Staļins.Par agrāras politikas jautājumiem PSR savienībā. 1929.

Staļins. Par agrāras politikas jautājumiem PSR Savienībā

PAR AGRĀRAS POLITIKAS JAUTĀJUMIEM PSR SAVIENĪBĀ

Runa agrariešu-marksistu konferencē 1929. gada 27. Decembrī

Biedri! Galvenais fakts mūsu sabiedriski saimnieciskajā dzīvē tagadējā momentā, fakts, kas vērš uz sevi vispārēju uzmanību, ir kolhozu kustības kolosālā pieauguma fakts.

Tagadējās kolhozu kustības raksturīgā pazīme ir tā, ka kolhozos stājas ne tikai atsevišķas trūcīgo zemnieku grupas, kā tas bija līdz šim, bet tajos savā vairumā stājas arī vidējo zemnieku masa. Tas nozīmē, ka kolhozu kustība no atsevišķu darba zemnieku grupu un starpslāņu kustības ir kļuvusi par miljoniem un miljoniem lielu zemniecības pamatmasu kustību. Ar to, starp citu, arī izskaidrojams tas milzīgi svarīgais fakts, ka kolhozu kustība, kas pieņēmusi varenas, pieaugošas pret kulaku lavinas veidu, noslauka savā ceļā kulaku pretestību, satriec kulakus un lauž ceļu plašai sociālistiskai celtniecībai uz laukiem.

Bet, ja mums ir pamats lepoties ar sociālistiskās celtniecības praktiskajiem panākumiem, tad to pašu nevar teikt par mūsu teorētiskā darba sekmēm ekonomikas laukā vispār, lauksaimniecības nozarē it sevišķi. Vēl vairāk: jāatzīst, ka mūsu praktiskajiem panākumiem teorētiskā doma netiek līdzi, ka mums ir zināma plaisa starp praktiskajiem panākumiem un teorētiskās domas attīstību. Bet ir nepieciešami, lai teorētiskais darbs ne vien tiktu praktiskajam līdzi, bet arī lai aizsteigtos tam priekšā, apbruņojot mūsu praktiķus viņu cīņā par sociālisma uzvaru.

Es šeit nerunāšu daudz par teorijas nozīmi. Jums tā ir pietiekami labi zināma. Ir zināms, ka teorija, ja tā patiešām! ir īsta teorija, dod praktiķiem orientēšanās spēku, perspektīvas skaidrību, pārliecību darbā, ticību mūsu lietas uzvarai. Visam tam ir — un nevar nebūt — milzīga nozīme mūsu sociālistiskās celtniecības darbā. Nelaime tā, ka mēs sākam klibot tieši šajā ziņā, mūsu ekonomikas jautājumu teorētiskās izstrādāšanas ziņā.

Ar ko gan citādi lai izskaidro to faktu, ka pie mums, mūsu sabiedriski politiskajā dzīvē, arvien vēl ir apgrozībā dažādas buržuāziskas un sīkburžuaziskas teorijas mūsu ekonomikas jautājumos? Ar ko lai izskaidro, ka šīs teorijas un teorijiņas nerod līdz šim pienācīgu pretsparu? Ar ko gan lai izskaidro, ka vairākas marksistiski-ļeņiniskās politiskās ekonomijas pamattēzes, kas ir labākā pretinde buržuāziskām un sīkburžuaziskām teorijām, sāk aizmirsties, netiek popularizētas mūsu presē, nezin kāpēc netiek izvirzītas pirmajā vietā? Vai tad grūti saprast, ka bez nesamierināmas cīņas uz marksistiski-ļeņiniskās teorijas bazes pret buržuāziskām teorijām nav iespējams panākt pilnīgu uzvaru pār šķiras ienaidniekiem?

Jaunā prakse rada jaunu pieeju pārejas perioda ekonomikas problēmām. Jauns viedoklis tagad ir jautājumā par jauno ekonomisko politiku, par šķirām, par celtniecības tempiem, par saikni, par partijas politiku. Lai neatpaliktu no prakses, jau tagad jāsāk nodarboties ar visu šo problēmu izstrādāšanu no jaunās situacijas viedokļa. Bez tā nav iespējams pārvarēt buržuāziskās teorijas, kas piegružo mūsu praktiķu galvas. Bez tā nav iespējams iznīdēt ar visām saknēm šīs teorijas, kas ieguvušas aizspriedumu izturību. Jo tikai cīņā pret buržuāziskiem aizspriedumiem teorijā var panākt marksisma-ļeņinisma poziciju nostiprināšanu.

Atļaujiet man raksturot kaut dažus no šiem buržuāziskajiem aizspriedumiem, ko dēvē par teorijām, un demonstrēt to nederīgumu, apgaismojot dažas mūsu celtniecības centrālās problemas.

I

«Līdzsvara» teorija

Jūs, protams, zināt, ka komunistu vidū arvien vēl ir apgrozībā tā saucamā mūsu tautas saimniecības sektoru «līdzsvara» teorija. Šai teorijai, protams, nav nekā kopīga ar marksismu. Tomēr to, šo pašu teoriju, propagandē vairāki cilvēki no labējo nometnes.

Šī teorija pieļauj, ka mums ir vispirms sociālistiskais sektors, — zināma veida kaste, — un bez tam mums ir nesocialistiskais sektors, ja gribat, kapitālistiskais — tā ir otra kaste. Abas šīs kastes atrodas uz dažādām sliedēm un mierīgi slīd uz priekšu, viena otrai nepieskardamās. No ģeometrijas zināms, ka paralēlas līnijas nesatiekas. Tomēr šās ievērojamās teorijas autori domā, ka šīs paraleles kādreiz satiksies un, kad tās satiksies, mums būs sociālisms. Turklāt šī teorija nepamana to, ka aiz tā saucamajām «kastēm» stāv šķiras un ka šo kastu» virzīšanās uz priekšu norisinās niknā šķiru cīņa, cīņā uz dzīvību un nāvi, cīņā pēc principa «kurš

kuru».

Nav grūti saprast, ka šai teorijai nav nekā kopīga ar ļeņinismu. Nav grūti saprast, ka objektīvi šās teorijas mērķis ir aizstāvēt individuālās zemnieku saimniecības pozicijas, apbruņot kulaku elementus ar «jaunu» teorētisku ieroci viņu cīņā pret kolhoziem un diskreditēt kolhozu pozicijas.

Tomēr tā, šī teorija, līdz šim ir apgrozībā mūsu presē. Un nevar teikt, kā mūsu teorētiķi dotu tai nopietnu pretsparu, vēl jo vairāk — satriecošu pretsparu. Ar ko tad citādi izskaidrot šo nesaskaņu, ja ne ar mūsu teorētiskās domas atpalicību?

Bet vajag tikai izvilkt no marksisma dārgumu krātuves atražošanas teoriju un nostādīt to pretī sektoru līdzsvara teorijai, lai no šās pēdējās teorijas nepaliktu ne vēsts. Un tiešām, marksistiskā atražošanas teorija māca, ka mūslaiku sabiedrība nevar attīstīties, neuzkrādama gadu no gada, bet uzkrāt nav iespējams bez paplašinātas atražošanas gadu no gada. Tas ir skaidrs un saprotams. Mūsu centralizētā sociālistiskā lielrūpniecība attīstās pēc marksistiskās paplašinātas atražošanas teorijas, jo savos apmēros tā aug ik gadus, tai ir savi uzkrājumi un tā virzās uz priekšu septiņjūdžu soļiem.

Bet mūsu lielrūpniecība vēl nav visa tautas saimniecība. Gluži otrādi, mūsu tautas saimniecībā arvien vēl ir pārsvarā sīkā zemnieku saimniecība. Vai var teikt, ka mūsu sīkzemnieku saimniecība attīstās pēc paplašinātas atražošanas principa? Nē, to nevar teikt. Mūsu sīkzemnieku saimniecību vislielākais vairums ne tikai nerealizē ik gadus paplašinātu atražošanu, bet, otrādi, tai ļoti reti ir iespējams panākt pat vienkāršu atražošanu. Vai var paātrinātā gaitā virzīt uz priekšu mūsu socializēto industriju, ja mums ir tāda lauksaimnieciska bāze kā sīkzemnieku saimniecība, kas nav spējīga paplašināti atražot un kurai turklāt mūsu tautas saimniecībā ir pārsvars? Nē, nevar. Vai var ilgākā vai īsākā periodā bāzēt Padomju varu un sociālistisko celtniecību uz diviem dažādiem pamatiem, — uz vislielākās un apvienotākās sociālistiskās rūpniecības pamata un uz vissadrumstalotākās un atpalikušākās preču sīkražotājas zemnieku saimniecības pamata? Nē, nevar. Tam kādreiz jābeidzas ar visas tautas saimniecības pilnīgu sabrukumu.

Kur tad ir izeja? Izeja ir — padarīt lauku saimniecības lielākas, padarīt tās spējīgas uzkrāšanai, paplašinātai atražošanai un tādējādi pārveidot tautas saimniecības lauksaimniecisko bazi.

Bet kā tās padarīt lielākas?

Tam ir divi ceļi. Ir kapitālistiskais ceļš, kas ir lauku saimniecību palielināšana, ieviešot tajās kapitālismu, ceļš, kas ved uz zemniecības nabadzību un kapitālistisku uzņēmumu attīstību lauksaimniecībā. Šo ceļu mēs noraidām kā ar padomju saimniecību nesavienojamu ceļu.

Ir otrs ceļš, sociālistiskais ceļš, kas ir kolhozu un padomju saimniecību ieviešana lauksaimniecībā, ceļš, kas ved uz zemnieku sīksaimniecību apvienošanu kolektīvās lielsaimniecībās, kuras apbruņotas ar tehniku un zinātni un kuras spēj attīstīties tālāk, jo šīs saimniecības var realizēt paplašinātu atražošanu.

Tātad jautājums ir tāds: vai nu viens ceļš vai otrs, vai nu atpakaļ — uz kapitālismu vai uz priekšu — uz sociālismu. Nekāda trešā ceļa nav un nevar būt.

«Līdzsvara» teorija ir mēģinājums nospraust trešo ceļu. Un tieši tāpēc, ka tā domāta trešajam (neesošajam) ceļam, tā ir utopiska, antimarksistiska.

Tā, lūk, vajadzēja tikai Marksa atražošanas teoriju nostādīt pretī sektoru «līdzsvara» teorijai, lai no šās pēdējās teorijas vairs nepaliktu ne vēsts.

Kāpēc tad to nedara mūsu agrarieši-marksisti? Kam tas vajadzīgs, lai smieklīgā «līdzsvara» teorija būtu apgrozībā mūsu presē, bet marksistiskā atražošanas teorija būtu paslēpta zem pūra?

II

«Pašplūsmas» teorija sociālistiskajā celtniecība

Pāriesim pie otra aizsprieduma politiskajā ekonomijā, pie otras buržuāziska tipa teorijas. Es te domāju «pašplūsmas» teoriju sociālistiskās celtniecības darbā, teoriju, kam nav nekā kopīga ar marksismu, bet ko uzcītīgi sludina mūsu biedri no labējo nometnes.

Šās teorijas autori apgalvo apmēram sekojošo. Kad mums bija kapitālisms, industrija attīstījās uz kapitālistiskās bazes un lauki sekoja kapitālistiskajai pilsētai stihiski, pašplūsmā, pārveidodamies pēc kapitālistiskās pilsētas ģīmja un līdzības. Ja tā tas notika, pastāvot kapitālismam, tad kāpēc gan tas pats nevarētu notikt arī, pastāvot padomju saimniecībai? Kāpēc gan lauki, sīkzemnieku saimniecība, nevarētu sekot pašplūsmas ceļā sociālistiskajai pilsētai, stihiski pārveidodamies pēc sociālistiskās pilsētas ģīmja un līdzības? Šās teorijas autori uz šā pamata apgalvo, ka lauki varot sekot sociālistiskajai pilsētai pašplūsmas ceļā. No tā izriet jautājums: vai vērts mums uztraukties par padomju saimniecību un kolhozu dibināšanu, vai vērts mums šķēpus lauzt, ja lauki arī tā var sekot sociālistiskajai pilsētai?

Lūk, jums vēl viena teorija, kuras mērķis, objektīvi ņemot, ir ielikt jaunu ieroci lauku kapitālistisko elementu rokās viņu cīņā pret kolhoziem.

Par šās teorijas antimarksistisko būtību nav ne mazāko šaubu.

Vai nav dīvaini, ka mūsu teorētiķi vēl arvien nav atraduši laiku sagraut šo dīvaino teoriju, kas piegružo mūsu praktiķu-kolhoznieku galvas?

Nav šaubu, ka sociālistiskās pilsētas vadošā loma attiecībā pret sīkzemnieciskajiem individuālistiskajiem laukiem ir liela un nenovērtējama. Tieši uz to arī pamatojas industrijas pārveidojošā loma attiecībā pret lauksaimniecību. Bet vai ar šo faktoru pietiek, lai sīkzemnieciskie lauki sociālistiskās celtniecības darbā paši sekotu pilsētai pašplūsmas ceļā? Nē, nepietiek.

Kapitālismam pastāvot, lauki sekoja pilsētai stihiski, jo pilsētas kapitālistiskā saimniecība un zemnieku individuālā sīkā preču saimniecība savā pamatā ir viena tipa saimniecība. Protams, sīkzemnieku preču saimniecība vēl nav kapitālistiskā saimniecība. Bet savā pamatā tā ir tāda paša tipa saimniecība kā kapitālistiskā, jo balstās uz ražošanas līdzekļu privātīpašumu. Ļeņinam ir tūkstošreiz taisnība, kad viņš savās piezīmēs sakarā ar Buharina brošūru par «Pārejas perioda ekonomiku» runā par «zemniecības preču-kapitalistisko tendenci» pretēji proletariāta sociālistiskajai tendencei. Tieši aito arī izskaidrojams, ka «sīkražošana rada kapitālismu un buržuāziju pastāvīgi, ik dienas, ik stundas, stihiski un masu apjomā» (Ļeņins).

Vai var teikt, ka zemnieku sīkā preču saimniecība savā pamatā ir tāda paša tipa saimniecība kā sociālistiskā ražošana pilsētā? Redzams, ka, nesaraujot saites ar marksismu, to nevar teikt. Citādi Ļeņins nebūtu teicis, ka, «kamēr mēs dzīvojam sīkzemnieciskā zemē, kapitālismam Krievijā ekonomiskā baze ir stiprāka nekā komunismam».

Tātad pašplūsmas teorija sociālistiskās celtniecības darbā ir satrunējusi, antiļeņiniska teorija.

Tātad, lai sīkzemnieciskie lauki sekotu sociālistiskajai pilsētai, vēl bez visa pārējā ir nepieciešami vajadzīgs ieviest uz laukiem kā sociālisma bazi sociālistiskās lielsaimniecības — kolhozus un padomju saimniecības, kas ar sociālistisko pilsētu priekšgalā spētu vest sev līdzi zemnieku pamatmasas.

No tā redzams, ka «pašplūsmas» teorija sociālistiskajā celtniecībā ir antimarksistiska teorija. Sociālistiskā pilsēta var vest sev līdzi sīkzemnieciskos laukus ne citādi kā ieviešot uz laukiem kolhozus un padomju saimniecības un pārveidojot laukus jaunā sociālistiskā garā.

Dīvaini, ka antimarksistiskajai «pašplūsmas» teorijai sociālistiskajā celtniecībā mūsu teoretiķi-agrarieši līdz šim nedod pienācīgu pretsparu.

III

Sīkzemnieku saimniecības «stabilitātes» teorija

Pāriesim pie trešā aizsprieduma politiskajā ekonomijā, pie sīkzemnieku saimniecības «stabilitātes» teorijas. Visiem ir zināmi buržuāziskās politiskās ekonomijas iebildumi pret pazīstamo marksisma tezi par lielsaimniecības priekšrocību pret sīksaimniecību, — tezi, kurai it kā esot nozīme vienīgi rūpniecībā, bet kas lauksaimniecībā neesot piemērojama. Dāvida un Herca tipa sociāldemokrātiskie teorētiķi, kas sludina šo teoriju, turklāt ir mēģinājuši «balstīties» uz to faktu, ka sīkzemnieks ir izturīgs, pacietīgs, ka viņš gatavs ciest visādus trūkumus, lai tikai nosargātu savu zemes stūrīti, ka tāpēc cīņā pret lielsaimniecību zemkopībā sīkzemnieku saimniecības esot stabilas.

Nav grūti saprast, ka šāda «stabilitāte» ir sliktāka par katru nestabilitāti. Nav grūti saprast, ka šai antimarksistiskajai teorijai ir tikai viens mērķis: cildināt un nostiprināt kapitālistisko kārtību, kas izputina miljoniem lielās sīkzemnieku masas. Un tieši tāpēc, ka tai ir šāds mērķis, tieši tāpēc marksistiem izdevās tik viegli satriekt šo teoriju.

Bet tagad runa nav par to. Lieta tā, ka mūsu prakse, mūsu īstenība dod jaunus argumentus pret šo teoriju, bet mūsu teorētiķi dīvainā kārtā negrib vai nespēj izmantot šo jauno ieroci pret strādnieku šķiras ienaidniekiem. Es te domāju zemes privātīpašuma iznīcināšanas praksi, zemes nacionalizacijas praksi pie mums, praksi, kas atbrīvo sīkzemnieku no viņa verdziskās pieķeršanās savam zemes stūrītim un reizē ar to atvieglo pāreju no sīkās zemnieku saimniecības uz lielu, kolektīvu saimniecību.

Patiešām, kas ir saistījis, saista un joprojām saistīs Rietumeiropas sīkzemnieku pie viņa sīkās preču saimniecības? Vispirms un galvenokārt tas, ka viņam ir pašam savs zemes stūrītis, savs zemes privātīpašums. Viņš gadiem ir krājis naudu, lai nopirktu zemes stūrīti, viņš to ir nopircis un, saprotams, viņš negrib no tā šķirties, ciezdams labāk visvisādus trūkumus, izvēlēdamies labāk mežonību, nabadzību, lai tikai nosargātu savu zemes stūrīti — savas individuālās saimniecības pamatu.

Vai var teikt, ka šis faktors tādā pašā veidā turpina darboties arī pie mums, padomju iekārtas apstākļos? Nē, nevar teikt. Nevar teikt tāpēc, ka mums nav zemes privātīpašuma. Un tieši tāpēc, ka mums nav zemes privātīpašuma, mums nav arī tās verdziskās zemnieka pieķeršanās zemes stūrītim, kāda ir Rietumos. Un šis apstāklis nevar neatvieglināt sīkzemnieku saimniecības pāreju uz kolhozu sliedēm.

Lūk, kur viens no iemesliem, kāpēc lielajām saimniecībām uz laukiem, kolhoziem uz laukiem, tik viegli izdodas demonstrēt pie mums, zemes nacionalizacijas apstākļos, savu pārākumu par sīko zemnieku saimniecību.

Lūk, kur padomju agrarlikumu lielā revolucionārā nozīme, kuri iznīcināja absolūto renti, atcēla zemes privātīpašumu un realizēja zemes nacionalizāciju.

Bet no tā secināms, ka mūsu rīcībā ir jauns arguments pret buržuāziskajiem ekonomistiem, kas sludina, ka sīkzemnieka saimniecība savā cīņā pret lielsaimniecību esot stabila.

Kāpēc gan mūsu teoretiķi-agrarieši pietiekami neizlieto šo jauno argumentu savā cīņā pret visvisādām buržuāziskām teorijām?

Nacionalizējot zemi, mēs, starp citu, pamatojāmies uz tiem teorētiskajiem priekšnoteikumiem, kas doti «Kapitāla» trešajā sējumā, Marksa pazīstamajā grāmatā «Virsvērtības teorijas» un Ļeņina agrāros apcerējumos, kas ir teorētiskās domas bagātāko dārgumu krājums.

Es te domāju zemes rentes teoriju vispār, absolūtās zemes rentes teoriju it īpaši. Tagad ir skaidrs, ka mūsu sociālistiskās celtniecības prakse pilsētā un uz laukiem ir spīdoši apstiprinājusi šo darbu teorētiskās tezes.

Nav tikai saprotams, kāpēc Čajanovu tipa «padomju» ekonomistu pretzinātniskām teorijām jābūt brīvā apgrozībā mūsu presē, bet ģeniālie Marksa-Engelsa-Ļeņina darbi par zemes rentes un absolūtās zemes rentes teoriju nav jāpopularizē un jāizvirza pirmajā vietā, kāpēc tiem jābūt paslēptiem zem pūra?

Jūs, droši vien, atceraties pazīstamo Engelsą brošūru «Zemnieku jautājums». Jūs, protams, atceraties, cik apdomīgi Engelss pieiet jautājumam par sīkzemnieku pārvešanu uz kopdarbības saimniecības ceļu, uz kolektīvas saimniecības ceļu. Atļaujiet man citēt attiecīgo vietu no Engelsą brošūras:

«Mēs noteikti stāvam sīkzemnieka pusē; mēs darīsim visu iespējamo, lai viņam būtu ciešamāka dzīve, lai atvieglotu viņam pāreju uz kopdarbību gadījumā, ja viņš par to izšķirtos; bet tādā gadījumā, ja viņš vēl nebūs spējīgs par to izšķirties, mēs centīsimies viņam dot iespējami vairāk laika par to padomāt uz sava zemes stūrīša».

Jūs redzat, cik apdomīgi Engelss pieiet jautājumam par individuālās zemnieku saimniecības pārvešanu uz kolektīvisma sliedēm. Ar ko lai izskaidro šādu, pirmajā mirklī šķietami pārmērīgu, Engelsa apdomību? Uz ko viņš šeit pamatojies? Redzams, viņš ir pamatojies uz zemes privātīpašuma pastāvēšanu, uz to faktu, ka zemniekam ir «savs stūrītis» zemes, no kura viņam, zemniekam, būs grūti šķirties. Tāda ir zemniecība Rietumos. Tāda ir zemniecība kapitālistiskās valstīs, kur pastāv zemes privātīpašums. Saprotams, ka šeit ir vajadzīga liela apdomība.

Vai var teikt, ka šāds stāvoklis ir pie mums PSR Savienībā? Nē, to nevar teikt. Nevar, jo mums nav zemes privātīpašuma, kas zemnieku saista pie viņa individuālās saimniecības. Nevar, jo mums ir zemes nacionalizacija, kas atvieglo individuālā zemnieka pāreju uz kolektīvisma sliedēm.

Lūk, viens no iemesliem, kāpēc kolhozu kustība pēdējā laikā pie mums attīstās samērā viegli un ātri.

Nav patīkami, ka mūsu teoretiķi-agrarieši vēl nav pamēģinājuši pienācīgi skaidri parādīt šo starpību starp zemnieka stāvokli pie mums un Rietumos. Bet tieši šādam darbam būtu vislielākā nozīme ne tikai mums, padomju darbiniekiem, bet arī visu zemju komunistiem. Jo proletāriskajai revolūcijai kapitālistiskās zemēs nav vienalga, vai sociālisms tur būs jāuzceļ tūliņ pēc varas saņemšanas proletariāta rokās uz zemes nacionalizācijas bazes vai bez šādas bazes.

Savā nesenajā rakstā presē («Lielā lūzuma gads») es minēju zināmus argumentus par lielsaimniecības priekšrocību zemkopībā pret sīksaimniecību, domādams lielās padomju saimniecības. Nav nemaz jāpierāda, ka visi šie argumenti viscaur un pilnīgi attiecas arī uz kolhoziem kā lielām saimnieciskām vienībām. Es runāju ne tikai par attīstītiem kolhoziem, kuriem ir mašinu un traktoru baze, bet arī par kolhoziem sākuma stadijā, kas reprezentē, tā sakot, manufaktūras periodu kolhozu celtniecībā un balstās uz zemnieku inventāru. Es te domāju tos kolhozus sākuma stadijā, kādus tagad dibina vienlaidu kolektivizācijas rajonos un kas balstās uz zemnieku ražošanas rīku vienkāršu kopā salikšanu.

Aplūkosim, piemēram, kolhozus Hopras rajonā, bijušā Donas apgabalā. Ārēji, no tehnikas viedokļa, šie kolhozi it kā neatšķiras no sīkās zemnieku saimniecības (maz mašinu, maz traktoru). Un tomēr zemnieku darba rīku vienkārša kopā salikšana kolhozā ir devusi tādu efektu, par kādu mūsu praktiķi nav ne sapņojuši. Kā izpaudies šis efekts? Tā, ka pāreja uz kolhozu sliedēm ir devusi sējas platības paplašinājumu par 30, 40 un 50%. Ar ko lai izskaidro šo «galvu reibinošo» efektu? Ar to, ka zemnieki, būdami bezspēcīgi individuāla darba apstākļos, ir kļuvuši par vislielāko spēku, salīkdami kopā savus darba rīkus un apvienodamies kolhozos. Ar to, ka zemnieki ir guvuši iespēju apstrādāt individuāla darba apstākļos grūti apstrādājamas atmatas un plēsumus. Ar to, ka zemnieki ir guvuši iespēju dabūt savās rokās šos plēsumus. Ar to, ka ir radusies iespēja izmantot agrāk neapstrādātās vietas, atsevišķus zemes stūrīšus, ežas utt., u. tml.

Jautājumam par atmatu un plēsumu apstrādāšanu ir milzīga nozīme mūsu lauksaimniecībā. Jūs zināt, ka vecajos laikos Krievijas revolucionārās kustības ass bija agrarjautājums. Jūs zināt, ka viens no agrar-kustības mērķiem bija zemes trūkuma likvidēšana. Daudzi toreiz domāja, ka šis zemes trūkums ir absolūts, t. i., ka Krievijā vairs nav brīvas zemes, kas derīga apstrādāšanai. Bet kas noskaidrojās īstenībā? Tagad visiem ir skaidrs, ka brīvas zemes PSR Savienībā ir bijis un palicis vēl desmitiem miljonu hektaru, bet apstrādāt to ar saviem nožēlojamiem darba rīkiem zemniekam nebija nekādas iespējas. Un tieši tāpēc, ka zemniekam nebija iespējams apstrādāt plēsumus un atmatas, tieši tāpēc viņš tiecās pēc «mīkstās zemes», pēc zemes, kas piederēja muižniekiem, pēc zemes, kas bija parocīga apstrādāšanai ar zemnieku inventāra spēkiem individuāla darba apstākļos. Lūk, kas bija «zemes trūkuma» pamats. Tāpēc nav brīnums, ka mūsu Labības trestam, kas apbruņojies ar traktoriem, tagad ir iespējams sākt apstrādāt kādus divdesmit miljonus hektaru brīvas zemes, ko zemnieki nav aizņēmuši un ko nevar apstrādāt individuāla darba kārtībā ar sīkzemnieku inventāra spēkiem.

Kolhozu kustības nozīme visās tās fāzēs, — gan tās sākuma fazē, gan attīstītākā fazē, kad tā ir apbruņota ar traktoriem, — ir, starp citu, tāda, ka zemnieki tagad gūst iespēju sākt apstrādāt atmatas un plēsumus. Te ir sējas platību milzīgās paplašināšanās noslēpums, zemniekiem pārejot kolektīvā darbā. Tas ir viens no kolhozu pārākuma pamatiem par individuālo zemnieku saimniecību.

Nav nemaz jāsaka, ka kolhozu pārākums par individuālo zemnieku saimniecību kļūs vēl neapstrīdamāks, kad sākuma stadijas kolhoziem vienlaidu kolektivizācijas rajonos nāks palīgā mūsu mašīnu un traktoru stacijas un kolonas un kad paši kolhozi dabūs iespēju koncentrēt savās rokās traktorus un kombainus.

IV

Pilsēta un Lauki

Pastāv buržuāzisko ekonomistu kultivēts aizspriedums par tā saucamajām «šķērēm», aizspriedums, kam jāpieteic nesaudzīgs karš, tāpat kā visām citām buržuaziskām teorijām, kas, diemžēl, ir izplatītas padomju presē. Es te domāju teoriju par to, ka Oktobra revolūcija esot devusi zemniecībai mazāk nekā Februāra revolūcija, ka Oktobra revolūcija, patiesību sakot, nekā neesot devusi zemniecībai.

Šo aizspriedumu kādu laiku izplatīja mūsu presē viens no «padomju» ekonomistiem. Tiesa, viņš, šis «padomju» ekonomists, vēlāk no savas teorijas atteicās. (Balss: «Kurš tad tas ir?».) Tas ir Gromans. Bet šo teoriju uzķēra trockistu un zinovjeviešu opozicija un izlietoja to pret partiju. Turklāt nav nekāda pamata apgalvot, ka tā nebūtu apgrozībā «padomju» sabiedriskajās aprindās arī tagad.

Tas, biedri, ir ļoti svarīgs jautājums. Tas skar problēmu par pilsētas un lauku savstarpējām attiecībām. Tas skar problēmu par pretstata iznīcināšanu starp pilsētu un laukiem. Tas skar ļoti aktuālo «šķēru» jautājumu. Tāpēc es domāju, ka ar šo dīvaino teoriju ir vērts nodarboties.

Vai pareizi, ka zemnieki nekā nav saņēmuši no Oktobra revolūcijas? Pievērsīsimies faktiem.

Man rokās ir pazīstamā statistiķa b. Ņemčinova pazīstamā tabula, kas publicēta manā rakstā «Labības frontē». Šai tabulā redzams, ka pirms revolūcijas muižnieki «ražoja» ne mazāk kā 600 milj. pudu graudu labības. Tātad muižnieki tolaik bija 600 milj. pudu labības turētāji.

Kulaki pēc šās tabulas tolaik «ražoja» 1 900 milj. pudu labības. Tas ir ļoti liels spēks, kas tolaik bija kulaku rīcībā.

Turpretī trūcīgie un vidējie zemnieki ražoja 2 500 milj. pudu labības.

Tāda ir stāvokļa aina vecajā sādžā, sādžā pirms Oktobra revolūcijas.

Kādas pārgrozības ir notikušas uz laukiem pēc Oktobra? Ņemu skaitļus no tās pašas tabulas. Aplūkosim, piemēram, 1927. gadu. Cik šajā gadā ražoja muižnieki? Skaidrs, ka viņi neražoja nekā un arī nevarēja ražot, jo muižniekus bija iznīcinājusi Oktobra revolūcija. Jūs sapratīsit, ka tam bija jākļūst par lielu atvieglinājumu zemniecībai, jo zemnieki atbrīvojās no muižnieku jūga. Tas, protams, ir liels sasniegums zemniecībai, kas iegūts Oktobra revolūcijas rezultātā.

Cik 1927. gadā ražoja kulaki? 600 milj. pudu labības 1 900 milj. pudu vietā. Tātad periodā pēc Oktobra revolūcijas kulaku spēks pamazinājies vairāk nekā trīs reizes. Jūs sapratīsit, ka tas nevarēja neatvieglot trūcīgo un vidējo zemnieku stāvokli.

Bet cik 1927. gadā ražoja trūcīgie un vidējie zemnieki? 4 miljardus pudu 2 500 milj. pudu vietā. Tātad trūcīgie un vidējie zemnieki pēc Oktobra revolūcijas sāka ražot par 1,5 miljarda pudiem labības vairāk nekā laikā pirms revolūcijas.

Lūk, jums fakti, kas liecina, ka trūcīgajiem un vidējiem zemniekiem no Oktobra revolūcijas ir bijuši kolosāli ieguvumi.

Lūk, ko Oktobra revolūcija ir devusi trūcīgajiem un vidējiem zemniekiem.

Kā var pēc tā apgalvot, ka Oktobra revolūcija nekā nav devusi zemniekiem?

Bet tas, biedri, nav viss. Oktobra revolūcija iznīcināja zemes privātīpašumu, iznīcināja zemes pirkšanu un pārdošanu, nodibināja zemes nacionalizāciju. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka, lai ražotu labību, zemniekam nebūt nav vajadzīgs zemi pirkt. Agrāk viņš gadiem krāja līdzekļus, lai iegūtu zemi, iestiga parādos, uzņēmās parādjūgu, lai tikai iegūtu zemi. Zemes pirkšanas izdevumi gūlās, protams, uz labības ražošanas izmaksu. Tagad zemniekam tas vairs nav vajadzīgs. Tagad viņš var ražot labību, nepirkdams zemi. Tātad simtiem miljonu rubļu, ko zemnieki izdeva, lai nopirktu zemi, paliek tagad zemnieku kabatā. Vai tas atvieglina vai neatvieglina zemnieku stāvokli? Skaidrs, ka atvieglina.

Tālāk. Līdz pēdējam laikam zemnieks bija spiests rušināt zemi ar veco inventāru individuāla darba kārtībā. Katram zināms, ka ar veciem, tagad jau nederīgiem ražošanas rīkiem apbruņots individuāls darbs nedod to ieguvumu, kas vajadzīgs, lai dzīvotu ciešami, lai sistemātiski uzlabotu savu materialo stāvokli, lai attīstītu savu kultūru un izietu uz plašā sociālistiskās celtniecības ceļa. Tagad, pēc kolhozu kustības spēcīgas attīstības zemniekiem ir iespējams apvienot savu darbu ar savu kaimiņu darbu, apvienoties kolhoza, uzplēst līdumu, izmantot atmatu, dabūt mašinas un traktorus un tādējādi divreiz, ja ne trīsreiz pacelt savu darba ražīgumu. Bet ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka zemniekam tagad, apvienojoties kolhozos, ir iespējams ražot daudz vairāk nekā agrāk, patērējot tādu pašu darba daudzumu. Tas tātad nozīmē, ka labības ražošana kļūst daudz lētāka, nekā tā bija līdz pēdējam laikam. Tas beidzot nozīmē, ka, stabilām cenām pastāvot, zemnieks var saņemt par labību daudz vairāk, nekā viņš saņēma līdz šim.

Kā var pēc visa tā apgalvot, ka no Oktobra revolūcijas zemniecība nekā nav ieguvusi?

Vai nav skaidrs, ka ļaudis, kas stāsta tādas tenkas, atklāti apmelo partiju, Padomju varu?

Bet kas no visa tā secināms?

No tā secināms, ka jautājums par «šķērēm», jautājums par «šķēru» likvidēšanu tagad jāizvirza jaunā veidā. No tā secināms, ka, ja kolhozu kustība augs pašreizējā tempā, tad «šķēres» jau tuvākā laikā iznīcinās. No tā secināms, ka jautājums par attiecībām starp pilsētu un laukiem nostājas uz jauniem pamatiem, ka pretstats starp pilsētu un laukiem izzudīs paātrinātā tempā.

Šim apstāklim, biedri, ir vislielākā nozīme visā mūsu celtniecībā. Tas pārveido zemnieka psihologiju un pagriež viņu ar seju pret pilsētu. Tas rada pamatu pretstata iznīcināšanai starp pilsētu un laukiem. Tas rada pamatu, lai partijas lozungu «ar seju pret laukiem» papildinātu ar zemnieku-kolhoznieku lozungu «ar seju pret pilsētu».

Un te nav nekā apbrīnojama, jo zemnieks tagad saņem no pilsētas mašinas, traktorus, agronomus, organizatorus un beidzot — tiešu palīdzību kulaku apkarošanai un pārvarēšanai. Vecā tipa zemnieks ar savu zvērisko neuzticību pilsētai kā laupītājam atiet otrā plānā. Viņu nomaina jaunais zemnieks, zemnieks-kolhoznieks, kas raugās uz pilsētu ar cerību dabūt no turienes realu palīdzību ražošanai. Vecā tipa zemnieka vietā, kas baidās noslīdēt līdz trūcīgai zemniecībai un vienīgi slepus paceļas līdz kulaka stāvoklim (var atņemt vēlēšanu tiesības!), nāk jaunais zemnieks, kam ir jauna perspektīva — stāties kolhoza un izrauties no trūkuma un tumsas uz plaša saimnieciskās dzīves un kultūras kāpinājuma ceļa.

Lūk, biedri, kā tā lieta izvēršas.

Tāpēc jo nepatīkamāk, biedri, ka mūsu teoretiķi-agrarieši nav darījuši visu, lai sagrautu un izrautu ar saknēm visas un visādas buržuāziskas teorijas, kas mēģina diskreditēt Oktobra revolūcijas iekarojumus un kolhozu pieaugošo kustību.

V

Par kolhozu raksturu

Kolhozi kā saimniecības tips ir viena no sociālistiskās saimniecības formām. Par to nevar būt nekādu šaubu.

Viens no runātājiem uzstājās šeit un diskreditēja kolhozus. Viņš apgalvoja, ka kolhoziem kā saimnieciskām organizācijām neesot nekā kopīga ar sociālistisku saimniecības formu. Man jāsaka, biedri, ka šāds kolhozu raksturojums ir pilnīgi nepareizs. Nevar būt šaubu, ka tam, šim raksturojumam, nav nekā kopīga ar īstenību.

Kas nosaka saimniecības tipu? Acīm redzami — cilvēku attiecības ražošanas procesā. Ar ko gan citu var noteikt saimniecības tipu? Bet vai kolhoza ir tāda ļaužu šķira, kas būtu ražošanas līdzekļu īpašnieki, un tāda ļaužu šķira, kam šo ražošanas līdzekļu nebūtu? Vai kolhoza ir ekspluatatoru šķira un ekspluatējamo šķira? Vai kolhozs nereprezentē galveno ražošanas rīku sabiedriskošanu uz zemes, kas pieder valstij? Kāds pamats ir apgalvot, ka kolhozi kā saimniecības tips nav viena no sociālistiskās saimniecības formām?

Protams, kolhozos ir pretrunas. Protams, kolhozos ir individuālisma un pat kulacisma paliekas, kas vēl nav izzudušas, bet kam ar laiku visādā ziņā jāizzūd, jo vairāk kolhozus nostiprinās, jo vairāk tos mašinizēs. Bet vai var noliegt, ka kolhozi kopumā ar visām viņu pretrunām un nepilnībām, kolhozi kā saimniecisks fakts savā pamatā ir jauns lauku attīstības ceļš, lauku sociālistiskās attīstības ceļš pretstatā kulaciskajam, kapitālistiskajam attīstības ceļam? Vai var noliegt, ka kolhozi (es runāju par kolhoziem, bet ne par viltus kolhoziem) mūsu apstākļos ir uz laukiem sociālistiskās celtniecības baze un pamats, kas izauguši niknās sadursmēs ar kapitālistiskiem elementiem?

Vai nav skaidrs, ka dažu biedru mēģinājumiem diskreditēt kolhozus un tos izsludināt par buržuāzisku saimniecības formu nav nekāda pamata?

1923. gadā mums vēl nebija kolhozu masveidīgas kustības. Savā brošūrā «Par kooperāciju» Ļeņins ņēma vērā visus kooperacijas veidus, ir tās zemākās (apgādes un pārdošanas) formas, ir augstākās (kolhozu forma). Ko tad viņš toreiz teica par kooperāciju, par kooperatīviem uzņēmumiem? Lūk, viens citāts no Ļeņina brošūras «Par kooperāciju»:

«Mūsu pastāvošajā iekārtā kooperatīvie uzņēmumi atšķiras no privatkapitalistiskiem uzņēmumiem kā kolektīvie uzņēmumi, bet neatšķiras no sociālistiskiem uzņēmumiem, ja tie dibināti uz zemi, ar ražošanas līdzekļiem, kas pieder valstij, t. i., strādnieku šķirai» (XXVII sēj., 396. lpp.).

Tātad Ļeņins aplūko kooperatīvos uzņēmumus ne pašus par sevi, bet sakarībā ar mūsu pastāvošo iekārtu, sakarībā ar to, ka tie funkcionē uz valstij piederošas zemes, tādā zemē, kur ražošanas līdzekļi pieder valstij, un, apskatīdams tos šādā kārtībā, Ļeņins apgalvo, ka kooperatīvie uzņēmumi neatšķiras no sociālistiskiem uzņēmumiem.

Tā izsakās Ļeņins par kooperatīviem uzņēmumiem vispār.

Vai nav skaidrs, ka ar vēl lielāku pamatu to pašu var teikt par mūsu perioda kolhoziem?

Ar to, starp citu, arī izskaidrojams, ka «vienkāršu kooperacijas augšanu» Ļeņins mūsu apstākļos uzskata par «identisku sociālisma augšanai».

Jūs redzat, ka, diskreditēdams kolhozus, iepriekš minētais runātājs ir pielaidis visrupjāko kļūdu pret ļeņinismu.

No šās kļūdas rodas viņa otra kļūda — par šķiru cīņu kolhozos. Runātājs tik krāsaini iztēloja šķiru cīņu kolhozos, ka var iedomāties, ka šķiru cīņa kolhozos neatšķiras no šķiru cīņas ārpus kolhoziem. Vēl vairāk, var sākt domāt, ka tā kļūst tur vēl niknāka. Bet ne jau minētais runātājs viens grēko šajā lietā. Pļāpāšana par šķiru cīņu, čīkstēšana un pīkstēšana par šķiru ciņu kolhozos tagad ir visu mūsu «kreiso» brēkuļu raksturīgā pazīme. Turklāt viskomiskākais šajā pīkstoņā ir tas, ka šķiru cīņu šie pīkstētāji «redz» tur, kur tās nav vai gandrīz nav, bet neredz to tur, kur tā pastāv un plūst pāri malām.

Vai kolhozos ir šķiru cīņas elementi? Jā, ir. Nevar nebūt šķiru cīņas elementu kolhozos, ja tur vēl saglabājas individuālistiskās vai pat kulaku psihologijas paliekas, ja tur vēl ir zināma nevienlīdzība materiālajā stāvoklī. Vai var teikt, ka šķiru cīņa kolhozos ir vienlīdzīga šķiru cīņai ārpus kolhoziem? Nē, nevar teikt. Tā jau ir mūsu «kreiso» frāžu varoņu kļūda, ka viņi šo starpību neredz.

Ko nozīmē šķiru cīņa ārpus kolhoziem, pirms kolhozu nodibināšanas? Tā nozīmē cīņu pret kulaku, kam pieder ražošanas rīki un līdzekļi un kas ar šo ražošanas rīku un līdzekļu palīdzību uzspiež trūcīgajai zemniecībai parādjūgu. Šī cīņa ir cīņa uz dzīvību un nāvi.

Bet ko nozīmē šķiru cīņa uz kolhozu bazes? Tā nozīmē, vispirms, to, ka kulaks ir sakauts un ka viņam ir atņemti ražošanas rīki un līdzekļi. Tā nozīmē, otrkārt, to, ka trūcīgie un vidējie zemnieki ir apvienoti kolhozos uz galveno ražošanas rīku un līdzekļu sabiedriskošanas bazes. Tā nozīmē, beidzot, to, ka runa ir par cīņu starp kolhozu locekļiem, no kuriem vieni vēl nav atbrīvojušies no individuālistiskām un kulaciskām paliekām un mēģina izmantot zināmo nevienlīdzību kolhozos savā labā, bet otri šīs paliekas un šo nevienlīdzību vēlas izdzīt no kolhoziem. Vai nav skaidrs, ka tikai aklie nevar saredzēt starpību starp šķiru cīņu uz kolhozu bazes un šķiru cīņu ārpus kolhoziem?

Būtu maldīgi domāt, ka, ja mums ir kolhozi, tad ir dots viss nepieciešamais sociālisma uzcelšanai. Vēl jo maldīgāk būtu domāt, ka kolhozu locekļi jau ir kļuvuši par sociālistiem. Nē, vēl daudz būs jāpastrādā, lai pārveidotu zemnieku-kolhoznieku, lai pārvarētu viņa individuālistisko psihologiju un padarītu viņu par īstu sociālistiskās sabiedrības darba cilvēku. Un tas tiks izdarīts jo ātrāk, jo drīzāk kolhozus mašinizēs, jo drīzāk tos traktorizēs. Bet tas nepavisam nemazina kolhozu kā lauku sociālistiskās pārveidošanas sviras milzīgo nozīmi. Kolhozu lielā nozīme ir taču tieši tā, ka tie ir galvenā baze mašinu un traktoru lietošanai zemkopībā, ka tie ir galvenā baze zemnieka pārveidošanai, viņa psihologijas pārveidošanai sociālisma garā. Ļeņinam bija taisnība, kad viņš sacīja:

«Sīkā zemkopja pārdarināšanas, visas viņa psihologijas un iemaņu pārdarināšanas darbs ir darbs, kam nepieciešamas paaudzes. Atrisināt šo jautājumu attiecībā uz sīko zemkopi, atveseļot, tā teikt, visu viņa psihologiju var tikai materiālā baze, tehnika, traktoru un mašīnu lietošana zemkopībā masu apmēros, elektrifikacija masu apmēros» (XXVI sēj., 239. lpp.).

Kas var noliegt, ka kolhozi ir tieši tā sociālistiskās saimniecības forma, tikai caur kuru daudzie individuālās sīkzemniecības miljoni var iesaistīties lielsaimniecībā ar tās mašinām un traktoriem kā saimnieciskā kāpinājuma svirām, kā lauksaimniecības sociālistiskās attīstības svirām?

Visu to ir aizmirsuši mūsu «kreisie» frāžu varoņi.

To ir aizmirsis arī mūsu orators.

VI

Pārmaiņas šķiru stāvoklī un pagrieziens partijas politikā

Beidzot jautājums par pārmaiņām šķiru stāvoklī mūsu zemē un par sociālisma uzbrukumu lauku kapitālistiskajiem elementiem.

Pēdējā gadā mūsu darba raksturīgā pazīme ir tā, ka mēs kā partija, kā Padomju vara:

a) visā frontē esam izvērsuši uzbrukumu pret lauku kapitālistiskajiem elementiem,

b) šis uzbrukums ir devis un joprojām dod, kā zināms, ļoti jūtamus pozitīvus rezultatus.

Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka no kulaku ekspluatatorisko tendenču ierobežošanas politikas mēs esam pārgājuši uz kulaku kā šķiras likvidacijas politiku. Tas nozīmē, ka mēs esam veikuši un joprojām veicam vienu no izšķirošiem pagriezieniem visā mūsu politikā.

Līdz pēdējam laikam partija stāvēja uz kulaku ekspluatatorisko tendenču ierobežošanas pozicijas. Ir zināms, ka šo politiku deklarēja jau partijas VIII kongresā. To, šo pašu politiku, no jauna pasludināja, nodibinot jauno ekonomisko politiku, un mūsu partijas XI kongresā. Visiem atmiņā Ļeņina zināmā vēstule par Preobraženska tēzēm (1922. g.), kur viņš no jauna atgriežas pie jautājuma par tieši šādas politikas ieturēšanas nepieciešamību. Beidzot to apstiprināja mūsu partijas XV kongress. Līdz pēdējam laikam mēs to arī ieturējām.

Vai šī politika bija pareiza? Jā, toreiz tā bez vārda runas bija pareiza. Vai mēs varējām pirms gadiem pieciem vai trijiem uzsākt šādu uzbrukumu kulakiem? Vai mēs toreiz varējām cerēt uz šāda uzbrukuma panākumiem? Nē, nevarējām. Tas būtu bijis visbīstamākais avanturisms. Tā būtu bijusi visbīstamākā rotaļa ar uzbrukumu. Jo mēs te droši būtu izkrituši cauri un izkrizdami būtu nostiprinājuši kulaku pozicijas. Kāpēc? Tāpēc, ka mums vēl nebija to atbalsta punktu uz laukiem plaša padomju saimniecību un kolhozu tīkla veidā, uz kuriem būtu bijis iespējams bāzēties izšķirošā uzbrukumā kulakiem. Tāpēc, ka toreiz mums nebija iespējams kulaku kapitālistiskās ražošanas vietā likt sociālistisku ražošanu kolhozos un padomju saimniecībās.

1926. un 1927. gadā zinovjeviešu-trockistu opozicija pastiprināti centās uzspiest partijai politiku par tūlītēju uzbrukumu kulakiem. Partija šai bīstamajā avantūrā neielaidās, jo viņa zināja, ka nopietni cilvēki nedrīkst sev atļaut rotaļu ar uzbrukumu. Uzbrukums kulakiem ir nopietna lieta. To nedrīkst sajaukt ar deklamacijām pret kulakiem. To nedrīkst tāpat sajaukt ar skrāpēšanās politiku ar kulakiem, ko pastiprināti centās uzspiest partijai zinovjeviešu-trockistu opozīcija. Uzbrukt kulakiem nozīmē — salauzt kulakus un likvidēt tos kā šķiru. Ārpus šiem mērķiem uzbrukums ir deklamacija, skrāpēšanās, balamutība — viss, ko vēlaties, tikai ne īsts boļševistisks uzbrukums. Uzbrukt kulakiem — nozīmē sagatavoties lietai un dot kulakiem triecienu, bet dot tādu triecienu, lai viņi vairs nevarētu tikt uz kājām. Mēs, boļševiki, to arī saucam par īstu uzbrukumu. Vai mēs varējām pirms gadiem pieciem vai trijiem sākt šādu uzbrukumu cerībā uz panākumiem? Nē, nevarējām.

Patiešām, 1927. gadā kulaks ražoja vairāk nekā 600 milj. pudu labības un pārdeva no šās sumas ārpus-sādžas maiņas kārtībā apmēram 130 milj. pudu. Tas ir diezgan nopietns spēks, ar kuru nevar nerēķināties. Bet cik toreiz ražoja mūsu padomju saimniecības un kolhozi? Apmēram 80 milj. pudu, no kuriem izveda tirgū (preču labība) apmēram 35 milj. pudu. Spriediet paši, vai mēs varējām toreiz kulaku ražošanas un kulaku preču labības vietā likt ražošanu mūsu kolhozos un padomju saimniecībās un to preču labību? Skaidrs, ka nevarējām.

Ko nozīmē šādos apstākļos sākt izšķirošu uzbrukumu kulakiem? Tas nozīmē droši izkrist cauri, pastiprināt kulaku pozicijas un palikt bez labības. Lūk, tāpēc mēs nevarējām sākt un tāpēc mums nebija toreiz jāsāk izšķirošs uzbrukums kulakiem, pretēji zinovjeviešu-trockistu opozicijas avanturistiskajām deklamacijām.

Nu, bet tagad? Kāds tagad ir stāvoklis? Tagad mums ir pietiekama materiāla bāze, lai dotu triecienu kulakiem, salauztu viņu pretestību, likvidētu viņus kā šķiru un viņu ražošanas vietā liktu ražošanu kolhozos un padomju saimniecībās. Ir zināms, ka 1929. s. labības produkcija kolhozos un padomju saimniecībās nebija mazāka par 400 milj. pudu (par 200 milj. pudu mazāka nekā kulaku saimniecību kopprodukcija 1927. g.). Tālāk ir zināms, ka 1929. g. kolhozi un padomju saimniecības deva vairāk nekā 130 milj. pudu preču labības (t. i., vairāk nekā kulaks 1927. g.). Beidzot ir zināms, ka 1930. g. kolhozu un padomju saimniecību labības kopprodukcija nebūs mazāka par 900 milj. pudu (t. i., vairāk par kulaku kopprodukciju 1927. g.) un ka preču labības tie dos ne mazāk par 400 milj. pudu (t. i., nesalīdzināmi vairāk nekā kulaks 1927. g.).

Tāds, biedri, ir mūsu stāvoklis tagad.

Lūk, kādas pārmaiņas ir notikušas mūsu zemes ekonomikā.

Tagad mums, kā redzat, ir materiāla bāze, lai kulaku saimniecību ražošanas vietā liktu ražošanu kolhozos un padomju saimniecībās. Tieši tāpēc mūsu uzbrukums kulakiem tagad ir neapšaubāmi sekmīgs.

Lūk, kā jāuzbrūk kulakiem, ja runājam par īstu uzbrukumu, bet nevis aprobežojamies ar tukšām deklamacijām pret kulakiem.

Lūk, kāpēc mēs pēdējā laikā esam pārgājuši no kulaku ekspluatatorisko tendenču ierobežošanas politikas uz kulaku kā šķilas likvidācijas politiku.

Nu, bet ko darīt ar kulaku ekspropriācijas politiku, vai vienlaidu kolektivizācijas rajonos var pieļaut kulaku ekspropriāciju? — jautā no dažādām pusēm.

Smieklīgs jautājums! Kulaku ekspropriāciju nevarēja pieļaut tikmēr, kamēr mēs pieturējāmies pie kulaku ekspluatatorisko tendenču ierobežošanas viedokļa, kamēr mums nebija iespējams pāriet izšķirošā uzbrukumā pret kulakiem, kamēr mums nebija iespējams kulaku saimniecību ražošanas vietā likt ražošanu kolhozos un padomju saimniecībās. Toreiz politika, kas nepieļāva kulaku ekspropriāciju, bija nepieciešama un pareiza. Bet tagad? Tagad — cita lieta. Tagad mums ir iespēja sākt izšķirošu uzbrukumu kulakiem, salauzt viņu pretošanos, likvidēt viņus kā šķiru un viņu ražošanas vietā likt ražošanu kolhozos un padomju saimniecībās. Tagad kulakus ekspropriē pašas trūcīgo un vidējo zemnieku masas, kas realizē vienlaidu kolektivizāciju. Tagad kulaku ekspropriācija vienlaidu kolektivizācijas rajonos nav vairs vienkāršs administratīvs solis. Tagad kulaku ekspropriācija tur ir kolhozu dibināšanas un attīstības sastāvdaļa. Lūk, kāpēc tagad ir smieklīgi un nenopietni daudz runāt par kulaku ekspropriāciju. Ja galva nost, — par matiem neraud.

Ne mazāk smieklīgs šķiet otrs jautājums: vai kulaku var laist kolhozā. Protams, ka kolhozā viņu nevar laist. Nevar tāpēc, ka viņš ir nāvīgs kolhozu kustības ienaidnieks.

VII

Secinājumi

Tādi, biedri, ir seši pamatjautājumi, kuriem mūsu agrariešu - marksistu teorētiskais darbs nevar paiet garām.

Šo jautājumu nozīme vispirms ir tā, ka to marksistiska izstrādāšana dod iespēju izraut ar visām saknēm visas un visādas buržuāziskas teorijas, kuras — mums par kaunu — dažreiz izplata mūsu pašu biedri-komunisti un kuras piegružo galvas mūsu praktiķiem. Bet šīs teorijas jau sen vajadzēja ar saknēm izravēt un atmest nost. Jo tikai nesaudzīgā cīņā pret šīm un tām līdzīgām teorijām var izaugt un nostiprināties agrariešu-marksistu teorētiskā doma.

Šo jautājumu nozīme beidzot ir tā, ka tie dod jaunu izskatu vecajām pārejas perioda ekonomikas problēmām.

Jaunā veidā tagad stādāms jautājums par jauno ekonomisko politiķu, par šķirām, par kolhoziem, par pārejas perioda ekonomiku.

Jāatsedz to kļūdas, kas jauno ekonomisko politiku saprot kā atkāpšanos un tikai kā atkāpšanos. Patiesībā Ļeņins, jau dibinot jauno ekonomisko politiku, teica, ka šī politika nav tikai atkāpšanās vien, ka tā nozīmē reizē ar to sagatavošanos jaunam izšķirošam uzbrukumam pilsētas un lauku kapitālistiskiem elementiem.

Jāatsedz to kļūda, kuri domā, ka jaunā ekonomiskā politika vajadzīga tikai saišu uzturēšanai starp pilsētu un laukiem. Ne katra veida saites starp pilsētu un laukiem mums ir vajadzīgas. Mums vajadzīgas tādas saites, kas nodrošina sociālisma uzvaru. Un ja mēs turamies pie jaunās ekonomiskās politikas, tad tāpēc, ka tā kalpo sociālisma lietai. Bet kad tā beigs kalpot sociālisma lietai, mēs to aiztrieksim pie velna. Ļeņins teica, ka jaunā ekonomiskā politika ir nodibināta nopietni un uz ilgu laiku. Bet nekad viņš nav teicis, ka šī politika ir nodibināta uz visiem laikiem.

Tāpat jāstāda jautājums par marksistiskās atražošanas teorijas popularizēšanu. Jāizstrādā jautājums par mūsu tautas saimniecības bilances sastādīšanas shemu. Tas, ko 1926. gadā publicēja Centrālā statistikas pārvalde kā tautas saimniecības bilanci, nav vis bilance, bet rotaļāšanās ar cipariņiem. Neder lietai tāpat arī Bazarova un Gromana tautas saimniecības bilances problemas traktējums. PSRS tautas saimniecības bilances shema jāizstrādā revolucionāriem marksistiem, ja viņi vispār grib nodarboties ar pārejas perioda ekonomikas jautājumu izstrādāšanu.

Būtu labi, ja mūsu marksisti-ekonomisti izvirzītu specialu darbinieku grupu pārejas perioda ekonomikas problēmu izstrādāšanai to jaunajā nostādnē tagadējā attīstības posmā.

«Pravda», 309. nr., 1929. g. 29. decembri.

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

darbabalss.eu

№ 348

Rīga, 2015

Content

Staļins.Par agrāras politikas jautājumiem PSR savienībā. 1929.

PAR AGRĀRAS POLITIKAS JAUTĀJUMIEM PSR SAVIENĪBĀ

I «Līdzsvara» teorija

II «Pašplūsmas» teorija sociālistiskajā celtniecība

III Sīkzemnieku saimniecības «stabilitātes» teorija

IV Pilsēta un Lauki

V Par kolhozu raksturu

VI Pārmaiņas šķiru stāvoklī un pagrieziens partijas politikā

VII Secinājumi