Staļins. Centrālās Komitejas politiskais pārskats VK(b)P XVI kongresam 1930. g. 27. Jūnijā.

Staļins

Centrālas komitejas politiskais pārskats VK(B)P XVI kongresam 1930. g. 27. Jūnijā

CENTRĀLAS KOMITEJAS POLITISKAIS PĀRSKATS VK(b)P XVI KONGRESAM

1930. g. 27. Jūnijā[1]

I. PASAULES KAPITĀLISMA AUGOŠA KRĪZE UN PSRS ĀRĒJAIS STĀVOKLIS

Biedri! Kopš XV kongresa ir pagājuši 2½ gada. Laika posms, šķiet, ne pārāk liels. Bet šai laikā ir notikušas jo svarīgas pārmaiņas tautu un valstu dzīvē. Ja pāris vārdos raksturotu pagājušo periodu, tad to varētu nosaukt par lūzuma periodu. Tas bija lūzuma periods ne tikai mums, PSR Savienībai, bet arī visas pasaules kapitālistiskajām zemēm. Bet starp šiem diviem lūzumiem ir radikāla starpība. Kamēr PSR Savienībai šis lūzums nozīmēja pagriezienu uz jauna, lielāka ekonomiskā kāpinājuma pusi, kapitālistiskajām zemēm lūzums nozīmēja pagriezienu uz ekonomisku pagrimumu. Mums, PSR Savienībā, augošs sociālistiskās celtniecības kāpinājums tiklab rūpniecībā, kā arī lauksaimniecībā. Viņiem, kapitālistiem, augoša ekonomikas krize tiklab rūpniecībā, kā arī lauksaimniecībā.

Tāda ir pašreizējā stāvokļa aina pāris vārdos.

Atcerieties stāvokli kapitālistiskajās zemēs priekš 2½ gadiem. Rūpnieciskās ražošanas un tirdzniecības pieaugums gandrīz visās kapitālisma zemēs. Izejvielu un pārtikas ražošanas pieaugums gandrīz visās agrārajās zemēs. Oreols ap ZASV kā ap vispilnasinīgākā kapitālisma zemi. Uzvaras dziesmas par «ziedu laikiem».

Dolāra dievināšana. Slavas dziesmas par godu jaunajai technikai, par godu kapitālistiskajai racionalizācijai. Kapitālisma «atveseļošanās» un kapitālistiskās stabilizācijas nesatricināmās izturības eras pasludināšana. «Vispārējs» troksnis un klaigāšana par Padomju Zemes «nenovēršamo bojā eju», par PSRS «nenovēršamo krachu».

Tāds bija stāvoklis vakar.

Bet kāda aina ir tagad?

Tagad — ekonomiskā krize gandrīz visās kapitālisma rūpnieciskajās zemēs. Tagad — lauksaimniecības krize visās agrārajās zemēs. «Ziedu laiku» vietā — masu nabadzība un kolosāls bezdarba pieaugums. Lauksaimniecības kāpinājuma vietā — zemniecības miljonu masu izputēšana. Brūk ilūzijas par kapitālisma visvarenību vispār, par Ziemeļamerikas kapitālisma visvarenību it sevišķi. Aizvien klusākas kļūst uzvaras dziesmas par godu dolāram un kapitālistiskajai racionalizācijai. Aizvien stiprākas kļūst pesimistiskās vaimanas par kapitālisma «kļūdām». Bet «vispārējo» troksni par PSRS «nenovēršamo bojā eju» nomaina «vispārēja» nikna šņākšana par to, ka nepieciešams sodīt «šo zemi», kas iedrošinās attīstīt savu ekonomiku, kad visapkārt valda krize.

Tāda ir aina tagad.

Ir iznācis tieši tā, kā teica boļševiki pirms gadiem diviem trim.

Boļševiki teica, ka, pastāvot strādnieku un zemnieku miljonu masu dzīves līmeņa šaurajām robežām, technikas attīstībai kapitālistiskajās zemēs, ražošanas spēku un kapitālistiskās racionalizācijas attīstībai nenovēršami jānoved pie nežēlīgas ekonomiskās krizes. Buržuaziskā prese ironizēja par boļševiku «oriģinālo pareģojumu». Labējie novirznieki norobežojās no boļševistiskās prognozes, aizstādami marksistisku analizi ar liberalu pļāpāšanu par «organizēto kapitālismu». Bet kas iznāca patiesībā? Iznāca tā, kā teica boļševiki. Tādi ir fakti.

Aplūkosim datus par ekonomisko krizi kapitālistiskajās zemēs.

1. Pasaules ekonomiskā krize

a) Pētījot krizi, duras acīs vispirms šādi fakti:

1. Pašreizējā ekonomiskā krize ir pārprodukcijas krize. Tas nozīmē, ka ir saražots preču vairāk, nekā tirgus spēj patērēt. Tas nozīmē, ka manufaktūras, kurināmā, fabriku un rūpnīcu izstrādājumu, pārtikas produktu ir saražots vairāk, nekā par skaidru naudu spēj nopirkt galvenie patērētāji, t. i., tautas masas, kuru ienākumi paliek zemā līmenī. Un tā kā tautas masu pirkšanas spējas kapitālisma apstākļos paliek minimali zemā līmenī, tad manufaktūras, labības utt. preču «pārpalikumus» kapitālisti atstāj noliktavās vai pat iznīcina, lai noturētu augstas cenas, ražošanu sašaurina, strādniekus atlaiž, un tautas masas spiestas ciest trūkumu tāpēc, ka saražots pārāk daudz preču.

2. Pašreizējā krize ir pirmā pasaules ekonomiskā krize pēc kara. Tā ir pasaules krize ne vien tai nozīmē, ka aptver visas vai gandrīz visas rūpniecības zemes pasaulē, pie kam pat Francija, kas sistemātiski iešļir-cina savā organismā miljardiem marku Vācijas reparacijų maksājumu, nav varējusi izvairīties no zināmas depresijas, kam pēc esošajiem datiem jākļūst par krizi. Tā ir pasaules krize vēl tai nozīmē, ka rūpniecības krize laika ziņā ir sakritusi ar lauksaimniecības krizi, kas aptver visāda veida izejvielu un pārtikas ražošanu galvenajās agrārajās zemēs pasaulē.

3. Pašreizējā pasaules krize, lai gan tai ir vispārējs raksturs, attīstās nevienmērīgi, skardama vienas vai otras zemes dažādā laikā un ar dažādu spēku. Rūpniecības krize vispirms sākās Polijā, Rumānijā, Balkanos. Tur tā attīstījās visu pagājušo gadu. Neapšaubāmas pazīmes par sākušos lauksaimniecības krizi jau 1928. gada beigās bija Kanādā, ZASV, Argentina, Brazilija, Austrālijā. Visā šai periodā ZASV rūpniecība iet kalnup. Ap 1929. g. vidu rūpnieciskā ražošana ZAS Valstīs sasniedz gandrīz rekorda augstumu. Tikai ar 1929. gada otru pusi sākas lūzums, un pēc tam jau attīstās strauja rūpnieciskās ražošanas krize, kas atsviež ZASV līdz 1927. gada līmenim. Tam seko rūpniecības krize Kanādā, Japānā. Tālāk nāk bankroti un krize Ķinā un koloniālajās zemēs, kur krizi padziļina sudraba cenu krišana un kur pārprodukcijas krize apvienojas ar zemnieka saimniecības sagraušanu, ko feodāļu ekspluatācija un pārmērīgie nodokļi ir galīgi izsūkuši. Kas attiecas uz Rietumeiropu, tad tur krize sāk stāties spēkā tikai šā gada sākumā, pie kam ne visur ar vienādu spēku, bet Francija pat šai periodā vēl joprojām uzrāda rūpniecības ražošanas pieaugumu.

Es domāju, ka nav nepieciešams sevišķi sīki aplūkot skaitļus, kas rāda, ka ir iestājusies krize. Par to, ka ir krize, tagad vairs nestrīdas. Tāpēc es ierobežošos, minēdams vienu nelielu, bet raksturīgu tabulu, ko nesen publicējis Vācijas «Konjunktūras pētīšanas institūts». Šī tabula rāda kalnrūpniecības un apstrādājošās lielin-dustrijas pamatnozaru attīstību ZASV, Anglijā, Vācijā, Francijā, Polijā, PSR Savienībā, sākot ar 1927. gadu, pie kam 1928. gada ražošanas līmenis pieņemts par 100.

Lūk, šī tabula:

Gadi:

PSRS

ZASV

Anglija

Vācija

Francija

Polija

1927......

82,4

95,5

105,5

100,1

86,6

83,5

1928......

100

100

100

100

100

100

1929......

123,5

106,3

107,9

101,8

109,4

99,8

1930. (pirmais ceturksnis)

171,4

95,5

107,4

93,4

113,1

84,6

Ko liecina šī tabula?

Tā liecina, vispirms, to, ka ZASV, Vācija un Polija pārdzīvo asi izteiktu rūpniecības lielražošanas krizi, pie kam 1930. gada pirmajā ceturksnī ZAS Valstīs ražošanas līmenis pēc kāpinājuma 1929. g. pirmajā pusē ir krities par 10,8%, salīdzinot ar 1929. gadu, pazeminādamies līdz 1927. gada līmenim; Vācijā pēc triju gadu depresijas ražošanas līmenis, salīdzinot ar pagājušo gadu, pazeminājies par 8,4%, nokrizdamies par 6,7% zem 1927. gada līmeņa, bet Polijā pēc pagājušā gada krizes ražošanas līmenis, salīdzinot ar pagājušo gadu, pazeminājies par 15,2%, nokrizdamies par 3,9% zem 1927. gada līmeņa.

Tā liecina, otrkārt, to, ka Anglija jau trīs gadus mīņājas uz vietas ap 1927. gada līmeni un pārdzīvo smagu ekonomisku depresiju, pie kam 1930. gada pirmajā ceturksnī tā jau paguvusi pazemināt ražošanas līmeni, salīdzinot ar pagājušo gadu, par 0,5%, tādējādi ievirzīdamās krizes sākuma fazē.

Tā liecina, treškārt, to, ka no lielajām kapitālistiskajām zemēm tikai Francijā ir zināms lielrūpniecības pieaugums, pie kam, ja pieauguma procents 1928. gadā bija 13,4 un 1929. gadā 9,4, tad 1930. gada pirmajā ceturksnī pieaugums, salīdzinot ar 1929. gadu, ir tikai 3,7%, tādējādi dodot gadu no gada attīstības krītošas līknes ainu.

Tā liecina, beidzot, to, ka no visām zemēm pasaulē tikai PSR Savienībā ir straujš lielrūpniecības kāpinājums, pie kam ražošanas līmenis 1930. gada pirmajā ceturksnī vairāk nekā divkārt pārsniedz 1927. gada līmeni, bet pieauguma procents ceļas no 17,6 1928. gadā līdz 23,5 1929. gadā un līdz 32 1930. gada pirmajā ceturksnī, tādējādi dodot gadu no gada attīstības kāpjošas līknes ainu.

Var teikt, — ja tāds bija stāvoklis līdz šā gada pirmā ceturkšņa beigām, tad nav izslēgts, ka šā gada otrā ceturksnī tas varēja mainīties uz labāku. Bet otra ceturkšņa dati noteikti atspēko tādu pieņēmumu. Gluži otrādi, tie liecina, ka otrā ceturksnī stāvoklis ir vēl vairāk pasliktinājies. Šie dati liecina: par jaunu akciju krišanu Ņujorkas biržā un par jaunu bankrotu vilni ZAS Valstīs; par jaunu ražošanas sašaurināšanos, strādnieku darba algas pazemināšanos un bezdarba pieaugumu ZAS Valstīs, Vācijā, Anglijā, Itālijā, Japānā, Dienvidamerikā, Polijā, Čechoslovakijā utt.; par to, ka vairākās rūpniecības nozarēs Francijā ir sācies sastingums, kas pašreizējā starptautiskajā ekonomiskajā situācijā ir zīme, ka sākas krize. ZAS Valstīs tagad ir vairāk nekā 6 miljoni bezdarbnieku, Vācijā — ap 5 miljoni, Anglijā — vairāk nekā 2 miljoni, Itālijā, Dienvidamerikā, Japānā — pa miljonam, Polijā, Čechoslovakijā, Austrijā — pa 500 tūkstošiem. Es nemaz nerunāju par lauksaimniecības krizes tālāko saasināšanos, kas izputina miljoniem fermeru un darba zemnieku. Pārprodukcijas krize lauksaimniecībā nonākusi tiktāl, ka, nolūkā paturēt augstas cenas un buržuazijas peļņu, Brazilija izbērti jūrā 2 miljoni maisu kafijas, Amerikā sākuši kurināt ar kukurūzu ogļu vietā, Vācijā miljoniem pudu rudzu pārvērsti cūku barībā, bet attiecībā uz kokvilnu un kviešiem dara visu, lai samazinātu sējumu platības par 10—15 procentiem.

Tāda ir pasaules augošās ekonomiskās krizes vispārīgā aina.

b) Tagad, kad pasaules ekonomiskā krize attīsta savu postošo darbību, nolaizdama dibenā veselus vidējo un sīko kapitalistu slāņus, izputinādama veselas strādnieku aristokratijas un fermeru grupas un nolemdama badam strādnieku miljonu masas, — visi jautā: kur krizes cēlonis, kāds tās pamats, kā pret to cīnīties, kā to iznīcināt? Izdomā visdažnedažādākās krizes «teorijas». Ieteic veselus projektus krizes «mīkstināšanai», «novēršanai», «likvidēšanai». Buržuāziskās opozicijas norāda uz buržuāziskajām valdībām, kas, izrādās, «neesot darījušas visu iespējamo», lai novērstu krizi. «Demokrāti» apsūdz «republikāņus», «republikāņi» — «demokrātus», bet visi kopā — Huvera grupu ar tās «Federālo rezervju sistēmu»[2], kas neesot spējusi «savaldīt» krizi. Ir pat tādi gudrinieki, kas pasaules ekonomiskās krizes cēloņus saskata «boļševiku intrigās». Es te domāju pazīstamo «rūpnieku» Rechbergu, kas, taisnību sakot, maz līdzinās rūpniekam un drīzāk gan atgādina «rūpnieku» literatu vidū un «literātu» rūpnieku vidū. (Smiekli.)

Saprotams, ka nevienai no šīm «teorijām» un projektiem nav nekā kopīga ar zinātni. Jāatzīst, ka buržuāziskie ekonomisti ir pilnīgi nobankrotējuši krizes priekšā. Vēl vairāk, ir izrādījies, ka viņiem trūkst pat tās minimālās dzīves izjūtas, ko ne vienmēr varēja noliegt viņu priekštečiem. Šie kungi aizmirst, ka krizes nevar uzskatīt par nejaušu parādību kapitālistiskās saimniecības sistēmā. Šie kungi aizmirst, ka ekonomiskās krizes ir nenovēršams kapitālisma rezultāts. Sie kungi aizmirst, ka krizes radās reizē ar kapitālisma kundzības rašanos. Vairāk nekā simt gadu laikā notiek periodiskas ekonomiskās kiazes, atkārtodamās pēc katriem 12—10—8 un mazāk gadiem. Šai laikā visu rangu un krāsu buržuāziskās valdības, visu pakāpju un spēju buržuāziskie darbinieki, — visi bez izņēmuma ir lūkojuši izmēģināt savus spēkus, lai «novērstu» un «iznīcinātu» krizes. Bet visi viņi ir piedzīvojuši neveiksmi. Ir piedzīvojuši neveiksmi tāpēc, ka nevar novērst vai iznīcināt ekonomiskās krizes, paliekot kapitālisma ietvaros. Kāds gan tur brīnums, ja tagadējie buržuāziskie darbinieki arī piedzīvo neveiksmi? Kāds gan tur brīnums, ja buržuāzisko valdību pasākumi patiesībā panāk nevis krizes mīkstināšanos, nevis darba ļaužu miljonu masu stāvokļa atvieglināšanos, bet gan jaunus bankrotu uzliesmojumus, jaunu bezdarba vilni, panāk, ka stiprākās kapitālistiskās apvienības aprij mazāk stiprās kapitālistiskās apvienības?

Ekonomisko pārprodukcijas križu pamats, to cēlonis meklējams pašā kapitālistiskās saimniecības sistēmā. Krizes pamats meklējams pretrunā starp ražošanas sabiedrisko raksturu un ražošanas rezultātu kapitālistisko piesavināšanās formu. Sās kapitālisma galvenās pretrunas izpausme ir pretruna starp kapitālisma ražošanas iespēju kolosālo pieaugumu, kas paredzēts maksimālās kapitālistiskās peļņas iegūšanai, un darba ļaužu miljonu masu maksāt spējīgā pieprasījuma relatīvo sašaurināšanos, jo darba ļaužu dzīves līmeni kapitālisti visu laiku cenšas turēt galējā minimuma robežās. Lai uzvarētu konkurencē un izspiestu vairāk peļņas, kapitālisti spiesti attīstīt techniku, izdarīt racionalizāciju, pastiprināt strādnieku ekspluatāciju un pacelt savu uzņēmumu ražošanas iespējas līdz galējām robežām. Lai nepaliktu cits citam iepakaļ, visi kapitālisti spiesti tā vai citādi nostāties uz šā ražošanas iespēju traki straujā attīstīšanas ceļa. Bet iekšējais un ārējais tirgus, strādnieku un zemnieku, kas galu galā ir galvenie pircēji, miljonu masu pirkšanas spējas paliek zemā līmenī. Te rodas pārprodukcijas krizes. Te rodas pazīstamie rezultāti, kuri atkārtojas vairāk vai mazāk periodiski un kuru dēļ preces paliek nepārdotas, ražošana sašaurinās, aug bezdarbs, pazeminās darba alga un līdz ar to vēl vairāk saasinās pretruna starp ražošanas līmeni un maksāt spējīgā pieprasījuma līmeni. Pārprodukcijas krize ir šās pretrunas izpausme vētrainās un postošās formās.

Ja kapitālisms varētu ražošanu pielāgot nevis maksimālās peļņas iegūšanai, bet gan sistemātiskai tautas masu materiālā stāvokļa uzlabošanai, ja tas varētu peļņu likt lietā nevis parazitu šķiru iekāres apmierināšanai, nevis ekspluatācijas metožu uzlabošanai, nevis kapitāla eksportēšanai, bet gan sistemātiskai strādnieku un zemnieku materiālā stāvokļa kāpināšanai, tad nebūtu križu. Bet tad arī kapitālisms nebūtu kapitālisms. Lai iznīcinātu krizes, jāiznīcina kapitālisms.

Tāds ir ekonomisko pārprodukcijas križu pamats vispār.

Bet, raksturojot pašreizējo krizi, ar to nevar ierobežoties. Pašreizējo krizi nevar uzskatīt par vienkāršu veco križu atkārtojumu. Tā notiek un attīstās dažos jaunos apstākļos, kas jānoskaidro, lai iegūtu pilnīgu krizes ainu. To sarežģī un padziļina daudzi speciali apstākļi, kurus nenoskaidrojot nav iespējams iegūt skaidru priekšstatu par pašreizējo ekonomisko krizi.

Kas tie ir par specialiem apstākļiem?

Tie, šie speciālie apstākļi, izpaužas šādos raksturīgos faktos:

1. Krize visstiprāk skārusi kapitālisma galveno zemi, tā citadeli, ZASV, kas savās rokās koncentrē vismaz pusi visas ražošanas un visa patēriņa visās pasaules zemēs. Saprotams, ka šis apstāklis nevar neradīt kolosalu krizes ietekmes sferas paplašināšanos, krizes saasināšanos un pasaules kapitālismam neparedzētu grūtību uzkrāšanos.

2. Ekonomiskās krizes attīstības norisē galveno kapitālistisko zemju rūpniecības krize nevis vienkārši sakrita, bet gan savijās ar lauksaimniecības krizi agrārajās zemēs, padziļinādama grūtības un jau iepriekš no-sacīdama, ka nenovēršams vispārējs saimnieciskās aktivitātes pagrimums. Lieki teikt, ka rūpniecības krize pastiprinās lauksaimniecības krizi, bet lauksaimniecības krize ievilcinās rūpniecības krizi, kas nevar nevest pie ekonomiskās krizes padziļināšanās vispār.

3. Pašreizējais kapitālisms atšķirībā no vecā kapitālisma ir monopolistisks kapitālisms, bet tas jau iepriekš nosaka, ka nav novēršama kapitālistisko apvienību cīņa par augsto, monopolo preču cenu paturēšanu, neraugoties uz pārprodukciju. Saprotams, ka šis apstāklis, padarīdams krizi sevišķi moku un posta pilnu tautas masām, kas ir galvenie preču patērētāji, nevar nevest pie krizes ievilcināšanās, nevar nebremzēt tās izzušanu.

4. Pašreizējā ekonomiskā krize attīstās uz kapitālisma vispārējās krizes bazes, kas radās jau imperiālistiskā kara periodā, grauza kapitālisma pamatus un atviegloja ekonomiskās krizes iestāšanos.

Ko tas nozīmē?

Tas nozīmē, vispirms, to, ka imperiālistiskais karš un tā sekas pastiprināja kapitālisma trūdēšanu un satricināja tā līdzsvaru, ka mēs tagad dzīvojam karu un revolūciju laikmetā, ka kapitālisms vairs nav vienīgā un visu aptverošā pasaules saimniecības sistema, ka līdzās kapitālistiskajai saimniecības sistemai pastāv sociālistiskā sistema, kas attīstās, kas gūst panākumus, kas stāv pretim kapitālistiskajai sistemai, kas ar savu pastāvēšanas faktu vien rāda, cik satrūdējis ir kapitālisms un kas padara nedrošus tā pamatus.

Tas nozīmē, tālāk, ka imperiālistiskais karš un revolūcijas uzvara PSR Savienībā satricināja imperiālisma balstus koloniālajās un atkarīgajās zemēs, ka imperiālisma autoritāte šais zemēs jau iedragāta, ka tas vairs nespēj pa vecam saimniekot šais zemēs.

Tas nozīmē, tālāk, kā kara laikā un pēc tā koloniālajās un atkarīgajās zemēs ir radies un izaudzis jauns savs pašu kapitālisms, kas ar panākumiem konkurē tirgos ar vecajām kapitālistiskajām zemēm, saasinādams un sarežģīdams cīņu par preču pārdošanas tirgiem.

Tas nozīmē, beidzot, ka karš ir atstājis kapitālistisko zemju lielākajai daļai smagu mantojumu, — chronišku uzņēmumu nepilnu darba slodzi un miljoniem lielas bezdarbnieku armijas pastāvēšanu, kas no rezerves armijām ir kļuvušas par pastāvīgām bezdarbnieku armijām, — šis mantojums radīja kapitālismam ļoti daudz grūtību jau pirms pašreizējās ekonomiskās krizes un tam vēl vairāk jāsarežģī stāvoklis krizes laikā.

Tādi ir apstākļi, kas padziļina un saasina pasaules ekonomisko krizi.

Jāatzīst, ka pašreizējā ekonomiskā krize ir visnopietnākā un visdziļākā no visām pasaules ekonomiskajām krizēm, kādas līdz šim bijušas.

2. Kapitālisma pretrunu saasināšanās

Pasaules ekonomiskās krizes svarīgākais rezultāts ir pasaules kapitālismam piemītošo pretrunu atsegšanās un saasināšanās.

a) Atsedzas un saasinās pretrunas starp svarīgākajām imperiālistiskajām zemēm, cīņa par preču pārdošanas tirgiem, cīņa par izejvielām, cīņa par kapitāla eksportu. Tagad nevienu kapitālistisko valsti vairs neapmierina vecais ietekmes sfēru un koloniju sadalījums. Tās redz, ka ir mainījies spēku samērs un atbilstoši tam jāpārdala preču pārdošanas tirgi, izejvielu avoti, ietekmes sferas utt. No Hm pretrunām galvenās ir pretrunas starp ZASV un Angliju. Tiklab gatavo preču eksporta laukā, kā arī kapitāla eksporta laukā cīņa notiek galvenokārt starp ZASV un Angliju. Pietiek paņemt kaut kuru ekonomisku avīzi, kaut kuru dokumentu par preču un kapitāla eksportu, lai par to pārliecinātos. Galvenā cīņas arena ir Dienvidamerika, Ķina, veco imperiālistisko valstu kolonijas un dominijas. Spēku pārsvars šai cīņā — pie kam noteikts pārsvars — ir ZASV pusē.

Galvenajām pretrunām seko pretrunas, kas nav galvenās, bet diezgan būtiskas: pretrunas starp Ameriku un Japānu, starp Vāciju un Franciju, starp Franciju un Itāliju, starp Angliju un Franciju utt.

Nevar būt nekādu šaubu, ka sakarā ar augošo krizi cīņa par preču pārdošanas tirgiem, par izejvielām, par kapitāla eksportu ar katru mēnesi, ar katru dienu kļūs stiprāka.

Cīņas līdzekļi: muitas politika, lētas preces, lēts kredits, spēku pārgrupēšana un jaunas militāri politiskas savienības, bruņošanās pieaugums un gatavošanās uz jauniem imperiālistiskiem kariem, beidzot — karš.

Es runāju par krizi, kas aptvērusi visas ražošanas nozares. Bet ir viena nozare, ko krize nav pārņēmusi. Sī nozare ir kara rūpniecība. Tā visu laiku attīstās, neraugoties uz krizi. Buržuāziskās valstis ārprātīgi bruņojas un par jaunu bruņojas. Kālab? Protams, ne sarunām, bet karam. Bet karš imperiālistiem vajadzīgs, jo tas ir vienīgais līdzeklis, kā pārdalīt pasauli, kā pārdalīt preču pārdošanas tirgus, izejvielu avotus, kapitāla ieguldīšanas sferas.

Pilnīgi saprotams, ka šādā situācijā tā dēvētais paci-fisms dzīvo savas pēdējās dienas. Tautu savienība dzīva pūst, «atbruņošanās projekti» gāžas bezdibenī, un konferences par jūras bruņošanās samazināšanu pārvēršas par konferencēm jūras flotes atjaunināšanai un paplašināšanai.

Tas nozīmē, ka kara draudi pieaugs paātrinātā tempā. Lai sociāldemokrāti pļāpā par pacifismu, par mieru, par kapitālisma mierīgo attīstību u. c. Pieredze, ko devusi socialdemokratijas atrašanās pie varas Vācijā un Anglijā, rāda, ka pacifisms viņiem ir tikai maska, kas vajadzīga, lai aizsegtu jaunu karu gatavošanu.

b) Atsedzas un saasināsies pretrunas starp uzvarētāju zemēm un uzvarēto zemēm. No uzvarēto zemēm es domāju galvenokārt Vāciju. Nav šaubu, ka sakarā ar krizi un tirgu problemas saasināšanos pastiprināsies spiediens uz Vāciju, kas ir nevien parādniece, bet arī ļoti liela eksportētāja. Oriģinālās attiecības, kas izveidojušās starp uzvarētāju zemēm un Vāciju, varētu attēlot kā piramīdu, kuras virsotnē kundziski sēž Amerika, Francija, Anglija utt. ar Junga plānu[3] rokās, ar uzrakstu: «Maksā!», bet apakšā zemē nospiestā Vācija, kas galīgi pārpūlēta un ir spiesta izsūkt no sevis visus spēkus, lai izpildītu pavēli par miljardiem lielo kontribūciju maksāšanu. Jūs gribat zināt, kas tas ir? Tas ir «Lokarno gars»[4]. Domāt, ka tāds stāvoklis var paiet secen pasaules kapitālismam, — nozīmē dzīvē nekā nesaprast. Domāt, ka Vācijas buržuazija spēs tuvākajos 10 gados samaksāt 20 miljardu marku, bet Vācijas proletariāts, kas dzīvo divkāršā — «pašu» un «svešas» buržuazijas jūgā, ļaus Vācijas buržuazijai izspiest no viņa dzīslām šos 20 miljardus bez lielām cīņām un satricinājumiem, — nozīmē zaudēt prātu. Lai Vācijas un Francijas politiķi rāda tādu seju, ka viņi ticētu šim brīnumam. Mēs, boļševiki, brīnumiem neticam.

c) Atsedzas un saasinās pretrunas starp imperiālistiskajām valstīm un koloniālajām un atkarīgajām zemēm. Augošā ekonomiskā krize nevar nepastiprināt imperialistu spiedienu pret kolonijām un atkarīgajām zemēm, kas ir galvenie preču pārdošanas un izejvielu tirgi. Un tiešām, spiediens pastiprinās līdz pēdējai iespējai. Tas ir fakts, ka Eiropas buržuazija tagad atrodas kara stāvoklī ar «savām» kolonijām Indijā, Indoķīnā, Indonēzijā, Ziemeļafrikā. Tas ir fakts, ka «neatkarīgā» Ķina faktiski jau sadalīta ietekmes sfērās, bet kontr-revolucionaro gomindaniešu ģenerāļu kliķes, karodamas savā starpā un putinādamas laukā Ķinas tautu, pilda savu imperiālistiskās nometnes saimnieku gribu.

Melīgā versija, ka Krievijas sūtniecību darbinieki Ķinā esot vainojami Ķinas «miera un klusuma» traucēšanā, jāuzskata par galīgi izjukušu. Krievijas sūtniecību jau sen vairs nav ne Dienvid-, ne Vidusķinā. Bet toties ir Anglijas, Japānas, Vācijas, Amerikas un visādas citādas sūtniecības. Krievijas sūtniecību jau sen vairs nav ne Dienvid-, ne Vidusķinā. Bet toties ir Vācijas, Anglijas un Japānas militārie padomnieki pie karojošajiem Ķinas ģenerāļiem. Krievijas sūtniecību jau sen tur vairs nav. Bet toties ir Anglijas, Amerikas, Vācijas, Čechoslovakijas un visādi citādi lielgabali, šautenes, aeroplani, tanki, indīgās gāzes. Nu, un kas? «Miera un klusuma» vietā mums tagad Dienvid- un Vidusķinā ir pats nesavaldīgākais un pats postīgākais ģenerāļu karš, ko financē un instruē «civilizētās» Eiropas un Amerikas valstis. Rodas diezgan pikanta aina par kapitālistisko valstu «civilizācijas» darbu. Nav tikai zināms, kāds tam sakars ar Krievijas boļševikiem?

Būtu smieklīgi domāt, ka šīs imperialistu nekrietnības paliks viņiem bez sekām. Ķinas strādnieki un zemnieki uz tām jau atbildējuši ar Padomju un Sarkanās Armijas radīšanu. Runā, ka tur jau nodibinājusies padomju valdība. Es domāju, ja tas ir tiesa, tad tas nav nekāds brīnums. Nevar būt šaubu, ka tikai Padomes var glābt Ķinu no galīga sabrukuma un pagrimšanas nabadzībā.

Kas attiecas uz Indiju, Indoķīnu, Indonēziju, Afrika utt., tad nav nekādu šaubu, ka šajās zemēs aug revolucionārā kustība, kas pa laikam izveidojas par nacionālu atbrīvošanās karu. Buržuju kungi domā noslīcināt šīs zemes asinīs un balstīties uz policijas durkļiem, saucot palīgā tādus cilvēkus kā Gandiju. Nevar būt šaubu, ka policijas durkļi ir slikts balsts. Carisms arī savā laikā centās balstīties uz policijas durkļiem, bet kāds no tā iznāca balsts — visiem zināms. Kas attiecas uz Gandija tipa palīgiem, tad carismam tādu bija vesels pulks visāda veida liberalo izlīdzēju personās, no kā tomēr iznāca vienīgi konfuzs vien, un nekas cits.

d) Ir atsegušās un saasinājušās pretrunas starp buržuāziju un proletariatu kapitālistiskajās zemēs. Krize jau paguvusi pastiprināt kapitalistu spiedienu uz strādnieku šķiru. Krize jau paguvusi radīt jaunu kapitālistiskās racionalizacijas vilni, jaunu strādnieku šķiras stāvokļa pasliktināšanos, bezdarba pieaugšanu, pastāvīgās bezdarbnieku armijas paplašināšanos, darba algas pazemināšanos. Nav brīnums, ka šie apstākļi revolucionizē situāciju, saasina šķiru cīņu un pamudina strādniekus uz jaunām šķiru kaujām.

Sakarā ar to irst un zūd sociāldemokrātiskās ilūzijas strādnieku masās. Pēc pieredzes, ko devusi socialdemokratu atrašanās pie varas, kad tie jauca streikus, organizēja lokautus un apšāva strādniekus, kā ļauns izsmiekls strādnieku ausīs skan melīgie solījumi par «ražošanas demokrātiju», «rūpniecības mieru», «mierīgajām» cīņas «metodēm». Vai tagad atradīsies daudz strādnieku, kas spēj noticēt socialfašistu melīgajiem sprediķiem? Pazīstamās strādnieku demonstracijas 1929. gada 1. augustā (pret kara draudiem) un 1930. gada 8. martā (pret bezdarbu)[5] norāda, ka strādnieku šķiras labākie cilvēki jau ir novērsušies no socialfašistiem. Ekonomiskā krize dos jaunu triecienu sociāldemokrātiskajām ilūzijām strādnieku vidū. Tagad neatradīsies daudz strādnieku, kas pēc bankrotiem un izputēšanas sakarā ar krizi būs ar mieru noticēt, ka «katram strādniekam» iespējams kļūt bagātam, piedaloties «demokratizētās» akciju sabiedrībās. Lieki teikt, ka krize dos graujošu triecienu visām tādām un tamlīdzīgām ilūzijām.

Bet strādnieku masu novēršanās no socialdemokratijas nozīmē viņu pagriešanos uz komunisma pusi. Tas tā arī patiesībā notiek. Kompartijai pieslejošās arodkustības attīstība; kompartiju panākumi vēlēšanās; streiku vilnis, kuri notiek ar komunistu vadošo piedalīšanos; ekonomisko streiku pāraugšana par politiskiem protestiem, ko organizē komunisti; komunismam simpatizējošo strādnieku masu demonstracijas, kas gūst jo rosīgu atbalsi strādnieku šķirā, — viss tas liecina, ka strādnieku masas redz kompartijā vienīgo partiju, kas spēj cīnīties pret kapitālismu, vienīgo partiju, kas cienīga strādnieku uzticības, vienīgo partiju, kam var un ir vērts sekot cīņā par atbrīvošanos no kapitālisma. Tas ir masu pagrieziens uz komunisma pusi. Tā ir ķīla, ka mūsu brālīgās kompartijas kļūs par lielām strādnieku šķiras masu partijām. Ir tikai nepieciešams, lai komunisti prastu novērtēt situāciju un to pienācīgi izmantotu. Attīstīdamas nesamierināmu cīņu pret socialdemokratijų, kas ir kapitāla aģentūra strādnieku šķirā, un satriekdamas pīšļos visus un visādus novirzienus no ļeņinisma, kuri lej ūdeni uz social demokrāti j as dzirnavām, kompartijas ir parādījušas, ka viņas ir uz pareiza ceļa. Ir nepieciešams, lai tās galīgi nostiprinātos uz šā ceļa. Jo tikai ar šo nosacījumu tās var cerēt iekarot strādnieku šķiras vairākumu un sekmīgi sagatavot proletariatu uz nākošajām šķiru kaujām. Jo tikai ar šo nosacījumu var cerēt uz tālāku Komunistiskās Internacionāles ietekmes un autoritātes pieaugumu.

Tāds ir stāvoklis ar pasaules kapitālisma galvenajām pretrunām, kas ir līdz pēdējam saasinājušās sakarā ar pasaules ekonomisko krizi.

Ko liecina visi šie fakti?

To, ka kapitālisma stabilizacijai tuvojas gals.

To, ka masu revolucionārās kustības uzplūdi celsies ar jaunu spēku.

To, ka pasaules ekonomiskā krize vairākās zemēs pāraugs politiskā krizē.

Tas nozīmē, pirmkārt, ka buržuazija meklēs izeju no stāvokļa tālākā fašizacijā iekšpolitikas laukā, izmantodama šai nolūkā visus reakcionāros spēkus, to skaitā arī socialdemokratijų.

Tas nozīmē, otrkārt, ka buržuazija meklēs izeju jaunā imperiālistiskā karā ārpolitikas laukā.

Tas nozīmē, beidzot, ka proletariāts, cīnīdamies pret kapitālistisko ekspluatāciju un kara draudiem, meklēs izeju revolūcijā.

3. Attiecības starp PSRS un kapitālistiskajām valstīm

a) Es iepriekš runāju par pasaules kapitālisma pretrunām. Bet bez šīm pretrunām pastāv vēl viena pretruna. Es runāju par pretrunu starp kapitālistisko pasauli un PSRS. Tiesa, šo pretrunu nevar uzskatīt par kapitālisma iekšēja rakstura pretrunu. Tā ir pretruna starp kapitālismu visumā un starp zemi, kas ceļ sociālismu. Bet tas to nekavē graut un ārdīt pašus kapitālisma pamatus. Vēl vairāk, tā atsedz līdz pamatiem visas kapitālisma pretrunas un sakopo tās vienā mezglā, padarīdama tās par pašas kapitālistiskās kārtības dzīvības un nāves jautājumu. Tāpēc katrreiz, kad kapitālistiskās pretrunas sāk saasināties, buržuazija vērš savus skatus uz PSRS pusi: vai nevar vienu vai .otru kapitālisma pretrunu vai visas pretrunas kopā ņemtas atrisināt uz PSRS, šās Padomju Zemes, revolūcijas citadeles rēķina, kura ar savu pastāvēšanu vien revolucionizē strādnieku šķiru un kolonijas, kavē gatavot jaunu karu, kavē pārdalīt pasauli pa jaunam, kavē saimniekot savā plašajā iekšējā tirgū, kas tik nepieciešams kapitālistiem, it sevišķi tagad, sakarā ar ekonomisko krizi.

No tā rodas tendence uz avanturistiškiem uzbrukumiem PSR Savienībai un uz intervenciju, kam (tendencei) jāpastiprinās sakarā ar augošo ekonomisko krizi.

Šās tendences visspilgtākā paudēja šobrīd ir tagadējā buržuāziskā Francija, mīlestības pārpilnās «Pan-eiropas»[6] dzimtene, Keloga pakta[7] «šūpulis», pati agresīvākā un militaristiskākā zeme no visām agresīvajām un militaristiskajām zemēm pasaulē.

Bet intervencija ir nūja ar diviem galiem. Tas buržuazijai ir ļoti labi zināms. Labi, viņa domā, ja intervencija izdosies gludi un beigsies ar PSRS sakāvi. Nu, bet ko tad, ja tā beigsies ar kapitalistu sakāvi? Bija taču jau viena intervencija, kas beidzās ar krachu. Ja pirmā intervencija, kad boļševiki bija vāji, beidzās ar krachu, kāda garantija, ka otra nebeigsies tāpat ar krachu? Visi redz, ka tagad boļševiki ir daudz stiprāki tiklab ekonomiski, kā politiski un arī zemes aizsardzības spēju sagatavošanas ziņā. Un ko darīt ar kapitālistisko zemju strādniekiem, kas neļaus izdarīt intervenciju pret PSRS, kas cīnīsies pret intervenciju un kas gadījumā var dot triecienu kapitālistiem aizmugurē? Vai nav labāk ieturēt virzienu uz tirdzniecības sakaru pastiprināšanu ar PSRS, pret ko arī boļševiki neiebilst?

No tā rodas tendence turpināt mierīgas attiecības ar PSRS.

Tādējādi mums ir divas faktoru rindas un divas dažādas tendences, kas darbojas pretējos virzienos:

1. Politika — graut PSRS ekonomiskos sakarus ar kapitālistiskajām zemēm, provokatoriski uzbrukumi PSR Savienībai, atklāts un slepens darbs intervencijas gatavošanā pret PSRS. Tie ir faktori, kas apdraud PSRS starptautisko stāvokli. Ar šo faktoru iedarbību izskaidrojami šādi fakti: Anglijas konservatīvo kabinets sarauj sakarus ar PSRS, Ķinas militāristi sagrābj Ķinas Austrumu dzelzceļu, financiala blokade pret PSRS, klerikālu «karagājiens» ar pavestu priekšgala pret PSRS, ārvalstu aģenti organizē mūsu speciālistu kaitniecību, organizē spridzināšanas un dedzināšanas, līdzīgas tām, ko izdarīja daži «Ļena-Goldfilds» [8] kalpotāji, uzbrukumi PSRS pārstāvjiem (Polija), nedibināti uzbrukumi mūsu eksportam (ZASV, Polija) u. tml.

2. Kapitālistisko zemju strādnieku simpātijas un atbalsts PSR Savienībai, PSRS ekonomiskās un politiskās varenības augšana, PSRS aizsardzības spēju augšana, miera politika, ko nemitīgi piekopj Padomju vara. Tie ir faktori, kas stiprina PSRS starptautisko stāvokli. Ar šo faktoru iedarbību izskaidrojami tādi fakti, kā Ķinas Austrumu dzelzceļa konflikta sekmīga likvidēšana, sakaru atjaunošana ar Lielbritāniju, ekonomisko sakaru paplašināšanās ar kapitālistiskajām zemēm utt.

So faktoru cīņa nosaka PSRS ārējo stāvokli.

b) Runā, ka piedauzības akmens ekonomisko sakaru uzlabošanā ar buržuāziskajām valstīm esot parādu jautājums. Es domāju, ka tas ir nevis arguments par parādu maksāšanu, bet gan iemesls agresīvo elementu rokās intervencionistiskai propagandai. Mūsu politika šai laukā ir skaidra un pilnīgi pamatota. Ar nosacījumu, ka mums piešķir kreditus, mēs esam ar mieru maksāt nelielu daļu pirmskara parādu, uzlūkodami tos kā papildu procentu par kredītiem. Bez šā nosacījuma mēs nevaram maksāt un mums nav jāmaksā. No mums prasa vairāk? Uz kāda pamata? Vai tad nav zināms, ka šos parādus ietaisījusi cara valdība, kuru gāza revolūcija un par kuras saistībām padomju valdība nevar uzņemties atbildību? Runā par starptautiskām tiesībām, par starptautiskiem pienākumiem. Bet uz kāda starptautisku tiesību pamata «sabiedroto» kungi nošķēla no PSRS Besarabiju un atdeva to rumāņu bajāru verdzībā? Sakarā ar kādiem starptautiskiem pienākumiem Francijas, Anglijas, Amerikas, Japānas kapitālisti un valdības uzbruka PSR Savienībai, izdarīja intervenciju, laupīja to veselus trīs gadus un putināja laukā tās iedzīvotājus? Ja to sauc par starptautiskām tiesībām un starptautiskiem pienākumiem, tad ko gan tādā gadījumā sauc par laupīšanu? (Smiekli. Aplausi.) Vai nav skaidrs, ka, izdarīdami šos laupīšanas aktus, «sabiedroto» kungi ir atņēmuši sev tiesības atsaukties uz starptautiskajām tiesībām, uz starptautiskajiem pienākumiem?

Tālāk, runā, ka «normālu» attiecību nokārtošanu kavējot Krievijas boļševiku propaganda. Lai novērstu propagandas kaitīgo iedarbību, buržuju kungi atkal un atkal cenšas norobežoties aŗ «kordoniem», «stiepļu aizžogojumiem», žēlīgi piešķirdami «aizžogojumu» apsargāšanas godu Polijai, Rumānijai, Somijai utt. Runā, ka Vāciju pārņemot skaudība par to, ka tai negribot uzdot «kordonu» un «stiepļu aizžogojumu» apsargāšanu. Vai gan jāsāk pierādīt, ka pļāpāšana par propagandu ir nevis arguments pret «normālu attiecību» nodibināšanu, bet gan iemesls intervencionistiskai propagandai. Kā cilvēki, kas nevēlas būt smieklīgi, var «censties norobežoties» no boļševisma idejām, ja zemē pašā ir šīm idejām labvēlīga augsne? Carisms arī savā laikā «centās norobežoties» no boļševisma, bet, kā zināms, «nenoro-bežojās». Nenorobežojās, jo boļševisms it visur aug nevis no ārpuses, bet no iekšpuses. Liekas, nav zemju, kas būtu vairāk «norobežotas» no Krievijas boļševikiem nekā Ķina, Indija, Indoķīna. Nu, un kas? Boļševisms tur aug un augs, neraugoties uz visādiem «kordoniem», jo tur a'cīm redzot ir boļševismam labvēlīgi apstākļi. Kā var te vainot Krievijas boļševiku propagandu? Lūk, ja kapitalistu kungi varētu kaut kā «norobežoties» no ekonomiskās krizes, no masu nabadzības, no bezdarba, no zemās darba algas, no darba ļaužu ekspluatācijas, — tad cits jautājums, tad viņiem arī nebūtu boļševistiskas kustības. Bet taisni tā jau ir tā lieta, ka ikviens blēdis savu vājumu vai savu nespējīgumu lūko attaisnot ar atsaukšanos uz Krievijas boļševiku propagandu.

Tālāk, runā, ka piedauzības akmens esot mūsu padomju iekārta, kolektivizācija, cīņa pret kulakiem, antireliģiskā propaganda, cīņa pret kaitniekiem un kontrrevolucionariem no «zinātnes vīru» vidus, Bese-dovsku, Solomonu, Dmitrijevsku u. tml. kapitāla sulaiņu izdzīšana. Bet tas kļūst jau pavisam smieklīgi. Izrādās, viņiem nepatīk padomju iekārta. Bet mums arī nepatīk kapitālistiskā iekārta. (Smiekli. Aplausi.) Nepatīk, ka desmitiem miljonu bezdarbnieku pie viņiem spiesti badoties un ciest trūkumu, kamēr mazai kapitalistu saujiņai pieder miljardu bagātības. Bet ja nu mēs reiz esam vienojušies neiejaukties citu zemju iekšējās lietās, vai tad nav skaidrs, ka nav vērts atgriezties pie šā jautājuma? Kolektivizācija, cīņa pret kulakiem, cīņa pret kaitniekiem, antireliģiskā propaganda u. tml. ir PSRS strādnieku un zemnieku neatņemamās tiesības, kas nostiprinātas mūsu Konstitūcijā. PSRS Konstitucija mums jāievēro, un mēs to ievērosim jo konsekventi. Tātad saprotams, ka tas, kas negrib ņemt vērā mūsu Konstitūciju — var iet tālāk, uz visām četrām pusēm. Kas attiecas uz Besedovskiem, Solomo-niem, Dmitrijevskiem u. tml., tad mēs arī turpmāk sviedīsim laukā tādus cilvēkus kā izbrāķētu preci, kas revolūcijai nevajadzīga un kaitīga. Lai viņus paceļ uz vairoga tie, kas jūt sevišķas simpatijas pret atkritumiem. (Smiekli.) Mūsu revolūcijas dzirnavas maļ labi. Tās ņem visu derīgo un atdod Padomēm, bet atkritumus izmet laukā. Runā, ka Francijā Parizes buržuju vidū esot liels pieprasījums pēc šās brāķa preces. Nu, ko, lai importē to veseli. Tiesa, tas mazliet apgrūtinās Francijas tirdzniecības bilances importa posteņus, pret ko vienmēr protestē buržuju kungi. Bet tā jau ir viņu darīšana. Labāk neiejauksimies Francijas iekšējās lietās. (Smiekli. Aplausi.)

Tāds ir lietu stāvoklis ar «šķēršļiem», kas kavē «normālu» attiecību nokārtošanu ar citām zemēm.

Iznāk, ka šie «šķēršļi» ir tikai šķietami «šķēršļi», kas laisti darbā, lai būtu iemesls pretpadomju propagandai.

Mūsu politika ir miera politika un politika stiprināt tirdzniecības sakarus ar visām zemēm, šās politikas rezultāts ir attiecību uzlabošanās ar vairākām zemēm un vairāku līgumu noslēgšana par tirdzniecību, techniško palīdzību utt. Šās politikas rezultāts ir arī tas, ka PSRS pievienojās Keloga paktam, ka sakarā ar Keloga paktu parakstīja pazīstamo protokolu ar Poliju, Rumāniju, Lietuvu utt., parakstīja protokolu, pagarinot draudzības un neitralitātes līgumu ar Turciju. Beidzot, šās politikas rezultāts ir tas fakts, ka mums izdevies nosargāt mieru, neļaujot ienaidniekiem ieraut mūs konfliktos, neraugoties uz vairākiem provokacijas aktiem un kara kurinātāju avanturistiskajiem uzbrukumiem. Šo miera politiku mēs arī turpmāk realizēsim visiem spēkiem, visiem līdzekļiem. Mēs negribam ne pēdas svešas zemes. Bet arī savas zemes, neviena sprīža savas zemes mēs nevienam neatdosim. (Aplausi.) „Tada ir mūsu ārējā politika.

Uzdevums ir realizēt arī turpmāk šo politiku ar visu boļševikiem piemītošo neatlaidību.

II. SOCIĀLISTISKĀS CELTNIECĪBAS AUGOŠAIS KĀPINĀJUMS UN PSRS IEKŠĒJAIS STĀVOKLIS

Aplūkosim PSRS iekšējo stāvokli. Pretstatā kapitālistiskajām zemēm, kur tagad valda ekonomiskā krize un augošs bezdarbs, mūsu zemes iekšējais stāvoklis rāda augoša tautas saimniecības kāpinājuma un progresīvas bezdarba samazināšanās ainu. Ir izaugusi un paātrinājusi savas attīstības tempus lielrūpniecība. Ir nostiprinājusies smagā rūpniecība. Rūpniecības sociālistiskais sektors ir pavirzījies tālu uz priekšu. Ir izaudzis jauns spēks lauksaimniecībā — padomju saimniecības un kolchozi. Ja pirms gadiem diviem mums bija krize labības ražošanā un savā labības sagādes darbā mēs balstījāmies galvenokārt uz individuālo saimniecību, tad tagad smaguma centrs ir pārvietojies uz kolchoziem un padomju saimniecībām un graudkopības krizi var uzskatīt galvenajos vilcienos par atrisinātu. Zemniecības pamatmasas ir galīgi pagriezušās uz kolchozu pusi. Kulaku pretestība ir atsista. PSRS iekšējais stāvoklis ir vēl vairāk nostiprinājies.

Tāda ir PSRS iekšējā stāvokļa vispārīgā aina šobrīd.

Aplūkosim konkretus datus.

1. Tautas saimniecības attīstība visumā

a) Ja 1926./27. gadā, t. i., uz partijas XV kongresu, visā lauksaimniecībā, ieskaitot mežsaimniecību, zvejniecību utt., mums bija kopprodukcija pirmskara rubļos par 12 370 miljonu rbļ. lielu sumu, t. i., 106,6% no pirmskara līmeņa, tad nākamajā gadā, t. i., 1927./28. gadā, mums bija 107,2%, 1928./29. gadā — 109,1%, bet šinī, 1929./30. gadā, spriežot pēc lauksaimniecības attīstības gaitas, mums būs vismaz 113—114% no pirmskara kopprodukcijas līmeņa.

Vērojams nemitīgs, kaut arī samērā gauss, visas lauksaimniecības produkcijas pieaugums.

Ja 1926727. gadā, t. i., uz partijas XV kongresu, visā rūpniecībā, tiklab sīk-, kā arī lielrūpniecībā, ieskaitot arī miltu rūpniecību, mums bija kopprodukcija pirmskara rubļos par 8 641 miljonu rbļ. lielu sumu, t. i., 102,5% no pirmskara līmeņa, tad nākamajā gadā, t. i., 1927./28. gadā, mums bija 122%, 1928./29. gadā — 142,5%, bet šinī, 1929./30. gadā, spriežot pēc rūpniecības attīstības gaitas, mums būs vismaz 180% no pirmskara kopprodukcijas līmeņa.

Vērojams nepiedzīvoti straujš visas rūpniecības pieaugums.

b) Ja 1926./27. gadā, t. i., uz partijas XV kongresu, kravas apgrozība visā mūsu dzelzceļu tīklā mums bija 81,7 miljardi tonnu-kilometru, t. i., 127% no pirmskara līmeņa, tad nākamajā gadā, t. i., 1927./28. gadā, mums bija 134,2%, 1928./29. gadā — 162,4%, bet šinī, 1929./30. gadā pēc esošajiem datiem mums būs vismaz 193% no pirmskara līmeņa. Kas attiecas uz jaunu dzelzceļu būvniecību, tad pārskata periodā, t. i., skaitot no 1927./28. gada, dzelzceļu tīkls palielinājies no 76 tūkstoš kilometriem līdz 80 tūkstoš kilometriem, kas būs 136,7% no pirmskara līmeņa.

c) Ja tirdznieciskās starpniecības apgrozības stāvokli valstī 1926./27. gadā pieņem par 100 (31 miljards rbļ.), tad iznāk, ka 1927./28. gadā apgrozības apmēri palielinājušies līdz 124,6%, 1928./29. gadā — līdz 160,4%, bet šinī, 1929./30. gadā, spriežot pēc esošajiem datiem, apgrozības apmēri būs 202%, t. i., būs divkāršojušies, salīdzinot ar 1926./27. gadu.

d) Ja visu mūsu kredītiestāžu kopsavilkuma bilances uz 1927. gada 1. oktobri pieņem par 100 (9 173 milj. rbļ.), tad iznāk, ka uz 1928. gada 1. oktobri mums bija pieaugums līdz 141%, bet uz 1929. gada 1. oktobri — līdz 201,1%, t. i., divkāršošanās, salīdzinot ar 1927. gadu.

e) Ja valsts kopējo budžetu 1926./27. gadam pieņem par 100 (8 371 milj. rbļ.), tad iznāk, ka 1927./28. gadā mums bija valsts budžeta pieaugums līdz 125,5%, 1928./29. gadā — līdz 148,7%, bet 1929./30. gadā — 'līdz 204,4%, t. i., divkāršojies, salīdzinot ar 1926./27. gada budžetu (12 605 milj. rbļ.).

f) Ja mūsu ārējās tirdzniecības apgrozība (eksports un imports) 1926./27. gadā bija 47,9% no pirmskara līmeņa, tad 1927./28. gadā mums bija ārējās tirdzniecības apgrozības pieaugums līdz 56,8%, 1928./29.gadā — līdz 67,9%, bet 1929./30. gadā pēc esošajiem datiem mums būs vismaz 80% no pirmskara līmeņa.

g) Rezultātā mums ir šāda visa tautas ienākuma pieauguma aina pārskata periodā (1926./27. gada nemainīgajās cenās): 1926./27. gadā tautas ienākums pēc Valsts plāna komisijas ziņām bija 23 127 miljoni rbļ.; 1927./28. gadā — 25 396 miljoni rbļ,, — pieaugums par 9,8%; 1928./29. gadā — 28 596 miljoni rbļ., — pieaugums par 12,6%; 1929./30. gadā, — spriežot pēc esošajiem datiem, tautas ienākumam jābūt vismaz 34 miljardiem rbļ., tātad ar pieaugumu gada laikā par 20%. Caurmēra gada pieaugums 3 pārskata gados tātad ir lielāks par 15%.

Ja ņem vērā, ka tautas ienākuma caurmēra gada pieaugums tādās zemēs kā ZASV, Anglija, Vācija nav lielāks par 3 — 8%, tad jāatzīst, ka tautas ienākuma palielināšanās temps PSR Savienībā ir tiešām rekorda temps.

2. Industrializacijas panākumi

Tautas saimniecība pie mums attīstās nevis stichiški, bet gan noteiktā virzienā, un proti — indiustaializacijas virzienā, to raksturo industrializācija, to raksturo industrijas īpatsvara palielināšanās kopīgajā tautas saimniecības sistēmā, to raksturo mūsu zemes pārvēršanās no agrāras par industriālu zemi.

a) Visas rūpniecības un visas lauksaimniecības samēra dinamika no rūpniecības īpatsvara viedokļa visas tautas saimniecības kopprodukcijā pārskata periodā tēlojas šādi: pirmskara laikā rūpniecības daļa tautas saimniecības kopprodukcijā bija 42,1%. lauksaimniecības daļa — 57,9%; 1927./28. gadā rūpniecības daļa — 45,2%, lauksaimniecības — 54,8%; 1928./29. gadā rūpniecības daļa — 48,7%, lauksaimniecības — 51,3%; 1929./30. gadā rūpniecības daļai pēc esošajiem datiem jābūt vismaz 53%, bet lauksaimniecības daļai — ne vairāk par 47%.

Tas nozīmē, ka rūpniecības īpatsvars sāk jau gūt pārsvaru pār lauksaimniecības īpatsvaru kopīgajā tautas saimniecības sistēmā un mēs esam mūsu zemes pārvēršanās priekšvakarā no agrārās zemes par industriālu zemi. (Aplausi.)

b) Vēl krasāks pārsvars par labu rūpniecībai iznāk no tās īpatsvara viedokļa tautas saimniecības preču produkcijā. Ja 1926./27. gadā rūpniecības preču produkcijas daļa tautas saimniecības preču ražošanas kopīgajā bilancē bija 68,8%, bet lauksaimniecības preču produkcijas daļa — 31,2%, tad 1927728. gadā mums rūpniecības daļa bija 71,2%, lauksaimniecības — 28,8%; 1928./29. gadā rūpniecības daļa — 72,4%, lauksaimniecības — 27,6%; bet 1929./30. gadam pēc esošajiem datiem mums rūpniecības preču produkcijas daļa būs 76%, turpretim lauksaimniecības — 24%.

Šajā sevišķi nelabvēlīgajā lauksaimniecības stāvoklī, starp citu, parādās lauksaimniecības sīkzemnieciskais raksturs un tās mazās preču produkcijas spējas. Pie tam saprotams, ka šim stāvoklim būs zināmā mērā jāmainās līdz ar to, kā lauksaimniecība iegūs lielražošanas raksturu padomju saimniecību un kolchozu virzienā, līdz ar to, kā palielināsies tās preču produkcija.

c) Bet rūpniecības attīstība vispār vēl nedod pilnīgu ainu par industrializācijas tempu. Lai iegūtu pilnīgu ainu, vēl jākonstatē samēra dinamika starp smago un vieglo rūpniecību. Tāpēc par industrializācijas pieauguma visspilgtāko rādītāju jāatzīst ražošanas rīku un līdzekļu ražošanas (smagā rūpniecība) īpatsvara progresīvais pieaugums kopīgajā rūpniecības produkcijā. Ja 1927./28. gadā ražošanas rīku un līdzekļu ražošanas daļa kopīgajā visas rūpniecības produkcijā bija 27,2%, bet plaša patēriņa priekšmetu ražošanas daļa — 72,8%, tad 1928./29. gadā ražošanas rīku un līdzekļu ražošanas daļa dod 28,7% pret 71,3%, — bet 1929./30. gadā ražošanas rīku un līdzekļu ražošanas daļa pēc esošajiem datiem būs jau 32,7% pret 67,3%.

Turpretim, ja ņem ne visu rūpniecību, bet tikai Tautas Saimniecības Augstākās Padomes plānojamo rūpniecību, kas aptver visas galvenās industrijas nozares, tad šeit ražošanas rīku un līdzekļu ražošanas un plaša patēriņa priekšmetu ražošanas samērs parādās vēl labvēlīgākā veidā, un proti: 1927./28. gadā ražošanas rīku un līdzekļu ražošanas daļa bija 42,7% pret 57,3%; 1928./29. gadā — 44,6% pret 55,4%; bet 1929./30. gadā pēc esošajiem datiem ražošanas rīku un līdzekļu produkcijas daļa būs vismaz 48% pret 52% plaša patēriņa priekšmetu ražošanu.

Mūsu tautas saimniecības attīstību raksturo industrializacija, raksturo savas pašu smagās rūpniecības nostiprināšanās un attīstība.

Tas nozīmē, ka mēs jau esam pacēluši un attīstām tālāk savas ekonomiskās neatkarības pamatu, savu smago industriju.

3. Sociālistiskās rūpniecības komandējošais stāvoklis un tās augšanas temps

Mūsu tautas saimniecības attīstību raksturo industrializacija. Bet mums nav vajadzīga kaut kura industrializacija. Mums vajadzīga tāda industrializacija, kas nodrošina augošu pārsvaru rūpniecības sociālistiskajām formām pār rūpniecības sīkražošanas un vēl jo vairāk kapitālistiskajām formām. Mūsu industrializacijas raksturīgā īpašība ir tā, ka tā ir sociālistiska industrializacija, industrializacija, kas nodrošina sabiedriskotajam rūpniecības sektoram uzvaru pār privatsaimniecisko sektoru, pār sīkražošanas un kapitālistisko sektoru.

Te būs dažas ziņas par kapitālieguldījumu un kopprodukcijas pieaugumu pa sektoriem.

a) Ja ņem kapitālieguldījumu pieaugumu rūpniecībā pēc sektoriem, tad iegūsim šādu ainu. Sabiedriskotais sektors: 1926./27. gadā — 1 270 miljonu rbļ.; 1927./28. gadā — 1 614 miljonu rbļ.; 1928./29. gadā — 2 046 miljoni rbļ.; 1929./30. gadā — 4 275 miljoni rubļu. Privat-saimnieciskais un kapitālistiskais sektors: 1926./27. gadā — 63 miljoni rbļ.; 1927./28. gadā — 64 miljoni rbļ.; 1923./29. gadā — 58 miljoni rbļ.; 1929./30. gadā — 51 miljons rubļu.

Tas nozīmē, pirmkārt, ka kapitālieguldījumi rūpniecības sabiedrisko tajā sektorā šai laikā palielinājušies vairāk nekā trīskārt (335%).

Tas nozīmē, otrkārt, ka privatsaimniecLskā un kapitālistiskā sektora kapitālieguldījumi šai laikā samazinājušies par vienu piektdaļu (81%).

Privatsaimnieciskais un kapitālistiskais sektors dzīvo no vecā kapitāla un tuvojas savai bojā ejai.

b) Ja ņem rūpniecības kopprodukcijas pieaugumu pa sektoriem, tad mēs iegūsim šādu ainu. Sabiedriskotais sektors: 1926/27. gadā — 11 999 miljoni rbļ.; 1927/28 gadā — 15 389 miljoni rbļ.; 1928/29. gadā — 18 903 miljoni rbļ.; 1929/30. gadā — 24 740 miljonu rubļu. Privatsaimnieciskais un kapitālistiskais sektors: 1926/27. gadā — 4 043 miljoni rbļ.; 1927/28. gadā — 3 704 miljoni rbļ.; 1928/29. gadā — 3 389 miljoni rbļ.; 1929/30. gadā — 3 310 miljonu rubļu.

Tas nozīmē, pirmkārt, ka kopprodukcija rūpniecības sabiedriskotā jā sektorā trijos gados palielinājusies vairāk nekā divkārt (206,2%).

Tas nozīmē, otrkārt, ka rūpniecības kopprodukcija privatsaimnieciskajā un kapitālistiskajā sektorā tai pašā periodā samazinājusies gandrīz par vienu piektdaļu (81,9%).

Bet, ja ņem ne visas rūpniecības, bet tikai liel-(cenza) rūpniecības produkciju un aplūko to pa sektoriem, tad iegūsim šādu ainu par sabiedriskotā sektora un privatsaimnieciskā sektora samēru. Sabiedriskotā sektora īpatsvars mūsu zemes lielrūpniecības produkcijā: 1926/27. gadā — 97,7%; 1927/28. gadā — 98,6%; 1928/29. gadā — 99,1%; 1929/30. gadā — 99,3%. Privatsaimnieciskā sektora īpatsvars mūsu zemes lielrūpniecības produkcijā: 1926/27. gadā — 2,3%; 1927/28. gadā — 1,4%; 1928/29. gadā — 0,9%; 1929/30. gadā — 0,7%.

Kā redzat, kapitālistiskie elementi lielrūpniecība jan noiet dibenā.

Skaidrs, ka jautājums «kurš kuru», jautājums par to, vai sociālisms uzvarēs kapitālistiskos elementus rūpniecībā, vai tie uzvarēs sociālismu, — jau izšķirts par labu rūpniecības sociālistiskajām formām. Izšķirts galīgi un uz visiem laikiem. (Aplausi.)

c) It sevišķi interesanti ir dati par TSAP plānojamās valsts rūpniecības attīstības tempu pārskata periodā. Ja TSAP plānojamās sociālistiskās rūpniecības kopprodukciju 1926./27. gadā pieņem par 100, tad iznāk, ka 1927./28. gadā šās rūpniecības kopprodukcija palielinājusies līdz 127,4%, 1928./29. gadā — līdz 158,6%, bet 1929./30. gadā tā palielinās līdz 209,8%.

Tas nozīmē, ka TSAP plānojamā sociālistiskā rūpniecība, kas aptver visas galvenās rūpniecības nozares un visu smago rūpniecību, trijos gados ir panākusi vairāk nekā divkāršošanos.

Nevar neatzīt, ka neviena zeme pasaulē nepazīst tādus ārkārtīgus savas lielrūpniecības attīstības tempus.

Šis apstāklis arī dod mums pamatu runāt par piecgadi četros gados.

d) Daži biedri skeptiski raugās uz lozungu «piecgade četros gados». Vēl pavisam nesen viena daļa biedru mūsu piecgadi, ko apstiprinājis V Padomju kongress[9], uzskatīja par fantāziju. Es nemaz nerunāju par buržuāziskajiem rakstniekiem, kam acis no pieres sprāgst laukā jau no vārda «piecgade» vien. Bet kas mums ir patiesībā, ja piecgadi aplūko no tā viedokļa, kā tā realizēta pirmajos divi gados? Ko mums liecina piecgades izpildīšanas pārbaude pēc tās optimālā varianta? Tā liecina ne vien to, ka mēs varam izpildīt piecgadi četros gados. Tā liecina arī to, ka daudzās rūpniecības nozarēs mēs to varam izpildīt trijos un pat divos ar pus gados. Skeptiķiem no oportunistu nometnes tas var likties neticami. Bet tas ir fakts, ko apstrīdēt būtu muļķīgi un smieklīgi.

Spriediet paši.

Saskaņā ar piecgadi naftas rūpniecībai 1932./33. gadā bija jādod produkti par 977 miljoniem rubļu. Bet patiesībā tā jau 1929./30. gadā dod produkciju par 809 miljoniem rbļ., t. i., 83% tās produkcijas, ko piecgade paredzējusi 1932./33. gadam. Tātad piec-gadu plānu naftas rūpniecībā mēs izpildām kādos 2 1/2 gados.

Kūdras rūpniecībā saskaņā ar piecgadi mums 1932./33. gadā bija jādabū produkti par 122 miljoniem rubļu. Bet patiesībā tā jau 1929./30. gadā dod produktus par vairāk nekā 115 miljoniem rbļ., t. i., 96% tās produkcijas, ko piecgade paredzējusi 1932./33. gadam. Tātad piecgadu plānu kūdras rūpniecībā mēs izpildām 2 1/2 gados, ja ne agrāk.

Saskaņā ar piecgadi vispārīgajai mašīnbūvniecībai 1932./33. gadā jādod produkcija par 2 058 miljoniem rubļu. Bet patiesībā tā jau 1929./30. gadā dod produktus par 1 458 miljoniem rbļ., t. i., 70% tās produkcijas, ko piecgade paredzējusi 1932./33. gadam. Tātad piecgadu plānu vispārīgajā mašīnbūvniecībā mēs izpildām 2 1/2—3 gados.

Saskaņā ar piecgadi lauksaimniecības mašīnbūvniecībai 1932./33. gadā jādod produkcija par 610 miljoniem rubļu. Bet patiesībā tā jau 1929./30. gadā dod produktus par 400 miljoniem rbļ., t. i., pāri par 60% tās produkcijas, ko piecgade paredzējusi 1932./33. gadam.

Tātad piecgadu plānu lauksaimniecības mašīnbūvniecībā mēs izpildām 3 gados, ja ne agrāk.

Saskaņā ar piecgadi elektrotechniskajai rūpniecībai 1932./33. gadā jādod produkcija par 896 miljoniem rubļu. Bet patiesībā tā jau 1929./30. gadā dod produkciju par 503 miljoniem rubļu, t. i., pāri par 56% tās produkcijas, ko piecgade paredzējusi 1932./33. gadam Tātad piecgadu plānu elektrotechniskajā rūpniecībā mēs izpildām 3 gados.

Tādi ir nepieredzētie mūsu sociālistiskās rūpniecības attīstības tempi.

Mēs ejam uz priekšu paātrinātā tempā, techniški ekonomiskajā ziņā panākdami attīstītās kapitālistiskās zemes.

d) Tas, protams, nenozīmē, ka mēs jau esam tās panākuši ražošanas apmēru ziņā, ka mūsu rūpniecība jau sasniegusi attīstīto kapitālistisko zemju rūpniecības attīstības līmeni. Nē, nekādā ziņā vēl nenozīmē. Rūpniecības attīstības tempu un rūpniecības attīstības līmeni nedrīkst sajaukt vienu ar otru. Pie mums daudzi sajauc tos, domādami, ja mēs esam sasnieguši neredzētus rūpniecības attīstības tempus, tad līdz ar to mēs jau esam sasnieguši vairāk attīstīto kapitālistisko zemju rūpniecības attīstības līmeni. Bet tas ir pašā pamatā aplam.

Ja ņem, piemēram, elektroenerģijas ražošanu, kur mums ir ļoti strauji tempi. Elektriskās enerģijas ražošanā mēs no 1924. gada līdz 1929. gadam esam panākuši palielināšanos gandrīz līdz 600%, kamēr ZASV tai pašā periodā ir palielinājušas elektroenerģijas produkciju tikai līdz 181%, Kanada — līdz 218%, Vācija — līdz 241%, Italija — līdz 222%. Kā redzat, mums šeit ir taisni nepieredzēts temps, kas pārsniedz visu citu valstu tempus. Bet, ja ņem elektroenerģijas ražošanas attīstības līmeni šajās zemēs, piemēram, 1929. gadā un salīdzina to ar attīstības līmeni PSR Savienībā, tad attiecībā uz PSR Savienību rodas pavisam neiepriecinoša aina. Neraugoties uz elektroenerģijas ražošanas attīstības nepieredzēto tempu, elektroenerģijas produkcija PSR Savienībā 1929. gadā bija tikai 6 465 miljoni kilovatstundu, kamēr ZASV bija 126 000 miljonu kilovatstundu, Kanadai bija 17 628 miljoni kilovatstundu, Vācijai — 33 000 miljonu kilovatstundu, Italijai — 10 850 miljonu kilovatstundu. Starpība, kā redzat, ir kolosāla.

Iznāk, ka pēc attīstības līmeņa mēs esam iepakaļ visām šīm valstīm.

Jeb ja ņem, piemēram, čuguna ražošanu pie mums. Ja čuguna produkciju 1926./27. gadā pieņem par 100 (2,9 miljoni tonnu), tad trijos gados, t. i., no 1927./28. gada līdz 1929./30. gadam čuguna produkcija pie mums ir palielinājusies gandrīz divkārt, sasniegdama 190% (5,5 miljoni tonnu). Attīstības temps, kā redzat, diezgan straujš. Bet, ja uz jautājumu paraugās no čuguna ražošanas attīstības līmeņa viedokļa pie mums un salīdzina čuguna ražošanas apmērus PSR Savienībā ar attīstīto kapitālistisko zemju ražošanas apmēriem, tad iznāk diezgan neiepriecinoša aina. Sāksim ar to, ka čuguna ražošanas pirmskara līmeni mēs sasniedzam un to pārsniegsim tikai šinī, 1929./30. gadā Jau tas vien liek mums taisīt tādu nepielūdzamu secinājumu, ka, nepaātrinādami turpmāk metalurģijas attīstības tempu, mēs riskējam radīt draudus visas mūsu rūpnieciskās ražošanas liktenim. Kas attiecas uz čuguna rūpniecības attīstības līmeni pie mums un Rietumos, tad mums ir šāda aina: čuguna produkcija ZAS Valstīs 1929. gadā bija izsakāma ar skaitli 42,3 miljoni tonnu; Vācijā — 13,4 miljoni tonnu; Francijā — 10,45 miljoni tonnu; Anglijā — 7,7 miljoni tonnu; bet PSR Savienībā čuguna produkcija 1929./30. gada beigās būs tikai 5,5 miljoni tonnu.

Starpība, kā redzat, nav mazā.

Tādējādi iznāk, ka pēc čuguna ražošanas attīstības līmeņa mēs esam iepakaļ visām šīm zemēm. Ko tas viss liecina? To, ka:

1) nedrīkst sajaukt rūpniecības attīstības tempu ar tās attīstības līmeni;

2) mēs esam velnišķīgi atpalikuši no attīstītajām kapitālistiskajām zemēm mūsu rūpniecības attīstības līmeņa ziņā;

3) tikai mūsu'rūpniecības attīstības tempa turpmākā paātrināšana dos mums iespēju techniski ekonomiskajā ziņā panākt un aizsteigties priekšā attīstītajām kapitālistiskajām zemēm;

4) cilvēki, kas pļāpā par nepieciešamību palēnināt mūsu rūpniecības attīstības tempu, ir sociālisma ienaidnieki, mūsu šķiras ienaidnieku aģenti. (Aplausi.)

4. Lauksaimniecība un graudkopības problēma

Iepriekš es runāju par visas lauksaimniecības stāvokli, ieskaitot mežsaimniecību, zvejniecību utt., nesadalot lauksaimniecību tās pamatnozarēs. Ja no visas lauksaimniecības nodala tās pamatnozares, piemēram, graudkopību, lopkopību un techniskās kultūras, tad pēc Valsts plāna komisijas un PSRS Zemkopības tautas komisariāta ziņām lietu stāvoklis tēlojas šādi:

a) Ja 1913. gada graudu kultūru sējumu platību pieņem par 100, tad iegūsim šādu ainu par labības sējumu platības maiņām pa gadiem: 1926./27. gads — 96,9%; 1927./28. gads — 94,7%; 1928./29. gads — 98,2%; bet šinī, 1929./30. gadā pēc esošajiem datiem sējumu platība sasniegs 105,1% no pirmskara līmeņa.

Vērību saista tas fakts, ka graudu kultūru sējumu platība 1927./28. gadā samazinājusies. Sī samazināšanās izskaidrojama nevis ar graudkopības degradēsanos, kā par to melsa nejēgas no labējo oportunistu nometnes, bet gan ar 7 700 tūkstoš hektaru ziemāju sējumu iznīkšanu (20% ziemāju sējumu PSR Savienībā).

Tālāk, ja 1913. gada graudu kultūru kopprodukciju pieņem par 100, tad iegūsim šādu ainu: 1927. gadā — 91,9%; 1928. gadā — 90,8%; 1929. gadā — 94,4%; bet 1930. gadā pēc esošajiem datiem sasniedzam līdz 110% no pirmskara normas.

Šeit tāpat vērību saista graudu kultūru kopprodukcijas samazināšanās 1928. gadā, kas izskaidrojama ar ziemāju iznīkšanu Ukrainā un Ziemeļkaukazijā.

Kas attiecas uz graudu kultūru kopprodukcijas preču daļu (ārpussādžas apgrozība), tad mums ir vēl pamācošāka aina. Ja 1913. gada graudu kultūru preču produkcijas daļu pieņem par 100, tad iznāk, ka 1927. gadā mums bija 37% preču produkcijas; 1928. gadā — 36,8%; 1929. gadā — 58%; bet šinī, 1930. gadā mums pēc esošajiem datiem būs vismaz 73% no pirmskara līmeņa.

Tādējādi iznāk, ka attiecībā uz graudu kultūru sējumu platību un kopprodukciju mēs tikai šinī, 1930. gadā sasniedzam pirmskara normu un mazliet pārsniedzam to.

Tālāk iznāk, ka attiecībā uz graudu kultūra preču produkcijas daļu mēs tālu vēl neesam sasnieguši pirmskara normu un vēl šogad atpaliksim no tās par procentiem 25.

Te ir pamats mūsu labības grūtībām, kas sevišķi saasinājās 1928. gadā.

Te ir arī graudkopības problemas pamats.

b) Aptuveni tāda pati aina, bet ar vairāk uztraucošiem datiem, atklājas lopkopības laukā.

Ja visu sugu lopu skaitu 1916. gadā pieņem par 100, tad iznāk šāda aina pa gadiem. 1927. gadā zirgu bija 88,9% no pirmskara līmeņa, liellopu — 114,3%, aitu un kazu — 119,3%, cūku — 111,3%; 1928. gadā zirgu — 94,6%, liellopu — 118,5%, aitu un kazu — 126%,

cūku — 126,1%; 1929. gadā zirgu — 96,9%, liellopu — 115,6%, aitu un kazu — 127,8%, cūku — 103%; 1930. gadā zirgu — 88,6%, liellopu — 89,1%, aitu un kazu — 87,1%, cūku 60,1% no 1916. gads normas.

Kā redzat, ja ņem vērā pēdējā gada ziņas, tad mums ir neapšaubāmas pazīmes, ka sākusies lopkopības sašaurināšanās.

Vēl mazāk iepriecinoša aina rodas no lopkopības preču produkcijas viedokļa, it sevišķi gaļas un tauka ziņā. Ja gaļas un tauku kopprodukciju katrā gadā pieņem par 100, tad gaļas un tauku preču produkcija attiecīgi ir: 1926. gadā — 33,4%, 1927. gadā — 32,9% 1928. gadā — 30,4%, 1929. gadā — 29,2%.

Tādējādi mums ir neapšaubāmas pazīmes par sīkās un preču produkcijas ziņā mazražīgās saimniecības nestabilitāti un ekonomisko nedrošību lopkopībā.

Iznāk, ka mēs nevis pārsniedzam lopkopībā 1916. gada normu, bet ka pēdējā gadā redzam neapšaubāmas pazīmes par slīdēšanu lejup no šās normas.

Tādējādi pēc graudkopības problemas, ko mēs galvenajos vilcienos jau atrisinām sekmīgi, mūsu priekšā rodas gaļas problema, kuras asums jau tagad jūtams un kura gaida sava atrisinājuma.

c) Citu ainu mums rāda techniško kultūru attīstība,, kas dod izejvielas mūsu vieglajai rūpniecībai. Ja 1913. gada techniško kultūru sējumu platību pieņem par 100, tad mums ir: kokvilnas 1927. gadā — 107,1%, 1928. gadā — 131,4%, 1929. gadā — 151,4%, 1930. gadā — 217% no pirmskara līmeņa; linu 1927. gadā — 86,6%, 1928. gadā — 95,7%, 1929. gadā — 112,9%, 1930. gadā — 125% no pirmskara līmeņa; cukurbiešu 1927. gadā — 106,6%, 1928. gadā — 124,2%, 1929. gadā — 125,8%, 1930. gadā — 169% no pirmskara līmeņa; eļļas augu kultūru 1927. gadā — 179,4%, 1928. gadā — 230,9%, 1929. gadā — 219,7%, 1930. gadā — ne mazāk kā 260% no pirmskara līmeņa.

Galvenajos vilcienos tādu pašu labvēlīgu ainu dod techniško kultūru kopprodukcija. Ja 1913. gada kopprodukciju pieņem par 100, tad mums ir: kokvilnas 1928. gadā — 110,5%, 1929. gadā — 119%, 1930. gadā pēc esošajiem datiem mums būs 182,8% no pirmskara līmeņa; linu 1928. gadā — 71,6%, 1929. gadā — 81,5%, 1930. gadā pēc esošajiem datiem mums būs 101,3% no pirmskara līmeņa; cukurbiešu 1928. gadā — 93%, 1929. gadā — 58%, 1930. gadā pēc esošajiem datiem mums būs 139,4% no pirmskara līmeņa; eļļas augu kultūru 1928. gadā — 161,9%, 1929. gadā — 149,8%, 1930. gadā pēc esošajiem datiem mums būs 220% no pirmskara līmeņa.

Tādējādi techniška jās kultūrās mums ir labvēlīgāka aina, ja neņem vērā cukurbietes 1929. gadā, kad to ražu nopostīja tauriņš.

Starp citu, arī šeit, techniško kultūru nozarē, tā kā pārsvarā ir sīkā saimniecība, ir iespējams un ticamas turpmāk lielas svārstības un nestabilitātes izpausmes, līdzīgas tām svārstībām un nestabilitātes izpausmēm, kādas šie skaitļi uzrāda attiecībā uz liniem un eļļas augu kultūrām, ko vismazāk skārusi kolchozu un padomju saimniecību ietekme.

Tādējādi mūsu priekšā stāv šādas lauksaimniecības problemas:

1) problema, kā stabilizēt techniško kultūru stāvokli, nodrošinot attiecīgajiem rajoniem pietiekami daudz lētu labības produktu;

2) problema, kā pacelt lopkopību un atrisināt gaļas jautājumu, nodrošinot attiecīgajiem rajoniem pietiekami daudz lētu labības produktu un lopbarības;

3) problema, kā galīgi atrisināt graudkopības jautājumu kā galveno lauksaimniecības jautājumu šobrīd.

Iznāk, ka graudkopības problema ir galvenais loceklis lauksaimniecības sistēmā un atslēga visu citu lauksaimniecības problēmu atrisināšanai.

Iznāk, ka graudkopības problemas atrisināšana ir pēc kārtas pirmais uzdevums citu lauksaimniecības problēmu rindā.

Bet atrisināt graudkopības problēmu un līdz ar to izvest lauksaimniecību uz ievērojama kāpinājuma ceļa, — tas nozīmē pašā pamatā likvidēt lauksaimniecības atpalicību, apbruņot to ar traktoriem un lauksaimniecības mašinām, apgādāt to ar jauniem zinātnisku darbinieku kadriem, pacelt darba ražīgumu, palielināt preču produkciju. Bez šiem nosacījumiem nav nemaz ko sapņot par graudkopības problemas atrisināšanu.

Vai iespējams realizēt visus šos nosacījumus uz individuālā zemnieka sīksaimniecības bazes? Nē, nav iespējams. Nav iespējams, jo zemnieka sīksaimniecība nespēj pieņemt un apgūt jauno techniku, nespēj pietiekami pacelt darba ražīgumu, nespēj pietiekami palielināt preču produkciju lauksaimniecībā. Atliek viens ceļš, lielsaimniecību radīšanas ceļš lauksaimniecībā, ar moderno techniku apgādātu lielsaimniecību ieviešanas ceļš.

Bet Padomju zeme nevar nostāties uz kapitālistisku lielsaimniecību organizēšanas ceļa. Tā var un tai vajag iet tikai pa sociālistiska tipa ar jaunu techniku apgādātu lielsaimniecību organizēšanas ceļu. Tādas saimniecības pie mums arī ir padomju saimniecības un kolchozi.

No tā rodas uzdevums — ieviest padomju saimniecības un apvienot individuālās zemnieku sīksaimniecības kolektīvās lielsaimniecībās, kas ir vienīgais ceļš, lai atrisinātu lauksaimniecības problēmu vispār un graudkopības problēmu it sevišķi.

Uz šā ceļa arī nostājās partija savā ikdienas praktiskajā darbā pēc XV kongresa, it sevišķi pēc tam, kad 1928. gada sākumā atklājās lielās labības grūtības.

Jāpiemin, ka šo kardinālo problēmu kā praktisku uzdevumu izvirzīja dienas kārtībā mūsu partija jau XV kongresā, kad mums vēl nebija nopietnu labības grūtību. XV kongresa pazīstamajā rezolūcijā «Par darbu uz laukiem» tieši teikts, ka:

«Šobrīd uzdevums apvienot un pārveidot individuālās zemnieku sīksaimniecības par lieliem kolektīviem jāizvirza par partijas pamatuzdevumu uz laukiem»[10].

Varbūt nebūs lieki minēt arī attiecīgo vietu no CK pārskata referāta XV kongresā, kur tikpat asi un noteikti izvirzīta problema — likvidēt lauksaimniecības atpalicību uz kolektivizācijas pamatiem. Lūk, kas tur teikts:

«Kur tad ir izeja? Izeja ir sīko un sadrumstaloto zemnieku saimniecību pārveidošanā par lielām un apvienotām saimniecībām, pamatojoties uz sabiedriskotu zemes apstrādāšanu, pārejā uz kolektīvu zemes apstrādāšanu uz jaunas, augstākas technikas bazes.

Izeja ir tāda, ka sīkās un vissīkākās zemnieku saimniecības pakāpeniski, bet nemitīgi, nevis piespiežot, bet gan parādot un pārliecinot, jāapvieno lielsaimniecībās, pamatojoties uz sabiedriskotu, biedrisku, kolektīvu zemes apstrādāšanu, izlietojot lauksaimniecības mašinas un traktorus, izlietojot zinātniskus zemkopības intensifikācijas paņēmienus.

Citu izeju nav» [11].

5. Zemniecības pagrieziens uz sociālisma pusi un padomju saimniecību un kolchozu celtniecības attīstības temps

Zemniecības pagrieziens uz kolektivizācijas pusi nesākās uzreiz. Tas, šis pagrieziens, arī nevarēja sākties uzreiz. Tiesa, kolektivizācijas lozungu partija pasludināja jau XV kongresā. Bet zemniecības masu pagriezienam uz sociālisma pusi vēl nepietiek ar lozunga pasludināšanu. Pagriezienam vajadzīgs vismaz vēl viens apstāklis, un proti, lai pašas zemnieku masas pārliecinātos, ka pasludinātais lozungs ir pareizs, un pieņemtu to kā savu pašu lozungu. Tāpēc šo pagriezienu sagatavoja pamazām.

To sagatavoja visa mūsu attīstības gaita, visa mūsu industrijas attīstības gaita, un vispirms tās industrijas attīstība, kas dod mašinas un traktorus lauksaimniecībai. To sagatavoja enerģiskas cīņas politika pret kulakiem un mūsu labības sagādes norise tās jaunajās formās 1928. un 1929. gadā, kas kulaku saimniecību pakļāva trūcīgo un vidējo zemnieku masu kontrolei. To sagatavoja lauksaimniecības kooperacijas attīstība, kas iemācīja individuālo zemnieku kolektīvi vadīt darbu. To sagatavoja kolchozu tīkls, kur zemnieks pārbaudīja kolektīvo saimniecības formu pārākumu par individuālo saimniecību. Beidzot, to sagatavoja pa visu PSRS izkaisīto un ar jauno techniku apgādāto padomju saimniecību tīkls, kur zemnieks guva iespēju pārliecināties par jaunās technikas spēku un priekšrocībām.

Būtu kļūda mūsu padomju saimniecības uzlūkot vienīgi tikai par labības resursu avotu. Patiesībā padomju saimniecības ar savu jauno techniku, ar savu palīdzība apkārtējiem zemniekiem, ar savu nepieredzēto saimniecisko vērienu bija tas vadošais spēks, kas atviegloja zemnieku masām pagriezienu un virzīja tās uz kolektivizācijas ceļu.

Lūk, uz kāda pamata radās tā trūcīgo un vidējo zemnieku miljonu masu kolchozu kustība, kas sākās

1929. gada otrā pusē un kas ievadīja lielā lūzuma periodu mūsu zemes dzīvē.

Kādus pasākumus ir izdarījusi CK, lai sagaidītu šo kustību pilnīgi sagatavota un lai to vadītu?

CK pasākumi iet trijos virzienos: virzienā — organizēt un financēt padomju saimniecības, virzienā — organizēt un financēt kolchozus, beidzot, virzienā — organizēt traktoru un lauksaimniecības mašinu ražošanu un apgādāt ar tām laukus caur mašinu un traktoru stacijām, caur traktoru kolonām utt.

a) Jau 1928. gada aprilī CK Politbirojs pieņēma lēmumu 3—4 gados organizēt jaunas padomju saimniecības ar aprēķinu, lai šīs padomju saimniecības šā termiņa beigās varētu dot vismaz 100 miljonu pudu preču labības. Vēlāk šo lēmumu apstiprināja CK plēnums. Noorganizēja Labības trestu, kam uzdeva izpildīt šo lēmumu. Reizē ar to pieņēma lēmumu nostiprināt vecās padomju saimniecības un paplašināt to sējas laukus. Noorganizēja Padomju saimniecību centru, kam uzdeva realizēt šo lēmumu.

Nevar nepieminēt, ka šos lēmumus mūsu partijas oportunistiskā daļa uzņēma naidīgi. Bija runas par to, ka padomju saimniecībās ieguldītā nauda esot «laukā izsviesta» nauda. Bija arī «zinātnes» vīru kritika, ko atbalstīja partijas oportunistiskie elementi, par to, ka neesot iespējams un neesot nekādas jēgas organizēt lielas padomju saimniecības. Tomēr CK ieturēja savu līniju un, neraugoties ne uz ko, izturēja to līdz galam.

1927./28. gadā padomju saimniecību financēšanai piešķīra (neskaitot īstermiņa apgrozības kreditu) 65,7 miljonus rubļu. 1928./29. gadā piešķīra 185,8 miljonus rubļu. Beidzot šogad piešķirti 856,2 miljoni rubļu. Pārskata periodā padomju saimniecību rīcībā nodoti 18 tūkstoš traktoru ar 350 tūkstoš zirgspēku lielu jaudu.

Kādi ir šo pasākumu rezultāti?

Labības tresta sējumu platība 1928./29. gadā bija 150 tūkstoš hektāru, 1929./30. gadā — 1 060 tūkstoš hektāru, 1930./31. gadā tā būs 4 500 tūkstoš hektāru, 1931./32. gadā būs 9 miljoni hektāru, bet 1932./33. gadā, t. i., piecgades beigās, tā būs 14 miljonu hektāru. Padomju saimniecību centra sējumu platība 1928./29. gadā bija 430 tūkstoš hektaru, 1929./30. gadā — 860 tūkstoš hektaru, 1930./31. gadā tā būs 1 800 tūkstoš hektaru, 1931./32. gadā būs 2 miljoni hektaru, bet 1932./33. gadā būs 2 miljoni 500 tūkstoš hektaru. Ukrainas padomju saimniecību apvienības sējumu platība 1928./29. gadā bija 170 tūkstoš hektaru, 1929./30. gadā — 280 tūkstoš hektaru, 1930./31. gadā tā būs 500 tūkstoš hektaru, bet 1932./33. gadā būs 720 tūkstoš hektaru. Cukura apvienības sējumu platība (graudu kultūru) 1928./29. gadā bija 780 tūkstoš hektaru, 1929./30. gadā — 820 tūkstoš hektaru, 1930./31. gadā tā būs 860 tūkstoš hektaru, 1931./32. gadā 980 tūkstoš hektaru, bet 1932./33. gadā 990 tūkstoš hektaru.

Tas nozīmē, pirmkārt, ka Labības trestam vienam pašam piecgades beigās būs tikpat liela labības sējumu platība, kāda tagad ir visai Argentinai. (Aplausi.)

Tas nozīmē, otrkārt, ka visām padomju saimniecībām kopā piecgades beigās būs par 1 miljonu hektaru lielāka graudu kultūru sējumu platība nekā tagad ir visai Kanadai. (Aplausi.)

Kas attiecas uz padomju saimniecību graudu kultūru kopprodukciju un preču produkciju, tad mums ir šāda kustības aina pa gadiem: 1927./28. gadā mums no visām padomju saimniecībām bija 9,5 miljoni centneru kopprodukcijas, no tiem preču produkcijas 6,4 miljoni centneru; 1928./29. gadā — 12,8 miljoni centneru, no tiem preču produkcijas 7,9 miljoni centneru; 1929./30. gadā mums pēc esošajiem datiem būs 28,2 miljoni centneru, no tiem preču produkcijas 18 miljoni centneru (108 milj. pudu); 1930./31. gadā mums būs 71,7 miljoni centneru, no tiem preču produkcijas 61 miljons centneru (370 milj. pudu) utt., u. tml.

Tādi ir mūsu partijas politikas pašreizējie un gaidāmie rezultāti padomju saimniecību nozarē.

Pēc CK Politbiroja 1928. gada apriļa lēmuma par jaunu padomju saimniecību organizēšanu iznāca, ka mums no jaunajām padomju saimniecībām 1931./32. gadā jādabū vismaz 100 miljonu pudu preču labības. Bet patiesībā iznāk, ka mums jau 1931./32. gadā no jaunajām padomju saimniecībām vien būs vairāk nekā 200 miljonu pudu. Iznāk divkārtīgs programas pārsniegums.

Iznāk, ka cilvēki, kas smējās par CK Politbiroja lēmumu, ir nežēlīgi izsmējuši paši sevi.

Pēc Padomju kongresa apstiprinātā piecgadu plāna mums piecgades beigās visu sistēmu padomju saimniecībās bija jābūt 5 miljoni hektaru lielai sējumu platībai. Bet patiesībā mums jau šogad padomju saimniecībās ir 3,8 miljoni hektaru liela sējumu platība, bet nākamajā gadā,.t. i., piecgades trešajā gadā, mums būs 8 miljoni hektaru liela sējumu platība.

Tas nozīmē, ka padomju saimniecību celtniecības piecgadu programų mēs izpildām un pārsniedzam 3 gados.

Pēc piecgadu plāna mums piecgades beigās padomju saimniecībās bija jābūt 54,3 miljoni centneru lielai graudu kultūru kopprodukcijai. Bet patiesībā mums jau šogad padomju saimniecībās ir 28,2 miljoni centneru liela graudu kultūru kopprodukcija, bet nākamajā gadā mums būs 71,7 miljoni centneru.

Tas nozīmē, ka pēc graudu kultūru kopprodukcijas mēs izpildām un pārsniedzam piecgadi 3 gados.

Piecgade 3 gados!

Lai tagad buržuāziskie skribenti un viņu oportunistiskie piebalsotāji pļāpā, ka padomju saimniecību celtniecības piecgadi nevarot izpildīt un. pārsniegt 3 gados.

b) Kas attiecas uz kolchozu celtniecību, tad mums ir vēl labvēlīgāka aina.

Jau 1928. gada jūlijā CK plēnums pieņēma šādu lēmumu par kolchozu celtniecību:

«Nelokāmi realizēt XV kongresa izvirzīto uzdevumu «apvienot un pārveidot individuālās zemnieku sīksaimniecības lielos kolektīvos» kā brīvprātīgās apvienībās, kas celtas uz jaunās technikas bazes un ir graudkopības augstākā forma tiklab lauksaimniecības sociālistiskās pārveidošanas ziņā, kā arī tādā ziņā, ka nodrošina tās ražīgumu un preču produkcijas radikalu kāpinājumu» (sk. CK jūlija plēnuma rezolūciju «Par labības sagādes politiku sakarā ar vispārējo saimniecisko stāvokli», 1928. g.)[12].

Vēlāk šis lēmums tika pastiprināts partijas XVI konferences rezolūcijās un CK 1929. gada novembra plēnuma speciālajā rezolūcijā par kolchozu kustību[13]. 1929. gada otrā pusē, kad iezīmējās radikals zemniecības pagrieziens uz kolchozu pusi un kad vidējo zemnieku masas sāka iet kolchozos, CK Politbirojs 1930. gada 5. janvārī pieņēma specialu lēmumu «Par kolektivizācijas tempu un par valsts palīdzības pasākumiem kolchozu celtniecībā».

Šajā rezolūcijā CK:

1) konstatēja, ka notiek zemnieku masu pagrieziens uz kolchozu pusi un ir iespējams kolchozu celtniecības piecgadu plānu ar uzviju izpildīt 1930. gada pavasarī;

2) konstatēja, ka ir materiālie un citi apstākļi, kas nepieciešami, lai ražošanu kulaku saimniecībās aizstātu ar ražošanu kolchozos, sakarā ar ko pasludināja, ka nepieciešams no kulaku ierobežošanas politikas pāriet uz kulaku kā šķiras likvidacijas politiku;

3) deva perspektīvu par to, ka jau 1930. gada pavasarī sējumu platība, kas apstrādāta uz sabiedriskiem pamatiem, ievērojami pārsniegs 30 miljonu hektaru;

4) sadalīja PSRS 3 rajonu grupās, nosakot katrai no tām orientējošus termiņus kolektivizācijas pabeigšanai galvenajos vilcienos;

5) revidēja zemes ierīcības metodi par labu kolcho-ziem un lauksaimniecības financēšanas formas, nosakot kolchoziem 1929./30. gadā vismaz 500 miljonu rubļu kredita;

6) noteica kolchozu kustības arteļu formu šobrīd par kolchozu sistemas pamatveidu;

7) deva pretsparu partijas oportunistiskajiem elementiem, kas mēģināja bremzēt kolchozu kustību mašinų un traktoru trūkuma dēļ;

8) beidzot brīdināja partijas darbiniekus no iespējamiem pārspīlējumiem kolchozu kustībā un no briesmām kolchozu celtniecības dekretēšanā no augšas, briesmām, kas rada draudus, ka īsta kolchozu masu kustība var tikt aizstāta ar kolektivizācijas spēli.

Jāpiemin, ka šo CK lēmumu mūsu partijas oportu- . nistiskie elementi uzņēma vairāk nekā nedraudzīgi. Bija runas un čukstēšanās par to, ka CK metusies fantastikā, ka tā «izšķērdējot» tautas naudu «neesošiem» kolchoziem. Labējie elementi berzēja rokas, iepriekš līksmodami par «drošu» izgāšanos. Taču CK jo neatlaidīgi ieturēja savu līniju un izturēja to līdz galam, neraugoties ne uz ko, ne uz labējo mietpilsonisko ņirgāšanos, ne uz «kreiso» pārspīlējumiem un reiboni.

1927./28. gadā kolchozu financēšanai piešķīra 76 miljonus rubļu, 1928./29. gadā — 170 miljonu rubļu, beidzot šogad piešķirti 473 miljoni rubļu. Turklāt 65 miljoni rubļu piešķirti kolektivizācijas fondam. Noteikti atvieglinājumi kolchoziem, kas palielina kolchozu finanču resursus par 200 miljoniem rubļu. Kolchoziem nodrošināta ekspropriēto kulaku saimniecību manta vairāk nekā 400 miljonu rubļu vērtībā. Izmantošanai kolchozu tīrumos nodrošināti vismaz 30 tūkstoš traktoru ar vairāk nekā 400 tūkstoš zirgspēku lielu jaudu, neskaitot Traktoru centra 7 tūkstošus traktoru, kas apkalpo kolchozus, un palīdzību, ko kolchoziem ar traktoriem sniedz padomju saimniecību sistema. Kolchoziem šogad izsniegti sēklas aizdevumam un sēklas palīdzībai 10 miljonu centneru labības (61 miljons pudu). Beidzot, kolchoziem tieši organizatoriski palīdzēts radīt mašinu un zirgu bazes, kuru skaits pārsniedz 7 tūkstošus, izmantojot tajās vismaz 1 300 tūkstoš zirgu. Kādi ir šo pasākumu rezultāti?

Kolchozu sējumu platība 1927. gadā bija 0,8 miljoni hektaru, 1928. gadā — 1,4 miljoni hektaru, 1929. gadā — 4,3 miljoni hektaru, 1930. gadā — vismaz 36 miljoni hektaru, ieskaitot vasarāju un ziemāju sējumus.

Tas nozīmē, pirmkārt, ka 3 gados kolchozu sējumu platība ir palielinājusies vairāk nekā 40 reižu. (Aplausi.)

Tas nozīmē, otrkārt, ka mūsu kolchoziem tagad ir tikpat liela sējumu platība kā Francijai un Italijai kopā. (A p 1 a u s i.)

Kas attiecas uz graudu kultūru kopprodukciju un to preču produkcijas daļu, tad mums ir šāda aina. 1927. gadā mums no kolchoziem bija 4,9 miljoni centneru, no tiem preču produkcijas 2 miljoni centneru; 1928 gadā — 8,4 miljoni centneru, no tiem preču produkcijas 3,6 miljoni centneru; 1929. gadā — 29,1 miljons centneru, no tiem preču produkcijas 12,7 miljoni centneru; 1930. gadā mums pēc esošajiem datiem būs 256 miljoni centneru (1 550 milj. pudu), no tiem preču produkcijas vismaz 82 miljoni centneru (vairāk nekā 500 milj. pudu).

Jāatzīst, ka neviena nozare mūsu rūpniecībā, kas vispār attīstās diezgan paātrinātā tempā, vēl nav uzrādījusi tādus nepiedzīvotus kāpinājuma tempus kā kolchozu celtniecība.

Ko liecina visi šie skaitļi?

Tie liecina, vispirms, to, ka graudu kultūru kopprodukcija kolchozos 3 gados palielinājusies vairāk nekā 50 reižu, bet preču produkcija vairāk nekā 40 reižu.

Tie liecina, otrkārt, to, ka mums ir iespējams šogad iegūt no kolchoziem, vairāk nekā pusi no visas graudu kultūru preču produkcijas mūsu zemē.

Tie liecina, treškārt, to, ka lauksaimniecības un tās pamatproblēmu likteni no šā brīža noteiks nevis individuālās zemnieku saimniecības, bet gan kolchozi un padomju saimniecības.

Tie liecina, ceturtkārt, to, ka kulaku kā šķiras likvidacijas process pie mums virzās uz priekšu pilnā gaitā.

Tie liecina, beidzot, to, ka mūsu zemē jau notikušas tādas ekonomiskas pārmaiņas, kas dod pilnīgu pamatu apgalvot, ka mums ir izdevies pagriezt laukus uz jaunu ceļu, uz kolektivizācijas ceļu, līdz ar to nodrošinot sekmīgu sociālisma celtniecību ne vien pilsētā, bet arī uz laukiem.

Savā 1930. gada 5. janvāra lēmumā CK Politbirojs noteica 1930. gada pavasarim uz sabiedriskiem pamatiem apstrādājamās kolchozu sējumu platības programų 30 miljonu hektaru lielu. Bet patiesībā mums ir 36 miljoni hektaru. Iznāk CK programas pārsniegums.

Iznāk, ka cilvēki, kas smējās par CK lēmumu, ir nežēlīgi izsmējuši paši sevi. Mūsu partijas oportunis-tiskajiem pļāpām nelīdzēja ne sīkburžuaziskā stichija, ne pārspīlējumi kolchozu kustībā.

Pēc piecgadu plāna mums piecgades beigās kolchozos bija jābūt 20,6 miljoni hektaru lielai sējumu platībai. Bet patiesībā mums jau šogad kolchozos ir 36 miljoni hektaru liela sējumu platība.

Tas nozīmē, ka mēs esam jau pārsnieguši kolchozu celtniecības piecgadu programų divos gados vairāk nekā 1,5 reizes. (Aplausi.)

Pēc piecgadu plāna mums piecgades beigās graudu kultūru kopprodukcijai kolchozos bija jābūt 190,5 miljoni centneru. Bet patiesībā mums jau šogad graudu kultūru kopprodukcija kolchozos būs 256 miljoni centneru.

Tas nozīmē, ka mēs jau pārsniedzam kolchozu graudu kultūru produkcijas piecgadu programų 2 gados vairāk nekā par 30%.

Piecgade 2 gados! (Aplausi.)

Lai pļāpā tagad oportunistiškas kūmiņas, ka kolchozu celtniecības piecgadi nevarot izpildīt un pārsniegt 2 gados.

6. Strādnieku un zemnieku materiālā un kulturālā stāvokļa uzlabošanās

Tādējādi iznāk, ka sociālistiskā sektora progresīvā attīstība tiklab rūpniecības nozarē, kā arī lauksaimniecības nozarē ir fakts, par ko nevar būt nekādu šaubu.

Ko tas var nozīmēt no darba ļaužu materiālā stāvokļa viedokļa?

Tas nozīmē, ka līdz ar to jau likti pamati radikalai strādnieku un zemnieku materiālā un kulturālā stāvokļa uzlabošanai.

Kāpēc, kādā veidā?

Tāpēc, pirmkārt, ka sociālistiskā sektora augšana vispirms nozīmē pilsētas un lauku ekspluatatorisko elementu samazināšanos, viņu īpatsvara krišanu tautas saimniecībā. Bet tas nozīmē, ka strādnieku un zemnieku daļai mūsu zemes tautas ienākumā nenovēršami jāpalielinās uz ekspluatatorisko šķiru daļas samazināšanās rēķina.

Tāpēc, otrkārt, ka, sabiedriskotajam (sociālistiskajam) sektoram pieaugot, daļai tautas ienākuma, kas līdz šim laikam gājusi ekspluatatorisko šķiru un viņu dienderu barošanai, turpmāk jāpaliek pašā ražošanā, ražošanas paplašināšanai, jaunu fabriku un rūpnīcu celšanai, darba ļaužu dzīves apstākļu uzlabošanai. Bet tas nozīmē, ka strādnieku šķiras skaitam un spēkam jāpieaug, bet bezdarbam jāsašaurinās un jāizzūd.

Tāpēc, beidzot, ka sabiedriskotā sektora augšana, ciktāl tā rada strādnieku šķiras materiālā stāvokļa uzlabošanos, nozīmē progresīvu iekšējā tirgus tilpības pieaugumu, strādnieku un zemnieku pieprasījuma palielināšanos pēc rūpniecības produktiem. Bet tas nozīmē, ka iekšējā tirgus attīstība aizsteigsies priekšā rūpniecības attīstībai un virzīs to tālāk, uz nepārtrauktu paplašināšanos.

Visi šie un tiem līdzīgi apstākļi rada nemitīgu strādnieku un zemnieku materiālā un kulturālā stāvokļa uzlabošanos.

a) Sāksim ar jautājumu par strādnieku šķiras skaita pieaugumu un bezdarba samazināšanos.

Ja algotā darba strādnieku skaits (neskaitot bezdarbniekus) 1926./27. gadā bija 10 990 tūkstošu, tad 1927./28. gadā mums bija 11 456 tūkstoši, 1928./29. gadā — 11 997 tūkstoši, bet 1929./30. gadā pēc esošajiem datiem mums būs vismaz 13 129 tūkstoši. No tiem fiziskā darba strādnieku (ieskaitot laukstrādniekus un sezonas strādniekus) 1926./27. gadā — 7 069 tūkstoši, 1927./28. gadā — 7 404 tūkstoši, 1928./29. gadā — 7 758 tūkstoši, 1929./30. gadā — 8 533 tūkstoši. No tiem lielrūpniecības strādnieku (neskaitot kalpotājus) 1926./27. gadā — 2 439 tūkstoši, 1927./28. gadā — 2 632 tūkstoši, 1928./29. gadā — 2 858 tūkstoši, 1929./30. gadā — 3 029 tūkstoši.

Tas nozīmē, ka mums ir strādnieku šķiras skaita nemitīga pieauguma aina, pie kam, ja algotā darba strādnieku pieauguma procents 3 gados ir 19,5, bet fiziskā darba strādnieku 20,7, tad industrijas strādnieku pieauguma procents ir 24,2.

Aplūkosim jautājumu par bezdarbu. Jāsaka, ka šai laukā ir liels juceklis tiklab Darba tautas komisariātā, kā arī VACP.

No vienas puses, pēc šo iestāžu ziņām iznāk, ka mums ir ap miljonu bezdarbnieku, no kuriem minimali kvalificēto ir tikai 14,3%, bet ap 73% ir tā dēvētā inteliģentā darba strādnieki un nekvalificētie, pie kam milzīgs šo nekvalificēto vairākums ir sievietes un pusaudži, kam nav bijis sakara ar rūpniecisku ražošanu.

No otras puses, pēc tām pašām ziņām mums ir briesmīgs bads pēc kvalificētā darba spēka, darba biržas neapmierina mūsu uzņēmumu pieprasījumu pēc darba spēka par procentiem 80, un tādējādi mēs esam spiesti steigā, burtiski darba gaitā apmācīt pilnīgi nekvalificētus cilvēkus un gatavot no viņiem kvalificētus, lai apmierinātu kaut minimālās mūsu uzņēmumu vajadzības.

Lūkojiet nu kaut ko saprast šai juceklī. Katrā ziņā ir skaidrs, ka šie bezdarbnieki nav ne rezerves, ne vēl mazāk pastāvīga mūsu rūpniecības bezdarbnieku armija. Nu, un kas? Pat pēc Darba tautas komisariāta ziņām iznāk, ka pēdējā laikā bezdarbnieku skaits, salīdzinot ar pagājušo gadu, samazinājies par vairāk nekā 700 tūkstošiem cilvēku. Tas nozīmē bezdarbnieku skaita samazināšanos uz šā gada 1. maiju par vairāk nekā 42%.

Lūk, jums vēl viens rezultāts, ko dod sociālistiskā sektora attīstība mūsu tautas saimniecībā.

b) Vēl spilgtāks rezultāts rodas, ja jautājumu aplūko no viedokļa, kā sadalās tautas ienākums pa šķirām. Jautājums par tautas ienākuma sadalīšanos pa šķirām ir pamatjautājums no strādnieku un zemnieku materiālā un kulturālā stāvokļa viedokļa. Ne velti Vācijas, Anglijas, ZASV buržuāziskie ekonomisti cenšas sarežģīt šo jautājumu par labu buržuazijai, atkal un atkal publicēdami savus «pilnīgi objektīvos» pētījumus par to.

Pēc Visvācijas statistiskās pārvaldes datiem darba algas daļa Vācijas tautas ienākumā 1929. gadā bijusi 70%, bet buržuazijas daļa — 30%. Pēc Federālās tirdzniecības komisijas un Nacionālā ekonomisko pētījumu biroja datiem strādnieku daļa ZASV tautas ienākumā 1923. gadā bijusi vairāk nekā 54%, bet kapitalistu daļa — pāri par 45%. Beidzot, pēc ekonomistu Boleja un Stempa datiem strādnieku šķiras daļa Anglijas tautas ienākumā 1924. gadā bijusi mazliet mazāk par 50%, bet kapitalistu daļa mazliet vairāk nekā 50% no Anglijas tautas ienākuma.

Saprotams, ka šo pētījumu rezultātiem nevar ticēt. Nevar, jo bez tīri ekonomiskas dabas grēkiem šajos pētījumos ir vēl citādi grēki, kuru mērķis ir pa daļai noslēpt kapitalistu ienākumus un samazināt tos, pa daļai izpūst un palielināt strādnieku šķiras ienākumus, pieskaitot pie strādniekiem ierēdņus, kas saņem milzīgas algas. Es jau nemaz nerunāju par to, ka šajos pētījumos bieži vien netiek ņemti vērā fermeru un vispār lauku kapitalistu ienākumi.

Biedrs Vārga ir kritiski analizējis šos datus. Un, lūk, kas viņam iznācis. Izrādās, ka strādnieku un citu pilsētas un lauku darba ļaužu, kas neekspluatē citu darbu, daļa Vācijā bijusi 55% tautas ienākuma, ZASV — 54%, Anglijā — 45%; turpretim kapitalistu daļa Vācijā — 45%, ZASV — 46%, Anglijā — 55%.

Tāds ir stāvoklis lielākajās kapitālistiskajās zemēs.

Bet kāds ir stāvoklis PSR Savienībā?

Lūk, jums Valsts plāna komisijas dati. Izrādās, ka:

a) Strādnieku un darba zemnieku, kas neekspluatē citu darbu, daļa 1927./28. gadā pie mums bijusi 75,2% no visa tautas ienākuma (tai skaitā pilsētu un lauku strādnieku daļa — 33,3%), 1928./29. gadā — 76,5% (tai skaitā pilsētu un lauku strādnieku daļa — 33,2%), 1929./30. gadā — 77,1% (tai skaitā pilsētu un lauku strādnieku daļa — 33,5%).

b) Kulaku un pilsētu kapitalistu daļa 1927./28. gadā bijusi 8,1%, 1928./29. gadā — 6,5%, 1929./30. gadā 1,8%.

c) Majrupnieku, kuru vairākums ir strādājoši elementi, daļa 1927./28. gadā bijusi 6,5%, 1928./29. gadā — 5,4%, 1929./30. gadā — 4,4%.

d) Valsts sektora daļa, kura ienākumi ir strādnieku šķiras un vispār darba ļaužu masu ienākumi, 1927./28 gadā bija 8,4%, 1928./29. gadā — 10%, 1929./30. gadā — 15,2%.

e) Beidzot tā dēvēto pārējo daļa (domātas pensijas) 1927./28. gadā bija 1,8%, 1928./29. gadā — 1,6%, 1929./30. gadā — 1,5%.

Tādējādi iznāk, ka vairāk attīstītajās kapitālistiskajās zemēs ekspluatatoru šķiru daļa tautas ienākumā ir ap 50% un dažkārt vēl vairāk, turpretim pie mums, PSR Savienībā, ekspluatatoru šķiru daļa nav vairāk par 2% tautas ienākuma.

Ar to, taisnību sakot, arī izskaidrojams tas satriecošais fakts, ka ZAS Valstīs 1922. gadā pēc Amerikas buržuāziskā rakstnieka Denni vārdiem «1% īpašnieku koncentrēja savās rokās 59% visas nacijas bagātības», bet Anglijā 1920./21. gadā pēc tā paša Denni vārdiem «nepilniem 2% visu īpašnieku skaita piederēja 64% visas nacijas bagātības» (sk. Denni grāmatiņu «Amerika iekaro Britaniju»).

Vai tamlīdzīgi fakti var būt pie mums, PSR Savienībā, Padomju Zemē? Skaidrs, ka nevar. PSR Savienībā sen jau nav un nevar būt tādu «īpašnieku».

Bet, ja PSR Savienībā 1929./30. gadā pavisam tikai ap 2% tautas ienākuma nāk uz ekspluatatoru šķiru daļu, tad kur gan paliek pārējā tautas ienākuma masa?

Skaidrs, ka tā paliek strādnieku un darba zemnieku rokās.

Lūk, kur avots Padomju varas spēkam un autoritātei strādnieku šķiras un zemniecības miljonos.

Lūk, kur pamats strādnieku un zemnieku materiālās labklājības sistemātiskajam pieaugumam PSR Savienībā.

f) Šo izšķirošo faktu gaismā kļūst pilnīgi saprotama strādnieku reālās darba algas sistemātiskā palielināšanās, strādnieku sociālās apdrošināšanas budžeta pieaugums, palīdzības pastiprināšanās zemniecības trūcīgajām un vidējām saimniecībām, asignējumu palielināšanās strādnieku dzīvokļu celtniecībai, strādnieku dzīves apstākļu uzlabošanai, mātes un bērna nodrošināšanai un sakarā ar to progresīvais iedzīvotāju skaita pieaugums PSR Savienībā, samazinoties mirstībai, it sevišķi bērnu mirstībai.

Kā zināms, piemēram, strādnieku reālā darba alga, ieskaitot sociālo apdrošināšanu un atskaitījumus no peļņas strādnieku dzīves apstākļu uzlabošanas fondā, palielinājusies attiecībā pret pirmskara līmeni līdz 167%. Tikai strādnieku sociālās apdrošināšanas budžets vien pēdējos 3 gados palielinājies no 980 miljoniem rubļu 1927./28. gadā līdz 1 400 miljoniem rubļu 1929./30. gadā. Mātes un bērna aizsardzībai pēdējos 3 gados (1927./28.—1929./30. g.) izdoti 494 miljoni rubļu. Pirmskolas audzināšanai (bērnudārzi, laukumi utt.) tai pašā periodā izdoti 204 miljoni rubļu. Strādnieku dzīvokļu celtniecībai — 1 880 miljonu rubļu.

Tas, protams, nenozīmē, ka jau izdarīts viss nepieciešamais, lai ievērojami palielinātu reālo darba algu, ka nebūtu bijis iespējams pacelt reālo darba algu augstākā pakāpē. Un, ja tas nav izdarīts, tad tur vainojams mūsu apgādes aparāta birokrātisms vispār, patērētāju kooperacijas birokrātisms vispirms un it sevišķi. Pēc Valsts plāna komisijas ziņām sabiedriskotais sektors iekšējā tirdzniecībā 1929./30. gadā aptver vairumtirdzniecībā vairāk nekā 99% un mazumtirdzniecībā vairāk nekā 89%. Tas nozīmē, ka kooperacija sistemātiski māc nost privāto sektoru un kļūst par monopolistu tirdzniecības laukā. Tas, protams, ir labi. Bet slikti ir tas, ka šis monopols vairākos gadījumos kaitē patērētājiem. Izrādās, ka, neraugoties uz savu gandrīz monopolo stāvokli tirdzniecībā, kooperacija atzīst par labāku apgādāt strādniekus ar «ienesīgākām» precēm, kas dod lielu peļņu (galanterija utt.), un izvairās apgādāt viņus ar mazāk «ienesīgām», kaut arī strādniekiem vairāk nepieciešamām precēm (lauksaimniecības produkti). Sakarā ar to strādnieki spiesti ap 25% savu vajadzību pēc lauksaimniecības produktiem apmierināt privātajā tirgū, pārmaksājot cenas. Es nemaz nerunāju par to, ka kooperacijas aparāts visvairāk rūpējas par bilanci un tāpēc pārāk nelabprāt pazemina mazumtirdzniecības cenas, pretēji vadošo centru kategoriskajām direktīvām. Iznāk, ka kooperacija šai gadījumā rīkojas nevis kā sociālistiskais sektors, bet gan kā savdabīgs sektors, kas sasirdzis ar zināmu nepmanisku garu. Jājautā, kam vajadzīga tāda kooperacija un kāds labums strādniekiem no tās monopola, ja tā nepilda pienākumu — ievērojami uzlabot strādnieku realo darba algu?

Un, ja, neraugoties uz to, reālā darba alga pie mums tomēr nemitīgi ceļas gadu no gada, tad tas nozīmē, ka mūsu iekārta, tautas ienākuma sadalīšanas sistema un visa nostādne darba algas jautājumā ir tāda, ka ir iespējams paralizēt un kompensēt visus un visādus minusus, kas nāk no kooperacijas.

Ja šim apstāklim pievieno vairākus citus faktorus, tādus kā sabiedriskās ēdināšanas lomas palielināšanās, strādnieku dzīvokļu palētināšanās, milzīgais stipendiju skaits strādniekiem un strādnieku bērniem, kulturālā apkalpošana utt., tad var droši teikt, ka strādnieku darba alga ir palielinājusies par daudz lielāku procentu, nekā tas uzrādīts dažu mūsu iestāžu statistikā.

Viss tas kopā plus 7 stundu darba dienas ievešana vairāk nekā 830 tūkstoš industrijas strādniekiem (33,5%), plus piecu dienu nedēļas ievešana vairāk nekā 1,5 miljona industrijas strādniekiem (63,4%), plus plašais atpūtas namu, sanatoriju un kūrvietu tīkls strādniekiem, kur pēdējos 3 gados uzturējušies vairāk nekā 1 700 tūkstoš strādnieku, — viss tas rada tādus apstākļus strādnieku šķiras darbam un dzīvei, kas dod mums iespēju izaudzināt jaunu strādnieku paaudzi, veselu un dzīvot priecīgu, spējīgu pacelt Padomju zemes varenību pienācīgā augstumā un ar savām krūtīm aizstāvēt to pret ienaidnieku uzbrukumiem. (Aplausi.)

Kas attiecas uz palīdzību zemniekiem, tiklab individuālajiem, kā arī kolchozu zemniekiem, ņemot vērā arī palīdzību trūcīgajiem zemniekiem, tad tā pēdējos 3 gados (1927./28—1929./30. g.) sasniedz vismaz 4 miljardi rubļu lielu sumu, kas piešķirta kreditą veidā un valsts budžeta kārtībā. Kā zināms, ar sēklas palīdzību vien zemniekiem šajos 3 gados izsniegti vismaz 154 miljoni pudu labības.

Nav nekāds brīnums, ka strādnieki un zemnieki pie mums vispār nedzīvo slikti, iedzīvotāju mirstība, salīdzinot .ar pirmskara laiku, ir samazinājusies vispār par 36% un bērnu mirstība par 42,5%, bet iedzīvotāju ikgada pieaugums pie mums ir ap 3 miljoni. (Aplausi.)

Kas attiecas uz strādnieku un zemnieku kulturālo stāvokli, tad ari šai laukā mums ir zināmi sasniegumi, kas tomēr nekādā ziņā nevar mūs apmierināt, jo tie ir niecīgi. Ja neskaita visādus strādnieku klubus, lasītavas, bibliotekas un analfabētisma likvidāciju, kas šogad aptver lOVa miljona cilvēku, tad kultūras un izglītības darba stāvoklis attēlojams šādi. Pamatskolas šogad aptver 11 638 tūkstošus skolēnu; II pakāpes skolas — 1 945 tūkstošus; industriāli techniškas, transporta, lauksaimniecības skolas un masu kvalifikacijas arodnieciskie kursi — 333,1 tūkstoti; technikumi un tiem līdzīgās arodskolas — 238,7 tūkstošus; augstskolas un techniškas augstskolas — 190,4 tūkstošus. Viss tas ir devis iespēju pacelt lasīt un rakstīt pratēju procentu PSR Savienībā līdz 62,6% pret 33% pirmskara laikā.

Tagad galvenais ir pāriet uz vispārēju obligātu pamatskolas izglītību. Es saku «galvenais», jo tāda pāreja nozīmētu izšķirošu soli kultūras revolūcijā. Un pāriet uz to jau sen laiks, jo mums tagad ir viss nepieciešamais, lai organizētu vispārējo pamatskolas izglītību visos PSRS rajonos.

Līdz šim laikam mēs bijām spiesti «taupīt uz visu, pat uz skolu rēķina», lai «glābtu, atjaunotu smago rūpniecību» (Ļeņins). Taču pēdējā laikā mēs jau esam atjaunojuši smago rūpniecību un virzām to tālāk uz priekšu. Tātad ir pienācis laiks, kad mums jāsāk pilnīgi realizēt vispārējā obligātā pamatskolas izglītība.

Es domāju, ka kongress darīs pareizi, ja tas pieņems šai jautājumā noteiktu un pilnīgi kategorisku lēmumu. (Aplausi.)

7. Augšanas grūtības, šķiru cīņa un sociālisma uzbrukums visā frontē

Es runāju par mūsu sasniegumiem tautas saimniecības attīstīšanā. Es runāju par sasniegumiem rūpniecības laukā, lauksaimniecībā un visas tautas saimniecības rekonstruēšanā uz sociālisma pamatiem. Beidzot, es runāju par sasniegumiem strādnieku un zemnieku materiālā stāvokļa uzlabošanas virzienā.

Bet būtu aplam domāt, ka mēs šos sasniegumus esam ieguvuši «viegli un mierīgi», tā teikt, pašplūsmas ceļā, bez sevišķas piepūles un gribas sasprindzināšanas, bez cīņas un satricinājumiem. Tādi sasniegumi nav panākami pašplūsmas ceļā. Patiesībā mēs šos sasniegumus esam ieguvuši enerģiskā cīņā pret grūtībām, nopietnā un ilgā cīņā par grūtību pārvarēšanu.

Par grūtībām pie mums runā visi. Bet ne visi apzinās šo grūtību raksturu. Taču grūtību problema ir mums jo sevišķi nozīmīga.

Kādas.ir mūsu grūtību raksturīgās īpašības, kādi naidīgi spēki slēpjas aiz tām un kā mēs tās pārspējam?

a) Raksturojot mūsu grūtības, jāpatur vērā vismaz šādi apstākļi.

Vispirms, jāņem vērā tas apstāklis, ka mūsu pašreizējās grūtības ir rekonstrukcijas perioda grūtības. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka tās radikali atšķiras no mūsu saimniecības atjaunošanas perioda grūtībām. Ja atjaunošanas periodā runa bija par veco rūpnīcu nodarbināšanu ar pilnu jaudu un par palīdzību lauksaimniecībai uz tās vecās bazes, tad tagad runa ir par to, ka radikali jāpārkārto, jārekonstruē tiklab rūpniecība, kā arī lauksaimniecība, mainot to techniško bazi, apgādājot tās ar modernu techniku. Tas nozīmē, ka mums ir jāveic uzdevums — pārkārtot visu tautas saimniecības techniško bazi. Bet tas prasa jaunus, solīdākus ieguldījumus tautas saimniecībā, jaunus, vairāk pieredzējušus kadrus, kas spētu apgūt jauno techniku un virzīt to uz priekšu.

Jāņem vērā, otrkārt, tas apstāklis, ka tautas saimniecības rekonstrukcija mums neierobežojas ar tās techniškas bazes pārkārtošanu, bet, gluži otrādi, tā līdz ar to prasa sociālekonomisko attiecību pārkārtošanu. Es te domāju galvenokārt lauksaimniecību. Rūpniecībā, kas jau apvienota un socializēta, techniskajai rekonstrukcijai ir jau galvenajos vilcienos gatava sociālekonomiskā baze. Rekonstrukcijas uzdevums šeit ir pastiprināt kapitālistisko elementu izspiešanas procesu rūpniecībā. Ne tik vienkāršs stāvoklis ir lauksaimniecībā. Lauksaimniecības techniškas bazes rekonstrukcijai ir, protams, tie paši mērķi. Bet lauksaimniecības īpatnība pie mums ir tāda, ka lauksaimniecībā vēl joprojām pārsvarā ir zemnieka sīksaimniecība, ka sīksaimniecībai nav iespējams apgūt jauno techniku, ka tāpēc lauksaimniecības techniškas bazes pārkārtošana nav iespējama, ja tai pašā laikā nepārkārto vecās sociālekonomiskās attiecības, ja sīkās individuālās sīksaimniecības neapvieno kolektīvās lielsaimniecībās, ja neizrauj kapitālisma saknes lauksaimniecībā.

Saprotams, ka šie apstākļi nevar nesarežģīt mūsu grūtības, nevar nesarežģīt mūsu darbu šo grūtību pārvarēšanā.

Jāņem vērā, treškārt, tas apstāklis, ka mūsu tautas saimniecības sociālistiskās rekonstrukcijas darbs, ārdīdams kapitālisma ekonomiskos sakarus un apgāzdams visus vecās pasaules spēkus, nevar neradīt šo spēku izmisīgu pretestību. Kā zināms, tas tā arī ir. Buržuāziskās inteliģences virsotnes ļaunprātīgā kaitniecība visās mūsu rūpniecības nozarēs, kulaku zvēriskā cīņa pret kolektīvajām saimniecības formām uz laukiem, aparāta birokrātisko elementu, kas ir šķiras ienaidnieka aģentūra, sabotažą pret Padomju varas pasākumiem, — tādas pagaidām ir mūsu zemes iznīkstošo šķiru pretestības galvenās formas. Skaidrs, ka šie apstākļi nevar kalpot mūsu tautas saimniecības rekonstrukcijas darba atvieglošanai.

Jāņem vērā, ceturtkārt, tas apstāklis, ka mūsu zemes iznīkstošo šķiru pretošanās nenotiek izolēti no ārējās pasaules, bet gan gūst kapitālistiskā ielenkuma atbalstu. Kapitālistisko ielenkumu nedrīkst uzskatīt par vienkāršu ģeogrāfisku jēdzienu. Kapitālistiskais ielenkums nozīmē, ka ap PSRS ir naidīgi šķiru spēki, kas gatavi atbalstīt mūsu šķiras ienaidniekus PSR Savienības iekšienē gan morāliski, gan materiali, gan ar financialu blokādi, gan, izdevīgā gadījumā, ar militāru intervenciju. Ir pierādīts, ka mūsu specialistu kaitniecību, kulaku pretpadomju uzstāšanos, mūsu uzņēmumu un ierīču dedzināšanu un spridzināšanu subsidē un iedvesmo no ārienes. Imperiālistiskā pasaule nav ieinteresēta, lai PSRS stingri nostātos uz kājām un gūtu iespēju panākt un aizsteigties priekšā attīstītajām kapitālistiskajām zemēm. Tāpēc tā palīdz vecās pasaules spēkiem PSR Savienībā. Saprotams, ka šis apstāklis tāpat nevar kalpot mūsu rekonstrukcijas darba atvieglošanai.

Bet mūsu grūtību raksturojums nebūs pilnīgs, ja neņemsim vērā vēl vienu apstākli. Runa ir par mūsu grūtību īpašo raksturu. Runa ir par to, ka mūsu grūtības ir nevis pagrimuma grūtības vai sastinguma grūtības, bet gan augšanas grūtības, kāpinājuma grūtības, uz priekšu virzīšanās grūtības. Tas nozīmē, ka mūsu grūtības radikali atšķiras no kapitālistisko zemju grūtībām. Kad ZAS Valstīs runā par grūtībām, tad domā pagrimuma grūtības, jo Amerika patlaban pārdzīvo krizi, t. i., saimniecības pagrimumu. Kad Anglijā runā par grūtībām, tad domā sastinguma grūtības, jo Anglija nu jau vairāk gadu kamēr pārdzīvo sastingumu, t. i., kustība uz priekšu ir apstājusies. Bet kad mēs runājam par savām grūtībām, tad mēs domājam nevis pagrimumu un nevis sastingumu attīstībā, bet gan mūsu spēku augšanu, mūsu spēku kāpinājumu, mūsu ekonomikas virzīšanos uz priekšu. Par cik punktiem pavirzīties uz priekšu līdz tādam un tādam termiņam, par cik procentiem vairāk izstrādāt produktus, par cik miljoniem hektaru vairāk apsēt, par cik mēnešiem agrāk uzcelt rūprtīcu, fabriku, dzelzceļu, — lūk, kādi. jautājumi pie mums ir prātā, kad runā par grūtībām. Tātad mūsu grūtības atšķirībā no, teiksim, Amerikas vai Anglijas grūtībām ir augšanas grūtības, uz priekšu virzīšanās grūtības.

Bet ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka mūsu grūtības ir tādas grūtības, kas pašas sevī ietver iespēju tās pārvarēt. Tas nozīmē, ka mūsu grūtību atšķirīgā iezīme ir tāda, ka tās pašas dod mums bazi to pārvarēšanai.

Kas tad no visa tā izriet?

No tā, vispirms, izriet, ka mūsu grūtības ir nevis sīku un nejaušu «nebūšanu» grūtības, bet gan šķiru cīņas grūtības.

No tā, otrkārt, izriet, ka aiz mūsu grūtībām slēpjas mūsu šķiras ienaidnieki, ka šīs grūtības sarežģī mūsu zemes iznīkstošo šķiru izmisīgā pretestība, šo šķiru atbalstīšana no ārienes, birokrātisko elementu atrašanās mūsu pašu iestādēs, nedrošība un rutina dažos mūsu partijas slāņos.

No tā, treškārt, izriet, ka, lai pārvarētu mūsu grūtības, vispirms jāatsit kapitālistisko elementu uzbrukumi, jāapspiež viņu pretestība un tādējādi jāattīra ceļš straujai kustībai uz priekšu.

No tā, beidzot, izriet, ka pats mūsu grūtību raksturs, tā kā tās ir augšanas grūtības, dod mums iespējas, kas nepieciešamas šķiras ienaidnieku apspiešanai.

Bet, lai liktu lietā šīs iespējas un pārvērstu tās par īstenību, lai apspiestu šķiras ienaidnieku pretestību un panāktu grūtību pārvarēšanu, tam ir tikai viens līdzeklis: organizēt uzbrukumu kapitālistiskajiem elementiem visā frontē un izolēt oportunistiškos elementus mūsu pašu rindās, kuri traucē uzbrukumu, panikā šaudās no vienas puses uz otru un rada partijā nedrošību par uzvaru. (Aplausi.)

Citu līdzekļu nav.

Tikai cilvēki, kas zaudējuši galvu, var meklēt izeju Bucharina bērnišķīgajā formulā par kapitālistisko elementu mierīgo ieaugšanu sociālismā. Attīstība pie mums ir notikusi un joprojām notiek ne pēc Bucharina formulas. Attīstība ir notikusi un joprojām notiek pēc Ļeņina formulas — «kurš kuru». Vai nu mēs viņus, ekspluatatorus, salauzīsim un apspiedīsim, vai arī viņi mūs, PSRS strādniekus un zemniekus, salauzīs un apspiedīs, — tāds ir jautāiums. biedri.

Tātad organizēt sociālisma uzbrukumu visā frontē, — lūk, kāds uzdevums stāv mūsu priekšā, izvēršot visas tautas saimniecības rekonstrukcijas darbu.

Partija tieši tā ari saprata savu misiju, organizēdama uzbrukumu pret mūsu zemes kapitālistiskajiem elementiem.

b) Bet vai vispār pieļaujams uzbrukums un pie tam uzbrukums visā frontē apstākļos, kad pastāv jaunā ekonomiskā politika?

Daži domā, ka uzbrukums neesot savienojams ar jauno ekonomisko politiku, ka jaunā ekonomiskā politika būtībā esot atkāpšanās, ka gadījumā, ja atkāpšanās beigusies, jaunā ekonomiskā politika esot jāatceļ. Tā, protams, ir muļķība. Muļķība, ko pauž vai nu trockisti, kuri ļeņinismā nekā nav sapratuši un domā «viens divi» «atcelt» jauno ekonomisko politiku, vai arī labējie oportunisti, kuri tāpat ļeņinismā nekā nav sapratuši un ar pļāpāšanu par «jaunās ekonomiskās politikas atcelšanas draudiem» domā izkaulēt sev atsacīšanos no uzbrukuma. Ja jaunā ekonomiskā politika būtu vienīgi tikai atkāpšanās, tad Ļeņins partijas XI kongresā, kad jauno ekonomisko politiku pie mums realizēja jo konsekventi, nebūtu sacījis, ka «atkāpšanās beigusies». Vai tad Ļeņins, runādams par atkāpšanās beigām, reizē ar to nepaziņoja, ka mēs domājam realizēt jauno ekonomisko politiku «nopietni un ilgi»? Vajag tikai uzdot šo jautājumu, lai saprastu, cik muļķīga ir pļāpāšana par to, ka jaunā ekonomiskā politika neesot savienojama ar uzbrukumu. Patiesībā jaunā ekonomiskā politika paredz ne vien atkāpšanos un to, ka pieļauta privātās tirdzniecības atdzīvošanās, pieļauta kapitālisma atdzīvošanās, nodrošinot valsts regulējošo lomu (jaunās ekonomiskās politikas sākuma stadija). Patiesībā jaunā ekonomiskā politika reizē ar to zināmā attīstības stadijā paredz sociālisma uzbrukuma attīstību kapitālistiskajiem elementiem, privātās tirdzniecības darbības lauka sašaurināšanu, relatīvu un absolūtu kapitālisma samazināšanos, augošu sabiedriskotā sektora pārsvaru pār nesabiedriskoto sektoru, sociālisma uzvaru pār kapitālismu (pašreizējā jaunās ekonomiskās politikas stadija). Jaunā ekonomiskā politika ir ievesta, lai sociālisms uzvarētu kapitālistiskos elementus. Pāriedami uzbrukumā visā frontē, mēs vēl neatceļam jauno ekonomisko politiku, jo privātā tirdzniecība un kapitālistiskie elementi vēl paliek, «brīvā» preču apgrozība vēl paliek, — bet mēs katrā ziņā atceļam jaunās ekonomiskās politikas sākuma stadiju, vērsdami plašumā tās nākošo stadiju, pašreizējo jaunās ekonomiskās politikas stadiju, kas ir šās politikas pēdējā stadija.

Lūk, ko teica Ļeņins 1922. gadā, gadu pēc jaunās ekonomiskās politikas ievešanas:

«Mēs pašlaik atkāpjamies, it kā atkāpjamies atpakaļ, bet mēs to darām, lai sākumā atkāptos, bet pēc tam ieskrietos un taisītu spēcīgāku lēcienu uz priekšu. Tikai ar šo vienu noteikumu mēs atkāpāmies atpakaļ, realizējot mūsu jauno ekonomisko politiku. Kur un kā mums tagad jāpārkārtojas, jāpielāgojas, jāpārorganizējas, lai pēc atkāpšanās sāktu visneatlaidīgāko uzbrukumu uz priekšu, to mēs vēl nezinām. Lai izdarītu visas šīs darbības normālā kārtībā, vajag, kā saka paruna, nevis desmitreiz, bet gan simtreiz nomērīt, iekāra izlemt» (XXVII sēj., 361. un 362. lpp.).

Liekas, skaidrs.

Bet, lūk, jautājums: vai ir jau pienācis laiks, lai pārietu uzbrukuma, vai ir jau nobriedis moments uzbrukumam?

Citā vietā tai pašā 1922. gadā Ļeņins runāja par nepieciešamību:

«Sakļauties ar zemnieku masu, ar parasto darba zemniecību, un sākt virzīties uz priekšu neizmērojami, bezgalīgi gausāk, nekā mēs sapņojām, bet toties tā, ka visa masa patiešām virzīsies mums līdzi»... ka «tad savā laikā sāksies arī tāds šās kustības paātrinājums, par kādu mēs pašlaik nevaram ne sapņot» (XXVII sēj., 231. un 232. Ipp.).

Un, lūk, aizvien vēl tas pats jautājums: vai ir jau pienācis laiks tādai kustības paātrināšanai, mūsu attīstības tempa paātrināšanai, vai pareizi mēs esam izraudzījušies brīdi, 1929. gada otrā pusē pāriedami izšķirošā uzbrukumā visā frontē?

Uz šo jautājumu partija jau ir devusi skaidru un noteiktu atbildi.

Jā, tāds brīdis jau ir pienācis.

Jā, partija ir pareizi izraudzījusies brīdi, pāriedama uzbrukumā visā frontē.

To liecina strādnieku šķiras augošā aktivitāte un nepieredzētais partijas autoritātes pieaugums darba ļaužu miljonu masās.

To liecina trūcīgo un vidējo zemnieku masu augošā aktivitāte un šo masu radikalais pagrieziens uz kolchozu celtniecības pusi.

To liecina mūsu sasniegumi tiklab industrijas attīstības laukā, kā arī padomju saimniecību un kolchozu celtniecības laukā.

To liecina tas fakts, ka mums tagad ir iespēja ne vien aizstāt ražošanu kulaku saimniecībās ar ražošanu kol-ehozos un padomju saimniecībās, bet arī vairākkārt to pārsniegt.

To liecina tas fakts, ka mēs galvenajos vilcienos jau esam paspējuši atrisināt graudu kultūru problēmu un uzkrāt zināmas labības rezerves, pārvirzot graudu preču produkcijas smaguma centru no individuālās ražošanas sferas uz kolchozu un padomju saimniecību ražošanas sfēru.

Lūk, kur pierādījums tam, ka partija pareizi ir izraudzījusies brīdi, pāriedama uzbrukumā visā frontē un pasludinādama kulaku kā šķiras likvidacijas lozungu.

Kas būtu, ja mēs būtu paklausījuši labējos oportu-nistus no Bucharina grupas, ja mēs būtu atteikušies no uzbrukuma, būtu samazinājuši industrijas attīstības tempu, būtu aizturējuši kolchozu un padomju saimniecību attīstību un būtu bāzējušies uz individuālo zemnieka saimniecību?

Mēs katrā ziņā būtu izjaukuši savu industriju, pazudinājuši lauksaimniecības sociālistiskās rekonstrukcijas darbu, būtu palikuši bez maizes un attīrījuši ceļu kulaku pārspēkam. Mēs sēdētu pie sasistas siles.

Kas būtu, ja mēs būtu paklausījuši «kreisos» oportunistus no Trocka un Zinovjeva grupas un būtu sākuši uzbrukumu 1926./27. gadā, kad mums nebija nekādas iespējas aizstāt ražošanu kulaku saimniecībās ar ražošanu kolchozos un padomju saimniecībās?

Mēs katrā ziņā šai lietā būtu iekrituši, būtu parādījuši savu vājumu, stiprinājuši kulaku un vispār kapitālistisko elementu poziciju, iegrūduši vidējo zemnieku kulaku apkampienos, izjaukuši mūsu sociālistisko celtniecību un palikuši bez maizes. Mēs sēdētu pie sasistas siles.

Rezultāti — tie paši.

Ne velti pie mums strādnieki saka: «iesi «pa kreisi» — nonāksi pa labi». (Aplausi.)

Daži biedri domā, ka sociālisma uzbrukumā galvenais esot represijas, un ja represijas nepalielinās, tad neesot arī uzbrukuma.

Vai tas ir tiesa? Tas, protams, nav tiesa.

Represijas sociālistiskās celtniecības laukā ir nepieciešams uzbrukuma elements, bet tas ir palīgelements un nevis galvenais. Mūsu pašreizējos apstākļos sociālisma uzbrukumā galvenais ir mūsu rūpniecības attīstības tempa paātrināšana, padomju saimniecību un kolchozu attīstības tempa paātrināšana, pilsētas un lauku kapitālistisko elementu ekonomiskās izstumšanas tempa paātrināšana, masu mobilizēšana ap sociālistisko celtniecību, masu mobilizēšana pret kapitālismu. Jūs varat apcietināt un izsūtīt desmitus un simtus tūkstošus kulaku, bet, ja jūs reizē ar to neizdarīsit visu nepieciešamo, lai paātrinātu jauno saimniecības formu celtniecību, lai aizstātu vecās, kapitālistiskās formas ar jaunām saimniecības formām, lai sagrautu un likvidētu lauku kapitālistisko elementu ekonomiskās pastāvēšanas un attīstības avotus ražošanā, — kulaki tā kā tā atdzims un augs.

Citi domā, ka sociālisma uzbrukums esot viena vienīga virzīšanās uz priekšu bez attiecīgas sagatavošanās, bez spēku pārgrupēšanas uzbrukuma gaitā, bez iekaroto pozicijų nostiprināšanas, bez rezervju izmantošanas sekmju attīstīšanai, bet, ja ir parādījušās pazīmes, ka, teiksim, viena daļa zemnieku atplūst no kolchoziem, tad tas nozīmējot, ka mums jau esot «revolūcijas atplūdi», kustības sabrukums, uzbrukuma apstāšanās.

Vai tas ir tiesa? Tas, protams, nav tiesa.

Pirmkārt, neviens uzbrukums, lai tas būtu arī pats sekmīgākais, neiztiek bez zināmiem pārrāvumiem un izlēcieniem atsevišķos frontes sektoros. Pamatojoties uz to, runāt par uzbrukuma apstāšanos vai izjukšanu — nozīmē nesaprast uzbrukuma būtību.

Otrkārt, nav bijis un nevar būt sekmīga uzbrukuma bez spēku pārgrupēšanas paša uzbrukuma gaitā, bez ieņemto pozīciju nostiprināšanas, bez rezervju izmantošanas sekmju attīstīšanai un uzbrukuma novešanai līdz galam. Ja neapdomāti virzās tikai uz priekšu, t. i., neievērojot šos nosacījumus, tad uzbrukumam nenovēršami jāizsīkst un jāizjūk. Neapdomāta virzīšanās uz priekšu ir uzbrukuma nāve. To liecina mūsu pilsoņu kara bagātīgā pieredze.

Treškārt, kā var saskatīt analoģiju starp «revolūcijas atplūdiem», kas parasti rodas uz kustības pagrimšanas bāzes, un vienas daļas zemnieku atplūšanu no kolchoziem, kas radusies uz nepārtraukta kustības kāpinājuma bāzes, uz visas mūsu sociālistiskās celtniecības, tiklab rūpniecības, kā arī kolchozu celtniecības, nepārtrauktā kāpinājuma bāzes, uz mūsu revolūcijas nepārtrauktā kāpinājuma bāzes? Kas var būt kopīgs šīm divām pilnīgi dažādām parādībām?

c) Kāda ir boļševistiskā uzbrukuma būtība mūsu pašreizējos apstākļos?

Boļševistiskā uzbrukuma būtība, vispirms, ir tāda, ka jāmobilizē masu šķiriskā modrība un revolucionārā aktivitāte pret mūsu zemes kapitālistiskajiem elementiem; jāmobilizē masu radošā iniciatīva un pašdarbība pret mūsu iestāžu un organizāciju birokrātismu, kas tur zem sloga kolosālas rezerves, kuras slēpjas mūsu iekārtas dzīlēs, un neļauj tās likt lietā; jāorganizē masu sacensība un darba sajūsma, lai celtu darba ražīgumu un lai izvērstu sociālistisko celtniecību.

Boļševistiskā uzbrukuma būtība, otrkārt, ir tāda, ka jāorganizē visa arodbiedrību, kooperatīvu, padomju un visādu citu masu organizāciju praktiskā darba pārkartošana piemēroti rekonstrukcijas perioda vajadzībām; jārada tajās visaktīvāko un revolucionārāko darbinieku kodols, atstumjot un izolējot oportunistiškos, tredjunistiskos, birokrātiskos elementus; jāpadzen no tām svešie un deģenerējušies elementi un jāizvirza no apakšas jauni darbinieki.

Boļševistiskā uzbrukuma būtība, tālāk, ir tāda, ka jāmobilizē līdzekļu maksimums mūsu industrijas financēšanai, mūsu padomju saimniecību un kolchozu financēšanai un visa šā darba izvēršanai jāsūta mūsu partijas labākie cilvēki.

Boļševistiskā uzbrukuma būtība, beidzot, ir tāda, ka jāmobilizē pati partija visa uzbrukuma organizēšanai; jāstiprina un jāasina partijas organizacijas, padzenot no turienes birokrātisma un deģenerēšanās elementus; jāizolē un jāatstumj tie, kas pauž labējo un «kreiso» novirzienu no Ļeņina līnijas, un jāizvirza priekšplānā īsti, stingri ļeņinieši.

Tādi ir boļševistiskā uzbrukuma pamati šobrīd.

Kā partija realizēja šo uzbrukuma plānu?

Jūs zināt, ka partija šo plānu realizēja jo konsekventi.

Viss sākās ar to, ka partija izvērta plašu paškritiku, koncentrējot masu vērību uz mūsu celtniecības trūkumiem, uz mūsu organizāciju un iestāžu trūkumiem. Jau XV kongresā pasludināja, ka nepieciešams pastiprināt paškritiku. Šachtų lieta un kaitniecība dažādās rūpniecības nozarēs, kas parādīja revolucionārās izjūtas trūkumu atsevišķos partijas posmos, no vienas puses, cīņa pret kulakiem un trūkumi, kas atklājās mūsu lauku organizācijās, no otras puses, deva tālāku stimulu paškritikai. Savā 1928. gada 2. jūnija aicinājumā[14] CK galīgi noformulēja kampaņu par paškritiku, aicinādama visus partijas un strādnieku šķiras spēkus plaši attīstīt paškritiku «no augšas līdz apakšai un no apakšas līdz augšai», «neatkarīgi no personām». Norobežojusies no trockistu «kritikas», kura nāk no barikādes viņējās puses un kuras mērķis ir diskreditēt un vājināt Padomju varu, partija pasludināja par paškritikas uzdevumu nesaudzīgi uzrādīt mūsu darba trūkumus, lai uzlabotu mūsu celtniecību, lai stiprinātu Padomju varu. Kā zināms, partijas aicinājums guva jo dzīvu atbalsi strādnieku šķiras un zemniecības masās.

Tālāk partija organizēja plašu kampaņu par cīņu pret birokrātismu, dodama lozungu — izdarīt partijas, arodbiedrību, kooperatīvu un padomju organizāciju tīrīšanu no svešiem un par birokrātiem kļuvušiem elementiem. Šās kampaņas turpinājums ir pazīstamais CK un CKK 1930. gada 16. marta lēmums par strādnieku izvirzīšanu valsts aparātā un par strādnieku masu kontroli pār padomju aparātu (rūpnīcu šefība)[15]. Kā zināms, šī kampaņa radīja jo lielu pacilātību un aktivitāti strādnieku masās. Šās kampaņas rezultāts ir partijas autoritātes milzīgā palielināšanās darba ļaužu masās, lielāka uzticība pret to strādnieku šķirā, jaunu simtu tūkstošu strādnieku iestāšanās partijā, strādnieku rezolūcijas par vēlēšanos iestāties partijā veseliem cechiem un rūpnīcām. Beidzot, šās kampaņas rezultāts ir mūsu organizāciju atbrīvošanās no vairākiem rutinētiem un birokrātiskiem elementiem, VACP atbrīvošanās no vecās, oportunistiskās vadības.

Tālāk partija organizēja plašu sociālistisko sacensību un masveidīgu darba sajūsmu fabrikās un rūpnīcās. Partijas XVI konferences uzsaukums par sacensību ievirzīja šo darbu sliedēs. Triecienbrigādes virza to tālāk. Ļeņina komjaunatne un tās vadītā strādnieku jaunatne vainago sacensību un triecienniecību ar izšķirošiem panākumiem. Jāatzīst, ka mūsu revolucionārajai jaunatnei šai darbā bijusi izcila nozīme. Tagad jau nevar būt šaubu, ka viens no mūsu celtniecības pašiem svarīgākajiem faktiem, ja ne pats svarīgākais, šobrīd ir fabriku un rūpnīcu sociālistiskā sacensība, simtu tūkstošu strādnieku sasaukšanās par sacensībā gūtajiem rezultātiem, plaša triecienniecības attīstība.

Tikai aklie neredz, ka masu psichologija un viņu attiecībās pret darbu ir noticis milzīgs lūzums, kas pašā pamatā ir mainījis mūsu rūpnīcu un fabriku seju. Vēl ne visai sen pie mums atskanēja balsis, ka sacensība un triecienniecība esot «izdomāta» un «nepamatota». Tagad par šiem «gudrajiem» vīriem nepūlas pat pasmieties, — viņus vienkārši uzskata par «gudrajiem», kas savu laiku pārdzīvojuši. Tagad sacensība un triecienniecība ir iekarota un nostiprināta. Tas ir fakts, ka sociālistiskajā sacensībā pie mums aptverti vairāk nekā divi miljoni strādnieku, bet trieciena brigādēs iesaistīts vismaz miljons strādnieku.

Pats zīmīgākais sacensībā ir tas, ka tā rada radikalu lūzumu cilvēku uzskatos par darbu, jo tā darbu no apkaunojoša un smaga sloga, par kādu to uzskatīja agrāk, padara par goda lietu, slavas lietu, drosmes un varonības lietu. Nekā tamlīdzīga nav un nevar būt kapitālistiskajās zemēs. Tur, pie viņiem, pie kapitālistiem, visveļamākā lieta, kas pelna sabiedrības atzinību, — ir saņemt renti, dzīvot no procentiem, būt brīvam no darba, ko uzskata par nicināmu nodarbošanos. Pie mums, PSR Savienībā, turpretim par visveļamāko lietu, kas pelna sabiedrības atzinību, kļūst iespēja būt darba varonim, iespēja būt triecienniecības varonim, ko apvij goda oreols darba ļaužu miljonu vidū.

Par ne mazāk ievērojamu sacensībā jāuzskata tas lakts, ka tā sāk izplatīties arī uz laukiem, aptverot jau mūsu padomju saimniecības un kolchozus. Visiem zināmi daudzie fakti par īstu darba entuziasmu padomju saimniecību darbinieku un kolchoznieku miljonu masās.

Kas pirms gadiem diviem varēja sapņot par tādiem sacensības un triecienniecības panākumiem?

Tālāk partija mobilizēja mūsu zemes finanču rezerves padomju saimniecību un kolchozu attīstīšanai, apgādāja padomju saimniecības ar labākajiem organizatoriem, deva kolchoziem palīgā 25 tūkstošus apzinīgāko strādnieku, izvirzīja labākos cilvēkus no kolchozu zemnieku vidus kolchozu vadības darbā, organizēja kolchoznieku kursu tīklu, tādējādi likdama pamatus stingru un pārbaudītu kolchozu kustības kadru veidošanai.

Beidzot partija pārkārtoja pati savas rindas pēc kaujas prasībām, par jaunu apbruņoja presi, organizēja cīņu divās frontēs, sagrāva trockisma atliekas, galīgi sakāva labējos novirzniekus, izolēja samierinātājus, tādējādi uz Ļeņina līnijas bazes nodrošināja savās rindās vienību, kas nepieciešama sekmīgam uzbrukumam, un pareizi vadīja uzbrukumu, saucot pie kārtības un noliekot savā vietā tiklab pakāpenības sludinātājus no labējo nometnes, kā arī «kreisos» pārspīlētājus kolchozu kustības laukā.

Tādi ir galvenie partijas pasākumi, ko tā izdarījusi, lai veiktu uzbrukumu visā frontē.

Visiem zināms, ka šis uzbrukums vainagojās panākumiem visās mūsu darba nozarēs.

Lūk, kur cēlonis tam, ka mums ir izdevies pārvarēt daudzas mūsu tautas saimniecības rekonstrukcijas perioda grūtības.

Lūk, kur cēlonis tam, ka mums izdodas sekmīgi pārvarēt vislielākās mūsu celtniecības grūtības, grūtības — pagriezt zemniecības pamatmasas uz sociālisma pusi.

Ārzemnieki dažkārt jautā par PSRS iekšējo stāvokli. Bet vai var būt šaubas par to, ka PSRS iekšējais stāvoklis ir stabils un nesatricināms? Palūkojieties uz kapitālistiskajām zemēm, uz krizes un bezdarba pieaugumu šais zemēs, uz streikiem un lokautiem, uz demonstrācijām pret valdībām, — kā var salīdzināt iekšējo stāvokli šajās zemēs ar iekšējo stāvokli PSR Savienībā?

Jāatzīst, ka Padomju vara tagad ir pati stiprākā vara no visām varām, kādas pastāv pasaulē. (Aplausi.)

8. Kapitālistiskā vai sociālistiskā saimniecības sistēma

Tādējādi mums ir PSRS iekšējā stāvokļa aina.

Reizē ar to mums ir galveno kapitālistisko zemju iekšējā stāvokļa aina.

Gribot negribot rodas jautājums: bet kādi ir rezultāti, ja nostāda līdzās vienu otrai un salīdzina šīs divas ainas?

Šis jautājums ir jo interesantāks tāpēc, ka visu zemju buržuāziskie darbinieki, visu pakāpju un rangu buržuāziskā prese, sākot ar spilgti kapitālistisko un beidzot ar meņševistiski trockistisko, vienā balsī kliedz par kapitālistisko zemju «uzplaukumu», par PSRS «bojā eju», par PSRS «financialo un saimniecisko krachu» u. tml.

Tātad, kādi ir rezultāti, kas rodas, analizējot stāvokli pie mums, PSR Savienībā, un pie viņiem, kapitālistiskajās zemēs?

Minēsim galvenos, visiem zināmos faktus.

Pie viņiem, kapitālistiem, ekonomiska krize un ražošanas pagrimšana tiklab rūpniecības nozarē, kā arī lauksaimniecības nozarē.

Pie mums, PSR Savienībā, ekonomisks kāpinājums un ražošanas pieaugums visās tautas saimniecības nozarēs.

Pie viņiem, kapitālistiem, darba ļaužu materiālā stāvokļa pasliktināšanās, strādnieku darba algas pazemināšanās un bezdarba pieaugums.

Pie mums, PSR Savienībā, darba ļaužu materiālā stāvokļa uzlabošanās, strādnieku darba algas palielināšanās un bezdarba samazināšanās.

Pie viņiem, kapitālistiem, streiku un demonstrāciju pieaugums, kas rada miljoniem darba dienu zaudējumu.

Pie mums, PSR Savienībā, streiku nav, ir strādnieku un zemnieku darba sajūsmas pieaugums, kas dod mūsu iekārtai papildus miljoniem darba dienu.

Pie viņiem, pie kapitālistiem, iekšējā stāvokļa saasināšanās un augoša strādnieku šķiras revolucionārā kustība pret kapitālistisko režimu.

Pie mums, PSR Savienībā, iekšējā stāvokļa nostiprināšanās un strādnieku šķiras miljonu masu saliedēšanās ap Padomju varu.

Pie viņiem, pie kapitālistiem, nacionālā jautājuma saasināšanās un nacionālās atbrīvošanās kustības pieaugums Indijā, Indoķīnā, Indonēzijā, Filipīnu salās utt., kas kļūst par nacionālu karu.

Pie mums, PSR Savienībā, nacionālās brālības pamatu nostiprināšanās, nodrošināts nāciju miers un PSRS tautu miljonu masu saliedēšanās ap Padomju varu.

Pie viņiem, pie kapitālistiem, apjukums un stāvokļa tālākas pasliktināšanās perspektīva.

Pie mums, PSR Savienībā, ticība saviem spēkiem un stāvokļa tālākas uzlabošanās perspektīva.

Pļāpā par PSRS «bojā eju», par kapitālistisko zemju «uzplaukumu» u. tml. Vai nebūs pareizāk runāt, ka nenovēršami ies bojā tie, kas tik «negaidot» iekļuvuši ekonomiskās krizes virpulī un vēl aizvien nevar iz-rausties no pagrimuma muklāja?

Kur cēloņi tik lielam sabrukumam pie viņiem, pie kapitālistiem, un tik lieliem panākumiem pie mums, PSR Savienībā?

Saka, ka tautas saimniecības stāvoklis daudzējādā ziņā esot atkarīgs no kapitalu pārpilnības vai trūkuma. Tas, protams, ir tiesa! Vai krize kapitālistiskajās zemēs un kāpinājums PSR Savienībā nav izskaidrojams ar kapitalu pārpilnību pie mums un ar kapitalu trūkumu pie viņiem? Nē, protams, nē. Ikvienam zināms, ka PSR Savienībā kapitalu ir daudz mazāk nekā kapitālistiskajās zemēs. Ja šai gadījumā jautājumu izšķirtu uzkrājuma stāvoklis, tad mums būtu krize, bet kapitālistiskajās zemēs — kāpinājums.

Saka, ka saimniecības stāvoklis daudzējādā ziņā esot atkarīgs no saimniecisko kadru techniškas un organizatoriskās prasmes. Tas, protams, ir tiesa. Vai krize kapitālistiskajās zemēs un kāpinājums PSR Savienībā nav izskaidrojams ar techniško kadru trūkumu pie viņiem un to pārpilnību pie mums? Nē, protams, nē! Ikvienam zināms, ka techniški pārbaudītu kadru kapitālistiskajās zemēs ir daudz vairāk nekā mums, PSR Savienībā. Mēs nekad neesam slēpuši un nedomājam slēpt, ka technikas laukā mēs esam vāciešu, angļu, franču, itāliešu un vispirms un galvenokārt amerikāņu skolnieki. Nē, jautājumu te neizšķir techniško kadru pārpilnība vai trūkums, kaut arī kadru problemai ir liela nozīme tautas saimniecības attīstībā.

Varbūt jautājuma atrisinājums ir tāds, ka kultūras stāvokļa līmenis mums augstāks nekā kapitālistiskajās zemēs? Atkal taču nē. Ikvienam zināms, ka vispārējais masu kultūras līmenis mums zemāks nekā ZAS Valstīs, Anglijā, Vācijā. Nē, jautājumu neizšķir masu kultūra-lība, kaut arī tai ir milzīga nozīme tautas saimniecības attīstībā.

Varbūt cēlonis šeit ir kapitālistisko zemju vadītāju personiskās īpašības? Atkal taču nē. Krizes radās reizē ar kapitālisma kundzības iestāšanos. Lūk, nu jau vairāk nekā simt gadu periodiski notiek kapitālisma ekonomiskās krizes, atkārtodamās pēc katriem 12—10—8 un mazāk gadiem. Visas kapitālisma partijas, visi kaut cik ievērojami kapitālisma darbinieki, sākot ar pašiem «ģeniālākajiem» un beidzot ar pašiem viduvējākiem, ir izmēģinājuši savus spēkus, lai «novērstu» vai «iznīcinātu» krizi. Bet visi viņi ir piedzīvojuši neveiksmi. Kāds gan tur brīnums, ka Huvers ar savu grupu arī piedzīvoja neveiksmi? Nē, te nav runa par kapitālisma vadītājiem vai partijām, kaut arī kapitālisma vadītājiem un partijām šeit ir ne maza nozīme.

Kas tad te par lietu?

Kur cēlonis tam, ka PSRS, neraugoties uz savu kulturālo atpalicību, neraugoties uz kapitalu trūkumu, neraugoties uz techniški prasmīgu saimniecisko kadru trūkumu, pārdzīvo augošu ekonomisku kāpinājumu un ekonomiskās celtniecības frontē tai ir izšķiroši panākumi, bet attīstītās kapitālistiskās zemes, neraugoties uz kapitalu pārpilnību, neraugoties uz technišku kadru pārpilnību un augstāku kultūras līmeni, pārdzīvo augošu ekonomisko krizi un saimnieciskās attīstības laukā piedzīvo sakāvi pēc sakāves?

Cēlonis ir saimniecības ekonomisko sistēmu izšķirībā pie mums un pie kapitālistiem.

Cēlonis ir saimniecības kapitālistiskās sistemas bankrotā.

Cēlonis ir saimniecības padomju sistemas priekšrocībās, salīdzinot ar kapitālistisko sistēmu. Kas ir saimniecības padomju sistema? Saimniecības padomju sistema nozīmē, ka:

1) kapitalistu un muižnieku šķiras vara ir gāzta un aizstāta ar strādnieku šķiras un darba zemniecības varu;

2) ražošanas rīki un līdzekļi, zeme, fabrikas, rūpnīcas utt. ir atņemti kapitālistiem un atdoti strādnieku šķiras un darba zemniecības masu īpašumā;

3) ražošanas attīstība pakļauta nevis konkurences un kapitālistiskās peļņas nodrošināšanas principam, bet gan plānveida vadīšanas un darba ļaužu materiālā un kulturālā līmeņa sistemātiskas celšanas principam;

4) tautas ienākumu sadalīšana notiek nevis tā, lai darītu bagātas ekspluatatoru šķiras un viņu daudzos parazitiškos dienderus, bet gan tā, lai sistemātiski celtu strādnieku un zemnieku materialo stāvokli un paplašinātu sociālistisko ražošanu pilsētā un uz laukiem;

5) darba ļaužu materiālā stāvokļa sistemātiskā uzlabošanās un viņu vajadzību (pirkšanas spēju) nepārtrauktā augšana, būdama pastāvīgi augošs ražošanas paplašināšanas avots, garantē darba ļaudis pret pārprodukcijas krizēm, bezdarba pieaugumu un nabadzību;

6) strādnieku šķira un darba zemniecība ir zemes saimnieki, kas strādā nevis kapitalistu labā, bet gan savas darba tautas labā.

Kas ir saimniecības kapitālistiskā sistema?

Saimniecības kapitālistiskā sistema nozīmē, ka:

1) vara zemē pieder kapitālistiem;

2) ražošanas rīki un līdzekļi koncentrēti ekspluatatoru rokās;

3) ražošana pakļauta nevis darba ļaužu masu materiālā stāvokļa uzlabošanas principam, bet gan lielas kapitālistiskās peļņas nodrošināšanas principam;

4) tautas ienākumu sadala nevis tā, lai uzlabotu darba ļaužu materialo stāvokli, bet gan tā, lai nodrošinātu ekspluatatoriem maksimalu peļņu;

5) kapitālistiskā racionalizacija un straujā ražošanas attīstība, kuras mērķis ir nodrošināt lielu peļņu kapitālistiem, kā uz šķērsli uzduras uz darba ļaužu miljonu masu nabadzību un materiālā nodrošinājuma samazināšanos, kad tām ne vienmēr ir iespējams apmierināt savas vajadzības pat galējā minimuma robežās, kas neizbēgami rada pamatu nenovēršamām pārprodukcijas krizēm, bezdarba pieaugumam, masu nabadzībai;

6) strādnieku šķira un darba zemnieki ir ekspluatējamie, kas strādā nevis savā labā, bet gan citas šķiras, ekspluatatoru šķiras labā.

Tādas ir saimniecības padomju sistemas priekšrocības, salīdzinot ar kapitālistisko sistēmu.

Tādas ir saimniecības sociālistiskās organizacijas priekšrocības, salīdzinot ar kapitālistisko organizāciju.

Lūk, kur cēlonis tam, ka pie mums, PSR Savienībā, ir augošs ekonomisks kāpinājums, bet pie viņiem, pie kapitālistiem, augoša ekonomiska krize.

Lūk, kur cēlonis tam, ka pie mums, PSR Savienībā, masu patēriņa (pirkšanas spēju) pieaugums visu laiku aizsteidzas priekšā ražošanas pieaugumam, dzenot to uz priekšu, bet pie viņiem, pie kapitālistiem, gluži otrādi, masu patēriņa (pirkšanas spēju) pieaugums nekad netiek līdzi ražošanas pieaugumam un visu laiku paliek tam iepakaļ, atkal un atkal iegrūzdams ražošanu krizēs.

Lūk, kur cēlonis tam, ka pie viņiem, pie kapitālistiem, par pilnīgi normalu rīcību uzskata križu laikā iznīcināt preču «pārmēru» un sadedzināt lauksaimniecības produktu «pārpalikumus», lai uzturētu augstas cenas un nodrošinātu lielu peļņu, kamēr pie mums, PSR Savienībā, vainīgos tādos noziegumos ievietotu vājprātīgo namā. (A p 1 a u s i.)

Lūk, kur cēlonis tam, ka tur, pie kapitālistiem, .strādnieki streiko un demonstrē, organizēdami revolucionāru cīņu pret pastāvošo kapitālistisko varu, kamēr pie mums, PSR Savienībā, mēs redzam ainu, kur cildenā darba sacensībā strādā strādnieku un zemnieku miljoni, kas gatavi ar visu krūti aizstāvēt Padomju varu.

Lūk, kur cēlonis PSRS iekšējā stāvokļa stabilitātei un stiprumam, un kapitālistisko zemju iekšējā stāvokļa nestabilitātei un nedrošībai.

Jāatzīst, ka saimniecības sistema, kas nezina, kur likt savas ražošanas «pārpalikumus» un spiesta tos sadedzināt brīdī, kad masās valda trūkums un bezdarbs, bads un posts, — tāda saimniecības sistema pati piespriež sev nāves sodu.

Pēdējie gadi bija praktiska pārbaudījuma periods, divu pretēju saimniecisko sistēmu, padomju sistemas un kapitālistiskās sistemas, eksāmena periods. Šajos gados pareģojumu par padomju sistemas «bojā eju» un «krachu» bija vairāk nekā vajadzīgs. Runu un slavas dziesmu par kapitālisma «uzplaukumu» — vēl vairāk. Nu, un kas? Šie gadi vēlreiz parādīja, ka saimniecības kapitālistiskā sistēma ir bankrotējusi sistēma, ka saimniecības padomju sistēmai ir tādas priekšrocības, par kādām neiedrošinās sapņot neviena buržuāziska valsts, lai tā būtu pati «demokrātiskākā», «visas tautas» valsts u. tml.

Savā runā KK(b)P konferencē 1921. gada maijā Ļeņins teica:

«Pašreiz starptautisko revolūciju mēs lielāko tiesu ietekmējam ar savu saimniecisko politiku. Visi raugās uz Padomju Krievijas republiku, visi darba ļaudis visās pasaules zemēs bez jebkāda izņēmuma un bez jebkāda pārspīlējuma. Tas ir panākts Kapitālisti neko nevar noklusēt, noslēpt, tāpēc viņi vairāk par visu tvarsta mūsu saimnieciskās kļūdas un mūsu vājumu. Šai darba laukā cīņa pārvirzīta vispasaules mērogā. Ja mēs šo uzdevumu atrisināsim — tad mēs pavisam droši un galīgi būsim uzvarējuši starptautiskā mērogā» (XXVI sēj., 410. un 411. lpp.).

Jāatzīst, ka Ļeņina doto uzdevumu mūsu partija sekmīgi izpilda.

9. Kārtējie uzdevumi

a) Vispārējie

1) Vispirms problema par pareizu rūpniecības izvietošanu PSR Savienībā. Lai mēs attīstītu tautas saimniecību kā attīstīdami, nevar iztikt bez jautājuma par to, kā pareizi izvietot rūpniecību kā vadošo tautas saimniecības nozari. Patlaban stāvoklis ir tāds, ka mūsu rūpniecība, tāpat kā mūsu tautas saimniecība, balstās galvenokārt uz ogļu un metalurģijas bazi Ukrainā. Saprotams, ka bez tādas bāzes nav iespējama zemes industrializācija. Un, lūk, tāda bāze mums ir Ukrainas kurināmā un metalurģijas baze.

Bet vai turpmāk šī baze viena pati var apmierināt ir dienvidus, ir PSRS centrālo daļu, ir ziemeļus, ir ziemeļaustrumus, ir Tālos Austrumus, ir Turkestanu? Visi dati mums liecina, ka nevar. Jaunais mūsu tautas saimniecības attīstībā, starp citu, ir tas, ka šī baze jau ir kļuvusi mums nepietiekama. Jaunais ir tas, ka, visiem līdzekļiem attīstot šo bazi arī turpmāk, reizē ar to jāsāk nekavējoties radīt otra ogļu un metalurģijas baze. Šādai bazei jābūt Uralu un Kuzņeckas kombinatam, Kuzņeckas koksējošos ogļu savienojumam ar Uralu rūdu. (Aplausi.) Autorūpnīcas celtniecība Ņižņijā, traktoru rūpnīcas celtniecība Čeļabinskā, mašīnbūvniecības rūpnīcas Sverdlovskā, kombainu rūpnīcas Saratovā un Novosibirskā; augošā krāsainā metalurģija Sibīrijā un Kazachstanā, kas prasa radīt remontdarbnīcu tīklu un vairākas metalurģijas pamatrūpnīcas austrumos; beidzot lēmums par tekstilfabriku celšanu Novosibirskā un Turkestanā, — viss tas neatliekami prasa nekavējoties sākt veidot otru ogļu un metalurģijas bazi Uralos.

Jūs zināt, ka tieši šai garā mūsu partijas CK ir izteikusies savā rezolūcijā par Uralmetu[16].

2) Tālāk problema par pareizu lauksaimniecības galveno nozaru izvietošanu PSR Savienībā, problema par mūsu apgabalu specializāciju pa lauksaimniecības kultūrām un nozarēm. Saprotams, ka, pastāvot zemnieku sīksaimniecībai, nav iespējams izdarīt nopietnu specializāciju. Nav iespējams, jo sīksaimniecība kā nestabila saimniecība, kam trūkst nepieciešamo rezervju, spiesta audzēt sev visas un visādas kultūras, lai gadījumā, ja vienas kultūras neizdotos, varētu izgrozīties ar citām. Saprotams arī, ka, nenodrošinot valsts rokās zināmas labības rezerves, nav iespējams nostādīt specializāciju. Tagad, kad mēs esam pārgājuši uz lielsaimniecībām un nodrošinājuši valsts rokās labības rezerves, mēs varam un mums vajag izvirzīt sev uzdevumu — pareizi organizēt specializāciju pa kultūrām un nozarēm. Pie tam sākuma punkts šai jautājumā ir graudu kultūru problemas galīga atrisināšana. Es saku «sākuma punkts», jo, neatrisinot graudu kultūru problēmu, nenoorganizējot bagātīgu graudu noliktavu tīklu lopkopības, kokvilnas, cukurbiešu, linu, tabakas rajonos, nav iespējams virzīt uz priekšu lopkopību un techniškas kultūras, nav iespējams nodrošināt mūsu apgabalu specializacijas organizēšanu pa kultūrām im nozarēm.

Uzdevums ir — izlietot radušās iespējas un virzīt šo darbu uz priekšu.

3) Tālāk nāk kadru problema tiklab rūpniecības laukā, kā arī lauksaimniecībā. Visiem zināms, ka mūsu saimnieciskie kadri, mūsu speciālisti, tečhniķi un saimnieciskie darbinieki ir techniški vāji sagatavoti. Jautājumu sarežģī tas, ka specialistu viena daļa, kas saistīta ar bijušajiem īpašniekiem un ko stimulē no ārzemēm, ir izrādījusies kaitniecības priekšgalā. Jautājumu vēl vairāk sarežģī tas apstāklis, ka daudzi mūsu saimnieciskie darbinieki komunisti nav pie tam parādījuši revolucionāru modrību un bieži vien garīgi ir izrādījušies kaitniecisko elementu gūstā. Bet mūsu priekšā ir kolosali visas tautas saimniecības rekonstrukcijas uzdevumi, kas prasa ļoti daudz jaunu kadru, kuri spējīgi apgūt jauno techniku. Sakarā ar to kadru problema mums ir kļuvusi par tiešām jo aktualu problēmu.

Šās problemas atrisinājums mums iet šādu pasākumu virzienā:

1) enerģiska cīņa pret kaitniekiem;

2) maksimālas rūpes un smalkjūtība pret milzīgo vairākumu specialistu un techniku, kas norobežojušies no kaitniekiem (es te domāju nevis Ustrjalova tipa mutes bajārus un ākstus, bet gan īstus zinātnes darbiniekus, kas strādā vienprātīgi ar strādnieku šķiru, bez pārgudrās prātošanas);

3) techniškas palīdzības organizēšana no ārzemēm;

4) mūsu saimniecisko darbinieku sūtīšana uz ārzemēm, lai viņi mācītos un vispār iegūtu pieredzi technika;

5) techniško mācības iestāžu nodošana attiecīgajām saimnieciskajām organizācijām, lai drīzāk sagatavotu pietiekami daudz techniku un specialistu no strādnieku šķiras un zemniecības.

Uzdevums ir plaši attīstīt darbu šo pasākumu realizēšanai.

4) Problema par cīņu pret birokrātismu. Birokrātisms ir bīstams, vispirms, tāpēc, ka tas tur zem sloga kolosālās rezerves, kas slēpjas mūsu iekārtas dzīlēs, neļaujot tās izmantot, cenšas iznīdēt masu radošo iniciatīvu, iekaļot to kancelejisma važās, un virza visu uz to, lai katru jaunu partijas pasākumu padarītu par sīku un nekam nevajadzīgu drusku lasīšanu. Birokrātisms ir bīstams, otrkārt, tāpēc, ka tas necieš izpildīšanas pārbaudi un cenšas pārvērst vadošo organizāciju galvenos norādījumus par tukšu papīriņu, kas atrauts no dzīvās dzīves. Bīstami ir ne tikai un ne tik daudz vecie birokrāti, kas iestrēguši mūsu iestādēs, bet arī — it sevišķi — jaunie birokrāti, padomju birokrāti, kuru vidū «komunistiem» birokrātiem nekādā ziņā nav pēdējā loma. Es te domāju tos «komunistus», kas ar kancelejiskiem rīkojumiem un «dekrētiem», kuru spēkam viņi tic kā fetišam, cenšas aizstāt strādnieku šķiras un zemniecības miljonu masu radošo iniciatīvu un pašdarbību.

Uzdevums ir satriekt birokrātismu mūsu iestādēs un organizācijās, likvidēt birokrātiskos «tikumus» un «paražas» un attīrīt ceļu mūsu iekārtas rezervju izlietošanai, masu radošās iniciatīvas un pašdarbības attīstīšanai.

Šis uzdevums nav viegls. To nevar atrisināt «viens divi». Bet tas jāatrisina par katru cenu, ja mēs tiešām gribam pārveidot mūsu zemi pēc sociālisma principiem.

Cīņā pret birokrātismu partijas darbs iet četros virzienos: virzienā — izvērst paškritiku, virzienā — organizēt izpildīšanas pārbaudes lietu, virzienā — iztīrīt aparātu un, beidzot, virzienā — izvirzīt no apakšas aparātā uzticamus darbiniekus no strādnieku šķiras cilvēkiem.

Uzdevums ir strādāt visiem spēkiem, lai veiktu visus šos pasākumus.

5) Problēma par darba ražīguma celšanu. Bez sistemātiskas darba ražīguma celšanas tiklab rūpniecībā, kā arī lauksaimniecībā, mēs nevaram atrisināt rekonstrukcijas uzdevumus, nevaram ne vien panākt attīstītās kapitālistiskās zemes un aizsteigties tām priekšā, bet nevaram pat nosargāt savu patstāvīgo eksistenci. Tāpēc darba ražīguma celšanas problēmai ir mums pirmās šķiras nozīme.

Partijas pasākumi šās problēmas atrisināšanā iet trijos virzienos: virzienā — sistemātiski uzlabot darba ļaužu materiālo stāvokli, virzienā — ieviest biedrisku darba disciplinų rūpniecības un lauksaimniecības uzņēmumos, beidzot, virzienā — organizēt sociālistisko sacensību un triecienniecību. Viss tas uz uzlabotas technikas un racionālas darba organizacijas bazes.

Uzdevums ir tālāk izvērst masu kampaņu šo pasākumu realizēšanai.

6) Apgādes problema. Šeit pieder jautājums par pilsētas un lauku darba ļaužu pietiekamu apgādi ar nepieciešamajiem produktiem, jautājums par kooperacijas aparāta pielāgošanu strādnieku un zemnieku vajadzībām, jautājums par strādnieku reālās darba algas sistemātisku palielināšanu, jautājums par rūpniecības preču un lauksaimniecības produktu cenu pazemināšanu. Par patērētāju kooperacijas trūkumiem es jau runāju. Šie trūkumi jālikvidē un jāpanāk cenu pazemināšanas politikas realizēšana. Kas attiecas uz preču trūkumu («preču bads»), tad mums tagad ir iespējams plaši attīstīt yieglas rūpniecības izejvielu bazi un virzīt uz priekšu pilsētās masu patēriņa preču ražošanu. Apgādi ar maizi var jau uzskatīt par nodrošinātu. Grūtāks ir stāvoklis ar gaļas, piena produktu un sakņu apgādi. Šīs grūtības, diemžēl, nevar likvidēt dažu mēnešu laikā. Šo grūtību pārvarēšanai nepieciešams vismaz gads. Pēc gada mums būs iespējams, vispirms tāpēc, ka šai nolūkā noorganizētas padomju saimniecības un kolchozi, pilnīgi nodrošināt apgādi ar gaļu, piena produktiem) un saknēm. Bet ko nozīmē veikt apgādāšanu ar šiem produktiem, kad mūsu rokās jau ir labības rezerves, manufaktūra, pastiprināta dzīvokļu celtniecība strādniekiem un lēti komunālie pakalpojumi? Tas nozīmē pārvaldīt visus tos galvenos faktorus, kas nosaka strādnieka budžetu un viņa realo darba algu. Tas nozīmē pavisam droši un galīgi nodrošināt strādnieku reālās darba algas strauju celšanos.

Uzdevums ir plaši attīstīt visu mūsu organizāciju darbu šai virzienā.

7) Kredīta un naudas apgrozības problema. Kredita lietu racionālai organizēšanai un pareizai manevrēšanai ar naudas rezervēm ir liela nozīme tautas saimniecības attīstībā. Partijas pasākumi šās problemas atrisināšanā iet divos virzienos: virzienā — koncentrēt visu īstermiņa kredita jautājumu Valsts bankā un virzienā — organizēt sabiedriskotajā sektorā norēķināšanos bez skaidras naudas. Reizē ar to, pirmkārt, Valsts banka kļūst par visas valsts aparatu produktu ražošanas un sadalīšanas reģistrācijai, otrkārt, no apgrozības atbrīvojas lielas naudas masas. Nevar būt nekādu šaubu, ka šie pasākumi radīs (tie jau rada) kārtību visā kreditu lietā un nostiprinās mūsu červoncu.

8) Rezervju problema. Jau vairākkārt runāts un nav jāatkārto, ka valsts vispār, it sevišķi mūsu valsts, nevar iztikt bez rezervēm. Mums ir šādas tādas rezerves labībā, precēs, valūtā. Mūsu biedriem bija iespēja šai laikā izjust šo rezervju labvēlīgo ietekmi. Bet ar «šādām tādām» rezervēm mums nepietiek. Mums vajadzīgas solīdākas rezerves visos virzienos.

No tā izriet uzdevums — uzkrāt rezerves.

b) Rūpniecībā

1) Galvenā problema — forsēta melnās metalurģijas

attīstīšana. Paturiet vērā, ka čuguna ražošanas pirmskara normu mēs esam sasnieguši un to pārsniedzam tikai šinī, 1929./30. gadā. Tie ir lieli draudi visai mūsu tautas saimniecībai. Lai likvidētu šos draudus, jāorganizē forsēta melnās metalurģijas attīstīšana. Piecgades beigās mums vajag nevis 10 miljonu tonnu čuguna, kā to prasa piecgade, bet gan 15—17 miljonu tonnu. Sis uzdevums mums jāveic par katru cenu, ja mēs pa īstam gribam izvērst mūsu zemes industrializacijas darbu.

Boļševikiem jāparāda, ka viņi spēs tikt galā ar šo uzdevumu.

Tas, protams, nenozīmē, ka mums vieglā industrija jāpamet novārtā. Nē, nenozīmē. Līdz šim mēs taupījām visur, arī uz vieglās industrijas rēķina, lai atjaunotu smago industriju. Bet smago industriju mēs jau esam atjaunojuši. Tā tagad tikai tālāk jāattīsta. Tagad mēs varam pievērsties vieglajai industrijai un virzīt to uz priekšu paātrinātā tempā. Jaunais mūsu rūpniecības attīstībā, starp citu, ir tas, ka mums tagad ir iespējams paātrinātā tempā attīstīt ir smago, ir vieglo industriju. Kokvilnas, linu un cukurbiešu sējumu plānu pārsniegšana šogad, kendira un mākslīgā zīda problemas atrisināšana, — viss tas liecina, ka mums tiešām ir iespējams virzīt uz priekšu vieglo rūpniecību.

2) Racionalizacijas, produkcijas pašizmaksas pazemināšanas un kvalitātes uzlabošanas problema. Nevar ilgāk ciest robus racionalizacijas laukā, plāna neizpildīšanu pašizmaksas pazemināšanā un vairāku mūsu uzņēmumu produkcijas nejēdzīgo kvalitāti. Šie robi un trūkumi kavē visu mūsu tautas saimniecību un neļauj tai virzīties uz priekšu. Laiks, sen jau laiks darīt galu šim kauna traipam.

Boļševikiem jāparāda, ka viņi spēs tikt galā ar šo uzdevumu.

3) Vienvadības problema. Neciešami kļūst arī pār kāpumi vienvadības realizēšanā uzņēmumos. Strādnieki atkal un atkal sūdzas: «nav saimnieka rūpnīcā», «nav kārtības darbā». Nevar ilgāk ciest, ka mūsu uzņēmumi no ražošanas organismiem pārvēršas par parlamentiem. Mūsu partijas un arodbiedrību organizācijām beidzot jāsaprot, ka mēs nevaram atrisināt rūpniecības rekonstrukcijas uzdevumus, ja nenodrošināsim vienvadību un nenodibināsim stingru atbildību par darba gaitu.

c) Lauksaimniecībā

1) Lopkopības un techniško kultnru problema. Tagad, kad mēs galvenajos vilcienos jau esam atrisinājuši graudu kultūru problēmu, mēs varam sākt reizē1 risināt gan lopkopības problēmu, kas šobrīd ir jo aktuāla problema, gan techniško kultūru problēmu. Risinot šīs problemas, mums jāiet tas pats ceļš, ko mēs gājām graudu kultūru problemas atrisināšanas laukā. Tas ir, organizējot padomju saimniecības un kolchozus, kas ir mūsu politikas atbalsta punkti, pakāpeniski jāpārveido pašreizējās sīkzemnieciskās lopkopības un techniško kultūru techniškais un ekonomiskais pamats. «Lopkopis», «Aitkopis», «Cūkkopis», «Sviesta un piena trests» plus kolchozi lopkopības nozarē; pastāvošās padomju saimniecības un kolchozi techniško kultūru nozarē, — tādi ir sākuma punkti mums priekšā stāvošo problēmu atrisināšanā.

2) Padomju saimniecību un kolchozu celtniecības tālākās attīstīšanas problema. Nezin vai ir nepieciešams plašāk izteikties par to, ka šī problema mums ir pirmās pakāpes problema visā mūsu celtniecībā uz laukiem. Tagad pat aklie redz, ka izdarīts milzīgs, radikals zemniecības pagrieziens no vecā uz jauno, no vergošanas kulakiem uz brīvu kolchozu dzīvi. Nav vairs atgriešanās pie vecā. Kulaku šķira lemta bojā ejai, un to likvidēs. Paliek tikai viens ceļš, kolchozu ceļš. Bet kolchozu ceļš jau mums vairs nav nezināms un neizpētīts ceļš. Pašas zemnieku masas to izpētījušas un pārbaudījušas tūkstoš veidos. Izpētījušas un novērtējušas kā jauno, kas atbrīvo zemniekus no vergošanas kulakiem, no trūkuma, no tumsības. Tas ir mūsu sasniegumu pamats.

Kā tālāk attīstīsies jaunā kustība uz laukiem? Priekšgalā ies padomju saimniecības kā vecās lauku iekārtas pārveidošanas centrālā ass. Tām sekos daudzie kolchozi kā jaunās kustības atbalsta punkti uz laukiem. Šo divu sistēmu apvienotais darbs rada apstākļus pilnīgai visu PSRS apgabalu kolektivizācijai.

Viens no visievēr ejamākiem kolchozu kustības iekarojumiem ir tas, ka tā jau paguvusi izvirzīt no pašu zemnieku -vidus tūkstošiem kolchozu kustības organizatoru un desmitiem tūkstošu kolchozu kustības aģitatoru. Tagad jau ne vairs mēs, kvalificētie boļševiki, vieni vien, bet paši zemnieki no kolchoziem, desmiti tūkstoši zemnieku — kolchozu kustības organizatoru un aģitatoru nesīs uz priekšu kolektivizācijas karogu. Bet zemnieki-aģitatori ir lieliski kolchozu kustības aģitatori, jo viņi atradīs kolchoziem par labu tādus argumentus, saprotamus un pieņemamus pārējai zemnieku masai, par kādiem mēs, kvalificētie boļševiki, nevaram ne sapņot.

Šur un tur dzirdamas balsis, ka jāatsakoties no vienlaidu kolektivizācijas politikas. Ir ziņas, ka pat mūsu partijā ir šās «idejas» piekritēji. Bet tā var runāt tikai cilvēki, kas, paši to gribēdami vai negribēdami, ir sakļāvušies ar komunisma ienaidniekiem. Vienlaidu kolektivizācijas metode ir tā nepieciešamā metode, bez kuras nav iespējams izpildīt visu PSRS apgabalu kolektivizācijas piecgadu plānu. Kā var atteikties no tās, nenododot komunismu, nenododot strādnieku šķiras un zemniecības intereses?

Tas, protams, nenozīmē, ka kolchozu kustības laukā mums viss noritēs «gludi» un «normāli». Pašos kol-chozos vēl būs svārstības. Vēl būs uzplūdi un atplūdi. Bet tas nevar un nedrīkst mulsināt kolchozu kustības celtniekus. Vēl jo vairāk tas nedrīkst būt par nopietnu šķērsli spēcīgai kolchozu kustības attīstībai. Tāda veselīga kustība, kāda, bez šaubām, ir kolchozu kustība, tāpat panāks savu, neraugoties ne uz ko, neraugoties uz atsevišķiem šķēršļiem un grūtībām.

Uzdevums ir sagatavot spēkus un nokārtot visu tālākai kolchozu kustības attīstīšanai.

3) Problema par aparāta vislielāko tuvināšanu rajoniem un ciemiem. Nevar būt šaubu, ka mēs nebūtu spējuši veikt milzīgo darbu lauksaimniecības pārkārtošanā un kolchozu kustības attīstīšanā, ja nebūtu izdarījuši rajonizēšanu. Palielināti pagasti un pārveidoti par rajoniem, iznīcinātas guberņas un pārveidotas par mazāk lielām vienībām (apvidiem), beidzot, radīti apgabali kā tieši CK atbalsta punkti, — tāds ir rajoni-zēšanas kopskats. Rajonizēšanas mērķis — tuvināt partijas-padomju un saimniecisko-kooperativo aparatu rajonam un ciemam, lai gūtu iespēju laikā atrisināt sasāpējušos lauksaimniecības jautājumus, tās pacelšanas, tās rekonstrukcijas jautājumus. Šai ziņā, atkārtoju, rajonizēšana devusi milzīgu plusu visai mūsu celtniecībai.

Bet vai viss ir izdarīts, lai aparatu tiešām tuvinātu un īstenībā tuvinātu rajoniem un ciemiem? Nē, ne viss ir izdarīts. Tagad kolchozu celtniecības smaguma centrs ir pārvietojies uz rajonu organizācijām. Šeit saplūst kolchozu celtniecības un ikkura cita saimnieciskā darba pavedieni uz laukiem, tiklab pa kooperacijas līniju, kā arī pa Padomju līniju, tiklab pa kreditą līniju, kā arī pa sagādes līniju. Vai rajonu organizacijas ir pietiekami apgādātas ar vajadzīgiem un nepieciešamiem darbiniekiem, lai spētu veikt visu šo daudzveidīgo darbu? Nevar būt šaubu, ka tās ar darbiniekiem apgādātas pavisam nepietiekami. Kur tad ir izeja? Kas jāizdara, lai izlabotu šo trūkumu un nodrošinātu rajonu organizacijas visās mūsu darba nozarēs ar vajadzīgiem darbiniekiem pietiekamā skaitā? Šai nolūkā jāizdara vismaz divas lietas:

1) jālikvidē apvidi (aplausi), kas kļūst par nevajadzīgu starpsienu starp apgabalu un rajoniem, un ar atbrīvotajiem apvidu darbiniekiem jāpastiprina rajonu organizacijas;

2) jāsaista rajonu organizacijas tieši ar apgabalu (novada komiteju, пас. CK).

Ar to arī būs izdarīts līdz galam rajonizēšanas darbs, izdarīts līdz galam aparāta tuvināšanas darbs rajoniem un ciemiem.

Šeit aplaudēja sakarā ar perspektīvu likvidēt apvidus. Protams, apvidus vajag likvidēt. Bet būtu aplam domāt, ka šis apstāklis dod mums tiesības paļāt apvidus, kā to dara daži biedri «Pravdas» slejās. Nav jāaizmirst, ka apvidi iznesa uz saviem pleciem milzīgu darbu un savā laikā tiem bija liela vēsturiska nozīme. (A p 1 a u s i.)

Es domāju arī, ka būtu aplam pārmērīgi steigties ar apvidu likvidēšanu. CK ir pieņēmusi lēmumu par apvidu likvidēšanu[17]. Bet tā itin nemaz nedomā, ka šis darbs jādara nekavējoties. Acīm redzot būs jāveic nepieciešamais sagatavošanās darbs, iekām likvidēt apvidus.

d) Transportā

Beidzot, transporta problema. Nav nepieciešams plašāk izteikties par transporta milzīgo nozīmi visā tautas saimniecībā. Un ne vien tautas saimniecībā. Kā zināms, transportam ir ievērojama nozīme arī zemes aizsardzībā. Un, lūk, neraugoties uz transporta milzīgo nozīmi, tomēr transporta saimniecība, šās saimniecības rekonstrukcija vēl aizvien netiek līdzi vispārējam attīstības tempam. Vai jāsāk vēl pierādīt, ka šādos apstākļos mēs riskējam padarīt transportu par tautas saimniecības «vājo vietu», kas var nobremzēt mūsu virzīšanos uz priekšu? Vai nav laiks darīt galu tādam stāvoklim?

Sevišķi slikts ir lietas stāvoklis upju transportā. Tas ir fakts, ka Volgas kuģniecība sasniegusi tikko 60%, bet Dņepras — 40% pirmskara līmeņa. 60 un 40% pirmskara līmeņa — tas ir viss, ko upju transports var ierakstīt savu «sasniegumu» sarakstā. Neko teikt, liels «sasniegums»! Vai nav laiks darīt galu šim kaunam? (Balsis: «Ir laiks».)

Uzdevums ir beidzot boļševistiski sākt nodarboties ar transporta lietu un virzīt to uz priekšu.

* * *

Tādi ir partijas kārtējie uzdevumi.

Kas vajadzīgs, lai veiktu šos uzdevumus?

Tam vispirms un galvenokārt ir vajadzīgs turpināt plašu uzbrukumu kapitālistiskajiem elementiem visā frontē un novest to līdz galam.

Tas ir mūsu politikas centrs un pamats pašreizējā momentā. (Aplausi.)

III PARTIJA

Aplūkošu jautājumu par partiju.

Iepriekš es runāju par saimniecības padomju sistemas priekšrocībām, salīdzinot ar kapitālistisko sistēmu. Es runāju par tām kolosālajām iespējām, ko mums dod mūsu iekārta cīņā par pilnīgu sociālisma uzvaru. Runāju par to, ka bez šīm iespējām, bez šo iespēju izmantošanas mēs nebūtu varējuši gūt tos panākumus, ko esam iekarojuši pagājušajā periodā.

Bet, lūk, jautājums: vai partija ir pratusi pareizi izmantot iespējas, ko mums dod padomju iekārta; vai tā nav turējusi šīs iespējas zem pūra, tādējādi kavēdama strādnieku šķiru līdz galam attīstīt visu savu revolucionāro spēku; vai tā ir pratusi izspiest no šīm iespējām visu to, ko varēja izspiest, lai attīstītu sociālistisko celtniecību visā frontē?

Padomju iekārta dod kolosālas iespējas pilnīgai sociālisma uzvarai. Bet iespēja vēl nav īstenība. Lai iespēju padarītu par īstenību, nepieciešama vesela rinda nosacījumu, kuru vidū partijas līnijai un pareizai šās līnijas realizēšanai pienākas nekādā ziņā ne pēdējā vieta.

Daži piemēri.

Labējie oportunisti apgalvo, ka jaunā ekonomiskā politika nodrošinot mums sociālisma uzvaru, — tātad varot neraizēties par industrializācijas tempu, par padomju saimniecību un kolchozu attīstību u. tml., jo uzvaras iestāšanās tāpat jau nodrošināta, tā teikt, pašplūsmas ceļā. Tas, protams, ir nepareizi un muļķīgi. Tā runāt nozīmē noliegt partijas lomu sociālisma celtniecībā, noliegt partijas atbildību par šo celtniecību. Ļeņins itin nemaz nav teicis, ka jaunā ekonomiskā politika nodrošinātu mums sociālisma uzvaru. Ļeņins runāja tikai par to, ka «ekonomiski un politiski jaunā ekonomiskā politika mums pilnīgi nodrošina iespēju uzcelt sociālistiskās ekonomikas fundamentu»[18]. Bet iespēja vēl nav īstenība. Lai iespēju padarītu par īstenību, vispirms jāatmet oportunistiška pašplūsmas teorija, jāpārkārto (jārekonstruē) tautas saimniecība un jāizdara enerģisks uzbrukums pilsētas un lauku kapitālistiskajiem elementiem.

Tālāk, labējie oportunisti apgalvo, ka mūsu iekārtā neesot pamata tam, lai rastos šķelšanās starp strādnieku šķiru un zemniecību, — tātad varot neraizēties par pareizas politikas nodibināšanu attiecībā pret lauku sociālajām grupām, jo kulaks tā kā tā ieaugšot sociālismā, bet strādnieku un zemnieku savienība (būšot nodrošināta, tā teikt, pašplūsmas ceļā. Tas arī ir nepareizi un muļķīgi. Tā var runāt tikai cilvēki, kas nesaprot, ka partijas politika, un vēl tādas partijas, kas atrodas pie varas, šeit ir galvenais moments, kas nosaka strādnieku un zemnieku savienības likteni. Ļeņins nepavisam neuzskatīja par izslēgtām strādnieku šķiras un zemniecības sašķelšanās briesmas. Ļeņins runāja par to, ka «mūsu sociālajā iekārtā nav nepieciešamo pamatu, lai rastos tāda šķelšanās», bet, «ja radīsies nopietnas šķiru domstarpības starp šīm šķirām, tad šķelšanās būs neizbēgama».

Sakara ar to Ļeņins uzskatīja, ka:

«Mūsu CK un CKK, tāpat arī visumā visas mūsu partijas galvenais uzdevums ir — uzmanīgi vērot apstākļus, no kuriem var izrietēt šķelšanās, un novērst tos, jo galu galā mūsu republikas liktenis būs atkarīgs no tā, vai zemnieku masa sekos strādnieku šķirai, palikdama uzticīga savienībai ar to, vai arī viņa ļaus «nepmaņiem», t. i., jaunajai buržuazijai, nošķirt sevi no strādniekiem, nošķelt sevi no viņiem»[19].

Tātad šķelšanās starp strādnieku šķiru un zemniecību nav izslēgta, bet tā itin nemaz nav obligāta, jo mūsu iekārtā ir dota iespēja novērst šo šķelšanos un nostiprināt strādnieku šķiras un zemniecības savienību. Bet kas vajadzīgs tam, lai šo iespēju padarītu par īstenību? Lai iespēju novērst šķelšanos padarītu par īstenību, vispirms jāaprok oportunistiška pašplūsmas teorija, jāizravē kapitālisma saknes, organizējot kolchozus un padomju saimniecības, un no kulaku ekspluatatorisko tendenču ierobežošanas politikas jāpāriet uz kulaku kā šķiras likvidacijas politiku. Tādējādi iznāk, ka stingri jāizšķir iespējas, kādas ir mūsu iekārtā, un šo iespēju izmantošana, šo iespēju pārvēršana par īstenību.

Iznāk, ka pilnīgi iedomājami gadījumi, kad ir iespējas uzvarēt, bet partija neredz šīs iespējas vai neprot tās pareizi izmantot, un tāpēc uzvaras vietā var iznākt sakāve.

Un, lūk, atkal tas pats jautājums: vai partija ir pratusi pareizi izmantot iespējas un priekšrocības, ko mums dod padomju iekārta? Vai tā ir darījusi visu, lai pārvērstu šīs iespējas par īstenību un tādējādi nodrošinātu mūsu celtniecībai maksimalus panākumus?

Citiem vārdiem sakot: vai partija un tās CK ir pareizi vadījusi sociālisma celtniecību pagājušajā periodā?

Kas vajadzīgs, lai partija pareizi vadītu mūsu pašreizējos apstākļos?

Lai partija pareizi vadītu, bez visa cita nepieciešams, lai partijas līnija būtu pareiza, lai masas saprastu partijas līnijas pareizumu un aktivi to atbalstītu, lai partija neierobežotos ar ģenerālās līnijas izstrādāšanu, bet diendienā vadītu tās realizēšanu dzīvē, lai partija enerģiski cīnītos pret novirzieniem no ģenerālās līnijas un pret samierniecību ar tiem, lai cīņā pret novirzieniem partija kaldinātu savu rindu vienību un dzelzs disciplinų.

Ko partija un tās CK darījusi, lai izpildītu šos nosacījumus?

1. Sociālistiskās celtniecības vadīšanas jautājumi

a) Partijas pamatnostādne pašreizējā momentā ir pāreja no sociālisma uzbrukuma atsevišķos saimnieciskās frontes sektoros uz uzbrukumu visā frontē gan rūpniecības nozarē, gan lauksaimniecības nozarē.

XIV kongress bija galvenokārt industrializacijas kongress.

XV kongress bija galvenokārt kolektivizācijas kongress.

Tā bija sagatavošanās vispārējam uzbrukumam.

Atšķirībā no noietajiem posmiem periods pirms XVI kongresa ir sociālisma vispārēja uzbrukuma periods visā frontē, pastiprinātas sociālisma celtniecības periods gan rūpniecības nozarē, gan lauksaimniecības nozarē.

XVI partijas kongress ir sociālisma plaša uzbrukuma kongress visā frontē, kulaku kā šķiras likvidacijas un vienlaidu kolektivizācijas realizēšanas kongress.

Lūk, jums divos vārdos mūsu partijas ģenerālās līnijas būtība.

Vai šī līnija ir pareiza?

Jā, pareiza. Fakti liecina, ka mūsu partijas ģenerālā līnija ir vienīgi pareizā līnija. (Aplausi.)

To liecina tie panākumi un sasniegumi, kas mums ir sociālisma celtniecības frontē. Nav bijis un nevar būt, ka izšķirošā uzvara, ko partija pagājušajā periodā guvusi sociālisma celtniecības frontē pilsētā un uz laukiem, būtu nepareizas politikas rezultāts. Tikai pareiza ģenerālā līnija varēja dot mums tādu uzvaru.

To liecina tā negantā kaukšana pret mūsu partijas politiku, ko pēdējā laikā sacēluši mūsu šķiras ienaidnieki, kapitālisti un viņu prese, pāvests un visvisādi biskapi, sociāldemokrāti un Abramoviča un Dana tipa «krievu» meņševiki. Kapitālisti un viņu sulaiņi pulgo mūsu partiju, — tātad mūsu partijas ģenerālā līnija ir pareiza. (Aplausi.)

To liecina tagad visiem zināmais trockisma liktenis. Kungi no trockistu nometnes pļāpāja par Padomju varas «deģenerēšanos», par «termidoru», par trockisma «nenovēršamo uzvaru» utt. Bet kas patiesībā iznāca? Iznāca trockisma sairšana, gals. Viena daļa trockistu, kā zināms, sarāva sakarus ar trockismu un savu pārstāvju daudzajos paziņojumos apliecināja, ka partijai taisnība, atzīdama trockisma kontrrevolucionarismu. Otra trockistu daļa tiešām izvirta par tipiskiem sīkburžuaziskiem kontrrevolucionariem, īstenībā kļūdama par kapitālistiskās preses informacijas biroju VK(b)P jautājumos.

Bet Padomju vara, kam vajadzēja «izvirst» (vai kas «jau izvirtusi»), joprojām pastāv un ceļ sociālismu, ar sekmēm lauzdama mugurkaulu mūsu zemes kapitalistisk ka jiem elementiem un viņu sīkburžuaziskajiem piebalsotajiem.

To liecina tagad visiem zināmais labējo novirznieku liktenis. Viņi pļāpāja un klaigāja par partijas līnijas «postīgumu», par «drošo katastrofu» PSR Savienībā, par nepieciešamību «glābt» zemi no partijas un tās vadības utt. Bet kas patiesībā iznāca? Patiesībā iznāca tas, ka partija guva jo lielus panākumus visās sociālisma celtniecības frontēs, turpretim labējo novirznieku grupa, kas vēlējās «glābt» zemi, bet vēlāk atzina savu uzskatu aplamību, tagad atrodas uz sēkļa.

To liecina strādnieku šķiras un zemniecības augošā revolucionārā aktivitāte, darba ļaužu miljonu masu aktīvais atbalsts partijas politikai un, beidzot, tas nepiedzīvotais strādnieku un zemnieku-kolchoznieku darba entuziasms, kas ar savu grandiozumu pārsteidz tiklab mūsu zemes ienaidniekus, kā arī draugus. Es jau nemaz nerunāju par tādām zīmēm, kas liecina par augošo uzticību pret partiju, kā strādnieku paziņojumi par iestāšanos partijā veseliem cechiem un rūpnīcām, partijas biedru skaita pieaugums starplaikā no XV kongresa līdz XVI kongresam vairāk nekā par 600 tūkstošiem, 200 tūkstoš jaunu biedru iestāšanās partijā šā gada pirmajā ceturksnī vien. Ko viss tas liecina, ja ne to, ka darba ļaužu miljonu masas atzīst mūsu partijas politiku par pareizu un ir gatavas to atbalstīt?

Jāatzīst, ka šo faktu nebūtu bijis, ja mūsu partijas ģenerālā līnija nebūtu bijusi vienīgi pareizā līnija.

b) Bet partija nevar ierobežoties ar ģenerālās līnijas izstrādāšanu. Tai vēl diendienā jāpārbauda, kā ģenerālo līniju realizē praksē. Tai jāvada ģenerālās līnijas realizēšana, darba gaitā uzlabojot un papildinot pieņemtos saimnieciskās celtniecības plānus, izlabojot un novēršot kļūdas.

Kā mūsu partijas CK ir veikusi šo darbu?

CK darbs šai laukā gāja galvenokārt pa piecgadu plāna izlabošanas un precizēšanas līniju tempu paātrināšanas un termiņu saīsināšanas virzienā, pa izpildīšanas pārbaudes līniju, kā saimnieciskās organizācijas veic noteiktos uzdevumus.

Te būs daži galvenie CK lēmumi, kas izlabo piecgadu plānu celtniecības tempu paātrināšanas un izpildīšanas termiņu saīsināšanas garā.

Melnajā metalurģijā: piecgadu plāns paredz piecgades pēdējā gadā pacelt čuguna produkciju līdz 10 miljoniem tonnu; bet CK lēmums uzskata šo normu par nepietiekamu un atzīst, ka čuguna produkcija piecgades pēdējā gadā jāpaceļ līdz 17 miljoniem tonnu.

Traktoru būvniecībā: piecgadu plāns paredz piecgades pēdējā gadā pacelt traktoru produkciju līdz 55 tūkstoš gabaliem; bet CK lēmums uzskata šo uzdevumu par nepietiekamu un atzīst, ka traktoru produkcija piecgades pēdējā gadā jāpaceļ līdz 170 tūkstoš gabaliem.

Tas pats jāsaka par auto būvniecību, kur 100 tūkstoš automobiļu (smago un vieglo) ražošanas vietā, kādu produkciju piecgadu plāns paredz piecgades pēdējā gadā, nolemts pacelt automobiļu produkciju līdz 200 tūkstoš gabaliem.

Tas pats notiek krāsainajā metalurģijā, kur piecgadu plāna uzmetumi palielināti par vairāk nekā 100%, un lauksaimniecības mašinu būvniecībā, kur piecgadu plāna uzmetumi arī palielināti par vairāk nekā 100%.

Es nemaz nerunāju par kombainu būvniecību, kas piecgadu plānā vispār nebija paredzēta un kuru produkcija piecgades pēdējā gadā jāpaceļ vismaz līdz 40 tūkstoš gabaliem.

Padomju saimniecību celtniecībā: piecgadu plāns paredz līdz piecgades beigām paplašināt sējumu platības līdz 5 miljoniem hektaru; bet CK lēmums uzskata šo normu par nepietiekamu un atzīst, ka padomju saimniecību sējumu platības līdz piecgades beigām jāpalielina līdz 18 miljoniem hektaru.

Kolchozu celtniecībā: piecgadu plāns paredz līdz piecgades beigām paplašināt sējumu platības līdz 20 miljoniem hektaru; bet CK lēmums uzskata šo normu kā pavisam nepietiekamu (tā jau šogad pārsniegta) un atzīst, ka līdz piecgades beigām kolektivizācijai PSR Savienībā jābūt galvenajos vilcienos pabeigtai un kolchozu sējumu platībai ap šo laiku vajag aizņemt deviņas desmitdaļas no visas PSRS sējumu teritorijas, ko patlaban apstrādā individuālie saimnieki. (Aplausi.)

Un tā tālāk, un tā joprojām.

Tāda vispār ir aina par CK vadību partijas ģenerālās līnijas realizēšanā, sociālisma celtniecības plānošanā.

Var teikt, ka CK, tik pamatīgi grozot piecgadu plāna uzmetumus, pārkāpj plānošanas principu un grauj plānošanas organu autoritāti. Bet tā var runāt tikai neglābjami birokrāti. Mums, boļševikiem, piecgadu plāns nenozīmē kaut ko nobeigtu un reizi par visām reizēm dotu. Mums piecgadu plāns, tāpat kā ikviens plāns, ir tikai plāns, kas pieņemts kā pirmais tuvinājums, kuru vajag precizēt, mainīt un papildināt, ņemot par pamatu pieredzi uz vietām, ņemot par pamatu plāna izpildīšanas pieredzi. Nekāds piecgadu plāns nevar paredzēt visas tās iespējas, kas slēpjas mūsu iekārtas dzīlēs un kas atklājas tikai darba gaitā, plāna realizēšanas gaitā fabrikā, rūpnīcā, kolchozā, padomju saimniecībā, rajonā utt. Tikai birokrāti var domāt, ka plānošanas darbs beidzas līdz ar plāna izstrādāšanu. Plāna izstrādāšana ir tikai plānošanas sākums. īstenā plānveidīgā vadība izvēršas tikai pēc plāna izstrādāšanas, pēc pārbaudes uz vietām plāna realizēšanas, labošanas un precizēšanas gaitā.

Lūk, kāpēc CK un CKK kopā ar republikas plānošanas orgāniem atzina par nepieciešamu, pamatojoties uz pieredzes datiem, izlabot un uzlabot piecgadu plānu celtniecības tempu paātrināšanas un izpildīšanas termiņu saīsināšanas garā.

Lūk, ko VIII Padomju kongresā, kad apsprieda desmitgadu GOELRO plānu[20], teica Ļeņins par plānošanas principu un plānveidīgu vadīšanu:

«Mūsu partijas programa nevar palikt tikai partijas programa. Tai jākļūst par mūsu saimnieciskās celtniecības programa, citādi tā neder arī kā partijas programa. Tā jāpapildina ar otru partijas programu, ar darbu plānu, kā no jauna radīt visu tautas saimniecību un to pacelt līdz modernajai technikai... Mums jānonāk pie tā, ka jāpieņem zināms plāns; protams, tas būs plāns, kas pieņemts tikai kā pirmais tuvinājums. Šī partijas programa nebūs tik nemainīga kā mūsu īstā programa, kas ir grozāma tikai partijas kongresos. Nē, šo programų katru dienu katrā darbnīcā, katrā pagastā uzlabos, izstrādās, papildinās un pārveidos... Sekojot zinātnes un prakses pieredzei, uz vietām neatlaidīgi jācenšas izpildīt plānu ātrāk nekā tas paredzēts, lai masas redzētu, ka to ilgo periodu, kas mūs šķir no rūpniecības pilnīgas atjaunošanas, pieredze var saīsināt. Tas atkarīgs no mums. Ņemsimies katrā darbnīcā, katrā depo, katrā apgabalā uzlabot saimniecību, un tad mēs termiņu saīsināsim. Un mēs to saīsinām» (XXVI sēj., 45., 46, un 43. Ipp.).

Jūs redzat, ka CK ir gājusi Ļeņina norādīto ceļu, mainīdama un uzlabodama piecgadu plānu, saīsinādama termiņus un paātrinādama celtniecības tempus.

Uz kādām iespējām balstījās CK, paātrinādama celtniecības tempus un saīsinādama piecgadu plāna izpildīšanas termiņus? Uz rezervēm, kas slēpjas mūsu iekārtas dzīlēs un atklājas tikai darba gaitā, uz iespējām, ko mums dod rekonstrukcijas periods. CK uzskata, ka rūpniecības un lauksaimniecības techniškas bazes pārkārtošana, pastāvot sociālistiskai ražošanas organizacijai, paver tādas tempu paātrināšanas iespējas, par kādām nevar ne sapņot neviena kapitālistiska zeme.

Tikai ar šiem apstākļiem var izskaidrot to faktu, ka mūsu sociālistiskā rūpniecība pēdējos trijos gados ir palielinājusi savu produkciju vairāk nekā divkārt, bet šās rūpniecības produkcijas pieaugumam 1930./31. gadā, salīdzinot ar šo gadu, jāpalielinās par 47%, pie kam vienīgi šis pieaugums vien pēc sava apmēra līdzināsies visas pirmskara laika lielrūpniecības produkcijas apmēram.

Tikai ar šiem apstākļiem var izskaidrot to faktu, ka padomju saimniecību celtniecība pārsniedz piecgadu plānu trijos gados, bet kolchozu celtniecība pārsniegusi piecgadi jau divos gados.

Pastāv teorija, pēc kuras strauji attīstības tempi pieļaujami tikai atjaunošanas periodā, bet, sākoties rekonstrukcijas periodam, celtniecības tempiem gadu no gada krasi jāsamazinās. So teoriju sauc par «dziestošās līknes» teoriju. Sī teorija ir mūsu atpalicības attaisnošanas teorija. Tai nav nekā kopīga ar marksismu, ar ļeņinismu. Tā ir buržuāziska teorija, kuras mērķis ir nostiprināt mūsu zemes atpalicību. Starp cilvēkiem, kam ir bijis vai ir sakars ar mūsu partiju, šo teoriju aizstāv un sludina tikai trockisti un labējie novirznieki.

Par trockistiem pastāv uzskats kā par ultra-industrialistiem. Bet šis uzskats ir tikai pa daļai pareizs. Tas pareizs tikai tiktāl, ciktāl runa ir par atjaunošanas perioda beigām, kad trockisti tiešām attīstīja ultra-industrialistiskas fantazijas. Kas attiecas uz rekonstrukcijas periodu, tad trockisti no tempu viedokļa ir paši galējākie minimalisti un paši draņķīgākie kapitulanti. (Smiekli. Aplausi.)

Savās platformās un deklarācijās trockisti nedeva skaitliskus datus par tempiem, ierobežodamies vienīgi tikai ar vispārīgu pļāpāšanu par tempiem. Bet ir viens dokuments, kur trockisti ir skaitļos izteikuši savu izpratni par valsts rūpniecības attīstības tempiem. Es te domāju ziņojumu, ko iesniegusi «Speciālā apspriede pamatkapitāla atjaunošanai» valsts rūpniecībā (SAPKA) un kas pamatots uz trockisma principiem. Interesanti pāris vārdos analizēt šo dokumentu, kas attiecas uz 1925./26. gadu. Interesanti, jo tas pilnīgi atspoguļo trockistisko dziestošās līknes schemu.

Pēc šā dokumenta tika ieteikts valsts rūpniecībā ieguldīt 1926./27. gadā 1 543 miljonus rubļu; 1927./28. gadā — 1 490 miljonu rubļu; 1928./29. gadā — 1 320 miljonu rubļu; 1929./30. gadā — 1 060 miljonu rubļu (pēc 1926./27. g. cenām).

Tāda ir trockistiskās dziestošās līknes aina.

Bet cik mēs ieguldījām patiesībā? Patiesībā mēs ieguldījām valsts rūpniecībā 1926./27. gadā 1 065 miljonus rubļu; 1927./28. gadā — 1 304 miljonus rubļu; 1928./29. gadā — 1 819 miljonu rubļu; 1929./30. gadā — 4 775 miljonus rubļu (pēc 1926./27. g. cenām).

Tāda ir boļševistiskās kāpjošās līknes aina.

Pēc šā dokumenta valsts rūpniecības produkcijai 1926727. gadā bija jāpieaug par 31,6%; 1927./28. gadā — par 22,9%; 1928./29. gadā — par 15,5%; 1929./30. gadā — par 15%.

Tāda ir trockistiskās dziestošās līknes aina.

Bet kas mums iznāca patiesībā? Patiesībā valsts rūpniecības produkcijas pieaugums 1926/27. gadā bija 19,7%; 1927./28. gadā — 26,3%; 1928/29. gadā — 24,3%; 1929/30. gadā — 32%, bet 1930/31. gadā būs 47% pieauguma.

Tāda ir boļševistiskās kāpjošās līknes aina.

Kā zināms, Trockis speciali aizstāv šo kapitulantisko dziestošās līknes teoriju savā grāmatelē «Uz sociālismu vai uz kapitālismu?». Viņš tur tieši saka, tā kā «pirms kara rūpniecības paplašināšana izpaudās galvenokārt jaunu rūpnīcu celšanā», bet «mūsu laikā paplašināšana daudz vairāk izpaužas veco rūpnīcu izmantošanā un vecās iekārtas pilnīgākā nodarbināšanā», tāpēc «dabiski tātad, ja ar atjaunošanas procesa noslēgšanos augšanas koeficientam vajadzēs ievērojami pazemināties», pie kam viņš ieteic «tuvākajos gados pacelt rūpniecības pieauguma koeficientu ne vien 2, bet arī 3 reizes augstāk par pirmskara 6% un varbūt vēl vairāk».

Tātad trīsreiz seši procenti rūpniecības gada pieauguma. Cik tas būs? Pavisam 18% pieauguma gadā. Tātad 18% valsts rūpniecības produkcijas gada pieaugums pēc trockistu domām ir rekonstrukcijas periodā paātrinātā attīstības tempa visaugstākā plānojamā robeža, pēc kuras jātiecas kā pēc ideāla. Salīdziniet tagad šo trockistu sludināto drusku lasītāju gudrību ar to patieso produkcijas pieaugumu, kāds mums ir pēdējos trijos gados (1927./28. g. — 26,3%, 1928./29. g. — 24,3%, 1929./30. g. — 32%), salīdziniet šo trockistu kapitulantis-ko filozofiju ar Valsts plāna komisijas kontroles skaitļos 1930./31. gadam paredzēto 47% pieaugumu,kas pārsniedz visstraujākos produkcijas pieauguma tempus atjaunošanas periodā, — un jūs sapratīsit, cik ļoti reakcionāra ir trockistiskā «dziestošās līknes» teorija, cik ļoti dziļa ir trockistu neticība rekonstrukcijas perioda iespējām.

Lūk, kur cēlonis tam, ka trockisti tagad dzied par rūpniecības attīstības un kolchozu celtniecības boļševistisko tempu «pārmērīgumu».

Lūk, kur cēlonis tam, ka trockistus tagad nevar atšķirt no mūsu labējiem novirzniekiem.

Saprotams, ka mēs nebūtu varējuši izvērst ne īstu plānošanu, ne celtniecības tempu paātrināšanu un tās termiņu saīsināšanu, ja nebūtu sagrāvuši trockistiski labēji novirzniecisko «dziestošās līknes» teoriju. Lai vadītu partijas ģenerālās līnijas realizēšanu dzīvē, lai izlabotu un uzlabotu celtniecības piecgadu plānu, lai paātrinātu celtniecības tempus un novērstu tās kļūdas, vispirms vajadzēja satriekt un likvidēt reakcionāro «dziestošās līknes» teoriju. CK, kā es jau agrāk teicu, tā arī darīja.

2. Partijas iekšējo lietu vadīšanas jautājumi

Var domāt, ka vadīšanas darbs sociālisma celtniecībā, vadīšanas darbs partijas ģenerālās līnijas realizēšanā dzīvē — mums partijā noritējis mierīgi un rāmi, bez cīņas un gribas sasprindzināšanas. Bet tas nav tiesa, biedri. Patiesībā šis darbs ritēja cīņā pret partijas iekšējām grūtībām, cīņā pret visādiem novirzieniem no ļeņinisma tiklab vispārīgās politikas laukā, kā arī nacionālā jautājuma laukā. Mūsu partija dzīvo un darbojas nevis bezgaisa telpā. Tā dzīvo un darbojas pašā dzīves mutulī, saņemdama apkārtējās vides ietekmi. Bet vide mums, kā zināms, veidojas no dažādām šķirām un sociālām grupām. Mēs sākām plašu uzbrukumu kapitālistiskajiem elementiem, mēs pavirzījām tālu uz priekšu savu sociālistisko rūpniecību, mēs izvērtām padomju saimniecību un kolchozu celtniecību. Bet tādas parādības nevar iet secen ekspluatatoru šķirām. Šīm parādībām parasti seko iznīkstošo šķiru izputēšana, kulaku izputēšana uz laukiem un pilsētu sīkburžuazisko slāņu darbības lauka sašaurināšanās. Saprotams, ka viss tas nevar nesaasināt šķiru cīņu, iznīkstošo šķiru pretošanos Padomju varas politikai. Būtu smieklīgi domāt, ka šo šķiru pretošanās neradīs tādu vai citādu izpausmi mūsu partijas rindās. Un tā tiešām rod partijā savu izpausmi. Iznīkstošo šķiru pretošanās izpausme ir visi un visādi novirzieni no Ļeņina līnijas, kādi sastopami mūsu partijas rindās.

Vai var sekmīgi cīnīties pret šķiras ienaidniekiem, ja reizē necīnās pret novirzieniem mūsu partijā, ja nepārspēj šos novirzienus? Nē, nevar. Nevar, jo nav iespējams attīstīt īstu cīņu pret šķiras ienaidniekiem, ja aizmugurē ir viņu aģentūra, ja atstāj aizmugurē cilvēkus, kas netic mūsu lietai un kas visādi cenšas nobremzēt mūsu virzīšanos uz priekšu.

No tā izriet nesamierināma cīņa pret novirzieniem no Ļeņina līnijas kā partijas kārtējais uzdevums.

Kāpēc labējais novirziens tagad ir galvenās briesmas partijā? Tāpēc, ka tas atspoguļo kulaku briesmas, bet kulaku briesmas šobrīd, izvērsta uzbrukuma un kapitālisma sakņu iznīdēšanas brīdī, ir galvenās briesmas mūsu zemē.

Kas bija jāizdara CK, lai pārvarētu labējo novirzienu, galīgi pieveiktu «kreiso» novirzienu un attīrītu ceļu maksimālai partijas saliedēšanai ap ļeņinisko līniju?

a) Vajadzēja vispirms likvidēt trockisma atliekas partijā, trockisma teorijas paliekas. Trockistu grupu kā opozicijų mēs jau sen esam sagrāvuši un izmetuši laukā. Tagad trockistu grupa ir kontrrevolucionara pretproletariska un pretpadomju grupa, kas cītīgi informē buržuāziju par mūsu partijas lietām. Bet trockisma teorijas atliekas, trockisma paliekas vēl nav pilnīgi izvēdinātas no partijas. Tad, lūk, vispirms vajadzēja likvidēt šīs paliekas.

Kāda ir trockisma būtība?

Trockisma būtība, vispirms, ir tāda, ka tas noliedz iespēju ar mūsu zemes strādnieku šķiras un zemniecības spēkiem uzcelt sociālismu PSR Savienībā. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka gadījumā, ja tuvākajā laikā nepiesteigsies ar uzvaru vainagotas pasaules revolūcijas palīdzība, mums būs jākapitulē buržuazijas priekšā un jādod vieta buržuāziski demokrātiskai republikai. Tātad šeit mums darīšana ar to, ka buržuāziski noliedz iespēju uzcelt sociālismu mūsu zemē, slēpjoties ak', «revolucionāras» frazes par pasaules revolūcijas uzvaru.

Vai ar tādiem uzskatiem var sacelt strādnieku šķiras miljonu masas uz darba entuziasmu, uz sociālistisko sacensību, uz masu triecienniecību, uz plašu uzbrukumu kapitālistiskajiem elementiem? Skaidrs, ka nevar. Būtu muļķīgi domāt, ka mūsu strādnieku šķira, kas izdarījusi trīs revolūcijas, celsies darba entuziasmā un masu triecienniecībā tālab, lai mēslotu zemi kapitālismam. Mūsu strādnieku šķira ceļas darba entuziasmā nevis kapitālisma labad, bet gan tālab, lai galīgi apraktu kapitālismu un uzceltu PSR Savienībā sociālismu. Atņemiet tai pārliecību par iespēju uzcelt sociālismu, un jūs iznīcināsit jebkādu pamatu sacensībai, darba sajūsmai, triecienniecībai.

No tā izriet secinājums: lai saceltu strādnieku šķiru uz darba sajūsmu un sacensību un organizētu plašu uzbrukumu, vispirms vajadzēja aprakt buržuāzisko trockisma teoriju par to, ka nav iespējams uzcelt sociālismu mūsu zemē.

Trockisma būtība, otrkārt, ir tāda, ka tas noliedz iespēju iesaistīt zemniecības pamatmasas sociālisma celtniecības darbā uz laukiem. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka strādnieku šķira nespēj vest sev līdz zemniecību, lai ievirzītu individuālās zemnieku saimniecības kolektīvās sliedēs, ka gadījumā, ja tuvākajā laikā strādnieku šķirai palīgā nepiesteigsies pasaules revolūcijas uzvara, zemniecība atjaunos veco buržuāzisko kārtību. Tātad mums šeit darīšana ar to, ka buržuāziski noliedz proletariāta diktatūras spēkus un iespējas vest zemniecību uz sociālismu, slēpjoties aiz «revolucionāru» frāžu maskas par pasaules revolūcijas uzvaru.

Vai ar tādiem uzskatiem var sacelt zemnieku masas uz kolchozu kustību, organizēt kolchozu masu kustību, organizēt kulaku kā šķiras likvidāciju? Skaidrs, ka nevar.

No tā izriet secinājums: lai organizētu zemniecības kolchozu masu kustību un likvidētu kulakus, vajadzēja vispirms aprakt buržuāzisko trockisma teoriju par to, ka nav iespējams iesaistīt darba zemniecības masas sociālismā.

Trockisma būtība, beidzot, ir tāda, ka tas noliedz dzelzs disciplinas nepieciešamību partijā, atzīst frak-cionaru grupējumu brīvību partijā, atzīst trockistiskas partijas dibināšanas nepieciešamību. Pēc trockisma uzskatiem VK(b) Partijai jābūt nevis vienotai un saliedētai kaujas partijai, bet gan grupu un frakciju sakopojumam, kurām ir savi centri, sava disciplina, sava prese utt. Bet ko tas nozīmē? Tas nozīmē — proklamēt politisko frakciju brīvību partijā. Tas nozīmē, ka pēc politisko grupējumu brīvības partijā jānāk politisko partiju brīvībai zemē, t. i., buržuāziskai demokratijai. Tātad mums šeit ir darīšana ar to, ka atzīst frakcionaro grupējumu brīvību partijā līdz pat politisko partiju pieļaušanai proletariāta diktatūras zemē, slēpjoties aiz frazes par «partijas iekšējo demokrātiju», par «režima uzlabošanu» partijā. To, ka inteligentišku grupu frakcionaro intrigu brīvība vēl nav partijas iekšējā demokratija, ka partijas realizējamā plašā paškritika un partijas masu kolosālā aktivitāte ir partijas īstās un patiesās iekšējās demokratijas izpausme, — to trockismam nav lemts saprast.

Vai ar tādiem uzskatiem par partiju var nodrošināt dzelzs disciplinų partijā, nodrošināt partijas dzelzs vienību, kas nepieciešama sekmīgai cīņai pret šķiras ienaidniekiem? Skaidrs, ka nevar.

No tā izriet secinājums: lai nodrošinātu partijas dzelzs vienību un proletārisku disciplinu partijā, vajadzēja vispirms aprakt trockisma organizatorisko teoriju.

Kapitulantisms patiesībā kā saturs, «kreisas» frāzes un «revolucionāri» avanturistiskas manieres kā forma, kas sedz un reklamē kapitulantisko saturu. — tāda ir trockisma būtība.

Šis trockisma divdabīgums atspoguļo pilsētu sīkbur-žuazijas divdabīgo stāvokli, kura put laukā, kura necieš proletariāta diktatūras «režimu» un cenšas vai nu «uzreiz» pārlēkt pāri sociālismā, lai glābtos no izputēšanas (te rodas avantūrisms un histērija politikā), vai arī, ja tas nav iespējams, samierināties ar katru piekāpšanos kapitālisma priekšā (te rodas kapitulantisms politikā).

Ar šo trockisma divdabīgumu izskaidrojams tas fakts, ka savus it kā «negantos» uzbrukumus labējiem no-virzniekiem trockisms parasti vainago ar bloku ar viņiem kā ar kapitulantiem bez maskas.

Bet ko nozīmē «kreisie» pārspīlējumi, kādi bija partijā kolchozu kustības laukā? Tie nozīmē zināmu, tiesa, neapzinīgu, mēģinājumu atdzemdināt pie mums praksē trockisma tradīcijas, atdzemdināt trockistisku izturēšanos pret vidējiem zemniekiem. Tos radījusi tā kļūda politikā, ko Ļeņins sauc par «pāradministrēšanu». Tas nozīmē, ka daži mūsu biedri, aizrāvušies ar kolchozu kustības panākumiem, sāka izturēties pret kolchozu celtniecības problēmu nevis kā celtnieki, bet gan galvenokārt kā administratori, un tāpēc izdarīja vairākas jo rupjas kļūdas.

Mums partijā ir cilvēki, kas domā, ka nevajadzējis saukt pie kārtības «kreisos» pārspīlētājus. Viņi uzskata, ka nevajadzējis pārmest mūsu darbiniekiem un apkarot viņu aizraušanos pat tad, ja šī aizraušanās radīja kļūdas. Tās ir blēņas, biedri. Tā var runāt tikai tādi cilvēki, kas obligāti grib peldēt pa straumi. Tie ir tie paši cilvēki, kas nekad nespēs apgūt ļeņinisko līniju — iet pret straumi, kad to prasa apstākļi, kad to prasa partijas intereses. Tie ir astē gājēji, nevis ļeņinieši. Partijai jau tāpēc izdevās ievirzīt veselus mūsu biedru pulkus pareizā ceļā, partijai jau tāpēc izdevās izlabot kļūdas un gūt panākumus, ka tā enerģiski devās pret straumi ģenerālās līnijas realizēšanas vārdā. Tas, lūk, ir ļeņinisms praksē, ļeņinisms vadīšanā.

Lūk, kāpēc es domāju, ka mēs nebūtu spējuši gūt tos panākumus kolchozu kustībā, kādi mums tagad ir, ja mēs nebūtu pārvarējuši «kreisos» pārspīlējumus.

Tāds ir stāvoklis ar cīņu pret trockisma. atliekām un to atraugām praksē.

Mazliet citāds ir stāvoklis ar jautājumu par labējo oportunismu, kura priekšgalā stāvēja vai stāv Bucha-rins, Rikovs un Tomskis.

Par labējiem novirzniekiem nevar sacīt, ka viņi neatzītu iespēju uzcelt sociālismu PSR Savienībā. Nē, viņi to atzīst, un tā viņi atšķiras no trockistiem. Bet labējo novirznieku nelaime ir tā, ka, formali atzīdami iespēju uzcelt sociālismu vienā zemē, viņi negrib atzīt tos paņēmienus un cīņas līdzekļus, bez kuriem nav iespējams uzcelt sociālismu. Viņi negrib atzīt, ka industrijas attīstīšana visiem spēkiem ir atslēga visas tautas saimniecības pārveidošanai pēc sociālisma principiem. Viņi negrib atzīt nesamierināmu šķiru cīņu pret kapitālistiskajiem elementiem un izvērstu sociālisma uzbrukumu kapitālismam. Viņi nesaprot, ka visi šie paņēmieni un līdzekļi ir tā pasākumu sistema, bez kuriem nav iespējams noturēt proletariāta diktatūru un uzcelt sociālismu mūsu zemē. Viņi domā, ka sociālismu var uzcelt klusītiņām, pašplūsmas ceļā, bez šķiru cīņas, bez uzbrukuma kapitālistiskajiem elementiem. Viņi domā, ka kapitālistiskie elementi vai nu paši nemanot atmirs, vai arī ieaugs sociālismā. Bet, tā kā tādu brīnumu vēsturē nemēdz būt, tad iznāk, ka labējie novirznieki patiesībā noslīd līdz viedoklim, kas noliedz sociālisma uzcelšanas iespēju mūsu zemē.

Par labējiem novirzniekiem nevar arī teikt, ka viņi noliegtu iespēju iesaistīt zemniecības pamatmasas sociālisma uzcelšanas darbā uz laukiem. Nē, viņi to atzīst, un tā viņi atšķiras no troekistiem. Bet, formali to atzīdami, viņi reizē ar to noliedz tos paņēmienus un līdzekļus, bez kuriem nav iespējams iesaistīt zemniecību sociālisma celšanas darbā. Viņi negrib atzīt, ka padomju saimniecības un kolchozi ir pamatlīdzeklis un «galvenais ceļš» zemniecības pamatmasu iesaistīšanai sociālisma celšanas darbā. Viņi negrib atzīt, ka nav iespējams panākt lauku pārveidošanu pēc sociālisma principiem, ja nerealizē kulaku kā šķiras likvidacijas politiku. Viņi domā, ka laukus var ievirzīt sociālisma gultnē klusītiņām, pašplūsmas ceļā, bez šķiru cīņas, ar vienas pašas apgādes un preču pārdošanas kooperacijas palīdzību vien, jo viņi ir pārliecināti, ka kulaks pats ieaugšot sociālismā. Viņi domā, ka tagad galvenais ir nevis strauji industrijas attīstības tempi un nevis kolchozi un padomju saimniecības, bet gan tas, ka «jāatraisa» tirgus stichija, «jāatbrīvo» tirgus un «jānoņem pinekli» individuālajām saimniecībām līdz pat kapitālistiskajiem lauku elementiem. Bet, tā kā kulaks nevar ieaugt sociālismā un tirgus «atbrīvošana» nozīmē kulaku apbruņošanu un strādnieku šķiras atbruņošanu, tad iznāk, ka labējie novirznieki patiesībā noslīd līdz viedoklim, kas noliedz iespēju iesaistīt zemniecības pamatmasas sociālisma celšanas darbā.

Ar to, taisnību sakot, arī izskaidrojams tas fakts, ka savas gaiļu kaujas pret trockistiem labējie novirznieki parasti vainago ar aizkulišu sarunām ar trockistiem par bloku ar viņiem.

Labējā oportunisma pamatļaunums ir tas, ka tas sarauj sakarus ar ļeņinisko izpratni par šķiru cīņu un noslīd līdz sīkburžuaziska liberālisma viedoklim.

Nevar būt šaubu, ka labējā novirziena uzvara mūsu partijā nozīmētu pilnīgu strādnieku šķiras atbruņošanu, kapitālistisko elementu apbruņošanu uz laukiem un kapitālisma restauracijas izredžu palielināšanos PSR Savienībā.

Labējie novirznieki neaizstāv viedokli par jaunas partijas dibināšanu, un ar to viņi vēlreiz atšķiras no trockistiem. Labējo novirznieku lideri atklāti atzinuši savas kļūdas un kapitulējuši partijas priekšā. Bet būtu muļķīgi, pamatojoties uz to, domāt, ka labējais novirzniecisms jau aprakts. Labējā oportunisma spēku nenosaka šie apstākļi. Labējā oportunisma spēks ir sīkburžuaziskās stichijas spēks, tā spēks ir spiediens, ko uz partiju izdara kapitālistiskie elementi vispār, kulaki it sevišķi. Un tieši tāpēc, ka labējais novirziens atspoguļo iznīkstošo šķiru pamatelementu pretošanos, tieši tāpēc labējais novirziens ir mūsu laiku galvenās briesmas partijā.

Lūk, kāpēc partija atzina par nepieciešamu enerģiski un nesamierināmi cīnīties pret labējo novirzienu.

Nevar būt šaubu, ka bez enerģiskas cīņas pret labējo novirzienu, bez tā vadošo elementu izolēšanas mēs ne būtu varējuši panākt partijas un strādnieku šķiras spēku mobilizāciju, trūcīgo zemnieku un vidējo zemnieku masu spēku mobilizāciju izvērstam sociālisma uzbrukumam, padomju saimniecību un kolchozu organizēšanai, mūsu smagās industrijas atjaunošanai, kulaku kā šķiras likvidēšanai.

Tāds ir stāvoklis ar «kreiso» un labējo novirzienu partijā.

Uzdevums ir turpināt arī uz priekšu nesamierināmu cīņu divās frontēs tiklab pret «kreisajiem», kas reprezentē sīkburžuazisko radikālismu, kā arī pret labējiem, kas reprezentē sīkburžuazisko liberālismu.

Uzdevums ir turpināt arī uz priekšu nesamierināmu cīņu pret tiem samierniecības elementiem partijā, kas nesaprot vai arī rāda tādu seju, it kā nesaprastu, ka nepieciešama enerģiska cīņa divās frontēs.

b) Cīņas aina pret novirzieniem partijā nebūs pilnīga, ja mēs nepieskarsimies novirzieniem, kādi partijā ir nacionālā jautājuma laukā. Es te domāju, pirmkārt, novirzienu uz lielkrievu šovinismu un, otrkārt, novirzienu uz vietējo nacionālismu. Šie novirzieni nav tik jūtami un uzbāzīgi kā «kreisais» vai labējais novirziens. Tos varētu saukt par lodājošiem novirzieniem. Bet tas vēl nenozīmē, ka tie nepastāv. Nē, tie pastāv un, galvenais, — aug. Par to nevar būt nekādu šaubu. Nevar būt šaubu, jo vispārējā šķiru cīņas saasināšanās atmosfēra nevar zināmā mērā nesaasināt nacionālo berzēšanos, kam ir savs atspoguļojums partijā. Tāpēc derētu atklāt un parādīt dienas gaismā šo novirzienu seju.

Kas būtībā ir novirziens uz lielkrievu šovinismu mūsu pašreizējos apstākļos?

Būtībā novirziens uz lielkrievu šovinismu ir cenšanās neievērot valodas, kultūras, dzīves apstākļu nacionālās izšķirības; cenšanās sagatavot nacionālo republiku un apgabalu likvidāciju; cenšanās graut nacionālās vienlīdzības tiesību principu un nomelnot partijas politiku aparāta nacionalizācijā, preses, skolas un citu valsts un sabiedrisko organizāciju nacionalizācijā.

Šā tipa novirznieki pie tam pamatojas uz to, ka līdz ar sociālisma uzvaru nācijām jāsaplūst vienkop un viņu nacionālajām valodām jākļūst par vienotu, kopīgu valodu, tāpēc esot pienācis laiks likvidēt nacionālās izšķirības un atteikties no politikas — atbalstīt agrāk apspiesto tautu nacionālās kultūras attīstību.

Pie tam viņi atsaucas uz Ļeņinu, nepareizi citēdami to un dažkārt tieši sagrozīdami un apmelodami Ļeņinu.

Ļeņins ir teicis, ka sociālismā tautību intereses saplūdīs vienā kopumā, — vai no tā neizriet, ka laiks likvidēt nacionālās republikas un apgabalus ... internacionālisma interesēs? Ļeņins 1913. gadā polemikā ar bundistiem ir teicis, ka nacionālās kultūras lozungs ir buržuāzisks lozungs, — vai no tā neizriet, ka laiks likvidēt PSRS tautu nacionālo kultūru ... internacionālisma interesēs?

Ļeņins ir teicis, ka sociālisma apstākļos tiek iznīcināti nacionālie spaidi un nacionālie norobežojumi, — vai no tā neizriet, ka laiks likvidēt PSRS tautu nacionālo īpatnību ievērošanas politiku un pāriet uz asimilācijas politiku .. . internacionālisma interesēs?

Un tā tālāk, un tā joprojām.

Nevar būt šaubu, ka šis nacionālā jautājuma novirziens, kas turklāt slēpjas aiz internacionālisma maskas un Ļeņina vārda, ir pats izsmalcinātākais un tāpēc pats bīstamākais lielkrievu nacionālisma veids.

Pirmkārt, Ļeņins nekad nav teicis, ka nacionālajām izšķirībām jāizzūd un nacionālajām valodām jāsaplūst par vienu kopīgu valodu vienas valsts robežās pirms sociālisma uzvaras visas pasaules mērogā. Gluži otrādi, Ļeņins ir teicis kaut ko tieši pretēju, un proti, ka «nacionālas un valstiskas izšķirības starp tautām un zemēm .. . turēsies vēl ļoti ļoti ilgi pat pēc proletariata diktaturas realizēšanas vispasaules mērogā»* (XXV sēj., 227. lpp.).

__________________

* Kursivs mans. J. St.

Kā var atsaukties uz Ļeņinu, aizmirstot šo galveno viņa norādījumu?

Tiesa, viens no bijušajiem marksistiem, bet tagad renegats un reformists Kautska kgs apgalvo kaut ko tieši pretēju tam, ko mums māca Ļeņins. Pretēji Ļeņinam viņš apgalvo, ka proletāriskās revolūcijas uzvara austriešu un vācu apvienotajā valstī pagājušā gadsimta vidū būtu radījusi vienas kopīgas vācu valodas izveidošanos un čechu pārvācošanos, jo «tikai no pinekļiem atbrīvojušās maiņas spēks vien, tikai modernās, vācu atnestās, kultūras spēks vien bez jebkādas varmācīgas ģermanizacijas būtu padarījis par vāciešiem atpalikušos čechu sīkburžujus, zemniekus un proletāriešus, kam viņu panīkusi nacionalitāte nekā nevarēja dot» (sk. priekšvārdu grāmatas «Revolūcija un kontrrevolūcija» vācu izdevumam).

Saprotams, ka tāda «koncepcija» pilnīgi harmonē ar Kautska socialšovinismu. Pret šiem Kautska uzskatiem es arī cīnījos 1925. gadā savā runā Austrumu tautu universitātē[21]. Bet vai tiešām šī satrakotā vācu social-šovinista pretmarksistiskā pļāpāšana var kaut ko pozitīvu nozīmēt mums, marksistiem, kas vēlamies palikt līdz galam internacionalisti?

Kam ir taisnība, Kautskim vai Ļeņinam?

Ja taisnība ir Kautskim, tad kā lai izskaidro to faktu, ka tādas samērā atpalikušas tautības kā baltkrievi un ukraiņi, kas lielkrieviem ir tuvāki nekā čechi vāciešiem, nepārkrievojās proletāriskās revolūcijas uzvaras rezultātā PSR Savienībā, bet, gluži otrādi — atdzima un attīstījās kā patstāvīgas nacijas? Kā izskaidrot, ka tādas nacijas kā turkmēņi, kirgizi, uzbeki, tadžiki (nerunājot nemaz par gruzīniem, armēņiem, azerbaidžāņiem utt.), neraugoties uz viņu atpalicību, ne vien nepārkrievojās sakarā ar sociālisma uzvaru PSR Savienībā, bet, gluži otrādi, atdzima un attīstījās par patstāvīgām nācijām? Vai nav skaidrs, ka mūsu cienījamie novirznieki, dzīdamies pēc ārīga internacionālisma, ir krituši kautskiskā socialšovinisma ķetnās? Vai nav skaidrs, ka, karodami par vienu kopīgu valodu vienas valsts robežās, PSRS robežās, viņi patiesībā cenšas panākt agrāk valdījušas valodas, un proti — lielkrievu valodas, privilēģiju atjaunošanu?

Kur gan te ir internacionālisms?

Otrkārt, Ļeņins nekad nav teicis, ka nacionālo spaidu iznīcināšana un tautību interešu saplūšana vienā kopumā ir tas pats, kas nacionālo izšķirību iznīcināšana. Mēs esam iznīcinājuši nacionālos spaidus. Mēs esam iznīcinājuši nacionālās privilēģijas un nodibinājuši nacionālās vienlīdzības tiesības. Mēs esam iznīcinājuši valsts robežas vārda vecajā nozīmē, robežstabus un muitas šķēršļus starp PSRS tautībām. Mēs esam nodibinājuši PSRS tautu ekonomisko un politisko interešu vienību. Bet vai tas nozīmē, ka mēs līdz ar to esam iznīcinājuši nacionālās izšķirības, nacionālās valodas, kultūru, dzīves apstākļus utt.? Skaidrs, ka nenozīmē. Bet, ja nacionālās izšķirības, valoda, kultūra, dzīves apstākļi utt. paliek, vai nav skaidrs, ka prasība — iznīcināt nacionālās republikas un apgabalus — pašreizējā vēstures periodā ir reakcionāra prasība, kas vēršas pret proletariāta diktatūras interesēm? Vai mūsu no-virznieki saprot, ka tagad iznīcināt nacionālās republikas un apgabalus — nozīmē atņemt PSRS tautu miljonu masām iespēju gūt izglītību dzimtajā valodā, atņemt tām skolu, tiesu, administrāciju, sabiedriskās un citas organizācijas un iestādes dzimtajā valodā, atņemt tām iespēju iekļauties sociālisma celtniecībā? Vai nav skaidrs, ka, dzīdamies pēc šķietama internacionālisma, mūsu novirznieki ir krituši reakcionāro lielkrievu šovinistu ķetnās un aizmirsuši, pilnīgi aizmirsuši lozungu par kultūras revolūciju proletariāta diktatūras periodā, lozungu, kam ir vienāds spēks visās PSRS tautās, tiklab lielkrievos, kā arī nelielkrievos?

Treškārt, Ļeņins nekad nav teicis, ka nacionālās kultūras attīstīšanas lozungs proletariāta diktatūras apstākļos ir reakcionārs lozungs. Gluži otrādi, Ļeņins vienmēr ir bijis par to, ka jāpalīdz PSRS tautām attīstīt savu nacionālo kultūru. Ļeņina un nevis kāda cita vadībā izstrādāja un partijas X kongresā pieņēma rezolūciju nacionālajā jautājumā, kur tieši teikts, ka:

«Partijas uzdevums ir palīdzēt nelielkrievu tautu darba cilvēku masām panākt uz priekšu aizgājušo centrālo Krieviju, palīdzēt tām: a) attīstīt un nostiprināt savas tautas padomju valstiskumu tādās formās, kas atbilst šo tautu nacionālajiem dzīves apstākļiem; b) attīstīt un nostiprināt savas tautas tiesu, administrāciju, saimniecības orgānus, varas orgānus, kas darbojas dzimtajā valodā un kas komplektēti no vietējiem cilvēkiem, kuri pazīst vietējo iedzīvotāju dzīves apstākļus un psichologijų; c) attīstīt savas tautas presi, skolu, teātri, klubu darbu un vispār kultūras un izglītības iestādes dzimtajā valodā; d) nodibināt un attīstīt dzimtajā valodā plašu kursu un skolu tīklu tiklab vispārīgi izglītojoša, kā arī arodnieciski techniška rakstura»[22].

Vai nav skaidrs, ka Ļeņins pilnīgi un galīgi bija par nacionālās kultūras attīstīšanas lozungu proletariata diktaturas apstākļos?

Vai tad nav skaidrs, ka noliegt nacionālās kultūras lozungu proletariata diktaturas apstākļos nozīmē noliegt nepieciešamību kulturāli pacelt PSRS nelielkrievu tautas, noliegt nepieciešamību pēc vispārējas obligātas izglītības šīm tautām, atdot šīs tautas garīgā reakcionāro nacionalistu verdzībā?

Nacionālās kultūras lozungu buržuazijas kundzības apstākļos Ļeņins tiešām kvalificēja par reakcionāru lozungu. Bet vai tad varēja būt citādi?

Kas ir nacionālā kultūra nacionālās buržuazijas kundzības apstākļos? Buržuāziska pēc sava satura un nacionāla pēc savas formas kultūra, kuras mērķis ir saindēt masas ar nacionālisma indi un nostiprināt buržuazijas kundzību.

Kas ir nacionālā kultūra proletariata diktaturas apstākļos? Sociālistiska pēc sava satura un nacionāla pēc formas kultūra, kuras mērķis ir audzināt masas sociālisma un internacionālisma garā.

Kā var jaukt šīs divas principā dažādās parādības, ja negrib saraut sakarus ar marksismu?

Vai tad nav skaidrs, ka, cīnīdamies ar nacionālās kultūras lozungu buržuāziskās kārtības apstākļos, Ļeņins akcentēja nacionālās kultūras buržuāzisko saturu un nevis tās nacionālo formu?

Būtu muļķīgi iedomāties, ka Ļeņins būtu uzlūkojis sociālistisko kultūru par beznacionalu kultūru, kurai nav tādas vai citādas nacionālas formas. Bundisti tiešām vienu laiku piedēvēja Ļeņinam šo nejēdzību. Bet no Ļeņina rakstiem zināms, ka viņš asi protestēja pret tādu apmelojumu, noteikti norobežodamies no tādas nejēdzības. Vai tiešām mūsu godājamie novirznieki tomēr velkas bundistu pēdās?

Kas gan pēc visa teiktā ir palicis pāri no mūsu no-virznieku argumentiem?

Nekas vairāk, kā vien žonglēšana ar internacionālisma izkārtni un Ļeņina apmelošana.

Tie, kas novirzās uz lielkrievu šovinisma pusi, dziļi maldās, domādami, ka sociālisma celtniecības periods PSR Savienībā esot nacionālo kultūru sairšanas un likvidacijas periods. Stāvoklis ir tieši pretējs. Patiesībā proletariāta diktatūras un sociālisma celtniecības periods PSR Savienībā ir nacionālo kultūru, kas ir sociālistiskas pēc satura un nacionālas pēc formas, uzplaukuma periods, jo pašas nacijas padomju iekārtā ir nevis parastās «mūsdienu» nacijas, bet gan sociālistiskas nacijas, tāpat kā viņu nacionālās kultūras pēc satura ir nevis parastās, buržuāziskās kultūras, bet gan sociālistiskas kultūras.

Viņi acīm redzot nesaprot, ka, līdz ar vispārējās obligātās pamatskolas izglītības ievešanu un iesakņošanos dzimtajā valodā, nacionālo kultūru attīstībai j aizvēršas ar jaunu spēku. Viņi nesaprot, ka tikai tad, ja attīstīsies nacionālās kultūras, varēs pa īstam iekļaut atpalikušās tautības sociālisma celtniecības darbā.

Viņi nesaprot, ka tieši tas jau ir Ļeņina politikas pamats — palīdzēt PSRS tautu nacionālo kultūru attīstībai un atbalstīt to.

Var likties dīvaini, ka mēs, kas atbalstām nacionālo kultūru saplūšanu nākotnē vienā kopīgā (tiklab pēc formas, kā arī pēc satura) kultūrā ar vienu kopīgu valodu, reizē ar to atbalstām nacionālo kultūru uzplaukšanu šobrīd, proletariāta diktatūras periodā. Bet te nav nekā dīvaina. Jāļauj nacionālajām kultūrām attīstīties un izvērsties, atklājot visas savas potences, lai radītu apstākļus to saplūšanai vienā kopīgā kultūrā ar vienu kopīgu valodu sociālisma uzvaras periodā visā pasaulē. Pēc formas nacionālu un pēc satura sociālistisku kultūru uzplaukums proletariāta diktatūras apstākļos vienā zemē, lai tās saplūstu vienā kopīgā sociālistiskā (tiklab pēc formas, kā arī pēc satura) kultūrā ar vienu kopīgu valodu, kad proletariāts būs uzvarējis visā pasaulē un sociālisms kļuvis par ikdienas dzīvi, — tieši tas jau ir Ļeņina nostādnes dialektiskums jautājumā par nacionālo kultūru.

Var teikt, ka tāda jautājuma nostādne ir «pretrunīga». Bet vai tad tāds pats «pretrunīgums» mums nav ar jautājumu par valsti? Mēs esam par valsts atmiršanu. Un reizē mēs esam par to, ka jāstiprina proletariāta diktatūra, kas ir visvarenākā un visstiprākā vara no visām valsts varām, kādas līdz šim bijušas. Valsts varas visaugstākā attīstība nolūkā sagatavot apstākļus, lai valsts vara atmirtu, — lūk, marksistiskā formula. Tas ir «pretrunīgi»? Jā, ir «pretrunīgi». Bet šī ir dzīves pretruna, un tā pilnīgi atspoguļo Marksa dialektiku.

Vai, piemēram, Ļeņina nostādne jautājumā par nāciju pašnoteikšanās tiesībām līdz pat tiesībām atdalīties. Ļeņins tezi par nacionālo pašnoteikšanos dažkārt izteica vienkāršas formulas veidā: «sadalīšanās, lai apvienotos». Padomājiet vien — sadalīšanās, lai apvienotos. Tas jau izklausās pēc paradoksa. Taču šī «pretrunīgā» formula atspoguļo to Marksa dialektikas dzīves patiesību, kas dod boļševikiem iespēju ieņemt pašus nepieejamākos cietokšņus nacionālā jautājuma laukā.

Tas pats jāsaka par formulu attiecībā uz nacionālo kultūru: nacionālo kultūru (un valodu) uzplaukums proletariāta diktatūras periodā vienā zemē, lai sagatavotu apstākļus to atmiršanai un saplūšanai vienā kopīgā sociālistiskā kultūrā (un vienā kopīgā valodā) sociālisma uzvaras periodā visā pasaulē.

Kas nav sapratis šo mūsu pārejas laika savdabību un «pretrunīgumu», kas nav sapratis šo vēstures procesu dialektiku, tas marksismam ir zudis.

Mūsu novirznieku nelaime ir tā. ka viņi nesaprot un negrib saprast Marksa dialektiku.

Tāds ir stāvoklis ar novirzienu uz lielkrievu šovinismu.

Nav grūti saprast, ka šis novirziens atspoguļo agrāk valdījušās lielkrievu nacijas iznīkstošo šķiru cenšanos atgūt zaudētās privilēģijas.

No tā izriet, ka lielkrievu šovinisma briesmas ir galvenās briesmas partijā nacionālā jautājuma laukā.

Kas ir būtībā novirziens uz vietējo nacionālismu?

Būtībā novirziens uz vietējo nacionālismu ir cenšanās nošķirties un noslēgties savas nacionālās čaulas ietvaros, cenšanās notušēt šķiru pretrunas savas nacijas iekšienē, cenšanās aizstāvēties pret lielkrievu šovinismu, aizejot prom no sociālisma celtniecības kopīgās straumes, cenšanās neredzēt to, kas tuvina un vieno PSRS naciju darba ļaužu masas, un redzēt tikai to, kas vaitas attālināt citu no citas.

Novirziens uz vietējo nacionālismu atspoguļo agrāk apspiesto nāciju iznīkstošo šķiru neapmierinātību ar proletariāta diktatūras režimu, viņu cenšanos norobežoties savā nacionālā buržuāziskā valstī un nodibināt tur savu šķiras kundzību.

Sis novirziens ir bīstams tāpēc, ka tas kultivē buržuāzisko nacionālismu, vājina PSRS tautu darba ļaužu vienību un nāk par labu intervencionistiem.

Tāds būtībā ir novirziens uz vietējo nacionālismu.

Partijas uzdevums ir enerģiski cīnīties pret šo novirzienu un nodrošināt apstākļus, kas nepieciešami PSRS tautu darba ļaužu masu internacionālajai audzināšanai.

Tāds ir stāvoklis ar novirzieniem mūsu partijā, ar «kreiso» un labējo novirzienu vispārīgās politikas laukā un ar novirzieniem nacionālā jautājuma laukā.

Tāds ir mūsu partijas iekšējais stāvoklis.

Tagad, kad partija kā uzvarētāja beigusi cīņu par ģenerālo līniju, kad mūsu partijas ļeņiniskā līnija triumfē visā frontē, daudzi sliecas aizmirst tās grūtības, ko mums mūsu darbā radīja visi un visādi novirznieki. Vēl vairāk, daži mietpilsoniski noskaņoti biedri vēl līdz šim laikam domā, ka varētu iztikt bez cīņas pret novirzniekiem. Lieki teikt, ka šie biedri dziļi maldās. Vajag tikai atskatīties atpakaļ un atcerēties trockistu un labējo novirznieku trikus, vajag tikai atcerēties vēsturi, kā norisēja cīņa pret novirzniekiem pagājušajā periodā, lai saprastu, cik tukšs un nekam nederīgs ir šis partejiskais mietpilsoniskums. Nevar būt šaubu, ka mēs nebūtu varējuši gūt tos panākumus, ar kuriem pilnīgi pamatoti tagad lepojas mūsu partija, ja mēs nebūtu savaldījuši novirzniekus un nebūtu sakāvuši viņus atklātā kaujā.

Cīņā pret novirzieniem no ļeņiniskās līnijas ir izaugusi un kļuvusi stipra mūsu partija. Cīņā pret novirzieniem tā ir izkaldinājusi savu rindu ļeņinisko vienību. Tagad jau neviens vairs nenoliedz to neapstrīdamo faktu, ka partija vēl nekad nav bijusi tā saliedēta ap savu CK kā tagad. Visi tagad spiesti atzīt, ka partija tagad ir vairāk nekā jebkad vienota un saliedēta, ka XVI kongress ir viens no nedaudzajiem mūsu partijas kongresiem, kur vairs nav noformētas un saliedētas opozicijas, kas partijas ģenerālai līnijai spētu likt pretim savu īpašu līniju.

Kam partija var pateikties par šo savu izšķirošo sasniegumu?

Par šo sasniegumu viņa var pateikties tam apstāklim, ka savā cīņā pret novirzieniem viņa vienmēr piekopusi principiālu politiku, nekad nav noslīdējusi līdz aizkulišu kombinācijām un diplomātisku veikalu taisīšanai.

Ļeņins teica, ka principiāla politika ir vienīgā pareizā politika. Cīņā pret novirzieniem mēs palikām uzvarētāji tāpēc, ka mēs godīgi un konsekventi ievērojām šo Ļeņina novēlējumu. (Aplausi.)

***

Es beidzu, biedri.

Kāds ir vispārīgais secinājums?

Pagājušajā periodā mums ir bijuši vairāki izšķiroši panākumi visās sociālisma celtniecības frontēs. Mums ir bijuši šie panākumi tāpēc, ka mēs esam pratuši augstu turēt diženo Ļeņina karogu. Ja mēs gribam uzvarēt, tad mums arī turpmāk augstu jātur Ļeņina karogs un jāsarga tas tīrs un neaptraipīts. (Aplausi.) Tāds ir vispārīgais secinājums.

Ar Ļeņina karogu mēs uzvarējām kaujās par Oktobra revolūciju.

Ar Ļeņina karogu mēs esam guvuši izšķirošus panākumus cīņā par sociālisma celtniecības uzvaru.

Ar šo pašu karogu mēs uzvarēsim proletāriskā revolūcijā visā pasaulē.

Lai dzīvo ļeņinisms! (Skaļi, ilgi nerimstoši aplausi. Ovācijas visā zālē.)

«Pravda». 177. nr.,

1930.g. 29. jūnijā.

Piezīmes

1. VK(b)P XVI kongress notika Maskavā 1930. gadā no 26. jūnija līdz 13. jūlijam. Kongress apsprieda partijas Centrālās Komitejas politisko pārskatu un organizatorisko pārskatu; Centrālās revizijas komisijas, CKK, Kominternes Izpildkomitejas VK(b)P delegācijās pārskatus, ziņojumus: par rūpniecības piecgadu plāna izpildi; par kolchozu kustību un lauksaimniecības kāpinājumu; par arodbiedrību uzdevumiem rekonstrukcijas periodā. Kongress vienbalsīgi atzina par pareizu partijas Centrālās Komitejas politisko līniju un darbu, uzdeva Centrālajai Komitejai nodrošināt arī turpmāk boļševistiskus tempus sociālistiskajā celtniecībā, panākt piecgades izpildi četros gados, nelokāmi visā frontē izvērst sociālistisko uzbrukumu un likvidēt kulakus kā šķiru uz vienlaidu kolektivizācijas bāzes. Kongress atzīmēja lauksaimniecības attīstības lūzuma vispasaules vēsturisko nozīmi, kura rezultātā kolchozu zemniecība kļuvusi par īstu un drošu Padomju varas balstu. Kongress uzdeva Partijas Centrālajai Komitejai arī uz priekšu piekopt stingru miera politiku un stiprināt PSRS aizsardzību. Kongress deva norādījumus: visiem līdzekļiem paplašināt smago rūpniecību un radīt valsts austrumos jaunu, spēcīgu ogļu un metalurģijas bāzi; pārkārtot visu masu organizāciju darbu un pastiprināt arodbiedrību lomu sociālistiskajā celtniecībā; iesaistīt visus strādniekus un darba ļaužu masas sociālistiskajā sacensībā. Kongress pilnīgi atmaskoja labējo oportunismu kā kulaku aģentūru partijas iekšienē un paziņoja, ka labējās opozicijas uzskati nav savienojami ar piederību pie VK(b) Partijas. Kongress uzdeva partijas organizācijām pastiprināt cīņu pret novirzieniem nacionālajā jautājumā — pret lielvalstisko šovinismu un vietējo nacionālismu un stingri realizēt ļeņinisko nacionālo politiku, kas nodrošina PSR Savienības tautām jo plašu kultūras attīstību — nacionālu pēc formas, sociālistisku pēc satura. XVI kongress iegāja partijas vēsturē kā sociālismā plaša uzbrukuma kongress visā frontē, kulaku kā šķiras likvidācijas un vienlaidu kolektivizācijas realizēšanas kongress. 27. jūnijā J. V. Staļins kongresā nolasīja VK(b)P CK politisko pārskatu un 2. jūlijā teica galavārdu. (Par VK(b)P XVI kongresu sk. «VK(b)P Vēsturi. īso kursu», Latv. valsts izd., 1949., 330.—332. lpp. Kongresa lēmumus sk. «VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos», II d., 1941., 394.— 436. lpp.).

2. Federālā rezervju sistēma — banku organizācija ASV, dibināta 1913. gadā. Divpadsmit federālo rezervju bankas, kuras nodibinātas zemes ievērojamākos centros, apvieno un kontrolē visu ASV banku darbību un ir monopolistiskā kapitala ierocis. Federālo rezervju sistēmu vada federālo rezervju Padome (1933. gadā pārdēvēta par FRS Pārvaldnieku Padomi), kuru ieceļ ASV prezidents un kura pilnīgi atrodas finanču magnatu rokās. Buržuāzijas ekonomisti — Amerikas kapitālisma apoloģēti, ASV finanču un valdības aprindas uzskatīja federālo rezervju sistēmu par līdzekli, kas nodrošina zemes saimniecību pret krizēm. Prezidenta Huvera mēģinājumi ar federālās rezervju sistēmas palīdzību cīnīties pret 1929. gadā iestājušos krizi bija pilnīgi neveiksmīgi.

3. Junga plāns — Vācijas reparaciju maksājumu saņemšanas plāns, nosaukts tā sastādītāja — Amerikas baņķiera Junga — vārdā; plānu pieņēma Francijas, Lielbritānijas, Itālijas, Japanas, Beļģijas, ASV un Vācijas ekspertu komiteja 1929. gada 7. jūnijā, to galīgi apstiprināja Hagas konferencē 1930. gada 20. janvarī. Pēc šā plāna Vācijas reparaciju maksājumu kopsuma noteikta 113,9 miljardi mārku (ārzemju valūtā), kas nomaksājama 59 gados. Visus reparaciju norēķinus uzdeva Starptautisko norēķinu bankai, kurā valdošo vietu ieņēma ASV. Bankas dibināšana bija viens no galvenajiem Junga plāna punktiem un bija līdzeklis, kas ļāva Amerikas monopolistiskajam kapitalam kontrolēt Eiropas valstu tirdzniecību un naudas apgrozību. Pēc Junga plāna Vācijas rūpniecību no piedalīšanās reparaciju dzēšanā atbrīvoja, viss maksājumu smagums gūlās uz darba ļaudīm. Junga plāns radīja apstākļus Vācijas kara rūpniecības potenciālā ātrākai atjaunošanai, ko centās panākt Amerikas imperiālisti nolūkā izraisīt agresiju pret PSRS.

4. Domāti līgumi un vienošanās, kurus imperiālistiskās valstis noslēdza Lokarno (Šveice) konferencē, kas notika 1925. gadā no 5. līdz 16. oktobrim. Lokarno līgumi, kas bija domāti Versaļas līgumā noteiktās pēckara kārtības nostiprināšanai Eiropā, vēl vairāk saasināja pretrunas starp galvenajām imperiālistiskajām zemēm un noveda pie jaunu karu sagatavošanas. (Par Lokarno konferenci sk. J. V. Staļina Rakstu 7. sēj., Latv. valsts izd., 1948., 243.—249. lpp.).

5. Protesta demonstrācijās un streiki pret kara kurinātājiem 1929. gada 1. augustā (pirmā imperiālistiskā pasaules kara sākšanās piecpadsmitajā gadadienā) un protesta demonstrācijās 1930. gada 6. martā pret ātri augošo bezdarbu (sakarā ar 1929. gada pasaules ekonomisko krizi) notika vairākās pilsētās un rūpniecības centros Francijā, Vācijā, Anglijā, ASV, Polijā un citās Eiropas un Amerikas zemēs. Protestu kustība noritēja pilnīgā komunistisko partiju un Komunistiskās Internacionāles vadībā.

6. «Paneiropu» — pret Padomju Savienību vērstā Eiropas valstu bloka dibināšanas projektu izvirzīja Francijas ārlietu ministrs Brians 1930. gada maijā. «Federālā savienībā» apvienotai Eiropai pēc šā plāna vajadzēja izveidot vienotu pretpadomju fronti, bet «federālās savienības» izpildu orgānam — «Eiropas komitejai» kļūt par stabu uzbrukuma sagatavošanai PSR Savienībai. Bez tam Briana plāns izvirzīja sev uzdevumu — nodibināt Francijas hegemoniju Eiropas kontinentā un tālab uzdūrās uz Anglijas, Itālijas un ASV pretestību. «Paneiropas» projektu nerealizēja imperiālistisko lielvalstu pretrunu dēļ.

7. Domāts pakts par atteikšanos no kara, ko parakstīja ASV, Francija, Vācija, Lielbritānijā, Polija, Itālijā, Japana, Čechoslovakija, Beļģija un Britanijas dominijas 1928. gada 27. augustā Parizē. Sarunās par Keloga pakta noslēgšanu PSR Savienību neaicināja nolūkā izslēgt viņu no zemju skaita, uz kurām bija attiecināta paktā paredzētā atteikšanās no kara kā nacionālās politikas ieroča. Maskodamies ar demagoģiskām frāzēm par «vispārēju mieru», līguma iniciatori (Francija, ASV, Anglija) cerēja pārvērst to par izolācijās un cīņas ieroci pret PSRS. PSRS valdība savā 1928. gada 5. augusta iesniegumā atmaskoja pakta īstos nolūkus. Zem sabiedriskās domas spiediena ASV, Anglijas un Francijas valdības bija spiestas paziņot, ka uzaicina PSR Savienību parakstīt paktu. Padomju valdība pievienojās Keloga paktam, viena no pirmajām ratificēja to un uzaicināja kaimiņu valstis noslēgt vienošanos par nekavējošu pakta saistību realizēšanu. 1929. gada 9. februārī Maskavā tādu vienošanos parakstīja PSRS, Polija, Rumānijā, Igaunija un Latvija» vēlāk tam pievienojās Turcija un Lietuva.

8. «Ļena - Goldfilds» — angļu akciju sabiedrība, kurai 1925.—1930. gadā PSR Savienībā bija koncesija uz zelta, vara, dzelzs u. c. iegūšanu un apstrādāšanu Sibirijas atradnēs. Pēc koncesijas līguma nosacījumiem sabiedrībai «Ļena Goldfilds» bija uzlikts par pienākumu uzcelt jaunus kalnrūpniecības uzņēmumus un rekonstruēt iznomātās rūpnīcas un raktuves. Sakarā ar to, ka akciju sabiedrība neizpildīja savas saistības un noveda sabrukuma stāvoklī rūpnīcas, raktuves un citus uzņēmumus, uz kuriem tā bija saņēmusi koncesiju, Padomju valdība koncesiju likvidēja, bet sabiedrības darbiniekus, kas PSR Savienībā piekopa spiegošanas un kaitniecisku darbību, sauca pie atbildības tiesā.

9. PSRS V Padomju kongress notika Maskavā 1929. gadā no 20. līdz 28. maijam; kongress apsprieda jautājumus: PSR Savienības valdības ziņojumu; PSR Savienības tautas saimniecības attīstības piecgadu plānu; par lauksaimniecības kāpinājumu un kooperācijas celtniecību uz laukiem. Kongresa centrālais jautājums bija pirmās staļiniskās piecgades apspriešana un pieņemšana. Kongress atzina par pareizu PSR Savienības valdības pārskatu, apstiprināja tautas saimniecības attīstības piecgadu plānu; norādīja ceļus, kā kāpināt lauksaimniecību un kooperācijas celtniecību uz laukiem un ievēlēja jaunu PSR Savienības Centrālās Izpildu Komitejas sastāvu.

10. Sk. «VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos», II d., 1941., 251. lpp.

11. J. V. Staļins. Centrālās Komitejas politiskais pārskats VK(b)P XV kongresam (sk. Rakstu 10. sēj., Latv. valsts izd., 1949., 278. un 279. lpp.).

12. Sk. «VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos», II d., 1941., 278. un 279. lpp.

13. VK(b)P Centrālās Komitejas plēnums, kas notika 1929. gadā no 10. līdz 17. novembrim, apsprieda jautājumus: par tautas saimniecības kontrolskaitļiem 1929./30. gadam; par kolchozu celtniecības rezultātiem un tālākiem uzdevumiem; par Ukrainas lauksaimniecību un par darbu uz laukiem; par PSRS savienotā Zemkopības tautas komisariāta nodibināšanu; par CK jūlija plēnuma (1928. g.) lēmumu izpildi par technisko kadru sagatavošanu. Plēnums atzina labējā oportunisma uzskatu propagandu un samierniecību ar to par nesavienojamu ar atrašanos VK(b)P rindās un nolēma izslēgt Bucharinu ka labējo kapitulantu iedvesmotāju un vadītāju no VK(b)P CK Politbiroja sastāva. Plēnums atzīmēja, ka Padomju Savienība ir iegājusi izvērstas lauku sociālistiskās pārkārtošanas un sociālistiskās zemkopības lielsaimniecību celtniecības posmā, un norādīja uz vairākiem konkrētiem pasākumiem, kā sekmēt kolchozu nostiprināšanu un plaši izvērst kolchozu kustību. (Plēnuma rezolūcijas sk. «VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos», II d., 1941., 359.-—388. lpp.).

14. Domāts VK(b)P CK aicinājums «Visiem partijas biedriem, visiem strādniekiem» par paškritikas izvēršanu, kas publicēts avīzes «Pravda» 128. nr-ā 1928. gada 3. jūnijā. (Sk. ari «VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos», II d., 1941., 807.— 809. lpp.).

15. VK(b)P CK un CKK lēmums «Par strādnieku izvirzīšanu padomju aparatā un par strādnieku masu kontroli pār padomju aparatu no apakšas (par rūpnīcu šefību)» publicēts avīzes «Pravda» 74. nr-ā 1930. gada 16. martā.

16. Domāts VK(b)P Centrālās Komitejas 1930. gada 15. maija lēmums «Par Uralmeta darbu» (Uralmets — trests, kas apvieno Uralu melno metalurģiju), kas publicēts avīzes «Pravda» 135. nr-ā 1930. gada 18. maijā.

17. VK(b)P CK lēmums «Par apvidu likvidēšanu» publicēts avīzes «Pravda» 194. nr-ā 1930. gada 16. jūlijā.

18. V. I. Ļeņins. Vēstule V. M. .Molotovam par politiskā referātā plānu XI partijas kongresam (sk. Rakstu 3. izd., XXVII sēj., 207. lpp.).

19. V. I. Ļeņins. «Kā mums reorganizēt Strādnieku un zemnieku inspekciju» (sk. Rakstu 3. izd., XXVII sēj., 405. lpp.).

20. KPFSR VIII Padomju kongress notika 1920. gadā no 22. līdz 29 decembrim. Viens no galvenajiem jautājumiem kongresā bija zemes elektrifikacijas plāns, kuru bija sagatavojusi Krievijas valsts elektrifikacijas komisija (GOELRO). Kongress savā lēmumā elektrifikacijas plānu novērtēja «kā liela saimnieciskā pasākuma pirmo soli». J. V. Staļins 1921. gada martā vēstulē V. I. Ļeņinam par Krievijas elektrifikacijas plānu rakstīja: «Pēdējās 3 dienās man bija izdevība izlasīt krājumu «Krievijas elektrifikacijas plāns»... Lieliska, labi sarakstīta grāmata. Patiesi vienota un patiesi valstiska saimniecības plāna meistarisks uzmetums bez pēdiņām. Mūsu laikā vienīgais marksistiskais mēģinājums zem saimnieciski iepakaļ palikušās Krievijas padomju virsbūves palikt patiesi reālu un tagadējos apstākļos vienīgi iespējamo technisko ražošanas bāzi» (sk. J. V. Staļina Rakstu 5. sēj., Latv. valsts izd., 1948., 47. lpp.).

21. Domāta Austrumu darba ļaužu Komunistiskās universitātes studentu sapulcē 1925. gada 18. maijā teiktā runa «Par Austrumu tautu universitātes politiskajiem uzdevumiem» (sk. J. V. Staļina Rakstu 7. sēj., Latv. valsts izd., 1948., 126.—128. lpp.).

22. Sk. «VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos», I d., 1941., 385. lpp.

***

«DARBA BALSS» e-grāmatu izdevniecība

№ 314, Rīga, 2016

darbabalss.eu

padomjugramata.ucoz.com

Примечания

1

VK(b)P XVI kongress notika Maskavā 1930. gadā no 26. jūnija līdz 13. jūlijam. Kongress apsprieda partijas Centrālās Komitejas politisko pārskatu un organizatorisko pārskatu; Centrālās revizijas komisijas, CKK, Kominternes Izpildkomitejas VK(b)P delegācijās pārskatus, ziņojumus: par rūpniecības piecgadu plāna izpildi; par kolchozu kustību un lauksaimniecības kāpinājumu; par arodbiedrību uzdevumiem rekonstrukcijas periodā. Kongress vienbalsīgi atzina par pareizu partijas Centrālās Komitejas politisko līniju un darbu, uzdeva Centrālajai Komitejai nodrošināt arī turpmāk boļševistiskus tempus sociālistiskajā celtniecībā, panākt piecgades izpildi četros gados, nelokāmi visā frontē izvērst sociālistisko uzbrukumu un likvidēt kulakus kā šķiru uz vienlaidu kolektivizācijas bāzes. Kongress atzīmēja lauksaimniecības attīstības lūzuma vispasaules vēsturisko nozīmi, kura rezultātā kolchozu zemniecība kļuvusi par īstu un drošu Padomju varas balstu. Kongress uzdeva Partijas Centrālajai Komitejai arī uz priekšu piekopt stingru miera politiku un stiprināt PSRS aizsardzību. Kongress deva norādījumus: visiem līdzekļiem paplašināt smago rūpniecību un radīt valsts austrumos jaunu, spēcīgu ogļu un metalurģijas bāzi; pārkārtot visu masu organizāciju darbu un pastiprināt arodbiedrību lomu sociālistiskajā celtniecībā; iesaistīt visus strādniekus un darba ļaužu masas sociālistiskajā sacensībā. Kongress pilnīgi atmaskoja labējo oportunismu kā kulaku aģentūru partijas iekšienē un paziņoja, ka labējās opozicijas uzskati nav savienojami ar piederību pie VK(b) Partijas. Kongress uzdeva partijas organizācijām pastiprināt cīņu pret novirzieniem nacionālajā jautājumā — pret lielvalstisko šovinismu un vietējo nacionālismu un stingri realizēt ļeņinisko nacionālo politiku, kas nodrošina PSR Savienības tautām jo plašu kultūras attīstību — nacionālu pēc formas, sociālistisku pēc satura. XVI kongress iegāja partijas vēsturē kā sociālismā plaša uzbrukuma kongress visā frontē, kulaku kā šķiras likvidācijas un vienlaidu kolektivizācijas realizēšanas kongress. 27. jūnijā J. V. Staļins kongresā nolasīja VK(b)P CK politisko pārskatu un 2. jūlijā teica galavārdu. (Par VK(b)P XVI kongresu sk. «VK(b)P Vēsturi. īso kursu», Latv. valsts izd., 1949., 330.—332. lpp. Kongresa lēmumus sk. «VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos», II d., 1941., 394.— 436. lpp.).

2

Federālā rezervju sistēma — banku organizācija ASV, dibināta 1913. gadā. Divpadsmit federālo rezervju bankas, kuras nodibinātas zemes ievērojamākos centros, apvieno un kontrolē visu ASV banku darbību un ir monopolistiskā kapitala ierocis. Federālo rezervju sistēmu vada federālo rezervju Padome (1933. gadā pārdēvēta par FRS Pārvaldnieku Padomi), kuru ieceļ ASV prezidents un kura pilnīgi atrodas finanču magnatu rokās. Buržuāzijas ekonomisti — Amerikas kapitālisma apoloģēti, ASV finanču un valdības aprindas uzskatīja federālo rezervju sistēmu par līdzekli, kas nodrošina zemes saimniecību pret krizēm. Prezidenta Huvera mēģinājumi ar federālās rezervju sistēmas palīdzību cīnīties pret 1929. gadā iestājušos krizi bija pilnīgi neveiksmīgi.

3

Junga plāns — Vācijas reparaciju maksājumu saņemšanas plāns, nosaukts tā sastādītāja — Amerikas baņķiera Junga — vārdā; plānu pieņēma Francijas, Lielbritānijas, Itālijas, Japanas, Beļģijas, ASV un Vācijas ekspertu komiteja 1929. gada 7. jūnijā, to galīgi apstiprināja Hagas konferencē 1930. gada 20. janvarī. Pēc šā plāna Vācijas reparaciju maksājumu kopsuma noteikta 113,9 miljardi mārku (ārzemju valūtā), kas nomaksājama 59 gados. Visus reparaciju norēķinus uzdeva Starptautisko norēķinu bankai, kurā valdošo vietu ieņēma ASV. Bankas dibināšana bija viens no galvenajiem Junga plāna punktiem un bija līdzeklis, kas ļāva Amerikas monopolistiskajam kapitalam kontrolēt Eiropas valstu tirdzniecību un naudas apgrozību. Pēc Junga plāna Vācijas rūpniecību no piedalīšanās reparaciju dzēšanā atbrīvoja, viss maksājumu smagums gūlās uz darba ļaudīm. Junga plāns radīja apstākļus Vācijas kara rūpniecības potenciālā ātrākai atjaunošanai, ko centās panākt Amerikas imperiālisti nolūkā izraisīt agresiju pret PSRS.

4

Domāti līgumi un vienošanās, kurus imperiālistiskās valstis noslēdza Lokarno (Šveice) konferencē, kas notika 1925. gadā no 5. līdz 16. oktobrim. Lokarno līgumi, kas bija domāti Versaļas līgumā noteiktās pēckara kārtības nostiprināšanai Eiropā, vēl vairāk saasināja pretrunas starp galvenajām imperiālistiskajām zemēm un noveda pie jaunu karu sagatavošanas. (Par Lokarno konferenci sk. J. V. Staļina Rakstu 7. sēj., Latv. valsts izd., 1948., 243.—249. lpp.).

5

Protesta demonstrācijās un streiki pret kara kurinātājiem 1929. gada 1. augustā (pirmā imperiālistiskā pasaules kara sākšanās piecpadsmitajā gadadienā) un protesta demonstrācijās 1930. gada 6. martā pret ātri augošo bezdarbu (sakarā ar 1929. gada pasaules ekonomisko krizi) notika vairākās pilsētās un rūpniecības centros Francijā, Vācijā, Anglijā, ASV, Polijā un citās Eiropas un Amerikas zemēs. Protestu kustība noritēja pilnīgā komunistisko partiju un Komunistiskās Internacionāles vadībā.

6

«Paneiropu» — pret Padomju Savienību vērstā Eiropas valstu bloka dibināšanas projektu izvirzīja Francijas ārlietu ministrs Brians 1930. gada maijā. «Federālā savienībā» apvienotai Eiropai pēc šā plāna vajadzēja izveidot vienotu pretpadomju fronti, bet «federālās savienības» izpildu orgānam — «Eiropas komitejai» kļūt par stabu uzbrukuma sagatavošanai PSR Savienībai. Bez tam Briana plāns izvirzīja sev uzdevumu — nodibināt Francijas hegemoniju Eiropas kontinentā un tālab uzdūrās uz Anglijas, Itālijas un ASV pretestību. «Paneiropas» projektu nerealizēja imperiālistisko lielvalstu pretrunu dēļ.

7

Domāts pakts par atteikšanos no kara, ko parakstīja ASV, Francija, Vācija, Lielbritānijā, Polija, Itālijā, Japana, Čechoslovakija, Beļģija un Britanijas dominijas 1928. gada 27. augustā Parizē. Sarunās par Keloga pakta noslēgšanu PSR Savienību neaicināja nolūkā izslēgt viņu no zemju skaita, uz kurām bija attiecināta paktā paredzētā atteikšanās no kara kā nacionālās politikas ieroča. Maskodamies ar demagoģiskām frāzēm par «vispārēju mieru», līguma iniciatori (Francija, ASV, Anglija) cerēja pārvērst to par izolācijās un cīņas ieroci pret PSRS. PSRS valdība savā 1928. gada 5. augusta iesniegumā atmaskoja pakta īstos nolūkus. Zem sabiedriskās domas spiediena ASV, Anglijas un Francijas valdības bija spiestas paziņot, ka uzaicina PSR Savienību parakstīt paktu. Padomju valdība pievienojās Keloga paktam, viena no pirmajām ratificēja to un uzaicināja kaimiņu valstis noslēgt vienošanos par nekavējošu pakta saistību realizēšanu. 1929. gada 9. februārī Maskavā tādu vienošanos parakstīja PSRS, Polija, Rumānijā, Igaunija un Latvija» vēlāk tam pievienojās Turcija un Lietuva.

8

«Ļena - Goldfilds» — angļu akciju sabiedrība, kurai 1925.—1930. gadā PSR Savienībā bija koncesija uz zelta, vara, dzelzs u. c. iegūšanu un apstrādāšanu Sibirijas atradnēs. Pēc koncesijas līguma nosacījumiem sabiedrībai «Ļena Goldfilds» bija uzlikts par pienākumu uzcelt jaunus kalnrūpniecības uzņēmumus un rekonstruēt iznomātās rūpnīcas un raktuves. Sakarā ar to, ka akciju sabiedrība neizpildīja savas saistības un noveda sabrukuma stāvoklī rūpnīcas, raktuves un citus uzņēmumus, uz kuriem tā bija saņēmusi koncesiju, Padomju valdība koncesiju likvidēja, bet sabiedrības darbiniekus, kas PSR Savienībā piekopa spiegošanas un kaitniecisku darbību, sauca pie atbildības tiesā.

9

PSRS V Padomju kongress notika Maskavā 1929. gadā no 20. līdz 28. maijam; kongress apsprieda jautājumus: PSR Savienības valdības ziņojumu; PSR Savienības tautas saimniecības attīstības piecgadu plānu; par lauksaimniecības kāpinājumu un kooperācijas celtniecību uz laukiem. Kongresa centrālais jautājums bija pirmās staļiniskās piecgades apspriešana un pieņemšana. Kongress atzina par pareizu PSR Savienības valdības pārskatu, apstiprināja tautas saimniecības attīstības piecgadu plānu; norādīja ceļus, kā kāpināt lauksaimniecību un kooperācijas celtniecību uz laukiem un ievēlēja jaunu PSR Savienības Centrālās Izpildu Komitejas sastāvu.

10

Sk. «VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos», II d., 1941., 251. lpp.

11

J. V. Staļins. Centrālās Komitejas politiskais pārskats VK(b)P XV kongresam (sk. Rakstu 10. sēj., Latv. valsts izd., 1949., 278. un 279. lpp.).

12

Sk. «VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos», II d., 1941., 278. un 279. lpp.

13

VK(b)P Centrālās Komitejas plēnums, kas notika 1929. gadā no 10. līdz 17. novembrim, apsprieda jautājumus: par tautas saimniecības kontrolskaitļiem 1929./30. gadam; par kolchozu celtniecības rezultātiem un tālākiem uzdevumiem; par Ukrainas lauksaimniecību un par darbu uz laukiem; par PSRS savienotā Zemkopības tautas komisariāta nodibināšanu; par CK jūlija plēnuma (1928. g.) lēmumu izpildi par technisko kadru sagatavošanu. Plēnums atzina labējā oportunisma uzskatu propagandu un samierniecību ar to par nesavienojamu ar atrašanos VK(b)P rindās un nolēma izslēgt Bucharinu ka labējo kapitulantu iedvesmotāju un vadītāju no VK(b)P CK Politbiroja sastāva. Plēnums atzīmēja, ka Padomju Savienība ir iegājusi izvērstas lauku sociālistiskās pārkārtošanas un sociālistiskās zemkopības lielsaimniecību celtniecības posmā, un norādīja uz vairākiem konkrētiem pasākumiem, kā sekmēt kolchozu nostiprināšanu un plaši izvērst kolchozu kustību. (Plēnuma rezolūcijas sk. «VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos», II d., 1941., 359.-—388. lpp.).

14

Domāts VK(b)P CK aicinājums «Visiem partijas biedriem, visiem strādniekiem» par paškritikas izvēršanu, kas publicēts avīzes «Pravda» 128. nr-ā 1928. gada 3. jūnijā. (Sk. ari «VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos», II d., 1941., 807.— 809. lpp.).

15

VK(b)P CK un CKK lēmums «Par strādnieku izvirzīšanu padomju aparatā un par strādnieku masu kontroli pār padomju aparatu no apakšas (par rūpnīcu šefību)» publicēts avīzes «Pravda» 74. nr-ā 1930. gada 16. martā.

16

Domāts VK(b)P Centrālās Komitejas 1930. gada 15. maija lēmums «Par Uralmeta darbu» (Uralmets — trests, kas apvieno Uralu melno metalurģiju), kas publicēts avīzes «Pravda» 135. nr-ā 1930. gada 18. maijā.

17

VK(b)P CK lēmums «Par apvidu likvidēšanu» publicēts avīzes «Pravda» 194. nr-ā 1930. gada 16. jūlijā.

18

V. I. Ļeņins. Vēstule V. M. .Molotovam par politiskā referātā plānu XI partijas kongresam (sk. Rakstu 3. izd., XXVII sēj., 207. lpp.).

19

V. I. Ļeņins. «Kā mums reorganizēt Strādnieku un zemnieku inspekciju» (sk. Rakstu 3. izd., XXVII sēj., 405. lpp.).

20

KPFSR VIII Padomju kongress notika 1920. gadā no 22. līdz 29 decembrim. Viens no galvenajiem jautājumiem kongresā bija zemes elektrifikacijas plāns, kuru bija sagatavojusi Krievijas valsts elektrifikacijas komisija (GOELRO). Kongress savā lēmumā elektrifikacijas plānu novērtēja «kā liela saimnieciskā pasākuma pirmo soli». J. V. Staļins 1921. gada martā vēstulē V. I. Ļeņinam par Krievijas elektrifikacijas plānu rakstīja: «Pēdējās 3 dienās man bija izdevība izlasīt krājumu «Krievijas elektrifikacijas plāns»... Lieliska, labi sarakstīta grāmata. Patiesi vienota un patiesi valstiska saimniecības plāna meistarisks uzmetums bez pēdiņām. Mūsu laikā vienīgais marksistiskais mēģinājums zem saimnieciski iepakaļ palikušās Krievijas padomju virsbūves palikt patiesi reālu un tagadējos apstākļos vienīgi iespējamo technisko ražošanas bāzi» (sk. J. V. Staļina Rakstu 5. sēj., Latv. valsts izd., 1948., 47. lpp.).

21

Domāta Austrumu darba ļaužu Komunistiskās universitātes studentu sapulcē 1925. gada 18. maijā teiktā runa «Par Austrumu tautu universitātes politiskajiem uzdevumiem» (sk. J. V. Staļina Rakstu 7. sēj., Latv. valsts izd., 1948., 126.—128. lpp.).

22

Sk. «VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos», I d., 1941., 385. lpp.

Content

Staļins. Centrālās Komitejas politiskais pārskats VK(b)P XVI kongresam 1930. g. 27. Jūnijā.

CENTRĀLAS KOMITEJAS POLITISKAIS PĀRSKATS VK(b)P XVI KONGRESAM

I. PASAULES KAPITĀLISMA AUGOŠA KRĪZE UN PSRS ĀRĒJAIS STĀVOKLIS

1. Pasaules ekonomiskā krize

2. Kapitālisma pretrunu saasināšanās

3. Attiecības starp PSRS un kapitālistiskajām valstīm

II. SOCIĀLISTISKĀS CELTNIECĪBAS AUGOŠAIS KĀPINĀJUMS UN PSRS IEKŠĒJAIS STĀVOKLIS

1. Tautas saimniecības attīstība visumā

2. Industrializacijas panākumi

3. Sociālistiskās rūpniecības komandējošais stāvoklis un tās augšanas temps

4. Lauksaimniecība un graudkopības problēma

5. Zemniecības pagrieziens uz sociālisma pusi un padomju saimniecību un kolchozu celtniecības attīstības temps

6. Strādnieku un zemnieku materiālā un kulturālā stāvokļa uzlabošanās

7. Augšanas grūtības, šķiru cīņa un sociālisma uzbrukums visā frontē

8. Kapitālistiskā vai sociālistiskā saimniecības sistēma

9. Kārtējie uzdevumi

III PARTIJA

1. Sociālistiskās celtniecības vadīšanas jautājumi

2. Partijas iekšējo lietu vadīšanas jautājumi

Piezīmes

Примечания