Staļins. Par dialektisko un vēsturisko materialismu (1938)

STAĻINS

PAR DIALEKTISKO UN VĒSTURISKO MATERIĀLISMU (1938. gada septembrī)

PAR DIALEKTISKO UN VĒSTURISKO MATERIĀLISMU

1938. gada septembrī

DIALEKTISKAIS materiālisms ir marksistiski ļeņiniskās partijas pasaules uzskats. To sauc par dialektisko materiālismu tāpēc, ka tā pieeja dabas parādībām, tā dabas parādību pētīšanas metode, šo parādību izziņas metode ir dialektiska, bet tā dabas parādību izskaidrošana, tā dabas parādību izpratne, tā teorija — materiālistiska.

Vēsturiskais materiālisms ir dialektiskā materiālisma principu izplatīšana sabiedriskās dzīves pētīšanā, dialektiskā materiālisma principu pielietošana sabiedrības dzīves parādībām, sabiedrības pētīšanā, sabiedrības vēstures pētīšanā.

Raksturojot savu dialektisko metodi, Markss un Engelss parasti atsaucas uz Hēgeli kā uz filozofu, kas formulējis dialektikas pamata līnijas. Tas tomēr nenozīmē, ka Marksa un Engelsa dialektika ir identiska Hēgeļa dialektikai. Patiesībā Markss ur Engelss no Hēgeļa dialektikas paņēma tikai tās «racionālo kodolu», atmezdami Hēgeļa ideālistisko čaulu un attīstīdami dialektiku tālāk, lai piešķirtu tai modernu zinātnisku veidu.

«Mana dialektiskā metode, saka Markss, pamatos ne tikai atšķiras no Hēgeļa metodes, bet ir tās tiešs pretstats. Hēgelim domāšanas process, ko viņš, nosaukdams par ideju, pat pārvērš par patstāvīgu subjektu, ir īstenības demiurgs (radītājs), un īstenība ir tikai idejas ārējā izpausme. Man turpretim ideālais nav nekas cits, kā cilvēka galvā pārstādītais un pārveidotais materiālais» (K. Markss, Pēcvārds «Kapitāla» I sēj., otram vācu izdevumam.).

Raksturojot savu materiālismu, Markss un Engelss parasti atsaucas uz Feierbachu kā uz filozofu, kas atjaunojis materiālismu tā tiesībās. Tas tomēr nenozīmē, ka Marksa un Engelsa materiālisms ir identisks Feierbacha materiālismam. Patiesībā Markss un Engelss no Feierbacha materiālisma paņēma tā «pamata kodolu», pēc tam attīstīja to tālāk par zinātniski filozofisku materiālisma teoriju un aizmeta prom tā ideālistiskos un reliģiski ētiskos sārņus. Kā zināms, tad Feierbachs, pamatos būdams materiālists, uzstājās pret nosaukumu — materiālisms. Engelss ne reizi vien izteicies, ka Feierbachs, «nelūkojoties uz materiālistisko pamatu, vēl nav atbrīvojies no vecajiem ideālistiskajiem pinekļiem», ka «Feierbacha īstais ideālisms kļūst tūlīt redzams, tiklīdz mēs pieskārāmies viņa ētikai un reliģijas filozofijai» (K. Markss un Fr. Engelss, X I V sēj., 652.—654. lpp.).

Vārds dialektika cēlies no grieķu vārda «dialego», kas nozīmē sarunāties, polemizēt. Ar vārdu dialektika senatnē saprata mākslu panākt patiesību, atklājot pretrunas pretinieka spriedumos un šīs pretrunas pārvarot. Senatnē daži filozofi domāja, ka labākais līdzeklis atrast patiesību ir pretrunu atklāšana domāšanā un pretēju ieskatu sadursme. Šis dialektiskais domāšanas veids, attiecināts vēlāk uz dabas parādībām, pārvērtās par dabas izziņas dialektisko metodi, kas dabas parādības uzlūkoja kā mūžīgi kustīgas un mainīgas un dabas attīstību kā pretrunu attīstības rezultātu dabā, kā pretējo spēku savstarpējas iedarbības rezultātu dabā.

Dialektika savā pamatā ir tieši pretēja metafizikai.

1. Marksistiski dialektiskai metodei ir raksturīgas šādas pamatpazīmes:

a) Pretstatā metafizikai dialektika uzlūko dabu nevis kā vienu no otra atrautu, vienu no otra izolētu, vienu no otra neatkarīgu priekšmetu un parādību nejaušu sakopojumu, bet kā saistītu, vienotu veselu, kur priekšmeti, parādības ir organiski viens ar otru saistīti, viens no otra atkarīgi un viens otru nosaka.

Tāpēc dialektiskā metode uzskata, ka nevienu dabas parādību nevar saprast, ja to ņem izolētā veidā, ārpus sakarības ar apkārtējām parādībām, jo ikkatru dabas parādību ikkatrā dabas laukā var pārvērst par absurdu, ja to aplūko ārpus sakarības ar apkārtējiem apstākļiem, atrautu no pēdējiem, un otrādi — ikkatru parādību var saprast un pamatot, ja to aplūko tās nesaraujamā sakarībā ar apkārtējām parādībām, tās nosa cītībā no apkārtējām parādībām.

b) Pretstatā metafizikai dialektika uzlūko dabu nevis kā miera un nekustības, sastinguma un negrozāmības stāvokli, bet kā nepārtrauktas kustības un pārmaiņas, nepārtrauktas atjaunošanās un attīstības stāvokli, kur vienmēr kaut kas rodas un attīstās, kaut kas sairst un izbeidz savu mūžu.

Tāpēc dialektiskā metode prasa, lai parādības aplūkotu ne vien no viņu savstarpējās sakarības un nosacītības viedokļa, bet arī no to kustības, to pārmaiņas, to attīstības viedokļa, no to rašanās un atmiršanas viedokļa.

Dialektiskai metodei ir svarīgs vispirms nevis tas, kas pašreizējā momentā šķiet stiprs, bet sāk jau atmirt, bet gan tas, kas rodas un attīstās, ja arī pašreizējā momentā tas izskatās nestiprs, jo tai nepārvarams ir tikai tas, kas rodas un attīstās.

«Visa daba, saka Engelss, sākot no vissīkākām tās daļiņām līdz vislielākiem ķermeņiem, sākot no smilšu graudiņa un beidzot ar sauli, sākot no protista (dzīvas pirmšūniņas — J. St.) un beidzot ar cilvēku, atrodas mūžīgas rašanās un iznīcības procesā, nebeidzamā plūsmē, nemitīgā kustībā un pārveidībā» (turpat, 484. lpp.).

Tāpēc, saka Engelss, dialektika «ņem priekšmetus un to intelektuālos atspulgus galveno tiesu viņu savstarpējā sakarībā, viņu savijumā, viņu kustībā, viņu rašanās un iznīcības procesā. (K. Markss un Fr. Engelss, X IV sēj., 23. lpp.).

c) Pretstatā metafizikai, dialektika uzlūko attīstības procesu nevis kā vienkāršu augšanas procesu, kur kvantitatīvās pārmaiņas neved pie kvalitatīvām pārmaiņām, bet kā tādu attīstību, kas pāriet no nenozīmīgām un apslēptām kvantitatīvām pārmaiņām uz atklātām pārmaiņām, uz radikālām pārmaiņām, uz kvalitatīvām pārmaiņām, kur kvalitatīvās pārmaiņas iestājas nevis pakāpeniski, bet strauji, piepeši, lēcienveidīgā pārejā no viena stāvokļa otrā stāvoklī, iestājas nevis nejauši, bet likum veidīgi, iestājas nemanāmu un pakāpenisku kvantitatīvu pār maiņu uzkrāšanās rezultātā.

Tāpēc dialektiskā metode uzskata, ka attīstības process jāsaprot nevis kā kustība pa apli, nevis kā noietā vienkārša atkārtošana, bet kā kustība, kas virzās uz priekšu, kā kustība pa augšup ejošu līniju, kā pāreja no vecā kvalitatīvā stāvokļa jaunā kvalitatīvā stāvoklī, kā attīstība no vienkārša uz komplicētu, no zemāka uz augstāku.

«Daba, saka Engelss, ir dialektikas pārbaude, un modernā dabaszinātne, kas šai pārbaudei piegādājusi sevišķi bagātu materiālu, kurš ik dienas vairojas, ar to pierādījusi, ka dabā galu galā viss noris dialektiski un nevis metafiziski, ka tā nekustas vis arvien atkārtota apļa mūžīgā vienmuļībā, bet pārdzīvo īstu vēsturi. Šeit vispirms jāmin Darvins, kurš ir metafiziskajam pasaules uzskatam par dabu devis varenāko triecienu, pierādīdams, ka visa tagadējā organiskā pasaule, stādi un dzīvnieki un līdz ar to arī cilvēks ir miljoniem gadu ilga attīstības procesa produkts» (turpat, 23. Ipp.).

Raksturojot dialektisko attīstību kā pāreju no kvantitatīvām pārmaiņām uz kvalitatīvām pārmaiņām, Engelss saka:

« F i z i k ā . . . katra pārmaiņa ir kvantitātes pāreja kvalitātē ķermenim iekšēji piemītošā vai tam piešķirtā kaut kādas formas kustības daudzuma kvantitatīvās pārmaiņas sekas. Tā, piemēram, ūdens temperatūrai no sākuma nav nekādas nozīmes attiecībā uz ūdens šķidruma blīvumu; bet tad, paaugstinot vai pazeminot šķidrā ūdens temperatūru, pienāk punkts, kad šis kohezijas stāvoklis mainās un ūdens pārvēršas — vai nu par tvaiku, vai arī par ledu. Tā nepieciešams zināms minimāls strāvas stiprums, lai iekvēlinātu elektriskās spuldzes platīna stiepli; tā katram metālam ir savs kvēles un kušanas siltums, tā katram šķidrumam pie zināma spiediena ir savs noteikts sasalšanas un vārīšanās punkts — cik tālu mūsu līdzekļi atļauj mums panākt attiecīgo temperatūru; tā, beidzot, arī katrai gāzei ir savs kritiskais punkts, kur spiediens un atdzesējums var to pārvērst par šķidrumu . . . Tā saucamie fizikas konstanti (pārejas punkti no viena stāvokļa otrā — J. St.) pa lielākai daļai nav nekas cits kā mezglu punktu apzīmējumi, kur kustības kvantitatīvais (pārmaiņa) kāpinājums vai pazeminājums izraisa kvalitatīvu pārmaiņu attiecīgā ķermeņa stāvoklī, kur tātad kvantitāte pāriet kvalitātē» (turpat, 527. un 528. Ipp.).

Tālāk, pievēršoties ķīmijai, Engelss turpina:

«Ķīmiju var apzīmēt kā zinātni par ķermeņu kvalitatīvām pārmaiņām, kas notiek kvantitatīvā sastāva pārmaiņas rezultātā. To jau zināja pats H ē g e l i s . . . Ņemsim skābekli: ja molekulā še savienojas trīs atomi un nevis divi kā parasts, tad mūsu priekšā ir ozons — ķermenis, kas noteikti atšķiras no parastā skābekļa ar savu smaržu un iedarbi. Un ko lai saka par dažādām proporcijām, kādās skābeklis savienojas ar slāpekli vai sēru un no kurām katra tad veido kvalitatīvi pavisam citādu ķermeni!» (turpat, 528. Ipp).

Beidzot, kritizējot Dīringu, kas pilnā kaklā lamā Hēgeli un turpat klusītiņām aizņemas no viņa pazīstamo tezi, ka pāreja no nejūtīgās pasaules sajūtu pasaulē, no neorganiskās pasaules organiskā pasaulē — ir lēciens jaunā stāvoklī, Engelss saka:

«Tā jau ir Hēgeļa mēra attiecību mezglu līnija, kur tīri kvantitatīvs kāpinājums vai pazeminājums zināmos, noteiktos mezglu punktos rada kvalitatīvu lēcienu, kā, piemēram, sakarsētais vai atdzesētais ūdens, kur vārīšanās un sasalšanas punkti ir mezgli, kuros pie normāla spiediena notiek lēciens jaunos agregātstāvokļos, kur tātad kvantitāte pāriet kvalitātē» (turpat, 45. un 46. Ipp.).

d) Pretstatā metafizikai dialektika iziet no tā, ka dabas priekšmetiem, dabas parādībām piemīt iekšējas pretrunas, jo visiem tiem ir sava negatīvā un pozitīvā puse, sava pagātne un nākotne, savs atmirstošais un attīstībā uz priekšu ejošais, ka šo pretstatu cīņa, cīņa starp veco un jauno, starp atmirstošo un dzimstošo, starp to, kas savu mūžu nodzīvojis, un to, kas attīstās, ir attīstības procesa iekšējais saturs, iekšējais saturs kvantitatīvo pārmaiņu pārvēršanai kvalitatīvajās.

Tāpēc dialektiskā metode uzskata, ka attīstības process no zemākā uz augstāko norisinās nevis parādību harmoniskas veidošanās kārtībā, bet parādībām, priekšmetiem piemītošo pretrunu atsegšanas kārtībā, pretēju tendenču «cīņas» kārtībā, kas darbojas uz šo pretrunu pamata.

«Vārda tiešā nozīmē, saka Ļeņins, dialektika ir pretrunas pētīšana pašu priekšmetu būtībā» (Ļeņins, «Filozofiskās burtnīcas», 263. Ipp.).

Un tālāk:

«Attīstība ir pretstatu «cīņa» (Ļeņins, X I I I sēj., 301. Ipp.).

Tādas īsumā ir marksistiskās dialektiskās metodes pamatlīnijas.

Nav grūti saprast, kāda milzīga nozīme ir dialektiskās metodes principu izplatīšanai sabiedriskās dzīves pētīšanā, sabiedrības vēstures pētīšanā, kāda milzīga nozīme ir šo principu lietošanai sabiedrības vēsturē, proletariāta partijas praktiskajā darbībā.

Ja pasaulē nav izolētu parādību, ja visas parādības saistītas savā starpā un viena otru nosaka, tad skaidrs, ka katra sabiedriska iekārta un katra sabiedriska kustība vēsturē jānovērtē nevis no «mūžīgā taisnīguma» vai citas kādas iedomātas idejas viedokļa, kā to nereti dara vēsturnieki, bet no to apstākļu viedokļa, kas radījuši šo iekārtu un šo sabiedrisko kustību un ar ko tās saistītas.

Verdzības iekārta pašreizējos apstākļos ir absurds, pretdabiska muļķība. Verdzības iekārta iznīkstošās, pirmatnējās kopsabiedriskās iekārtas apstākļos ir pilnīgi saprotama un likumsakarīga parādība, jo tā nozīmē soli uz priekšu, salīdzinot ar pirmatnējo kopsabiedrisko iekārtu.

Prasība pēc buržuāziski demokrātiskas republikas carisma un buržuāziskās sabiedrības pastāvēšanas apstākļos, teiksim, 1905. gadā Krievijā, bija pilnīgi saprotama, pareiza un revolucionāra prasība, jo buržuāziskā republika tolaik nozīmēja soli uz priekšu. Prasība pēc buržuāziski demokrātiskas republikas mūsu tagadējos PSRS apstākļos ir bezprātīga un kontrrevolūcionāra prasība, jo buržuāziska republika, salīdzinot ar Padomju republiku, ir solis atpakaļ.

Viss atkarīgs no apstākļiem, vietas un laika.

Saprotams, ka bez šādas vēsturiskas pieejas sabiedriskām parādībām nav iespējama vēstures zinātnes pastāvēšana un attīstība, jo tikai šāda pieeja glābj vēstures zinātni no tās pārvēršanas par nejaušību chaosu un muļķīgāko kļūdu kaudzi.

Tālāk. Ja pasaule atrodas nepārtrauktā kustībā un attīstībā, ja vecā atmiršana un jaunā augšana ir attīstības likums, tad skaidrs, ka nav vairs «nesatricināmu» sabiedrisku kārtību, privātīpašuma un ekspluatācijas «mūžīgo principu», «mūžīgo ideju» par zemnieku pakļautību muižniekiem, strādnieku — kapitālistiem.

Tātad kapitālistiskās iekārtas vietā var likt sociālistisku iekārtu tāpat, kā kapitālistiskā iekārta savā laikā nāca feodālās iekārtas vietā.

Tātad jāorientējas nevis uz tiem sabiedrības slāņiem, kas vairs neattīstās, lai gan pašreiz to spēks ir pārsvarā, bet uz tiem slāņiem, kas attīstās, kam ir nākotne, kaut gan to spēks pašreizējā momentā nav pārsvarā.

Pagājušā gadsimta astoņdesmitos gados, marksistu cīņas laikmetā pret narodņikiem, proletariāts Krievijā bija niecīgs mazākums, salīdzinot ar iedzīvotāju milzīgo vairākumu — individuālo zemniecību. Bet proletariāts kā šķira attīstījās, turpretim zemniecība kā šķira tajā pašā laikā saira. Un taisni tāpēc, ka proletariāts kā šķira attīstījās, marksisti orientējās uz proletariātu. Un viņi nekļūdījās, jo, kā zināms, proletariāts pēc tam no neievērojama spēka izauga par pirmklasīgu vēsturisku un politisku spēku.

Tātad, lai nekļūdītos politikā, jāskatās uz priekšu, bet nevis atpakaļ.

Tālāk. Ja lēno kvantitatīvo pārmaiņu pāreja straujās un pēkšņās kvalitatīvās pārmaiņās ir attīstības likums, tad skaidrs, ka revolucionārie apvērsumi, ko veic apspiestās šķiras, ir pilnīgi dabiska un nenovēršama parādība.

Tātad pāreju no kapitālisma uz sociālismu un strādnieku šķiras atbrīvošanu no kapitālistiskā jūga var veikt nevis lēnu pārmaiņu ceļā, nevis reformu ceļā, bet vienīgi kapitālistiskās iekārtas kvalitatīvas pārmaiņas ceļā, revolūcijas ceļā.

Tātad, lai nekļūdītos politikā, jābūt revolucionāram, bet nevis reformistam.

Tālāk. Ja attīstība norisinās iekšējo pretrunu atsegšanas kārtībā, pretējo spēku sadursmju kārtībā, uz šo pretrunu bāzes tādēļ, lai pārvarētu šīs pretrunas, tad skaidrs, ka proletariāta šķiru cīņa ir pilnīgi dabiska un nenovēršama parādība.

Tātad nevajag notušēt kapitālistiskās kārtības pretrunas, ber gan tās atsegt un atšķetināt, nevis slāpēt šķiru cīņu, bet novadīt to līdz galam.

Tātad, lai nekļūdītos politikā, jāpiekopj nesamierināma proletariāta šķiras politika, bet nevis proletariāta un buržuāzijas interešu harmonijas reformistiska politika, nevis izlīgšanas politika par kapitālisma «ieaugšanu» sociālismā.

Tā tas ir ar marksistisko dialektisko metodi, kad to lieto sabiedriskajā dzīvē, sabiedrības vēsturē.

Kas attiecas uz marksistisko filozofisko materiālismu, tad savā pamatā tas ir tieši pretējs filozofiskajam ideālismam.

2. Marksistisko filozofisko materiālismu raksturo šādas pamatlīnijas:

a) Pretstatā ideālismam, kas pasauli uzlūko par «absolūtās idejas», «pasaules gara», «apziņas» iemiesojumu, Marksa filozofiskais materiālisms iziet no tā, ka pasaule pēc savas dabas ir materiāla, ka daudzveidīgās parādības pasaulē ir kustīgās matērijas dažādie veidi, ka parādību savstarpējā sakarība un savstarpējā nosacītība, ko konstatē dialektiskā metode, ir kustīgās matērijas attīstības likumsakarība, ka pasaule attīstās pēc matērijas kustības likumiem un ka tai nav vajadzības ne pēc kāda «pasaules gara».

«Materiālistiskais pasaules uzskats, saka Engelss, nozīmē vienkārši izprast dabu tādu, kāda tā ir, bez jebkādiem svešiem piemaisījumiem* (K. Markss un Fr. Engelss, X I V sēj., 651. lpp.).

Pieskaroties senatnes filozofa Hēraklita materiālistiskajam uzskatam, pēc kura «pasaule, šī visu aptvērēja vienība, nav neviena dieva, ne kāda cilvēka radīta, bet ir bijusi, ir un būs kā mūžīgi dzīva uguns, kas likumsakarīgi uzliesmo un likumsakarīgi nodziest», — Ļeņins saka: «Ļoti labi izteikti dialektiskā materiālisma principi» (Ļeņins, «Filozofiskās burtnīcas», 318. lpp.).

b) Pretstatā ideālismam, kas apgalvo, ka reāli eksistējot tikai mūsu apziņa, ka materiālā pasaule, esamība, daba eksistē tikai mūsu apziņā, mūsu sajūtās, priekšstatos, jēdzienos — marksistiskais filozofiskais materiālisms iziet no tā, ka matērija, daba esamība ir objektīva realitāte, kas eksistē ārpus un neatkarīgi no apziņas, ka matērija ir primāra, jo tā ir sajūtu, priekšstatu, apziņas avots, bet apziņa sekundāra, atvasināta, jo tā ir matērijas attēls, esamības attēls, ka domāšana ir matērijas produkts, kas savā attīstībā sasniegusi augstu pilnības pakāpi, un, proti — smadzeņu produkts, bet smadzenes — domāšanas orgāns, ka tāpēc, ja negribam pielaist rupju kļūdu, nevar atdalīt domāšanu no matērijas.

«Augstākais jautājums visā filozofijā, saka Engelss, ir jautājums par domāšanas un esamības, gara un dabas attiecību... Atkarībā no tā, kā filozofi atbildēja uz šo jautājumu, viņi dalījās divās lielās nometnēs. Tie, kas apgalvoja, ka gars eksistējis pirms dabas... sastādīja ideālisma nometni. Bet tie, kas par pirmsākotni uzlūkoja dabu, pieder dažādajām materiālisma skolām». (K. Markss, Izlasīti raksti, I sēj., 329. lpp.).

Un tālāk:

«Materiālā, jutekļiem uztveramā pasaule, kurai mēs paši piederam, ir vienīgā īstā pasaule... Mūsu apziņa un domāšana, lai cik tās šķiet mūsu jutekļiem neaptveramas, ir vielas, ķermeņa orgāna, smadzeņu produkts. Matērija nav gara produkts, bet gars pats ir tikai matērijas augstākais produkts» (turpat, 332. lpp.).

Pieskaroties jautājumam par matēriju un domāšanu, Markss saka:

«Domāšanu nevar atdalīt no matērijas, kas domā. Matērija ir visu pārmaiņu subjekts» (turpat, 302. lpp.).

Raksturojot marksistisko filozofisko materiālismu, Ļeņins saka:

«Materiālisms vispār atzīst objektīvi reālo esamību (matēriju), kas nav atkarīga no apziņas, no sajūtas, no p i e r e d z e s . . . A p z i ņ a . . . ir tikai esamības atspulgs, labākā gadījumā aptuveni pareizs (adekvāts, ideāli precīzs) tās atspulgs» (Ļeņins, X I I I sēj., 266. un 267. lpp.).

Un tālāk:

a) «Matērija ir tas, kas, iedarbojoties uz mūsu maņu orgāniem, rada sajūtu; matērija ir objektīva realitāte, kas mums dota sajūtā... Mate rija, daba, esamība, fiziskais ir primārais, bet gars, apziņa, sajūta, psīchiskais — sekundārais» (turpat, 119. un 120. lpp.).

b) «Pasaules aina ir aina par to, kā matērija kustas un kā «matērija domā» (turpat, 288. lpp.).

c) «Smadzenes ir domāšanas orgāns» (turpat, 125. lpp.).

c) Pretstatā ideālismam, kas apstrīd pasaules un tās likumsakarību izziņas iespēju, netic mūsu zināšanu īstumam, neatzīst objektīvu patiesību un uzskata, ka pasaule esot pilna ar «lietām sevī», ko zinātne nekad nespēšot izzināt -— marksistiskais filozofiskais materiālisms iziet no tā, ka pasaule un tās likumsakarības ir pilnīgi izzināmas, ka mūsu pieredzes un prakses pārbaudītās zināšanas par dabas likumiem ir īstas zināšanas, kam ir objektīvu patiesību nozīme, ka nav pasaulē neizzināmu lietu, bet ir gan tikai lietas, kas vēl nav izzinātas, ko ar zinātnes un prakses spēkiem atsegs un izzinās.

Kritizējot Kanta un citu ideālistu tezi par pasaules neizzināmību un neizzināmajām «lietām sevī» un aizstāvot materiālisma pazīstamo tezi par mūsu zināšanu īstumu, Engelss raksta:

«Pats satriecošākais atspēkojums šim, tāpat kā visiem citiem filozofu untumiem, ir prakse, proti — eksperiments un rūpniecība. Ja mēs varam pierādīt zināmas dabas parādības izpratnes pareizumu tādējādi, ka paši to darinām, radām to no tās apstākļiem un bez tam liekam tai kalpot mūsu mērķiem, tad ir beigas Kanta nenotveramajai «lietai sevī». Ķīmiskas vielas, kas rodas stādu un dzīvnieku ķermeņos, bija šādas «lietas sevī» tik ilgi, kamēr organiskā ķīmija sāka tās izgatavot vienu pēc otras; ar to «lieta sevī» kļuva par lietu mums, kā, piem., marenas krāsviela, alizarīns, ko mēs vairs neizgatavojam no tīrumā izaugušām marenas saknēm, bet daudz lētāk un vienkāršāk no akmeņogļu darvas. Kopernika saules sistēma trīssimt gadu bija hipotēze, gan ļoti ticama, bet tomēr tikai hipotēze. Kad Leverjē, pamatojoties uz šās sistēmas datiem, ne vien pierādīja, ka jābūt vēl vienai, līdz šim nezināmai planētai, bet arī aprēķināja vietu, kur tā atrodas debesu izplatījumā, un kad Halejs šo planētu tad tiešām atrada, Kopernika sistēma bija pierādīta» (K. Markss, Izlasīti raksti, I sēj., 330. lpp.).

Apvainojot Bogdanovu, Bazarovu, Juškeviču un citus Macha piekritējus fideismā (reakcionāra teorija, kas atzīst ticības pārakumu par zinātni) un aizstāvot pazīstamo materiālisma tezi, ka mūsu teorētiskās zināšanas par likumsakarībām dabā ir īstas, ka zinātnes likumi ir objektīva patiesība. Ļeņins saka:

«Modernais fideisms nebūt nenornida zinātni; tas tikai noraida zinātnes «pārspīlētās pretenzijas», proti, pretenziju uz objektīvu patiesību. Ja objektīva patiesība eksistē (kā domā materiālisti), ja dabaszinātne, atspulgojot ārējo pasauli cilvēka «pieredzē», tikai vienīgā spēj dot mums objektīvu patiesību, tad katrs fideisms visādā ziņā noraidāms» (Ļeņins, X I I I sēj., 102. lpp.).

Tādas īsumā ir marksistiskā filozofiskā materiālisma raksturīgās līnijas.

Viegli saprast, kāda milzīga nozīme ir filozofiskā materiālisma principu izplatīšanai sabiedriskās dzīves pētīšanā, sabiedrības vēstures pētīšanā, kāda milzīga nozīme ir šo težu lietošanai sabiedrības vēsturē, proletariāta partijas praktiskajā darbībā.

Ja dabas parādību sakarība un to savstarpējā nosacītība ir dabas attīstības likumsakarības, tad no tā var secināt, ka sabiedriskās dzīves parādību sakarība un savstarpējā nosacītība arī nav vis nejauša lieta, bet gan sabiedrības attīstības likumsakarības.

Tātad sabiedriskā dzīve, sabiedrības vēsture mitējas būt «nejaušību» sablīvējums, jo sabiedrības vēsture kļūst sabiedrības likumsakarīga attīstība, bet sabiedrības vēstures pētīšana pārvēršas par zinātni.

Tātad proletariāta partijas praktiskajai darbībai jābalstās nevis uz «izcilu personu» labiem nodomiem, nevis uz «prāta», «vispārējās morāles» un taml. prasībām, bet uz sabiedrības attīstības likumsakarībām, uz šo likumsakarību pētīšanas.

Tālāk. Ja pasaule ir izzināma un mūsu zināšanas par dabas attīstības likumiem ir īstas, kam ir objektīvas patiesības nozīme, tad no tā izriet, ka sabiedriskā dzīve, sabiedrības attīstība arī ir izzināma un zinātnes atzinumi par sabiedrības attīstības likumiem ir īsti atzinumi, kam ir objektīvu patiesību nozīme.

Tātad zinātne par sabiedrības vēsturi, lai gan sabiedriskās dzīves parādības ir ļoti sarežģītas, var kļūt tāda pati eksakta zinātne kā, teiksim, bioloģija, zinātne, kas spēj izmantot sabiedrības attīstības likumus praksē.

Tātad proletariāta partijai savā praktiskajā darbībā jāvadās nevis no kaut kādiem nejaušiem motīviem, bet no sabiedrības attīstības likumiem, no šo likumu praktiskajiem secinājumiem.

Tātad sociālisms no sapņa par cilvēces labāku nākotni pārvēršas par zinātni.

Tātad zinātnes un praktiskās darbības sakarībai, teorijas un prakses sakarībai, to vienībai jākļūst par proletariāta partijas vadītāju zvaigzni.

Tālāk. Ja daba, esamība, materiālā pasaule ir primāra, bet apziņa, domāšana — sekundāra, atvasināta, ja materiālā pasaule ir objektīva realitāte, kas pastāv neatkarīgi no cilvēku apziņas, bet apziņa ir šās objektīvās realitātes attēls, tad no tā var secināt, ka sabiedrības materiālā dzīve, tās esamība arī ir primāra, bet tās garīgā dzīve — sekundāra, atvasināta, ka sabiedrības materiālā dzīve ir objektīva realitāte, kas eksistē neatkarīgi no cilvēku gribas, bet sabiedrības garīgā dzīve ir šās objektīvās realitātes atspulgs, esamības atspulgs.

Tātad sabiedrības garīgās dzīves formēšanās avots, sabiedrisku ideju, sabiedrisku teoriju, politisku uzskatu, politisku institūtu izcelšanās avots jāmeklē nevis pašās idejās, teorijās, uzskatos, politiskos institūtos, bet gan sabiedrības materiālās dzīves apstākļos, sabiedriskā esamībā, kuras atspulgs ir šīs idejas, teorijas, uzskati u. tml.

Tātad, ja dažādos sabiedrības vēstures periodos vērojamas dažādas sabiedriskas idejas, teorijas, uzskati, politiski institūti, ja verdzības iekārtā sastopam vienas sabiedriskas idejas, teorijas, uzskatus, politiskus institūtus, feodālisma laikā — otrus, kapitālisma laikā — trešos, tad tas izskaidrojams nevis ar pašu ideju, teoriju, uzskatu, politisko institūtu «dabu» vai «īpašību», bet gan ar sabiedrības materiālās dzīves dažādajiem apstākļiem sabiedriskās attīstības dažādos periodos.

Kāda ir sabiedrības esamība, kādi sabiedrības materiālās dzīves apstākļi, — tādas ir sabiedrības idejas, teorijas, politiskie uzskati, politiskie institūti.

Šai sakarā Markss saka:

«Nevis cilvēku apziņa noteic viņu esamību, bet gan otrādi — viņu sabiedriskā esamība noteic viņu apziņu» ( K . Markss, Izlasīti raksti, I sēj., 269. lpp.).

Tātad, lai nekļūdītos politikā un nenonāktu tukšu sapņotāju stāvoklī, proletariāta partijai savā darbībā jāiziet nevis no abstraktiem «cilvēka prāta principiem», bet no sabiedrības materiālās dzīves konkrētiem apstākļiem kā no sabiedriskās attīstības izšķirīgā spēka, nevis no «lielu cilvēku» labiem nodomiem, bet no sabiedrības materiālās dzīves attīstības reālajām vajadzībām.

Utopistu, to skaitā arī narodņiku, anarchistu, eseru bankrots izskaidrojams starp citu ar to, ka viņi neatzina sabiedrības materiālās dzīves apstākļu dominējošo lomu sabiedrības attīstībā un, noslīdot ideālismā, veidoja savu praktisko darbību nevis uz sabiedrības materiālās dzīves attīstības vajadzību pamata, bet neatkarīgi no tām un pretēji tām — veidoja uz «ideālo plānu» un «visaptverošo projektu» pamata, kas bija atrauti no sabiedrības reālās dzīves.

Marksisma-ļeņinisma spēks un dzīvotspēja ir tā, ka tas savā praktiskajā darbībā balstās tieši uz sabiedrības materiālās dzīves attīstības vajadzībām, nekad neatraujoties no sabiedrības reālās dzīves.

No Marksa vārdiem tomēr nevar secināt, ka sabiedriskām idejām, teorijām, politiskiem uzskatiem, politiskiem institūtiem nav nozīmes sabiedrības dzīvē, ka tie savukārt neietekmē sabiedrisko esamību, sabiedrības dzīves materiālo apstākļu attīstību.

Mēs še pagaidām runājam par sabiedrisku ideju, teoriju, uzskatu, politisku institūtu izcelšanos, par viņu rašanos, par to, ka sabiedrības garīgā dzīve ir tās materiālās dzīves apstākļu atspulgs. Kas attiecas uz sabiedrisko ideju, teoriju, uzskatu, politisko institūtu nozīmi, kas attiecas uz viņu lomu vēsturē, tad vēsturiskais materiālisms ne tikai nenoliedz, bet, gluži otrādi — pasvītro viņu nopietno nozīmi un lomu sabiedrības dzīvē, sabiedrības vēsturē.

Ir dažādas sabiedriskas idejas un teorijas. Ir vecas idejas un teorijas, kas nodzīvojušas savu mūžu un kalpo no skatuves noejošo sabiedrības spēku interesēm. Viņu nozīme ir tā, ka tās traucē sabiedrības attīstību, tās virzīšanos uz priekšu. Mēdz būt jaunas, progresīvas idejas un teorijas, kas kalpo sabiedrības progresīvo spēku interesēm. Viņu nozīme ir tā, ka tās atvieglo sabiedrības attīstību, tās virzīšanos uz priekšu, turklāt to nozīme kļūst jo lielāka, jo precīzāk tās atspulgo sabiedrības materiālās dzīves attīstības vajadzības.

Jaunas sabiedriskas idejas un teorijas rodas tikai pēc tam, kad sabiedrības materiālās dzīves attīstība izvirzījusi sabiedrībai jaunus uzdevumus. Bet pēc tam, kad tās radušās, tās kļūst visnopietnākais spēks, kas atvieglo jauno uzdevumu atrisināšanu, kurus izvirzījusi sabiedrības materiālās dzīves attīstība, kas atvieglo sabiedrības virzīšanos uz priekšu. Taisni te tad arī izpaužas jauno ideju, jauno teoriju, jauno politisko uzskatu, jauno politisko institūtu milzīgā organizētāja, mobilizētajā un pārveidotāja nozīme. Patiesībā jaunas sabiedriskas idejas un teorijas tāpēc arī rodas, ka tās nepieciešamas sabiedrībai, ka bez to organizētāja, mobilizētajā un pārveidotāja darba nav iespējama sabiedrības materiālās dzīves attīstības nobriedušo uzdevumu atrisināšana. Radušās uz sabiedrības materiālās dzīves attīstības izvirzīto jauno uzdevumu bāzes, jaunās sabiedriskās idejas un teorijas izlauž sev ceļu, kļūst tautas masu piederums, mobilizē tās, organizē tās pret tiem sabiedrības spēkiem, kas nodzīvojuši savu mūžu, un tātad atvieglo to savu mūžu nodzīvojušo sabiedrības spēku nogāšanu, kas bremzē sabiedrības materiālās dzīves attīstību

Tā sabiedriskās idejas, teorijas, politiskie institūti, kas radušies uz sabiedrības materiālās dzīves attīstības, sabiedrības esamības attīstības nobriedušo uzdevumu bāzes, — paši pēc tam iedarbojas uz sabiedrisko esamību, sabiedrības materiālo dzīvi, radot apstākļus, kas nepieciešami, lai līdz galam atrisinātu sabiedrības materiālā dzīvē nobriedušos uzdevumus un padarītu iespējamu tās tālāko attīstību.

Sai sakarā Markss saka:

«Teorija kļūst par materiālu spēku, tiklīdz tā aptver masas» (K. Markss un Fr. Engelss, I sēj., 406. lpp.).

Tātad, lai gūtu iespēju iedarboties uz sabiedrības materiālās dzīves apstākļiem un paātrināt to attīstību, paātrināt to uzlabošanu, proletariāta partijai jābalstās uz tādu sabiedrisku teoriju, uz tādu sabiedrisku ideju, kas pareizi atspulgo sabiedrības materiālās dzīves attīstības vajadzības un tāpēc ir spējīga iekustināt plašas tautas masas, spējīga tās mobilizēt un organizēt no tām proletāriskās partijas lielo armiju, kas gatava sakaut reakcionāros spēkus un izlauzt ceļu sabiedrības progresīvajiem spēkiem.

«Ekonomistu» un meņševiku bankrots izskaidrojams starp citu ar to, ka viņi neatzina progresīvas teorijas, progresīvas idejas mobilizētāju, organizētāju un pārveidotāju lomu un, noslīdot vulgārā materiālismā, samazināja to lomu gandrīz līdz nullei, — tātad pameta partiju pasivitātei un nīkulībai.

Marksisma-ļeņinisma spēks un dzīvotspēja slēpjas tajā apstāklī, ka tas balstās uz progresīvu teoriju, kas pareizi atspulgo sabiedrības materiālās dzīves attīstības vajadzības, paceļ teoriju tai pienācīgā augstumā un uzlūko par savu pienākumu līdz galam izmantot tās mobilizētāju, organizētāju un pārveidotāju spēku.

Tā vēsturiskais materiālisms atrisina jautājumu par sabiedriskās esamības un sabiedriskās apziņas attiecībām, par sabiedrības materiālās dzīves attīstības apstākļu un garīgās dzīves attīstības attiecībām.

Atliek noskaidrot jautājumu: kas no vēsturiskā materiālisma viedokļa jāsaprot ar «sabiedrības materiālās dzīves apstākļiem», kuri galu galā nosaka sabiedrības seju, tās idejas, uzskatus, politiskos institūtus utt.

Tiešām, kas tie ir par «sabiedrības materiālās dzīves apstākļiem», kādas ir to atšķirīgās pazīmes?

Bez šaubām, ka jēdzienā «sabiedrības materiālās dzīves apstākļi» ietilpst vispirms daba, kurā dzīvo sabiedrība, ģeogrāfiskā vide, kas ir viens no nepieciešamiem un pastāvīgiem sabiedrības materiālās dzīves apstākļiem un, protams, ietekmē sabiedrības attīstību. Kāda ir ģeogrāfiskās vides loma sabiedrības attīstībā? Vai ģeogrāfiskā vide nav tas galvenais spēks, kas noteic sabiedrības seju, cilvēku sabiedriskās iekārtas raksturu, pāreju no vienas iekārtas otrā?

Vēsturiskais materiālisms uz šo jautājumu atbild negatīvi.

Ģeogrāfiskā vide neapstrīdami ir viens no pastāvīgiem un nepieciešamiem sabiedrības attīstības apstākļiem, un tā, protams, ietekmē sabiedrības attīstību, — paātrina vai palēnina sabiedrības attīstības gaitu. Bet tās ietekme nav noteicēja ietekme, jo sabiedrības pārmaiņas un attīstība notiek nesamērojami ātrāk nekā ģeogrāfiskās vides pārmaiņas un attīstība. Trīs tūkstoš gadu laikā Eiropā jau mainījušās trīs dažādas sabiedriskās iekārtas: pirmatnēji kopsabiedriskā iekārta, verdzības iekārta, feodālā iekārta, bet Eiropas austrumu daļā — PSRS — mainījušās pat četras sabiedriskās iekārtas. Turpretim ģeogrāfiskie apstākļi Eiropā tajā pašā laikā vai nu nemaz nav mainījušies, vai mainījušies tik neievērojami, ka ģeogrāfija pat atsakās par to runāt. Un tas arī saprotams. Kaut cik nopietnām ģeogrāfiskās vides pārmaiņām vajadzīgi miljoni gadu, turpretī, pat visnopietnākajām pārmaiņām cilvēku sabiedriskajā iekārtā vajadzīgi tikai daži simti vai pāris tūkstoš gadu.

Bet no tā jāsecina, ka ģeogrāfiskā vide nevar būt galvenais cēlonis, sabiedrības attīstību noteicējs cēlonis, jo tas, kas paliek gandrīz bez pārmaiņas desmitiem tūkstošiem gadu, nevar būt galvenais cēlonis tā attīstībai, kas pārdzīvo radikālas pārmaiņas dažu simtu gadu laikā.

Neapšaubāmi, tālāk, ka iedzīvotāju pieaugums, tāds vai citāds iedzīvotāju blīvums arī ietilpst «sabiedrības materiālo dzīves apstākļu» jēdzienā, jo cilvēki ir sabiedrības materiālās dzīves apstākļu nepieciešamais elements un bez zināma cilvēku minima nevar būt nekādas sabiedrības materiālās dzīves. Vai iedzīvotāju pieaugums nav tas galvenais spēks, kas noteic cilvēku sabiedriskās iekārtas raksturu?

Vēsturiskais materiālisms arī uz šo jautājumu atbild negatīvi.

Zināms, iedzīvotāju pieaugums ietekmē sabiedrības attīstību, atvieglo vai palēnina sabiedrības attīstību, bet tas nevar būt sabiedrības attīstības galvenais spēks un tā ietekme sabiedrības attīstībā nevar būt noteicēja, jo iedzīvotāju pieaugums pats par sevi nedod atslēgu izskaidrojumam, kāpēc zināmas sabiedriskas iekārtas vietā nāk taisni tāda jauna iekārta un nevis citāda, kāpēc pirmatnēji kopsabiedriskās iekārtas vietā nāk tieši verdzības iekārta, verdzības iekārtas vietā — feodālā, feodālās — buržuāziskā un nevis kaut kāda cita iekārta.

Ja iedzīvotāju pieaugums būtu sabiedrības attīstības noteicējs spēks, tad lielākam iedzīvotāju blīvumam katrā ziņā būtu jārada attiecīgi augstāks sabiedriskās iekārtas tips. Patiesībā tas tomēr tā nav. Iedzīvotāju blīvums Ķīnā ir četras reizes lielāks nekā ASV, taču sabiedriskās attīstības ziņā ASV stāv augstāk par Ķīnu, jo Ķīnā vēl vienmēr valda pusfeodālā iekārta, turpretī ASV jau sen sasniegušas kapitālisma attīstības augstāko stadiju. Beļģijā iedzīvotāju blīvums ir 19 reižu lielāks nekā ASV un 26 reizes lielāks nekā PSRS, tomēr ASV sabiedriskās attīstības ziņā stāv augstāk par Beļģiju, bet no PSRS Beļģija atpalikusi par veselu vēsturisku laikmetu, jo Beļģijā valda kapitālistiskā iekārta, turpretim PSRS ar kapitālismu jau tikusi galā un nodibinājusi sociālistisku iekārtu.

Bet no tā jāsecina, ka iedzīvotāju pieaugums nav un nevar būt sabiedriskās attīstības galvenais spēks, kas noteic sabiedriskās iekārtas raksturu, sabiedrības seju.

Kur tad tādā gadījumā meklējams tas galvenais spēks sabiedrības materiālās dzīves noteikumu sistēmā, kas noteic sabiedrības seju, sabiedriskās iekārtas raksturu, sabiedrības attīstību no vienas iekārtas otrā?

Par tādu spēku vēsturiskais materiālisms uzskata dzīvei vajadzīgo līdzekļu iegūšanas veidu, kas nepieciešami cilvēku eksistencei, materiālo vērtību — uztura, apģērba, apavu, mājokļa, kurināmā, ražošanas rīku u. tml. ražošanas veidu, kas nepieciešami, lai sabiedrība varētu dzīvot un attīstīties.

Lai dzīvotu, vajadzīgs uzturs, apģērbs, apavi, mājoklis, kurināmais u. tml.; lai dabūtu šīs materiālās vērtības, vajag tās ražot, bet lai tās ražotu, vajadzīgi darba rīki, ar kuru palīdzību cilvēki ražo uzturu, apģērbu, apavus, mājokļus, kurināmo u. tml., jāprot šos rīkus ražot, jāprot ar tiem apieties.

Ražošanas rīki, ar kuru palīdzību ražo materiālās vērtības, cilvēki, kas iedarbina ražošanas rīkus un kas realizē materiālo vērtību ražošanu tāpēc, ka viņiem ir zināma ražošanas pieredze un darba veiksme — visi šie elementi kopā ir sabiedrības ražošanas spēki.

Bet ražošanas spēki ir tikai ražošanas viena puse, ražošanas veida viena puse, kas izteic cilvēku attiecības pret priekšmetiem un dabas spēkiem, kurus izmanto materiālo vērtību ražošanai. Ražošanas otra puse, ražošanas veida otra puse ir cilvēku attiecības vienam pret otru ražošanas procesā, cilvēku ražošanas attiecības. Cilvēki cīnās ar dabu un izmanto dabu materiālo vērtību ražošanai nevis izolēti viens no otra, nevis kā viens no otra atrauti individi, bet kopīgi, grupām, sabiedrībām. Tāpēc ražošana vienmēr un visos apstākļos ir sabiedriska ražošana. Ražojot materiālās vērtības, cilvēki nodibina savā starpā tādas vai citādas savstarpējas attiecības ražošanas procesā, tādas vai citādas ražošanas attiecības. Šīs attiecības var būt no ekspluatācijas brīvu cilvēku sadarbības un savstarpējas palīdzības attiecības, tās var būt virskundzības un pakļautības attiecības, tās var būt, beidzot, pārejas attiecības no vienas ražošanas attiecību formas uz otru. Bet lai arī kāds būtu ražošanas attiecību raksturs, tās ir — vienmēr un visās iekārtās — tikpat nepieciešams ražošanas elements kā sabiedrības ražošanas spēki.

«Ražošanā», saka Markss, «cilvēki iedarbojas ne vien uz dabu, bet arī viens uz otru. Viņi nevar ražot, nesavienojoties zināmā veidā kopīgai darbībai un darbības savstarpējai apmaiņai. Lai ražotu, cilvēki stājas noteiktos sakaros un attiecībās, un tikai ar šo sabiedrisko sakaru un attiecību starpniecību pastāv viņu attiecības pret dabu, notiek ražošana » (K. Markss un Fr. Engelss, V sēj., 429. lpp.).

Tātad ražošana, ražošanas veids aptver tiklab sabiedrības ražošanas spēkus, kā arī cilvēku ražošanas attiecības, un ir tādā veidā to vienības iemiesojums materiālo vērtību ražošanas procesā.

Ražošanas pirmā īpatnība ir tā, ka tā nekad neiestieg ilgu laiku vienā punktā un vienmēr atrodas pārmaiņas un attīstības stāvoklī, pie kam pārmaiņas ražošanas veidā nenovēršami rada visas sabiedriskās iekārtas, sabiedrisko ideju, politisko uzskatu, politisko institūtu pārmaiņu, rada visas sabiedriskās un politiskās struktūras pārkārtošanu. Dažādās attīstības pakāpēs cilvēkiem ir dažādi ražošanas veidi vai, vienkāršāk sakot, tiem ir dažāds dzīves veids. Pirmatnējā kopsabiedrībā ir viens ražošanas veids, verdzības laikā — otrs, feodālisma laikā — trešais utt. Saskaņā ar to arī cilvēku sabiedriskā iekārta, viņu garīgā dzīve, viņu uzskati, viņu politiskie institūti ir dažādi.

Kāds sabiedrībai ražošanas veids — tāda pamatos ir arī pati sabiedrība, tādas ir šās sabiedrības idejas un teorijas, politiskie uzskati un institūti.

Vai, rupjāk runājot: kāds cilvēku dzīves veids, tāds ir viņu domāšanas veids.

Tas nozīmē, ka sabiedrības attīstības vēsture ir vispirms ražošanas attīstības vēsture, ražošanas veidu vēsture, kuri nomaina viens otru gadsimtu gaitā, ražošanas spēku un cilvēku ražošanas attiecību attīstības vēsture.

Tātad sabiedriskās attīstības vēsture ir līdz ar to arī pašu materiālo vērtību ražotāju vēsture, darba ļaužu masu vēsture, kas ir ražošanas procesa pamatspēki un ražo sabiedrības eksistencei nepieciešamās materiālās vērtības.

Tātad vēstures zinātne, ja tā grib būt īsta zinātne, nevar vairs reducēt sabiedriskās attīstības vēsturi līdz karaļu un kara vadoņu rīcībai, līdz valstu «uzvarētāju» un «iekarotāju» rīcībai, bet tai jānodarbojas pirmkārt ar materiālo vērtību ražotāju vēsturi, darba ļaužu vēsturi, tautu vēsturi.

Tātad atslēga sabiedrības vēstures likumu pētīšanai jāmeklē nevis cilvēku galvās, nevis sabiedrības uzskatos un idejās, bet tai ražošanas veidā, ko praktizē sabiedrība katrā dotajā vēsturiskajā posmā — sabiedrības ekonomikā.

Tātad vēstures zinātnes pats pirmais uzdevums ir izpētīt un atklāt ražošanas likumus, ražošanas spēku un ražošanas attiecību attīstības likumus, sabiedrības ekonomiskās attīstības likumus, Tātad proletariāta partijai, ja tā grib būt īsta partija, jāiegūst vispirms zināšanas par ražošanas attīstības likumiem, par sabiedrības ekonomiskās attīstības likumiem.

Tātad, lai nekļūdītos politikā, proletariāta partijai, tiklab savas programas izveidē, kā arī praktiskā darbībā, jāievēro vispirms ražošanas attīstības likumi, sabiedrības ekonomiskās attīstības likumi.

Ražošanas otra īpatnība ir, ka tās pārmaiņas un attīstība vienmēr sākas ar ražošanas spēku pārmaiņām un attīstību, vispirms — ar ražošanas rīku pārmaiņām un attīstību. Tātad ražošanas spēki ir viskustīgākais un visrevolucionārākais elements ražošanā. Vispirms pārmainās un attīstās sabiedrības ražošanas spēki, bet pēc tam, atkarībā no šīm pārmaiņām un saskaņā ar tām, pārmainās cilvēku ražošanas attiecības, cilvēku ekonomiskās attiecības. Tas tomēr nenozīmē, ka ražošanas attiecības neietekmē ražošanas spēku attīstību un ka pēdējie ir neatkarīgi no pirmajām. Attīstoties atkarībā no ražošanas spēku attīstības, ražošanas attiecības savukārt iedarbojas uz ražošanas spēku attīstību, gan to paātrinot, gan palēninot.

Te vēl jāatzīmē, ka ražošanas attiecības nevar pārāk ilgi atpalikt no ražošanas spēku augšanas un atrasties ar tiem pretrunā, jo ražošanas spēki var pilnā mērā attīstīties tikai tādā gadījumā, ja ražošanas attiecības atbilst ražošanas spēku raksturam un stāvoklim un dod pilnu iespēju ražošanas spēku attīstībai. Tāpēc, lai arī ražošanas attiecības nezcik atpaliktu no ražošanas spēku attīstības, tām agrāk vai vēlāk jāatbilst — un tās galu galā arī patiesi atbilst ražošanas spēku attīstības līmenim, ražošanas spēku raksturam. Pretējā gadījumā pašos pamatos būtu izjaukta vienība starp ražošanas spēkiem un ražošanas attiecībām ražošanas sistēmā, visā ražošanas procesā sāktos pārrāvums, ražošanas krize, notiktu ražošanas spēku sabrukums.

Piemērs, kas rāda, ka ražošanas attiecības neatbilst ražošanas spēku raksturam, piemērs, kas rāda konfliktu starp tiem, ir ekonomiskās krizes kapitālistiskās zemēs, kur privātkapitālistiskais īpašums uz ražošanas līdzekļiem ir kliedzošā nesaskaņā ar ražošanas procesa sabiedrisko raksturu, ar ražošanas spēku raksturu. Šās nesaskaņas sekas ir ekonomiskās krizes, kas noved pie ražošanas spēku sagruvuma, turklāt šī nesaskaņa ir ekonomiskais pamats sociālai revolūcijai, kuras uzdevums ir sagraut pastāvošās ražošanas attiecības un radīt jaunas, kas atbilstu ražošanas spēku raksturam.

Un otrādi, piemērs, kas rāda ražošanas attiecību pilnīgu saskaņu ar ražošanas spēku raksturu, ir sociālistiskā tautsaimniecība PSRS, kur sabiedriskais īpašums uz ražošanas līdzekļiem pilnīgi atbilst ražošanas procesa sabiedriskajam raksturam un kur tāpēc nav ne ekonomisku križu, nedz arī ražošanas spēku sabrukuma.

Tātad ražošanas spēki ir ne vien ražošanas viskustīgākais un visrevolucionārākais elements. Tie līdz ar to ir ražošanas attīstību noteicējs elements.

Kādi ir ražošanas spēki, tādām jābūt arī ražošanas attiecībām.

Ja ražošanas spēku stāvoklis atbild uz jautājumu, ar kādiem ražošanas rīkiem cilvēki ražo sev nepieciešamās materiālās vērtības, tad ražošanas attiecību stāvoklis atbild jau uz citu jautājumu: kam pieder ražošanas līdzekļi (zeme, meži, ūdeņi, zemes bagātības, izejvielas, ražošanas rīki, ražošanai nepieciešamās ēkas, satiksmes un sakaru līdzekļi u. tml.), kā rīcībā atrodas ražošanas līdzekļi, vai visas sabiedrības rīcībā, vai atsevišķu personu, grupu, šķiru rīcībā, kas tos izmanto citu personu, grupu, šķiru ekspluatēšanai.

Lūk, schēmatiska ražošanas spēku attīstības aina no senatnes līdz mūsu dienām. Pāreja no rupjiem akmens rīkiem uz stopu un bultām un sakarā ar to pāreja no medniecības uz dzīvnieku pieradināšanu un pirmatnēju lopkopību, pāreja no akmens rīkiem uz metāla rīkiem (dzelzs cirvis, arkls ar dzelzs lemesi u. tml.) un saskaņā ar to pāreja uz augu kultivēšanu un zemkopību; tālāka metāla rīku uzlabošana materiālu apstrādāšanai, pāreja uz kalēja plēšām, uz podniecību un saskaņā ar to amatniecības attīstība, amatniecības atdalīšanās no zemkopības, patstāvīgas amatniecības un pēc tam manufaktūras ražošanas attīstība; pāreja no amatniecības ražošanas rīkiem uz mašīnām un amatnieku un manufaktūras ražošanas pārvēršanās rūpniecībā ar mašīnu lietošanu; pāreja uz mašīnu sistēmu, un modernās mašīnizētās rūpniecības rašanās — tāda ir vispārīgā, ļoti nepilnīgā sabiedrības ražošanas spēku attīstības aina cilvēces vēstures gaitā. Līdz ar to saprotams, ka ražošanas rīku attīstību un uzlabošanu veica cilvēki, kas bija saistīti ar ražošanu, bet tā nenotika vis neatkarīgi no cilvēkiem, — tātad līdz ar ražošanas rīku pārmaiņu un attīstību mainījās un attīstījās arī cilvēki kā ražošanas spēku svarīgākais elements, mainījās un attīstījās viņu ražošanas pieredze, viņu darba veiklība, viņu prasme izmantot ražošanas rīkus.

Saskaņā ar sabiedrības ražošanas spēku pārmaiņām un attīstību vēstures gaitā mainījās un attīstījās arī cilvēku ražošanas attiecības, viņu ekonomiskās attiecības.

Vēsturei zināmi pieci ražošanas attiecību pamata tipi: pirmatnēji kopsabiedŗiskais, verdzības, feodālais, kapitālistiskais un sociālistiskais.

Pirmatnējās kopsabiedriskās iekārtas ražošanas attiecību pamatā ir sabiedrības īpašums uz ražošanas līdzekļiem. Tas pamatos atbilst tā laikmeta ražošanas spēku raksturam. Akmens rīki un pēc tam stops un bultas izslēdza iespēju individuāli cīnīties pret dabas spēkiem un plēsīgiem zvēriem. Lai savāktu augļus mežā, noķertu zivis ūdenī, uzceltu kaut kādu mājokli, cilvēkiem bija jāstrādā kopīgi, ja tie negribēja būt bada nāves, plēsīgo zvēru vai kaimiņu sabiedrību upuri. Kopīgā darba rezultātā ražošanas līdzekļi kļūst kopīgs īpašums, tāpat arī ražošanas produkti. Seit vēl nepazīst privātīpašumu uz ražošanas līdzekļiem, atskaitot kādu personīgo īpašumu uz dažiem ražošanas rīkiem, kas reizē ir arī aizsardzības rīki pret plēsīgiem zvēriem. Šeit nav ekspluatācijas, nav šķiru.

Verdzības iekārtā ražošanas attiecību pamatā ir vergu īpašnieku īpašuma tiesības uz ražošanas līdzekļiem un arī uz pašu ražotāju — vergu, ko vergu īpašnieks var pārdot, pirkt un nonāvēt kā lopu. Tādas ražošanas attiecības savos pamatos atbilst tā perioda ražošanas spēku stāvoklim. Akmens rīku vietā cilvēkiem tagad bija metāla rīki, pirmatnējās trūcīgās mednieku saimniecības vietā, kas nepazina ne zemkopības, ne lopkopības, radās lopkopība, zemkopība, amatniecība, darba dalīšana starp šīm ražošanas nozarēm, radās iespēja mainīt produktus starp atsevišķām personām un sabiedrībām, iespēja uzkrāt bagātības nedaudzu cilvēku rokās, patiesa ražošanas līdzekļu uzkrāšanās mazākuma rokās, iespēja pakļaut vairākumu mazākumam un padarīt vairākuma locekļus par vergiem. Šeit jau ražošanas procesā nav vairs visu sabiedrības locekļu kopīga un brīva darba, — te valda piespiests vergu darbs, kurus ekspluatē nestrādātāji vergu īpašnieki. Tāpēc ražošanas līdzekļi nav kopīgs īpašums, tāpat arī ražošanas produkti. To vietā stājas privātīpašums. Šeit vergu īpašnieks ir pirmais un galvenais pilnvērtīgais īpašnieks.

Bagātie un nabagie, ekspluatātori un ekspluatējamie, pilntiesīgie un beztiesīgie, nežēlīga šķiru cīņa viņu starpā — tāda ir verdzības iekārtas aina.

Feodālā iekārtā ražošanas attiecību pamats ir feodāļa privātīpašuma tiesības uz ražošanas līdzekļiem un nepilnīgas īpašuma tiesības uz ražotāju — dzimtcilvēku, ko feodālis vairs nevar nonāvēt, bet var gan pārdot un pirkt. Līdzās feodāļa īpašuma tiesībām pastāv arī zemnieku un amatnieku privātīpašuma tiesības uz viņu darba rīkiem un uz viņu individuālo saimniecību, kas dibinās uz personīgu darbu. Tādas ražošanas attiecības savos pamatos atbilst tā laikmeta ražošanas spēku stāvoklim. Dzelzs kausēšanas un apstrādāšanas tālākā uzlabošana; dzelzs arkla un aužamo steļļu izplatīšanās; zemkopības, dārzkopības, vīnkopības, eļļas ražošanas tālākā attīstība, manufaktūras uzņēmumu parādīšanās līdzās amatniecības darbnīcām — tādas ir ražošanas spēku stāvokļa raksturīgās pazīmes.

Jaunie ražošanas spēki prasa, lai darbiniekam būtu kaut kāda iniciatīva ražošanā un tieksme uz darbu, ieinteresētība darbā. Tāpēc feodālis atsakās no verga kā darbinieka, kas nav darbā ieinteresēts un kam nemaz nav iniciatīvas, un dod priekšroku dzimtcilvēkam, kam ir sava saimniecība, savi darba rīki un kas ir arī drusku ieinteresēts darbā, kas nepieciešami, lai apstrādātu zemi un samaksātu feodālim graudā no savas ražas.

Privātīpašums šeit attīstās tālāk. Ekspluatācija gandrīz tikpat nežēlīga kā verdzības iekārtā, tā ir tikai mazliet mīkstināta. Ekspluatātoru un ekspluatējamo šķiru cīņa ir feodālās iekārtas pamata pazīme.

Kapitālistiskā iekārtā ražošanas attiecību pamatā ir kapitālistiskais īpašums uz ražošanas līdzekļiem, bet šeit nav vairs īpašuma tiesību uz ražotājiem — algotiem strādniekiem, kurus kapitālists nevar ne nonāvēt, ne pārdot, jo tie ir personīgi brīvi, bet tiem nav ražošanas līdzekļu un tāpēc, lai nenomirtu badā, viņiem jāpārdod savs darba spēks kapitālistiem un jānes ekspluatācijas jūgs. Līdzās kapitālistiskajam īpašumam uz ražošanas līdzekļiem pastāv — un pirmā laikā ir pat ļoti izplatīts — no dzimtbūšanas atbrīvotā zemnieka un amatnieka privātīpašums uz ražošanas līdzekļiem, kas pamatots uz personīgu darbu. Amatniecības darbnīcu un manufaktūras uzņēmumu vietā radušās milzu fabrikas un rūpnīcas, kas apgādātas mašīnām. Muižnieku saimniecību vietā, kuras apstrādāja ar primitīviem zemnieku darba rīkiem, radušās lielas kapitālistiskas ekonomijas, kur saimnieko uz agrotechnikas pamatiem un kas apgādātas lauksaimniecības mašīnām.

Jaunie ražošanas spēki prasa, lai ražošanā nodarbinātie cilvēki būtu kulturālāki un saprātīgāki nekā tumšie un atpalikušie dzimtcilvēki, lai tie pazītu mašīnu un prastu ar to rīkoties. Tāpēc kapitālisti dod priekšroku no dzimtbūšanas valgiem brīvajiem algotiem strādniekiem, kas būtu pietiekami kulturāli, lai pareizi rīkotos ar mašīnām.

Bet attīstījis milzīgos apmēros ražošanas spēkus, kapitālisms sapinas paša spēkiem neatrisināmās pretrunās. Ražojot arvien vairāk un vairāk preču un pazeminot preču cenas, kapitālisms paasina konkurenci, veselām masām izputina sīkos un vidējos privātīpašniekus, padara tos par proletāriešiem un pazemina viņu pirkšanas spējas, un tāpēc saražotās preces nav iespējams pārdot. Bet paplašinot ražošanu un pulcējot milzu fabrikās un rūpnīcās miljonus strādnieku, kapitālisms piešķir ražošanas procesam sabiedrisku raksturu un līdz ar to grauj pats savus pamatus, jo ražošanas procesa sabiedriskais raksturs prasa sabiedrisku īpašumu uz ražošanas līdzekļiem, turpretim īpašums uz ražošanas līdzekļiem joprojām paliek privātkapitālistisks, kas nav savienojams ar ražošanas procesa sabiedrisko raksturu.

Šīs ražošanas spēku rakstura un ražošanas attiecību nesa mierināmās pretrunas izpaužas periodiskās pārprodukcijas krizēs, kad kapitālisti, viņu pašu radītās iedzīvotāju masu izpostīšanas dēļ, neatrod maksātspējīgu pieprasījumu un spiesti sadedzināt produktus, iznīcināt gatavas preces, apturēt ražošanu, graut ražošanas spēkus, kamēr miljoni iedzīvotāju spiesti ciest bezdarbu un badu nevis tāpēc, ka preču trūktu, bet gan tāpēc, ka preču saražots pārāk daudz.

Tas nozīmē, ka kapitālistiskās ražošanas attiecības neatbilst vairs sabiedrības ražošanas spēku stāvoklim un nokļuvušas nesamierināmā pretrunā ar tiem.

Tas nozīmē, ka kapitālisms pats savā klēpī auklē revolūciju, kam lemts pastāvošā kapitālistiskā privātīpašuma uz ražošanas līdzekļiem vietā likt sociālistisku īpašumu.

Tas nozīmē, ka visasākā ekspluatātoru un ekspluatēto šķiru cīņa ir kapitālistiskās iekārtas pamata pazīme.

Sociālistiskā iekārtā, kas pagaidām vēl nodibināta tikai PSRS, ražošanas attiecību pamats ir sabiedrisks īpašums uz ražošanas līdzekļiem. Šeit jau vairs nav ne ekspluatātoru, ne ekspluatēto. Saražotos produktus izdala pēc padarītā darba, ievērojot principu: «kas nestrādā, tam nebūs ēst». Cilvēku savstarpējās attiecības ražošanas procesā še raksturojamas kā no ekspluatācijas brīvu darbinieku biedriskas sadarbības un sociālistiskas savstarpējas palīdzības attiecības. Še ražošanas attiecības atrodas pilnīgā saskaņā ar ražošanas spēku stāvokli, jo ražošanas procesa sabiedrisko raksturu nostiprina sabiedriskais īpašums uz ražošanas līdzekļiem.

Tāpēc sociālistiskā ražošana PSRS nepazīst periodiskās pārprodukcijas krizes un ar tām saistītās nejēdzības.

Tāpēc ražošanas spēki še attīstās paātrinātā tempā, jo tiem atbilstošās ražošanas attiecības dod pilnīgu brīvību šādai attīstībai.

Tāda ir cilvēku ražošanas attiecību attīstības aina cilvēces vēstures gaitā.

Tāda ir ražošanas attiecību attīstības atkarība no sabiedrības ražošanas spēku attīstības, vispirms — no ražošanas rīku attīstības, un šās atkarības dēļ ražošanas spēku pārmaiņa un attīstība agrāk vai vēlāk noved pie attiecīgām ražošanas attiecību pārmaiņām un attīstības.

«Darba līdzekļu* lietošana un radīšana», saka Markss, «kaut gan dīgļa veidā piemīt arī dažām dzīvnieku sugām, ir cilvēka darba procesa specifiski raksturīga īpašība, un tāpēc Franklins apzīmē cilvēku par dzīvnieku, kas darina darba rīkus. Tikpat svarīga nozīme kā kaulu atlieku struktūra izmirušu dzīvnieku sugu organizācijas izpratnei ir arī darba līdzekļu atliekas izzudušu sabiedriski ekonomisku formāciju pētīšanā. Ekonomiskie laikmeti atšķiras viens no otra nevis ar to, ko ražo, bet ar to, kā r a ž o . . . Darba līdzekļi ir ne tikai cilvēku darba spēka attīstības mēraukla, bet arī to sabiedrisko attiecību rādītājs, kādās darbs noris» (K. Markss, «Kapitāls», I sēj., 121. lpp., 1935. g. Izd.).

__________________________________________________________________

*Ar «darba līdzekļiem » Markss saprot galve no tiesu ražošan as rīkus , — J. St.

Un tālāk:

«Sabiedriskās attiecības cieši saistītas ar ražošanas spēkiem. Iegūstot jaunus ražošanas spēkus, cilvēki maina ražošanas veidu, un, mainot ražošanas veidu, uztura līdzekļu iegūšanas paņēmienus, viņi maina visas savas sabiedriskās attiecības. Rokas dzirnavām atbilst sabiedrība ar sizerēnu (feodāli. — J. St.) priekšgalā, tvaika dzirnavām — sabiedrība ar rūpniecības kapitālistu» ( K . Markss un Fr. Engelss, V sēj., 364. lpp.).

«Ap mums nepārtraukti notiek ražošanas spēku augšanas kustība, sabiedrisko attiecību izpostīšana, ideju rašanās, nekustīga ir tikai kustības abstrakcija» (turpat, 364. lpp.).

Raksturojot vēsturisko materiālismu, kas formulēts «Komunistiskās partijas manifestā», Engelss saka:

«Ekonomiskā ražošana un no tās nenovēršami izrietošā ikkatra vēsturiskā laikmeta sabiedrības struktūra veido pamatu šā laikmeta politiskajai un intelektuālajai v ē s t u r e i . . . Saskaņā ar to kopš pirmatnējās kopsabiedriskās zemturības zušanas visa vēsture ir bijusi šķiru cīņu vēsture, — cīņu, kas norisinājās starp ekspluatētiem un ekspluatātoriem, apspiestajām un valdošajām šķirām dažādās sabiedriskās attīstības stadijās . . . Tagad šī cīņa ir sasniegusi tādu pakāpi, kad ekspluatētā un apspiestā šķira (proletariāts) jau vairs nevar atbrīvoties no šķiras, kas to ekspluatē un apspiež (buržuāzijas), neatbrīvojot reizē arī visu sabiedrību uz visiem laikiem no ekspluatācijas, apspiešanas un šķiru cīņas» (Engelsa priekšvārds «Manifesta» vācu izdevumam).

Ražošanas trešā īpatnība ir tā, ka jaunu ražošanas spēku un tiem atbilstošu ražošanas attiecību rašanās notiek nevis nošķirti no vecās iekārtas, nevis pēc vecās iekārtas izzušanas, bet gan vecās iekārtas klēpī, notiek nevis cilvēku apzinīgas, mērķveidīgas darbības rezultātā, bet stichiski, neapzinīgi, neatkarīgi no cilvēku gribas. Tā notiek stichiski un neatkarīgi no cilvēku gribas divu iemeslu dēļ.

Pirmkārt, tāpēc, ka cilvēki nevar brīvi izvēlēties vienu vai otru ražošanas veidu, jo katra jauna paaudze, stājoties dzīvē, atrod savā priekšā jau gatavus ražošanas spēkus un ražošanas attiecības kā agrāko paaudžu darba rezultātu, un tāpēc pirmajā laikā tai jāņem viss tas, ko tā gatavā veidā atrod ražošanas laukā, un jāpiemērojas tam, lai gūtu iespēju ražot materiālas vērtības.

Otrkārt, tāpēc, ka, uzlabojot vienu vai otru ražošanas rīku, vienu vai otru ražošanas spēku elementu, cilvēki neapzinās, nesaprot un neapdomā, kādus sabiedriskus rezultātus šie uzlabojumi katrā ziņā dos, bet domā tikai par savām ikdienas interesēm, par to, kā atvieglot savu darbu un panākt sev kādu tiešu taustāmu labumu.

Kad daži pirmatnējās sabiedrības locekļi pakāpeniski un taustoties pārgāja no akmens rīkiem uz dzelzs rīkiem, viņi, protams, nezināja un nedomāja, kādi sabiedriski rezultāti būs šim jaunievedumam, viņi nesaprata un neapzinājās, ka pāreja uz metāla rīkiem nozīmē apvērsumu ražošanā, ka galu galā tas novedīs pie verdzības iekārtas, — viņi vienkārši gribēja atvieglot savu darbu un panākt tuvāko taustāmo labumu, — viņu apzinīgā darbība aprobežojās ar šās ikdienas personīgā labuma šaurajiem apjomiem.

Kad feodālās iekārtas laikā Eiropas jaunā buržuāzija līdzās sīkajām amatniecības darbnīcām sāka celt lielus manufaktūras uzņēmumus un tā virzīja uz priekšu sabiedrības ražošanas spēkus, tā, protams, nezināja un nedomāja, kādas sabiedriskas sekas būs šim jaunievedumam, tā neapzinājās un nesaprata, ka šis «mazais» jaunievedums novedīs pie tādas sabiedrisko spēku pārgrupēšanās, kam jābeidzas ar revolūciju tiklab pret karaļa varu, kuras žēlastību tā tik augsti cienīja, kā arī pret dižciltīgajiem muižniekiem, kuru rindās nereti sapņoja iekļūt tās labākie pārstāvji, — tā vienkārši gribēja palētināt preču ražošanu, izmest iespējami vairāk preču Āzijas un tikko atklātās Amerikas tirgos un dabūt iespējami vairāk peļņas — tās apzinīgā darbība aprobežojās ar šās ikdienišķās prakses šaurajiem apjomiem.

Kad Krievijas kapitālisti kopā ar ārzemju kapitālistiem pastiprināti ieviesa Krievijā moderno mašīnizēto lielrūpniecību, atstājot carismu neskartu un pametot zemniekus pilnīgi muižnieku varā, viņi, protams, nezināja un nedomāja, kādas sabiedriskas sekas būs šim nopietnajam ražošanas spēku pieaugumam, viņi neapzinājās un nesaprata, ka šis nopietnais lēciens sabiedrības ražošanas spēku laukā novedīs pie tādas sabiedrisko spēku pārgrupēšanās, kas dos iespēju proletariātam pievienot sev zemniecību un izdarīt uzvaras pilnu sociālistisku revolūciju, — viņi vienkārši gribēja paplašināt līdz pēdējai iespējai rūpniecības ražošanu, aptvert kolosālo iekšējo tirgu, kļūt par monopolistiem un izspiest no tautsaimniecības iespējami vairāk peļņas, — viņu apzinīgā darbība negāja tālāk par viņu ikdienišķīgajām, šauri praktiskajām interesēm.

Sakarā ar to Markss saka:

«Savas dzīves sabiedriskajā ražošanā (t. i., materiālo vērtību ražošanā, kas nepieciešamas cilvēku dzīvei. — J. St.) cilvēki stājas noteiktās, nepieciešamās, no viņu gribas neatkarīgās attiecībās — ražošanas attiecībās, kas atbilst viņu materiālo ražošanas spēku noteiktai attīstības pakāpei» (K. Markss, Izlasīti raksti, I sēj., 269. Ipp.).

Tas tomēr nenozīmē, ka ražošanas attiecību pārmaiņas un pāreja no vecām ražošanas attiecībām uz jaunām noris gludi, bez konfliktiem, bez satricinājumiem. Gluži otrādi — tāda pāreja parasti notiek, kad revolucionārā ceļā nogāž vecās ražošanas attiecības un nostiprina jaunās. Līdz zināmam periodam ražošanas spēku attīstība un pārmaiņas ražošanas attiecību laukā noris stichiski, neatkarīgi no cilvēku gribas. Bet tas tikai līdz zināmam momentam, līdz tam momentam, kad ražošanas spēki, kas radušies un attīstās, būs kā nākas nobrieduši. Pēc tam, kad jaunie ražošanas spēki nobrieduši, pastāvošās ražošanas attiecības un to nesēji — valdītājas šķiras — kļūst par to «nepārvaramo» šķērsli, ko var nobīdīt no ceļa tikai ar jaunu šķiru apzinīgu darbību, ar šo šķiru varmācīgu rīcību, ar revolūciju. Šeit sevišķi spilgti redzams, kāda milzīga loma ir jaunām sabiedriskām idejām, jauniem politiskiem institūtiem, jaunai politiskai varai, kas aicināti varas ceļā iznīcināt vecās ražošanas attiecības. Uz jauno ražošanas spēku un veco ražošanas attiecību konflikta pamata, uz sabiedrības jauno ekonomisko vajadzību pamata rodas jaunas sabiedriskas idejas, jaunās idejas organizē un mobilizē masas, masas saliedējas jaunā politiskā armijā, rada jaunu revolucionāru varu un izmanto to, lai ar varu iznīcinātu veco kārtību ražošanas attiecību laukā un nodibinātu jaunu kārtību. Stichiska attīstības procesa vietā stājas cilvēku apzinīga darbība, mierīgas attīstības vietā varmācīgs apvērsums, evolūcijas vietā — revolūcija.

«Proletariāts», saka Markss, «cīņā pret buržuāziju nepieciešami apvienojas šķirā . . . revolūcijas ceļā tas padara sevi par valdītāju šķiru un kā valdītāja šķira ar varu lauž vecās ražošanas attiecības» («Komunistiskās partijas manifests», 1938. g. izd., 52. lpp.).

Un tālāk:

«Proletariāts izmanto savu politisko virskundzību, lai soli pa solim atrautu buržuāzijai visu kapitālu, centralizētu visus ražošanas rīkus valsts rokās, tas ir, par valdītāju šķiru organizēta proletariāta rokās, un iespējami ātrāk pavairotu ražošanas spēku sumu» (turpat, 50. lpp.).

«Varmācība ir vecmāte katrai vecajai sabiedrībai, kad tā grūta ar jauno» (Markss, «Kapitāls», I sēj., 603. lpp., 1935. g.).

Lūk, vēsturiskā materiālisma būtības ģeniālais formulējums, ko Markss deva 1859. g. vēsturiskajā «priekšvārdā» savai ievērojamai grāmatai «Kritiskas piezīmes par politisko ekonomiju»:

«Savas dzīves sabiedriskajā ražošanā cilvēki stājas noteiktās, nepieciešamās, no viņu gribas neatkarīgās attiecībās — ražošanas attiecībās, kas atbilst viņu materiālo ražošanas spēku noteiktai attīstības pakāpei. Šo ražošanas attiecību kopums veido sabiedrības ekonomisko struktūru, reālo bazi, uz kuras paceļas juridiskā un politiskā virsbūve un kamatbilst noteiktas sabiedriskas apziņas formas. Materiālās dzīves ražošanas veids nosaka sociālo, politisko un garīgo dzīves procesu vispār. Nevis cilvēku apziņa noteic viņu esamību, bet gan otrādi — viņu sabiedriskā esamība noteic viņu apziņu. Savas attīstības zināmā pakāpē sabiedrības materiālie ražošanas spēki nonāk pretrunā ar pastāvošām ražošanas attiecībām vai — kas ir tikai šo attiecību juridiska izteiksme, ar īpašuma attiecībām, kurās tie līdz šim attīstījās. No ražošanas spēku attīstības formas, šīs attiecības pārvēršas to važās. Tad iestājas sociālās revolūcijas laikmets. Līdz ar ekonomiskā pamata pārmaiņu, straujāk vai lēnāk, noris apvērsums visā milzīgajā virsbūvē. Aplūkojot tādus apvērsumus, vienmēr nepieciešams atšķirt materiālo, ar dabaszinātnisku precizitāti konstatējamo apvērsumu ražošanas ekonomiskajos apstākļos no juridiskām, politiskām, reliģiskām, mākslinieciskām vai filozofiskām, īsi sakot, ideoloģiskām formām, kurās cilvēki apzinās šo konfliktu un cīnās ar to. Kā par atsevišķu cilvēku nevar spriest, pamatojoties uz to, ko viņš pats par sevi domā, gluži tāpat par tādu apvērsuma laikmetu nevar spriest pēc tā apziņas. Gluži otrādi — šī apziņa izskaidrojama ar materiālās dzīves pretrunām, ar esošo konfliktu starp sabiedriskajiem ražošanas spēkiem un ražošanas attiecībām. Neviena sabiedriska formācijaneaiziet bojā, iekām nav ttīstījušies visi ražošanas spēki, kam tā dod pietiekamu plašumu, un jaunas, augstākas ražošanas attiecības nekad neparādās agrāk, iekām to eksistences materiālie apstākļi nav nobrieduši pašas vecās sabiedrības klēpī. Tāpēc cilvēce vienmēr izvirza sev tikai tādus uzdevumus, ko tā var atrisināt, jo, pamatīgāk aplūkojot, vienmēr izrādās, ka pats uzdevums rodas tikai tad, kad tā atrisināšanas materiālie apstākļi jau eksistē vai vismaz atrodas tapšanas procesā» (K. Markss, Izlasīti raksti, I sēj., 269. un 270. lpp.).

Tā tas ir ar marksistisko materiālismu, ja to lieto sabiedriskā dzīvē, ja to lieto sabiedrības vēsturē.

Tādas ir dialektiskā un vēsturiskā materiālisma pamatlīnijas.

*

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

darbabalss.eu

№ 328

Riga, 2015

Content

Staļins. Par dialektisko un vēsturisko materialismu (1938)

PAR DIALEKTISKO UN VĒSTURISKO MATERIĀLISMU