Staļins. Lielā lūzuma gads. 1929-1930. rakstu krājums.

Staļins

Lielā lūzuma gads (1929 – 1930 gg. Rakstu krājums)

LIELA LŪZUMA GADS

Oktobra XII gadadienā

Pagājušais gads bija lielā lūzuma gads visās sociālistiskās celtniecības frontēs. Sis lūzums norisinājās un joprojām norisinās sociālisma enerģiska uzbrukuma apstākļos pilsētas un lauku kapitālistiskajiem elementiem. Šā uzbrukuma raksturīgā īpatnība ir tā, ka tas mums jau ir devis vairākus izšķirošus panākumus mūsu tautas saimniecības sociālistiskās pārbūves (rekonstrukcijas) galvenajās nozarēs.

No tā jāsecina, ka partija pratusi lietderīgi izlietot mūsu atkāpšanos jaunās ekonomiskās politikas pirmajās stadijās tā, lai pēc tam, turpmākajās šās politikas stadijās, organizētu lūzumu un uzsāktu sekmīgu uzbrukumu kapitālistiskajiem elementiem.

Ievedot jauno ekonomisko politiku, Ļeņins teica:

«Mēs pašlaik atkāpjamies, it kā atkāpjamies atpakaļ, bet mēs to darām, lai sākuma atkāptos, bet pēc tam ieskrietos un taisītu spēcīgāku lēcienu uz priekšu. Tikai ar šo vienu noteikumu mēs atkāpāmies atpakaļ, realizējot mūsu jauno ekonomisko politiku ... lai pēc atkāpšanās sāktu visneatlaidīgāko uzbrukumu uz priekšu» (XXVII sēj., 361. un 362. lpp.).

Pagājušā gada rezultāti neapšaubāmi liecina, ka partija savā darbā sekmīgi veic šo Ļeņina izšķirošo aizrādījumu.

Ja ņemsim pagājušā gada rezultātus saimnieciskās celtniecības laukā, kam ir mums izšķiroša nozīme, tad mūsu uzbrukuma sekmes šajā frontē, mūsu pagājušā gada sasniegumus varētu izteikt trijos galvenos momentos.

I. DARBA RAŽĪGUMA LAUKĀ

Vai maz var šaubīties, ka viens no vissvarīgākajiem faktiem mūsu celtniecībā pagājušajā gadā ir tas fakts, ka mums ir izdevies panākt noteiktu lūzumu darba ražīguma laukā. Sis lūzums izpaudies strādnieku šķiras miljonu masu radošās iniciatīvas un varenā darba kāpinājuma izvēršanā sociālistiskās celtniecības frontē. Tas mūsu pirmais un galvenais sasniegums pagājušajā gadā.

Masu radošās iniciatīvas un darba kāpinājuma izvēršana tika stimulēta trijos galvenos virzienos:

a) cīņā pret birokrātismu, kas sasaista masu iniciatīvu un darba aktivitāti, — ar paškritiku;

b) cīņā pret klaiņotajiem un proletāriskās darba disciplīnas ārdītājiem — ar sociālistisko sacensību;

c) cīņā pret rutinu un kūtrību ražošanā — ar nepārtrauktas darba nedēļas organizēšanu.

Rezultātā mums ir vislielākais sasniegums darba frontē — strādnieku šķiras miljonu masu darba entuziasms un sasaukšanās darbā visās mūsu neaptveramās zemes malās. Un šā sasnieguma nozīmi patiešām nevar pietiekami augsti novērtēt, jo vienīgi miljonu masu darba kāpinājums un darba sajūsma var nodrošināt to progresīvo darba ražīguma pieaugumu, bez kura nav domājama sociālisma galīgā uzvara pār kapitālismu.

«Darba ražīgums, — saka Ļeņins, — ir galu galā pats svarīgākais, pats galvenais jaunas sabiedriskas iekārtas uzvarai. Kapitālisms radīja darba ražīgumu, kāds nebija pieredzēts dzimtbūšanas laikā. Kapitālismu var galīgi uzvarēt un tas tiks galīgi uzvarēts ar to, ka sociālisms rada jaunu, daudz augstāku darba ražīgumu» (XXIV sēj., 342. lpp.).

Pamatodamies uz to, Ļeņins atzīst, ka:

«Mums jāpiesātinās ar to darba entuziasmu, to darba gribu, neatlaidību, no kuras tagad atkarīga strādnieku un zemnieku visātrākā glābšana, tautas saimniecības glābšana» (XXVsēj.,477.1pp.).

Tāds ir Ļeņina izvirzītais uzdevums partijai.

Pagājušais gads ir parādījis, ka partija sekmīgi veic šo uzdevumu, noteikti pārvarēdama šai ceļā stāvošās grūtības.

Tā tas ir ar pirmo svarīgo partijas sasniegumu pagājušajā gadā.

II. RŪPNIECĪBAS CELTNIECĪBAS LAUKA

Nesaraujami saistīts ar šo pirmo partijas sasniegumu ir tās otrs sasniegums. Sis otrs partijas sasniegums ir tas, ka pagājušajā gadā mēs galvenajos vilcienos panācām uzkrājumu problemas labvēlīgu atrisināšanu smagās rūpniecības kapitālajai celtniecībai, sākām paātrinātu ražošanas līdzekļu ražošanas attīstības tempu un radījām priekšnoteikumus mūsu zemes pārvēršanai par metāla zemi.

Tas ir mūsu otrs un galvenais sasniegums pagājušajā gadā.

Vieglās industrijas problema nav sevišķi grūta. Mēs to jau esam atrisinājuši pirms dažiem gadiem. Grūtāka un svarīgāka ir smagās industrijas problema.

Grūtāka tāpēc, ka tā prasa kolosalus ieguldījumus, turklāt, kā to rāda rūpnieciski atpalikušu zemju vēsture, smagā industrija neiztiek bez kolosaliem ilgtermiņa aizņēmumiem.

Svarīgāka tāpēc, ka bez smagās rūpniecības attīstības mēs nevaram uzcelt nekādu rūpniecību, nevaram veikt nekādu industrializāciju.

Un tā kā mums nav bijis un nav ne ilgtermiņa aizņēmumu, ne kaut cik ilgstošu kreditu, tad problemas asums mums kļūst pārāk acīm redzams.

Tieši uz to arī pamatojas visu zemju kapitālisti, kad viņi mums liedz aizdevumus un kreditus, domādami, ka mēs pašu spēkiem netiksim galā ar uzkrājumu problēmu, ka jautājumā par smagās rūpniecības rekonstrukciju mums pietrūks spēku un mēs būsim spiesti klanīties viņu priekšā, iet viņu parādjūgā.

Bet ko mums šai ziņā liecina pagājušā gada rezultāti? Pagājušā gada rezultatu nozīme ir tā, ka tie satriec drupās kapitalistu kungu aprēķinus.

Pagājušais gads parādījis, ka, lai gan bija atklāta un slepena PSRS financiala blokāde, mēs kapitalistu parādjūgā neesam gājuši un paši ar saviem spēkiem esam sekmīgi atrisinājuši uzkrājumu problēmu, likdami pamatus smagajai industrijai. To tagad nevar noliegt pat niknākie strādnieku šķiras ienaidnieki.

Patiešām, ja, pirmkārt, kapitālie ieguldījumi lielrūpniecībā pagājušajā gadā bija vairāk nekā 1 600 milj. rbļ., pie kam apmēram 1 300 milj. no tiem tika atdoti smagajai rūpniecībai, bet kapitālie ieguldījumi lielrūpniecība šogad ir vairāk nekā 3 400 milj. rbļ., pie kam vairāk nekā 2 500 milj. no tiem tiks atdoti smagajai rūpniecībai; ja, otrkārt, lielrūpniecības kopprodukcija pagājušajā gadā deva 23% pieauguma, pie kam smagā rūpniecība tai skaitā deva 30% pieauguma, un lielrūpniecības kopprodukcijai šogad jādod 32% pieauguma, pie kam smagajai rūpniecībai tai skaitā jādod 46% pieauguma, — vai tad nav skaidrs, ka uzkrājumu problema smagās rūpniecības uzcelšanai mums nerada vairs nepārvaramas grūtības.

Kā gan var šaubīties par to, ka mēs ejam uz priekšu paātrinātā solī mūsu smagās industrijas attīstības virzienā, pārsniegdami vecos tempus un atstādami aiz muguras mūsu «senseno» atpalicību?

Vai pēc visa teiktā jābrīnās, ka piecgades iepriekšējie aprēķini pagājušajā gadā izrādījās pārsniegti un piecgades optimālais variants, kuru buržuāziskie skribenti uzskata par «nesasniedzamu fantastiku» un kurš iedveš šausmas mūsu labējiem oportunistiem (Bucharina grupa), īstenībā ir kļuvis par piecgades minimālo variantu?

«Krievijas glabinš, — saka Ļeņins, — ir ne tikai laba raža zemnieku saimniecībā, — ar to vēl nepietiek, — un ne tikai labs stāvoklis vieglajā rūpniecībā, kas apgādā zemniecībai patēriņa arī smagā industrija... Bez smagās rūpniecibas glābšanas, bez tās atjaunošanas mēs nespēsim uzcelt nekādu rūpniecību, un bez tās mēs vipār iesim bojā kā patstāvīga zeme... Smagajai industrijai vajadzīgas valsts subsidijas. Ja mēs tās neatradīsim, tad mēs kā civilizeta valsts — es pat nesaku kā socialistiska — esam pazuduši» (XXVII sēj., 349. lpp.).

Lūk, cik krasi Ļeņins formulē uzkrājumu problēmu un partijas uzdevumu smagās rūpniecības celšanā.

Pagājušais gads ir parādījis, ka partija sekmīgi tiek galā ar šo uzdevumu, noteikti pārvarēdama visas un visādas grūtības šai ceļā.

Tas, protams, nenozīmē, ka rūpniecībai vairs nebūs nopietnu grūtību. Smagās rūpniecības uzcelšanas uzdevums atduras ne tikai pret uzkrājumu problēmu. Tas atduras arī pret kadru problēmu, pret problēmu:

a) piesaistīt desmitiem tūkstošu padomju garā noskaņotu techniku un specialistu sociālistiskai celtniecībai un

b) izveidot jaunus sarkanos technikus un sarkanos specialistus no strādnieku šķiras ļaudīm.

Ja uzkrājumu problēmu var uzskatīt pamatos par atrisinātu, tad kadru problema vēl gaida savu atrisinājumu. Bet kadru problema tagad, rūpniecības techniškas rekonstrukcijas apstākļos, ir izšķirošā sociālistiskās celtniecības problema.

«Galvenais, kā mums trūkst, — saka Ļeņins, — kulturaIības prasmes pārvaldīt... Ekonomiski un politiski jaunā ekonomiskā politika mums pilnīgi nodrošina iespēju uzcelt sociālistiskās ekonomikas fundamentu. Jautājums ir «tikai» par proletariata un tā avangarda kulturālajiem spēkiem» (XXVII sēj., 207. lpp.).

Acīm redzams, ka runa te ir vispirms par «kulturālo spēku» problēmu, par kadru problēmu saimnieciskā celtniecībā vispār un it sevišķi rūpniecības celtniecībā un pārvaldīšanā.

Bet no tā jāsecina, ka, neraugoties uz nopietniem sasniegumiem uzkrājumu laukā, kuriem svarīga nozīme smagajā rūpniecībā, smagās rūpniecības uzcelšanas problēmu nevar uzskatīt par pilnīgi atrisinātu, iekām nobu.s atrisināta kadru problema.

Nu tā izriet partijas uzdevums — ķerties cieši pie kūdru problemas un ieņemt šo cietoksni par katru cenu.

Ta tas ir ar otru partijas sasniegumu pagājušajā gadā.

III. LAUKSAIMNIECĪBAS CELTNIECĪBAS LAUKĀ

Beidzot par partijas trešo sasniegumu pagājušajā gadā, kas organiski saistīts ar diviem pirmajiem sasniegumiem. Runa ir par radikalu lūzumu mūsu zemkopības attīstībā no sīkās un atpalikušās individuālās saimniecības uz lielu priekšzīmīgu kolektīvu zemkopību, uz kopīgu zemes apstrādāšanu, uz mašinu un traktoru stacijām, uz arteļiem un kolchoziem, kas balstās uz jaunu techniku, pēdīgi uz gigantiem — padomju saimniecībām, kas apbruņotas ar simtiem traktoru un kombainu.

Partijas sasniegums šeit ir tas, ka daudzos rajonos mums ir izdevies pagriezt zemniecības pamatmasas no vecā, kapitālistiskā attīstības ceļa, no kura iegūst vienīgi bagātnieku kapitalistu saujiņa, kamēr milzīgam zemnieku vairākumam ir jānīkst nabadzībā, — uz jaunu, sociālistisku attīstības ceļu, kas izstumj bagātniekus kapitalistus un pa jaunam apbruņo vidējos un trūcīgos zemniekus, apbruņo viņus ar jauniem darba rīkiem, apbruņo ar traktoriem un lauksaimniecības mašīnām, lai viņiem dotu iespēju izkļūt no nabadzības un kulaku parādjūga uz plaša biedriska, kolektīva zemes apstrādāšanas ceļa.

Partijas sasniegums ir tas, ka mums ir izdevies organizēt šo radikalo lūzumu pašas zemniecības dziļumos un vest sev līdz plašas trūcīgo un vidējo zemnieku masas, neraugoties uz neticamām grūtībām, neraugoties uz visu un visādu tumšu spēku izmisuma pilnu pretestību, sākot ar kulakiem un popiem līdz filistriem un labējiem oportunistiem.

Lūk, daži skaitļi.

1928. gadā padomju saimniecību sējas platība bija 1 425 tūkst, hektaru ar vairāk nekā 6 milj. centneru (vairāk nekā 36 milj. pudu) lielu preču labības produkciju, bet kolchozu sējas platība bija 1 390 tūkst, hektaru ar apmēram 3 1/2 milj. centneru (vairāk nekā 20 milj. pudu) lielu preču labības produkciju.

1929. gadā padomju saimniecību sējas platība bija 1 816 tūkst, hektaru ar apmēram 8 milj. centneru (apmēram 47 milj. pudu) lielu preču labības produkciju, bet kolchozu sējas platība bija 4 262 tūkst, hektaru ar apmērāmi 13 milj. centneru (apmēram 78 milj. pudu) lielu preču labības produkciju.

Nākošā, 1930. gadā padomju saimniecību sējas platība pēc kontrolskaitļiem, droši vien, būs 3 280 tūkst, hektaru liela ar 18 milj. centneru (apmēram 110 milj. pudu) lielu preču labības produkciju, un kolchozu sējas platība noteikti būs 15 milj. hektaru liela ar apmēram 49 milj. centneru (apmēram 300 milj. pudu) lielu preču labības produkciju.

Citiem vārdiem, nākošā, 1930. gada preču labības produkcija padomju saimniecībās un kolchozos būs vairāk nekā 400 milj. pudu, t. i., vairāk nekā 50% no visas lauksaimniecības prečulabības produkcijas (ārpus-sādžas apgrozība).

Jāatzīst, ka šādus straujus attīstības tempus nepazīst pat mūsu socializētā lielrūpniecība, kuras attīstības tempiem vispār ir plašs vēriens.

Skaidrs, ka mūsu jaunajai sociālistiskajai (kolchozu un padomju saimniecību) lielsaimniecību zemkopībai ir liela nākotne, ka augšanas ziņā tā darīs brīnumus.

Sli neredzētās sekmes kolchozu celtniecībā izskaidrojamas ar vairākiem cēloņiem, no kuriem būtu atzīmējami vismaz šādi.

Tās izskaidrojamas, vispirms, ar to, ka partija realizējusi masu ļeņinisko audzināšanas politiku, pakāpeniski pievezdama zemnieku masas kolchoziem, ieviešot kooperatīvās sabiedriskās organizacijas. Tas izskaidrojams ar to, ka partija ir sekmīgi cīnījusies tiklab pret tiem, kas mēģināja aizsteigties kustībai priekšā un dekretet kolchozu attīstību («kreisie» frāžu varoņi), kā arī pret tiem, kas mēģināja vilkt partiju atpakaļ un palikt kustības astē (labējie stulbeņi). Bez šādas politikas partija nebūtu spējusi padarīt kolchozu kustību par patiesu pašu zemnieku masu kustību.

«Kad Petrogradas proletariats un Petrogradas garnizona zaldāti ņēma varu, — saka Ļeņins, — viņi ļoti labi zināja, ka celtniecībai uz laukiem būs lielas grūtības, ka šeit jāiet pakā-peniskāk, ka šeit mēģināt ar dekrētiem, ar likumu paragrāfiem noteikt sabiedrisku zemes apstrādāšanu būtu vislielākā nejēdzība, tam piekrist varēja niecīgs apzinīgo skaits, bet lielum lielais zemnieku vairākums šo uzdevumu neizvirzīja. Un tāpēc mēs aprobežojāmies ar to, kas absolūti nepieciešams revolūcijas attīstības interesēs: nekādā gadījumā nesteigties masu attīstībai priekšā, bet gaidīt, kamēr no šo masu pašu pieredzes, no viņu pašu cīņas izaugs kustība uz priekšu» (XXIII sēj., 252. lpp.).

Ja partija ir guvusi vislielāko uzvaru kolchozu celtniecības frontē, tad tas tāpēc, ka viņa noteikti izpildīja šo Ļeņina taktikas aizrādījumu.

Izskaidrojams tas, šis neredzētais sasniegums lauksaimniecības celtniecībā, otrkārt, ar to, ka Padomju vara bija pareizi apsvērusi augošo zemniecības vajadzību pēc jauna inventara, pēc jaunas technikas, ka tā bija pareizi apsvērusi zemniecības bezizejas stāvokli, pastāvot vecajām zemes apstrādāšanas formām, un, apsvērdama visu to, laikā noorganizēja tai palīdzību ar iznomās punktiem, traktoru kolonām, mašinu un traktoru stacijām, ar sabiedriskas zemes apstrādāšanas organizēšanu, ar kolchozu dibināšanu, pēdīgi ar padomju saimniecību vispusīgu palīdzību zemnieka saimniecībai.

Pirmoreiz cilvēces vēsturē ir radusies pasaulē vara. Padomju vara, kas ar darbiem pierādījusi savu gatavību un savas spējas sniegt darba zemniecības masām sistemātisku un ilgstošu palīdzību ražošanā.

Vai nav skaidrs, ka darba zemniecības masas, kuras no laika gala cieš no inventāra trūkuma, nevarēja nepieķerties šai palīdzībai, nostājoties uz kolchozu kustības ceļa?

Un vai var brīnīties par to, ka no šā brīža vecais .strādnieku lozungs: «ar seju pret laukiem» tiks varbūt papildināts ar jaunu, zemnieku-kolchoznieku lozungu: «ar seju pret pilsētu»?

Šie neredzētie sasniegumi kolchozu celtniecībā izskaidrojami, beidzot, ar to, ka šo darbu ir ņēmuši savās rokās mūsu zemes priekšzīmīgie strādnieki. Es domāju strādnieku brigādes, kuras desmitiem un simtiem izkaisītas mūsu zemes galvenajos rajonos. Jāatzīst, ka no visiem esošajiem un iespējamiem kolchozu kustības propagandistiem strādnieki-propagandisti ir labākie propagandisti zemnieku masās. Kas par brīnumu, ka strādniekiem ir izdevies pārliecināt zemniekus par kolektīvas lielsaimniecības priekšrocībām, salīdzinot ar individuālo sīksaimniecību, vēl jo vairāk tāpēc, ka pastāvošie kolchozi un padomju saimniecības ir uzskatāms piemērs, kas demonstrē šīs priekšrocības?

Lūk, uz kāda pamata ir radies mūsu sasniegums kolchozu celtniecības laukā, sasniegums, kas, pēc manām domām, ir svarīgākais un izšķirošākais sasniegums no visiem pēdējo gadu sasniegumiem.

Sabrukuši un sairuši pīšļos «zinātnes» iebildumi pret 40 līdz 50 tūkst, hektaru lielu graudu fabriku organizēšanas iespēju un lietderību. Prakse ir apgāzusi «zinātnes» iebildumus, lieku reizi parādīdama, ka ne tikai praksei jāmācās no «zinātnes», bet arī «zinātnei» nebūtu par ļaunu pamācīties no prakses.

Kapitālistiskās zemēs neieviešas lielas graudu fabrikas-giganti. Bet mūsu zeme ir sociālistiska zeme. Nedrīkst aizmirst šo «mazo» starpību.

Tur, pie kapitālistiem, lielu graudu fabriku nevar organizēt, neiepērkot daudzus zemes gabalus vai nemaksājot absolūto zemes renti, kas nevar neapgrūtināt ražošanu ar kolosaliem izdevumiem, jo tur pastāv privāts zemes īpašums. Pie mums, gluži otrādi, nav nedz absolūtās zemes rentes, nedz zemes gabalu pirkšanas un pārdošanas, kas nevar neradīt labvēlīgus apstākļus lielu graudsaimniecību attīstībai, jo privāta zemes īpašuma mums nav.

Tur, pie kapitālistiem, lielo graudsaimniecību mērķis ir saņemt maksimalu peļņu vai vismaz tādu peļņu, kas atbilst tā saucamai vidējai peļņas normai, bez kuras, vispār runājot, kapitāls nav ieinteresēts līst iekšā graudsaimniecības organizēšanā. Pie mums, gluži otrādi, lielajām graudsaimniecībām, kuras reizē ir arī valsts saimniecības, savai attīstībai nav vajadzīga ne maksimāla peļņa, ne vidēja peļņas norma, bet tās var aprobežoties ar minimalu peļņu un dažreiz pat iztikt bez jebkādas peļņas, kas atkal rada labvēlīgus apstākļus lielo graudsaimniecību attīstībai.

Pēdīgi'kapitālismā lielām graudsaimniecībām nav ne īpašu atvieglinātu kreditu, ne īpašu atvieglinātu nodokļu, turpretī, padomju kārtībai pastāvot, kas domāta sociālistiskā sektora pabalstīšanai, šādi atvieglinājumi ir un būs.

Visu to augsti godātā «zinātne» ir aizmirsusi.

Sabruka un saira pīšļos labējo oportunistu (Bucharina grupas) apgalvojumi:

a) ka zemnieki neiešot kolchoza,

b) ka paātrināts kolchozu attīstības temps varot radīt tikai plašu nemieru un zemnieku un strādnieku šķiras nošķiršanos,

c) ka sociālistiskās attīstības «galvenais ceļš» uz laukiem esot nevis kolchozi, bet kooperacija,

d) ka kolchozu attīstība un uzbrukums lauku kapitālistiskajiem elementiem varot atstāt zemi bez maizes.

Viss tas sabruka Un saira pīšļos kā veci buržuāziski liberali krāmi.

Pirmkārt, zemnieki ir sākuši iet kolchozus — iet veselām sādžām, pagastiem, rajoniem.

Otrkārt, kolchozu masu kustība nevis vājina, bet gan stiprina saikni, dodot tai jaunu bazi, ražošanas bazi. Tagad pat aklie redz, ka, ja zemniecības pamatmasās arī ir kāds nopietns neapmierina] ums, tad tas neattiecas vis uz Padomju varas kolchozu politiku, bet gan uz to, ka Padomju vara nespēj tikt līdzi kolchozu kustības pieaugumam zemnieku apgādāšanā ar mašīnām un traktoriem.

Treškārt, strīds par lauku sociālistiskās attīstības «galveno ceļu» ir scholastisks strīds, kas piederas tāda tipa jauniem, sīkburžuaziskiem liberāļiem kā Aichenvalds un Sļepkovs. Ir skaidrs, ka tik ilgi, kamēr nebija kolchozu masu kustības, «galvenais ceļš» bija kooperacijas zemākās formas, apgādāšanas un pārdošanas kooperacija, bet kad uz skatuves parādījās kooperacijas augstākā forma, tās kolchozu forma, pēdējā kļuva par attīstības «galveno ceļu».

Runājot bez pēdiņām, lauku sociālistiskās attīstības galvenais ceļš ir Ļeņina kooperatīvais plāns, kas aptver visas lauksaimnieciskās kooperacijas formas, no zemākajām (apgādāšanas un pārdošanas) līdz augstākajām (ražošanas un kolchozu) formām. Kolchozus nostādīt pretī kooperacijai nozīmē ņirgāties par ļeņinismu un apliecināt pašam savu stulbumu.

Ceturtkārt, tagad pat aklie redz, ka bez uzbrukuma lauku kapitālistiskajiem elementiem un bez kolchozu un padomju saimniecību kustības attīstības mums tagad nebūtu ne izšķirošu panākumu labības sagādē, kas iegūti šogad, ne to desmitiem miljonu pudu lielo neaizskaramo labības krājumu, kuri jau sakrājušies valsts rokās.

Vēl vairāk, ar pārliecību var teikt, ka ar kolchozu un padomju saimniecību kustības pieaugšanu mēs galīgi izejam vai arī jau esam izgājuši no labības krizes. Un ja kolchozu un padomju saimniecību attīstība norisināsies paātrinātā tempā, tad nav pamata šaubīties par to, ka mūsu zeme pēc kādiem trim gadiem kļūs par vienu no visbagātākajām labības zemēm, ja ne par visbagātāko labības zemi pasaulē.

Kas ir jauns tagadējā kolchozu kustībā? Jauns un izšķirošs tagadējā kolchozu kustībā ir tas, ka kolchozos zemnieki stājas ne atsevišķām grupām, kā tas bija agrāk, bet veseliem ciemiem, pagastiem, rajoniem, pat apvidiem.

Bet ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka kolchozos sācis iet vidējais zemnieks. Te ir pamats tam radikālajam lūzumam lauksaimniecības attīstībā, kas ir Padomju varas svarīgākais sasniegums pagājušajā gadā.

Sabrūk un sašķīst drupās trockisma meņševistiskā «koncepcija» par strādnieku šķiras nespēju vest sev līdz sociālistiskās celtniecības darbā zemniecības pamatmasas. Tagad pat aklie redz, ka vidējais zemnieks ir pagriezies uz kolchozu pusi. Tagad visiem ir skaidrs, ka rūpniecības un lauksaimniecības piecgade ir sociālistiskās sabiedrības uzcelšanas piecgade, ka cilvēkiem, kas netic, ka mūsu zemē iespējams uzcelt sociālistisku sabiedrību, nav tiesības apsveikt mūsu piecgadi.

Sabrūk un pārvēršas pīšļos visu zemju kapitālistu pēdējā cerība, kuri sapņo par kapitālisma atjaunošanu PSR Savienībā, — «svētais privātīpašuma princips». Zemnieki, kurus viņi uzskatīja par materiālu, kas mēslo zemi kapitālismam, veselām masām pamet cildināto «privātīpašuma» karogu un pāriet uz kolektīvisma sliedēm, uz sociālisma sliedēm. Sabrūk pēdējā cerība atjaunot kapitālismu.

Ar to, starp citu, arī izskaidrojami mūsu zemes kapitālistisko elementu izmisuma pilnie mēģinājumi sacelt pret uzbrūkošo sociālismu visus vecās pasaules spēkus, mēģinājumi, kas noved pie šķiru cīņas saasināšanās. Kapitāls negrib «ieaugt» sociālismā.

Ar to pašu jāizskaidro tā negantā gaudošana pret boļševismu, kuru pēdējā laikā uzsākuši kapitāla ķēžu suņi, visvisādi Struves un Heseni, Miļukovi un Kerenski, Dani un Abramoviči. Nav nekāds joks: zūd pēdējā cerība atjaunot kapitālismu.

Ko gan citu vēl var liecināt šis trakojošais šķiras ienaidnieku niknums un šīs nevaldāmās kapitāla sulaiņu gaudas, ja ne to, ka partija patiešām ir ieguvusi izšķirošu uzvaru visgrūtākajā sociālistiskās celtniecības frontē?

«Vienīgi tajā gadījumā, — saka Ļeņins, — ja ar darbiem izdosies parādīt zemniekiem sabiedriskas, kolektīvas, biedriskas, arteļveidīgas zemes apstrādāšanas priekšrocības, vienīgi tad, ja izdosies palīdzēt zemniekam ar biedrisku, arteļveidīgu saimniecību, vienīgi tad strādnieku šķira, kas tur savās rokās valsts varu, patiešām pierādīs zemniekam, ka viņai ir taisnība, patiešām cieši un kā nākas pārvilks savā pusē miljoniem lielo zemnieku masu» (XXIV sēj., 579. lpp.).

Tā Ļeņins izvirza jautājumu par ceļiem, kā miljoniem lielo zemniecību dabūt strādnieku šķiras pusē, par ceļiem, kā zemniecību ievirzīt kolchozu celtniecības sliedēs.

Pagājušais gads ir parādījis, ka partija sekmīgi veic šo uzdevumu, noteikti pārvarēdama visas un visādas grūtības šai ceļā.

«Vidējā zemniecība, — saka Ļeņins, — komunistiskajā sabiedrībā būs mūsu pusē tikai tad, kad mēs atvieglosim un uzlabosim tās dzīves ekonomiskos apstākļus. Ja rīt mēs varētu dot 100 tūkstoš pirmklasīgu traktoru, apgādāt tos ar benzīnu, apgādāt tos ar mašīnistiem (jūs ļoti labi zināt, ka pagaidām tā ir fantāzija), tad vidējais zemnieks teiktu: «es esmu par komūniju» (t. i., par komunismu). Bet, lai to izdarītu, vispirms jāuzvar starptautiskā buržuāzija, jāpiespiež tā dot mums šos traktorus, vai arī jāpaceļ mūsu ražīgums tiktāl, lai mēs paši varētu tos apgādāt. Tikai tā šis jautājums būs nostādīts pareizi» (XXIV sēj., 170. lpp.).

Tā Ļeņins nostāda jautājumu par ceļiem, kā vidējo zemnieku apbruņot ar jauno techniku, kā dabūt viņu komunisma pusē.

Pagājušais gads ir parādījis, ka partija sekmīgi veic arī šo uzdevumu. Ir zināms, ka nākamā, 1930. gada pavasarī mūsu druvās strādās vairāk nekā 60 tūkst, traktoru, pēc gada — vairāk nekā 100 tūkst, traktoru un vēl pēc diviem gadiem — vairāk nekā 250 tūkst, traktoru. To, ko pirms dažiem gadiem uzskatīja par «fantāziju», to tagad ir iespējams ar uzviju pārvērst īstenībā.

Lūk, kur cēlonis tam, ka vidējais zemnieks ir pagriezies uz «komūnijas» pusi.

Tā tas ir ar partijas trešo sasniegumu.

Tādi ir partijas galvenie sasniegumi pagājušajā gadā.

SECINĀJUMI

Mēs pilnā sparā ejam pa industrializacijas ceļu — uz sociālismu, atstādami aiz muguras mūsu simtgadīgo, «krievzemniecisko» atpalicību.

Mēs kļūstam par metāla zemi, par automobilizacijas žemi, traktorlzacijas zemi.

Un kad mēs PSRS būsim iesēdinājuši automobilī un zemnieku uzsēdinājuši uz traktora, — lai tad pamēģina mūs panākt cienījamie kapitālisti, kas dižojas ar savu «civilizāciju». Mēs vēl palūkosim, kuras zemes tad varēs «apzīmēt» par atpalikušām un kuras par attīstītām.

1929. g. 3. novembrī.

«Pravda», 259. nr., 1929. gada 7. Novembrī.

Paraksts: J. Staļins.

***

PAR AGRĀRAS POLITIKAS JAUTĀJUMIEM PSR SAVIENĪBĀ

Runa agrariešu-marksistu konferencē 1929. gada 27. Decembrī

Biedri! Galvenais fakts mūsu sabiedriski saimnieciskajā dzīvē tagadējā momentā, fakts, kas vērš uz sevi vispārēju uzmanību, ir kolhozu kustības kolosālā pieauguma fakts.

Tagadējās kolhozu kustības raksturīgā pazīme ir tā, ka kolhozos stājas ne tikai atsevišķas trūcīgo zemnieku grupas, kā tas bija līdz šim, bet tajos savā vairumā stājas arī vidējo zemnieku masa. Tas nozīmē, ka kolhozu kustība no atsevišķu darba zemnieku grupu un starpslāņu kustības ir kļuvusi par miljoniem un miljoniem lielu zemniecības pamatmasu kustību. Ar to, starp citu, arī izskaidrojams tas milzīgi svarīgais fakts, ka kolhozu kustība, kas pieņēmusi varenas, pieaugošas pret kulaku lavinas veidu, noslauka savā ceļā kulaku pretestību, satriec kulakus un lauž ceļu plašai sociālistiskai celtniecībai uz laukiem.

Bet, ja mums ir pamats lepoties ar sociālistiskās celtniecības praktiskajiem panākumiem, tad to pašu nevar teikt par mūsu teorētiskā darba sekmēm ekonomikas laukā vispār, lauksaimniecības nozarē it sevišķi. Vēl vairāk: jāatzīst, ka mūsu praktiskajiem panākumiem teorētiskā doma netiek līdzi, ka mums ir zināma plaisa starp praktiskajiem panākumiem un teorētiskās domas attīstību. Bet ir nepieciešami, lai teorētiskais darbs ne vien tiktu praktiskajam līdzi, bet arī lai aizsteigtos tam priekšā, apbruņojot mūsu praktiķus viņu cīņā par sociālisma uzvaru.

Es šeit nerunāšu daudz par teorijas nozīmi. Jums tā ir pietiekami labi zināma. Ir zināms, ka teorija, ja tā patiešām! ir īsta teorija, dod praktiķiem orientēšanās spēku, perspektīvas skaidrību, pārliecību darbā, ticību mūsu lietas uzvarai. Visam tam ir — un nevar nebūt — milzīga nozīme mūsu sociālistiskās celtniecības darbā. Nelaime tā, ka mēs sākam klibot tieši šajā ziņā, mūsu ekonomikas jautājumu teorētiskās izstrādāšanas ziņā.

Ar ko gan citādi lai izskaidro to faktu, ka pie mums, mūsu sabiedriski politiskajā dzīvē, arvien vēl ir apgrozībā dažādas buržuāziskas un sīkburžuaziskas teorijas mūsu ekonomikas jautājumos? Ar ko lai izskaidro, ka šīs teorijas un teorijiņas nerod līdz šim pienācīgu pretsparu? Ar ko gan lai izskaidro, ka vairākas marksistiski-ļeņiniskās politiskās ekonomijas pamattēzes, kas ir labākā pretinde buržuāziskām un sīkburžuaziskām teorijām, sāk aizmirsties, netiek popularizētas mūsu presē, nezin kāpēc netiek izvirzītas pirmajā vietā? Vai tad grūti saprast, ka bez nesamierināmas cīņas uz marksistiski-ļeņiniskās teorijas bazes pret buržuāziskām teorijām nav iespējams panākt pilnīgu uzvaru pār šķiras ienaidniekiem?

Jaunā prakse rada jaunu pieeju pārejas perioda ekonomikas problēmām. Jauns viedoklis tagad ir jautājumā par jauno ekonomisko politiku, par šķirām, par celtniecības tempiem, par saikni, par partijas politiku. Lai neatpaliktu no prakses, jau tagad jāsāk nodarboties ar visu šo problēmu izstrādāšanu no jaunās situacijas viedokļa. Bez tā nav iespējams pārvarēt buržuāziskās teorijas, kas piegružo mūsu praktiķu galvas. Bez tā nav iespējams iznīdēt ar visām saknēm šīs teorijas, kas ieguvušas aizspriedumu izturību. Jo tikai cīņā pret buržuāziskiem aizspriedumiem teorijā var panākt marksisma-ļeņinisma poziciju nostiprināšanu.

Atļaujiet man raksturot kaut dažus no šiem buržuāziskajiem aizspriedumiem, ko dēvē par teorijām, un demonstrēt to nederīgumu, apgaismojot dažas mūsu celtniecības centrālās problemas.

I. «Līdzsvara» teorija

Jūs, protams, zināt, ka komunistu vidū arvien vēl ir apgrozībā tā saucamā mūsu tautas saimniecības sektoru «līdzsvara» teorija. Šai teorijai, protams, nav nekā kopīga ar marksismu. Tomēr to, šo pašu teoriju, propagandē vairāki cilvēki no labējo nometnes.

Šī teorija pieļauj, ka mums ir vispirms sociālistiskais sektors, — zināma veida kaste, — un bez tam mums ir nesocialistiskais sektors, ja gribat, kapitālistiskais — tā ir otra kaste. Abas šīs kastes atrodas uz dažādām sliedēm un mierīgi slīd uz priekšu, viena otrai nepieskardamās. No ģeometrijas zināms, ka paralēlas līnijas nesatiekas. Tomēr šās ievērojamās teorijas autori domā, ka šīs paraleles kādreiz satiksies un, kad tās satiksies, mums būs sociālisms. Turklāt šī teorija nepamana to, ka aiz tā saucamajām «kastēm» stāv šķiras un ka šo kastu» virzīšanās uz priekšu norisinās niknā šķiru cīņa, cīņā uz dzīvību un nāvi, cīņā pēc principa «kurš kuru».

Nav grūti saprast, ka šai teorijai nav nekā kopīga ar ļeņinismu. Nav grūti saprast, ka objektīvi šās teorijas mērķis ir aizstāvēt individuālās zemnieku saimniecības pozicijas, apbruņot kulaku elementus ar «jaunu» teorētisku ieroci viņu cīņā pret kolhoziem un diskreditēt kolhozu pozicijas.

Tomēr tā, šī teorija, līdz šim ir apgrozībā mūsu presē. Un nevar teikt, kā mūsu teorētiķi dotu tai nopietnu pretsparu, vēl jo vairāk — satriecošu pretsparu. Ar ko tad citādi izskaidrot šo nesaskaņu, ja ne ar mūsu teorētiskās domas atpalicību?

Bet vajag tikai izvilkt no marksisma dārgumu krātuves atražošanas teoriju un nostādīt to pretī sektoru līdzsvara teorijai, lai no šās pēdējās teorijas nepaliktu ne vēsts. Un tiešām, marksistiskā atražošanas teorija māca, ka mūslaiku sabiedrība nevar attīstīties, neuzkrādama gadu no gada, bet uzkrāt nav iespējams bez paplašinātas atražošanas gadu no gada. Tas ir skaidrs un saprotams. Mūsu centralizētā sociālistiskā lielrūpniecība attīstās pēc marksistiskās paplašinātas atražošanas teorijas, jo savos apmēros tā aug ik gadus, tai ir savi uzkrājumi un tā virzās uz priekšu septiņjūdžu soļiem.

Bet mūsu lielrūpniecība vēl nav visa tautas saimniecība. Gluži otrādi, mūsu tautas saimniecībā arvien vēl ir pārsvarā sīkā zemnieku saimniecība. Vai var teikt, ka mūsu sīkzemnieku saimniecība attīstās pēc paplašinātas atražošanas principa? Nē, to nevar teikt. Mūsu sīkzemnieku saimniecību vislielākais vairums ne tikai nerealizē ik gadus paplašinātu atražošanu, bet, otrādi, tai ļoti reti ir iespējams panākt pat vienkāršu atražošanu. Vai var paātrinātā gaitā virzīt uz priekšu mūsu socializēto industriju, ja mums ir tāda lauksaimnieciska bāze kā sīkzemnieku saimniecība, kas nav spējīga paplašināti atražot un kurai turklāt mūsu tautas saimniecībā ir pārsvars? Nē, nevar. Vai var ilgākā vai īsākā periodā bāzēt Padomju varu un sociālistisko celtniecību uz diviem dažādiem pamatiem, — uz vislielākās un apvienotākās sociālistiskās rūpniecības pamata un uz vissadrumstalotākās un atpalikušākās preču sīkražotājas zemnieku saimniecības pamata? Nē, nevar. Tam kādreiz jābeidzas ar visas tautas saimniecības pilnīgu sabrukumu.

Kur tad ir izeja? Izeja ir — padarīt lauku saimniecības lielākas, padarīt tās spējīgas uzkrāšanai, paplašinātai atražošanai un tādējādi pārveidot tautas saimniecības lauksaimniecisko bazi.

Bet kā tās padarīt lielākas?

Tam ir divi ceļi. Ir kapitālistiskais ceļš, kas ir lauku saimniecību palielināšana, ieviešot tajās kapitālismu, ceļš, kas ved uz zemniecības nabadzību un kapitālistisku uzņēmumu attīstību lauksaimniecībā. Šo ceļu mēs noraidām kā ar padomju saimniecību nesavienojamu ceļu.

Ir otrs ceļš, sociālistiskais ceļš, kas ir kolhozu un padomju saimniecību ieviešana lauksaimniecībā, ceļš, kas ved uz zemnieku sīksaimniecību apvienošanu kolektīvās lielsaimniecībās, kuras apbruņotas ar tehniku un zinātni un kuras spēj attīstīties tālāk, jo šīs saimniecības var realizēt paplašinātu atražošanu.

Tātad jautājums ir tāds: vai nu viens ceļš vai otrs, vai nu atpakaļ — uz kapitālismu vai uz priekšu — uz sociālismu. Nekāda trešā ceļa nav un nevar būt.

«Līdzsvara» teorija ir mēģinājums nospraust trešo ceļu. Un tieši tāpēc, ka tā domāta trešajam (neesošajam) ceļam, tā ir utopiska, antimarksistiska.

Tā, lūk, vajadzēja tikai Marksa atražošanas teoriju nostādīt pretī sektoru «līdzsvara» teorijai, lai no šās pēdējās teorijas vairs nepaliktu ne vēsts.

Kāpēc tad to nedara mūsu agrarieši-marksisti? Kam tas vajadzīgs, lai smieklīgā «līdzsvara» teorija būtu apgrozībā mūsu presē, bet marksistiskā atražošanas teorija būtu paslēpta zem pūra?

II. «Pašplūsmas» teorija sociālistiskajā celtniecība

Pāriesim pie otra aizsprieduma politiskajā ekonomijā, pie otras buržuāziska tipa teorijas. Es te domāju «pašplūsmas» teoriju sociālistiskās celtniecības darbā, teoriju, kam nav nekā kopīga ar marksismu, bet ko uzcītīgi sludina mūsu biedri no labējo nometnes.

Šās teorijas autori apgalvo apmēram sekojošo. Kad mums bija kapitālisms, industrija attīstījās uz kapitālistiskās bazes un lauki sekoja kapitālistiskajai pilsētai stihiski, pašplūsmā, pārveidodamies pēc kapitālistiskās pilsētas ģīmja un līdzības. Ja tā tas notika, pastāvot kapitālismam, tad kāpēc gan tas pats nevarētu notikt arī, pastāvot padomju saimniecībai? Kāpēc gan lauki, sīkzemnieku saimniecība, nevarētu sekot pašplūsmas ceļā sociālistiskajai pilsētai, stihiski pārveidodamies pēc sociālistiskās pilsētas ģīmja un līdzības? Šās teorijas autori uz šā pamata apgalvo, ka lauki varot sekot sociālistiskajai pilsētai pašplūsmas ceļā. No tā izriet jautājums: vai vērts mums uztraukties par padomju saimniecību un kolhozu dibināšanu, vai vērts mums šķēpus lauzt, ja lauki arī tā var sekot sociālistiskajai pilsētai?

Lūk, jums vēl viena teorija, kuras mērķis, objektīvi ņemot, ir ielikt jaunu ieroci lauku kapitālistisko elementu rokās viņu cīņā pret kolhoziem.

Par šās teorijas antimarksistisko būtību nav ne mazāko šaubu.

Vai nav dīvaini, ka mūsu teorētiķi vēl arvien nav atraduši laiku sagraut šo dīvaino teoriju, kas piegružo mūsu praktiķu-kolhoznieku galvas?

Nav šaubu, ka sociālistiskās pilsētas vadošā loma attiecībā pret sīkzemnieciskajiem individuālistiskajiem laukiem ir liela un nenovērtējama. Tieši uz to arī pamatojas industrijas pārveidojošā loma attiecībā pret lauksaimniecību. Bet vai ar šo faktoru pietiek, lai sīkzemnieciskie lauki sociālistiskās celtniecības darbā paši sekotu pilsētai pašplūsmas ceļā? Nē, nepietiek.

Kapitālismam pastāvot, lauki sekoja pilsētai stihiski, jo pilsētas kapitālistiskā saimniecība un zemnieku individuālā sīkā preču saimniecība savā pamatā ir viena tipa saimniecība. Protams, sīkzemnieku preču saimniecība vēl nav kapitālistiskā saimniecība. Bet savā pamatā tā ir tāda paša tipa saimniecība kā kapitālistiskā, jo balstās uz ražošanas līdzekļu privātīpašumu. Ļeņinam ir tūkstošreiz taisnība, kad viņš savās piezīmēs sakarā ar Buharina brošūru par «Pārejas perioda ekonomiku» runā par «zemniecības preču-kapitalistisko tendenci» pretēji proletariāta sociālistiskajai tendencei. Tieši aito arī izskaidrojams, ka «sīkražošana rada kapitālismu un buržuāziju pastāvīgi, ik dienas, ik stundas, stihiski un masu apjomā» (Ļeņins).

Vai var teikt, ka zemnieku sīkā preču saimniecība savā pamatā ir tāda paša tipa saimniecība kā sociālistiskā ražošana pilsētā? Redzams, ka, nesaraujot saites ar marksismu, to nevar teikt. Citādi Ļeņins nebūtu teicis, ka, «kamēr mēs dzīvojam sīkzemnieciskā zemē, kapitālismam Krievijā ekonomiskā baze ir stiprāka nekā komunismam».

Tātad pašplūsmas teorija sociālistiskās celtniecības darbā ir satrunējusi, antiļeņiniska teorija.

Tātad, lai sīkzemnieciskie lauki sekotu sociālistiskajai pilsētai, vēl bez visa pārējā ir nepieciešami vajadzīgs ieviest uz laukiem kā sociālisma bazi sociālistiskās lielsaimniecības — kolhozus un padomju saimniecības, kas ar sociālistisko pilsētu priekšgalā spētu vest sev līdzi zemnieku pamatmasas.

No tā redzams, ka «pašplūsmas» teorija sociālistiskajā celtniecībā ir antimarksistiska teorija. Sociālistiskā pilsēta var vest sev līdzi sīkzemnieciskos laukus ne citādi kā ieviešot uz laukiem kolhozus un padomju saimniecības un pārveidojot laukus jaunā sociālistiskā garā.

Dīvaini, ka antimarksistiskajai «pašplūsmas» teorijai sociālistiskajā celtniecībā mūsu teoretiķi-agrarieši līdz šim nedod pienācīgu pretsparu.

III. Sīkzemnieku saimniecības «stabilitātes» teorija

Pāriesim pie trešā aizsprieduma politiskajā ekonomijā, pie sīkzemnieku saimniecības «stabilitātes» teorijas. Visiem ir zināmi buržuāziskās politiskās ekonomijas iebildumi pret pazīstamo marksisma tezi par lielsaimniecības priekšrocību pret sīksaimniecību, — tezi, kurai it kā esot nozīme vienīgi rūpniecībā, bet kas lauksaimniecībā neesot piemērojama. Dāvida un Herca tipa sociāldemokrātiskie teorētiķi, kas sludina šo teoriju, turklāt ir mēģinājuši «balstīties» uz to faktu, ka sīkzemnieks ir izturīgs, pacietīgs, ka viņš gatavs ciest visādus trūkumus, lai tikai nosargātu savu zemes stūrīti, ka tāpēc cīņā pret lielsaimniecību zemkopībā sīkzemnieku saimniecības esot stabilas.

Nav grūti saprast, ka šāda «stabilitāte» ir sliktāka par katru nestabilitāti. Nav grūti saprast, ka šai antimarksistiskajai teorijai ir tikai viens mērķis: cildināt un nostiprināt kapitālistisko kārtību, kas izputina miljoniem lielās sīkzemnieku masas. Un tieši tāpēc, ka tai ir šāds mērķis, tieši tāpēc marksistiem izdevās tik viegli satriekt šo teoriju.

Bet tagad runa nav par to. Lieta tā, ka mūsu prakse, mūsu īstenība dod jaunus argumentus pret šo teoriju, bet mūsu teorētiķi dīvainā kārtā negrib vai nespēj izmantot šo jauno ieroci pret strādnieku šķiras ienaidniekiem. Es te domāju zemes privātīpašuma iznīcināšanas praksi, zemes nacionalizacijas praksi pie mums, praksi, kas atbrīvo sīkzemnieku no viņa verdziskās pieķeršanās savam zemes stūrītim un reizē ar to atvieglo pāreju no sīkās zemnieku saimniecības uz lielu, kolektīvu saimniecību.

Patiešām, kas ir saistījis, saista un joprojām saistīs Rietumeiropas sīkzemnieku pie viņa sīkās preču saimniecības? Vispirms un galvenokārt tas, ka viņam ir pašam savs zemes stūrītis, savs zemes privātīpašums. Viņš gadiem ir krājis naudu, lai nopirktu zemes stūrīti, viņš to ir nopircis un, saprotams, viņš negrib no tā šķirties, ciezdams labāk visvisādus trūkumus, izvēlēdamies labāk mežonību, nabadzību, lai tikai nosargātu savu zemes stūrīti — savas individuālās saimniecības pamatu.

Vai var teikt, ka šis faktors tādā pašā veidā turpina darboties arī pie mums, padomju iekārtas apstākļos? Nē, nevar teikt. Nevar teikt tāpēc, ka mums nav zemes privātīpašuma. Un tieši tāpēc, ka mums nav zemes privātīpašuma, mums nav arī tās verdziskās zemnieka pieķeršanās zemes stūrītim, kāda ir Rietumos. Un šis apstāklis nevar neatvieglināt sīkzemnieku saimniecības pāreju uz kolhozu sliedēm.

Lūk, kur viens no iemesliem, kāpēc lielajām saimniecībām uz laukiem, kolhoziem uz laukiem, tik viegli izdodas demonstrēt pie mums, zemes nacionalizacijas apstākļos, savu pārākumu par sīko zemnieku saimniecību.

Lūk, kur padomju agrarlikumu lielā revolucionārā nozīme, kuri iznīcināja absolūto renti, atcēla zemes privātīpašumu un realizēja zemes nacionalizāciju.

Bet no tā secināms, ka mūsu rīcībā ir jauns arguments pret buržuāziskajiem ekonomistiem, kas sludina, ka sīkzemnieka saimniecība savā cīņā pret lielsaimniecību esot stabila.

Kāpēc gan mūsu teoretiķi-agrarieši pietiekami neizlieto šo jauno argumentu savā cīņā pret visvisādām buržuāziskām teorijām?

Nacionalizējot zemi, mēs, starp citu, pamatojāmies uz tiem teorētiskajiem priekšnoteikumiem, kas doti «Kapitāla» trešajā sējumā, Marksa pazīstamajā grāmatā «Virsvērtības teorijas» un Ļeņina agrāros apcerējumos, kas ir teorētiskās domas bagātāko dārgumu krājums.

Es te domāju zemes rentes teoriju vispār, absolūtās zemes rentes teoriju it īpaši. Tagad ir skaidrs, ka mūsu sociālistiskās celtniecības prakse pilsētā un uz laukiem ir spīdoši apstiprinājusi šo darbu teorētiskās tezes.

Nav tikai saprotams, kāpēc Čajanovu tipa «padomju» ekonomistu pretzinātniskām teorijām jābūt brīvā apgrozībā mūsu presē, bet ģeniālie Marksa-Engelsa-Ļeņina darbi par zemes rentes un absolūtās zemes rentes teoriju nav jāpopularizē un jāizvirza pirmajā vietā, kāpēc tiem jābūt paslēptiem zem pūra?

Jūs, droši vien, atceraties pazīstamo Engelsą brošūru «Zemnieku jautājums». Jūs, protams, atceraties, cik apdomīgi Engelss pieiet jautājumam par sīkzemnieku pārvešanu uz kopdarbības saimniecības ceļu, uz kolektīvas saimniecības ceļu. Atļaujiet man citēt attiecīgo vietu no Engelsą brošūras:

«Mēs noteikti stāvam sīkzemnieka pusē; mēs darīsim visu iespējamo, lai viņam būtu ciešamāka dzīve, lai atvieglotu viņam pāreju uz kopdarbību gadījumā, ja viņš par to izšķirtos; bet tādā gadījumā, ja viņš vēl nebūs spējīgs par to izšķirties, mēs centīsimies viņam dot iespējami vairāk laika par to padomāt uz sava zemes stūrīša».

Jūs redzat, cik apdomīgi Engelss pieiet jautājumam par individuālās zemnieku saimniecības pārvešanu uz kolektīvisma sliedēm. Ar ko lai izskaidro šādu, pirmajā mirklī šķietami pārmērīgu, Engelsa apdomību? Uz ko viņš šeit pamatojies? Redzams, viņš ir pamatojies uz zemes privātīpašuma pastāvēšanu, uz to faktu, ka zemniekam ir «savs stūrītis» zemes, no kura viņam, zemniekam, būs grūti šķirties. Tāda ir zemniecība Rietumos. Tāda ir zemniecība kapitālistiskās valstīs, kur pastāv zemes privātīpašums. Saprotams, ka šeit ir vajadzīga liela apdomība.

Vai var teikt, ka šāds stāvoklis ir pie mums PSR Savienībā? Nē, to nevar teikt. Nevar, jo mums nav zemes privātīpašuma, kas zemnieku saista pie viņa individuālās saimniecības. Nevar, jo mums ir zemes nacionalizacija, kas atvieglo individuālā zemnieka pāreju uz kolektīvisma sliedēm.

Lūk, viens no iemesliem, kāpēc kolhozu kustība pēdējā laikā pie mums attīstās samērā viegli un ātri.

Nav patīkami, ka mūsu teoretiķi-agrarieši vēl nav pamēģinājuši pienācīgi skaidri parādīt šo starpību starp zemnieka stāvokli pie mums un Rietumos. Bet tieši šādam darbam būtu vislielākā nozīme ne tikai mums, padomju darbiniekiem, bet arī visu zemju komunistiem. Jo proletāriskajai revolūcijai kapitālistiskās zemēs nav vienalga, vai sociālisms tur būs jāuzceļ tūliņ pēc varas saņemšanas proletariāta rokās uz zemes nacionalizācijas bazes vai bez šādas bazes.

Savā nesenajā rakstā presē («Lielā lūzuma gads») es minēju zināmus argumentus par lielsaimniecības priekšrocību zemkopībā pret sīksaimniecību, domādams lielās padomju saimniecības. Nav nemaz jāpierāda, ka visi šie argumenti viscaur un pilnīgi attiecas arī uz kolhoziem kā lielām saimnieciskām vienībām. Es runāju ne tikai par attīstītiem kolhoziem, kuriem ir mašinu un traktoru baze, bet arī par kolhoziem sākuma stadijā, kas reprezentē, tā sakot, manufaktūras periodu kolhozu celtniecībā un balstās uz zemnieku inventāru. Es te domāju tos kolhozus sākuma stadijā, kādus tagad dibina vienlaidu kolektivizācijas rajonos un kas balstās uz zemnieku ražošanas rīku vienkāršu kopā salikšanu.

Aplūkosim, piemēram, kolhozus Hopras rajonā, bijušā Donas apgabalā. Ārēji, no tehnikas viedokļa, šie kolhozi it kā neatšķiras no sīkās zemnieku saimniecības (maz mašinu, maz traktoru). Un tomēr zemnieku darba rīku vienkārša kopā salikšana kolhozā ir devusi tādu efektu, par kādu mūsu praktiķi nav ne sapņojuši. Kā izpaudies šis efekts? Tā, ka pāreja uz kolhozu sliedēm ir devusi sējas platības paplašinājumu par 30, 40 un 50%. Ar ko lai izskaidro šo «galvu reibinošo» efektu? Ar to, ka zemnieki, būdami bezspēcīgi individuāla darba apstākļos, ir kļuvuši par vislielāko spēku, salīkdami kopā savus darba rīkus un apvienodamies kolhozos. Ar to, ka zemnieki ir guvuši iespēju apstrādāt individuāla darba apstākļos grūti apstrādājamas atmatas un plēsumus. Ar to, ka zemnieki ir guvuši iespēju dabūt savās rokās šos plēsumus. Ar to, ka ir radusies iespēja izmantot agrāk neapstrādātās vietas, atsevišķus zemes stūrīšus, ežas utt., u. tml.

Jautājumam par atmatu un plēsumu apstrādāšanu ir milzīga nozīme mūsu lauksaimniecībā. Jūs zināt, ka vecajos laikos Krievijas revolucionārās kustības ass bija agrarjautājums. Jūs zināt, ka viens no agrar-kustības mērķiem bija zemes trūkuma likvidēšana. Daudzi toreiz domāja, ka šis zemes trūkums ir absolūts, t. i., ka Krievijā vairs nav brīvas zemes, kas derīga apstrādāšanai. Bet kas noskaidrojās īstenībā? Tagad visiem ir skaidrs, ka brīvas zemes PSR Savienībā ir bijis un palicis vēl desmitiem miljonu hektaru, bet apstrādāt to ar saviem nožēlojamiem darba rīkiem zemniekam nebija nekādas iespējas. Un tieši tāpēc, ka zemniekam nebija iespējams apstrādāt plēsumus un atmatas, tieši tāpēc viņš tiecās pēc «mīkstās zemes», pēc zemes, kas piederēja muižniekiem, pēc zemes, kas bija parocīga apstrādāšanai ar zemnieku inventāra spēkiem individuāla darba apstākļos. Lūk, kas bija «zemes trūkuma» pamats. Tāpēc nav brīnums, ka mūsu Labības trestam, kas apbruņojies ar traktoriem, tagad ir iespējams sākt apstrādāt kādus divdesmit miljonus hektaru brīvas zemes, ko zemnieki nav aizņēmuši un ko nevar apstrādāt individuāla darba kārtībā ar sīkzemnieku inventāra spēkiem.

Kolhozu kustības nozīme visās tās fāzēs, — gan tās sākuma fazē, gan attīstītākā fazē, kad tā ir apbruņota ar traktoriem, — ir, starp citu, tāda, ka zemnieki tagad gūst iespēju sākt apstrādāt atmatas un plēsumus. Te ir sējas platību milzīgās paplašināšanās noslēpums, zemniekiem pārejot kolektīvā darbā. Tas ir viens no kolhozu pārākuma pamatiem par individuālo zemnieku saimniecību.

Nav nemaz jāsaka, ka kolhozu pārākums par individuālo zemnieku saimniecību kļūs vēl neapstrīdamāks, kad sākuma stadijas kolhoziem vienlaidu kolektivizācijas rajonos nāks palīgā mūsu mašīnu un traktoru stacijas un kolonas un kad paši kolhozi dabūs iespēju koncentrēt savās rokās traktorus un kombainus.

IV. Pilsēta un Lauki

Pastāv buržuāzisko ekonomistu kultivēts aizspriedums par tā saucamajām «šķērēm», aizspriedums, kam jāpieteic nesaudzīgs karš, tāpat kā visām citām buržuaziskām teorijām, kas, diemžēl, ir izplatītas padomju presē. Es te domāju teoriju par to, ka Oktobra revolūcija esot devusi zemniecībai mazāk nekā Februāra revolūcija, ka Oktobra revolūcija, patiesību sakot, nekā neesot devusi zemniecībai.

Šo aizspriedumu kādu laiku izplatīja mūsu presē viens no «padomju» ekonomistiem. Tiesa, viņš, šis «padomju» ekonomists, vēlāk no savas teorijas atteicās. (Balss: «Kurš tad tas ir?».) Tas ir Gromans. Bet šo teoriju uzķēra trockistu un zinovjeviešu opozicija un izlietoja to pret partiju. Turklāt nav nekāda pamata apgalvot, ka tā nebūtu apgrozībā «padomju» sabiedriskajās aprindās arī tagad.

Tas, biedri, ir ļoti svarīgs jautājums. Tas skar problēmu par pilsētas un lauku savstarpējām attiecībām. Tas skar problēmu par pretstata iznīcināšanu starp pilsētu un laukiem. Tas skar ļoti aktuālo «šķēru» jautājumu. Tāpēc es domāju, ka ar šo dīvaino teoriju ir vērts nodarboties.

Vai pareizi, ka zemnieki nekā nav saņēmuši no Oktobra revolūcijas? Pievērsīsimies faktiem.

Man rokās ir pazīstamā statistiķa b. Ņemčinova pazīstamā tabula, kas publicēta manā rakstā «Labības frontē». Šai tabulā redzams, ka pirms revolūcijas muižnieki «ražoja» ne mazāk kā 600 milj. pudu graudu labības. Tātad muižnieki tolaik bija 600 milj. pudu labības turētāji.

Kulaki pēc šās tabulas tolaik «ražoja» 1 900 milj. pudu labības. Tas ir ļoti liels spēks, kas tolaik bija kulaku rīcībā.

Turpretī trūcīgie un vidējie zemnieki ražoja 2 500 milj. pudu labības.

Tāda ir stāvokļa aina vecajā sādžā, sādžā pirms Oktobra revolūcijas.

Kādas pārgrozības ir notikušas uz laukiem pēc Oktobra? Ņemu skaitļus no tās pašas tabulas. Aplūkosim, piemēram, 1927. gadu. Cik šajā gadā ražoja muižnieki? Skaidrs, ka viņi neražoja nekā un arī nevarēja ražot, jo muižniekus bija iznīcinājusi Oktobra revolūcija. Jūs sapratīsit, ka tam bija jākļūst par lielu atvieglinājumu zemniecībai, jo zemnieki atbrīvojās no muižnieku jūga. Tas, protams, ir liels sasniegums zemniecībai, kas iegūts Oktobra revolūcijas rezultātā.

Cik 1927. gadā ražoja kulaki? 600 milj. pudu labības 1 900 milj. pudu vietā. Tātad periodā pēc Oktobra revolūcijas kulaku spēks pamazinājies vairāk nekā trīs reizes. Jūs sapratīsit, ka tas nevarēja neatvieglot trūcīgo un vidējo zemnieku stāvokli.

Bet cik 1927. gadā ražoja trūcīgie un vidējie zemnieki? 4 miljardus pudu 2 500 milj. pudu vietā. Tātad trūcīgie un vidējie zemnieki pēc Oktobra revolūcijas sāka ražot par 1,5 miljarda pudiem labības vairāk nekā laikā pirms revolūcijas.

Lūk, jums fakti, kas liecina, ka trūcīgajiem un vidējiem zemniekiem no Oktobra revolūcijas ir bijuši kolosāli ieguvumi.

Lūk, ko Oktobra revolūcija ir devusi trūcīgajiem un vidējiem zemniekiem.

Kā var pēc tā apgalvot, ka Oktobra revolūcija nekā nav devusi zemniekiem?

Bet tas, biedri, nav viss. Oktobra revolūcija iznīcināja zemes privātīpašumu, iznīcināja zemes pirkšanu un pārdošanu, nodibināja zemes nacionalizāciju. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka, lai ražotu labību, zemniekam nebūt nav vajadzīgs zemi pirkt. Agrāk viņš gadiem krāja līdzekļus, lai iegūtu zemi, iestiga parādos, uzņēmās parādjūgu, lai tikai iegūtu zemi. Zemes pirkšanas izdevumi gūlās, protams, uz labības ražošanas izmaksu. Tagad zemniekam tas vairs nav vajadzīgs. Tagad viņš var ražot labību, nepirkdams zemi. Tātad simtiem miljonu rubļu, ko zemnieki izdeva, lai nopirktu zemi, paliek tagad zemnieku kabatā. Vai tas atvieglina vai neatvieglina zemnieku stāvokli? Skaidrs, ka atvieglina.

Tālāk. Līdz pēdējam laikam zemnieks bija spiests rušināt zemi ar veco inventāru individuāla darba kārtībā. Katram zināms, ka ar veciem, tagad jau nederīgiem ražošanas rīkiem apbruņots individuāls darbs nedod to ieguvumu, kas vajadzīgs, lai dzīvotu ciešami, lai sistemātiski uzlabotu savu materialo stāvokli, lai attīstītu savu kultūru un izietu uz plašā sociālistiskās celtniecības ceļa. Tagad, pēc kolhozu kustības spēcīgas attīstības zemniekiem ir iespējams apvienot savu darbu ar savu kaimiņu darbu, apvienoties kolhoza, uzplēst līdumu, izmantot atmatu, dabūt mašinas un traktorus un tādējādi divreiz, ja ne trīsreiz pacelt savu darba ražīgumu. Bet ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka zemniekam tagad, apvienojoties kolhozos, ir iespējams ražot daudz vairāk nekā agrāk, patērējot tādu pašu darba daudzumu. Tas tātad nozīmē, ka labības ražošana kļūst daudz lētāka, nekā tā bija līdz pēdējam laikam. Tas beidzot nozīmē, ka, stabilām cenām pastāvot, zemnieks var saņemt par labību daudz vairāk, nekā viņš saņēma līdz šim.

Kā var pēc visa tā apgalvot, ka no Oktobra revolūcijas zemniecība nekā nav ieguvusi?

Vai nav skaidrs, ka ļaudis, kas stāsta tādas tenkas, atklāti apmelo partiju, Padomju varu?

Bet kas no visa tā secināms?

No tā secināms, ka jautājums par «šķērēm», jautājums par «šķēru» likvidēšanu tagad jāizvirza jaunā veidā. No tā secināms, ka, ja kolhozu kustība augs pašreizējā tempā, tad «šķēres» jau tuvākā laikā iznīcinās. No tā secināms, ka jautājums par attiecībām starp pilsētu un laukiem nostājas uz jauniem pamatiem, ka pretstats starp pilsētu un laukiem izzudīs paātrinātā tempā.

Šim apstāklim, biedri, ir vislielākā nozīme visā mūsu celtniecībā. Tas pārveido zemnieka psihologiju un pagriež viņu ar seju pret pilsētu. Tas rada pamatu pretstata iznīcināšanai starp pilsētu un laukiem. Tas rada pamatu, lai partijas lozungu «ar seju pret laukiem» papildinātu ar zemnieku-kolhoznieku lozungu «ar seju pret pilsētu».

Un te nav nekā apbrīnojama, jo zemnieks tagad saņem no pilsētas mašinas, traktorus, agronomus, organizatorus un beidzot — tiešu palīdzību kulaku apkarošanai un pārvarēšanai. Vecā tipa zemnieks ar savu zvērisko neuzticību pilsētai kā laupītājam atiet otrā plānā. Viņu nomaina jaunais zemnieks, zemnieks-kolhoznieks, kas raugās uz pilsētu ar cerību dabūt no turienes realu palīdzību ražošanai. Vecā tipa zemnieka vietā, kas baidās noslīdēt līdz trūcīgai zemniecībai un vienīgi slepus paceļas līdz kulaka stāvoklim (var atņemt vēlēšanu tiesības!), nāk jaunais zemnieks, kam ir jauna perspektīva — stāties kolhoza un izrauties no trūkuma un tumsas uz plaša saimnieciskās dzīves un kultūras kāpinājuma ceļa.

Lūk, biedri, kā tā lieta izvēršas.

Tāpēc jo nepatīkamāk, biedri, ka mūsu teoretiķi-agrarieši nav darījuši visu, lai sagrautu un izrautu ar saknēm visas un visādas buržuāziskas teorijas, kas mēģina diskreditēt Oktobra revolūcijas iekarojumus un kolhozu pieaugošo kustību.

V. Par kolhozu raksturu

Kolhozi kā saimniecības tips ir viena no sociālistiskās saimniecības formām. Par to nevar būt nekādu šaubu.

Viens no runātājiem uzstājās šeit un diskreditēja kolhozus. Viņš apgalvoja, ka kolhoziem kā saimnieciskām organizācijām neesot nekā kopīga ar sociālistisku saimniecības formu. Man jāsaka, biedri, ka šāds kolhozu raksturojums ir pilnīgi nepareizs. Nevar būt šaubu, ka tam, šim raksturojumam, nav nekā kopīga ar īstenību.

Kas nosaka saimniecības tipu? Acīm redzami — cilvēku attiecības ražošanas procesā. Ar ko gan citu var noteikt saimniecības tipu? Bet vai kolhoza ir tāda ļaužu šķira, kas būtu ražošanas līdzekļu īpašnieki, un tāda ļaužu šķira, kam šo ražošanas līdzekļu nebūtu? Vai kolhoza ir ekspluatatoru šķira un ekspluatējamo šķira? Vai kolhozs nereprezentē galveno ražošanas rīku sabiedriskošanu uz zemes, kas pieder valstij? Kāds pamats ir apgalvot, ka kolhozi kā saimniecības tips nav viena no sociālistiskās saimniecības formām?

Protams, kolhozos ir pretrunas. Protams, kolhozos ir individuālisma un pat kulacisma paliekas, kas vēl nav izzudušas, bet kam ar laiku visādā ziņā jāizzūd, jo vairāk kolhozus nostiprinās, jo vairāk tos mašinizēs. Bet vai var noliegt, ka kolhozi kopumā ar visām viņu pretrunām un nepilnībām, kolhozi kā saimniecisks fakts savā pamatā ir jauns lauku attīstības ceļš, lauku sociālistiskās attīstības ceļš pretstatā kulaciskajam, kapitālistiskajam attīstības ceļam? Vai var noliegt, ka kolhozi (es runāju par kolhoziem, bet ne par viltus kolhoziem) mūsu apstākļos ir uz laukiem sociālistiskās celtniecības baze un pamats, kas izauguši niknās sadursmēs ar kapitālistiskiem elementiem?

Vai nav skaidrs, ka dažu biedru mēģinājumiem diskreditēt kolhozus un tos izsludināt par buržuāzisku saimniecības formu nav nekāda pamata?

1923. gadā mums vēl nebija kolhozu masveidīgas kustības. Savā brošūrā «Par kooperāciju» Ļeņins ņēma vērā visus kooperacijas veidus, ir tās zemākās (apgādes un pārdošanas) formas, ir augstākās (kolhozu forma). Ko tad viņš toreiz teica par kooperāciju, par kooperatīviem uzņēmumiem? Lūk, viens citāts no Ļeņina brošūras «Par kooperāciju»:

«Mūsu pastāvošajā iekārtā kooperatīvie uzņēmumi atšķiras no privatkapitalistiskiem uzņēmumiem kā kolektīvie uzņēmumi, bet neatšķiras no sociālistiskiem uzņēmumiem, ja tie dibināti uz zemi, ar ražošanas līdzekļiem, kas pieder valstij, t. i., strādnieku šķirai» (XXVII sēj., 396. lpp.).

Tātad Ļeņins aplūko kooperatīvos uzņēmumus ne pašus par sevi, bet sakarībā ar mūsu pastāvošo iekārtu, sakarībā ar to, ka tie funkcionē uz valstij piederošas zemes, tādā zemē, kur ražošanas līdzekļi pieder valstij, un, apskatīdams tos šādā kārtībā, Ļeņins apgalvo, ka kooperatīvie uzņēmumi neatšķiras no sociālistiskiem uzņēmumiem.

Tā izsakās Ļeņins par kooperatīviem uzņēmumiem vispār.

Vai nav skaidrs, ka ar vēl lielāku pamatu to pašu var teikt par mūsu perioda kolhoziem?

Ar to, starp citu, arī izskaidrojams, ka «vienkāršu kooperacijas augšanu» Ļeņins mūsu apstākļos uzskata par «identisku sociālisma augšanai».

Jūs redzat, ka, diskreditēdams kolhozus, iepriekš minētais runātājs ir pielaidis visrupjāko kļūdu pret ļeņinismu.

No šās kļūdas rodas viņa otra kļūda — par šķiru cīņu kolhozos. Runātājs tik krāsaini iztēloja šķiru cīņu kolhozos, ka var iedomāties, ka šķiru cīņa kolhozos neatšķiras no šķiru cīņas ārpus kolhoziem. Vēl vairāk, var sākt domāt, ka tā kļūst tur vēl niknāka. Bet ne jau minētais runātājs viens grēko šajā lietā. Pļāpāšana par šķiru cīņu, čīkstēšana un pīkstēšana par šķiru ciņu kolhozos tagad ir visu mūsu «kreiso» brēkuļu raksturīgā pazīme. Turklāt viskomiskākais šajā pīkstoņā ir tas, ka šķiru cīņu šie pīkstētāji «redz» tur, kur tās nav vai gandrīz nav, bet neredz to tur, kur tā pastāv un plūst pāri malām.

Vai kolhozos ir šķiru cīņas elementi? Jā, ir. Nevar nebūt šķiru cīņas elementu kolhozos, ja tur vēl saglabājas individuālistiskās vai pat kulaku psihologijas paliekas, ja tur vēl ir zināma nevienlīdzība materiālajā stāvoklī. Vai var teikt, ka šķiru cīņa kolhozos ir vienlīdzīga šķiru cīņai ārpus kolhoziem? Nē, nevar teikt. Tā jau ir mūsu «kreiso» frāžu varoņu kļūda, ka viņi šo starpību neredz.

Ko nozīmē šķiru cīņa ārpus kolhoziem, pirms kolhozu nodibināšanas? Tā nozīmē cīņu pret kulaku, kam pieder ražošanas rīki un līdzekļi un kas ar šo ražošanas rīku un līdzekļu palīdzību uzspiež trūcīgajai zemniecībai parādjūgu. Šī cīņa ir cīņa uz dzīvību un nāvi.

Bet ko nozīmē šķiru cīņa uz kolhozu bazes? Tā nozīmē, vispirms, to, ka kulaks ir sakauts un ka viņam ir atņemti ražošanas rīki un līdzekļi. Tā nozīmē, otrkārt, to, ka trūcīgie un vidējie zemnieki ir apvienoti kolhozos uz galveno ražošanas rīku un līdzekļu sabiedriskošanas bazes. Tā nozīmē, beidzot, to, ka runa ir par cīņu starp kolhozu locekļiem, no kuriem vieni vēl nav atbrīvojušies no individuālistiskām un kulaciskām paliekām un mēģina izmantot zināmo nevienlīdzību kolhozos savā labā, bet otri šīs paliekas un šo nevienlīdzību vēlas izdzīt no kolhoziem. Vai nav skaidrs, ka tikai aklie nevar saredzēt starpību starp šķiru cīņu uz kolhozu bazes un šķiru cīņu ārpus kolhoziem?

Būtu maldīgi domāt, ka, ja mums ir kolhozi, tad ir dots viss nepieciešamais sociālisma uzcelšanai. Vēl jo maldīgāk būtu domāt, ka kolhozu locekļi jau ir kļuvuši par sociālistiem. Nē, vēl daudz būs jāpastrādā, lai pārveidotu zemnieku-kolhoznieku, lai pārvarētu viņa individuālistisko psihologiju un padarītu viņu par īstu sociālistiskās sabiedrības darba cilvēku. Un tas tiks izdarīts jo ātrāk, jo drīzāk kolhozus mašinizēs, jo drīzāk tos traktorizēs. Bet tas nepavisam nemazina kolhozu kā lauku sociālistiskās pārveidošanas sviras milzīgo nozīmi. Kolhozu lielā nozīme ir taču tieši tā, ka tie ir galvenā baze mašinu un traktoru lietošanai zemkopībā, ka tie ir galvenā baze zemnieka pārveidošanai, viņa psihologijas pārveidošanai sociālisma garā. Ļeņinam bija taisnība, kad viņš sacīja:

«Sīkā zemkopja pārdarināšanas, visas viņa psihologijas un iemaņu pārdarināšanas darbs ir darbs, kam nepieciešamas paaudzes. Atrisināt šo jautājumu attiecībā uz sīko zemkopi, atveseļot, tā teikt, visu viņa psihologiju var tikai materiālā baze, tehnika, traktoru un mašīnu lietošana zemkopībā masu apmēros, elektrifikacija masu apmēros» (XXVI sēj., 239. lpp.).

Kas var noliegt, ka kolhozi ir tieši tā sociālistiskās saimniecības forma, tikai caur kuru daudzie individuālās sīkzemniecības miljoni var iesaistīties lielsaimniecībā ar tās mašinām un traktoriem kā saimnieciskā kāpinājuma svirām, kā lauksaimniecības sociālistiskās attīstības svirām?

Visu to ir aizmirsuši mūsu «kreisie» frāžu varoņi.

To ir aizmirsis arī mūsu orators.

VI. Pārmaiņas šķiru stāvoklī un pagrieziens partijas politikā

Beidzot jautājums par pārmaiņām šķiru stāvoklī mūsu zemē un par sociālisma uzbrukumu lauku kapitālistiskajiem elementiem.

Pēdējā gadā mūsu darba raksturīgā pazīme ir tā, ka mēs kā partija, kā Padomju vara:

a) visā frontē esam izvērsuši uzbrukumu pret lauku kapitālistiskajiem elementiem,

b) šis uzbrukums ir devis un joprojām dod, kā zināms, ļoti jūtamus pozitīvus rezultatus.

Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka no kulaku ekspluatatorisko tendenču ierobežošanas politikas mēs esam pārgājuši uz kulaku kā šķiras likvidacijas politiku. Tas nozīmē, ka mēs esam veikuši un joprojām veicam vienu no izšķirošiem pagriezieniem visā mūsu politikā.

Līdz pēdējam laikam partija stāvēja uz kulaku ekspluatatorisko tendenču ierobežošanas pozicijas. Ir zināms, ka šo politiku deklarēja jau partijas VIII kongresā. To, šo pašu politiku, no jauna pasludināja, nodibinot jauno ekonomisko politiku, un mūsu partijas XI kongresā. Visiem atmiņā Ļeņina zināmā vēstule par Preobraženska tēzēm (1922. g.), kur viņš no jauna atgriežas pie jautājuma par tieši šādas politikas ieturēšanas nepieciešamību. Beidzot to apstiprināja mūsu partijas XV kongress. Līdz pēdējam laikam mēs to arī ieturējām.

Vai šī politika bija pareiza? Jā, toreiz tā bez vārda runas bija pareiza. Vai mēs varējām pirms gadiem pieciem vai trijiem uzsākt šādu uzbrukumu kulakiem? Vai mēs toreiz varējām cerēt uz šāda uzbrukuma panākumiem? Nē, nevarējām. Tas būtu bijis visbīstamākais avanturisms. Tā būtu bijusi visbīstamākā rotaļa ar uzbrukumu. Jo mēs te droši būtu izkrituši cauri un izkrizdami būtu nostiprinājuši kulaku pozicijas. Kāpēc? Tāpēc, ka mums vēl nebija to atbalsta punktu uz laukiem plaša padomju saimniecību un kolhozu tīkla veidā, uz kuriem būtu bijis iespējams bāzēties izšķirošā uzbrukumā kulakiem. Tāpēc, ka toreiz mums nebija iespējams kulaku kapitālistiskās ražošanas vietā likt sociālistisku ražošanu kolhozos un padomju saimniecībās.

1926. un 1927. gadā zinovjeviešu-trockistu opozicija pastiprināti centās uzspiest partijai politiku par tūlītēju uzbrukumu kulakiem. Partija šai bīstamajā avantūrā neielaidās, jo viņa zināja, ka nopietni cilvēki nedrīkst sev atļaut rotaļu ar uzbrukumu. Uzbrukums kulakiem ir nopietna lieta. To nedrīkst sajaukt ar deklamacijām pret kulakiem. To nedrīkst tāpat sajaukt ar skrāpēšanās politiku ar kulakiem, ko pastiprināti centās uzspiest partijai zinovjeviešu-trockistu opozīcija. Uzbrukt kulakiem nozīmē — salauzt kulakus un likvidēt tos kā šķiru. Ārpus šiem mērķiem uzbrukums ir deklamacija, skrāpēšanās, balamutība — viss, ko vēlaties, tikai ne īsts boļševistisks uzbrukums. Uzbrukt kulakiem — nozīmē sagatavoties lietai un dot kulakiem triecienu, bet dot tādu triecienu, lai viņi vairs nevarētu tikt uz kājām. Mēs, boļševiki, to arī saucam par īstu uzbrukumu. Vai mēs varējām pirms gadiem pieciem vai trijiem sākt šādu uzbrukumu cerībā uz panākumiem? Nē, nevarējām.

Patiešām, 1927. gadā kulaks ražoja vairāk nekā 600 milj. pudu labības un pārdeva no šās sumas ārpus-sādžas maiņas kārtībā apmēram 130 milj. pudu. Tas ir diezgan nopietns spēks, ar kuru nevar nerēķināties. Bet cik toreiz ražoja mūsu padomju saimniecības un kolhozi? Apmēram 80 milj. pudu, no kuriem izveda tirgū (preču labība) apmēram 35 milj. pudu. Spriediet paši, vai mēs varējām toreiz kulaku ražošanas un kulaku preču labības vietā likt ražošanu mūsu kolhozos un padomju saimniecībās un to preču labību? Skaidrs, ka nevarējām.

Ko nozīmē šādos apstākļos sākt izšķirošu uzbrukumu kulakiem? Tas nozīmē droši izkrist cauri, pastiprināt kulaku pozicijas un palikt bez labības. Lūk, tāpēc mēs nevarējām sākt un tāpēc mums nebija toreiz jāsāk izšķirošs uzbrukums kulakiem, pretēji zinovjeviešu-trockistu opozicijas avanturistiskajām deklamacijām.

Nu, bet tagad? Kāds tagad ir stāvoklis? Tagad mums ir pietiekama materiāla bāze, lai dotu triecienu kulakiem, salauztu viņu pretestību, likvidētu viņus kā šķiru un viņu ražošanas vietā liktu ražošanu kolhozos un padomju saimniecībās. Ir zināms, ka 1929. s. labības produkcija kolhozos un padomju saimniecībās nebija mazāka par 400 milj. pudu (par 200 milj. pudu mazāka nekā kulaku saimniecību kopprodukcija 1927. g.). Tālāk ir zināms, ka 1929. g. kolhozi un padomju saimniecības deva vairāk nekā 130 milj. pudu preču labības (t. i., vairāk nekā kulaks 1927. g.). Beidzot ir zināms, ka 1930. g. kolhozu un padomju saimniecību labības kopprodukcija nebūs mazāka par 900 milj. pudu (t. i., vairāk par kulaku kopprodukciju 1927. g.) un ka preču labības tie dos ne mazāk par 400 milj. pudu (t. i., nesalīdzināmi vairāk nekā kulaks 1927. g.).

Tāds, biedri, ir mūsu stāvoklis tagad.

Lūk, kādas pārmaiņas ir notikušas mūsu zemes ekonomikā.

Tagad mums, kā redzat, ir materiāla bāze, lai kulaku saimniecību ražošanas vietā liktu ražošanu kolhozos un padomju saimniecībās. Tieši tāpēc mūsu uzbrukums kulakiem tagad ir neapšaubāmi sekmīgs.

Lūk, kā jāuzbrūk kulakiem, ja runājam par īstu uzbrukumu, bet nevis aprobežojamies ar tukšām deklamacijām pret kulakiem.

Lūk, kāpēc mēs pēdējā laikā esam pārgājuši no kulaku ekspluatatorisko tendenču ierobežošanas politikas uz kulaku kā šķilas likvidācijas politiku.

Nu, bet ko darīt ar kulaku ekspropriācijas politiku, vai vienlaidu kolektivizācijas rajonos var pieļaut kulaku ekspropriāciju? — jautā no dažādām pusēm.

Smieklīgs jautājums! Kulaku ekspropriāciju nevarēja pieļaut tikmēr, kamēr mēs pieturējāmies pie kulaku ekspluatatorisko tendenču ierobežošanas viedokļa, kamēr mums nebija iespējams pāriet izšķirošā uzbrukumā pret kulakiem, kamēr mums nebija iespējams kulaku saimniecību ražošanas vietā likt ražošanu kolhozos un padomju saimniecībās. Toreiz politika, kas nepieļāva kulaku ekspropriāciju, bija nepieciešama un pareiza. Bet tagad? Tagad — cita lieta. Tagad mums ir iespēja sākt izšķirošu uzbrukumu kulakiem, salauzt viņu pretošanos, likvidēt viņus kā šķiru un viņu ražošanas vietā likt ražošanu kolhozos un padomju saimniecībās. Tagad kulakus ekspropriē pašas trūcīgo un vidējo zemnieku masas, kas realizē vienlaidu kolektivizāciju. Tagad kulaku ekspropriācija vienlaidu kolektivizācijas rajonos nav vairs vienkāršs administratīvs solis. Tagad kulaku ekspropriācija tur ir kolhozu dibināšanas un attīstības sastāvdaļa. Lūk, kāpēc tagad ir smieklīgi un nenopietni daudz runāt par kulaku ekspropriāciju. Ja galva nost, — par matiem neraud.

Ne mazāk smieklīgs šķiet otrs jautājums: vai kulaku var laist kolhozā. Protams, ka kolhozā viņu nevar laist. Nevar tāpēc, ka viņš ir nāvīgs kolhozu kustības ienaidnieks.

VII. Secinājumi

Tādi, biedri, ir seši pamatjautājumi, kuriem mūsu agrariešu - marksistu teorētiskais darbs nevar paiet garām.

Šo jautājumu nozīme vispirms ir tā, ka to marksistiska izstrādāšana dod iespēju izraut ar visām saknēm visas un visādas buržuāziskas teorijas, kuras — mums par kaunu — dažreiz izplata mūsu pašu biedri-komunisti un kuras piegružo galvas mūsu praktiķiem. Bet šīs teorijas jau sen vajadzēja ar saknēm izravēt un atmest nost. Jo tikai nesaudzīgā cīņā pret šīm un tām līdzīgām teorijām var izaugt un nostiprināties agrariešu-marksistu teorētiskā doma.

Šo jautājumu nozīme beidzot ir tā, ka tie dod jaunu izskatu vecajām pārejas perioda ekonomikas problēmām.

Jaunā veidā tagad stādāms jautājums par jauno ekonomisko politiķu, par šķirām, par kolhoziem, par pārejas perioda ekonomiku.

Jāatsedz to kļūdas, kas jauno ekonomisko politiku saprot kā atkāpšanos un tikai kā atkāpšanos. Patiesībā Ļeņins, jau dibinot jauno ekonomisko politiku, teica, ka šī politika nav tikai atkāpšanās vien, ka tā nozīmē reizē ar to sagatavošanos jaunam izšķirošam uzbrukumam pilsētas un lauku kapitālistiskiem elementiem.

Jāatsedz to kļūda, kuri domā, ka jaunā ekonomiskā politika vajadzīga tikai saišu uzturēšanai starp pilsētu un laukiem. Ne katra veida saites starp pilsētu un laukiem mums ir vajadzīgas. Mums vajadzīgas tādas saites, kas nodrošina sociālisma uzvaru. Un ja mēs turamies pie jaunās ekonomiskās politikas, tad tāpēc, ka tā kalpo sociālisma lietai. Bet kad tā beigs kalpot sociālisma lietai, mēs to aiztrieksim pie velna. Ļeņins teica, ka jaunā ekonomiskā politika ir nodibināta nopietni un uz ilgu laiku. Bet nekad viņš nav teicis, ka šī politika ir nodibināta uz visiem laikiem.

Tāpat jāstāda jautājums par marksistiskās atražošanas teorijas popularizēšanu. Jāizstrādā jautājums par mūsu tautas saimniecības bilances sastādīšanas shemu. Tas, ko 1926. gadā publicēja Centrālā statistikas pārvalde kā tautas saimniecības bilanci, nav vis bilance, bet rotaļāšanās ar cipariņiem. Neder lietai tāpat arī Bazarova un Gromana tautas saimniecības bilances problemas traktējums. PSRS tautas saimniecības bilances shema jāizstrādā revolucionāriem marksistiem, ja viņi vispār grib nodarboties ar pārejas perioda ekonomikas jautājumu izstrādāšanu.

Būtu labi, ja mūsu marksisti-ekonomisti izvirzītu specialu darbinieku grupu pārejas perioda ekonomikas problēmu izstrādāšanai to jaunajā nostādnē tagadējā attīstības posmā.

«Pravda», 309. nr., 1929. g. 29. decembri.

Paraksts: J. Staļins.

***

KULAKU KA ŠĶIRAS LIKVIDACIJAS POLITIKAS JAUTĀJUMĀ

Avīzes «Krasnaja Zvezda» (1) 16. nr-a rakstā «Kulaku kā šķiras likvidācija», kas vispār neapstrīdami pareizs, ir divas neprecizitātes formulējumos. Man liekas, ka šīs neprecizitātes ir jāizlabo.

1. Rakstā teikts:

«Atjaunošanas periodā mums bija pilsētu un lauku kapitālistisko elementu ierobežošanas politika. Ar rekonstrukcijas laikmeta sākšanos mēs pārgājām no ierobežošanas politikas uz viņu izstumšanas politiku».

Sī teze nav pareiza. Kapitālistisko elementu ierobežošanas politika un to izstumšanas politika nav divas dažādas politikas. Tā ir viena un tā pati politika. Lauku kapitālistisko elementu izstumšana ir kapitālistisko elementu ierobežošanas politikas, kulaku ekspluatato-risko tendenču ierobežošanas politikas neizbēgamais rezultāts un sastāvdaļa. Lauku kapitālistisko elementu izstumšana vēl nav kulaku kā šķiras izstumšana. Lauku kapitālistisko elementu izstumšana ir tādu kulaku atsevišķu grupu izstumšana un pārvarēšana, kas nav izturējušas nodokļu spiedienu, nav izturējušas Padomju varas ierobežojumu sistēmu. Saprotams, ka kulaku ekspluatatorisko tendenču ierobežošanas politika, lauku kapitālistisko elementu ierobežošanas politika nevar nenovest pie atsevišķu kulaku grupu izstumšanas. Tāpēc atsevišķu kulaku grupu izstumšanu nevar uzlūkot citādi, kā par lauku kapitālistisko elementu ierobežošanas politikas nenovēršamu rezultatu un sastāvdaļu.

Šī politika mums bija ne tikai atjaunošanas periodā, bet arī rekonstrukcijas periodā, bet arī periodā pēc XV kongresa (1927. g. decembris), bet arī mūsu partijas XVI konferences periodā (1929. g. aprilis), kā arī pēc šās konferences līdz pat 1929. g. vasarai, kad mums sākās vienlaidu kolektivizācijas laika posms, kad iestājās lūzums kulaku kā šķiras likvidacijas politikas virzienā.

Ja skatām cauri svarīgākos partijas dokumentus, sākot kaut vai ar XIV kongresu 1925. gada decembrī (sk. rezolūciju par CK pārskatu (2)) un beidzot ar XVI konferenci 1929. g. aprīlī (sk. rezolūciju «Par lauksaimniecības kāpinājuma ceļiem» (3)), tad nevar neievērot, ka teze par «kulaku ekspluatatorisko tendenču ierobežošanu» vai par «kapitālisma augšanas ierobežošanu uz laukiem» vienmēr ir blakus tezei par «lauku kapitālistisko elementu izstumšanu», par «lauku kapitālistisko elementu pārvarēšanu».

Ko tas nozīmē?

Tas nozīmē, ka partija neatdala lauku kapitālistisko elementu izstumšanu no kulaku ekspluatatorisko tendenču ierobežošanas politikas, no lauku kapitālistisko elementu ierobežošanas politikas.

Partijas XV kongress, kā arī XVI konference pilnīgi bāzējas uz «lauksaimnieciskās buržuazijas ekspluatatorisko tieksmju ierobežošanas» politiku (XV kongresa rezolūcija «Par darbu uz laukiem» (4)), bāzējas uz politiku par «jaunu līdzekļu izlietošanu kapitālisma attīstības ierobežošanai uz laukiem» (sk. turpat), bāzējas uz politiku par «kulaku ekspluatatorisko tendenču noteiktu ierobežošanu» (sk. XV kongresa rezolūciju par piecgadi (5)), bāzējas uz politiku par «uzbrukumu kulakam», saprotot to kā «pāreju uz tālāku, sistemātiskāku un neatlaidīgāku kulaka un privātā īpašnieka ierobežošanu» (sk. turpat), bāzējas uz politiku par pilsētas un lauku «privatkapitalistiskās saimniecības elementu» «vēl noteiktākas saimnieciskās izstumšanas» politiku (sk. XV kongresa rezolūciju par CK pārskatu (6)).

Tātad, a) nav taisnība minētā raksta autoram, kas tēlo kapitālistisko elementu ierobežošanas politiku un viņu izstumšanas politiku kā divas dažādas politikas. Fakti liecina, ka mums šeit ir darīšana ar vienu vispārēju kapitālisma ierobežošanas politiku, kuras sastāvdaļa un rezultāts ir atsevišķu kulaku grupu izstumšana.

Tātad, b) nav taisnība minētā raksta autoram, apgalvojot, ka lauku kapitālistisko elementu izstumšana sākusies tikai rekonstrukcijas periodā, XV kongresa periodā. Patiesībā izstumšana notika arī pirms XV kongresa, atjaunošanas periodā, un pēc XV kongresa, rekonstrukcijas periodā. XV kongresa periodā kulaku ekspluatatorisko tendenču ierobežošanas politika tika vienīgi pastiprināta ar jauniem papildlīdzekļiem, un sakarā ar to bija jāpastiprinās arī atsevišķu kulaku grupu izstumšanai.

2. Rakstā teikts:

«Kulaku kā šķiras likvidacijas politika pilnīgi izriet no kapitālistisko elementu izstumšanas politikas un ir šās politikas turpinājums jaunā etapā».

Sī teze nav preciza un tāpēc — nepareiza. Saprotams, ka kulaku kā šķiras likvidacijas politika nevarēja nokrist no debesīm. To bija sagatavojis viss iepriekšējais lauku kapitālistisko elementu ierobežošanas un tātad arī izstumšanas periods. Bet tas vēl nenozīmē, ka tā radikali neatšķirtos no lauku kapitālistisko elementu ierobežošanas (un izstumšanas) politikas, ka tā ir it kā ierobežošanas politikas turpinājums. Runāt tā, kā runā mūsu autors, — nozīmē noliegt lūzumu lauku attīstībā, sākot ar 1929. gada vasaru. Runāt tā — nozīmē noliegt to faktu, ka šai periodā mēs esam izdarījuši pagriezienu mūsu partijas politikā uz laukiem. Runāt tā — nozīmē radīt zināmu ideoloģisku slēptuvi mūsu partijas labējiem elementiem, kas tagad pieķeras XV kongresa lēmumiem pret partijas jauno politiku tāpat, kā savā laikā Frumkins pieķērās XIV kongresa lēmumiem pret kolchozu un padomju saimniecību ieviešanas politiku.

Uz ko pamatojās XV kongress, pasludinādams lauku kapitālistisko elementu ierobežošanas (un izstumšanas) politikas pastiprināšanu? Uz to, ka, neraugoties uz šo kulaku ierobežošanu, kulakiem kā šķirai tomēr zināmu laiku vēl jāpaliek. Uz šā pamata XV kongress atstāja spēkā likumu par zemes nomāšanu, labi zinādams, ka nomātāji savā vairākumā ir kulaki. Uz šā pamata XV kongress atstāja spēkā likumu par algoto darbu uz laukiem, prasīdams tā precīzu realizēšanu dzīvē. Uz šā pamata vēlreiz tika pasludināts, ka kulaku ekspropriācija nav pieļaujama. Vai šie likumi un šie lēmumi ir pretrunā lauku kapitālistisko elementu ierobežošanas (un izstumšanas) politikai? Bez šaubām, nē. Vai šie likumi un šie lēmumi ir pretrunā kulaku kā šķiras likvidacijas politikai? Bez šaubām, — jā! Tātad šie likumi un šie lēmumi būs tagad jāatliek pie malas vienlaidu kolektivizācijas rajonos, kuras izplatīšanās sfera aug ne dienām, bet stundām. Starp citu, pati kolchozu kustības gaita vienlaidu kolektivizācijas rajonos tos jau ir nobīdījusi pie malas.

Vai pēc tā var apgalvot, ka kulaku kā šķiras likvidacijas politika ir lauku kapitālistisko elementu ierobežošanas (un izstumšanas) politikas turpinājums? Skaidrs, ka nevar.

Minētā raksta autors aizmirst, ka kulakus kā šķiru nevar izstumt ar nodokļu un dažādu citu ierobežojumu līdzekļiem, atstājot šās šķiras rokās ražošanas līdzekļus ar tiesībām brīvi lietot zemi un paturot mūsu praksē likumu par algotu darbu uz laukiem, likumu par nomu, kulaku ekspropriācijas aizliegumu. Autors aizmirst, ka ar kulaku ekspluatatorisko tendenču ierobežošanas politiku var cerēt tikai uz atsevišķu kulaku grupu iz-stumšanu, kas nerunā pretī, bet, gluži otrādi, paredz kulaku kā šķiras saglabāšanos līdz zināmam laikam. Lai izstumtu kulakus kā šķiru, nepietiek ar atsevišķu to grupu ierobežošanas un izstumšanas politiku. Lai izstumtu kulakus kā šķiru, jāsalauž atklātā cīņā šās šķiras pretestība un jāatņem šai šķirai tās pastāvēšanai un attīstībai vajadzīgie ražošanas avoti (brīva zemes lietošana, ražošanas rīki, noma, algota darba tiesības utt.).

Tas tad arī ir pagrieziens uz kulaku kā šķiras likvidacijas politiku. Bez tā runas par kulaku kā šķiras izstumšanu ir tukša pļāpāšana, kas vēlama un izdevīga vienīgi labējiem novirzniekiem. Bez tā nav domājama nekāda nopietna un vēl jo vairāk vienlaidu lauku kolektivizācija. To ir labi sapratuši mūsu lauku trūcīgie un vidējie zemnieki, kas grauj kulakus un realizē vienlaidu kolektivizāciju. To vēl, kā liekas, nesaprot daži mūsu biedri.

Tātad tagadējā partijas politika uz laukiem ir nevis vecās politikas turpinājums, bet pagrieziens no vecās lauku kapitālistisko elementu ierobežošanas (un izstumšanas) politikas uz jaunu politiku — uz kulaku kā šķiras likvidacijas politiku.

«Krasnaja Zvezda». 18. nr., 1930. g. 11. janvāri.

Paraksts: J. Staļins.

Piezīmes:

1. «Krasnaja Zvezda» («Sarkanā Zvaigzne») — militāri politiska dienas avīze; tiek izdota no 1924. gada janvara. Kopš 1946. gada marta PSR Savienības Bruņoto spēku ministrijas centralorgans.

2. Sk. «VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos», II d., 1941., 47.—53. Ipp.

3. VK(b)P XVI konferences rezolūciju «Par lauksaimniecības kāpinājuma ceļiem un nodokļu atvieglošanu vidējam zemniekam» sk. «VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos», II d., 1941., 329.—338. Ipp.

4. Sk. «VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos», II d., 1941., 247.—259. Ipp.

5. VK(b)P XV kongresa rezolūciju «Par direktivām tautas saimniecības piecgadu plāna sastādīšanā» sk. «VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos», II d., 1941., 234.—247. Ipp.

6. Sk. «VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos», II d., 1941., 222.—227. Ipp.

***

PANĀKUMU REIBONIS

Par kolchozu kustības jautājumiem

Par Padomju varas panākumiem kolchozu kustībā tagad runā visi. Pat ienaidnieki spiesti atzīt, ka ir gūti nopietni panākumi. Un šie panākumi patiešām ir lieli.

Tas ir fakts, ka līdz š. g. 20. februārim jau ir kolektivizēti 50% PSRS zemnieku saimniecību. Tas nozīmē, ka līdz 1930. g. 20. februārim mēs esam vairāk nekā divreiz pārsnieguši piecgades plānu.

Tas ir fakts, ka līdz š. g. 28. februārim kolchozi jau ir paspējuši sabērt vairāk nekā 36 miljonus centneru sēklas vasarāja sējai, t. i., vairāk nekā 90% plāna, t. i., apmēram 220 miljonu pudu. Nevar neatzīt, ka 220 miljonu pudu sēklas savākšana pa kolchozu līniju vien — pēc sekmīgi izpildīta labības sagādes plāna — ir milzīgs sasniegums.

Ko viss tas liecina?

To, ka lauku radikalu pagriezienu uz sociālismu jau var uzskatīt par nodrošinātu.

Nav jāpierāda, ka šiem panākumiem ir vislielākā nozīme priekš mūsu zemes likteņa, priekš visas strādnieku šķiras kā mūsu zemes vadošā spēka, pēdīgi, tiem ir vislielākā nozīme pašas partijas dzīvē. Nemaz jau nerunājot par tiešiem praktiskiem rezultātiem, tiem, šiem panākumiem, ir milzīga nozīme pašas partijas iekšējā dzīvē, mūsu partijas audzināšanā. Tie iedveš mūsu partijā spirgtu garu un ticību saviem spēkiem. Tie apbruņo strādnieku šķiru ar ticību mūsu lietas uzvarai. Tie pieved mūsu partijai jaunas, miljoniem lielas rezerves.

No tā izriet partijas uzdevums: nostiprināt iegūtos panākumus un plānveidīgi tos izlietot, lai virzītos tālāk uz priekšu.

Bet panākumiem ir arī sava ēnas puse, sevišķi, ja tie gūti samērā «viegli», tā sakot, «negaidītā» kārtā. Sādi panākumi dažreiz iepotē iedomības un augstprātības garu: «Mēs visu varam!», «Mums viss ir nieks!» Tie, šie panākumi, nereti apreibina cilvēkus, pie kam cilvēkiem no panākumiem sāk reibt galva, zūd mēra sajūta, zūd spēja saprast īstenību, rodas tieksme pārāk augstu vērtēt savus spēkus un pārāk zemu novērtēt pretinieka spēkus, rodas avanturistiski mēģinājumi «ar vienu rāvienu» atrisināt visus sociālistiskās celtniecības jautājumus. Te vairs nav vietas gādībai par to, lai nostiprinātu iegūtos panākumus un plānveidīgi izlietotu tos tālākai kustībai uz priekšu. Kādēļ mums nostiprināt iegūtos panākumus, — mēs arī tā spēsim «ar vienu rāvienu» aizskriet līdz pilnīgai sociālisma uzvarai: «Mēs visu varam!», «Mums viss ir nieks!».

No tā izriet partijas uzdevums: noteikti cīnīties pret šiem mūsu lietai bīstamajiem un kaitīgajiem noskaņojumiem un izdzīt tos ārā no partijas.

Nevar teikt, ka šie lietai bīstamie un kaitīgie noskaņojumi būtu kaut cik plaši izplatījušies mūsu partijas rindās. Bet tie, šie noskaņojumi, mūsu partijā tomēr ir, turklāt nav pamata apgalvot, ka tie nepastiprināsies. Un ja tie, šie noskaņojumi, iegūs pie mums pilsoņu tiesības, tad var nešaubīties, ka kolchozu kustība tiks ievērojami vājināta un ka šīs kustības izjaukšanas briesmas var kļūt par realitāti.

No tā izriet mūsu preses uzdevums: sistemātiski atmaskot šos un tiem līdzīgus antiļeņiniskus noskaņojumus.

Daži fakti.

1. Mūsu kolchozu politikas panākumi izskaidrojami, starp citu, ar to, ka tā, šī politika, balstās uz brīvprātību kolchozu kustībā un PSRS dažādo rajonu apstākļu dažādības apsvēršanu. Kolchozus nevar ieviest ar varu Tas būtu muļķīgi un reakcionāri. Kolchozu kustībai jābalstās uz zemnieku pamatmasu aktivu atbalstu. Nevar mechaniški pamest attīstīto rajonu kolchozu celtniecības paraugus uz neattīstītiem rajoniem. Tas būtu muļķīgi un reakcionāri. Sāda «politika» ar vienu rāvienu diskreditētu kolektivizācijas ideju. Kolchozu celtniecības tempu un metodes nosakot, rūpīgi jāapsver apstākļu dažādība atsevišķos PSRS rajonos.

Kolchozu kustībā visu rajonu priekšgalā mums ir graudkopības rajoni. Kāpēc?

Pirmkārt, tāpēc, ka šais rajonos mums ir vislielākais daudzums jau nostiprinājušos padomju saimniecību un kolchozu, kur zemniekiem bija iespēja pārliecināties par jaunās technikas spēku un nozīmi, par jaunās, kolektīvās saimniecības organizacijas spēku un nozīmi.

Otrkārt, tāpēc, ka šie rajoni ir izgājuši divgadīgu skolu cīņā pret kulakiem labības sagādes kampaņu laikā, kas nevarēja neatvieglot kolchozu kustību.

Beidzot, tāpēc, ka pēdējos gados šie rajoni sevišķi pastiprinātā veidā tika apgādāti ar labākajiem kadriem no rūpniecības centriem.

Vai var teikt, ka šie sevišķi labvēlīgie apstākļi ir arī citos rajonos, piemēram, patērētāju rajonos, kādi ir mūsu ziemeļapgabali, vai arvien vēl atpalikušo tautību rajonos, kā, teiksim, Turkestaną?

Nē, to nevar teikt.

Ir skaidrs, ka dažādo PSRS rajonu apstākļu dažādību apsvēršanas princips blakus brīvprātības principam ir viens no nopietnākajiem veselīgas kolchozu kustības priekšnoteikumiem.

Bet kas dažreiz pie mums notiek īstenībā? Vai var teikt, ka brīvprātības un vietējo īpatnību apsvēršanas principu nepārkāpj vairākos rajonos? Nē, to, diemžēl, nevar teikt. Ir zināms, piemēram, ka vairākos patērētāju joslas ziemeļrajonos, kur labvēlīgu apstākļu tūlītējai kolchozu organizēšanai ir samērā mazāk nekā graudkopības rajonos, nereti cenšas aizstāt sagatavošanas darbu kolchozu organizēšanai ar kolchozu kustības ierēdniecisku dekretēšanu, ar rezolūcijām uz papīra par kolchozu pieaugumu, ar kolchozu organizēšanu uz papīra, kuru īstenībā vēl nav, bet par kuru «pastāvēšanu» ir vesela kaudze lielīgu rezolūciju.

Vai ņemsim dažus Turkestanas rajonus, kur labvēlīgu apstākļu tūlītējai kolchozu organizēšanai ir vēl mazāk nekā patērētāju joslas ziemeļapgabalos. Ir zināms, ka vairākos Turkestanas rajonos jau ir mēģināts «sasniegt un pārsniegt» PSRS attīstītākos rajonus, piedraudot ar militāru spēku, piedraudot nedot apūdeņošanu un rūpniecības preces tiem zemniekiem, kas pagaidām vēl negrib iestāties kolchozos.

Kas gan var būt kopīgs šai untera Prišibejeva «politikai» ar partijas politiku, kas kolchozu celtniecības darbā balstās uz brīvprātību un vietējo īpatnību ievērošanu? Ir skaidrs, ka starp tām nav un nevar būt nekā kopīga.

Kam vajadzīgi šie sagrozījumi, šī kolchozu kustības ierēdnieciskā dekretēšana, šie necienīgie draudi zemniekiem? Nevienam, atskaitot mūsu ienaidniekus!

Pie kā tie var novest, šie sagrozījumi? Pie mūsu ienaidnieku pastiprināšanas un kolchozu kustības ideju diskreditēšanas.

Vai nav skaidrs, ka šo sagrozījumu autori, kuri iedomājas sevi par «kreisiem», patiesībā lej ūdeni uz labējā oportunisma dzirnavām?

2. Viena no mūsu partijas politiskās stratēģijas vislielākajām vērtībām ir tā, ka katrā atsevišķā momentā tā prot izvēlēties kustības galveno posmu, pie kura pieķērusies, tā velk tad visu ķēdi uz vienu kopīgu mērķi, lai panāktu uzdevuma atrisināšanu. Vai var teikt, ka partija jau ir izvēlējusies galveno kolchozu kustības ķēdes posmu kolchozu celtniecības sistēmā? Jā, var un vajag.

Kur ir tas, šis galvenais posms?

Varbūt zemes kopapstrādāšanas sabiedrībā? Nē, nę tur. Zemes kopapstrādāšanas sabiedrības, kur ražošanas līdzekļi vēl nav padarīti par sabiedrības īpašumu, ir jau noieta pakāpe kolchozu kustībā.

Varbūt lauksaimniecības komūnā? Nē, ne komūnā. Komunas pagaidām vēl ir reta parādība kolchozu kustībā. Lauksaimniecības komūnām, kā galvenai formai, kur sabiedriska ir ne vien visa ražošana, bet arī sadalīšana, apstākļi vēl nav nobrieduši.

Galvenais ķēdes posms kolchozu kustībā, tās izplatītākā forma šai momentā, pie kuras tagad jāturas, ir lauksaimniecības artelis.

Lauksaimniecības artelī ir sabiedriskoti ražošanas pamatlīdzekļi, galvenokārt graudsaimniecībā: darbs, zemes lietošana, mašinas un pārējais inventārs, darba lopi, saimniecības ēkas. Tanī nav sabiedriskoti: piemājas zeme (sīkie sakņu dārzi, dārziņi), dzīvojamās ēkas, zināma daļa piena lopu, sīklopi, mājputni utt.

Artelis ir galvenais ķēdes posms kolchozu kustībā tāpēc, ka tas ir vislietderīgākais graudu problemas atrisināšanas veids. Bet graudu problema ir galvenais ķēdes posms visā lauksaimniecības sistēmā tāpēc, ka bez šās problemas atrisināšanas nav iespējams atrisināt ne lopkopības (sīkās un lielās) problēmu, ne techniško un speciālo kultūru problēmu, kuras dod galvenās izejvielas rūpniecībai. Lūk, tāpēc lauksaimniecības artelis pašreizējā momentā ir galvenais ķēdes posms kolchozu kustības sistēmā.

Uz to pamatojas kolchozu «Paraugstatūti», kuru galīgais teksts šodien tiek publicēts*.

Uz to pašu jāpamatojas arī mūsu partijas un padomju darbiniekiem, kuru viens pienākums ir izstudēt šos statutus būtībā un realizēt tos līdz galam.

Tāda ir partijas nostādne pašreizējā momentā.

Vai var teikt, ka šo partijas nostādni realizē dzīvē bez pārkāpumiem un sagrozījumiem? Nē, to, diemžēl, nevar teikt. Ir zināms, ka vairākos PSRS rajonos, kur cīņa par kolchozu pastāvēšanu vēl nebūt nav pabeigta un kur arteļi vēl nav nostiprināti, ir mēģinājumi izlēkt no arteļu ietvariem un pārlēkt uzreiz lauksaimniecības komūnā. Artelis vēl nav nostiprināts, bet viņi jau «sabiedrisko» dzīvojamās ēkas, sīklopus, mājputnus, turklāt šī «sabiedriskošana» izvirst birokrātiskā dekretē-šanā uz papīra, jo nav vēl tādu apstākļu, kas šādu sa-biedriskošanu padarītu nepieciešamu. Var domāt, ka graudu problema kolchozos jau ir atrisināta, ka tā ir jau pārsniegta pakāpe, ka galvenais uzdevums pašreizējā momentā ir nevis graudu problemas atrisināšana, bet gan lopkopības un putnkopības problemas atrisināšana. Rodas jautājums: kam vajadzīgs šis stulbais «darbs» —- dažādo kolchozu kustības formu sagāšana vienā kaudzē? Kam vajadzīga šī muļķīgā un lietai kaitīgā aizsteigšanās priekšā? Kaitināt zemnieku-kol-choznieku ar dzīvojamo ēku, visu piena lopu, visu sīklopu un mājputnu «sabiedriskošanu», kad graudu problema vēl nav atrisināta, kad kolchozu arteļa forma vēl nav nostiprināta, — vai nav skaidrs, ka šāda «politika» var būt vēlama un izdevīga vienīgi mūsu nāvīgajiem ienaidniekiem?

Viens no šādiem centīgiem «sabiedriskotājiem» aiziet pat tik tālu, ka izdod artelim pavēli, kur uzdod «reģistrēt triju dienu laikā visus līdz pēdējam mājputnus katrā saimniecībā», nodibināt specialu reģistrācijas un uzraudzības «komandieru» amatu, «ieņemt arteli komandējošās virsotnes», «komandēt sociālistiskajā kaujā, neatstājot posteņus» un, skaidra lieta — sažņaugt dūrē visu arteli.

Kas tas ir — kolchoza vadīšanas politika vai tā ārdīšanas un diskreditēšanas politika?

Es pat nerunāju par tiem, lai atļauts teikt, «revolucionāriem», kas arteļa organizēšanas darbu sāk ar zvanu noņemšanu no baznīcām. Noņemt zvanus — padomā tik, kas par rrrevolucionarismu!

Kā varēja rasties mūsu vidū šī aplamā vingrināšanās «sabiedriskošanā», šie smieklīgie mēģinājumi pārlēkt pāri sev pašiem, mēģinājumi, kuru mērķis ir apiet šķiras un šķiru cīņu, bet kas īstenībā lej ūdeni uz mūsu šķiras ienaidnieku dzirnavām?

Tie varēja rasties vienīgi mūsu kolchozu celtniecības frontē gūto «vieglo» un «negaidīto» panākumu atmosfērā.

Tie varēja rasties vienīgi aplamo noskaņojumu rezultātā vienas mūsu partijas daļas rindās: «Mēs varam visu!», «Mums viss ir nieks!».

Tie varēja rasties vienīgi tā rezultātā, ka dažiem mūsu biedriem sāka reibt galva no panākumiem un viņi uz brīldi pazaudēja prāta skaidrību un skata asumu.

Lai izlabotu mūsu darba līniju kolchozu celtniecības laukā, šiem noskaņojumiem jādara gals. Tas tagad ir viens no kārtējiem partijas uzdevumiem.

Vadības māksla ir nopietna lieta. Nedrīkst atpalikt no kustības, jo atpalikt — nozīmē atrauties no masām. Bet nedrīkst arī aizsteigties priekšā, jo aizsteigties priekšā — nozīmē pazaudēt masas un izolēt sevi. Kas grib vadīt kustību un reizē uzturēt sakarus ar miljonu masām, tam jācīnās divās frontēs — ir pret tiem, kas atpaliek, ir pret tiem, kas aizsteidzas priekšā.

Mūsu partija ir stipra un neuzvarama tāpēc, ka, vadīdama kustību, tā prot saglabāt un pavairot savus sakarus ar strādnieku un zemnieku miljonu masām.

«Pravda», 60. nr., 1930. g. 2. martā.

Paraksts: J. Stalins.

_________________

*«Pravda», 60. nr., 1930. g. 2. martā.

***

ATBILDE BIEDRIEM KOLCHOZNIEKIEM

No avīzēm ir zināms, ka Staļina raksts «Panākumu reibonis» un zināmais CK lēmums «Par cīņu pret partijas līnijas sagrozījumiem kolchozu kustībā» (1) izsauca daudzas atsauksmes kolchozu kustības praktiķu rindās. Sakarā ar to pēdējā laikā es esmu saņēmis vairākas vēstules no biedriem kolchozniekiem ar pieprasījumu atbildēt uz tur uzdotajiem jautājumiem. Mans pienākums bija atbildēt uz vēstulēm privātas sarakstīšanās kārtībā. Bet tas izrādījās neiespējami, jo vairāk nekā puse vēstuļu bija saņemtas bez šo vēstuļu autoru adresēm (bija piemirsuši atsūtīt adreses). Tomēr par jautājumiem, kas aizskarti vēstulēs, ir milzīga politiska interese visiem mūsu biedriem. Bez tam saprotams, ka es nevarēju atstāt bez atbildes arī tos biedrus, kas bija piemirsuši atsūtīt savas adreses. Aiz šā iemesla es jutos spiests atbildēt uz biedru kolchoznieku vēstulēm atklāti, t. i., presē, ņemot no tām visus lietai vajadzīgos jautājumus. Ar jo lielāku prieku es uzņēmos šo darbu tāpēc, ka par to man bija tiešs CK lēmums.

Pirmais jautājums. Kur meklējama kļūdu sakne zemnieku jautājumā?

Atbilde. Nepareizā pieejā vidējam zemniekam. Vardarbības pieļaušanā saimnieciskās attiecībās ar vidējo zemnieku. Tā aizmiršanā, ka saimnieciskā saikne ar vidējo zemnieku masām jāceļ nevis uz vardarbīgas rīcības, bet uz vienošanās pamatiem ar vidējo zemnieku, uz savienības pamatiem ar vidējo zemnieku. Tā aizmiršanā, ka kolchozu kustības pamats pašreizējā brīdī ir strādnieku šķiras un trūcīgās zemniecības savienība ar vidējo zemnieku pret kapitālismu vispār, pret kulakiem sevišķi.

Kamēr uzbrukums vienotā frontē ar vidējo zemnieku bija vērsts pret kulakiem, viss gāja labi, Bet kad daži mūsu biedri, apreibuši no panākumiem, sāka nemanot noslīdēt no uzbrukuma ceļa pret kulakiem uz cīņas ceļu pret vidējo zemnieku, kad viņi, dzīdamies pēc augsta kolektivizācijas procenta, sāka lietot pret vidējo zemnieku vardarbību, atņemdami viņam vēlēšanu tiesības, «likvidēdami viņu kā kulaku» un ekspropriēdami to, — uzbrukums tika sagrozīts, vienotā fronte ar vidējo zemnieku sāka irt, un, skaidra lieta, guva iespēju pamēģināt atkal nostāties uz kājām.

Aizmirsa, ka vardarbība, kas nepieciešama un derīga cīņā pret mūsu šķiras ienaidniekiem, ir nepieļaujama un pazudinoša attiecībā pret vidējo zemnieku, kas ir mūsu sabiedrotais.

Aizmirsa, ka kavalerijas pēkšņie uzbrukumi, kas nepieciešami un derīgi militāra rakstura uzdevumu atrisināšanai, ir nederīgi un postoši, atrisinot kolchozu celtniecības uzdevumus, ko turklāt organizē savienībā ar vidējo zemnieku.

Šeit ir kļūdu sakne zemniecības jautājumā.

Lūk, ko saka Ļeņins par saimnieciskām attiecībām ar vidējo zemnieku:

«Visvairāk mums jāpamatojas uz to patiesību, ka ar vardarbīgām metodēm šeit pēc pašas jautājuma būtības nekas nav sasniedzams. Ekonomiskais uzdevums šeit pavisam citāds. Seit nav to virsotņu, ko varētu nogriezt, atstājot visu pamatu, visu ēku. To virsotņu, kas pilsētā bija kapitālisti, šeit nav. Rīkoties šeit vardarbīgi nozīmē pazudināt visu lietu... Nav nekā muļķīgāka kā pati doma par vardarbību vidējā zemnieka saimniecisko attiecību sfērā» (XXIV sēj., 168. lpp.).

Tālāk:

«Vardarbība pret vidējo zemniecību ir vislielākais ļaunums. Tas ir liels, daudzu miljonu liels slānis. Pat Eiropā, kur tas nekur nesasniedz tādu spēku, kur milzīgos apmēros ir attīstīta technika un kultūra, pilsētas dzīve, dzelzceļi, kur visvieglāk būtu par to domāt, — neviens, it neviens no visrevolucionarā-kiem sociālistiem nav ieteicis vardarbīgu rīcību attiecībā pret vidējo zemniecību» (XXIV sēj., 167. lpp.)

Liekas, tas ir skaidrs.

Otrs jautājums. Kādas ir galvenās kļūdas kolchozu kustībā?

Atbilde. To, šo kļūdu, ir vismaz trīs.

1) Pārkāpa ļeņinisko brīvprātības principu kolchozu celšanā. Pārkāpa galvenos partijas aizrādījumus un lauksaimniecības arteļa paraugstatūtus par kolchozu celtniecības brīvprātīgo raksturu.

Ļeņinisms māca, ka zemniekus vajag pārvest uz kolektīvās saimniecības sliedēm brīvprātīgi, pārliecinot viņus par sabiedriskās, kolektīvās saimniecības priekšrocībām pret individuālo saimniecību. Ļeņinisms māca, ka pārliecināt zemniekus par kolektīvās saimniecības priekšrocībām var tikai tai gadījumā, ja viņiem būs darbā un pieredzē parādīts un pierādīts, ka kolchozs ir labāks par individuālo saimniecību, ka tas ir izdevīgāks par individuālo saimniecību, ka kolchozs atver zemniekam, trūcīgajam un vidējam, izeju no trūkuma un nabadzības. Ļeņinisms māca, ka ārpus šiem noteikumiem kolchozi nevar būt stipri. Ļeņinisms māca, ka katrs mēģinājums uzspiest kolchozu saimniecību ar varu, ka katrs mēģinājums ieviest kolchozus piespiedu kārtā var dot vienīgi negatīvus rezultatus, var vienīgi atbaidīt zemniekus no kolchozu kustības.

Un patiešām, kamēr šo galveno noteikumu ievēroja, kolchozu kustība deva panākumu pēc panākuma. Bet daži mūsu biedri, apreibuši no panākumiem, sāka ignorēt šo noteikumu, sāka izrādīt pārmērīgu steidzību un, dzīdamies pēc liela kolektivizācijas procenta, sāka ieviest kolchozus piespiedu kārtā. Nav brīnums, ka šādas «politikas» negatīvie rezultāti nelika sevi ilgi gaidīt. Uz ātru roku radušies kolchozi sāka tikpat ātri kust, kā tie bija radušies, un daļa zemniecības, kas vēl vakar pret kolchoziem bija izturējusies ar milzīgu uzticību, sāka no tiem novērsties.

Tā ir pirmā un galvenā kļūda kolchozu kustībā.

Lūk, ko saka Ļeņins par kolchozu celtniecības brīvprātīgo raksturu:

«Pašreiz mūsu uzdevums — pāreja uz zemes sabiedrisku apstrādāšanu, pāreja uz lielu, kopīgu saimniecību. Bet nekādas piespiešanas no Padomju varas puses nedrīkst būt; nekāds likums uz to nespiež. Lauksaimniecības komuna dibināma brīvprātīgi, pāreja uz zemes sabiedrisku apstrādāšanu drīkst būt vienīgi brīvprātīga, ne mazākās piespiešanas šajā ziņā no strādnieku un zemnieku valdības puses nedrīkst būt, un likums to nepieļauj. Ja kāds no jums šādu piespiešanu ir novērojis, tad jums jāzina, ka tā ir ļaunprātība, ka tā ir likuma pārkāpšana, ko mēs visiem spēkiem cenšamies labot un arī labosim»* (XXIV sēj., 43. lpp.).

Tālāk:

«Vienīgi tajā gadījumā, ja ar darbiem izdosies parādīt zemniekiem sabiedriskas, kolektīvas, biedriskas, arteļveidīgas zemes apstrādāšanas priekšrocības, vienīgi tad, ja izdosies palīdzēt zemniekam ar biedrisku, arteļveidīgu saimniecību, vienīgi tad strādnieku šķira, kas tur savās rokās valsts varu, patiešām pierādīs zemniekam, ka viņai ir taisnība, patiešām cieši un kā nākas pārvilks savā pusē miljoniem lielo zemnieku masu. Tāpēc daždažādo pasākumu nozīmi biedriskas, arteļveidīgas zemkopības veicināšanā ir grūti pārāk augstu novērtēt. Mums ir miljoniem pa vientuļām nomalēm izmētātu, sadrumstalotu sādžu un atsevišķu saimniecību... Vienīgi tad, kad praktiski, pieredzē, kas zemniekiem tuva, būs pierādīts, ka pāreja uz biedrisku, arteļveidīgu zemkopību ir nepieciešama un iespējama, vienīgi tad mums būs tiesības teikt, ka tādā milzīgā zemnieku valstī kā Krievijā ir sperts nopietns solis pa sociālistiskās zemkopības ceļu»* (XXIV sēj., 579. un 580. lpp.).

Beidzot vēl viena vieta no Ļeņina darbiem:

«Veicinot daždažādas sabiedrības, kā arī vidējo zemnieku lauksaimniecības komunas, Padomju varas pārstāvji nedrīkst pieļaut ne mazākās piespiešanas, tādas nodibinot. Vienīgi tās apvienības ir ko vērtas, kuras nodibinājuši paši zemnieki ar savu brīvu ierosmi un kuru derīgumu viņi pārbaudījuši praksē. Pārmērīga steidzība šajā darbā ir kaitīga, jo tā spēj vienīgi pastiprināt vidējās zemniecības aizspriedumus pret jauninājumiem. Tie Padomju varas pārstāvji, kas atļaujas lietot ne tikai tiešu, bet kaut vai netiešu piespiešanu, lai pievienotu zemniekus komūnām, jāsauc pie visstingrākās atbildības un jāatceļ no darba uz laukiem»* (XXIV sēj., 174. lpp.).

Liekas, ir skaidrs.

Vai maz jāpierāda, ka partija realizēs šos Ļeņina norādījumus ar visu stingrību.

2) Pārkāpa ļeņinisko principu par kolchozu celtniecības apstākļu nevienādības ievērošanu dažādos PSRS rajonos. Aizmirsa, ka PSR Savienībā ir visdažādākie apgabali ar nevienādu ekonomisku struktūru un kultūras līmeni. Aizmirsa, ka starp šiem apgabaliem ir priekšgalā ejoši, vidēji un atpalikuši apgabali. Aizmirsa, ka kolchozu kustības tempi un kolchozu celtniecības metodes šajos stipri nevienādajos apgabalos nevar būt vienādas.

«Būtu kļūda, — saka Ļeņins, — ja mēs vienkārši pēc šablona norakstītu dekrētus visām Krievijas malām, ja boļševiki komunisti, padomju darbinieki Ukrainā un pie Donas sāktu tos bez izšķirības, viscaur attiecināt uz citiem apgabaliem...» jo «mēs nekādā gadījumā nesaistām sevi ar viena veida šablonu, nelemjam reizi uz visiem laikiem, ka mūsu pieredzi, Centrālās Krievijas pieredzi, var pilnīgi pārnest uz visām malienēm» (XXIV sēj., 125. un 126. lpp.).

Tālāk Ļeņins saka, ka:

«Šablonizēt Centrālo Krieviju, Ukrainu un Sibīriju, pakļaut tās zināmam šablonam būs vislielākā muļķība» (XXVI sēj.. 243. lpp.).

Pēdīgi Ļeņins uzliek Kaukazijas komunistiem pienākumu, lai viņi

«saprastu sava stāvokļa, savu republiku stāvokļa īpatnību atšķirībā no KPFSR stāvokļa un apstākļiem, saprastu nepieciešamību nekopēt mūsu taktiku, bet to apdomīgi pārveidot piemēroti konkrēto apstākļu dažādībai» (XXVI sēj., 191. lpp.).

Liekas, ir skaidrs.

Pamatojoties uz šiem Ļeņina aizrādījumiem, mūsu partijas CK savā lēmumā «Par kolektivizācijas tempu» (sk. «Pravdu» 1930. g. 6. janvārī (2)) sadalīja no kolektivizācijas tempu viedokļa PSRS apgabalus trīs grupās, no kurām Ziemeļkaukazija, Vidusvolga un Lejasvolga var galvenos vilcienos pabeigt kolektivizāciju 1931. g. pavasarī, citi graudkopības apgabali (Ukraina, Centralais Melnzemes apgabals, Sibīrija, Urali, Kazachstaną utt.) var galvenos vilcienos to pabeigt 1932. g. pavasarī, bet pārējie apgabali var paildzināt kolektivizāciju līdz piecgades beigām, t. i., līdz 1933. gadam.

Bet kas notika īstenībā? Izrādījās, ka daži mūsu biedri, apreibuši no pirmajiem kolchozu kustības panākumiem, bija laimīgi aizmirsuši ir šos Ļeņina norādījumus, ir CK lēmumu. Drudžaini dzīdamies pēc pārspīlētiem kolektivizācijas skaitļiem, Maskavas apgabals sāka orientēt savus darbiniekus uz kolektivizācijas pabeigšanu 1930. g. pavasarī, lai gan tā rīcībā bija ne mazāk kā trīs gadi (1932. g. beigas). Nevēlēdamies «atpalikt no citiem», Centrālais Melnzemes apgabals sāka orientēt savus darbiniekus uz kolektivizācijas pabeigšanu 1930. g. pirmajā pusē, lai gan tā rīcībā bija ne mazāk kā divi gadi (1931. g. beigas). Bet aizkaukazieši un turkestanieši, savā centībā «sasniegt un pārsniegt» attīstītākos rajonus, sāka orientēties uz kolektivizācijas pabeigšanu «visīsākā laikā», lai gan viņu rīcībā bija veseli četri gadi (1933. g. beigas).

Saprotams, ka ar šādu sasteidzinātu kolektivizācijas «tempu» rajoni, kas bija mazāk sagatavoti kolchozu kustībai, savā centībā «pārsniegt» vairāk sagatavotos rajonus, izrādījās spiesti laist darbā pastiprinātu administratīvu spiedienu, mēģinādami straujam kolchozu kustības tempam pietrūkstošo faktoru vietā likt savu pašu administratīvo dedzību. Rezultāti ir zināmi. Visiem ir zināms tas juceklis, kas radās šajos apgabalos un kas pēc tam bija jāatrisina ar CK iejaukšanos.

Tā ir otra kļūda kolchozu kustībā.

3) Pārkāpa ļeņinisko principu, ka attiecībā uz kolchozu celtniecību nav pieļaujama lēkšana pāri vēl nepabeigtai kustības formai. Pārkāpa Ļeņina principu — nesteigties masu attīstībai priekšā, nedekretēt masu kustību, neatrauties no masām, bet iet kopā ar masām un virzīt tās uz priekšu, tuvinot tās mūsu lozungiem un palīdzot tām pārliecināties pašu pieredzē, ka mūsu lozungi ir pareizi.

«Kad Petrogradas proletariats un Petrogradas garnizona zaldāti ņēma varu, — saka Ļeņins, — viņi ļoti labi zināja, ka celtniecībai uz laukiem būs lielas grūtības, ka šeit jāiet pakāpeniskāk, ka šeit mēģināt ar dekrētiem, ar likumu paragrāfiem noteikt sabiedrisku zemes apstrādāšanu būtu vislielākā nejēdzība, tam piekrist varēja niecīgs apzinīgo skaits, bet lielum lielais zemnieku vairākums šo uzdevumu neizvirzīja. Un tāpēc mēs aprobežojāmies ar to, kas absolūti nepieciešams revolūcijas attīstības interesēs: nekādā gadījumā nesteigties masu attīstībai priekšā, bet gaidīt, kamēr no šo masu pašu pieredzes, no viņu pašu cīņas izaugs kustība uz priekšu»* (XXIII sēj., 252. lpp.).

Pamatodamies uz šiem Ļeņina aizrādījumiem, CK savā zināmajā lēmumā «Par kolektivizācijas tempu» (sk. «Pravdu» 1930. g. 6. janvārī) atzina, ka

a) kolchozu kustības galvenā forma pašreizējā brīdī ir lauksaimniecības artelis, ka

b) tāpēc ir nepieciešami izstrādāt lauksaimniecības arteļa kā kolchozu kustības galvenās formas paraugstatūtus, ka

c) mūsu praktiskā darbā nedrīkst pieļaut kolchozu kustības «dekretēšanu» no augšas un «kolektivizācijas spēli».

Tas nozīmē, ka pašlaik mums jātur kurss nevis uz komūnu, bet uz lauksaimniecības arteli kā uz galveno kolchozu celtniecības formu, ka nedrīkst pieļaut pārlēkšanu pāri lauksaimniecības artelim uz komūnu, ka nedrīkst zemnieku masu virzīšanos uz kolchoziem aizstāt ar kolchozu «dekretēšanu», «kolchozu spēli». Liekas, ir skaidrs.

Bet kas notika īstenībā? Izrādījās, ka daži mūsu biedri, apreibuši no pirmajiem kolchozu kustības panākumiem, bija laimīgi piemirsuši ir Ļeņina norādījumus, ir CK lēmumu. Tā vietā, lai organizētu masu kustību lauksaimniecības arteļu labā, šie biedri sāka «pārvest» individuālos zemniekus tieši uz komunas statūtiem. Tā vietā, lai nostiprinātu arteļveidīgo kustības formu, sāka piespiedu kārtā «sabiedriskot» sīklopus, putnus, pašu patēriņam nepieciešamos piena lopus, dzīvojamās ēkas.

Šās ļeņinietim nepieļaujamās steidzības rezultāti tagad ir visiem zināmi. Izturīgas komunas īstenībā, protams, nenodibināja. Bet toties izlaida no rokām daudzus lauksaimniecības arteļus. Tiesa gan, palika «labas» rezolūcijas. Bet kāds no tām labums?

Tā ir trešā kļūda kolchozu kustībā.

Trešais jautājums. Kā varēja rasties šīs kļūdas un kā tās partijai jāizlabo?

Atbilde. Tās radās mūsu ātro panākumu rezultātā kolchozu kustības laukā. Panākumi dažreiz reibina galvu. Tie dažreiz rada pārmērīgu iedomību un augstprātību. Sevišķi viegli tas var notikt ar tās partijas pārstāvjiem, kas atrodas pie varas. Sevišķi ar tādas partijas kā mūsu partija, kuras spēks un autoritāte gandrīz nav izmērojami. Šeit pilnīgi iespējami komunistiskās uzpūtības fakti, pret ko nikni cīnījās Ļeņins. Šeit pilnīgi iespējama ticība dekrēta, rezolūcijas, rīkojuma visvarenībai. Šeit gluži reali draud briesmas, ka atsevišķi partijas pārstāvji pārvērtīs partijas revolucionaros pasākumus tukšā, ierēdnieciskā dekretēšanā tajos vai citos mūsu neaptveramās valsts stūros. Es te domāju ne vien vietējos darbiniekus, bet arī atsevišķus apgabalu darbiniekus, bet arī atsevišķus CK locekļus.

«Komunistiskā uzpūtība, — saka Ļeņins, — nozīmē to, ka cilvēks, kas atrodas komunistu partijā un nav vēl no turienes iztīrīts, iedomājas, ka visus savus uzdevumus viņš var atrisināt ar komunistisku dekretēšanu» (XXVII sēj., 50. un 51. Ipp.).

Lūk, uz kāda pamata ir radušās kļūdas kolchozu kustībā, partijas līnijas sagrozījumi kolchozu celtniecības darbā.

Kas ir bīstams šais sagrozījumos un kļūdās, ja tās turpināsies arī uz priekšu, ja tās ātri un galīgi nelikvidēs?

Bīstams šeit ir tas, ka tās, šīs kļūdas, mūs ved taisnā ceļā uz kolchozu kustības diskreditēšanu, uz nesaskaņām ar vidējo zemnieku, uz trūcīgo zemnieku dezorganizacijų, uz apjukumu mūsu rindās, uz visas mūsu sociālistiskās celtniecības vājināšanu, uz kulaku atjaunošanu.

īsi sakot, šim kļūdām ir tendence neļaut mums nostiprināt savienību ar zemniecības pamatmasām, neļaut mums nostiprināt proletariata diktatūru un ir tendence grūst mūs uz sakaru pārraušanu ar šīm masām, uz proletariata diktaturas satricināšanu.

Šīs briesmas kļuva redzamas jau februāra otrā pusē, tajā pašā brīdī, kad daļa mūsu biedru, kļuvusi akla no iepriekšējiem panākumiem, aulekšoja projām no ļeņi-niskā ceļa. Partijas CK apsvēra šīs briesmas un bez kavēšanās iejaucās šajā lietā, uzdodama Staļinam brīdināt pārsteidzīgos biedrus speciālā rakstā par kolchozu kustību. Daži domā, ka raksts «Panākumu reibonis» ir Staļina personīgas ierosmes rezultāts. Tās, protams, ir blēņas. Ne jau tādēļ mums pastāv CK, lai šādā lietā pieļautu personas, vienalga kuras, iniciatīvu. Tas bija CK dziļš izlūkošanas gājiens. Un kad noskaidrojās kļūdu dziļums un apmēri, CK bez kavēšanās ar visu savas autoritātes spēku deva triecienu šīm kļūdām, publicēdama savu ievērojamo 1930. g. 15. marta lēmumu.

Grūti apturēt un pagriezt uz pareizā ceļa ļaudis, kas trakā skrējienā pa galvu pa kaklu traucas uz bezdibeni. Bet mūsu CK tāpēc jau arī sauc par ļeņiniskās partijas Centrālo Komiteju, ka ne tādas vien grūtības tā prot pārvarēt. Un galvenos vilcienos tā šīs grūtības jau ir pārvarējusi.

Grūti šādos gadījumos veselām partijas grupām apturēt savu skrējienu, laikā pagriezties uz pareizā ceļa un neapstājoties pārkārtot savas rindas. Bet mūsu partiju tāpēc jau arī sauc par Ļeņina partiju, ka tā ir diezgan lokana, lai pārvarētu šādas grūtības. Un galvenos vilcienos tā šīs grūtības jau ir pārvarējusi.

Galvenais šeit ir vīrišķīgi atzīt savas kļūdas un atrast sevī spēku tās likvidēt visdrīzākā laikā. Bailes atzīt savas kļūdas pēc apreibināšanās ar neseniem panākumiem, bailes no paškritikas, nevēlēšanās ātri un noteikti labot savas kļūdas — tā ir galvenā grūtība. Vajag tikai pārvarēt šo grūtību, vajag tikai atmest nost pārspīlētos skaitliskos uzdevumus un kancelejiski birokrātisko maksimālismu, vajag tikai vērst savu uzmanību uz kolchozu organizatoriski saimnieciskās celtniecības uzdevumiem, lai no kļūdām pat pēdas nepaliktu. Nav nekāda pamata šaubīties par to, ka pamatvilcienos partija šo bīstamo grūtību jau ir pārvarējusi.

«Visas revolucionārās partijas, — saka Ļeņins, — kas līdz šim gājušas bojā, — gāja bojā tāpēc, ka kļuva iedomīgas un neprata saskatīt, kur ir viņu spēks, un baidījās runāt par savām vājībām. Bet mēs neiesim bojā, tāpēc ka nebaidāmies runāt par savām vājībām, un iemācīsimies pārvarēt šīs vājības»* (XXVII sēj., 260. un 261. lpp.).

Šos Ļeņina vārdus nedrīkst aizmirst.

Ceturtais jautājums. Vai cīņa pret partijas līnijas sagrozījumiem nav solis atpakaļ, atkāpšanās?

Atbilde. Protams, nē. Par atkāpšanos te var runāt vienīgi cilvēki, kas kļūdu un sagrozījumu turpināšanu uzskata par uzbrukumu, bet cīņu pret kļūdām — par atkāpšanos. Uzbrukums, izdarot kaudzēm kļūdu un sagrozījumu, — neko teikt, labs «uzbrukums» . . .

Mēs esam izvirzījuši lauksaimniecības arteli kā galveno kolchozu kustības formu pašreizējā brīdī, dodami attiecīgus paraugstatūtus — no kā vadīties kolchozu celtniecības darbā. Vai mēs atkāpjamies no šā darba? Protams, nē!

Mēs esam izvirzījuši strādnieku šķiras un trūcīgo zemnieku ražošanas saiknes nostiprināšanu ar vidējo zemnieku kā pamatu kolchozu kustībai pašreizējā brīdī. Vai mēs atkāpjamies no šā darba? Protams, nē!

Mēs esam izvirzījuši lozungu likvidēt kulakus kā šķiru par galveno mūsu praktiskā darba lozungu uz laukiem pašreizējā brīdī. Vai mēs atkāpjamies no šā darba? Protams, nē!

Mēs sākām zināmu PSRS lauksaimniecības kolektivizācijas tempu jau 1930. gada janvārī, sadalīdami PSRS apgabalus zināmās grupās un noteikdami katrai grupai savu īpašu tempu. Vai mēs atkāpjamies no šā darba? Protams, nē!

Kur tad te ir partijas «atkāpšanās»?

Mēs gribam, lai cilvēki, kas pieļāvuši kļūdas un sagrozījumus, atkāptos no savām kļūdām. Mēs gribam, lai stulbeņi atkāptos no sava stulbuma uz ļeņinisma pozīcijām. Mēs gribam to, jo vienīgi ar šo nosacījumu būs iespējams turpināt īstu uzbrukumu mūsu šķiras ienaidniekiem. Vai tas nozīmē, ka mēs ar to kāpjamies atpakaļ? Protams, nē! Tas nozīmē tikai to, ka mēs gribam izdarīt pareizu uzbrukumu, bet nevis stulbeņu uzbrukuma spēli.

Vai nav skaidrs, ka vienīgi jokupēteri un «kreisie» pārspīlētāji var novērtēt šādu partijas nostādni kā atkāpšanos?

Cilvēki, kas pļāpā par atkāpšanos, nesaprot vismaz divas lietas.

a) Viņi nezina uzbrukuma likumus. Viņi nesaprot, ka uzbrukums bez iekaroto pozīciju nostiprināšanas ir uzbrukums, kam lemts izgāzties.

Kad uzbrukums var būt sekmīgs, teiksim, kara apstākļos? Kad ļaudis neaprobežojas ar vispārēju virzīšanos uz priekšu, bet cenšas reizē ar to nostiprināt ieņemtās pozīcijas, pārgrupēt savus spēkus saskaņā ar pārgrozījušos stāvokli, pievilkt aizmugures daļas, pievest rezerves. Kādēļ viss tas vajadzīgs? Tādēļ, lai nodrošinātu sevi pret pārsteigumiem, lai likvidētu atsevišķus pārrāvumus, no kā nav garantēts neviens uzbrukums, un lai tā sagatavotu ienaidnieka pilnīgu likvidāciju. Poļu karaspēka kļūda 1920. g., ja aplūkojam tikai jautājuma militāro pusi, bija tā, ka tas ignorēja šo noteikumu. Ar to, starp citu, arī izskaidrojams, ka tas, bez apstājas aizgājis līdz Kijevai, bija spiests pēc tam viss tāpat bez apstājas atiet atpakaļ līdz Varšavai. Padomju karaspēka kļūda 1920. g., ja atkal ņemam tikai jautājuma militāro pusi, bija tā, ka tas savā uzbrukumā Varšavai atkārtoja poļu kļūdu.

Tas pats sakāms par uzbrukuma likumiem šķiru cīņas frontē. Nav iespējams sekmīgi veikt uzbrukumu šķiras ienaidnieku likvidacijas nolūkā, nenostiprinot iekarotās pozicijas, nepārgrupējot savus spēkus, nenodrošinot fronti ar rezervēm, nepievelkot tuvāk aizmugures daļas utt.

Visa lieta ir tā, ka stulbeņi nesaprot uzbrukuma likumus. Visa lieta ir tā, ka partija tos saprot un realizē dzīvē.

b) Viņi nesaprot uzbrukuma šķirisko raksturu. Kliedz par uzbrukumu. Bet uzbrukums kādai šķirai, savienībā ar kādu šķiru? Mēs uzbrūkam lauku kapitālistiskiem elementiem savienībā ar vidējo zemnieku, jo vienīgi šāds uzbrukums var mums dot uzvaru. Bet ko darīt, ja ar atsevišķu partijas grupu aizraušanos uzbrukums sāk noslīdēt no pareizā ceļa un pavērsties ar savu asumu pret mūsu sabiedroto, pret vidējo zemnieku? Vai mums vajadzīgs jebkurš uzbrukums, bet nevis uzbrukums zināmai šķirai savienībā ar zināmu šķiru? Uzbrukdams dzirnavām, Don-Kichots taču arī iedomājās, ka viņš uzbrūk ienaidniekiem. Tomēr ir zināms, ka šajā, ja atļauts tā teikt, uzbrukumā viņš sev sadauzīja pieri.

Kā redzams, Don-Kichota lauri nedod mieru mūsu «kreisajiem» pārspīlētajiem.

Piektais jautājums. Kuras mums ir galvenās briesmas, labējās vai «kreisās»?

Atbilde. Galvenās briesmas mums tagad ir labējās. Labējās briesmas mums bija un paliek galvenās briesmas.

Vai šī teze nav pretrunā ar zināmo tezi CK 1930. g. 15. marta lēmumā par to, ka «kreiso» pārspīlētāju kļūdas un sagrozījumi tagad ir galvenais kolchozu kustības bremzētājs? Nē, nav pretrunā. Lieta tā, ka «kreiso» pārspīlētāju kļūdas kolchozu kustības sfērā ir tādas kļūdas, kas rada labvēlīgus apstākļus labējā novirziena pastiprināšanai un nostiprināšanai partijā. Kāpēc? Tāpēc, ka šīs kļūdas attēlo partijas līniju neīstā gaismā, — tātad tās atvieglina partijas diskreditēšanu, — tātad tās atvieglina labējo elementu cīņu pret partijas vadību. Partijas vadības diskreditēšana ir tas viselementārākais pamats, uz kura vienīgi var uzliesmot labējo novirznieku cīņa pret partiju. So pamatu labējiem novirzniekiem dod «kreisie» pārspīlētāji, viņu kļūdas un sagrozījumi. Tādēļ, lai sekmīgi cīnītos pret labējo oportunismu, jāpārvar «kreiso» oportunistu kļūdas. Objektīvi ņemot, «kreisie» pārspīlētāji ir labējo novirznieku sabiedrotie.

Tāds ir īpatnējais sakars starp «kreiso» oportunismu un labējo novirzienu.

Ar šo sakaru arī izskaidrojams tas fakts, ka daži «kreisie» bieži vien runā par bloku ar labējiem. Ar to arī izskaidrojama tā īpatnējā parādība, ka viena daļa «kreiso», kas vēl vakar «devās» urā-uzbrukumā un mēģināja kolektivizēt PSRS kādās divi trīs nedēļās, šodien kļūst pasiva, nolaiž rokas un laimīgi atdod kaujas lauku labējiem novirzniekiem, tā uzsākdama patiesu atkāpšanos (bez pēdiņām!) kulaku priekšā.

Pārdzīvojamā momenta īpatnība ir tā, ka cīņa pret «kreiso» pārspīlētāju kļūdām pie mums ir labējā opor-tunisma sekmīgas apkarošanas nosacījums un īpatnējs veids.

Sestais jautājums. Kā novērtēt vienas zemnieku daļas aizplūšanu no kolchoziem?

Atbilde. Vienas zemnieku daļas aizplūšana nozīmē, ka pēdējā laikā mums ir radies zināms daudzums nestabilu kolchozu, kas tagad attīrās no neizturīgiem elementiem. Tas nozīmē, ka uzpūstie kolchozi izzudīs, bet izturīgie paliks un nostiprināsies. Es domāju, ka tā ir gluži normāla parādība. Daži biedri no tā krīt izmisumā, padodas panikai un drudžaini ķeras pie pārspīlētiem kolektivizācijas procentiem. Citi ļauni priecājas un pareģo kolchozu kustības «izgāšanos». Ir vieni, ir otri rūgti maldās. Ir vieni, ir otri stāv tālu no kolchozu kustības būtības marksistiskās izpratnes.

Aiziet no kolchoziem, vispirms, tā dēvētās mirušās dvēseles. Tā nav pat aiziešana, bet tukšuma konstatējums. Vai mums vajadzīgas mirušas dvēseles? Protams, nav vajadzīgas. Es domāju, ka ziemeļkaukazieši un ukrainieši rīkojas gluži pareizi, likvidēdami kolchozus ar mirušām dvēselēm un organizēdami patiešām dzīvus un patiešām izturīgus kolchozus. Kolchozu kustībai tas ir tikai par labu.

Aiziet, otrkārt, sveši, mūsu darbam taisni naidīgi elementi. Skaidrs, ka, jo drīzāk šādi elementi tiks iztriekti, jo labāk tas būs kolchozu kustībai.

Aiziet, beidzot, svārstīgie elementi, kurus nevar dēvēt ne par svešām, ne par mirušām dvēselēm. Tie ir tie paši zemnieki, kurus šodien mēs vēl neesam spējuši pārliecināt par mūsu lietas taisnīgumu, bet kurus mēs droši pārliecināsim rīt. Šādu zemnieku aiziešana ir nopietns, kaut arī pārejošs zaudējums kolchozu kustībai. Tāpēc cīņa par kolchozu svārstīgajiem elementiem tagad ir viens no visneatliekamākajiem kolchozu kustības uzdevumiem.

Izrādās, ka vienas zemnieku daļas aizplūšana no kolchoziem nav tikai negatīva parādība. Izrādās, ka, ciktāl šī aizplūšana atbrīvo kolchozus no mirušām dvēselēm un gluži svešiem elementiem, tā nozīmē kolchozu atveseļošanās un nostiprināšanās labvēlīgu procesu.

Pirms mēneša domāja, ka mums graudkopības apgabalos ir vairāk nekā 60% liela kolektivizācija. Tagad ir skaidrs, ka, ja runājam par īstiem un kaut cik stabiliem kolchoziem, tad šis skaitlis bijis redzami pārspīlēts. Ja kolchozu kustība pēc vienas zemnieku daļas aizplūšanas nostiprināsies, sasniedzot 40% lielu kolektivizāciju graudkopības apgabalos, — un tas droši ir realizējams, — tad tas būs ļoti liels kolchozu kustības sasniegums pašreizējā brīdī. Es ņemu vidēju skaitli graudkopības apgabaliem, labi zinādams, ka mums pie tam ir atsevišķi vienlaidu kolektivizācijas rajoni, kur kolektivizēto skaits ir 80—90%. 40% liela kolektivizācija graudkopības apgabalos nozīmē, ka sākotnējo kolektivizācijas piecgades plānu 1930. g. pavasarī mēs esam spējuši izpildīt divkārt.

Kas iedrošināsies noliegt šā vēsturiskā sasnieguma izšķirošo raksturu PSRS sociālistiskajā attīstībā?

Septītais jautājums. Vai labi dara svārstīgie zemnieki, aiziedami no kolchoziem?

Atbilde. Nē, viņi nedara labi. Aiziedami no kolchoziem, viņi rīkojas paši pret savām interesēm, jo vienīgi kolchozi dod zemniekiem izeju no trūkuma un tumsības. Aiziedami no kolchoziem, viņi nostāda sevi sliktākā stāvoklī, jo laupa sev tos atvieglinājumus un labumus, kādus kolchoziem piešķir Padomju vara. Kļūdas un nepareizības kolchozos nav izstāšanās arguments. Kļūdas jāizlabo kopīgiem spēkiem, paliekot kolchozą. Tās jo vieglāk var izlabot tāpēc, ka Padomju vara visiem spēkiem pret tām cīnīsies.

Ļeņins saka, ka:

«Sīksaimniecības sistema preču ražošana nespēj atbrīvot cilvēci no masu nabadzības un viņu apspiešanas» (XX sēj., 122. lpp.).

Ļeņins saka, ka;

«Ar sīksaimniecību no trūkuma neizkļūt» (XXIV sēj., 540. lpp.) Ļeņins saka, ka:

«Ja mēs pa vecam sēdēsim sīksaimniecības, kaut ari kā brīvā pilsoņi uz brīvas zemes, tad tik un tā mums draud nenovēršama bojā eja» (XX sēj., 417. lpp.).

Ļeņins saka, ka:

«Vienīgi ar kopīga, arteļveidīga, biedriska darba palīdzību var izkļūt no tā strupceļa, kur mūs iedzinis imperiālistiskais karš» (XXIV sēj., 537. lpp.).

Ļeņins saka, ka:

«Nepieciešami pāriet uz kopīgu apstrādāšanu priekšzīmīgās lielsaimniecībās», jo «bez tā nav iespējams izkļūt no tā sabrukuma, no tā taisni izmisuma stāvokļa, kādā atrodas Krievija» (XX sēj., 418. lpp.).

Ko viss tas nozīmē?

Tas nozīmē, ka kolchozi ir vienīgais līdzeklis, kas dod zemniekiem izeju no trūkuma un tumsības.

Skaidrs, ka zemnieki rīkojas nepareizi, izstādamies no kolchoziem.

Ļeņins saka:

«Jūs, protams, visi zināt no visas Padomju varas darbības, kādu milzīgu nozīmi mēs piešķiram komūnām, arteļiem un vispār visādām organizācijām, kas domātas, lai sīkās, individuālās zemnieku saimniecības pakāpeniski pārvērstu, veicinātu viņu pārvēršanu sabiedriskā, biedriskā vai arteļveidīgā saimniecībā»* (XXIV sēj., 579. lpp.).

Ļeņins saka, ka:

«Padomju vara ir devusi tiešas priekšrocības komūnām un sabiedrībām, noliekot tās pirmajā vietā»* (XXIII sēj., 399. lpp.).

Ko tas nozīmē?

Tas nozīmē, ka Padomju vara piešķirs kolchoziem atvieglinājumus un priekšrocības pretēji individuālajām saimniecībām. Tas nozīmē, ka tā dos kolchoziem atvieglinājumus, ir piešķirot zemi, ir apgādājot ar mašinām, traktoriem, sēklu utt., ir atvieglinot nodokļu likmes, ir piešķirot kreditus.

Kāpēc Padomju vara piešķir atvieglinājumus un priekšrocības kolchoziem?

Tāpēc, ka kolchozi ir vienīgais līdzeklis, kā izglābt zemniekus no nabadzības.

Tāpēc, ka vispirms palīdzēt kolchoziem nozīmē visīstāko palīdzības veidu trūcīgajiem un vidējiem zemniekiem.

Šajās dienās Padomju vara nolēma atbrīvot uz diviem gadiem no aplikšanas ar nodokļiem visus sabiedriskā īpašumā apvienotos darba lopus kolchozos (zirgus, vēršus utt.), visas govis, cūkas, aitas un putnus, kā tos, kas atrodas kolchozu kolektīvā īpašumā, tā arī tos, kas atrodas kolchoznieku individuālā īpašumā.

Bez tam Padomju vara nolēma kolchozniekiem pagarināt līdz gada beigām parādu nomaksu par izsniegtiem kredītiem un atcelt visus sodus un tiesas piespriestos maksājumus, kas līdz 1. aprilim uzlikti kolchozos iegājušiem zemniekiem.

Beidzot tā ir nolēmusi šogad noteikti realizēt kolchoznieku kreditēšanu 500 milj. rbļ. apmērā.

Šie atvieglinājumi būs palīdzība zemniekiem-kolchozniekiem. Šie atvieglinājumi būs palīdzība tiem zemniekiem-kolchozniekiem, kas ir pratuši noturēties pret aizplūšanu, kas ir norūdījušies cīņā pret kolchozu ienaidniekiem, kas ir aizsargājuši kolchozus un noturējuši savās rokās kolchozu kustības lielo karogu. Šie atvieglinājumi būs palīdzība tiem trūcīgajiem un vidējiem zemniekiem-kolchozniekiem, kas tagad ir mūsu kolchozu galvenais kodols, kas nostiprinās un izveidos mūsu kolchozus un kas iekaros sociālismam miljonus un atkal miljonus zemnieku. Šie atvieglinājumi būs palīdzība tiem zemniekiem-kolchozniekiem, kas tagad ir kolchozu galvenie kadri un kas pilnīgi pelna to, ka viņus nosauc par kolchozu kustības varoņiem.

Šos atvieglinājumus nesaņems zemnieki, kas no kolchoziem aizgājuši.

Vai nav skaidrs, ka, aiziedami no kolchoziern, zemnieki pielaiž kļūdu?

Vai nav skaidrs, ka, vienīgi atgriežoties kolchozos, viņi var nodrošināt sev šo atvieglinājumu saņemšanu?

Astotais jautājums. Ko darīt ar komūnām, vai tās nav jālikvidē?

Atbilde. Nē, nav jālikvidē un nav nekādas vajadzības to darīt. Es runāju par īstām, bet nevis par komūnām uz papīra. PSRS graudkopības apgabalos ir daudzas lieliskas komunas, kas pelna to, ka tās veicina un pabalsta. Es runāju par vecajām komūnām, kas ir izcietušas gadiem ilgus pārbaudījumus un ir norūdījušās cīņā, pilnīgi attaisnodamas savu pastāvēšanu. Tās nav jālikvidē, bet tās jāpārveido arteļos.

Komūnu dibināšana un vadīšana ir sarežģīts un grūts darbs. Lielas un izturīgas komunas var pastāvēt un attīstīties vienīgi tad, ja ir pieredzējuši kadri un pārbaudīti vadītāji. Pārsteidzīga pāreja no arteļa statūtiem uz komunas statūtiem var tikai atgrūst zemniekus no kolchozu kustības. Tāpēc pret šo lietu jāizturas ar sevišķu nopietnību un bez jebkādas steigas. Artelis — vieglāka lieta un plašu zemnieku masu apziņai vairāk pieejams. Tāpēc artelis pašreizējā brīdī ir visizplatītākais kolchozu kustības veids. Vienīgi samērā ar lauksaimniecības arteļu nostiprināšanos un nostabili-zēšanos var rasties pamats plašai zemnieku kustībai uz komunas pusi. Bet tas nebūs tik ātri. Tāpēc komuna, kas ir augstāka forma, var kļūt par galveno kolchozu kustības ķēdes posmu tikai nākotnē.

Devītais jautājums. Ko darīt ar kulakiem?

Atbilde. Līdz šim mums bija runa par vidējo zemnieku. Vidējais zemnieks ir strādnieku šķiras sabiedrotais, un mūsu politikai attiecībā uz viņu jābūt draudzīgai. Cita lieta — kulaks. Kulaks ir Padomju varas ienaidnieks. Ar viņu mums nav un nevar būt miera. Mūsu politika attiecībā uz kulakiem ir viņu kā šķiras likvidacija. Tas, protams, nenozīmē, ka mēs viņus varam likvidēt ar vienu rāvienu. Bet tas nozīmē, ka mēs rīkosimies tā, lai viņus ielenktu un likvidētu.

Lūk, ko Ļeņins saka par kulaku:

«Kulaki ir viszvēriskākie, visrupjākie, vismežonīgākie ekspluatatori, kas citu valstu vēsturē ne vienu reizi vien ir atjaunojuši muižnieku, caru, popu, kapitalistu varu. Kulaku ir vairāk nekā muižnieku un kapitalistu. Bet tomēr tautā kulaki ir mazākumā... Šie asinssūcēji ir iedzīvojušies no tautas posta kara laikā, viņi ir sakrājuši tūkstošiem un simti Čīkstošiem naudas, paceldami labības un citu produktu cenas. Šie zirnekļi aptaukojās uz karā izpostīto zemnieku rēķina, uz izbadojušos strādnieku rēķina. Šīs dēles sūca darba ļaužu asinis, kļūdamas jo bagātākas, jo vairāk strādnieks pilsētās un fabrikās cieta badu. Šie vampīri ir sagrābuši un sagrābj savās rokās muižnieku zemi, no jauna un atkal no jauna viņi nospiež parādjūgā trūcīgos zemniekus» (XXIII sēj., 206. un 207. lpp.).

Mēs cietām šos asinssūcējus, zirnekļus un vampīrus, vedot viņu ekspluatatorisko tendenču ierobežošanas politiku. Cietām tāpēc, ka nebija ko likt kulaku saimniecību, kulaku saimniecību ražošanas vietā. Tagad mums ir iespēja ar uzviju viņu saimniecību vietā likt ražošanu mūsu kolchozos un padomju saimniecībās. Ciest ilgāk šos zirnekļus un asinssūcējus nav nekādas vajadzības. Ciest ilgāk šos zirnekļus un asinssūcējus, kas dedzina kolchozus, slepkavo kolchozu darbiniekus un mēģina izjaukt sēju, — nozīmē nostāties pret strādnieku un zemnieku interesēm.

Tāpēc kulaku kā šķiras likvidacijas politika jārealizē ar vislielāko neatlaidību un konsekvenci, uz kādu vien boļševiki ir spējīgi.

Desmitais jautājums. Kāds ir kolchozu tuvākais praktiskais uzdevums?

Atbilde. Kolchozu tuvākais praktiskais uzdevums ir cīņa par sēju, cīņa par maksimalu sējas platības palielināšanu, cīņa par pareizu sējas organizēšanu.

Sējas uzdevumam tagad jāpieskaņo visi citi kolchozu uzdevumi.

Sējas organizēšanas darbam tagad jāpakļauj visi citi darbi kolchozos.

Tas nozīmē, ka kolchozu un to bezpartejiskā aktiva stabilitāte, kolchozu vadītāju un to boļševistiskā kodola spējas tiks pārbaudītas nevis pēc skanīgām rezolūcijām un plašiem apsveikumiem, bet pēc pareizi noorganizētas sējas dzīvā darbā.

Bet lai godam veiktu šo praktisko uzdevumu, kolchozu darbinieku uzmanība jāpievērš kolchozu celtniecības saimnieciskajiem jautājumiem, kolchozu iekšējās celtniecības jautājumiem.

Līdz pēdējam laikam kolchozu darbinieku uzmanības centrā bija dzīšanās pēc augstiem kolektivizācijas skaitļiem, pie kam cilvēki negribēja redzēt starpību starp īstu kolektivizāciju un kolektivizāciju uz papīra. Tagad jāatmet šī aizraušanās ar skaitļiem. Tagad darbinieku uzmanība jākoncentrē uz kolchozu nostiprināšanu, uz kolchozu organizatorisku izveidošanu, uz lietišķa darba organizēšanu kolchozos.

Līdz pēdējam laikam kolchozu darbinieku uzmanība bija koncentrēta uz lielu kolchozu vienību organizēšanu, uz tā saucamo «gigantu» organizēšanu, pie kam «giganti» nereti izvirta milzīgās papīra komandantūrās, kurām nebija saimniecisku pamatu sādžās un ciemos. Parādes darbs tātad nomāca lietišķo darbu. Tagad šī aizraušanās ar parādēm jāatmet. Tagad darbinieku uzmanība jāsaasina kolchozu organizatoriski saimnieciskajā darbā sādžās un ciemos. Kad šis darbs parādīs pienācīgus panākumus, «giganti» radīsies paši no sevis.

Līdz pēdējam laikam maz vērības pievērsts vidējā zemnieka iesaistīšanai vadošā darbā kolchozos. Tomēr starp vidējiem zemniekiem ir ievērojami saimnieki, kas varētu kļūt par lieliskiem saimnieciskiem darbiniekiem kolchozu celtniecībā. Tagad šis trūkums mūsu darbā jālikvidē. Tagad mūsu uzdevums ir iesaistīt vadošā darbā kolchozos labākos cilvēkus no vidējiem zemniekiem un dot viņiem iespēju attīstīt šajā darbā savas spējas.

Līdz pēdējam laikam pietiekamu vērību nepievērsa darbam starp zemniecēm. Pagājušais periods parādīja, ka darbs starp zemniecēm ir mūsu darba visvājākā vieta. Tagad šis trūkums jālikvidē noteikti un galīgi.

Līdz pēdējam laikam komunisti daudzos rajonos domāja, ka visus kolchozu celtniecības uzdevumus viņi var atrisināt paši saviem spēkiem. Pamatodamies uz to, viņi nepievērsa pietiekamu vērību bezpartejisko iesaistīšanai atbildīgā darbā kolchozos, bezpartejisko izvirzīšanai vadošā darbā kolchozos, plaša bezpartejiskā aktiva organizēšanai kolchozos. Mūsu partijas vēsture pierādījusi un pagājušais kolchozu celtniecības periods lieku reizi parādījis, ka šāds stāvoklis ir galīgi nepareizs. Ja komunisti būtu noslēgušies savā čaulā, norobežodamies ar mūri no bezpartejiskiem, viņi būtu pazudinājuši visu lietu. Ja kaujās par sociālismu komunistiem izdevās kļūt slaveniem un komunisma ienaidnieki izrādījās sakauti, tad tas, starp citu, ir tāpēc, ka komunisti bija pratuši iesaistīt darbā labākos bezpartejiskos cilvēkus, bija pratuši smelt spēkus no plašu bezpartejisko slāņu vidus, bija pratuši pulcināt ap savu partiju plašu bezpartejisko aktivu. Tagad šis trūkums mūsu darbā ar bezpartejiskiem ir jālikvidē noteikti un galīgi.

Izlabot šos mūsu darba trūkumus, likvidēt tos pašā saknē — tieši tas arī nozīmē nostādīt uz sliedēm kolchozu saimniecisko darbu.

Tātad:

1) Pareiza sējas organizacija — tāds ir uzdevums.

2) Uzmanības koncentrēšana uz kolchozu kustības saimnieciskiem jautājumiem — tāds ir šā uzdevuma atrisināšanai nepieciešamais līdzeklis.

Pravda», 92. nr., 1930. g. 3. aprili.

Paraksts, J. Staļins.

__________________

*Kursivs mans. J. St.

Piezīmes:

1. Norādītais VK(b)P Centrālās Komitejas lēmums publicēts avīzē «Pravda», 73. nr-ā, 1930. gada 15. martā. (Sk. arī «VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos», II d., 1941., 813. un 814. lpp.).

2. VK(b)P CK 1930. gada 5. janvara lēmumu «Par kolektivizācijas tempu un valsts pasākumiem, lai palīdzētu kolchozu celtniecībai» sk. arī «VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos», II d., 1941., 389.—391. lpp.

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

darbabalss.eu

№ 312

Riga, 2015

Content

Staļins. Lielā lūzuma gads. 1929-1930. rakstu krājums.

LIELA LŪZUMA GADS

I. DARBA RAŽĪGUMA LAUKĀ

II. RŪPNIECĪBAS CELTNIECĪBAS LAUKA

III. LAUKSAIMNIECĪBAS CELTNIECĪBAS LAUKĀ

SECINĀJUMI

PAR AGRĀRAS POLITIKAS JAUTĀJUMIEM PSR SAVIENĪBĀ

I. «Līdzsvara» teorija

II. «Pašplūsmas» teorija sociālistiskajā celtniecība

III. Sīkzemnieku saimniecības «stabilitātes» teorija

IV. Pilsēta un Lauki

V. Par kolhozu raksturu

VI. Pārmaiņas šķiru stāvoklī un pagrieziens partijas politikā

VII. Secinājumi

KULAKU KA ŠĶIRAS LIKVIDACIJAS POLITIKAS JAUTĀJUMĀ

PANĀKUMU REIBONIS

ATBILDE BIEDRIEM KOLCHOZNIEKIEM