Staļins Josifs

Staļins par Ļeņinu (1947)

J. Staļins

Par Ļeņinu

*

Atcerieties, mīliet, studējiet Iļjiču, mūsu skolotāju, mūsu vadoni.

Cīnieties un uzvariet ienaidniekus, iekšējos un ārējos, — kā Iļjičs.

Veidojiet jaunu dzīvi, jaunu sadzīvi, jaunu kulturu, — kā Iļjičs.

Nekad neatsakieties no mazumiņa darbā, jo no mazumiņa veidojas lielais, — tas ir viens no svarīgajiem Iļjiča novēlējumiem.

J. STAĻINS

***

ĻEŅINS KĀ KKP ORGANIZATORS UN VADONIS

Raksts sakara ar Ļeņina 50 gadu dzimšanas dienu

Pastāv divas marksistu grupas. Tas abas strādā zem marksisma karoga, uzskata sevi par „īsti" marksistiskām. Un tomēr no identitātes tās ir tālu. Vēl vairāk: starp tām ir vesels bezdibens, jo to darba metodes ir diametrāli pretējas.

Pirmā grupa parasti aprobežojas ar marksisma ārēju atzīšanu, tā svinīgu pasludināšanu. Neprazdama vai nevēlēdamās iedziļināties marksisma būtībā, neprazdama vai nevēlēdamās realizēt to dzīvē, tā dzīvās un revolucionārās marksisma tezes pārvērš par nedzīvām, neko neizsakošām formulām. Savu darbību tā pamato nevis uz pieredzi, nevis virā ņemot praktisko darbu, bet uz citātiem no Marksa. Norādījumus un direktivas tā smeļ nevis no dzīves īstenības analizēs, bet no analoģijām un vēsturiskām paralēlēm. Vārdi neatbilst darbiem, —- tāda ir šīs grupas galvenā slimība. No tā izriet vilšanās un mūžīgā neapmierinātība ar likteni, kas allaž to pieviļ, atstāj ,,ar garu degunu”. Šīs grupas vārds ir meņševisms (Krievijā), oportunisms (Eiropā).

Biedrs Tiško (Jogihess) Londonas kongresā diezgan zīmīgi raksturoja šo grupu, teikdams, ka tā nevis stāv, bet guļ uz marksisma viedokļa.

Turpretī otrā grupa pārnes jautājuma smaguma centru no marksisma ārējās atzīšanas uz tā realizēšanu, tā iemiesošanu dzīvē. Situācijai atbilstošu marksisma realizēšanas ceļu un līdzekļu nospraušana, šo ceļu un līdzekļu maiņa, kad mainās situācijā, — lūk, kam galvenokārt pievērš savu uzmanību šī grupa. Direktīvas un norādījumus šī grupa smeļ nevis no vēstures analoģijām un paralēlēm, bet apkārtējos apstākļus pētīdama. Savā darbībā tā balstās nevis uz citātiem un izteicieniem, bet uz praktisko pieredzi, pārbaudīdama katru savu soli pieredzē, mācīdamās no savām kļūdām un mācīdama citus, kā celt jaunu dzīvi. Tieši ar to arī izskaidrojams, ka šīs grupas darbībā vārdi atbilst darbiem un Marksa mācība visā pilnībā saglabā savu dzīvo revolucionāro spēku. Uz šo grupu pilnīgi attiecināmi Marksa vārdi, pēc kuriem marksisti nedrīkst apmierināties ar pasaules izskaidrošanu vien, bet viņiem jāiet tālāk, lai to pārveidotu. Šīs grupas vārds ir boļševisms, komunisms.

Šīs grupas organizators un vadonis ir V. I. Ļeņins.

1 ĻEŅINS KĀ KRIEVIJAS KOMUNISTISKĀS PARTIJAS ORGANIZATORS

Proletariskās partijas nodibināšanās Krievijā risinājās sevišķos apstākļos, atšķirīgos no tiem apstākļiem, kādi strādnieku partijas organizēšanās brīdī bija Rietumos. Tanī laikā, kad Rietumos, — Francijā, Vācijā, strādnieku partija radās no arodbiedrībām, arodbiedrību un partiju legālās eksistences apstākļos, situācijā, kāda bija pēc buržuāziskās revolūcijas, kad bija jau buržuāziskais parlaments, kad pie varas tikusī buržuāzijā stāvēja vaigu vaigā pret proletariātu, — Krievijā, gluži otrādi, proletāriskās partijas nodibināšanās notika nežēlīgākā absolūtisma laikā, kad gaidīja buržuāziski demokrātisko revolūciju, kad, no vienas puses, partijas organizācijas pārpildīja buržuāziskie „legāli marksistiskie" elementi, kas tīkoja izmantot strādnieku šķiru buržuāziskās revolūcijas labā. No otras puses, cara žandarmērija rāva ārā no partijas rindām labākos partijas darbiniekus, kamēr stichiskās revolucionārās kustības augšana prasīja, lai būtu stingrs, cieši apvienots un pietiekami konspirativs kaujiniecisks revolucionāru kodols, kas spētu ievirzīt kustību par absolūtisma gāšanu.

Uzdevums bija šķirt avis no āžiem, norobežoties no svešiem elementiem, organizēt piedzīvojušu revolucionāru kadrus uz vietām, dot viņiem skaidru programu un stingru taktiku, beidzot, savākt šos kadrus vienotā kaujinieciskā profesionālu revolucionāru organizācijā, kas pietiekami konspirativa, lai noturētos pret žandarmu uzbrukumiem, bet reizē ar to pietiekami saistīta ar masām, lai vajadzīgā brīdī vestu viņas cīņā.

Meņševiki, tie paši, kas „guļ" uz marksisma viedokļa, jautājumu izšķīra vienkārši: tā kā Rietumos strādnieku partija radās no bezpartejiskām arodbiedrībām, kas cīnās par strādnieku šķiras ekonomiskā stāvokļa uzlabošanu, tad Krievijā jādara pēc iespējas tāpat, t. i., pagaidām jāaprobežojas ar „strādnieku ekonomisko cīņu pret saimniekiem un valdību” uz vietām, neradot Viskrievijas kaujiniecisku organizāciju, bet pēc tam . . . pēc tam, ja ap to laiku arodbiedrību vēl nebūs, jāsasauc bezpartejisku strādnieku kongress un jāpasludina tas par partiju.

Ka šis „marksistiskais" meņševiku „plāns”, būdams Krievijas apstākļos utopisks, tomēr paredz plašu aģitācijas darbu, vērstu uz partijas idejas noniecināšanu, partijas kadru iznīcināšanu, proletariāta atstāšanu bez savas partijas un strādnieku šķiras atdošanu liberāļu nagos, — to nez' vai maz iedomājās tolaik meņševiki un, var teikt, arī daudzi boļševiki.

Ļeņina lielākais nopelns Krievijas proletariāta un viņa partijas labā ir tas, ka Ļeņins to, cik bīstams ir meņševiku organizatoriskais „plāns”, atklāja jau tobrīd, kad „plāns" vēl bija tikai dīglī, kad pašiem „plāna" autoriem grūti bija skaidri iedomāties tā apveidus, un, to atklājis, viņš atklāja viesuļuzbrukumu pret meņševiku organizatorisko izlaidību, koncentrēdams visu praktiķu vērību uz šo jautājumu. Jo rima bija par partijas pastāvēšanu, par partijas dzīvību un nāvi.

Izveidot Viskrievijas politisku avīzi kā partijas spēku sakopošanas centru, organizēt stingrus partijas kadrus uz vietām kā partijas „regulārās vienības”, savākt šos kadrus vienkopus ar avīzes palīdzību un saliedēt tos Viskrievijas kaujinieciskā partijā ar asi iezīmētām robežām, skaidru programu, stingru taktiku, vienotu gribu — lūk, kādu plānu attīstīja Ļeņins savās slavenajās grāmatās „Ko darīt?” un „Solis uz priekšu, divi soļi atpakaļ". Šis plāns bija vertīgs tanī ziņā, ka pilnīgi atbilda Krievijas īstenībai un meistariski vispārināja labāko praktiķu organizatorisko pieredzi. Cīņā par šo plānu krievu praktiķu vairākums noteikti sekoja Ļeņinam, nebaidīdamies no sašķelšanās. Šā plāna uzvara lika pamatus tai saliedētajai un norūdītajai komunistiskajai partijai, kam līdzīgas pasaulē nepazīst.

Nereti mūsu biedri (ne tikai meņševiki!) apvainoja Ļeņinu pārmērīgā tieksmē uz polemiku un šķelšanos, nesamierināmā cīņā pret samierinātājiem u. c. Neapšaubāmi, ka gan viena, gan otra parādība savā laikā ir bijusi. Bet nav grūti saprast, ka mūsu partija nebūtu varējusi tikt vaļā no iekšējā vājuma un izplūduma, tā nebūtu varējusi sasniegt tai piemītošo spēku un stiprumu, ja tā nebūtu izdzinusi no sava vidus neproletariskos, oportunistiskos elementus. Buržuāzijas kundzības laikmetā proletāriskā partija var augt un kļūt stiprāka vienīgi par tik, par cik tā cīnās pret oportunistiskiem, antirevolucionariem un untipartejiskiem elementiem savā vidū un strādnieku šķirā. Lasalam bija taisnība, kad viņš teica: „partija nostiprinās, iztīrot savas rindas". Apsūdzētāji parasti atsaucās uz Vācijas partiju, kur tolaik bija pilnos ziedos „vienība". Bet, pirmkārt, ne ikkatra vienība ii spēka pazīme, otrkārt, pietiek paraudzīties tagad uz bijušo Vācijas partiju, kas saplosīta trijās partijās, lai saprastu, cik neīsta un tikai šķietama bijusi Seidemaņa un Noskes „vienība" ar Libknehtu un Luksemburgu. Un, kā lai zina, vai Vācijas proletariatam nebūtu bijis labāk, ja Vācijas partijas revolucionārie elementi būtu savlaicīgi izdarījuši sašķelšanos ar tās antirevolucionarajiem elementiem . . . Nē. Ļeņinam bija tūkstoškārt taisnībā, kad viņš vadīja partiju pa nesamierināmas cīņas ceļu pret antipartejiskiem un antirevolucionariem elementiem. Jo tikai tādas organizatoriskas politikas rezultātā mūsu partija varēja radīt to savu iekšējo vienību un apbrīnojamo saliedētību, ar ko tā bez sāpēm iznāca no jūlija krizes Kerenska laikā, iznesa uz saviem pleciem Oktobra sacelšanos, bez satricinājumiem pārdzīvoja Brestas perioda krizi, organizēja uzvaru pār Antanti un, beidzot, sasniedza to vēl neredzēto elastību, pateicoties kurai tā spējīga jebkurā momentā pārkārtot savas rindas un koncentrēt simtiem tūkstošu savu biedru jebkurā lielā darbā, neienesot apjukumu savā vidū.

2

ĻEŅINS KĀ KRIEVIJAS KOMUNISTISKĀS PARTIJAS VADONIS

Bet Krievijas Komunistiskas partijas organizatoriskā priekšrocība ir tikai lietas viena puse. Partija nebūtu varējusi tik ātri izaugt un nostiprināties, ja tās darba politiskais saturs, tās programa un taktika neatbilstu Krievijas īstenībai, ja tās lozungi neiekvēlinātu strādnieku masas un nevirzītu uz priekšu strādnieku kustību. Tagad aplūkosim šo lietas pusi.

Krievijas buržuāziski demokrātiskā revolūcija (1905. g.) norisinājās apstākļos, kas atšķīrās no apstākļiem Rietumos revolucionāro apvērsumu laikā, piemēram, Francijā un Vācijā. Kamēr revolūcija Rietumos notika manufaktūras perioda un neattīstītas šķiru cīņas apstākļos, kad proletariāta bija maz un tas bija vājš, tam nebija savas paša partijas, kas varētu formulēt tā prasības, bet buržuāzijā bija pietiekami revolucionārā, lai iedvestu strādniekiem un zemniekiem uzticību pret sevi un vestu viņus cīņā pret aristokrātiju, — Krievijā, gluži otrādi, revolūcija sākās (1905, g.) mašinu perioda un attīstītas šķiru cīņas apstākļos, kad skaitā relativi prāvais un kapitālisma saliedētais Krievijas proletariāts jau bija cīnījies vairākās kaujās pret buržuāziju, kad viņam bija sava partija, saliedētāka par buržuāzijas partiju, bija savas šķiriskās prasības, bet Krievijas buržuāzijā, kas turklāt dzīvoja no valdības pasūtījumiem, bija proletariāta revolucionarisma pietiekami nobaidīta un gatava meklēt savienību ar valdību un muižniekiem pret strādniekiem un zemniekiem. Tas fakts, ka Krievijas revolūcija uzliesmoja kara neveiksmju rezultātā Mandžurijas laukos, — tas fakts tikai paātrināja notikumus, tomēr būtiski nekā negrozīdams.

Situācijā prasīja, lai proletariāts nostātos revolūcijas priekšgalā, cieši apvienotu ap sevi revolucionāro zemniecību un sāktu izšķirošo cīņu pret carismu un pret buržuāziju vienlaicīgi zemes pilnīgas demokratizācijas un savas šķiras interešu nodrošināšanas vārdā.

Bet meņševiki, tie paši, kas ,,guļ" uz marksisma viedokļa, izšķīra jautājumu pa savam: tā kā Krievijas revolūcija esot buržuāziskā revolūcija, bet buržuāziskās revolūcijas vada buržuāzijas pārstāvji (sk. Francijas un Vācijas revolūciju „vēsturi"), tad proletariāts nevarot būt Krievijas revolūcijas hegemons, vadība jāatstājot Krievijas buržuāzijai (tai pašai, kas nodod revolūciju), zemniecība arī jāatstājot buržuāzijas aizgādniecībai, bet proletariātam jāpaliekot galējās kreisās opozicijas stāvoklī.

Un šos gauži slikto liberāļu banalos pārlrazējumus meņševiki izdaudzināja par „īstā" marksisma pēdējo vārdu!

Ļeņina lielākais nopelns Krievijas revolūcijas labā ir tas, ka viņš atsedza līdz pašām saknēm, cik tukšas ir meņševiku vēsturiskās paralēlēs un cik bīstama ir meņševistiskā „revolūcijas schema", kas strādnieku lietu nodod buržuāzijas nagos. Savās ievērojamās brošūrās „Divas taktikas" un „Kadetu uzvara" — Ļeņins attīstīja, lūk, šādu taktikas plānu: nevis buržuāzijas diktatūra, bet proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskā diktatūra; nevis piedalīšanās Buligina domē un organisks darbs tajā, bet šīs domes boikots un bruņota sacelšanās; ne kadetu ministrija un domes reakcionāra „saudzēšana", bet „kreisā bloka" ideja pēc tam, kad dome tomēr sanākusi, un domes tribines izmantošana par labu cīņai ārpus domes; ne bloks ar kadetu partiju, bet cīņa pret to kā pret kontrrevolucionaru spēku.

Šī plāna priekšrocība bija tā, ka tas, tieši un noteikti formulēdams proletariāta šķiras prasības Krievijas buržuāziski demokrātiskās revolūcijas laikmetā, atviegloja pāreju uz sociālistisko revolūciju, saturēja proletariāta diktatūras idejas dīgli. Cīņā par šo taktikas plānu krievu praktiķu vairākums sekoja Ļeņinam noteikti un negrozāmi. Šā plāna uzvara lika pamatu tai revolucionārajai taktikai, ar kuru tagad mūsu partija satricina pasaules imperiālismā pamatus.

Notikumu tālākā attīstība, četrgadīgais imperialieliskais karš un visas tautsaimniecības satricinājums, Februāra revolūcija un ievērojamā divvadība, Pagaidu valdība kā buržuāziskās kontrrevolūcijas perēklis un Pēterburgas padome kā topošās proletariāta diktatūras forma, Oktobra apvērsums un Satversmes sapulces padzīšana, buržuāziskā parlamentārisma atcelšana un Padomju Republikas pasludināšana, imperiālistiskā kara pārvēršana par pilsoņu karu un pasaules imperiālismā uzstāšanās vienkopus ar „marksistiem", kuri bija tādi tikai vārdos, pret proletārisko revolūciju, beidzot, meņševiku nožēlojamais stāvoklis, kuri bija pieķērušies Satversmes sapulcei, kurus proletariāts izmeta pār bortu un kurus revolūcijas viļņi aizskaloja pie kapitālisma krastiem — viss tas tikai apstiprināja Ļeņina „Divās taktikās" formulētās revolucionārās taktikas pamatu pareizību. Partija, kuras rokās ir tāds mantojums, varētu peldēt uz priekšu droši, nebaidīdamās zemūdens akmeņu.

***

Mūsu pārdzīvojamā proletāriskās revolūcijas laikā, kad katru partijas lozungu un katru vadoņa izteicienu reāli pārbauda, proletariāts uzstāda saviem vadoņiem sevišķas prasības. Vēsture pazīst proletāriskus vadoņus, brāzmaina laika vadoņus, vadoņus-praktiķus, pašaizliedzīgus un drošus, bet vājus teorijā. Masas ne tik drīz aizmirst tādu vadoņu vārdus. Tādi bija, piemēram, Lasals Vācijā, Blankī Francijā. Bet kustība visumā nevar iztikt vienīgi ar atmiņām vien: tai vajadzīgs skaidrs mērķis (programa), stingra līnija (taktika).

Ir vēl arī citāda veida vadoņi, miera laika vadoņi, kas stipri teorijā, bet vāji organizēšanā un praktiskā darbā. Tādi vadoņi populāri vienīgi proletariāta virs- slānī, un arī vienīgi līdz zināmam laikam; tiklīdz iestājas revolucionārs laikmets, kad no vadoņiem prasa revolucionāri praktiskus lozungus, teorētiķi noiet no skatuves, dodami vietu jauniem darbiniekiem. Tādi ir, piemēram, Pļehanovs Krievijā, Kautskis Vācijā.

Lai noturētos proletāriskās revolūcijas un proletāriskās partijas vadoņa postenī, nepieciešams apvienot sevī teorijas spēku ar proletāriskās kustības praktiski organizatorisko pieredzi. P. Akselrods, kad Viņš bija marksists, rakstīja par Ļeņinu, ka viņš „laimīgi apvieno sevī laba praktiķa pieredzi ar teorētisku izglītību un plašu politisku apvārsni" (sk. P. Akselroda priekšvārdu Ļeņina brošūrai „Krievijas sociāldemokrātu uzdevumi"). Ko tagad teiktu par Ļeņinu „kulturālā" kapitālisma ideologs Akselroda kungs, — nav grūti nojaust. Bet. mums, kas pazīstam Ļeņinu tuvi un varam uzlūkot lietu objektivi, nav šaubu, ka šī vecā īpašība Ļeņinā ir pilnīgi saglabājusies. Te, starp citu, jāmeklē izskaidrojums tam faktam, ka Ļeņins, un tieši viņš, tagad ir pasaulē visstiprākās un visnorūdītākās proletāriskās partijas vadonis.

„Pravda“, 86. n-rs, 1920. g. 23. aprilī

PIEZĪMES

Man šķiet, ka būtu nevietā rakstīt par „biedru Ļeņinu atpūtā" tagad, kad atpūta izbeidzas, un biedrs Ļeņins drīz vien atgriezīsies darbā. Bez tam, iespaidu man tik daudz un tie ir tik vērtīgi, ka rakstīt par tiem mazas piezīmes veidā, ka to prasa „Pravdas" redakcija, ir ne visai lietderīgi. Tomēr jāraksta vien ir, jo redakcija pieprasa.

Frontē man nācies sastapt vecus kareivjus, kuri vairākas diennaktis „cauri" pavadījuši nepārtrauktās kaujās, bez atpūtas un miega, pēc tam atgriezās no kaujas kā ēnas, krita kā nopļauti un, nogulēdami „no vietas visas astoņpadsmit stundas", piecēlās pēc atpūtas, atsvaidzināti jaunām kaujām, bez kurām viņi „dzīvot nevar". Biedrs Ļeņins, man pirmo reizi ar viņu tiekoties jūlija beigās, pēc pusotra mēneša pārtraukuma, atstāja uz mani tieši tādu veca kareivja iespaidu, kurš pēc nogurdinošām, nepārtrauktām kaujām paspējis atpūsties un atsvaidzināties pēc atpūtas. Svaigs un atjauninājies, tomēr ar noguruma, pārpūlēšanās pēdām.

— ,,Man aizliegts lasīt avīzes, — ironiski piezīmē biedrs Ļeņins, — man aizliegts runāt par politiku, es cenšos nepieskarties nevienam papīra gabaliņam, kas mētājas uz galda, baidīdamies, ka tik tas neizrādītos par avīzi un ka tik no tā neiznāktu disciplīnas pārkāpums".

Es smejos pilnā kaklā un ceļu debesīs biedra Ļeņina disciplinētību. Tepat smejamies par ārstiem, kuri nevar saprast, ka profesionāliem politiķiem, kas dabūjuši satikšanos, nav iespējams nerunāt par politiku.

Pie biedra Ļeņina pārsteidz slāpes jautāt un cenšanās, nepārvarama cenšanās uz darbu. Redzams izsalcis. Eseru prāva, Genuja un Haga, izredzes uz ražu, rūpniecība un finances — visi šie jautājumi pazib viens pēc otra. Viņš nesteidzas izteikt savas domas, žēlodamies, ka atpalicis no notikumiem; viņš galvenokārt izjautā un liek vērā. Ļoti atdzīvojas, dabūdams zināt, ka izredzes uz ražu ir labas.

Pavisam citu ainu es sastapu mēnesi vēlāk. Šoreiz biedru Ļeņinu ielenc grāmatu un avīžu kaudze (viņam atļāvuši lasīt un runāt par politiku bez ierobežojumiem). Nav vairs noguruma, pārpūlēšanās pēdas. Nav nervozas cenšanās pazīmes uz darbu, — izsalkums pārgājis. Viņam pilnīgi atgriezies miers un pārliecība. Mūsu vecais Ļeņins, gudri raudzīdamies uz sarūnu biedru, piemiegdams aci. . .

Toties arī mūsu sarunai šoreiz ir dzīvāks raksturs.

Iekšējais stāvoklis . . . Raža . . . Rūpniecības stāvoklis . . . Rubļa kurss . . . Budžets . . .

„Stāvoklis smags. Bet vissmagākās dienas jau aiz muguras. Raža pašos pamatos atvieglo stāvokli. Ražas rezultātā jāuzlabojas rūpniecībai un financēm. Tagad runa ir par to, lai atbrīvotu valsti no nevaid judzīgiem izdevumiem, samazinot mūsu iestādes un uzņēmumus un uzlabojot to kvalitāti. Šajā jautājumā vajadzīga īpaša stingrība, un tad izrāpsimies, katrā ziņā izrāpsimies".

Ārpolitiskais stāvoklis . . . Antante . . . Francijas uzvešanās . . . Anglija un Vācija . . . Amerikas loma.. .

— „Viņi ir mantkārīgi un dziļi nīst viens otru. Saplēsīsies. Mums nav kur steigties. Mūsu ceļš ir drošs: mēs par mieru un vienošanos, bet mēs pret kalpību un pret vienošanos uz kalpības nosacījumiem. Stingri jātur stūre un jāiet savs ceļš, neļaujot ietekmēties ne no glaimiem, nedz iebiedēšanas".

Eseri un meņševiki, viņu trakā aģitacija pret Padomju Krieviju . . .

— ,,Jā, viņi apņēmušies laupīt slavu Padomju Krievijai. Viņi atvieglo imperiālistiem cīņu pret Padomju Krieviju. Iestiguši kapitālisma dūņās un veļas bezdibenī. Lai ķepurojas. Strādnieku šķirai viņi sen jau miruši".

Baltā prese . . . Emigrācijā . . . Neticamas leģendas par Ļeņina nāvi ar aprakstiem visos sīkumos . . .

Biedrs Ļeņins pasmaida un piezīmē: „Lai viņi melo un mierina sevi, nevajag laupīt mirējiem pēdējo mierinājumu".

1922. g. 15. septembrī*

_______________________

* Pirmo reizi iespiests „Pravdas" 1922. g. 24. septembra 215. n-ra ilustrētajā pielikumā. Pielikums saucās „Biedrs Ļeņins atpūtā".

***

SAKARA AR ĻEŅINA NĀVI

Runa Vissavienības Padomju II kongresā 1924. g. 26. janvarī

Biedri! Mēs, komunisti, esam īpaša veidojuma cilvēki. Mēs esam veidoti no īpaša materiāla. Mēs esam tie, kas sastādām lielā proletāriskā stratēģa armiju, biedra Ļeņina armiju. Nav nekā augstāka par godu piederēt pie šās armijas. Nav nekā augstāka kā tās partijas biedra nosaukums, kuras dibinātājs un vadītājs ir biedrs Ļeņins. Ne katram dots būt par tādas partijas biedru. Ne katram dots izturēt negaisus un vētras, kas saistās ar piederību pie tādas partijas. Strādnieku šķiras dēliem, posta un cīņas dēliem, neizsakāma trūkuma un varonīgu centienu dēliem, — lūk, kam vispirmā kārtā jābūt tādas partijas biedriem. Lūk, kāpēc ļeņiniešu partija, komunistu partija, saucas reizē ar to par strādnieku šķiras partiju.

AIZEJOT NO MUMS, BIEDRS ĻEŅINS NOVELĒJA TURĒT AUGSTU UN SARGĀT TĪRU PARTIJAS BIEDRA DIŽENO NOSAUKUMU. ZVĒRAM TEV, BIEDRI ĻEŅIN, KA MĒS GODAM IZPILDĪSIM ŠO TAVU NOVĒLĒJUMU!

25 gadus audzināja biedrs Ļeņins mūsu partiju un izaudzināja to par visstiprāko un visnorūdītāko strādnieku partiju pasaulē. Carisma un viņa opričņiku triecieni, buržuāzijas un muižnieku trakošana, bruņotie Kolčaka un Deņikina uzbrukumi, bruņotā Anglijas un Francijas iejaukšanās, simtmutīgās buržuāziskās preses meli un apmelojumi, — visi šie skarpji nemitīgi krita uz mūsu partijas galvas gadsimta ceturkšņa laikā. Bet mūsu partija stāvēja kā klints, atsitot neskaitāmos ienaidnieku uzbrukumus un vedot strādnieku šķiru uz priekšu, pretī uzvarai. Niknās cīņās mūsu partija izkaldināja savu rindu vienību un saliedētību. Ar vienību un saliedētību viņa ieguva uzvaru pār strādnieku šķiras ienaidniekiem.

AIZEJOT NO MUMS, BIEDRS ĻEŅINS MUMS NOVELĒJA SARGĀT MŪSU PARTIJAS VIENĪBU KĀ ACU RAUGU. ZVĒRAM TEV, BIEDRI ĻEŅIN, KA MĒS GODAM IZPILDĪSIM ARĪ ŠO TAVU NOVĒLĒJUMU!

Smags un neizturams strādnieku šķiras liktenis. Moku pilnas un grūtas darba ļaužu ciešanas. Vergi un vergu īpašnieki, dzimtļaudis un dzimtkungi, zemnieki un muižnieki, strādnieki un kapitālisti, apspiestie un apspiedēji, — tā veidojās pasaule kopš seniem laikiem, tāda tā paliek arī tagad lielum lielā zemju vairumā. Desmitām un simtām reižu ir izmēģinājušies darba ļaudis gadsimtu laikā nomest no pleciem apspiedējus un kļūt pašiem par sava stāvokļa kungiem. Bet katru reizi, sakauti un apkaunoti, viņi bija spiesti atkāpties, slēpjot dvēselē pārestību un pazemojumus, naidu un izmisumu un vēršot skatienus uz neizdibināmajām debesīm, kur viņi cerēja atrast atpestīšanu. Verdzības važas palika neskartas, vai arī vecās važas nomainīja ar jaunām, tikpat smagām un pazemojošām. Tikai mūsu zemē izdevās apspiestām un nomāktām darba ļaužu masām nomest no pleciem muižnieku un kapitālistu kundzību un tās vietā likt strādnieku un zemnieku kundzību. Jūs zināt, biedri, un tagad visa pasaule to atzīst, ka šo gigantisko cīņu vadīja biedrs Ļeņins un viņa partija. Ļeņina diženums vispirmā kārtā arī ir tas, ka, radījis Padomju Republiku, viņš ar to darbos parādīja visas pasaules apspiestajām masām, ka cerība uz atbrīvošanu nav zaudēta, ka muižnieku un kapitālistu kundzībai nebūs ilgs mūžs, ka darba valsti var radīt ar pašu darba ļaužu pūliņiem, ka darba valsts jārada zemes virsū, bet nevis debesīs. Ar to viņš iededzināja visas pasaules strādnieku un zemnieku sirdīs cerību uz atbrīvošanos. Ar to arī izskaidrojams tas fakts, ka Ļeņina vārds kļuva par darba ļaužu un ekspluatējamo masu visiemīļotāko vārdu.

AIZEJOT NO MUMS, BIEDRS ĻEŅINS MUMS NOVĒLĒJA SARGĀT UN NOSTIPRINĀT PROLETARIĀTA DIKTATŪRU. ZVĒRAM TEV, BIEDRI ĻEŅIN, KA MĒS NETAUPĪSIM SAVUS SPĒKUS, LAI GODAM IZPILDĪTU ARĪ ŠO TAVU NOVĒLĒJUMU!

Proletariāta diktatūra nodibinājās mūsu zemē uz strādnieku un zemnieku savienības pamata. Tas ir pirmais un galvenais Padomju Republikas pamats. Strādnieki un zemnieki nebūtu varējuši uzvarēt kapitālistus un muižniekus, ja nebūtu tādas savienības. Strādnieki nebūtu varējuši satriekt kapitālistus bez zemnieku atbalsta. Zemnieki nebūtu varējuši satriekt muižniekus, ja viņus pašus nevadītu strādnieki. Par to liecina visa pilsoņu kara vēsture mūsu zemē. Bet cīņa par Padomju Republikas nostiprināšanu vēl nebūt nav pabeigta, — tā tikai ir pieņēmusi jaunu formu. Agrāk strādnieku un zemnieku savienībai bija kara savienības forma, jo tā bija vērsta pret Kolčaku un Deņikinu. Tagad strādnieku un zemnieku savienībai jāpieņem pilsētas un lauku, strādnieku un zemnieku saimnieciskas sadarbības forma, jo tā vērsta pret tirgoni un kulaku, jo tās mērķis ir zemnieku un strādnieku savstarpēja apgāde ar visu nepieciešamo. Jūs zināt, ka neviens tik neatlaidīgi nav pildījis šo uzdevumu kā biedrs Ļeņins.

AIZEJOT NO MUMS, BIEDRS ĻEŅINS MUMS NOVĒLĒJA VISIEM SPĒKIEM NOSTIPRINĀT STRĀDNIEKU UN ZEMNIEKU SAVIENĪBU. ZVĒRAM TEV, BIEDRI ĻEŅIN, KA MĒS GODAM IZPILDĪSIM ARĪ ŠO TAVU NOVĒLĒJUMU!

Otrs Padomju Republikas pamats ir mūsu zemes tautību darba ļaužu savienība. Krievi un ukraiņi, baškiri un baltkrievi, gruzini un azerbaidžanieši, armēņi un dagestanieši, tatari un kirgizi, uzbeki un turkmēņi, — visi viņi vienādi ieinteresēti proletariāta diktatūras nostiprināšanā. Ne tikai proletariāta diktatūra glābj šīs tautas no važām un apspiestības, bet arī šīs tautas ar savu bezgalīgo uzticību Padomju Republikai, ar savu gatavību uzupurēties tās labā, glābj mūsu Padomju Republiku no strādnieku šķiras ienaidnieku intrigām un uzbrukumiem. Lūk, kāpēc biedrs Ļeņins pastāvīgi atkārtoja mums, cik nepieciešama mūsu zemes tautu brīvprātīga savienība, cik nepieciešama viņu brālīga sadarbība Republiku Savienības ietvaros.

AIZEJOT NO MUMS, BIEDRS ĻEŅINS MUMS NOVELĒJA NOSTIPRINĀT UN PAPLAŠINĀT REPUBLIKU SAVIENĪBU. ZVĒRAM TEV, BIEDRI ĻEŅIN, KA MĒS GODAM IZPILDĪSIM ARĪ ŠO TAVU NOVĒLĒJUMU!

Trešais proletariāta diktatūras pamats ir mūsu Sarkanā armija, mūsu Sarkanā flote. Ļeņins ne vienreiz vien teica mums, ka atelpa, ko mēs atkarojām kapitālistiskajām valstīm, var izrādīties neilga. Ļeņins ne vienreiz vien norādīja mums, ka Sarkanās armijas nostiprināšana un tās stāvokļa uzlabošana ir viens no mūsu partijas svarīgākajiem uzdevumiem. Ar Kerzona ultimātu un ar Vācijas krizi saistītie notikumi ir lieku reizi apstiprinājuši, ka Ļeņinam kā vienmēr ir bijusi taisnība. Zvērēsim tad, biedri, ka mēs netaupīsim spēkus, lai nostiprinātu mūsu Sarkano armiju, mūsu Sarkano floti.

Kā milzu klints stāv mūsu zeme, buržuāzisko valstu okeānā ielenkta. Viļņi pēc viļņiem brāžas tai virsū, draudēdami applūdināt un izskalot. Bet klints joprojām turas nesatricināmi. Kas ir tās spēks? Ne tikai tas, ka mūsu zeme turas uz strādnieku un zemnieku savienības, ka tā personificē brīvu tautību savienību, ka to aizstāv Sarkanās armijas un Sarkanās flotes varenā roka. Mūsu zemes spēks, tās stiprums, tās drošums ir tas, ka tai dziļi jūt līdzi un tā gūst nesagraujamu atbalstu visas pasaules strādnieku un zemnieku sirdīs. Visas pasaules strādnieki un zemnieki grib saglabāt Padomju Republiku kā bultu, ko biedrs Ļeņins ar nekļūdīgu roku raidījis pret ienaidnieku nometni, kā atbalstu savām cerībām uz glābiņu no apspiešanas un ekspluatācijas, kā drošu bāku, kas rāda viņiem atbrīvošanās ceļu. Viņi grib to saglabāt, un viņi neļaus to izpostīt muižniekiem un kapitālistiem. Tas ir mūsu spēks. Tas ir visu zemju darba ļaužu spēks. Un tas ir visas pasaules buržuāzijas vājums.

Ļeņins nekad neskatījās uz Padomju Republiku kā. uz pašmērķi. Viņš vienmēr uzskatīja to par nepieciešamu posmu revolucionārās kustības pastiprināšanai Rietumu un Austrumu zemēs, par nepieciešamu posmu, lai atvieglotu visas pasaules darba ļaužu uzvaru pār kapitālu. Ļeņins zināja, ka tikai tāda izpratne ir pareiza ne vien no starptautiskā viedokļa, bet arī no pašas Padomju Republikas saglabāšanas viedokļa. Ļeņins zināja, ka tikai tādējādi var visas pasaules darba ļaužu sirdis iedegt izšķirošajām cīņām par atbrīvošanos. Lūk, kāpēc viņš, ģeniālākais no ģeniālajiem proletariāta vadoņiem, tūliņ otrā dienā pēc proletāriskās diktatūras lika pamatus strādnieku Internacionālei. Lūk, kāpēc viņš nerima paplašināt un nostiprināt visas pasaules darba ļaužu savienību — Komunistisko Internacionāli.

Jūs redzējāt šinīs dienās desmitu un simtu tūkstošu darba ļaužu svētceļojumu uz biedra Ļeņina šķirstu. Pēc kāda laika jūs ieraudzīsit darba ļaužu miljonu pārstāvju svētceļojumus uz Ļeņina kapu. Varat nešaubīties, ka miljonu pārstāvjiem pēc tam sekos desmitu un simtu miljonu pārstāvji no visām pasaules malām, lai apliecinātu, ka Ļeņins ir bijis ne tikai krievu proletariāta, ne tikai Eiropas strādnieku, ne tikai koloniālo Austrumu, bet arī visas zemeslodes darba ļaužu vadonis.

AIZEJOT NO MUMS, BIEDRS ĻEŅINS MUMS NOVĒLĒJA PALIKT UZTICĪGIEM KOMUNISTISKAS INTERNACIONĀLES PRINCIPIEM. ZVĒRAM TEV, BIEDRI ĻEŅIN, KA MĒS NETAUPĪSIM SAVU DZĪVĪBU, LAI NOSTIPRINĀTU UN PAPLAŠINĀTU VISAS PASAULES DARBA ĻAUŽU SAVIENĪBU — KOMUNISTISKO INTERNACIONĀLI!

,,Pravda“, 23. n-rs, 1924. g. 30. janvārī

***

PAR ĻEŅINU

Runa Kremļa kursantu vakarā 1924. g. 28. janvari

Biedri! Man teica, ka pie jums te sarīkots vakars, veltīts atmiņām par Ļeņinu, bet es tiekot aicināts par vienu no referentiem. Man šķiet, ka nav nepieciešami sniegt sakarīgu referātu par Ļeņina darbību. Es domāju, ka būtu labāk aprobežoties, pastāstot virkni faktu, kas atzīmē dažas Ļeņina kā cilvēka un darbinieka īpatnības. Starp šiem faktiem varbūt nebūs iekšēja sakara, bet tam nevar būt izšķīrēja nozīme vispārējā priekšstata iegūšanā par Ļeņinu. Lai nu kā, man nav iespējams šai gadījumā dot jums vairāk par to, ko nupat solīju.

KALNU ĒRGLIS

Pirmo reizi iepazinos ar Ļeņinu 1903. g. Tiesa, šī iepazīšanās bija nevis personiska, bet netieša, sarakstoties. Bet tā atstāja manī neizdzēšamu iespaidu, kas mani nepameta visā mana darba laikā partijā. Es toreiz biju Sibirijā, trimdā. Iepazīšanās ar Ļeņina revolucionāro darbību kopš 90. gadu beigām un sevišķi pēc 1901. gada, pēc „Iskras" izdošanas, pārliecināja mani, ka Ļeņina personā mums ir neparasts cilvēks. Viņš nebija tolaik manās acīs vienkāršs partijas vadītājs, viņš bija tās faktiskais radītājs, jo viņš vienīgais saprata mūsu partijas iekšējo būtību un neatliekamās vajadzības. Kad es salīdzināju viņu ar pārējiem mūsu partijas vadītājiem, man vienmēr likās, ka Ļeņina cīņas biedri — Pļehanovs, Martovs, Akselrods un citi — stāv veselu galvu zemāk par Ļeņinu, ka Ļeņins, salīdzinot ar viņiem, nav vienkārši viens no vadītājiem, bet augstāka tipa vadītājs, kalnu ērglis, kas nepazīst cīņā baiļu un kas droši ved partiju uz priekšu pa vēl neizdibinātiem Krievijas revolucionārās kustības ceļiem. Šis iespaids tik dziļi nogūlās manā dvēselē, ka es sajutu nepieciešamību uzrakstīt par to vienam savam tuvam draugam, kas tolaik bija emigrācijā, prasīdams no viņa atsauksmi. Pēc kāda laika, jau būdams Sibīrijā, trimdā, — tas bija 1903. gada beigās, — es saņēmu jūsmīgu atbildi no sava drauga un vienkāršu, bet dziļa satura vēstuli no Ļeņina, kuru, kā izrādījās, mans draugs bija iepazīstinājis ar manu vēstuli. Ļeņina vēstulīte bija samērā neliela, bet tā sniedza mūsu partijas prakses drošu, bezbailīgu kritiku un ievērojami skaidru un koncentrētu visa partijas tuvākā laika darba plāna iztirzājumu. Tikai Ļeņins prata rakstīt par vissarežģītākām lietām tik vienkārši un skaidri, koncentrēti un drosmīgi, — ka katra frāze nevis runā, bet šauj. Šī vienkāršā un drosmīgā vēstulīte vēl vairāk pārliecināja mani, ka Ļeņins ir mūsu partijas kalnu ērglis. Nevaru sev piedot, ka šo Ļeņina vēstuli, tāpat kā daudzas citas vēstules, es pēc veca pagrīdnieka paraduma sadedzināju.

No tā laika sākās mana pazīšanās ar Ļeņinu.

KAUTRĪBA

Pirmo reizi satikos ar Ļeņinu 1905. gada decembrī boļševiku konferencē Tamerforsā (Somijā). Es cerēju ieraudzīt mūsu partijas kalnu ērgli, dižu cilvēku, dižu ne tikai politiski, bet, ja vēlaties, arī fiziski, jo Ļeņins tēlojās manā iedomā kā milzis, stalts un reprezentabls. Kāda nu bija mana vilšanās, kad es ieraudzīju visparastāko cilvēku, augumā mazāku par vidējo, kas ne ar ko, burtiski ne ar ko neatšķīrās no parastiem mirstīgajiem . . .

Ir pieņemts, ka „dižam cilvēkam" parasti jānovēlojas uz sapulcēm, lai sapulces dalībnieki ar klusinātiem sirdspukstiem gaidītu viņa ienākšanu, pie kam pirms viņa ienākšanas sapulces dalībnieki brīdina: ,,css . . . klusāk . . . viņš nāk". Man likās, ka tāds svinīgums nebūtu lieks, jo tas imponē, iedveš cieņu. Kāda nu bija mana vilšanās, kad dabūju zināt, ka Ļeņins ieradies sapulcē agrāk par delegātiem un, nosēdies kaut kur kaktā, vienkārši sarunājas, visparastākajā veidā sarunājas ar visparastākajiem konferences dalībniekiem. Neslēpšu, ka toreiz tas man likās kā kaut kādu nepieciešamu noteikumu kaut kāda pārkāpšana.

Tikai vēlāk sapratu, ka šī Ļeņina vienkāršība un kautrība, šī tieksme palikt neievērotam vai, vismaz, nedurties acīs un nepasvītrot savu augsto stāvokli, — šī īpatnība ir viena no Ļeņina kā jauno masu, kā cilvēces dziļāko „apakšslaņu" vienkāršo un parasto masu jaunā vadoņa visstiprākajām pusēm.

LOĢIKAS SPĒKS

Ievērojamas bija divas Ļeņina runas, kuras viņš teica šinī konferencē: par pašreizējo momentu un par agraro jautājumu. Tās, diemžēl, nav saglabājušās. Tās bija apgarotas runas, kas izraisīja vētrainu sajūsmu visā konferencē. Neparastais pārliecināšanas spēks, argumentācijas vienkāršība un skaidrība, īsie un visiem saprotamie teikumi, bez mākslotības, bez galvu reibinošiem žestiem un efektivām frāzēm iespaida radīšanai — viss tas Ļeņina runas izdevīgi atšķīra no parasto „parlamenta" oratoru runām.

Bet mani toreiz Ļeņina runās valdzināja kas cits. Mani Ļeņina runās valdzināja tas nepārvaramais loģikas spēks, kas mazliet sausi, bet toties pamatīgi ņem savā varā auditoriju, pakāpeniski elektrizē to un tad saņem to gūstā, kā mēdz teikt, bez pārpalikuma. Atceros, ka toreiz runāja daudzi delegāti: „Ļeņina runās loģika — tā ir it kā tādi visspēcīgi taustekļi, kas sagrābj tevi no visām pusēm spīlēs un no kuru apkampieniem nav jaudas izrauties: vai nu padodies, vai izšķiries par pilnīgu izgāšanos".

Es domāju, ka šī īpatnība Ļeņina runās ir pati stiprākā puse viņa oratora mākslā.

BEZ ČINKSTĒŠANAS

Otrreiz Ļeņinu sastapu 1906. gadā mūsu partijas Stokholmas kongresā. Ir zināms, šinī kongresā boļševiki palika mazākumā, viņus sakāva. Es tad pirmo reizi redzēju Ļeņinu uzvarētā lomā. Viņš ne drusciņu nelīdzinājās tiem vadoņiem, kas činkst un izsamist pēc sakāves. Gluži otrādi, sakāve pārvērta Ļeņinu enerģijas koncentrātā, kas savus piekritējus iedvesmoja jaunām kaujām, nākamai uzvarai. Es runāju par Ļeņina sakāvi. Bet kāda bija šī sakāve? Vajadzēja paskatīties uz Ļeņina pretiniekiem, uzvarētājiem Stokholmas kongresā — Pļehanovu, Akselrodu, Martovu un citiem: viņi ļoti maz līdzinājās īsteniem uzvarētājiem, jo Ļeņins savā nesaudzīgajā meņševisma kritikā neatstāja viņos, kā saka, dzīvas vietas. Es atceros, kā mēs, delegāti — boļševiki, saspiedušies pūlītī, raudzījāmies uz Ļeņinu, prasīdami viņam padomu. Dažu delegātu runās pazibēja nogurums, skumjas. Nāk prātā, ka Ļeņins par atbildi uz tādām runām kodīgi izspieda caur zobiem: „Nečinkstiet, biedri, mēs droši uzvarēsim, jo mums taisnība". Naids pret činkstētajiem inteliģentiem, ticība saviem spēkiem, ticība uzvarai — lūk, par ko mums toreiz runāja Ļeņins. Bija jūtams, ka boļševiku sakāve ir pārejoša, ka boļševikiem jāuzvar tuvākā nākotnē.

„Nečinkstēt sakāves gadījumā" — tā ir tā pati īpatnība Ļeņina darbībā, kas palīdzēja viņam cieši apvienot ap sevi līdz galam uzticīgu un par saviem spēkiem pārliecinātu armiju.

BEZ UZPŪTĪBAS

Nākošajā kongresā, Londonā 1907. gadā, boļševiki bija uzvarētāji. Es pirmo reizi tad redzēju Ļeņinu uzvarētāja lomā. Citus vadoņus uzvara parasti apreibina, padara viņus iedomīgus un uzpūtīgus. Visbiežāk tādos gadījumos sāk svinēt uzvaru, atdusēties uz lauriem. Bet Ļeņins ne drusciņu nelīdzinājās tādiem vadoņiem. Gluži otrādi, taisni pēc uzvaras viņš kļuva sevišķi modrs un piesardzīgs. Atceros, kā Ļeņins tolaik neatlaidīgi piekodināja delegātiem: „Pirmais darbs — neaizrauties no uzvaras un nekļūt uzpūtīgam; otrs darbs — nostiprināt sev uzvaru; trešais — galīgi sakaut pretinieku, jo viņš tikai iedragāts, bet no galīgas sakāves vēl tālu". Viņš kodīgi izsmēja tos delegātus, kas vieglprātīgi apgalvoja, ka „nu meņševikiem ir beigas". Viņam nebija grūti pierādīt, ka meņševikiem vēl arvien ir saknes, strādnieku kustībā, ka ar viņiem vajag prasmīgi cīnīties, visādi izvairīties no savu spēku pārvērtēšanas un sevišķi no pretinieka spēku nepietiekamas, novērtēšanas.

„Neplātīties ar uzvaru", — tā bija tā īpatnība Ļeņina raksturā, kas palīdzēja viņam aukstasinīgi novērtēt pretinieka spēkus un nodrošināt partiju pret iespējamām nejaušībām.

PRINCIPIALITATE

Partijas vadoņi nevar augsti nenovērtēt savas partijas vairākuma ieskatus. Vairākums — tas ir spēks, ar kuru vadonis nevar nerēķināties. Ļeņins saprata to ne sliktāk par kuru katru citu partijas vadītāju. Bet Ļeņins nekad nekļuva par vairākuma gūstekni, sevišķi, ja šim vairākumam nebija principiālā pamata. Mūsu partijas vēsturē ir bijuši momenti, kad vairākuma ieskati vai partijas acumirklīgās intereses sanāca konfliktā ar proletariāta kardinālām interesēm. Tādos gadījumos Ļeņins bez pārdomām noteikti stājās principialitātes pusē pret partijas vairākumu. Vēl vairāk, — viņš nebaidījās uzstāties tādos gadījumos burtiski viens pret visiem, paļaudamies uz to, — kā viņš bieži izteicās par to, — ka „principiālā politika ir vienīgi pareizā politika".

Sevišķi raksturīgi šinī ziņā divi šādi fakti.

Pirmais fakts. Periods no 1909.—1911. g., kad partija, kontrrevolūcijas satriekta, pārdzīvoja pilnīgu sairumu. Tas bija periods, kad neticēja partijai, periods, kad veselām masām bēga no partijas ne tikai inteliģenti, bet pa daļai arī strādnieki, pagrīdes noliegšanas periods, likvidatorisma un sabrukuma periods. Ne tikai meņševiki, bet arī boļševiki tolaik reprezentēja veselu virkni frakciju un virzienu, kas pa lielākai daļai bija atrauti no strādnieku kustības. Ir zināms, ka tieši tanī periodā radās ideja par pilnīgu pagrīdes likvidēšanu un strādnieku organizēšanu legālā, liberālā, stolipiniskā partijā. Ļeņins tolaik bija vienīgais, kas nepadevās vispārējai sērgai un augsti turēja partejības karogu, ar apbrīnojamu pacietību un nebijušu neatlaidību vākdams kopā izkaisītos un sakautos partijas spēkus, karodams pret visiem un visādiem antipartejiskiem virzieniem strādnieku kustībā, aizstāvēdams partiju ar nebijušu vīrišķību un neredzētu neatlaidību.

Ir zināms, ka šai strīdā par partejību Ļeņins vēlāk izrādījās uzvarētājs.

Otrais fakts. Periods no 1914.—1917. g„ imperiālistiskā kara periods, kad visas vai gandrīz visas sociāldemokrātiskās un sociālistiskās partijas, padevušās vispārējai patriotiskajai dvingai, atdevās savas zemes imperiālismā kalpībā. Tas bija periods, kad II Internacionāle nolieca savus karogus kapitala priekšā, kad pret šovinisma vilni nenoturējās pat tādi cilvēki kā Pļehanovs, Kautskis, Geds un citi. Ļeņins bija tolaik vienīgais vai gandrīz vienīgais, kas uzsāka noteiktu cīņu pret socialšovinismu un socialpacifismu, atmaskoja Gedu un Kautsku nodevību un asi nosodīja vidus ceļa „revolucionāru" nenoteiktību. Ļeņins saprata, ka aiz viņa ir nenozīmīgs mazākums, bet viņa acīs tam nebija izšķirīga nozīme, jo viņš zināja, ka vienīgi pareizā politika, kurai ir nākotne, ir konsekventa internacionālisma politika, jo viņš zināja, ka principiālā politika ir vienīgi pareizā politika.

Ir zināms, ka arī šai strīdā par jaunu Internacionāli uzvarētājs bija Ļeņins.

„Principiālā politika ir vienīgi pareizā politika", — tā ir tā pati formula, ar kuras palīdzību Ļeņins ieņēma ar joni jaunas „nepieejamas" pozicijas, iekarodams revolucionārajam marksismam labākos proletariāta elementus.

TICĪBA MASĀM

Partijas teorētiķi un vadoņi, kas pazīst tautu vēsturi, kas izstudējuši revolūciju vēsturi no sākuma līdz galam, dažkārt sasirgst ar kādu nepieklājīgu slimību. Šī slimība saucas — bailes no masām, neticība masu jaunrades spējām. No tā dažreiz rodas zināms vadoņu aristokratisms attiecībā pret masām, kuras smalki nepārzina revolūciju vēsturi, bet ir aicinātas lauzt veco un celt jauno. Bailes, ka stihija var sabangoties, ka masas var „salauzt daudz ko lieku", vēlēšanās būt aukles lomā, kura cenšas mācīt masas pēc grāmatiņām, bet nevēlas mācīties no masām, — tāds ir šāda aristokratisma veida pamats.

Ļeņins bija pilnīgs pretstats tādiem vadoņiem. Es nezinu cita revolucionārā, kas tik dziļi ticētu proletariāta jaunrades spēkiem un viņa šķiras instinkta revolucionārai mērķtiecībai kā Ļeņins. Es nezinu cita revolucionārā, kas būtu pratis tik nesaudzīgi šaustīt pašapmierinātos „revolūcijas haosa" un „masu patvarīgās rīcības bakhanalijas" kritiķus kā Ļeņins. Nāk prātā, ka kādas sarmas laikā, atbildot uz kāda biedra piezīmi, ka „pēc revolūcijas jānodibinās normālai kārtībai", Ļeņins sarkastiski piezīmēja: „Nelaime, ja cilvēki, kas grib būt revolucionāri, aizmirst, ka visnormālākā kārtība vēsturē ir revolūcijas kārtība".

No tā izriet Ļeņina nicīgā izturēšanās pret visiem tiem, kas centās no augšas skatīties uz masām un mācīt tās pēc grāmatiņām. No tā izriet Ļeņina nemitīgā pamācība: mācīties no masām, izprast viņu darbību, rūpīgi pētīt masu praktisko cīņas pieredzi.

Ticība masu jaunrades spēkiem — tā ir tā pati īpatnība Ļeņina darbībā, kura deva viņam iespēju izprast stihiju un ievirzīt tās kustību proletāriskās revolūcijas gultnē.

REVOLŪCIJAS ĢĒNIJS

Ļeņins bija dzimis revolūcijai. Viņš bija tiešām revolucionāru eksploziju ģēnijs un lielākais revolucionārās vadības meistars. Nekad viņš nejutās tik brīvi un priecīgi kā revolucionāru satricinājumu laikmetā. Ar to es nepavisam negribu teikt, ka Ļeņins vienādi piekrita ikkatram revolucionārām satricinājumam vai ka viņš vienmēr un visos apstākļos bija par revolucionārām eksplozijām. Nemaz nē. Ar to es gribu tikai teikt, ka nekad Ļeņina ģeniālā gaišredzība neizpaudās tik pilnīgi un izteiksmīgi kā revolucionāro eksploziju laikā. Revolucionāru pagriezienu dienās viņš burtiski atplauka, kļuva gaišreģis, paredzēja šķiru kustību un revolūcijas varbūtējos līkuloču ceļus, redzēdams tos kā uz delnas. Ne velti mūsu partijas aprindās runā, ka „Iļjičs revolūcijas viļņos prot peldēt kā zivs ūdenī".

No tā izriet Ļeņina taktikas lozungu „apbrīnojamā” skaidrība un revolucionāro nodomu „reibinošā” drosme.

Nāk prātā divi sevišķi raksturīgi fakti, kas pasvītro šo Ļeņina īpatnību.

Pirmais fakts. Periods pirms Oktobra apvērsuma, kad miljoni strādnieku, zemnieku un zaldatu, aizmugures un frontes krizes skubināti, pieprasīja nūeru un brīvību; kad ģeneralitate un buržuāzijā gatavoja militāro diktatūru „kara līdz galam" interesēs; kad visa tā sauktā „sabiedriskā doma", visas tā sauktās „sociālistiskās partijas" bija pret boļševikiem, saukādamas viņus par „vācu spiegiem"; kad Kerenskis mēģināja iedzīt boļševiku partiju pagrīdē — un pa daļai jau paguva to iedzīt; kad Austrijas un Vācijas koalicijas vēl arvien varenās disciplinētās armijas stāvēja pretī mūsu nogurušajām un irstošajām armijām, bet Rietumeiropas „sociālisti" jo labi jutās blokā ar savām valdībām par „karu līdz pilnīgai uzvarai" ...

Ko nozīmēja sākt sacelšanos tādā momentā? Sākt sacelšanos tādā situācijā — nozīmē likt visu uz spēles. Bet Ļeņins nebaidījās riskēt, jo viņš zināja, redzēja ar savu gaišredzīgo skatu, ka sacelšanās neizbēgama, ka sacelšanās uzvarēs, ka sacelšanās Krievijā sagatavos imperiālistiskā kara beigas, ka sacelšanās Krievijā saviļņos nomocītās masas Rietumos, ka sacelšanās Krievijā pārvērtīs imperiālistisko karu par pilsoņu karu, ka sacelšanās dos Padomju Republiku, ka Padomju Republika būs revolucionārās kustības balsts visā pasaulē.

Ir zināms, ka šis Ļeņina revolucionārais paredzējums vēlāk piepildījās ar nepieredzētu precizitāti.

Otrais fakts. Pirmās dienas pēc Oktobra revolūcijas, kad Tautas Komisāru Padome mēģināja piespiest dumpīgo ģenerāli, virspavēlnieku Duhoņinu, pārtraukt kara darbību un sākt ar vāciem sarunas par pamieru. Nāk prātā, kā Ļeņins, Kriļenko (nākošais virspavēlnieks) un es devāmies uz Galveno štābu Petrogradā, lai vestu sarunas pa tiešo vadu ar Duhoņinu. Mirklis bija drausmīgs. Duhoņins un Virspavēlnieka štābs kategoriski atteicās izpildīt Tautas Komisāru Padomes pavēli. Armijas komandējošais sastāvs atradās pilnīgi Virspavēlnieka staba rokās. Kas attiecas uz zaldātiem, tad nebija zināms, ko teiks 12 miljonu lielā armija, kas bija pakļauta pret Padomju varu noskaņotām tā sauktajām armijas organizācijām. Pašā Petrogradā, kā zināms, tobrīd brieda junkuru sacelšanās. Turklāt Kerenskis devās uz Petrogradu, lai to iekarotu. Atceros, ka pēc zināmas pauzes pie vada Ļeņina seja iemirdzējās tādā kā neparastā gaismā. Bija redzams, ka viņš jau izlēmis. „Iesim uz radiostaciju, — Ļeņins teica, tā mums palīdzēs; ar speciālu pavēli mēs atcelsim no amata ģenerāli Duhoņinu, iecelsim viņa vietā par virspavēlnieku Kriļenko un, neprasot komandējošā sastāva piekrišanu, griezīsimies pie zaldātiem ar aicinājumu — ielenkt ģenerāļus, pārtraukt kara darbību, uzņemt sakarus ar Austrijas un Vācijas zaldātiem un ņemt miera lietu savās pašu rokās".

Tas bija „lēciens neziņā". Bet Ļeņins nebaidījās šā lēciena, gluži otrādi, viņš gāja tam pretī, jo viņš zināja, ka armija grib mieru un tā iekaros mieru, noslaucīdama ceļā uz mieru visus un visādus šķēršļus, jo viņš zināja, ka šāds miera nodibināšanas paņēmiens nepaies veltīgi garām Austrijas un Vācijas zaldātiem, ka tas atraisīs tieksmi pēc miera bez izņēmuma visās frontēs.

Ir zināms, ka šis Ļeņina revolucionārais paredzējums arī piepildījās vēlāk pilnīgi precizi.

Ģeniālā gaišredzība, spēja ātri uztvert un atminēt tuvojošos notikumu iekšējo nozīmi — tā bija tā pati Ļeņina īpašība, kas palīdzēja viņam nospraust precizu stratēģiju un skaidru rīcības līniju revolucionārās kustības pagriezienos.

„Pravda”, 34. n-rs, 1924. g. 12. februārī

***

NO SARUNAS AR PIRMO AMERIKAS STRĀDNIEKU DELEGACIJU

Delegācijās jautājumi un biedra Staļina atbildes 1927. g. 9. septembrī

PIRMAIS JAUTĀJUMS. Kādus jaunus principus praktiski pielicis marksismam Ļeņins un kompartija? Vai būtu pareizi teikt, ka Ļeņins ticēja ,,radošai revolūcijai", kamēr Markss vairāk tiecās nogaidīt ekonomisko spēku attīstības kulmināciju?

ATBILDE. Es domāju, ka nekādus ,,jaunus principus" Ļeņins nav ,,pielicis" marksismam, tāpat kā Ļeņins nav atcēlis nevienu no „vecajiem" marksisma principiem. Ļeņins ir bijis un paliek visuzticīgākais un konsekventākais Marksa un Engelsa skolnieks, kas visumā un pilnīgi balstās uz marksisma principiem. Bet Ļeņins nebija tikai Marksa-Engelsa mācības izpildītājs. Viņš bija reizē ar to Marksa un Engelsa mācības turpinātājs. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka viņš Marksa-Engelsa mācību attīstīja tālāk, ievērojot jaunos attīstības apstākļus, ievērojot jauno kapitālisma fāzi, ievērojot imperiālismu. Tas nozīmē, ka, attīstīdams tālāk Marksa mācību jaunos šķiru cīņas apstākļos, Ļeņins devis marksisma vispārīgajā dārgumu krātuvē ko jaunu, salīdzinot ar to, ko devis Markss un Engelss, salīdzinot ar to, ko varēja dot priekšimperialistiskā kapitālisma periodā, turklāt šis jaunais, ko Ļeņins devis marksisma dārgumu krātuvē, visumā un pilnīgi bāzējās uz principiem, ko devis Markss un Engelss. Šai nozīmē pie mums tad arī ir runa par ļeņinismu kā imperiālismā un proletārisko revolūciju laikmeta marksismu. Te būs daži jautājumi, kuros Ļeņins devis ko jaunu, attīstīdams tālāk Marksa mācību.

Pirmkārt, jautājums par monopolistisko kapitālismu, par imperiālismu kā jaunu kapitālisma fāzi. Markss un Engelss „Kapitālā" devuši kapitālisma pamatu analizi. Bet Markss un Engelss dzīvoja priekšmonopolistiskā kapitālisma kundzības periodā, kapitālisma mierīgas evolucionēšanas periodā, kad tas „mierīgi" izplatījās pa visu zemeslodi. Šī vecā fāze beidzās XIX gadsimta beigās un XX gadsimta sākumā, kad Markss un Engelss jau bija miruši. Saprotams, ka Markss un Engelss varēja tikai nojaust tos jaunos kapitālisma attīstības apstākļus, kuri radās sakarā ar kapitālisma jauno fāzi, kas nomainīja veco fāzi, sakarā ar imperiālistisko, monopolistisko attīstības fāzi, kad kapitālisma plūsmaino evolucionēšanu nomainīja kapitālisma lēcienveidīgā, katastrofiskā attīstība, kad kapitālisma attīstības nevienmērība un pretrunas izraisījās ar sevišķu spēku, kad cīņa par noieta tirgiem un kapitala eksportu attīstības galējas nevienmērības apstākļos padarīja neatvairāmus periodiskus imperiālistiskus karus par periodisku pasaules un iespaida sfēru pārdalīšanu. Ļeņina nopelns un tātad jaunais Ļeņinam te ir tas, ka viņš, dibinādamies uz „Kapitala" pamattēzēm, devis pamatotu, marksistisku imperiālismā kā kapitālisma pēdējās fāzes analizi, atklājot tā rētas un tā neatvairāmās bojā ejas apstākļus. Uz šīs analizēs bāzes radās Ļeņina zināmā teze par to, ka imperiālismā apstākļos iespējama sociālismā uzvara atsevišķās, atsevišķi ņemtās, kapitālistiskās zemēs.

Otrkārt, jautājums par proletariāta diktatūru. Proletariāta diktatūras kā proletariāta politiskas kundzības un kā kapitala varas varmācīgas gāšanas metodes pamatideju devuši Markss un Engelss. Šai jautājumā Ļeņinam jauns ir tas, ka: a) viņš atklāja Padomju varu kā proletariāta diktatūras valstisko formu, izmantodams šai nolūkā Parizes Komūnas un Krievijas revolūcijas pieredzi; b) viņš atvēra iekavas proletariāta diktatūras formulā attiecībā uz problēmu par proletariāta sabiedrotajiem, apzīmēdams proletariāta diktatūru kā šķiru savienības īpašu veidu, kad proletariāts kā vadītājs savienojas ar neproletarisko šķiru (zemniecības u. c.) ekspluatējamām masām kā vadāmām; c) ar sevišķu spēku viņš pasvītroja to faktu, ka proletariāta diktatūra ir augstākais demokrātijās tips šķiru sabiedrībā, proletāriskās demokrātijās forma, kas izteic vairākuma (ekspluatēto) intereses, — pretēji kapitālistiskai demokrātijai, kas izteic mazākuma (ekspluatatoru) intereses.

Treškārt, jautājums par sociālismā sekmīgas celtniecības formām un veidiem proletariāta diktatūras periodā, pārejas periodā no kapitālisma uz sociālismu, zemē, ko ielenc kapitālistiskas valstis. Markss un Engelss proletariāta diktatūras periodu uzskatīja par vairāk vai mazāk ilgstošu periodu, kas pilns ar revolucionārām sadursmēm un pilsoņu kariem, kuru norises laikā proletariāts, atrazdamies pie varas, veic ekonomiska, politiska, kulturālā un organizatoriska rakstura pasākumus, kādi nepieciešami tam nolūkam, lai vecās kapitālistiskās sabiedrības vietā radītu jaunu sociālistisku sabiedrību, sabiedrību bez šķirām, sabiedrību bez valsts. Ļeņins visumā un pilnīgi dibinājās uz šīm Marksa un Engelsa pamattēzēm. Jauns Ļeņinam šai jautājumā ir tas, ka: a) viņš pamatoja pilnīgas sociālistiskās sabiedrības izveidošanas iespēju proletariāta diktatūras zemē, ko ielenc imperiālistiskās valstis, ar noteikumu, ka šo zemi nenožņaugs apkārtējo kapitālistisko valstu militārā intervencija; b) viņš nosprauda konkrētus ekonomiskās politikas ceļus („jaunā ekonomiskā politika"), ar kuru palīdzību proletariāts, kad viņa rokās ir ekonomiskas komandējošas virsotnes (rūpniecība, zeme, transports, bankas utt), socializēto industriju saista ar lauksaimniecību („industrijas saikne ar zemnieku saimniecību") un tādējādi visu tautas saimniecību ved uz sociālismu; c) viņš nosprauda konkrētus ceļus zemniecības pamatmasu pakāpeniskai ievirzīšanai un iesaistīšanai sociālistiskās celtniecības gultnē caur kooperāciju, kas proletariāta diktatūras rokās ir lielākais līdzeklis pārveidot sīko zemnieka saimniecību un zemniecības pamatmasas pāraudzināt sociālismā garā.

Ceturtkārt, jautājums par proletariāta hegemoniju revolūcijā, katrā tautas revolūcijā, tiklab revolūcijā pret carismu, kā revolūcijā pret kapitālismu. Markss un Engelss deva proletariāta hegemonijas idejas pamatuzmetumus. Jauns Ļeņinam te ir tas, ka viņš attīstīja tālāk un izvērsa šos uzmetumus proletariāta hegemonijas harmoniskā sistēmā, pilsētas un lauku darba ļaužu proletāriskās vadības harmoniskā sistēmā ne vien carisma un kapitālisma gāšanas darbā, bet arī sociālistiskās celtniecības darbā proletariāta diktatūras laikā. Ir zināms, ka proletariāta hegemonijas ideja, pateicoties Ļeņinam un viņa partijai, ir meistariski atrisināta Krievijā. Ar to, starp citu, izskaidrojams tas fakts, ka revolūcija Krievijā noveda pie proletariāta varas. Senāk parasti notika tā, ka strādnieki revolūcijas laikā kāvās uz barikādēm, viņi lēja asinis, viņi nogāza veco, bet vara nonāca buržuju rokās, kuri vēlāk apspieda un ekspluatēja strādniekus. Tā tas bija Anglijā un Francijā. Tā tas bija Vācijā. Pie mums, Krievijā, tas notika citādāk. Pie mums strādnieki bija ne tikai revolūcijas trieciena spēks. Būdams revolūcijas trieciena spēks, Krievijas proletariāts līdz ar to centās būt visu pilsētas un lauku ekspluatēto masu hegemons, politiskais vadītājs, cieši apvienodams viņas ap sevi, atraudams tās no buržuāzijas, politiski izolēdams buržuāziju. Būdams turpretī ekspluatēto masu hegemons, Krievijas proletariāts visu laiku cīnījās par to, lai sagrābtu varu savās rokās un izmantotu to savās pašu interesēs, pret buržuāziju, pret kapitālismu. Ar to patiesībā arī izskaidrojams, ka katrs spēcīgs revolūcijas uzliesmojums Krievijā, tiklab 1905. gada oktobrī, kā arī 1917. gada februārī, izvirzīja atklātībā strādnieku deputātu padomes, kā jaunā varas aparata dīgļus, kurš aicināts apspiest buržuāziju, — pretēji buržuāziskajam parlamentam kā vecajam varas aparatam, kas bija aicināts apspiest proletariātu. Buržuāzijā divi lāgi pie mums mēģināja atjaunot buržuāzisko parlamentu un darīt galu padomēm: 1917. gada augustā, ,,Priekšparlamenta'' laikā, līdz varas saņemšanai no boļševiku puses, un 1918. gada janvarī, „Satversmes Sapulces" laikā, pēc varas saņemšanas no proletariāta puses, — un katru reizi buržuāziju sakāva. Kāpēc? Tāpēc, ka buržuāzijā jau bija politiski izolēta, darba ļaužu miljonu masas uzskatīja proletariātu par vienīgo revolūcijas vadoni, bet masas jau bija pārbaudījušas padomes un atzinušas par savu strādniecisku varu, kuru apmainīt pret buržuāzisko parlamentu būtu bijusi proletariāta pašnāvība. Tāpēc nav brīnums, ka buržuāziskais parlamentārisms pie mums neieviesās. Lūk, kāpēc revolūcija Krievijā radīja proletariāta varu. Tādi ir proletariāta hegemonijas ļeņiniskās sistēmas realizēšanas rezultāti revolūcijas laikā.

Piektkārt, nacionāli koloniālais jautājums. Markss un Engelss, analizēdami savā laikā notikumus Īrijā, Indijā, Ķinā, Centrālās Eiropas zemēs, Polijā, Ungārijā, — deva pirmās pamatidejas nacionāli koloniālajā jautājumā. Ļeņins savos darbos ir bāzējies uz šīm idejām. Jauns Ļeņinam šai jautājumā ir tas, ka: a) viņš savāca vienkopus šīs idejas harmoniskā uzskatu sistēmā par nacionāli koloniālajām revolūcijām imperiālismā laikmetā; b) nacionāli koloniālo jautājumu sasaistīja ar jautājumu par imperiālismā gāšanu; c) nacionāli koloniālo jautājumu pasludināja par sastāvdaļu kopējā jautājumā par starptautisko proletārisko revolūciju.

Beidzot, jautājums par proletariāta partiju. Markss un Engelss devuši pamatuzmetumus par partiju kā proletariāta priekšpulku, bez kuras (bez partijas) proletariāts nevar iegūt savu atbrīvošanu ne varas saņemšanas ziņā, ne kapitālistiskās sabiedrības pārveidošanas ziņā. Jauns Ļeņinam šai jautājumā ir tas, ka viņš attīstījis tālāk šos uzmetumus atbilstoši proletariāta cīņas jaunajiem apstākļiem imperiālismā periodā, parādīdams, ka: a) partija ir proletariāta šķiras organizācijas augstākā forma, salīdzinot ar citām proletariāta organizācijas formām (arodbiedrības, kooperācijā, valsts organizācija), kuru darbu tā aicināta apvienot un virzīt; b) proletariāta diktatūra realizējama tikai caur partiju kā tās virzītāju spēku; c) proletariātā diktatūra var būt pilnīga vienīgi tai gadījumā, ja to vada viena partija, komunistu partija, kura nedala un kurai nav jādala vadība ar citām partijām; d) bez dzelzs disciplinas partijā nevar tikt realizēti proletariāta diktatūras uzdevumi, lai apspiestu ekspluatatorus un pārveidotu šķiru sabiedrību par sociālistisku sabiedrību.

Tas pamatā ir tas jaunais, ko devis Ļeņins savos darbos, konkretizēdams un tālāk attīstīdams Marksa mācību atbilstoši jaunajiem proletariāta cīņas apstākļiem imperiālismā periodā.

Tāpēc arī pie mums saka, ka ļeņinisms ir imperialisma un proletārisko revolūciju laikmeta marksisms.

No tā redzams, ka ļeņinismu nevar atdalīt no marksisma, jo vairāk to nevar marksismam pretim stādīt.

Delegācijās jautājumā vel sacīts: ,,Vai būtu pareizi teikt, ka Ļeņins ticējis „radošai revolūcijai", kamēr Markss vairāk tiecies nogaidīt ekonomisko spēku attīstības kulmināciju?" Es domāju, ka tā teikt būtu pavisam nepareizi. Es domāju, ka katra tautas revolūcija, ja tā tiešām ir tautas revolūcija, ir radoša revolūcija, jo tā lauž veco iekārtu un rada, veido jaunu. Protams, nevar būt nekā radoša tādās, ja atļauts teikt, „revolūcijās", kādas lāgiem mēdz notikt, teiksim, Albānijā, tādā veidā, ka vienas ciltis rīko rotaļīgas „sacelšanās" pret citām. Bet tādas rotaļīgas „sacelšanās" marksisti nekad nav uzskatījuši par revolūciju. Acīm redzams, ka runa nav par tādu „sacelšanos" norisēm, bet par masveidīgu tautas revolūciju, kas apspiestās šķiras saceļ pret apspiedējām šķirām. Bet tāda revolūcija nevar nebūt radoša. Markss un Ļeņins aizstāvēja tieši tādu revolūciju, — un tikai tādu. Turklāt saprotams, ka tāda revolūcija nevar izcelties katros apstākļos, ka tā var norisināties tikai noteiktos labvēlīgos ekonomiskos un politiskos apstākļos.

„Ļeņinisma jautājumi“. 10. izd., 169.—173. Ipp.

***

NO SARUNAS AR VĀCU RAKSTNIEKU EMILU LUDVIGU

1931. g. 13. decembrī

LUDVIGS. Esmu Jums ļoti atzinīgs, ka Jūs atradāt par iespējamu mani pieņemt. Jau vairāk nekā 20 gadu es studēju izcilu vēsturisku personību dzīvi un darbību. Man šķiet, ka es labi pazīstu cilvēkus, bet toties es nekā nesaprotu no sociāli ekonomiskiem apstākļiem.

STAĻINS. Jūs lieki kautrējaties.

LUDVIGS. Nē, tas tiešām tā. Un tieši tāpēc es uzstādīšu jautājumus, kuri Jums varbūt izliksies savādi. Šodien, šeit Kremlī, es redzēju dažas Pētera Lielā relikvijas, un pirmais jautājums, kuru es Jums gribu uzdot, ir šāds: vai Jūs atzīstat paralēli starp sevi un Pēteri Lielo? Vai Jūs sevi uzskatāt par Pētera Lielā darba turpinātāju?

STAĻINS. Nekādā veidā. Vēsturiskas paralēlēs ir vienmēr riskantas. Šī paralēlē ir bezjēdzīga.

LUDVIGS. Bet Pēteris Lielais taču ļoti daudz darījis savas zemes attīstības labā, cenzdamies pārnest uz Krieviju rietumu kulturu.

STAĻINS. Jā, protams, Pēteris Lielais daudz darījis, lai augšup celtu muižnieku šķiru un veicinātu topošās tirgoņu šķiras attīstību. Pēteris ļoti daudz darījis, lai radītu un nostiprinātu muižnieku un tirgotāju nacionālu valsti. Tāpat arī jāsaka, ka muižnieku šķiras celšana augšup, palīdzība topošai tirgotāju šķirai un šo šķiru nacionālas valsts nostiprināšana notika uz dzimtzemniecības rēķina, no kuras plēsa trīs ādas. Kas attiecas uz mani, tad es esmu tikai Ļeņina skolnieks, un mans nolūks ir — būt viņa cienīgam skolniekam. Uzdevums, kuram es veltīju savu dzīvi, ir celt uz augšu citu šķiru un proti — strādnieku šķiru. Šis uzdevums ir nevis nostiprināt kaut kādu nacionālu valsti, bet gan nostiprināt sociālistisku un tātad — internacionālu valsti, pie kam katra šās valsts nostiprināšana veicina visas starptautiskās strādnieku šķiras nostiprināšanu. Ja katrs solis manā darbā, kas veltīts strādnieku šķiras augšupcelšanai un šās šķiras sociālistiskās valsts nostiprināšanai, nebūtu vērsts uz to, lai stiprinātu un uzlabotu strādnieku šķiras stāvokli, tad es uzskatītu, ka mana dzīve ir bez mērķa.

Jūs redzat, ka Jūsu paralēlē neder.

Kas attiecas uz Ļeņinu un Pēteri Lielo, tad pēdējais bija piliens jūrā, bet Ļeņins — vesels okeāns.

LUDVIGS. Marksisms noliedz personības izcilu lomu vēsturē. Vai Jūs neredzat pretrunu starp vēstures materiālistisku izpratni un to, ka Jūs tomēr atzīstat vēsturisku personību izcilu lomu?

STAĻINS. Nē, pretrunas te nav. Marksisms nepavisam nenoliedz izcilu personību lomu vai to, ka cilvēki taisa vēsturi. Marksam viņa grāmatā „Filozofijas nabadzība" un citos darbos Jūs varat atrast vārdus par to, ka tieši cilvēki taisa vēsturi, Bet, protams, cilvēki taisa vēsturi ne tā, kā viņiem liek kaut kāda fantazija, ne tā, kā viņiem ienāk prātā. Katra jauna paaudze sastop noteiktus apstākļus, kas pastāv jau gatavā veidā tai brīdī, kad šī paaudze radusies. Un lielie cilvēki ir kaut ko vērts tikai tiktāl, ciktāl viņi spēj pareizi saprast šos apstākļus, saprast, kā tos grozīt. Ja viņi šos apstākļus nesaprot un grib šos apstākļus grozīt, kā viņiem liek viņu fantāzijā, tad viņi, šie cilvēki, nokļūst Don-Kihota stāvoklī. Tādējādi taisni pēc Marksa mācības cilvēki nepavisam nav jāstāda pretī apstākļiem. Tieši cilvēki ir tie, kas taisa vēsturi, bet tikai, ciktāl viņi pareizi izprot apstākļus, kurus viņi sastapuši gatavā veidā, tikai, ciktāl viņi saprot, kā šos apstākļus pārgrozīt. Tā vismaz Marksu saprotam mēs, krievu boļševiki. Un Marksu mēs esam studējuši ne vienu vien gadu desmitu.

LUDVIGS. Pirms kādiem 30 gadiem, kad es apmeklēju universitāti, daudzi vācu profesori, kas sevi uzskatīja par vēstures materiālistiskas izpratnes piekritējiem, mums iegalvoja, ka marksisms noliedzot varoņu lomu, varonīgu personību lomu vēsturē.

STAĻINS. Tie bija marksisma vulgarizētāji. Marksisms nekad nav noliedzis varoņu lomu. Gluži otrādi, tas atzīst šo lomu par ievērojamu, tomēr aitām ierunām, par kurām es tikko runāju.

. . . LUDVIGS. Ļeņins ilgus gadus pavadīja ārzemēs, emigrācijā. Jums nācies būt ārzemēs ļoti neilgi. Vai Jūs to uzskatāt par savu trūkumu, vai Jūs uzskatāt, ka vairāk labuma revolūcijai atnes tie, kuriem, atrodoties emigrācijā ārzemēs, bija iespēja ļoti sīki izstudēt Eiropu, bet toties viņi zaudēja tiešu kontaktu ar tautu, vai tie revolucionāri, kuri strādāja šeit, zināja tautas noskaņojumu, bet toties maz pazina Eiropu?

STAĻINS. No šī salīdzinājuma jāizslēdz Ļeņins. Tikai ļoti nedaudzi starp tiem, kas palika Krievijā, bija tik cieši saistīti ar Krievijas īstenību, ar strādnieku kustību pašā zemē kā Ļeņins, kaut arī viņš ilgi atradās ārzemēs. Vienmēr, kad es aizbraucu pie viņa ārzemēs — 1907., 1908., 1912. g., es pie viņa redzēju vēstuļu kaudzes no praktiķiem, kas dzīvoja Krievijā, un Ļeņins vienmēr zināja vairāk nekā tie, kas bija palikuši Krievijā. Viņš vienmēr uzskatīja savu uzturēšanos ārzemēs par slogu sev.

To biedru, kuri palika Krievijā, kuri neaizbrauca uz ārzemēm, protams, mūsu partijā un tās vadībā ir daudz vairāk nekā bijušo emigrantu, un viņiem, protams, bija iespēja darīt vairāk revolūcijas labā nekā emigrantiem, kas atradās ārzemēs. Mūsu partijā taču palicis maz emigrantu. Uz 2 miljoniem partijas biedru to sanāks 100—200. No CK 70 locekļiem diez vai vairāk kā 3—4 dzīvojuši emigrācijā.

Kas attiecas uz iepazīšanos ar Eiropu, uz Eiropas studēšanu, tad, protams, tiem, kas gribēja Eiropu studēt, bija vairāk iespējas to darīt, atrodoties Eiropā. Un šajā ziņā tie no mums, kas nav dzīvojuši ilgi ārzemēs, ir kaut ko zaudējuši. Bet dzīvošanai ārzemēs nebūt nav izšķiroša nozīme tam, lai izstudētu Eiropas ekonomiku, tehniku, strādnieku kustības kadrus, dažāda veida literatūru, beletristisku vai zinātnisku. Zināms, citādi līdzīgos apstākļos vieglāk izstudēt Eiropu, padzīvojot tur. Bet tam minušam, kas rodas cilvēkiem, kas nav ilgu laiku pavadījuši Eiropā, nav lielas nozīmes. Gluži otrādi, es zinu daudzus biedrus, kuri gadus 20 nodzīvojuši ārzemēs, dzīvojuši kaut kur Šarlotenburgā vai Latiņu kvartālā, gadiem sēdējuši kafejnīcās, dzēruši alu un tomēr nav spējuši izstudēt Eiropu un nav to sapratuši.

„Boļševik", 1932. g., 8. n-rs, 33. un 34., 40. un 41. Ipp.

***

RUNA PIRMS VĒLĒŠANĀM MASKAVAS PILSĒTAS STAĻINA VĒLĒŠANU APGABALA VĒLĒTĀJU SAPULCĒ

1937. gada 11. decembrī Lielajā teātrī

Biedri, jāatzīstas — man nebija nodoma uzstāties ar runu. Bet mūsu cienījamais Ņikita Sergejevičs, var teikt, ar varu atvilka mani šurp uz sapulci un pateica, lai saku labu runu. Par ko runāt, kādu tieši runu? Viss, ko vajadzēja teikt pirms vēlēšanām, ir jau teikts un izteikts mūsu vadošo biedru — Kaļiņina, Molotova, Vorošilova, Kaganoviča un daudzu citu atbildīgo biedru runās. Ko vēl var piebilst pie šīm runām?

Saka, ka esot vajadzība pēc paskaidrojumiem dažos vēlēšanu kampaņas jautājumos. Kādi paskaidrojumi, kādos jautājumos? Viss, ko vajadzēja paskaidrot, ir jau skaidrots un daudzkārt skaidrots boļševiku partijas, komjaunatnes, Vissavienības Arodbiedrību Centrālās Padomes, Osoaviahima, Fizkultūras lietu komitejas zināmajos uzsaukumos. Ko vēl var piebilst pie šiem paskaidrojumiem?

Protams, varētu jau teikt tādu vieglu runu par visu un par neko (sakustēšanās zālē). Iespējams, ka tāda runa uzjautrinātu publiku. Saka, ka tādu runu meistari esot ne vien tur, kapitālistiskajās zemēs, bet arī pie mums, padomju zemē (jautra sakustēšanās, aplausi). Bet, pirmkārt, es neesmu tādu runu meistars. Otrkārt, vai vērts mums tagad nodarboties ar uzjautrinājumiem, kad visiem mums, boļševikiem, kā mēdz teikt, ,,pilnas rokas darba". Es domāju, ka nav vērts.

Skaidrs, ka šādos apstākļos labu runu nepateiksi.

Un tomēr, tā kā esmu uzkāpis uz tribines, protams, būs tā vai citādi kaut kas jel jāpasaka (skaļi aplausi).

Vispirms es gribētu pateikties (aplausi) vēlētājiem par uzticību, ko viņi dāvājuši (aplausi).

Mani izvirzījuši par deputātu kandidātu, un padomju galvaspilsētas Staļina vēlēšanu apgabala komisija mani reģistrējusi kā deputātu kandidātu. Tā, biedri, ir liela uzticība. Atļaujiet jums izteikt dziļu boļševistisku pateicību par to uzticību, ko jūs dāvājuši boļševiku partijai, kuras biedrs es esmu, un personīgi man kā šīs partijas pārstāvim (skaļi aplausi).

Es zinu, ko nozīmē uzticība. Tā, dabiski, uzliek man jaunus, papildu pienākumus un tātad jaunu, papildu atbildību. Bet pie mums, boļševikiem, nav pieņemts atteikties no atbildības. Es to pieņemu labprāt (vētraini ilgstoši aplausi).

No savas puses es gribētu apgalvot jums, biedri, ka jūs varat droši paļauties uz biedru Staļinu (vētrainas, ilgi nerimstošas ovācijās. Sauciens zālē: ,,Bet mēs visi ar biedru Staļinu!"). Varat paļauties, ka biedrs Staļins pratīs izpildīt savu pienākumu pret tautu (aplausi), strādnieku šķiru (aplausi), zemniecību (aplausi), inteliģenci (aplausi).

Tālāk, biedri, es gribētu jūs apsveikt ar nākošajiem visas tautas svētkiem, ar Padomju Savienības Augstākās Padomes vēlēšanu dienu (skaļi aplausi). Nākošās vēlēšanas, biedri, nav tikai vienkārši vēlēšanas. Tās ir tiešām mūsu strādnieku, mūsu zemnieku, mūsu inteliģences — visas tautas svētki (vētraini aplausi). Nekad vēl pasaulē nav bijušas tādas patiesi brīvas un patiesi demokrātiskās vēlēšanas, nekad! Vēsture nepazīst otru tādu piemēru (aplausi). Runa nav par to, ka mums būs vispārējas, vienlīdzīgas, aizklātas un tiešas vēlēšanas, kaut arī tam pašam par sevi ir liela nozīme. Runa ir par to, ka vispārējās vēlēšanas notiks pie mums kā visbrīvākās un demokrātiskākās vēlēšanas, salīdzinot ar kuras katras citas zemes vēlēšanām pasaulē.

Vispārējas vēlēšanas notiek un tās izdara arī dažās kapitālistiskās, tā sauktajās demokrātiskajās zemēs. Bet kādos apstākļos tur notiek vēlēšanas? Šķiru sadursmju apstākļos, šķiru naida apstākļos, tādos apstākļos, kad kapitālisti, muižnieki, baņķieri un pārējās kapitālisma haizivis izdara spiedienu uz vēlētājiem. Tādas vēlēšanas, pat ja tās ir vispārējas, vienlīdzīgas, aizklātas un tiešas, nevar nosaukt par pilnīgi brīvām un pilnīgi demokrātiskām vēlēšanām.

Pie mums, mūsu zemē, gluži otrādi, vēlēšanas notiek pavisam citos apstākļos. Pie mums nav kapitālistu, nav muižnieku un tātad nav arī mantīgo šķiru spiediena uz nemantīgajiem. Pie mums vēlēšanas notiek strādnieku, zemnieku un inteliģences sadarbības apstākļos, viņu savstarpējas uzticības apstākļos, es teiktu, savstarpējas draudzības apstākļos, tāpēc ka pie mums nav kapitālistu, nav muižnieku, nav ekspluatācijas un nav patiesībā neviena, kas darītu spiedienu uz tautu, lai sagrozītu tās gribu.

Lūk, kāpēc mūsu vēlēšanas ir vienīgās patiesi brīvās un patiesi demokrātiskās vēlēšanas visā pasaulē (skaļi aplausi).

Tādas brīvas un patiesi demokrātiskās vēlēšanas varēja rasties tikai uz sociālistiskās iekārtas uzvaras pamatiem, tikai uz tā pamata, ka pie mums sociālisms nevis vienkārši tiek celts, bet tas ir jau iegājis sadzīvē, tautas ikdienas sadzīvē. Pirms kādiem 10 gadiem vēl varēja diskutēt par to, vai var pie mums celt sociālismu vai ne. Tagad tas vairs nav diskusiju jautājums. Tagad tas ir faktu jautājums, dzīvās dzīves jautājums, sadzīves jautājums, kas aužas cauri visai tautas dzīvei. Mūsu fabrikās un rūpnīcās strādā bez kapitālistiem. Darbu vada cilvēki, kas nākuši no tautas. To arī pie mums sauc par sociālismu īstenībā. Mūsu laukos strādā zemes rūķi bez muižniekiem, bez kulakiem. Darbu vada cilvēki, kas nākuši no tautas. To arī sauc pie mums par sociālismu sadzīvē, to arī sauc pie mums par brīvu, sociālistisku dzīvi.

Lūk, uz šīs bāzes arī radušās pie mums jaunas, patiesi brīvas, patiesi demokrātiskās vēlēšanas, vēlēšanas, kurām nav piemēra cilvēces vēsturē.

Kā gan pēc tā lai jūs neapsveic ar visas tautas svētkiem, ar Padomju Savienības Augstākās Padomes vēlēšanu dienu! (Visu klātesošo vētrainas ovācijās zālē).

Tālāk, biedri, es gribētu dot jums padomu, deputātu kandidata padomu saviem vēlētājiem. Ja ņem kapitālistiskās zemes, tad tur starp deputātiem un vēlētājiem pastāv dažas īpatnējas, es teiktu, diezgan dīvainas attiecības. Kamēr notiek vēlēšanas, deputāti koķetē ar vēlētājiem, luncinās ap viņiem, zvērē uzticību, dod kaudzēm visādus solījumus. Iznāk, ka deputātu atkarība no vēlētājiem ir pilnīga. Tiklīdz vēlēšanas notikušas un kandidāti kļuvuši par deputātiem — attiecības mainās pašos pamatos. Deputātu atkarības vietā no vēlētājiem nu iznāk viņu pilnīga neatkarība. Četru vai piecu gadu laikā, t. i., līdz pat jaunām vēlēšanām, deputāts jūtas pilnīgi brīvs, neatkarīgs no tautas, no saviem vēlētājiem. Viņš var pāriet no vienas nometnes otrā, viņš var nogriezties no pareizā ceļa uz nepareizo, viņš var pat iepīties dažās ne visai tīrās machina- cijās, viņš var kūleņot, kā viņam patīk, — viņš ir neatkarīgs.

Vai tādas attiecības var uzskatīt par normālām? Nekādā gadījumā, biedri. Šo apstākli ir ņēmusi vērā mūsu Konstitūcija, un tā izdevusi likumu, kas dod vēlētājiem tiesības pirms termiņa atsaukt savus deputātus, ja viņi sāk mānīties, ja viņi noklīst no ceļa, ja viņi aizmirst savu atkarību no tautas, no vēlētājiem.

Tas, biedri, ir jauks likums. Deputātam jāzina, ka viņš ir tautas kalps, viņas sūtnis Augstākā Padomē, un viņam jāietur tā līnija, ko tam norādījusi tauta. Ja viņš novirzījies no ceļa, tad vēlētājiem ir tiesības pieprasīt nolikt jaunas vēlēšanas un viņiem ir tiesības parādīt durvis (smiekli, aplausi), kas novirzījies no ceļa. Tas ir jauks likums. Mans padoms, deputātu kandidata padoms saviem vēlētājiem, atcerēties šīs vēlētāju tiesības, — tiesības pirms termiņa atsaukt deputātus, uzmanīt savus deputātus, kontrolēt viņus un, ja viņi iedomājas novirzīties no pareizā ceļa, nokratīt viņus no pleciem, pieprasīt, lai noliek jaunas vēlēšanas. Valdības pienākums nolikt jaunas vēlēšanas. Mans padoms — atcerēties šo likumu un izmantot to vajadzības gadījumā.

Beidzot, vēl viens deputātu kandidata padoms saviem vēlētājiem. Ko vajag vispār prasīt no saviem deputātiem, ja no visām iespējamām prasībām ņemam viselementārākās prasības?

Vēlētājiem, tautai jāprasa no saviem deputātiem, lai viņi paliktu savu uzdevumu augstumos, lai viņi savā darbā nenoslīdētu līdz politisku mietpilsoņu līmenim, lai viņi paliktu Ļeņina tipa politisku darbinieku postenī, lai viņi būtu tikpat skaidri un noteikti darbinieki kā Ļeņins (aplausi), lai viņi būtu tikpat bezbailīgi kaujā un nesaudzīgi pret tautas ienaidniekiem, kāds bija Ļeņins (aplausi), lai viņi būtu brīvi no katras panikas, no katras līdzības panikai, kad stāvoklis kļūst sarežģīts un pie apvāršņa manāmas kaut kādas briesmas, lai viņi būtu tikpat brīvi no katras līdzības panikai, cik brīvs bija Ļeņins (aplausi), lai viņi būtu tikpat gudri un nesteidzīgi, kad jāatrisina sarežģīti jautājumi, kur vajadzīga vispusīga orientācijā un vispusīga visu plusu un minušu apsvēršana, kāds bija Ļeņins (aplausi), lai viņi būtu tikpat taisnīgi un godīgi, kāds bija Ļeņins (aplausi), lai viņi tāpat mīlētu savu tautu, kā to mīlēja Ļeņins (aplausi).

Vai mēs varam teikt, ka visi deputātu kandidāti ir tieši tāda veida darbinieki? Es to neteiktu. Dažādi ļaudis ir pasaulē, dažādi darbinieki ir pasaulē. Ir cilvēki, par kuriem nevar teikt, kas viņš tāds ir, vai nu viņš ir labs, vai arī viņš ir slikts, vai vīrišķīgs, vai arī gļēvs, vai viņš ir par tautu līdz galam, vai arī viņš ir par tautas ienaidniekiem. Ir tādi cilvēki, un ir tādi darbinieki. Viņi ir arī pie mums, boļševiku vidū. Biedri, jūs paši zināt, ģimene nav bez kropļa (smiekli, aplausi). Par tādiem nenoteikta tipa cilvēkiem, par cilvēkiem, kuri drīzāk atgādina politiskus mietpilsoņus nekā politiskus darbiniekus, par tādiem nenoteikta, nenoformēta tipa cilvēkiem diezgan zīmīgi pateicis lielais krievu rakstnieks Gogolis: „Cilvēki, sak', nenoteikti, ne šis, ne tas, nevar saprast, kas tie par ļaudīm, ne viņš pilsētā ir Bogdans, ne ciemā Selifans" (jautra sakustēšanās, aplausi). Par tādiem nenoteiktiem cilvēkiem un darbiniekiem tāpat zīmīgi izsakās pie mums tautā: „Tā, nekas, cilvēks — ne cepts, ne vārīts"’ (piekrišanas saucieni, aplausi), „ne dievam svece, ne velnam skruķis" (piekrišanas; saucieni, aplausi).

Es nevaru teikt ar pilnu pārliecību, ka starp deputātu kandidātiem (protams, es ļoti atvainojos viņu priekšā) un starp mūsu darbiniekiem nav cilvēku, kas atgādina drīzāk gan politiskus mietpilsoņus, kuri pēc sava rakstura, pēc savas fizionomijas atgādina tāda tipa cilvēkus, par kuriem tautā saka: „Ne dievam svece, ne velnam skruķis"

(smiekli, aplausi).

Es gribētu, biedri, lai jūs sistemātiski ietekmētu savus deputātus, lai viņiem iedvestu, ka tiem jātur savu acu priekšā lielā Ļeņina lielais tēls un jāatdarina Ļeņins visur (aplausi).

Vēlētāju funkcijas neizbeidzas ar vēlēšanām. Tās turpinās visā zināma Augstākās Padomes sasaukuma pastāvēšanas periodā. Es jau runāju par likumu, kas dod vēlētājiem tiesības pirms termiņa atsaukt savus deputātus, ja viņi novirzās no pareizā ceļa. Tātad vēlētāju pienākums un tiesības ir tās, lai viņi visu laiku kontrolētu savus deputātus un lai viņi viņiem piekodinātu — nekādā gadījumā nenoslīdēt līdz politisku mietpilsoņu līmenim, lai viņi — vēlētāji — iedvestu saviem deputātiem — būt tādiem, kāds bija lielais Ļeņins (aplausi).

Tāds, biedri, mans otrs padoms jums, deputātu kandidata padoms saviem vēlētājiem. (Vētraini, ilgi nerimstoši aplausi, kas pāriet ovācijās. Visi pieceļas un vērš savus skatus uz valdības ložu, kurp dodas biedrs Staļins. Atskan saucieni: „Lielajam Staļinam, urā!", „Biedram Staļinam, urā!", „Lai dzīvo biedrs Staļins, urā!", „Lai dzīvo pirmais ļeņinietis — Savienības Padomes deputātu kandidāts — biedrs Staļins! Urā!").

„Pravda", 340. n-rs, 1937. g. 14. decembrī

***

RUNA AUGSTSKOLU DARBINIEKU PIEŅEMŠANĀ KREMLĪ

1938. q. 17. maijā

Biedri!

Atļaujiet uzsaukt tostu par godu zinātnei, par tās uzplauksim, uz zinātnes cilvēku veselību.

Par zinātnes uzplauksmi, tās zinātnes, kas nenorobežojas no tautas, neturas tālu projām no tautas, bet gatava kalpot tautai, gatava nodot tautai visus zinātnes iekarojumus, kas apkalpo tautu nevis piespiesti, bet labprātīgi, ar patiku (aplausi).

Par zinātnes uzplauksmi, tās zinātnes, kas neļauj saviem vecajiem un atzītajiem vadītājiem pašapmierināti noslēgties zinātnes priesteru čaulā, zinātnes monopolistu čaulā, kura saprot to jēgu, nozīmi un visspēcību, kāda ir veco zinātnes darbinieku savienībai ar jaunajiem zinātnes darbiniekiem, kura labprātīgi un ar patiku atver visas zinātnes durvis mūsu zemes jauniem spēkiem un dod viņiem iespēju iekarot zinātnes virsotnes, kura atzīst, ka nākotne pieder zinātnes jaunatnei (aplausi).

Par zinātnes uzplauksmi, tās zinātnes, kuras darbinieki, saprazdami zinātnē nodibinājušos tradiciju spēku un nozīmi un prasmīgi izmantodami tās zinātnes interesēs, tomēr negrib būt par šo tradiciju vergiem; kurai ir drosme un apņēmība lauzt vecās tradicijas, normas, nostādnes, kad tās kļūst novecojušās, kad tās pārvēršas par bremzi kustībai uz priekšu, un kura prot radīt jaunas tradicijas, jaunas normas, jaunas nostādnes (aplausi).

Savā attīstībā zinātne pazīst ne mazumu vīrišķīgu cilvēku, kas pratuši lauzt veco un radīt jauno, lai kādi šķēršļi bijuši ceļā, par spīti visam. Tādi zinātņu vīri kā Galilejs, Darvins un daudzi citi ir vispār zināmi. Es gribētu pakavēties pie viena tāda zinātnes korifeja, kas reizē ar to ir arī diženākais mūslaiku cilvēks. Es te domāju mūsu skolotāju, mūsu audzinātāju — Ļeņinu (aplausi). Atcerieties 1917. gadu. Pamatodamies uz Krievijas sabiedriskās attīstības zinātnisku analizi, pamatodamies uz starptautiskā stāvokļa zinātnisku analizi, Ļeņins toreiz secināja, ka vienīgā izeja no stāvokļa ir sociālismā uzvara Krievijā. Tas bija vairāk nekā negaidīts secinājums daudziem tālaika zinātnes cilvēkiem. Pļehanovs, viens no izciliem zinātnes cilvēkiem, toreiz ar nicināšanu runāja par Ļeņinu, apgalvodams, ka Ļeņins „murgojot". Citi, ne mazāk pazīstami zinātnes cilvēki, apgalvoja, ka „Ļeņins prātā jucis", ka viņu vajadzētu nogādāt kaut kur tālāk projām. Pret Ļeņinu tolaik gaudoja visi un visādi zinātnes cilvēki kā pret cilvēku, kas ārdot zinātni. Bet Ļeņins nebaidījās iet pret straumi, pret inerci. Un Ļeņins uzvarēja (aplausi).

Lūk, jums zinātnes vīra paraugs, kurš droši dodas cīņā pret novecojušos zinātni un lauž ceļu jaunai zinātnei.

Atgadās arī tā, ka jaunus zinātnes un tehnikas ceļus lauž dažreiz nevis zinātnē vispār pazīstami cilvēki, bet gan zinātnes pasaulē pavisam nepazīstami cilvēki, vienkārši cilvēki, praktiķi, darba novatori. Šeit pie kopējā galda sēž biedri Stahanovs un Papaņins. Cilvēki, kas nav pazīstami zinātnes pasaulē, bez zinātniskiem grādiem, sava darba praktiķi. Bet kam gan nav zināms,ka Stahanovs un stahanovieši savā praktiskajā darbā rūpniecības laukā ir apgāzuši pastāvošās, pazīstamo zinātnes un tehnikas cilvēku nodibinātās normas kā novecojušas un radījuši jaunas normas, kas atbilst īstās zinātnes un tehnikas prasībām? Kam gan nav zināms, ka Papaņins un papaņinieši savā praktiskajā darbā uz dreifējošā ledus gabala, starp citu, bez sevišķām pūlēm, sagāzuši veco priekšstatu par Arktiku kā novecojušu un nodibinājuši jaunu, kas atbilst īstās zinātnes prasībām? Kas var noliegt, ka Stahanovs un Papaņins ir novatori zinātnē, mūsu progresivās zinātnes cilvēki?

Lūk, kādi vēl „brīnumi" mēdz būt zinātnē.

Es runāju par zinātni. Bet zinātne mēdz būt dažāda. To zinātni, par kuru es runāju, sauc par progresīvo zinātni.

Par mūsu progresivās zinātnes uzplauksmi!

Uz progresivās zinātnes cilvēku veselību!

Uz Ļeņina un ļeņinisma veselību!

Uz Stahanova un stahanoviešu veselību!

Uz Papaņina un papaņiniešu veselību! (aplausi).

,,Pravda", 136. n-rs, 1938. g. 19. maijā

***

JT 08511.

Parakstīta iespiešanai 1947. gada 24. septembri. Papīra formāts 61X86 cm. Metiens 15 000 eks. Iespiedu loksnes 4, izdevn. loksnes 2,5 + pielik. Izdevniecības № 876. Pasūtījuma № 7140.

LPT Paraugtipogrāfija, Rīgā.

***

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

№ 350

Rīga, 2015

Content

Staļins Josifs Staļins par Ļeņinu (1947)

ĻEŅINS KĀ KKP ORGANIZATORS UN VADONIS

1 ĻEŅINS KĀ KRIEVIJAS KOMUNISTISKĀS PARTIJAS ORGANIZATORS

SAKARA AR ĻEŅINA NĀVI

PAR ĻEŅINU

NO SARUNAS AR PIRMO AMERIKAS STRĀDNIEKU DELEGACIJU

NO SARUNAS AR VĀCU RAKSTNIEKU EMILU LUDVIGU

RUNA PIRMS VĒLĒŠANĀM MASKAVAS PILSĒTAS STAĻINA VĒLĒŠANU APGABALA VĒLĒTĀJU SAPULCĒ

RUNA AUGSTSKOLU DARBINIEKU PIEŅEMŠANĀ KREMLĪ