Staļins. Marksisms un valodniecības jautājumi. 1950

Staļins

Marksisms un valodniecības jautājumi. 1950

Par marksismu valodniecībā.

Pie manis griezusies biedru jauniešu grupa ar priekšlikumu, lai es izteiktu presē savas domas valodniecības jautājumos, sevišķi tai daļā, kas attiecas uz marksismu valodniecībā. Neesmu valodnieks un, protams, nevaru biedrus pilnīgi apmierināt. Kas attiecas uz marksismu valodniecībā, tāpat kā citās sabiedriskās zinātnēs, tad ar šo lietu man ir tieša saskare. Tāpēc es biju ar mieru atbildēt uz vairākiem jautājumiem, ko biedri uzstādījuši.

Jautājums. Vai pareizi, ka valoda ir bāzes virsbūve?

Atbilde. Nē, nav pareizi.

Bāze ir sabiedrības ekonomiskā iekārta zināmā tās attīstības posmā. Virsbūve — tie ir sabiedrības politiskie, tiesiskie, reliģiskie, mākslinieciskie, filozofiskie uzskati un tiem atbilstošie politiskie, tiesiskie un citi institūti.

Katrai bāzei ir sava, tai atbilstoša virsbūve. Feodālās iekārtas bāzei ir sava virsbūve, savi politiskie, tiesiskie un citi uzskati un tiem atbilstoši institūti, kapitālistiskajai bāzei ir sava virsbūve, sociālistiskajai — sava. Ja mainās un tiek likvidēta bāze, tad pēc tam mainās un tiek likvidēta tās virsbūve, ja rodas jauna bāze, tad pēc tam rodas tai atbilstoša virsbūve.

Valoda šai ziņā radikāli atšķiras no virsbūves. Ņemsim, piemēram, krievu sabiedrību un krievu valodu. Pēdējo 30 gadu laikā Krievijā likvidēta vecā, kapitālistiskā bāze un uzcelta jauna, sociālistiskā bāze. Atbilstoši tam likvidēta kapitālistiskās bāzes virsbūve un radīta jauna virsbūve, kas atbilst sociālistiskajai bāzei. Tātad veco politisko, tiesisko un citu institūtu vietā likti jauni, sociālistiski institūti. Bet, neraugoties uz to, krievu valoda pamatvilcienos palikusi tāda pati, kāda tā bija pirms Oktobra apvērsuma.

Kas mainījies šai laikā krievu valodā? Mainījies zināmā mērā krievu valodas vārdu krājums, mainījies tai ziņā, ka papildinājies ar ievērojamu daudzumu jaunu vārdu un izteicienu, kas radušies sakarā ar jaunās, sociālistiskās ražošanas rašanos, ar jaunās valsts, jaunās, sociālistiskās kultūras, jaunās sabiedrības un morāles rašanos, beidzot, sakarā ar technikas un zinātnes augšanu; mainījusies daudzu vārdu un izteicienu jēga, tie ieguvuši jaunu jēdzienisku nozīmi; no vārdu krājuma izzudis zināms daudzums novecojušos vārdu. Turpretim, kas attiecas uz krievu valodas vārdu pamatfondu un gramatisko uzbūvi, kuri ir valodas pamats, tad tie pēc kapitālistiskās bāzes likvidēšanas ne vien nav likvidēti un aizstāti ar jaunu vārdu pamatfondu un jaunu valodas gramatisko uzbūvi, bet, tieši otrādi, saglabājušies neskarti un palikuši bez jebkādām nopietnām pārmaiņām — saglabājušies tieši kā mūslaiku krievu valodas pamats.

Tālāk. Virsbūvi rada bāze, bet tas nepavisam nenozīmē, ka virsbūve tikai atspoguļo bāzi, ka tā ir pasiva, neitrālā, vienaldzīgi izturas pret savas bāzes likteni, pret šķiru likteni, pret iekārtas raksturu. Tieši otrādi, radusies pasaulē, tā kļūst par ļoti lielu aktivu spēku, aktivi palīdz savai bāzei izveidoties un nostiprināties, dara visu, lai palīdzētu jaunajai iekārtai galīgi pieveikt un likvidēt veco bāzi un vecās šķiras.

Citādi tas arī nevar būt. Bāze tieši tādēļ rada virsbūvi, lai tā viņai kalpotu, lai tā aktivi palīdzētu viņai izveidoties un nostiprināties, lai tā aktivi cīnītos par vecās, savu mūžu nodzīvojušās bāzes un viņas vecās virsbūves likvidēšanu. Vajag tikai virsbūvei atteikties no šās savas kalpojošās lomas, vajag tikai virsbūvei no savas bāzes aktivas aizstāvēšanas pozicijas pāriet uz vienaldzīgas izturēšanās poziciju pret to, uz vienādas izturēšanās poziciju pret šķirām, lai tā zaudētu savu kvalitāti un nebūtu vairs virsbūve.

Valoda šai ziņā radikāli atšķiras no virsbūves. Valodu radījusi nevis viena vai otra bāze, vecā vai jaunā bāze attiecīgās sabiedrības iekšienē, bet gan visa sabiedrības vēstures un bažu vēstures gaita gadu simteņos. To radījusi nevis kaut kāda viena šķira, bet gan visa sabiedrība, visas sabiedrības šķiras, daudzu simtu paaudžu pūles. Tā radīta, lai apmierinātu nevis kādas vienas šķiras, bet gan visas sabiedrības, visu sabiedrības šķiru vajadzības. Tieši tāpēc tā radīta kā viena visai sabiedrībai un kopīga visiem sabiedrības locekļiem visas tautas valoda. Tāpēc valodas kā cilvēku sazināšanās līdzekļa kalpojošā loma nav tāda, lai tā kalpotu vienai šķirai par ļaunu citām šķirām, bet gan tāda, lai tā vienādi kalpotu visai sabiedrībai, visām sabiedrības šķirām. Ar to patiesībā arī izskaidrojams, ka valoda var vienādi kalpot tiklab vecajai, mirstošajai iekārtai, kā arī jaunajai, augšupejošai iekārtai; tiklab vecajai bāzei, kā arī jaunajai, tiklab ekspluata- toriem, kā arī ekspluatētiem.

Nevienam nav noslēpums tas fakts, ka krievu valoda tikpat labi ir kalpojusi krievu kapitālismam un krievu buržuāziskajai kultūrai pirms Oktobra apvērsuma, kā tā tagad kalpo krievu sabiedrības sociālistiskajai iekārtai un sociālistiskajai kultūrai.

Tas pats jāsaka par ukraiņu, baltkrievu, uzbeku, kazachu, gruzinu, armēņu, igauņu, latviešu, lietuviešu, moldāvu, tataru, azerbaidžāņu, baškiru, turkmēņu un citām padomju nāciju valodām, kas tikpat labi kalpojušas šo nāciju vecajai, buržuāziskajai iekārtai, kā tās kalpo jaunajai, sociālistiskajai iekārtai.

Citādi tas ari nevar būt. Valoda tādēj ari pastāv, tādēļ arī radita, lai tā kā cilvēku sazināšanās līdzeklis kalpotu sabiedrībai kā veselai vienībai, lai tā būtu kopīga sabiedrības locekļiem un viena visai sabiedrībai, vienādi kalpotu sabiedrības locekļiem neatkarīgi no viņu šķiriskā stāvokļa. Vajag tikai valodai atiet no šās visas tautas pozicijas, vajag tikai valodai ieņemt tādu poziciju, ka tā dod priekšroku un atbalstu kādai sociālai grupai par ļaunu citām sabiedrības sociālām grupām, lai tā zaudētu savu kvalitāti, lai tā vairs nebūtu cilvēku sazināšanās līdzeklis sabiedrībā, lai tā kļūtu par kādas sociālās grupas žargonu, degradētos un nolemtu sevi izzušanai.

Šai ziņā valoda, principiāli atšķirdamās no virsbūves, tomēr neatšķiras no ražošanas rīkiem, teiksim, no māsiņām, kas ir tikpat vienaldzīgas pret šķirām kā valoda un kas tāpat var vienādi kalpot tiklab kapitālistiskajai, kā arī sociālistiskajai iekārtai.

Tālāk. Virsbūve ir viena laikmeta produkts, laikmeta, kurā dzīvo un darbojas attiecīgā ekonomiskā bāze. Tāpēc virsbūve nedzīvo ilgi, tā tiek likvidēta un izzūd līdz ar attiecīgās bāzes likvidēšanu un izzušanu.

Valoda turpretim ir vairāku laikmetu produkts, kuru laikā tā izveidojas, kļūst bagātāka, attīstās, noslīpējas. Tāpēc valoda dzīvo nesalīdzināmi ilgāk par jebkuru bāzi un jebkuru virsbūvi. Ar to patiesībā arī izskaidrojams, ka ne tikai vienas bāzes un tās virsbūves, bet arī vairāku bažu un tām atbilstošo virsbūvju rašanās un likvidēšanās nenoved vēsturē pie attiecīgās valodas likvidēšanās, pie tās struktūras likvidēšanās un pie tā, ka rastos jauna valoda ar jaunu vārdu fondu un jaunu gramatisko uzbūvi.

Kopš Puškina nāves pagājuši vairāk nekā simt gadu. Šai laikā Krievijā tikusi likvidēta feodālā iekārta, kapitālistiskā iekārta un radusies trešā, sociālistiskā iekārta. Tātad tikušas likvidētas divas bāzes ar to virsbūvēm un radusies jauna, sociālistiskā bāze ar savu jauno virsbūvi. Tomēr, ja ņemsim, piemēram, krievu valodu, tad tā šai lielajā laika sprīdi nav pārdzīvojusi nekādu lūzumu, un mūslaiku krievu valoda pēc savas struktūras maz atšķiras no Puškina valodas.

Kas mainījies šai laikā krievu valodā? Šai laikā ievērojami papildinājies krievu valodas vārdu krājums; no vārdu krājuma izzudis liels daudzums novecojušos vārdu; ievērojams daudzums vārdu mainījis savu jēdzienisko nozīmi; uzlabojusies valodas gramatiskā uzbūve. Kas attiecas uz Puškina valodas strukturu ar tās gramatisko uzbūvi un vārdu pamatfondu, tad tā visā, kas būtisks, saglabājusies kā mūslaiku krievu valodas pamats.

Un tas pilnīgi saprotams. Patiešām, kādēļ vajadzīgs, lai pēc katra apvērsuma valodas pastāvošo strukturu, tās gramatisko uzbūvi un vārdu pamatfondu iznīcinātu un nomainītu ar jaunu, kā tas parasti mēdz būt ar virsbūvi? Kam tas vajadzīgs, lai «ūdens», «zeme», «kalns», «mežs», «zivs», «cilvēks», «iet», «darīt», «ražot», «tirgoties» utt. sauktos nevis par ūdeni, zemi, kalnu utt., bet kaut kā citādi? Kam vajadzīgs, lai vārdu pārveidošana valodā un vārdu sakopošana teikumā notiktu nevis pēc pastāvošās gramatikas, bet pēc pavisam citas? Kāds labums revolūcijai no tāda apvērsuma valodā? Vēsture vispār nedara nekā kaut cik būtiska bez sevišķas nepieciešamības. Jājautā, kāda vajadzība pēc tāda valodas apvērsuma, ja pierādīts, ka pastāvošā valoda ar tās strukturu pamatvilcienos pilnīgi piemērota jaunās iekārtas vajadzību apmierināšanai? Iznīcināt veco virsbūvi un aizstāt to ar jaunu var un vajag dažos gados, lai ļautu plaši attīstīties sabiedrības ražošanas spēkiem, bet kā lai dažos gados iznīcina pastāvošo valodu un tās vietā izveido jaunu valodu, neradot anarchiju sabiedrības dzīvē, neradot draudus, ka sabiedrība izirs? Kas gan, izņemot don- kichotus, var spraust sev tādu uzdevumu?

Beidzot, vēl viena radikala atšķirība starp virsbūvi un valodu. Virsbūve nav tieši saistīta ar ražošanu, ar cilvēka darbību ražošanā. Tā saistīta ar ražošanu tikai nelieši, ar ekonomikas starpniecību, ar bāzes starpniecību. Tāpēc virsbūve atspoguļo pārmaiņas ražošanas spēku attīstības līmenī ne uzreiz un ne tieši, bet pēc pārmaiņām bāzē, pārmaiņām ražošanā atspoguļojoties pārmaiņās bāzē. Tas nozīmē, ka virsbūves darbības sfēra ir šaura un ierobežota.

Valoda turpretim ar cilvēka darbību ražošanā saistīta tieši un ne tikai ar darbību ražošanā, bet arī ar jebkuru citu cilvēka darbību visās viņa darba sfērās no ražošanas līdz bāzei, no bāzes līdz virsbūvei. Tāpēc valoda atspoguļo pārmaiņas ražošanā tūliņ un tieši, nenogaidot pārmaiņas bāzē. Tāpēc darbības sfēra valodai, kas aptver visas cilvēka darbības nozares, daudz plašāka un vispusīgāka par virsbūves darbības sfēru. Vēl vairāk, tā ir gandrīz neierobežota.

Ar to vispirms arī izskaidrojams, ka valoda, faktiski tās vārdu krājums, atrodas gandrīz nepārtrauktā maiņas stāvoklī. Rūpniecības un lauksaimniecības, tirdzniecības un transporta, techni- kas un zinātnes nepārtrauktā augšana prasa, lai valoda papildina savu vārdu krājumu ar jauniem vārdiem un izteicieniem, kas nepieciešami viņu darbam. Un valoda, tieši atspoguļodama šīs vajadzības, papildina savu vārdu krājumu ar jauniem vārdiem, uzlabo savu gramatisko uzbūvi.

Tātad:

a) marksists nevar uzskatīt valodu par bāzes virsbūvi;

b) sajaukt valodu ar virsbūvi — nozīmē izdarīt nopietnu kļūdu.

Jautājums. Vai pareizi, ka valoda vienmēr bijusi un paliek šķiriska, ka nepastāv visai sabiedrībai kopīga un viena, nešķiriska visas tautas valoda?

Atbilde. Nē, nav pareizi.

Nav grūti saprast, ka sabiedrībā, kur nav šķiru, nevar būt arī runas par šķirisku valodu. Pirmatnējās kopienas ģints iekārta nepazina šķiru, tātad tur nevarēja būt arī šķiriskas valodas, — valoda tur bija kopīga, viena visam kolektivam. Iebildums, ka ar šķiru jāsaprot jebkurš cilvēku kolektivs, tai skaitā arī pirmatnējās kopienas kolektivs, nav iebildums, bet vārdu spēle, kas nepeina, lai to atspēkotu.

Kas attiecas uz tālāko attīstību no ģinšu valodām līdz cilšu valodām, no cilšu valodām līdz tautību valodām un no tautību valodām līdz nacionālām valodām, — tad visur visos attīstības posmos valoda kā cilvēku sazināšanās līdzeklis sabiedrībā bijusi kopīga un viena visai sabiedrībai, vienādi kalpojusi sabiedrības locekļiem neatkarīgi no sociālā, stāvokļa.

Es te nerunāju par verdzības un viduslaiku perioda impērijām, teiksim, Kira un Aleksandra Lielā impēriju vai Cezara un Kārļa Lielā impēriju, kurām nebija savas ekonomiskās bāzes un kuras bija nestabili, militāri administratīvi pagaidu apvienojumi. Sīrn impērijām ne tikai nebija, bet arī nevarēja būt vienas un visiem impērijas locekļiem saprotamas impērijas valodas. Tās bija cilšu un tautību konglomerāts, kuras dzīvoja savu dzīvi un runāja katra savā valodā. Tātad es nerunāju par šīm un tām līdzīgām impērijām, bet par tām ciltīm un tautībām, kas ietilpa impērijas sastāvā, kam bija sava ekonomiskā bāze un savas sen izveidojušās valodas. Vēsture liecina, ka šo cilšu un tautību valodas bijušas nevis šķiriskas, bet kopīgas visai tautai, kopīgas ciltīm un tautībām un tām saprotamas.

Protams, līdzās tām bija dialekti, vietējās izloksnes, bet pār tām pārsvarā bija un tās sev pakļāva vienotā un kopīgā cilts vai tautības valoda.

Tālākā gaitā — ar kapitālisma rašanos, ar feodālās sadrumstalotības likvidēšanu un nacionālā tirgus izveidošanos tautības attīstījās par nācijām un tautību valodas par nacionālām valodām. Vēsture liecina, ka nacionālās valodas nav šķiriskas, bet ir visas tautas valodas, kas kopīgas nāciju locekļiem un ir vienotas katrai nacijai.

Iepriekš bija teikts, ka valoda kā cilvēku sazināšanās līdzeklis sabiedrībā vienādi kalpo visām sabiedrības šķirām un šai ziņā parāda zināmu vienaldzību pret šķirām. Bet cilvēki, atsevišķas sociālās grupas, šķiras nekādā ziņā nav vienaldzīgas pret valodu. Tās cenšas izmantot valodu savās interesēs, uzspiest tai savu īpašo leksiku, savus īpašos terminus, savus īpašos izteicienus. Sai ziņā sevišķi izceļas mantīgo šķiru augstākie slāņi, kas atrāvušies no tautas un to ienīst: muižnieciskā aristokrātija, buržuāzijas augstākie slāņi. Tiek izveidoti «šķiriski» dialekti, žargoni, salona «valodas». Literatūrā šie dialekti un žargoni nereti nepareizi tiek kvalificēti kā valodas: «muižnieku valoda», «buržuāzijas valoda» — pretstatā «proletāriešu valodai», «zemnieku valodai». Uz šā pamata, lai cik tas dīvaini, daži mūsu biedri nākuši pie secinājuma, ka nacionālā valoda esot fikcija, ka reāli pastāvot tikai šķiru valodas.

Es domāju, ka nav nekā aplamāka par tādu secinājumu. Vai šos dialektus un žargonus var uzskatīt par valodām? Nekādā ziņā nevar. Nevar, pirmkārt, tāpēc, ka šiem dialektiem un žargoniem nav savas gramatiskās uzbūves un vārdu pamatfonda, — tos tie patapina no nacionālās valodas. Nevar, otrkārt, tāpēc, ka dialektiem un žargoniem ir šaura apgrozības sfēra starp vienas vai otras šķiras augstāko slāņu locekļiem un tie kā cilvēku sazināšanās līdzeklis nemaz neder sabiedrībai kopumā. Kas gan tiem ir? Tiem ir: dažu specifisku vārdu komplekts, kas atspoguļo aristokrātijas vai buržuāzijas augstāko slāņu specifisko gaumi; zināms skaits izteicienu un izteiksmes veidu, kas izceļas ar izsmalcinātību, galantibu un ir brivi no nacionālās valodas «rupjiem» izteicieniem un izteiksmes veidiem; beidzot, zināms daudzums svešvārdu. Turpretim viss galvenais, t. i., vārdu lielum lielais vairākums un gramatiskā uzbūve, ņemts ņo visas tautas, no nacionālās valodas. Tātad dialekti un žargoni ir atzarojumi no visas tautas nacionālās valodas, tiem nav nekādas valodas patstāvības un tie nolemti nīkuļošanai. Domāt, ka dialekti un žargoni varētu attīstīties par patstāvīgām valodām, kas būtu spējīgas nospiest pie malas un aizstāt nacionālo valodu, — nozīmē zaudēt vēsturisko perspektivu un atkāpties no marksisma pozicijām.

Atsaucas uz Marksu, citē vienu vietu no viņa raksta «Svētais Maksis», kur teikts, ka buržujiem ir «sava valoda», ka šī valoda «ir buržuāzijas produkts», ka tai cauri strāvo merkantilisma un pirkšanas un pārdošanas gars. Ar šo cilātu daži biedri grib pierādīt, ka Markss it kā esot bijis par valodas «šķiriskumu», ka viņš esot noliedzis vienotas nacionālās valodas pastāvēšanu. Ja šie biedri izturētos objektivi pret šo lietu, viņiem vajadzētu minēt arī citu citātu no tā paša raksta «Svētais Maksis», kur Markss, skarot jautājumu par vienotas nacionālās valodas izveidošanās ceļiem, runā par «dialektu koncentrēšanos vienotā nacionālā valodā, ko noteic ekonomiskā un politiskā koncentrācijā».

Tātad Markss atzina, ka nepieciešama vienota nacionālā valoda kā augstākā forma, kam pakļauti dialekti kā zemākās formas.

Ko gan tādā gadījumā var nozīmēt buržuju valoda, kas, pēc Marksa vārdiem, «ir buržuāzijas produkts». Vai gan Markss to uzskatīja par tādu pašu valodu kā nacionālo valodu ar savu īpašo valodas strukturu? Vai viņš varēja to uzskatīt par tādu valodu? Protams, ne! Markss vienkārši gribēja teikt, ka buržuji sagandējuši vienoto nacionālo valodu ar savu bodnieku leksiku, ka buržujiem tātad ir savs bodnieku žargons.

Iznāk, ka šie biedri sagrozījuši Marksa nostāju. Un sagrozījuši to tāpēc, ka citējuši Marksu nevis kā marksisti, bet kā burta kalpi, neiedziļinādamies lietas būtībā.

Atsaucas uz Engelsu, citē no brošūras «Strādnieku šķiras stāvoklis Anglijā» Engelsa vārdus, ka «... angļu strādnieku šķira ar laiku kļuvusi par pavisam citu tautu nekā angļu buržuāzijā», ka «strādnieki runā citā dialektā, viņiem citas idejas un priekšstati, citi tikumi un tikumības principi, cita reliģija un politika nekā buržuāzijai». Pamatojoties uz šo citātu, daži biedri secina, ka Engelss noliedzis visas tautas nacionālās valodas nepieciešamību, ka viņš tātad esot bijis par valodas «šķiriskumu». Tiesa, Engelss te runā nevis par valodu, bet par dialektu, pilnīgi saprotot, ka dialekts kā nacionālās valodas atzarojums nevar aizstāt nacionālo valodu. Bet šie biedri acīm redzot ne sevišķi simpatizē tam, ka pastāv atšķirība starp valodu un dialektu . ..

Acīmredzams, ka citāts minēts nevietā, jo Engelss te runā nevis par «šķiriskām valodām», bet galvenokārt par šķiriskām idejām, priekšstatiem, tikumiem, tikumības principiem, reliģiju, politiku. Pilnīgi pareizi, ka idejas, priekšstati, tikumi, tikumības principi, reliģija, politika buržujiem un proletāriešiem ir tieši pretēji. Bet kāds tam sakars ar nacionālo valodu vai valodas «šķiriskumu»? Vai šķiru pretrunu pastāvēšana sabiedrībā var būt arguments par labu valodas «šķiriskumam» vai pret vienotas nacionālās valodas nepieciešamību? Marksisms saka, ka valodas kopība ir viena no svarīgākajām nācijās pazīmēm, pie tam labi zinādams, ka nācijās iekšienē ir šķiru pretrunas. Vai minētie - biedri atzīst šo marksistisko tēzi?

Atsaucas uz Lafargu, aizrādot uz to, ka Lafargs savā brošūrā «Valoda un revolūcija» atzīstot valodas «šķiriskumu», ka viņš it kā noliedzot visas tautas nacionālās valodas nepieciešamību. Tas nav tiesa. Lafargs patiešām runā par «muižnieku» jeb «aristokrātu valodu» un par dažādu sabiedrības slāņu «žargoniem». Bet šie biedri aizmirst, ka Lafargs, neinteresēdamies par jautājumu, kā valoda atšķiras no žargona, un dēvēdams dialektus te par «mākslotu runu», te par «žargonu», — noteikti pasaka savā brošūrā, ka «mākslotā runa, kas raksturīga aristokrātijai... atdalījās no visas tautas valodas, kādā runāja gan buržuji, gan amatnieki, pilsēta un lauki».

Tātad Lafargs atzīst visas tautas valodas pastāvēšanu un nepieciešamību, pilnīgi saprazdams «aristokrātu valodas» un citu dialektu un žargonu pakļauto raksturu un atkarību no visas tautas valodas.

Iznāk, ka atsaukšanās uz Lafargu netrāpa mērķi.

Atsaucas uz to, ka kādreiz Anglijā angļu feodāļi «gadsimtiem ilgi» runājuši franču valodā, kamēr angļu tauta runājusi angļu valodā, ka šis apstāklis it kā esot arguments par labu valodas «šķiriskumam» un pret visas tautas valodas nepieciešamību. Tomēr tas nav arguments, bet kaut kāda anekdote. Pirmkārt, franču valodā toreiz nerunāja visi feodāļi, bet nelieli angļu feodāļu augstākie slāņi karaļa galmā un grāfistēs. Otrkārt, viņi runāja nevis kaut kādā «šķiriskā valodā», bet parastā, visai franču tautai kopīgā valodā. Treškārt, kā zināms, šī niekošanās ar franču valodu vēlāk izzuda bez pēdām, atdodama vietu visas tautas angļu valodai. Vai šie biedri domā, ka angļu feodāļi un angļu tauta «gadsimtiem ilgi» sarunājās viens ar otru ar tulku palīdzību, ka angļu feodāļi nelietoja angļu valodu, ka toreiz nebija visai tautai kopīgas angļu valodas, ka franču valoda toreiz Anglijā bija kaut kas vairāk nekā salonu valoda, ko lietoja tikai angļu aristokrātijas augstāko slāņu šaurajās aprindās? Kā var, pamatojoties uz šādiem anekdotiskiem «argumentiem», noliegt visai tautai kopīgas valodas pastāvēšanu un nepieciešamību?

Arī krievu aristokrāti kādu laiku niekojās, lietodami franču valodu cara galmā un salonos. Viņi lepojās ar to, ka, runādami krieviski, viņi stostās franciski, ka viņi prot runāt krieviski tikai ar franču akcentu. Vai tas nozīmē, ka Krievijā toreiz nebija visai tautai kopīgas krievu valodas, ka visai tautai kopīga valoda toreiz bija fikcija, bet «šķiriskās valodas» — realitāte?

Mūsu biedri šeit izdara vismaz divas kļūdas.

Pirmā kļūda ir tā, ka viņi sajauc valodu ar virsbūvi. Viņi domā: ja virsbūvei ir šķirisks raksturs, tad arī valodai jābūt nevis visas tautas, bet šķiras valodai. Bet es jau iepriekš teicu, ka valoda un virsbūve ir divi dažādi jēdzieni, ka marksists nedrīkst pieļaut to sajaukšanu.

Otrā kļūda ir tā, ka šie biedri buržuāzijas un proletariāta interešu pretstatu, viņu nikno šķiru cīņu uzskata par sabiedrības sairšanu, par jebkādu sakaru pārtraukšanu starp naidīgajām šķirām. Pēc viņu domām, tā kā sabiedrība sairusi un nav vairs vienotas sabiedrības, bet ir tikai šķiras, tad arī sabiedrībai neesot vajadzīga vienota valoda, neesot vajadzīga nacionala valoda. Kas tad paliek pāri, ja sabiedrība sairusi un nav vairs visai tautai kopīgas, nacionalas valodas? Paliek pāri šķiras un «šķiriskas valodas». Protams, ka katrai «šķiriskai valodai» būs sava «šķiriska» gramatika — «proletāriskā» gramatika, «buržuāziskā» gramatika. Taisnība, šādu gramatiku īstenībā nav, bet tas šos biedrus nemulsina: viņi tic, ka šādas gramatikas radīsies.

Mums kādu laiku bija «marksisti», kas apgalvoja, ka dzelzceļi, kas mūsu zemē bija palikuši pēc Oktobra apvērsuma, esot buržuāziski, ka mums, marksistiem, neklājoties lietot tos, ka tie jānojaucot un jāuzbūvējot jauni, «proletāriski» dzelzceļi. Par to šos biedrus nosauca par «trogloditiem» ...

Saprotams, ka šādam primitivi anar- chistiskam uzskatam par sabiedrību, šķirām, valodu nav nekā kopīga ar marksismu. Bet tas katrā ziņā pastāv un joprojām dzīvo dažu mūsu sapinušos biedru galvā.

Protams, nav taisnība, ka, pastāvot niknai šķiru cīņai, sabiedrība it kā sadalījusies šķirās, kas savā starpā nav vairs ekonomiski saistītas vienā sabiedrībā. Gluži otrādi. Kamēr pastāv kapitālisms, buržuji un proletārieši būs saistīti savā starpā ar visiem ekonomikas pavedieniem kā vienotas kapitālistiskas sabiedrības daļas. Buržuji nevar dzīvot un saraust bagātības, ja viņu rīcībā nav algotu strādnieku, proletārieši nevar turpināt savu eksistenci, ja viņi nesalīgst pie kapitālistiem. Katru ekonomisko sakaru izbeigšanās viņu starpā .nozīmē katras ražošanas izbeigšanos, bet katra ražošanas izbeigšanās noved pie sabiedrības bojā ejas, pie pašu šķiru bojā ejas. Saprotams, ka neviena šķira negrib kļūt iznīcināta. Tāpēc šķiru cīņa, lai cik asa tā būtu, nevar novest pie sabiedrības sairšanas. Tikai nezināšana marksisma jautājumos un valodas dabas pilnīga neizprašana dažus mūsu biedrus varēja uzvedināt uz pasaciņu par sabiedrības sairšanu, par «šķiriskām» valodām, par «šķiriskām» gramatikām.

Atsaucas, tālāk, uz Ļeņinu un atgādina, ka Ļeņins atzinis divu kulturu — buržuāziskās un proletāriskās — pastāvēšanu kapitālisma apstākļos, ka nacionālās kultūras lozungs kapitālisma apstākļos esot nacionālistisks lozungs. Viss tas pareizi, un Ļeņinam šeit absolūta taisnība. Bet kāds tam sakars ar valodas «šķiriskumu»? Atsaukdamies uz Ļeņina vārdiem par divām kultūrām kapitālisma apstākļos, šeit biedri, cik redzams, grib iestāstīt lasītājam, ka divu kulturu — buržuāziskās un proletāriskās — pastāvēšana sabiedrībā nozīmējot, ka arī valodām jābūt divām, jo valoda saistīta ar kulturu, — tātad Ļeņins noliedzot vienotas nacionālas valodas nepieciešamību, tātad Ļeņins esot par «šķiriskām» valodām. So biedru kļūda te ir tāda, ka viņi identificē un sajauc valodu ar kulturu. Bet kultura un valoda ir divas dažādas lietas. Kultūra var būt gan buržuāziskā, gan sociālistiskā, turpretim valoda kā saziņāšanās līdzeklis vienmēr ir visas tautas valoda, un tā var kalpot gan buržuāziskajai, gan sociālistiskajai kultūrai. Vai gan nav fakts, ka krievu, ukraiņu, uzbeku valoda tagad kalpo šo nāciju sociālistiskajai kultūrai tikpat labi, kā tās pirms Oktobra apvērsuma kalpoja to buržuāziskajām kultūrām? Tātad šie biedri dziļi kļūdās, apgalvodami, ka divu dažādu kulturu pastāvēšana novedot pie divu dažādu valodu izveidošanās un pie vienotas valodas nepieciešamībās noliegšanas.

Runādams par divām kultūrām, Ļeņins pamatojās tieši uz to tēzi, ka divu kulturu pastāvēšana nevar novest pie vienotas valodas noliegšanas un divu valodu izveidošanās, ka valodai jābūt vienai. Kad bundisti sāka pārmest Ļeņinam, ka viņš noliedzot nacionālās valodas nepieciešamību un traktējot kulturu kā «beznacionalu», Ļeņins, kā zināms, asi protestēja pret to, paziņodams, ka viņš cīnās pret buržuāzisko kulturu, bet nevis pret nacionālo valodu, kuras nepieciešamību viņš uzskata par neapstrīdamu. Savādi, ka daži mūsu biedri sākuši vilkties bundistu pēdās.

Kas attiecas uz vienu kopīgu valodu, kuras nepieciešamību Ļeņins it kā noraidot, tad derētu noklausīties šādus Ļeņina vārdus:

«Valoda ir svarīgākais cilvēku sazināšanās līdzeklis; valodas vienība un netraucēta tās attīstība ir viens no svarīgākajiem priekšnosacījumiem patiešām brīvai un plašai, mūslaiku kapitālismam atbilstošai tirdzniecības apgrozībai, brīvai un plašai iedzīvotāju sagrupēšanai pa visām atsevišķām šķirām.»

Iznāk, ka cienījamie biedri sagrozījuši Ļeņina uzskatus.

Atsaucas, beidzot, uz Staļinu. Min citātu no Staļina darbiem par to, ka «buržuāzijā un tās nacionālistiskās partijas bija un paliek šai periodā tādu nāciju galvenais vadošais spēks». Viss tas pareizi. Buržuāzijā un tās nacionalistiskā partija patiešām vada buržuāzisko kulturu, tāpat kā proletariāts un tā internacionalistiskā partija vada proletārisko kulturu. Bet kāds tam sakars ar valodas «šķiriskumu»? Vai gan šiem biedriem nav zināms, ka nacionālā valoda ir nacionālās kultūras forma, ka nacionālā valoda var kalpot tiklab buržuāziskajai, kā ari sociālistiskajai kultūrai? Vai tiešām mūsu biedri nezina marksistu pazīstamo formulu, ka tagadējā krievu, ukraiņu, baltkrievu un citas kultūras ir sociālistiskās pēc satura un nacionālas pēc formas, t. i., pēc valodas? Vai viņi piekrīt šai marksistiskajai formulai?

Mūsu biedru kļūda te ir tāda, ka viņi neredz starpību starp kuKuru un valodu un nesaprot, ka kultura pēc sava satura mainās ar katru jaunu sabiedrības attīstības periodu, kamēr valoda pamatvilcienos paliek tā pati valoda vairākus periodus, vienādi kalpodama tiklab jaunajai, kā arī vecajai kultūrai.

Tātad:

a) valoda kā sazināšanās līdzeklis vienmēr bijusi un paliek vienota sabiedrībai un visiem tās locekļiem kopīga valoda;

b) dialektu un žargonu pastāvēšana nenoliedz, bet apstiprina, ka pastāv visas tautas valoda, kuras atzarojumi tie ir un kurai tie pakļauti;

c) formula par valodas «šķiriskumu» ir aplama, nemarksistiska formula.

Jautājums. Ķādas ir valodas raksturīgās pazīmes?

Atbilde. Valoda pieskaitāma pie sabiedriskām parādībām, kas darbojas visu laiku, kamēr pastāv sabiedrība. Tā rodas un attīstās, rodoties un attīstoties sabiedrībai. Tā mirst, ja mirst sabiedrība. Ārpus sabiedrības valodas nav. Tāpēc valodu un tās attīstības likumus var izprast tikai tad, ja to pētī ciešā sakarā ar sabiedrības vēsturi, ar tautas vēsturi, tautas, kam pētījamā valoda pieder un kas ir šās valodas radītāja un lietotāja.

Valoda ir līdzeklis, rīks, ar kura palīdzību cilvēki sazinās cits ar citu, apmainās domām un panāk savstarpēju saprašanos. Būdama tieši saistīta ar domāšanu, valoda reģistrē un nostiprina vārdos un vārdu savienojumā teikumos domāšanas darba rezultātus, cilvēka izziņas darba sasniegumus un tādējādi padara iespējamu domu apmaiņu cilvēku sabiedrībā.

Domu apmaiņa ir pastāvīga dzīves nepieciešamība, jo bez tās nav iespējams saskaņot cilvēku kopīgo rīcību cīņā ar dabas spēkiem, cīņā par nepieciešamo materiālo labumu ražošanu, nav iespējams gūt panākumus sabiedrības ražošanas darbībā, — tātad nav iespējama pati sabiedriskās ražošanas pastāvēšana. Tātad bez valodas, kas saprotama sabiedrībai un kopīga tās locekļiem, sabiedrība pārtrauc ražošanu, izirst un beidz eksistēt kā sabiedrība. Šājā nozīmē valoda, būdama sazināšanās līdzeklis, reizē ar to ir sabiedrības cīņas un attīstības līdzeklis.

Kā zināms, visi valodā esošie vārdi kopā sastāda tā saucamo valodas vārdu krājumu. Valodas vārdu krājumā galvenais ir vārdu pamatfonds, kurā ietilpst arī visi sakņu vārdi kā tā kodols. Tas ir daudz šaurāks nekā valodas vārdu krājums, bet tas dzīvo ļoti ilgi, gadsimtiem ilgi un dod valodai bāzi jaunu vārdu atvasināšanai. Vārdu krājums atspoguļo valodas stāvokļa ainu: jo bagātāks un daudzpusīgāks vārdu krājums, jo bagātāka un vairāk attīstīta ir valoda.

Tomēr vārdu krājums, atsevišķi ņemts, vēl nav valoda, — tas visdrīzāk ir valodas būvmateriāls. Līdzīgi tam, kā būvmateriāli celtniecībā nav vēl ēka, lai gan bez tiem nav iespējams uzcelt ēku, tāpat arī valodas vārdu krājums vēl nav pati valoda, lai gan bez tā nekāda valoda nav iedomājama. Bet valodas vārdu krājums gūst vislielāko nozīmi, kad tas nokjūst valodas gramatikas rīcībā, kura nosaka likumus vārdu pārveidošanai, likumus vārdu savienošanai teikumos un tādējādi piešķir valodai saskanīgu, jēgpilnu raksturu. Gramatika (morfoloģija, sintakse) ir likumu krājums par vārdu pārveidošanu un vārdu sakopošanu teikumā. Tātad, tieši pateicoties gramatikai, valoda gūst iespēju ietvert cilvēka domas materiālā valodas apvalkā.

Gramatikas raksturīgā pazīme ir tā, ka gramatika dod likumus vārdu pārveidošanai, ievērojot nevis konkrētus vārdus, bet vispār vārdus bez jebkādas konkrētības; tā dod likumus teikumu sastādīšanai, ievērojot nevis kaut kādus konkrētus teikumus, teiksim, konkrētu teikuma priekšmetu, konkrētu izteicēju u. tml., bet vispār jebkurus teikumus, lai kāda būtu tā vai cita teikuma konkrētā forma. Tātad, abstrahējoties no atsevišķā un konkrētā kā vārdos, tā ari teikumos, gramatika ņem to kopīgo, kas ir pamatā vārdu pārveidošanai un vārdu sakopošanai teikumos, un izveido no tā gramatikas noteikumus, gramatikas likumus. Gramatika ir ilgstoša, abstrahējoša cilvēku domāšanas darba rezultāts, domāšanas milzīgo panākumu rādītāja.

Sājā ziņā gramatika atgādina ģeometriju, kas dod savus likumus, abstrahējoties no konkrētiem priekšmetiem, apskatot priekšmetus kā ķermeņus, kuri nav konkrēti, un nosakot attiecības starp tiem nevis kā tādu un tādu konkrētu priekšmetu konkrētās attiecības, bet kā ķermeņu attiecības vispār, kurām nav nekā konkrēta.

Atšķirībā no virsbūves, kas saistīta ar ražošanu nevis tieši, bet ar ekonomikas starpniecību, valoda ir tieši saistīta ar cilvēka darbību ražošanā, tāpat kā ar jebkuru citu darbību bez izņēmuma visās viņa darba sfērās. Tāpēc valodas vārdu krājums kā visjutīgākais pret pārmaiņām atrodas gandrīz nepārtrauktā maiņas stāvoklī, pie tam valodai atšķirībā no virsbūves nav jāgaida bāzes likvidācijā, tā izdara pārmaiņas savā vārdu krājumā pirms bāzes likvidācijas un neatkarīgi no bāzes stāvokļa.

Bet valodas vārdu krājums mainās nevis kā virsbūve, nevis atceļot veco un uzceļot jaunu, bet gan papildinot pastāvošo vārdu krājumu ar jauniem vārdiem, kas radušie's sakarā ar pārmaiņām sociālajā iekārtā, ar ražošanas attīstību, ar kultūras, zinātnes attīstību u. tml. Pie tam, lai gan no valodas vārdu krājuma parasti izzūd zināms skaits novecojušu vārdu, tam nāk klāt daudz lielāks skaits jaunu vārdu. Kas attiecas uz vār-du pamatfondu, tad tas pamatvilcienos saglabājas un tiek izmantots kā valodas vārdu krājuma pamats.

Tas ari saprotams. Nav nekādas vajadzības iznīcināt vārdu pamatfondu, ja to var sekmīgi izmantot vairākus vēsturiskus periodus, nemaz nerunājot par to, ka gadsimtu gaitā uzkrātā vārdu pamatfonda iznīcināšana, kad nav iespējas radīt jaunu vārdu pamatfondu īsā laikā, novestu pie valodas paralizēs, pie pilnīgas cilvēku savstarpējās sazināšanās dezorganizacijas.

Valodas gramatiskā uzbūve mainās vēl lēnāk nekā tās vārdu pamatfonds. Laikmetu gaitā izstrādāta un pārgājusi valodas miesā un asinīs, gramatiskā uzbūve mainās vēl lēnāk nekā vārdu pamatfonds. Tā, protams, laika plūsmā mainās, tā kļūst pilnīgāka, uzlabo un precizē savus likumus, kļūst bagātāka ar jauniem likumiem, bet gramatiskās uzbūves pamati saglabājas ļoti ilgu laiku, tāpēc ka tie, kā to rāda vēsture, var sekmīgi kalpot sabiedrībai vairākus laikmetus.

Tādā kārtā valodas gramatiskā uzbūve un tās vārdu pamatfonds ir valodas pamats, tās specifikas būtība.

Vēsture rāda lielu valodas stabilitāti un kolosālu pretošanās spēju varmācīgai asimilācijai. Daži vēsturnieki nevis izskaidro šo parādību, bet aprobežojas ar izbrīnu. Bet izbrīnai šeit nav nekāda pamata. Valodas stabilitāte izskaidrojama ar tās gramatiskās uzbūves un vārdu pamatfonda stabilitāti. Simtiem gadu turku asimiiatori centās izkropļot, sagraut un iznīcināt Balkanu tautu valodas. Sājā periodā Balkanu valodu vārdu krājums pārdzīvoja nopietnas pārmaiņas, tajā tika uzņemts ne mazums turku vārdu un izteicienu, bija ari «tuvināšanās» un «attālināšanās», un tomēr Balkanu valodas izturēja un palika dzīvas. Kāpēc? Tāpēc, ka šo valodu gramatiskā uzbūve un vārdu pamatfonds galvenajos vilcienos saglabājās.

No visa tā izriet, ka valodu, tās strukturu nevar uzskatīt par kāda viena laikmeta produktu. Valodas struktūra, tās gramatiskā uzbūve un vārdu pamatfonds ir vairāku laikmetu produkts.

Jādomā, ka mūsdienu valodas elementiem likti pamati jau sirmā senatnē, pirms verdzības laikmeta. Tā bija vienkārša valoda ar ļoti nabadzīgu vārdu fondu, bet ar savu gramatisko uzbūvi, tiesa, primitivu, bet tomēr gramatisku uzbūvi.

Ražošanas tālākā attīstība, šķiru rašanās, rakstības rašanās, valsts izveidošanās, kurai pārvaldīšanas nolūka bija nepieciešama vairāk vai mazāk nokārtota sarakstīšanās, tirdzniecības attīstība, kam vēl vairāk bija nepieciešama nokārtota sarakstīšanās, iespiedmašīnas rašanās, literatūras attīstība — viss tas radīja lielas pārmaiņas valodas attīstībā. Sājā laikā ciltis un tautības sadrumstalojās un izklīda, sajaucās un krustojās, bet vēlāk radās nacionālās valodas un valstis, notika revolucionāri apvērsumi, vecās sabiedriskās iekārtas nomainīja jaunas. Viss tas radīja vēl vairāk pārmaiņu valodā un tās attīstībā.

Tomēr būtu ļoti maldīgi domāt, ka valodas attīstība norisinājusies tāpat kā virsbūves attīstība: iznīcinot pastāvošo un uzceļot jaunu. Patiesībā valodas attīstība norisinājās, nevis iznīcinot pastāvošo valodu un uzceļot jaunu, bet gan attīstot un uzlabojot pastāvošās valodas pamatelementus. Piē tam valodā pāreja no vienas kvalitātes uz citu kvalitāti norisinās nevis eksplozijas ceļā, nevis uzreiz iznīcinot veco un uzceļot jauno, bet gan pakāpeniski un ilgstoši uzkrājot valodas jaunās kvalitātes, jaunās struktūras elementus, pakāpeniski atmirstot vecās kvalitātes elementiem.

Saka, ka valodas stadialās attīstības teorija esot marksistiska teorija, jo tā atzīstot pēkšņu eksploziju nepieciešamību kā nosacījumu valodas pārejai no vecās kvalitātes uz jauno. Tas, protams, nav pareizi, jo grūti atrast kaut ko marksistisku šajā teorijā. Un, ja stadia- litates teorija patiešām atzīst pēkšņas eksplozijas valodas attīstības vēsturē, tad jo ļaunāk tas viņai. Marksisms neatzīst pēkšņas eksplozijas valodas attīstībā, pastāvošās valodas pēkšņu nāvi un jaunas valodas pēkšņu izveidošanos. Lafargam nebija taisnība, kad viņš runāja par «pēkšņu valodas revolūciju, kas notikusi starp 1789. un 1794. gadu» Francijā (sk. Lafarga brošuru «Valoda un revolūcija»). Nekādas valodas revolūcijas, pie tam vēl pēkšņas, toreiz Francijā nebija. Protams, šajā laika posmā franču valodas vārdu krājums papildinājās ar jauniem vārdiem un izteicieniem, izzuda zināms skaits novecojušu vārdu, mainījās dažu vārdu jēdzieniskā nozīme, — un tas ir viss. Bet tādas pārmaiņas nekādā ziņā neizlemj valodas likteni. Galvenais valodā ir tās gramatiskā uzbūve un vārdu pamatfonds. Un franču valodas gramatiskā uzbūve un vārdu pamatfonds ne tikai neizzuda franču buržuāziskās revolūcijas laikā, bet saglabājās bez būtiskām pārmaiņām un ne tikai saglabājās, bet joprojām dzīvo arī tagad mūsdienu franču valodā. Es te nemaz nerunāju par to, ka pastāvošās valodas likvidēšanai un jaunas nacionālās valodas izveidošanai («pēkšņa valodas revolūcija»!) piecu sešu gadu termiņš ir smieklīgi mazs, — tam vajadzīgi gadsimti.

Marksisms uzskata, ka valodas pāreja no vecās kvalitātes uz jaunu norisinās nevis eksplozijas ceļā, nevis iznīcinot pastāvošo valodu un radot jaunu, bet gan pakāpeniski uzkrājot jaunās kvalitātes elementus, tātad pakāpeniski atmirstot vecās kvalitātes elementiem.

Vispār to biedru zināšanai, kas aizrāvušies ar eksplozijām, jāsaka, ka likums par paieju eksplozijas ceļā no vecās kvalitātes uz jaunu nav piemērojams ne tikai valodas attīstības vēsturē, — tas ne vienmēr ir piemērojams ari citās bāzes vai virsbūves rakstura sabiedriskās parādībās. Tas ir obligāts sabiedrībai, kas sadalīta naidīgās šķirās. Bet tas nemaz nav obligāts sabiedrībai, kurā nav naidīgu šķiru. 8—10 gadu laikā mūsu zemes lauksaimniecībā mēs realizējām pāreju no buržuāziskās individuālās zemnieku saimniecības iekārtas uz sociālistisko, kolchozu iekārtu. Tā bija revolūcija, kas likvidēja veco, buržuāzisko saimniecības iekārtu laukos un radīja jaunu, sociālistisku iekārtu. Tomēr šis apvērsums norisinājās nevis eksplozijas ceļā, t. i., nevis gāžot pastāvošo varu un nodibinot jaunu varu, bet pakāpeniski pārejot no vecās, buržuāziskās iekārtas laukos uz jaunu iekārtu. Bet izdevās to izdarīt tāpēc, ka tā bija revolūcija no augšas, ka apvērsums tika izdarīts ar pastāvošās varas iniciativu un zemniecības pamatmasu atbalstu.

Saka, ka daudzie valodu krustošanās fakti, kādi bijuši vēsturē, dodot pamatu domāt, ka ar krustošanos rodoties jauna valoda eksplozijas ceļā, pēkšņi pārejot no vecās kvalitātes uz jauno kvalitāti. Tas pilnīgi nepareizi.

Valodu krustošanos nevar uzskatīt par atsevišķu izšķiroša trieciena aktu, kas dod rezultātus dažu gadu laikā. Valodu krustošanās ir ilgs process, kas turpinās simtiem gadu. Tāpēc ne par kādām eksplozijām šeit nevar būt runa.

Tālāk. Gluži nepareizi būtu domāt, ka, teiksim, divu valodu krustošanās rezultātā rodas jauna, trešā valoda, kas nav līdzīga nevienai no valodām, kuras krustojušās, un kvalitativi atšķiras kā no vienas, tā no otras. Patiesībā krustošanās gaitā viena valoda parasti ir uzvarētāja, saglabā savu gramatisko uzbūvi, saglabā savu vārdu pamatfondu un joprojām attīstās pēc savas attīstības iekšējiem likumiem, bet otra valoda pakāpeniski zaudē savu kvalitāti un pakāpeniski atmirst.

Tātad krustošanās dod nevis kaut kādu jaunu, trešo valodu,’ bet saglabā vienu no valodām, saglabā tās gramatisko uzbūvi un vārdu pamatfondu un dod tai iespēju attīstīties pēc savas attīstības iekšējiem likumiem.

Tiesa, pie tam zināmā mērā kļūst bagātāks uzvarējušās valodas vārdu krājums uz uzvarētās valodas rēķina, tomēr tas nevājina, bet, gluži otrādi, stiprina to.

Tā ir bijis, piemēram, ar krievu valodu, ar kuru vēsturiskās attīstības gaitā krustojušās, daudzu citu tautu valodas un kura arvien palikusi uzvarētāja.

Protams, krievu valodas vārdu krājums pie tam papildinājās uz citu valodu vārdu krājuma rēķina, tomēr tas ne tikai nevājināja, bet, gluži otrādi, padarīja krievu valodu bagātāku un spēcīgāku.

Kas attiecas uz krievu valodas nacionālo savdabību, tad tā nekā nav zaudējusi, jo, saglabājot savu gramatisko uzbūvi un vārdu pamatfondu, krievu valoda joprojām virzījās uz priekšu un kļuva pilnīgāka pēc savas attīstības iekšējiem likumiem.

Nevar būt šaubu, ka krustošanās teorija nevar dot neko nopietnu padomju valodniecībai. Ja ir pareizi, ka valodniecības galvenais uzdevums ir pētīt valodas attīstības iekšējos likumus, tad jāatzīst, ka krustošanās teorija ne tikai neatrisina šo uzdevumu, bet pat to neizvirza, — tā vienkārši neievēro vai ari nesaprot to.

Jautājums. Vai pareizi rīkojusies «Pravda», atklādama brīvu diskusiju valodniecības jautājumos?

Atbilde. Pareizi rīkojusies.

Kādā virzienā tiks izlemti valodniecības jautājumi, — tas kļūs skaidrs diskusijas beigās. Bet jau tagad var sacīt, ka diskusija devusi lielu labumu.

Diskusija vispirms ir noskaidrojusi, ka valodniecības orgānos kā centrā, tā arī republikās valdījis režims, kas nepiederas zinātnei un zinātnes cilvēkiem. Vismazāko kritiku par stāvokli padomju valodniecībā, pat visbiklākos mēģinājumus kritizēt tā saucamo «jauno mācību» valodniecībā valodniecības vadošās aprindas vajāja un pārtrauca. Par kritisku attieksmi pret N. J. Marra mantojumu, par niecīgāko N. J. Marra mācības neatzīšanu no amata tika atcelti vai amatā pazemināti vērtīgi darbinieki un pētnieki valodniecības nozarē. Valodniecības darbinieki atbildīgos amatos tika izvirzīti nevis pēc lietderības principa, bet pēc tā, vai viņi bez iebildumiem atzina N. J. Marra mācību.

Vispār atzīts, ka neviena zinātne nevar attīstīties un uzplaukt bez uzskatu cīņas, bez kritikas brīvības. Bet šis vispār atzītais likums visnekautrīgākā kārtā tika ignorēts un bradāts kājām. Radās noslēgusies nemaldīgu vadītāju grupa, kas, nodrošinājusi sevi pret jebkuru iespējamo kritiku, sāka rīkoties patvarīgi un nekautrīgi.

Viens no piemēriem: tā saucamo «Baku kursu» (Bakū nolasītās N. J. Marra lekcijas), ko izbrāķēja un aizliedza no jauna izdot pats autors, pēc vadītāju kastas (b. Meščaņinovs tos dēvē par N. J. Marra «skolniekiem») rīkojuma tomēr izdeva no jauna un bez jebkādām piezīmēm ierakstīja studentiem rekomendējamo mācību grāmatu skaitā. Tas nozīmē, ka studenti tika piekrāpti, iegalvojot viņiem izbrāķēto «Kursu» par pilnvērtīgu mācības grāmatu. Ja es nebūtu pārliecināts par b. Meščaņinova un citu valodniecības darbinieku godīgumu, es sacītu, ka šāda rīcība līdzinās kaitniecībai.

Kā tas varēja notikt? Notika tas tāpēc, ka Arakčejeva režims, kas radīts valodniecībā, kultivē bezatbildību un veicina šādas nebūšanas.

Izrādījās, ka diskusija ir bijusi visai derīga vispirms tāpēc, ka tā izvilka dienas gaismā šo Arakčejeva režimu un sadragāja to drupās.

Bet ar to diskusijas derīgums neaprobežojas. Diskusija ne tikai sadragāja veco režimu valodniecībā, bet tā atsedza arī to neticamo uzskatu jucekli vissvarīgākajos valodniecības jautājumos, kurš valda šās zinātnes nozares vadošajās aprindās. Līdz diskusijas sākumam N. J. Marra «skolnieki» cieta klusu un noklusēja nelabvēlīgo stāvokli valodniecībā. Bet pēc diskusijas sākuma klusēt jau vairs nebija iespējams, — viņi bija spiesti uzstāties preses slejās. Un kas notika? Izrādījās, ka N. J. Marra mācībā ir vesela rinda robu, kļūdu, neprecizētu problēmu, neizstrādātu tēžu. Jājautā: kāpēc N. J. Marra «skolnieki» par to sāka runāt tikai tagad, pēc diskusijas atklāšanas? Kāpēc viņi par to neparūpējās agrāk? Kāpēc viņi to savā laikā nesacīja atklāti un godīgi, kā tas piederas zinātnes darbiniekiem?

Atzīdami «dažas» N. J. Marra kļūdas, N. J. Marra «skolnieki», izrādās, domā, ka padomju valodniecību varot tālāk attīstīt tikai uz «precizētās» N. J. Marra teorijas bāzes, ko viņi uzskata par marksistisku. Nē jel, pasargiet mūs no N. J. Marra «marksisma»! N. J. Marrs patiešām gribēja būt un centās būt marksists, bet viņš nespēja kļūt par marksistu. Viņš bija tikai marksisma vienkāršotājs un vulgarizētājs, līdzīgs «proictkultiešiem» vai «rappiešiem».

N. J. Marrs ienesa valodniecībā nepareizu, nemarksistisku formulu par valodu kā virsbūvi, sapinās pats un sajauca valodniecību. Uz nepareizas formulas bāzes nav iespējams attīstīt padomju valodniecību.

N. J. Marrs ienesa valodniecībā citu, arī nepareizu un nemarksistisku formulu par valodas «šķiriskumu», sapinās pats un sajauca valodniecību. Bāzējoties uz nepareizu formulu, kas runā pretim visai tautu un valodu vēstures gaitai, nav iespējams attīstīt padomju valodniecību.

N. J. Marrs ienesa valodniecībā marksismam svešu nekautrīgu, uzpūtīgu, augstprātīgu toni, kas noved pie tā, ka nepamatoti un vieglprātīgi tiek noliegts viss, kas valodniecībā bijis pirms N. J. Marra.

N. J. Marrs trokšņaini ķengā salīdzinoši vēsturisko metodi kā «ideālistisku». Bet tomēr jāsaka, ka salīdzinoši vēsturiskā metode, neraugoties uz tās nopietnajiem trūkumiem, tomēr ir labāka nekā patiešām ideālistiskā N. J. Marra četru elementu analizē, jo pirmā pamudina uz darbu, uz valodu pētīšanu, bet otrā pamudina tikai uz to, lai gulētu aizkrāsnē un kafijas biezumos zīlētu par izdaudzinātajiem četriem elementiem.

Katru mēģinājumu pētīt valodu grupas (saimes) N. J. Marrs augstprātīgi noniecina kā «pirmvalodas» teorijas izpausmi. Bet tomēr nevar noliegt, ka, piemēram, tādu kā slavu nāciju valodu radniecība nav apšaubāma, ka šo nāciju valodu radniecības pētīšana būtu ļoti derīga valodas attīstības likumu pētīšanas darbā. Es te nemaz nerunāju par to, ka «pirmvalodas» teorijai ar šo darbu nav nekāda sakara.

Ja paklausāmies N. J. Marru un jo sevišķi viņa «skolniekus», var domāt, ka pirms N. J. Marra nav bijis nekādas valodniecības, ka valodniecība sākusies ar N. J. Marra «jaunās mācības» parādīšanos. Markss un Engelss bija daudz kautrīgāki: viņi domāja, ka viņu dialektiskais materiālisms ir zinātņu, tai skaitā filozofijas iepriekšējā perioda attīstības produkts.

Tādējādi diskusija palīdzēja arī tani ziņā, ka tā atsedza ideoloģiskus robus padomju valodniecībā.

Es domāju: jo drīzāk mūsu valodniecība atbrīvosies no N. J. Marra kļūdām, jo drīzāk to varēs izvest no krizes, kādu tā pašreiz pārdzīvo.

Arakčejeva režima likvidācijā valodniecībā, atsacīšanās no N. J. Marra kļūdām, marksisma ieviešana valodniecībā — tāds, manuprāt, ir ceļš, kuru ejot varētu atveseļot padomju valodniecību.

«Pravda», 1950. g. 20. jūnija.

Par dažiem valodniecības jautājumiem.

Atbilde biedrei J.Krašeņiņņikovai.

Biedre Krašeņiņņikova! Atbildu uz Jūsu jautājumiem.

1. Jautājums. Jūs rakstā pārliecinoši parādīts,ka valoda nav ne bāze, ne virsbūve. Vai būtu tiesības uzskatīt, ka valoda ir parādība, kas raksturīga kā bāzei, tā arī virsbūvei, vai ari pareizāk būtu uzskatīt valodu par starpparādību?

Atbilde. Protams, valodai kā sabiedriskai parādībai ir raksturīgs tas kopīgais, kas piemīt visām sabiedriskajām parādībām, tai skaitā bāzei un virsbūvei, un proti: tā kalpo sabiedrībai tāpat, kā tai kalpo visas citas sabiedriskās parādības, tai skaitā bāze un virsbūve. Bet tas patiesībā arī izsmeļ to kopīgo, kas piemīt visām sabiedriskajām parādībām. Tālāk sākas nopietnas atšķirības starp sabiedriskajām parādībām.

Lieta tā, ka sabiedriskajām parādībām bez šā kopīgā ir savas specifiskās īpatnības, kas tās atšķir citu no citas un kas zinātnei ir vissvarīgākās. Bāzes specifiskās īpatnības ir tādas, ka tā sabiedrībai kalpo ekonomiski. Virsbūves specifiskās īpatnības ir tādas, ka tā sabiedrībai kalpo ar politiskām, juridiskām, estētiskām un citām idejām un rada sabiedrībai attiecīgus politiskus, juridiskus un citus institūtus. Kādas tad ir valodas specifiskās īpatnības, kas to atšķir no citām sabiedriskām parādībām? Tās ir tādas, ka valoda kalpo sabiedrībai kā cilvēku sazināšanās līdzeklis, kā domu apmaiņas līdzeklis sabiedrībā, kā līdzeklis, kas dod iespēju cilvēkiem saprast citam citu un nokārtot kopīgu darbu visās cilvēka darbības sfērās kā ražošanā, tā arī ekonomiskajās attiecībās, kā politikā, tā arī kultūras laukā, kā sabiedriskajā dzīvē, tā arī sadzīvē. Šīs īpatnības raksturīgas tikai valodai, un tieši tāpēc, ka tās raksturīgas tikai valodai, valoda ir patstāvīgas zinātnes — valodniecības — pētīšanas objekts. Bez šīm valodas īpatnībām valodniecība zaudētu patstāvīgas eksistences tiesības.

Īsāk: valodu nevar pieskaitīt ne pie bažu kategorijas, ne pie virsbūvju kategorijas.

Tāpat to nevar pieskaitīt pie «starpparādību» kategorijas starp bāzi un virsbūvi, jo tādas «starpparādības» nepastāv.

Bet varbūt valodu varētu pieskaitīt pie sabiedrības ražošanas spēku kategorijas, teiksim, pie ražošanas rīku kategorijas?

Patiešām, starp valodu un ražošanas rīkiem pastāv zināma analoģija: ražošanas rīki, tāpat kā valoda, ir savā ziņā vienaldzīgi pret šķirām un var vienādi kalpot dažādām sabiedrības šķirām, kā vecajām, tā jaunajām. Vai šis apstāklis dod pamatu pieskaitīt valodu pie ražošanas riku kategorijas? Nē, nedod.

Kādu laiku N. J. Marrs, redzēdams, ka viņa formula — «valoda ir bāzes virsbūve» — sastop iebildumus, nolēma «pārkārtoties» un paziņoja, ka «valoda ir ražošanas rīks». Vai N. J. Marram bija taisnība, pieskaitot valodu pie ražošanas riku kategorijas? Nē, viņam nekādā ziņā nebija taisnība.

Lieta tā, ka līdzība starp valodu un ražošanas rīkiem aprobežojas ar to analoģiju, par kuru es tikko runāju. Bet toties starp valodu un ražošanas rīkiem pastāv radikala atšķirība. Šī atšķirība ir tāda, ka ražošanas rīki ražo materiālas vērtības, bet valoda neražo nekā vai «ražo» vienīgi vārdus. Precizāk runājot, cilvēki, kam ir ražošanas rīki, var ražot materiālas vērtības, bet tie paši cilvēki, ja viņiem ir valoda, bet nav ražošanas rīku, nevar ražot materiālas vērtības. Nav grūti saprast, -— ja valoda varētu ražot materiālas vērtības, tad pļāpas būtu paši bagātākie cilvēki pasaulē.

2. Jautājums. Markss un Engelss definē valodu kā «domas tiešo īstenību», kā «praktisko ... īsteno apziņu». «Idejas, — saka Markss, — neeksistē atrauti no valodas.» Kādā mērā, pēc Jūsu domām, valodniecībai jānodarbojas ar valodas jēdzienisko pusi, semantiku un vēsturisko semasioloģiju un stilistiku, vai ari valodniecības priekšmetam jābūt tikai formai?

Atbilde. Semantika (semasioloģija) ir viena no valodniecības svarīgākajām daļām. Vārdu un izteicienu jēdzieniskai pusei ir nopietna nozīme valodas pētīšanā.

Tāpēc semantikai (semasioloģijai) jānodrošina valodniecībā pienācīga vieta.

Tomēr, izstrādājot semantikas jautājumus un izmantojot tās datus, nekādā ziņā nedrīkst pārspīlēt tās nozīmi un vēl vairāk — nedrīkst to nelietīgi izmantot. Es te runāju par dažiem valodniekiem, kas, pārmērīgi aizraudamies ar semantiku, noniecina valodu kā «domas tiešo īstenību», kas nesaraujami saistīta ar domāšanu, atrauj domāšanu no valodas un apgalvo, ka valoda esot savu mūžu nodzīvojusi, ka varot iztikt ari bez valodas.

Grieziet vērību uz šādiem N. J. Marra vārdiem:

«Valoda eksistē tikai tiktāl, ciktāl tā izpaužas skaņās; domāšana notiek ari bez izpausmes ... Valoda (skaņu valoda) tagad jau sākusi nodot savas funkcijas jaunākiem izgudrojumiem, kas bez ierunas pārvar telpu, bet domāšana paceļas kalnup pār saviem neizlietotiem uzkrājumiem pagātnē un pār nesen sarausto, un tai pilnīgi jāatceļ un jāaizstāj valoda.

Nākamā valoda ir domāšana, kas aug technikā, kura brīva no dabas matērijas. Sās valodas priekšā nenoturēsies neviena valoda, pat ne skaņu valoda, kas tomēr saistīta ar dabas normām» (sk. N. J. Marra «Darbu izlasi»).

Ja šo «darbmaģisko» penterējumu pārtulko vienkāršā cilvēku valodā, tad var nākt pie secinājuma, ka:

a) N. J. Marrs atrauj domāšanu no valodas;

b) N. J. Marrs domā, ka cilvēku sazināšanās var notikt arī bez valodas, ar pašas domāšanas palīdzību, kas brīva no valodas «dabas matērijas», brīva no «dabas normām»;

c) atraudams domāšanu no valodas un «atbrīvodams» to no valodas «dabas matērijas», N. J. Marrs iekļūst ideālismā purvā.

Saka, ka domas rodoties cilvēka galvā, pirms tās izteic valodā, rodoties bez valodas materiala, bez valodas apvalka, tā sakot, kailā veidā. Bet tas ir pavisam nepareizi. Lai kādas domas rastos cilvēka galvā un lai kad tās rastos, tās var rasties un pastāvēt tikai uz valodas materiala bāzes, uz valodas terminu un frāžu bāzes. Kailas domas, kas brīvas no valodas materiala, brīvas no valodas «dabas matērijas» — neeksistē. «Valoda ir domas tiešā īstenība» (Markss). Domas realitāte izpaužas valodā. Tikai ideālisti var runāt par domāšanu, kas nav saistīta ar valodas «dabas matēriju», par domāšanu bez valodas.

Īsāk: semantikas pārspīlēšana un

nelietīga izmantošana noveda N. J. Marru pie ideālismā.

Tātad, ja semantiku (semasioloģiju) nosarga no tādiem pārspīlējumiem un nelietīgas izmantošanas, ko pieļauj N. J. Marrs un daži viņa «skolnieki», tad tā valodniecībai var atnest lielu labumu.

3. Jautājums. Jūs pilnīgi pareizi sakāt, ka idejas, priekšstati, tikumi un tikumibas principi buržujiem un proletāriešiem ir tieši pretēji. Šo parādību šķiriskais raksturs katrā ziņā ir ietekmējis valodas semantisko pusi (bet dažkārt ari tās formu — vārdu krājumu, kā pareizi norādīts Jūsu rakstā). Vai, analizējot konkrētu valodas materiālu un vispirms valodas jēdzienisko pusi, var runāt par tās izteikto jēdzienu škirisko būtību, jo sevišķi tajos gadījumos, kad runa ir ne tikai par to, kā valodā izpaužas cilvēka domas, bet ari viņa attieksme pret īstenību, kur sevišķi spilgti parādās viņa piederība pie šķiras?

Atbilde. īsāk sakot, Jūs gribat zināt, — vai šķiras ietekmē valodu, vai tās ievieš valodā savus specifiskos vārdus un izteicienus, vai mēdz būt gadījumi, kad cilvēki atkarībā no savas šķiriskās piederības vieniem un tiem pašiem vārdiem un izteicieniem piešķir dažādu jēdzienu nozīmi?

Jā, šķiras ietekmē valodu, ievieš valodā savus specifiskos vārdus un izteicienus un reizēm dažādi saprot vienus un tos pašus vārdus un izteicienus. Tas nav apšaubāms.

No tā tomēr neizriet, ka specifiskiem vārdiem un izteicieniem, gluži tāpat kā atšķirībām semantikā, var būt nopietna nozīme vienas, visai tautai kopīgas valodas attīstībā, ka tie spējīgi vājināt tās nozīmi vai arī grozīt tās raksturu.

Pirmkārt, šādu specifisku vārdu un izteicienu, kā arī atšķirības gadījumu, semantikā, valodā ir tik maz, ka tie nez vai sastāda visā valodas materiālā vienu procentu. Tātad viss pārējais lielum lielais vārdu un izteicienu daudzums, kā arī to semantika, ir kopīgi visām sabiedrības šķirām.

Otrkārt, specifiskos vārdus un izteicienus, kuriem šķiriska nokrāsa, valodā nelieto pēc kaut kādas «šķiriskas» gramatikas likumiem, kādas īstenībā nav, bet pēc pastāvošās, visai tautai kopīgās valodas gramatikas likumiem.

Tātad tas, ka pastāv specifiski vārdi un izteicieni, kā ari atšķirības valodas semantikā, neatspēko, bet, tieši otrādi, apstiprina to, ka pastāv un ir nepieciešama viena, visai tautai kopīga valoda.

4. Jautājums. Savā rakstā Jūs pilnīgi pareizi novērtējat Marru kā marksisma vulgarizētāju. Vai tas nozīmē, ka lingvistiem, tai skaitā ari mums, jaunatnei, jāatmet viss lingvistiskais mantojums, ko atstājis Marrs, kuram tomēr ir daudz vērtīgu valodas pētījumu (par tiem diskusijā rakstīja b. Čikobava, b. Sanzejevs un citi)? Vai mēs, pieejot Marram kritiski, varam no viņa tomēr ņemt to, kas derīgs un vērtīgs?

Atbilde. Protams, N. J- Marra darbos nav tikai kļūdas vien. N. J. Marrs izdarīja visrupjākās kļūdas, kad viņš valodniecībā ieviesa marksisma elementus sagrozītā veidā, kad viņš centās radīt patstāvīgu valodas teoriju. Bet N.J. Marram ir atsevišķi labi, talantīgi sarakstīti darbi, kur viņš, aizmirsdams savas teorētiskās pretenzijas, godīgi un, jāsaka, prasmīgi pētī atsevišķas valodas. Šādos darbos var atrast ne mazumu vērtīga un pamācoša. Saprotams, ka šis vērtīgais un pamācošais no N. J. Marra jāņem un jāizlieto.

5. Jautājums. Par vienu no galvenajiem sastinguma cēloņiem padomju valodniecībā daudzi lingvisti uzskata formālismu. Ļoti gribētos zināt Jūsu domas par to, kas ir formālisms valodniecībā un kā to pārvarēt?

Atbilde. N. J. Marrs un viņa «skolnieki» apsūdz «formālismā» visus valodniekus, kas neatzīst N. J. Marra «jauno mācību». Tas, protams, nav nopietni un nav gudri.

N. J. Marrs uzskatīja gramatiku par tukšu «formalitāti», bet cilvēkus, kas gramatisko uzbūvi uzskata par valodas pamatu, — par formalistiem. Tas jau ir pavisam muļķīgi.

Es domāju, ka «formālismu» izdomājuši «jaunās mācības» autori, lai atvieglotu cīņu ar saviem pretiniekiem valodniecībā.

Sastinguma cēlonis padomju valodniecībā ir nevis N. J. Marra un viņa «skolnieku» izgudrotais «formālisms», bet Arakčejeva režims un teorētiskie robi valodniecībā. Arakčejeva režimu radījuši N. J. Marra «skolnieki». Teorētisko jucekli valodniecībā radījis N. J. Marrs un viņa tuvākie līdzgaitnieki. Lai nebūtu sastinguma, vajag likvidēt kā vienu, tā otru. Šo sērgu likvidēšana atveseļos padomju valodniecību, uzvedīs to uz plaša ceļa un dos iespēju padomju valodniecībai ieņemt pirmo vietu pasaules valodniecībā.

1950. g. 29. jūnijā

«Pravda», 1950. g. 4. jūlijā

Atbilde biedriem:

biedram Sanžejevam.

Cienījamais biedri Sanžejev!

Atbildu uz Jūsu vēstuli ar lielu nokavēšanos, jo tikai vakar no CK aparata man nodeva jūsu vēstuli.

Jūs katrā ziņā pareizi iztulkojat manu poziciju jautājumā par dialektiem.

«Šķiru» dialekti, ko pareizāk būtu nosaukt par žargoniem, kalpo nevis tautas masām, bet gan šauram sociālām virsslānim. Turklāt tiem nav savas gramatiskās uzbūves un vārdu pamatfonda. Tāpēc tie nekādi nevar attīstīties par patstāvīgām valodām.

Vietējie («teritoriālie») dialekti turpretim kalpo tautas masām, un tiem ir sava gramatiskā uzbūve un vārdu pamatfonds. Tāpēc daži vietējie dialekti nāciju veidošanās procesā var kļūt par pamatu nacionālām valodām un attīstīties par patstāvīgām nacionālām valodām. Tā ir bijis, piemēram, ar krievu valodas Kurskas-Orlas dialektu (Kurskas-Orlas «valoda»), kas ir kļuvis par krievu nacionālās valodas pamatu. Tas pats jāsaka par ukraiņu valodas Poltavas-Kijevas dialektu, kas ir kļuvis par ukraiņu nacionālās valodas pamatu. Kas attiecas uz pārējiem šādu valodu dialektiem, tad tie zaudē savu savdabību, ieplūst šajās valodās un izzūd tajās.

Mēdz būt ari pretēji procesi, kad šādas tautības, kas vēl nav kļuvusi par nāciju tāpēc, ka trūkst nepieciešamo ekonomisko attīstības apstākļu, vienotā valoda cieš krachu šās tautības valsts sairuma dēļ, bet vietējie dialekti, kuri vēl nav paguvuši izkust vienotā valodā, — atdzīvojas un kļūst par sākumu atsevišķu patstāvīgu valodu izveidošanai. Iespējams, ka tieši tā noticis, piemēram, ar mongoļu vienoto valodu.

1950. g. 11. jūlijā

«Pravda», 1950. g. 2. augustā

Biedriem D.Belkinam un S. Fureram

Jūsu vēstules saņēmu.

Jūsu kļūda ir tā, ka Jūs esat sajaukuši divas dažādas lietas un priekšmetu, kas aplūkots manā atbildē b. Krašeņiņņikovai, samainījuši ar citu priekšmetu.

1. Es šajā atbildē kritizēju N. J. Marru, kas, runājot par valodu (skaņu valodu) un domāšanu, atrauj valodu no domāšanas un tādējādi ieslīd ideālismā. Tātad manā atbildē runa ir par normāliem cilvēkiem, kam ir valoda. Es pie tam apgalvoju, ka domas tādiem cilvēkiem var rasties tikai uz valodas materiala bāzes, ka kailu domu, kuras nebūtu saistītas ar valodas materiālu, nav cilvēkiem, kam ir valoda.

Jūs nevis pieņemat vai noraidāt šo tēzi, bet izvirzāt anomālus, bezvalodas cilvēkus, kurlmēmus, kuriem nav valodas un kuru domas, protams, nevar rasties uz valodas materiala bāzes. Kā redzat, tas ir pavisam cits temats, kam es neesmu pieskāries un nevarēju pieskarties, jo valodniecība nodarbojas ar normāliem cilvēkiem, kam ir valoda, bet ne ar anomāliem, kurlmēmiem, kam valodas nav.

Jūs esat samainījuši apspriežamo tematu ar citu tematu, kas nav ticis apspriests.

2. No b. Belkina vēstules redzams, ka viņš nostāda vienā plāksnē «vārdu Valodu» (skaņu valodu) un «žestu valodu» (pēc N. J. Marra — «roku» valodu). Viņš acīm redzot domā, ka žestu valoda un vārdu valoda ir viens un tas pats, ka cilvēku sabiedrībai kādu laiku nav bijis vārdu valodas, ka «roku» valoda toreiz aizstājusi vārdu valodu, kas radusies vēlāk.

Bet, ja b. Belkins patiešām tā domā, tad viņš izdara nopietnu kļūdu. Skaņu valoda jeb vārdu valoda vienmēr ir bijusi vienīgā cilvēku sabiedrības valoda, kas spējīga kalpot ka pilnvērtīgs cilvēku sazināšanās līdzeklis. Vēsturei nav zināma neviena cilvēku sabiedrība, lai tā būtu vai visvairāk atpalikusi, kam nebūtu savas skaņu valodas. Etnogrāfijai nav zināma neviena atpalikusi tautiņa, lai tā būtu tikpat vai vēl pirmatnējāka nekā, teiksim, pagājušā gadsimta austrālieši vai Ugunszemes iedzīvotāji, kurai nebūtu savas skaņu valodas. Skaņu valoda cilvēces vēsturē ir viens no tiem spēkiem, kas palīdzēja cilvēkiem atdalīties no dzīvnieku valsts, apvienoties sabiedrībās, attīstīt savu domāšanu, organizēt sabiedrisko ražošanu, sekmīgi cīnīties ar dabas spēkiem un sasnieg! tādu progresu, kāds mums ir pašreiz.

Šājā ziņā tā saucamajai žestu valodai tās galīgās nabadzības un aprobežotības dēļ ir niecīga nozīme. Tā patiesībā nav valoda un pat ne valodas surogāts, kas spētu tā vai citādi aizstāt skaņu valodu, bet palīglīdzeklis ar galīgi ierobežotiem līdzekļiem, kuru reizēm lieto cilvēks, lai uzsvērtu tos vai citus momentus savā runā. Žestu valodu tāpat nevar pielīdzināt skaņu valodai, kā pirmatnēju koka kapli nevar pielīdzināt modernam kāpurķēžu traktoram ar piecu korpusu arklu un traktora rindu sējmašinu.

3. Kā redzams, jūs vispirms interesējaties par kurlmēmiem un tikai pēc tam par valodniecības problēmām. Acīm redzot tieši šis apstāklis ir licis jums griezties pie manis ar vairākiem jautājumiem. Nu, ja jau jūs uz to pastāvat, man nav nekas pretim apmierināt jūsu lūgumu. Tātad kā ir ar kurlmēmiem? Vai viņiem darbojas domāšana, vai rodas domas? Jā, viņiem darbojas domāšana, rodas domas. Skaidrs, ja nu kurlmēmiem nav valodas, viņu dornas nevar rasties uz valodas materiala bāzes. Vai tas nenozīmē, ka kurlmēmo domas ir kailas, nav saistītas ar «dabas normām» (N. J. Marra izteiciens)? Nē, nenozīmē. Kurlmēmo domas rodas un var pastāvēt tikai uz to tēlu, uztveru un priekšstatu bāzes, kuri viņiem ikdienas dzīvē rodas par ārējās pasaules priekšmetiem un to savstarpējām attiecībām, pateicoties redzes, taustes, garžas, ožas sajūtām. Ārpus šiem tēliem, uztverēm un priekšstatiem doma ir tukša, tai nav nekāda satura, t. i., tā neeksistē.

1950. g. 22. jūlijā

«Pravda», 1950. g. 2. augustā

Biedram A. Cholopovam

Jūsu vēstuli saņēmu.

Mazliet nokavējos ar atbildi sakarā ar pārslogojumu darbā.

Jūsu vēstule, to neminot, balstās uz diviem pieņēmumiem: uz pieņēmumu, ka pieļaujams citēt viena vai otra autora darbus atrauti no tā vēsturiskā perioda, kuru traktē citāts, un, otrkārt, uz to pieņēmumu, ka vieni vai otri marksisma secinājumi un formulas, kas iegūti kāda vēsturiskās attīstības perioda pētīšanas rezultātā, ir pareizi visiem attīstības periodiem un tāpēc tiem jāpaliek nemainīgiem.

Man jāsaka, ka abi šie pieņēmumi ir dziļi maldīgi.

Daži piemēri.

1. Pagājušā gadsimta četrdesmitajos gados, kad vēl nebija monopolistiskā kapitālisma, kad kapitālisms attīstījās vairāk vai mazāk gludi pa augšupejošu līniju, izplatīdamies jaunās, vēl neaizņemtās teritorijās, un nevienmērīgās attīstības likums vēl nevarēja darboties ar pilnu spēku, — Markss un Engelss secināja, ka sociālistiskā revolūcija nevar uzvarēt kādā vienā atsevišķā zemē, ka tā var uzvarēt tikai kopīga trieciena rezultātā visās vai vairumā civilizēto zemju. Sis secinājums pēc tam kļuva par vadošo tēzi visiem marksistiem.

Tomēr XX gadsimta sākumā, sevišķi pirmā pasaules kara periodā, kad visiem kļuva skaidrs, ka pirmsmonopolistiskais kapitālisms acīm redzami ir pāraudzis monopolistiskā kapitālismā, kad augšupejošais kapitālisms ir pārvērties par mirstošu kapitālismu, kad karš atklāja pasaules imperiālistiskās frontes nedziedināmās vājības, bet nevienmērīgās attīstības likums nosacīja proletāriskās revolūcijas nobriešanu dažādos laikos dažādās zemēs, — Ļeņins, balstīdamies uz marksistisko teoriju, secināja, ka jaunajos attīstības apstākļos sociālistiskā revolūcija pilnīgi var uzvarēt vienā, atsevišķi ņemtā zemē, ka sociālistiskās revolūcijas vienlaicīga uzvara visās zemēs vai vairumā civilizēto zemju nav iespējama tāpēc, ka revolūcija šinīs zemēs nobriest nevienmērīgi, ka Marksa un Engelsa vecā formula vairs neatbilst jaunajiem vēsturiskajiem apstākļiem.

Kā redzams, mums šeit ir divi dažādi secinājumi sociālismā uzvaras jautājumā, kuri ne tikai ir viens ar otru pretrunā, bet ari viens otru izslēdz.

Kaut kādi burta kalpi un talmudisti, kas, neiedziļinoties lietas būtībā, citē formāli, atrauti no vēsturiskajiem apstākļiem, — var sacīt, ka viens no šiem secinājumiem kā absolūti nepareizs ir atmetams, bet otrs secinājums kā absolūti pareizs attiecināms uz visiem attīstības periodiem. Bet marksisti nevar nezināt, ka burta kalpi un talmudisti kļūdās, viņi nevar nezināt, ka abi šie secinājumi ir pareizi, tomēr nevis absolūti, bet katrs savam laikam: Marksa un Engelsa secinājums pirmsmonopolistiskā kapitālisma periodam, bet Ļeņina secinājums — monopolistiskā kapitālisma periodam.

2. Engelss savā «Anti-Diringā» ir teicis, ka pēc sociālistiskās revolūcijas uzvaras valstij jāatmirst. Pamatodamies uz to, pēc sociālistiskās revolūcijas uzvaras mūsu zemē burta kalpi un talmudisti mūsu partijā sāka prasīt partijai spert soļus, lai ātrāk atmirtu mūsu valsts, lai likvidētu valsts orgānus, lai atteiktos no pastāvīgas armijas.

Taču padomju marksisti, pamatodamies uz mūslaiku pasaules situācijās pētīšanu, secināja, ka, pastāvot kapitālistiskajam ielenkumam, kad sociālistiskā revolūcija ir uzvarējusi tikai vienā zemē, bet visās pārējās zemēs valda kapitālisms, uzvarējušās revolūcijas zemei nevis jāvājina, bet visiem līdzekļiem jāstiprina sava valsts, valsts orgāni, izlūkošanas orgāni, armija, ja šī zeme negrib, ka kapitālistiskais ielenkums to sagrauj. Krievu marksisti secināja, ka Engclsa formulā domāta sociālismā uzvara visās zemēs vai vairumā zemju, ka tā nav lietojama tajā gadījumā, kad sociālisms uzvar vienā, atsevišķi ņemtā zemē, bet visās pārējās zemēs valda kapitālisms.

Kā redzams, jautājumā par sociālistiskās valsts likteni mums šeit ir divas dažādas formulas, kas viena otru izslēdz.

Burta kalpi un talmudisti var sacīt, ka šis apstāklis rada nepanesamu stāvokli, ka vienu formulu vajag atmest kā absolūti aplamu, bet otru kā absolūti pareizu — attiecināt uz visiem sociālistiskās valsts attīstības periodiem. Bet marksisti nevar nezināt, ka burta kalpi un talmudisti kļūdās, jo abas šīs formulas ir pareizas, tomēr nevis absolūti, bet katra savam laikam: padomju marksistu formula — periodam, kad sociālisms uzvarējis vienā vai dažās zemēs, bet Engelsa formula — tam periodam, kad sociālismā uzvara pēc kārtas atsevišķās zemēs būs novedusi pie sociālismā uzvaras vairumā zemju un kad tādējādi būs radušies Engelsa formulas lietošanai nepieciešamie nosacījumi.

Šādu piemēru skaitu varētu palielināt.

Tas pats jāsaka arī par abām dažādajām formulām valodas jautājumā, kas ņemtas no dažādiem Staļina darbiem un ko b. Cholopovs citē savā vēstulē.

Biedrs Cholopovs atsaucas uz Staļina darbu «Par marksismu valodniecībā», kur secināts, ka, sacīsim, divu valodu krustošanās rezultātā viena valoda parasti uzvar, bet otra atmirst, ka tātad krustošanās nedod kādu jaunu, trešo valodu, bet saglabā vienu no abām valodām. Tālāk viņš atsaucas uz citu secinājumu, kas ņemts no Staļina ziņojuma VK(b)P XVI kongresā, kur teikts, ka periodā, kad sociālisms būs uzvarējis pasaules mērogā, kad sociālisms būs nostiprinājies un ieviesies ikdienas dzīvē, nacionālām valodām nenovēršami jāsaplūst vienā kopīgā valodā, kas, protams, nebūs ne lielkrievu, ne vācu, bet kaut kāda jauna valoda. Salīdzinājis abas šīs formulas un redzēdams, ka tās ne tikai nesaskan viena ar otru, bet izslēdz viena otru, b. Cholopovs krīt izmisumā. «No Jūsu raksta, —viņš saka vēstulē,— es sapratu, ka no valodu krustošanās nekad nevar rasties kāda jauna valoda, bet pirms raksta es biju stingri pārliecināts saskaņā ar Jūsu runu VK(b)P XVI kongresā, ka komunismā valodas saplūdīs vienā kopīgā valodā.»

Acīm redzot b. Cholopovs, atklājis pretrunu starp šīm abām formulām un dziļi ticēdams, ka pretruna jālikvidē, uzskata par nepieciešamu tikt vaļā no vienas formulas kā nepareizas un pieķerties otrai formulai kā pareizai visiem laikiem un zemēm, bet, tieši kurai formulai pieķerties, — viņš nezina. Iznāk kaut kas līdzīgs bezizejas stāvoklim. Biedram Cholopovam nemaz nenāk prātā, ka abas formulas var būt pareizas — katra savam laikam.

Tā vienmēr mēdz būt ar burta kalpiem un talmudistiem, kas, neiedziļinādamies lietas būtībā un citēdami formāli, neatkarīgi no tiem vēsturiskajiem apstākļiem, kurus traktē citāti, neizbēgami nokļūst bezizejas stāvoklī.

Turpretim, ja noskaidro jautājuma būtību, tad nav nekāda pamata bezizejas stāvoklim. Lieta tā, ka Staļina brošūrā «Par marksismu valodniecībā» un Staļina runā partijas XVI kongresā domāti divi pavisam dažādi laikmeti, un tāpēc arī formulas iznāk dažādas.

Staļina formulā tai viņa brošūras daļā, kas attiecas uz valodu krustošanos, runa ir par laikmetu pirms sociālismā uzvaras pasaules mērogā, kad ekspluatatoru šķiras ir valdošais spēks pasaulē, kad nacionālie un koloniālie spaidi paliek spēkā, kad nacionālā savrupība un nāciju savstarpējā neuzticība nostiprināta ar valstiskām atšķirībām, kad vēl nav nacionālās tiesību vienlīdzības, kad valodu krustošanās notiek cīņā par vienas valodas kundzību, kad vēl nav nosacījumu nāciju un valodu mierīgai un draudzīgai sadarbībai, kad aktuala ir nevis valodu sadarbība un savstarpēja bagātināšanās, bet vienu valodu asimilēšana un citu uzvara. Saprotams, ka šādos apstākļos var būt vienīgi uzvarējušas un uzvarētas valodas. Tieši šie apstākļi domāti Staļina formulā, kad tajā teikts, ka, sacīsim, divu valodu krustošanās dod rezultātā nevis jaunas valodas izveidošanos, bet gan (vienas valodas uzvaru un otras sakāvi.

Turpretim, kas attiecas uz Staļina otro formulu, kura ņemta no runas partijas XVI kongresā, tai daļā, kas attiecas uz valodas saplūšanu vienā kopīgā valodā, tad šeit domāts cits laikmets, un proti — laikmets pēc sociālismā uzvaras vispasaules mērogā, kad pasaules imperiālisms jau vairs nepastāvēs, ekspluatatoru šķiras būs gāztas, nacionālie un koloniālie spaidi būs likvidēti, nāciju nacionālās savrupības un savstarpējās neuzticības vietā būs stājusies nāciju savstarpējā uzticība un tuvošanās, nacionālā tiesību vienlīdzība būs ieviesta dzīvē, valodu apspiešanas un asimilēšanas politika būs likvidēta, nāciju sadarbība būs nokārtota un nacionālajām valodām sadarbojoties būs iespēja citai citu brīvi bagātināt. Saprotams, ka šajos apstākļos nevar būt ne runas par dažu valodu apspiešanu un sakāvi un citu valodu uzvaru. Šeit mums būs darīšana nevis ar divām valodām, no kurām viena tiek sakauta un otra uzvar cīņā, bet gan ar simtiem nacionālu valodu, no kurām nāciju ilgstošas ekonomiskas, politiskas un kulturālās sadarbības rezultātā sākumā izdalīsies visvairāk bagātinātās vienotas zonālās valodas, bet pēc tam zonālās valodas saplūdīs vienā kopīgā starptautiskā valodā, kas, protams, nebūs ne vācu, ne krievu, ne angļu, bet gan jauna valoda, kura būs uzņēmusi sevī nacionālo un zonālo valodu labākos elementus.

Tātad abas dažādās formulas atbilst diviem dažādiem sabiedrības attīstības laikmetiem, un tieši tāpēc, ka viņas tiem atbilst, abas formulas ir pareizas — katra savam laikmetam.

Prasīt, lai šīs formulas nebūtu pretrunā viena ar otru, lai tās neizslēgtu viena otru, — ir tikpat aplam, cik aplam būtu prasīt, lai kapitālisma kundzības laikmets nebūtu pretrunā ar sociālismā kundzības laikmetu, lai sociālisms un kapitālisms viens otru neizslēgtu.

Burta kalpi un talmudisti uzskata marksismu, atsevišķus marksisma secinājumus un formulas par dogmatu krājumu, kuri «nekad» nemainās, kaut ari sabiedrības attīstības apstākļi ir mainījušies. Viņi domā, — ja viņi no galvas iemācīsies šos secinājumus un formulas un sāks tos citēt krustām un šķērsām, tad viņi spēs atrisināt jebkurus jautājumus, cerēdami, ka iekaltie secinājumi un formulas viņiem noderēs visiem laikiem un zemēm, visiem gadījumiem dzīvē. Bet tā domāt var vienīgi tādi cilvēki, kas redz marksisma burtu, bet neredz tā būtību, iekaļ marksisma secinājumu un formulu tekstus, bet nesaprot to saturu.

Marksisms ir zinātne par dabas un sabiedrības attīstības likumiem, zinātne par apspiesto un ekspluatēto masu revolūciju, zinātne par sociālismā uzvaru visās zemēs, zinātne par komunistiskās sabiedrības celšanu. Marksisms kā zinātne nevar stāvēt uz vietas, — tas attīstās un kļūst pilnīgāks. Savā attīstībā marksisms nevar nepapildināties ar jaunu pieredzi, jaunām zināšanām, — tātad atsevišķas tā formulas un secinājumi nevar nemainīties laika plūsmā, to vietā nevar nenākt jaunas formulas un secinājumi, kas atbilst jaunajiem vēsturiskajiem uzdevumiem. Marksisms neatzīst nemainīgus secinājumus un formulas, kas būtu obligāti visiem laikmetiem un periodiem. Marksisms ir ikkatra dogmatisma ienaidnieks.

1950. g. 28. jūlijā

«Pravda», 1950. g. 2. augustā

***

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

darbabalss.eu

№ 303

Rīga, 2015

Content

Staļins. Marksisms un valodniecības jautājumi. 1950

Par marksismu valodniecībā.

Par dažiem valodniecības jautājumiem. Atbilde biedrei J.Krašeņiņņikovai.

Atbilde biedriem: biedram Sanžejevam.

Biedriem D.Belkinam un S. Fureram

Biedram A. Cholopovam