, ka pēdējā rada labvēlīgu atmosfēru neierobežotam federalismam, kas pāriet pilnīgā sakaru pārtraukšanā, separātismā. Ja čechi Austrijā un bundisti Krievijā, iesākdami ar autonomiju un tad pāriedami uz federāciju, nobeidza ar separātismu, — tad te, bez šaubām, liela nozīme bija nacionalistiskajai atmosfērai, ko, dabiski, izplata kulturāli nacionālā autonomija. Tā nav nejaušība, ka nacionālā autonomija un organizatoriskā federācija iet roku rokā. Tas arī saprotams. Kā viena, tā otra prasa norobežošanos pēc tautībām. Kā viena, tā otra paredz organizāciju pēc tautībām. Līdzība neapšaubāma. Starpība tikai tā, ka tur norobežo iedzīvotājus vispār, bet še s.-d. strādniekus.

Mēs zinām, kurp noved strādnieku norobežošana pēc tautībām. Vienotās strādnieku partijas sairšana, arodbiedrību saskaldīšana pēc tautībām, nacionalo nesaskaņu saasināšanās, nacionālā streiku laušana, pilnīga demoralizacija sociāldemokrātijas rindās — tādi ir organizatoriskā federalisma rezultāti. Austrijas sociāldemokrātijas vēsture un Bunda darbība Krievijā daiļrunīgi liecina par to.

Vienīgais līdzeklis pret to ir organizācija pēc internacionālisma principiem.

Visu Krievijas tautību strādnieku saliedēšana uz vietām vienotos un viengabala kolektīvos, šādu kolektivu saliedēšana vienotā partijā — tāds ir uzdevums.

Pats par sevi saprotams, ka šāda partijas uzbūve nevis noliedz, bet paredz plašu apgabalu autonomiju vienotā partijas vienībā.

Pieredze Kaukazijā rāda šāda organizācijas tipa pilnīgo lietderību. Ja kaukāziešiem izdevies pārvarēt nacionālās nesaskaņas starp armēņu un tatāru strādniekiem, ja viņiem izdevies nosargāt iedzīvotājus pret apkaušanās un apšaudīšanās iespējām, ja Baku, šai nacionālo grupu kaleidoskopā, tagad nacionālas sadursmes vairs nav iespējamas, ja tur izdevies ieraut strādniekus vienotā varenas kustības gultnē, — tacl šai darbā kaukāziešu sociāldemokrātijas internacionālajai uzbūvei nav bijusi pēdējā loma.

Organizācijas tips ietekmē ne vien praktisko darbu. Tas uzspiež neizdzēšamu zīmogu visai strādnieka garīgajai dzīvei. Strādnieks dzīvo savas organizācijas dzīvi, viņš tur garīgi aug un liek audzināts. Un, lūk, būdams savā organizācijā un sastapdamies tur pastāvīgi ar saviem cittautiešu biedriem, kopā ar* viņiem kopīga kolektīva vadībā cīnoties, — viņš dziļi sevī uzņem domu, ka strādnieki vispirms ir vienas šķiras saimes locekļi, vienotās sociālisma armijas locekļi.. Bet tamnevar nebūt milzīga audzinoša nozīme strādnieku šķiras plašajiem slāņiem.

Tāpēc, organizācijas internacionālais tips ir biedrisku jūtu skola, vislielākā aģitācija par labu internacionālismam.

Ne tā tas ir ar organizāciju pēc tautībām. Organizēdamies uz tautību pamata, strādnieki noslēdzas nacionālās čaulās, norobežojoties viens no otra ar organizatoriskiem žogiem. Uzsvērts tiek ne tas, kas strādniekiem ir kopīgs, bet tas, ar ko viņi viens no otra atšķiras. Še strādnieks vispirms ir savas nācijas loceklis: ebrejs, polis utt. Nav brīnums, ka nacionālais federalisms organizācijā audzina strādniekos nacionālās nošķirtības garu.

Tāpēc nacionālais organizācijas tips ir nacionālās šaurības un sastinguma skola.

Tātad mūsu priekšā ir divi principiāli dažādi organizācijas tipi: internacionālās saliedēšanās tips un strādnieku organizatoriskās «norobežošanās» tips pēc tautībām.

Mēģinājumi samierināt abus šos tipus līdz šim ir palikuši bez sekmēm. Austrijas sociāldemokrātijas 1897. gadā Vimbergā izstrādātie samierināšanās statūti palika gaisā karājoties. Austrijas partija sašķēlās daļās, aizraudama sev līdz arodbiedrības. Izrādījās, ka «samierināšanās» ir ne vien utopiska, bet arī kaitīga. Straseram taisnība, kad viņš apgalvo, ka «separātisms savu pirmo triumfu guva Vimbergas parteitagā» [36] . Tas pats Krievijā. «Samierināšanās» ar Bunda federalismu, kas notika Stokholmas kongresā, beidzās ar pilnīgu krachu. Bunds izjauca Stokholmas kompromisu. Sākot ar pirmo dienu pēc Stokholmas, Bunds kļuva par traucēkli strādnieku saliedēšanai uz vietām vienotā organizācijā, kas ietver sevī visu tautību strādniekus. Un Bunds neatlaidīgi turpināja savu separāto taktiku, lai gan kā 1907., tā 1908. gadā Krievijas sociāldemokrātija vairāk reižu pieprasīja, lai visu tautību strādnieku vienība no apakšas beidzot tiktu realizēta15 . Bunds, iesācis ar organizatorisko nacionālo autonomiju, īstenībā pārgāja uz federāciju, lai beigtu ar pilnīgu atšķelšanos, ar separātismu. Bet, atšķeldamies no Krievijas sociāldemokrātijas, viņš radīja tajā sajukumu un dezorganizaciju. Atcerēsimies kaut Jagelo lietu16 .

Tāpēc «samierināšanās» ceļš jāatmet kā utopisks un kaitīgs.

Viens no diviem: vai nu Bunda federalisms, un tad — Krievijas sociāldemokrātija pārkārtojas, liekot pamatā strādnieku «norobežošanos» pēc tautībām; vai arī organizācijas internacionālais tips, un tad — Bunds pārkārtojas, liekot pamatā teritoriālo autonomiju pēc kaukāziešu, latviešu un poļu sociāldemokrātijas parauga, atklājot ceļu ebreju strādnieku tiešai apvienošanai ar citu Krievijas tautību strādniekiem.

Vidus ceļa nav: principi uzvar un nevis «samierinās».

Tātad — strādnieku internacionālās saliedēšanās princips kā nepieciešams punkts nacionālā jautājuma atrisināšanā.

Vīne 1913. g. janvari.

Pirmoreiz iespiests žurnālā Iespiests pēc J. Staļina

tProsvesčenije»™, 3.—5. nr., Bakstu 2. sēj.,

1913. g. martā-maija. 272.—342. Ipp. Paraksts: K. Staļins.

PIEZĪMES

1 Raksts «Marksisms un nacionālais jautājums» sarakstīts 1912. gada beigās un

1913.    gada sākumā Vīnē; pirmoreiz ar parakstu K. Staļins iespiests žurnāla «Prosveščeņije» 1913. gada 3.—5. nr-ā ar virsrakstu «Nacionālais jautājums un sociāldemokrātija».

1914.      gadā J. V. Staļina rakstu ar nosaukumu «Nacionālais jautājums un marksisms» izdeva atsevišķā brošūrā grāmatu izdevniecība «Priboi» (Pēterburgā). Pēc iekšlietu ministra rīkojuma brošūru izņēma no visām publiskām bibliotēkām un sabiedriskām lasītavām. 1920. gadā šo darbu no jauna izdeva Tautību lietu tautas komisariāts J. V. Staļina «Rakstu krājumā» par nacionālo jautājumu (Valsts izdevniecība, Tulā). 1934. g. raksts tika ievietots grāmatā: J. Staļins. Marksisms un nacionāli koloniālais jautājums. Rakstu un runu izlases krājums. Rakstā «Par KSDSP nacionālo programu» Ļeņins, norādīdams cēloņus, kas šai periodā izvirzījuši nacionālo jautājumu redzamā vietā, teica: «Šis lietu stāvoklis un s.-d. nacionālās programas pamati teorētiskajā marksisma literatūrā pēdējā laikā jau bija apgaismoti (vispirms te izceļas Staļina raksts).» 1913. gada februāri (j. st.) Vladimirs Iļjičs rakstīja A. M. Gorkijam: «Pie mums viens brīnišķīgs gruzins, savācis visus austriešu u. c. materiālus, neatlaidīgi sēž un raksta žurnālam «Prosveščeņije» lielu rakstu.» Dabūjis zināt, ka ierosināts rakstu uzskatīt par diskusijas rakstu, Ļeņins tam noteikti pretojās: «Protams, mēs absolūti esam pret to. Raksts ļoti labs. Jautājums ir kaujiniecisks, un mēs ne par matu neatkāpsimies no principiālās pozicijas Bunda neliešu priekšā» (IMEL archivs). Drīz pēc J. V. Staļina apcietināšanas 1913. gada martā V. I. Ļeņins rakstīja avīzes «Socialdemokrat» redakcijai: «… Pie mums smagi aresti. Koba saņemts .. . Koba paguva sarakstīt lielu (žurnāla «Prosveščeņije» trim numuriem) rakstu nacionālajā jautājumā. Labi! Vajag karot par patiesību pret separātistiem un oportunistiem no Bunda un likvidatoru vidus» (IMEL archivs). — 3.

2 Cionisms — reakcionāri nacionalistisks virziens, kam bija piekritēji ebreju buržuāzijā, inteliģencē un atpalikušāko ebreju strādnieku slāņos. Cionisti centās ebreju strādnieku masas izolēt no proletariāta kopīgās cīņas. — 7.

3    Austrijas sociāldemokrātijas Brinnas Parteitags (kongress) notika 1899. gadā no 12. līdz 17. (24.-29.) septembrim. Rezolūcijas tekstu, ko Parteitags pieņēma nacionālajā jautājumā, J. V. Staļins citē šā darba nākošajā nodaļā (sk. 69. un 70. lpp.).—56.

4     «Mums, paldies dievam, nav parlamenta» — vārdi, ko Valsts domē 1908. gada 24. aprill teica V. Kokovcevs, cara finansu ministrs

(vēlāk premjers). — 61.

5     Sk. K. Marksa un F. Engelsa «Komunistiskās Partijas Manifesta» II nodaļu (K. Marksa un F. Engelsa Darbu izlase divos sējumos. I sēj., 50., 20.-28. lpp.).-83.

6    Austrijas sociāldemokrātu partijas Vīnes Parteitags (jeb Vimbergas — pēc tās viesnīcas nosaukuma Vīnē, kur tas sanāca uz sēdēm) notika 1897. gadā no 25. līdz 31. maijam (no 6. līdz 12. jūnijam). — 85.

7     Domāts KMarksa raksts «Zur Judenfrage» («Par ebreju jautājumu»), kas bija iespiests 1844. gadā žurnālā «Deutsch-Franzцsische Jahrbьcher» («Vācu-Franču Gadagrāmatas»)

(sk. KMarksa un F. Engelsa Rakstu I sej., 1938.). -90.

s Bunda VIII konference notika 1910. gada septembri Ļvovā. — 99.

' G. V. Pļechanovs rakstā «Vēl viena šķelšanās konference», kas bija ievietots avīzē «Za Partiju» («Par Partiju») 1912. gada 2. (15.) oktobri, nosodīja likvidatoru «augusta» konferenci, bet bundistu un Kaukazijas sociāldemokrātu poziciju raksturoja kā sociālisma pielāgošanu nacionālismam. Vēstulē likvidatoru žurnāla «Naša Zarja» redakcijai bundistu lideris Kosovskis kritizēja Pļechanovu. — 105.

10  bunda vii kongress notika Ļvovā 1906. gada augusta beigās un septembra sākumā (j. st.). 105.

11  «iskra» («dzirkstele»)—pirmā nelegālā marksistiskā Viskrievijas avīze, ko nodibināja V. I. Ļeņins 1900. gadā (sk. J. V. Staļina Rakstu I sēj., 359. lpp., 26. piezīmi).109.

12  kārlis vaneks — čechu sociāldemokrāts, ieņēma atklāti šovinistiskas, separātiskas pozīcijas. 110.

13  «cveni cchovreba» («mūsu dzīve») — gruzinu meņševiku dienas avīze; iznaca Kutaisa 1912. gadā no 1. līdz 22. jūlijam. — 116.

14  pirmais balkanu karš sākās 1912. gada oktobri starp Bulgāriju, Serbiju, Grieķiju un Melnkalni vienā pusē un Turciju—otrā pusē. — 140.

15  sk. lēmumus, ko pieņēma KSDSP ceturtā («Trešā Viskrievijas») konference, kas notika 1907. gadā no 5. līdz 12. novembrim, un KSDSP V konference («1908. gada Viskrievijas»), kas notika 1908. gadā no 21. līdz 27. decembrim (1909. gadā no 3. līdz 9. janvārim) (sk. «VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos», I daļa, 6. izd., 1940., 118. un 131. lpp.). 150.

16  jagelo j. i. — poļu sociālistiskās partijas

(PPS) biedrs; Bunda un PPS bloks ar buržuāziskajiem nacionālistiem pret poļu sociāldemokrātiem ievēlēja viņu no Varšavas IV Valsts domē. Domes sociāldemokrātu frakcija ar balsu vairākumu — meņševiki likvidatori (meņševiku septiņnieks) pret 6 boļševiku deputātiem — pieņēma rezolūciju uzņemt Jagelo s.-d. frakcijā. — 151.

17  «prosveščeņije» («izglītība») — legāls boļševiku mēnešraksts; tika izdots Pēterburgā kopš 1911. gada decembra. Žurnāla darbu

vadīja V. I. Ļeņins, regulāri sarakstīdamies ar redakcijas kolēģijas locekļiem, kas atradās Krievijā (M. A. Saveļjevs, M. S. Oļminskis, A. I. Jeļizarova). Uzturēdamies Pēterburgā, žurnālā ļoti rosīgi darbojās līdzi J. V. Staļins. Žurnāls bija cieši saistīts ar «Pravdu». 1914. gada jūnijā, pirmā pasaules kara priekšvakarā, valdība žurnālu slēdza. 1917. gada rudeni tika izdots viens dubultnumurs. — 152.

SATURS

Lpp.

I       Nācija……………………………………………………….. 13

II       Nacionālā kustība………………………………………… 33

III        Jautājuma nostādne……………………………………… 51

IV       Kulturāli nacionālā autonomija . . 67

V         Bunds, tā nacionālisms, tā separātisms 89

VI Kaukāzieši, likvidatoru konference . 115

VII Nacionālais jautājums Krievijā . . . 139

Piezīmes…… 155

Nodota salikšanai 1953. g. 10. martā. Parakstīta iespiešanai 1953. g. 11. maijā. Papira formāts 70X62 '/3 |. 2,55 papira 1., 5,95 iespiedi., 3,28 izdevn. 1. Metiens 10.000 eks. JT16637. lzdevn. Nr. 5841-P202. Tipogr. pašūt. Nr. 3227. Iespiesta LPRRT 1.tipogr.<Ciņa>, Rigā, Blaumaņa ielā 38/40.

Maksā 75 kap., iesējums 1 rbl. 50 kap.

ЛАТГОСИЗДЛТ — РИГА Отпечатано в типографии № 1 ЛРТПП .Циня', г. Рига, ул. Блаумана № 38/40.

[1] sk. «pārskatu par bunda ix konferenci».

[2] sk. «Augusta konferences paziņojumu»

*    sk. turpat.

[4] sk. r. springera «nacionālo problēmu», izd. «Obščestvennaja Poļza» («Sabiedrisks labums»), 1909. g., 43. lpp.

[5] sk. o. bauera «nacionālo jautājumu un sociāldemokrātiju», izd. «Serp» («Sirpis»), 1909. g., 1. un 2. lpp.

[6] sk. turpat, 6. lpp.

[7] sk. turpat, 2. lpp.

[8] sk. o. bauera «nacionālo jautājumu un sociāldemokrātiju», izd. «Serp» («Sirpis»), 1909. g., 24. un 25. lpp.

[9] sk. turpat, 139. lpp.

[10] sk. viņa grāmatas 2. lpp.

[11] sk. turpat, 389. lpp.

[12] sk. turpat, 388. lpp.

[13] sk. turpat, 396. lpp.

[13] Sk. viņa gramatas 2. lpp.

[14] sk. turpat, 130. lpp.

[14] Sk. viņa «Der Arbeiter und die Nation», 1912. g„ 33. lpp.

[15] sk. bauera gramatas 166. lpp.

[16] dienvidslāvu sociāldemokrātija darbojas Austrijas dienvidos.

[17] sk. v. kosovska «tautību jautājumus», 1907. g., 16. un 17. lpp.

[18] sk. springera «nacionālo problēmu», 281. un 282. lpp.

[18] Sk. Springera «Nacionālo problēmu», 36. lpp.

[19] par to balsoja ari dienvidslāvu s.-d. partijas pārstāvji. Sk. «Debates nacionālajā jautājumā Brinnas parteitagā», 1906. g., 72. lpp.

[20] m. paņina krievu tulkojumā (sk. Bauera grāmatu Paņina tulkojumā) «nacionālo īpatnību» vietā teikts «nacionālās individualitātes». Paņins šo vietu nepareizi tulkojis: vācu tekstā nav vārda «individualitāte», tur runā par «nationale Eigenart», t. i., par īpatnībām, kas nepavisam nav viens un tas pats.

[21] sk. «nacionālo jautājumu», 552. lpp.

[22] sk. «nacionālo problēmu», 226. lpp.

[23] sk. «nacionālo jautājumu», 368. lpp.

[24] sk. turpat, 375. lpp.

[25] sk. «nacionālo jautājumu», 556. lpp.

[26] sk. turpat, 543. lpp.

[27] sk. turpat, 542. lpp.

[28] sk. «nacionālo jautājumu», 389. lpp.

[29] sk. viņa «par ebreju jautājumu», 1906. g.

[30] sk. viņa «apkaušanu Kišiņevā un ebreju jautājumu», 1903. g.

[31] sk. «nacionālo jautājumu», 388. lpp.

[32] sk. «pārskatu par bunda viii konferenci», 1911. g., 62. lpp.

[33] sk. turpat, 83. un 84. lpp.

[34] sk. «jautājumā par nacionālo autonomiju un Krievijas sociāldemokrātijas pārveidošanu pēc federatīviem principiem», 1902. g., izd. Bunds.

[35] «naše slovo», 8. nr., 1906. g., 53. lpp.

[36] sk. viņa «der arbeiter und die Nation», 1912. g.

Content

Staļins Josifs Marksisms un nacionālais jautājums

I NĀCIJA

II NACIONĀLĀ KUSTĪBA

III JAUTĀJUMA NOSTĀDNE

IV KULTURĀLI NACIONĀLĀ AUTONOMIJA

V BUNDS, TĀ NACIONĀLISMS, TĀ SEPARATISMS

VI KAUKĀZIEŠI, LIKVIDATORU KONFERENCE

VII NACIONĀLAIS JAUTĀJUMS KRIEVIJĀ

PIEZĪMES

SATURS