Staļins. Par Ļeņinisma jautājumiem. 1926

Staļins

Par ļeņinisma jautājumiem 1926. g. 25. janvārī.

PAR ĻEŅINISMA JAUTĀJUMIEM

VK(b)P ĻEŅINGRADAS ORGANIZĀCIJAI VELTĪJU.

J. STAĻINS.

I. ĻEŅINISMA DEFINĒJUMS

BROŠŪRA «Par ļeņinisma pamatiem» dots pazīstamais ļeņinisma definējums, kas, redzams, guvis pilsoņu tiesības. Tas ir šāds:

«Ļeņinisms ir imperiālisma un proletāriskās revolūcijas laikmeta marksisms. Noteiktāk: ļeņinisms ir proletāriskās revolūcijas teorija un taktika vispār, proletariāta diktatūras teorija un taktika it sevišķi».

Vai šis definējums pareizs?

Es domāju, ka pareizs. Tas pareizs, pirmkārt, tāpēc, ka pareizi norāda uz ļeņinisma vēsturiskajiem pamatiem, raksturodams to kā imperiālisma laikmeta marksismu, pretēji dažiem Ļeņina kritiķiem, kas nepareizi domā, ka ļeņinisms radies pēc imperiālistiskā kara. Tas pareizs, otrkārt, tāpēc, ka pareizi atzīmē ļeņinisma starptautisko raksturu, pretēji sociāldemokrātijai, kas atzīst ļeņinismu par piemērojamu tikai nacionāli krieviskos apstākļos. Tas pareizs, treškārt, tāpēc, ka pareizi atzīmē ļeņinisma organiskos sakarus ar Marksa mācību, raksturodams to kā imperiālisma laikmeta marksismu, pretēji dažiem ļeņinisma kritiķiem, kas to atzīst nevis par marksisma tālāku attīstību, bet tikai par marksisma atjauno jumu un piemērojumu Krievijas īstenībai.

Visam tam, šķiet, īpaši komentāri nav vajadzīgi.

Tomēr mūsu partijā, izrādās, ir personas, kas atzīst par nepieciešamu definēt ļeņinismu mazliet citādi. Lūk, piemēram, Zinovjevs domā, ka:

«Ļeņinisms ir imperiālistisko karu un pasaules revolūcijas laikmeta, marksisms, kura tieši sākusies valstī, kur zemniecība pārsvarā» .

Ko var nozīmēt Zinovjeva pasvītrotie vārdi? Ko nozīmē ietilpināt ļeņinisma definējumā Krievijas atpalicību, tās zemniecisko raksturu?

Tas nozīmē — padarīt ļeņinismu no starptautiskas proletāriskas mācības par Krievijas savdabības produktu.

Tas nozīmē rīkoties Bauera un Kautska labā, kuri noliedz ļeņinisma derīgumu citām, kapitālistiski vairāk attīstītām zemēm.

Nav vārdam vietas, ka zemniecības jautājumam Krievijā ir visai svarīga nozīme, ka mūsu zeme ir zemnieciska. Bet kāda nozīme var būt šim faktam ļeņinisma pamatu raksturojumā? Vai tad ļeņinisms izveidojies tikai .Krievijas apstākļos un Krievijai, bet nevis imperiālisma apstākļos un nevis imperiālistiskām zemēm vispār? Vai tādiem Ļeņina darbiem kā «Imperiālisms », «Valsts un revolūcija», «Proletāriskā revolūcija un renegāts Kautskis», «Bērnišķīgā «kreisuma» slimība» utt. Ir nozīme tikai Krievijai, bet ne visām imperiālistiskām zemēm vispār? Vai ļeņinisms nav visu zemju revolucionārās kustības pieredzes sakopojums? Vai ļeņinisma teorijas un taktikas pamati nav derīgi, nav obligāti visu zemju proletāriskām partijām? Vai Ļeņinam nebija taisnība, sakot, ka «boļševisms der kā taktikas paraugs visiem»2 (sk. XXIII sēj., 386. lpp.). Vai Ļeņinam nebija taisnība, runājot par «Padomju varas un boļševisma teorijas un taktikas pamatu starptautisko nozīmi»? (sk. XXV sēj., 171. un 172. lpp.). Vai nav pareizi, piemēram, šādi Ļeņina vārdi:

«Proletariāta diktatūrai Krievijā neizbēgami jāatšķiras ar dažām īpatnībām, salīdzinot ar attīstītām zemēm, mūsu zemes ļoti lielās atpalicības un sīkburžuaziskuma dēļ. Bet pamatspēki — un sabiedriskās saimniecības pamatformas — Krievijā tas pašas ka jebkurā kapitālistiskā valstī, tā ka šīs īpatnības jau var skart tikai ne pašu galveno» (sk. X X I V sēj., 508. lpp.).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Bet ja tas viss ir pareizi, vai tad no tā nav jāsecina, ka Zinovjeva doto ļeņinisma definējumu nevar atzīt par pareizu?

Kā savienojams šis nacionāli ierobežotais ļeņinisma definējums ar internacionālismu?

II. GALVENAIS ĻEŅINISMĀ

Brošūrā «Par ļeņinisma pamatiem» teikts:

«Daži domā, ka galvenais ļeņinisma ir zemnieku jautājums, ka ļeņinisma izejas punkts ir jautājums par zemniecību, par tās lomu, tās īpatsvaru. Tas ir gluži nepareizi. Galvenais jautājums ļeņinisma, tā izejas punkts ir nevis zemnieku jautājums, bet jautājums par proletariāta diktatūru, par tās iekarošanas noteikumiem, par tās nostiprināšanas noteikumiem. Zemnieku jautājums, būdams jautājums par proletariāta sabiedroto cīņā par varu, ir atvasināts jautājums».

Vai šī teze ir pareiza?

Es domāju, ka pareiza. Šī teze pilnīgi secināma no ļeņinisma definējuma. Patiešām, ja ļeņinisms ir proletāriskās revolūcijas teorija un taktika, bet proletāriskās revolūcijas pamatsaturs ir proletariāta diktatūra, — tad skaidrs, ka galvenais ļeņinisma ir jautājums par proletariāta diktatūru, par šā jautājuma izstrādāšanu, par šā jautājuma pamatošanu un konkrētizāciju.

Tomēr Zinovjevs, redzams, nepiekrīt šai tēzei. Savā rakstā «Ļeņina piemiņai» viņš saka:

«Jautājums par zemniecības lomu, kā jau es teicu, ir boļševisma, ļeņinisma pamatjautājums»*.

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Sī Zinovjeva teze, kā redzat, pilnīgi secināma no Zinovjeva dotā nepareizā ļeņinisma definējuma. Tāpēc tā ir tikpat nepareiza, cik nepareizs ir viņa ļeņinisma definējums.

Vai ir pareiza Ļeņina teze par to, ka proletariāta diktatūra ir «proletāriskās revolūcijas pamatsaturs»? (sk. XXIII sēj., 337. lpp.). Bez šaubām, pareiza. Vai pareiza teze, ka ļeņinisms ir proletāriskās revolūcijas teorija un taktika? Es domāju, ka pareiza. Bet kas tad no tā jāsecina? No tā jāsecina, ka ļeņinisma galvenais jautājums, tā izejas punkts, tā pamats ir jautājums par proletariāta diktatūru.

Vai tas nav pareizi, ka jautājumu par imperiālismu, jautājumu par imperiālisma attīstības lēcienveidīgo raksturu, jautājumu par sociālisma uzvaru vienā zemē, jautājumu par proletariāta valsti, jautājumu par šās valsts padomju formu, jautājumu par partijas lomu proletariāta diktatūras sistēmā, jautājumu par sociālisma celtniecības ceļiem, — ka visus šos jautājumus ir izstrādājis tieši Ļeņins? Vai tas nav pareizi, ka tieši šie jautājumi ir arī proletariāta diktatūras idejas pamats? Vai tas nav pareizi, ka bez šo pamatjautājumu izstrādāšanas zemnieku jautājuma izstrādāšana no proletariāta diktatūras viedokļa nebūtu domājama?

Nav vārdam vietas, ka Ļeņins bija zemnieku jautājuma pazinējs. Nav vārdam vietas, ka zemnieku jautājumam kā jautājumam par proletariāta sabiedroto ir svarīgākā nozīme proletariātam un tas ir sastāvdaļa pamatjautājumā par proletariāta diktatūru. Bet vai nav skaidrs, ka, ja ļeņinisma priekšā nebūtu pamatjautājuma par proletariāta diktatūru, tad nebūtu arī atvasinātā jautājuma par proletariāta sabiedroto, jautājuma par zemniecību? Vai nav skaidrs, ka, ja ļeņinisma priekšā nebūtu praktiskā jautājuma par proletariāta varas iekarošanu, tad nebūtu arī jautājuma par savienību ar zemniecību.

Ļeņins nebūtu proletariāta lielākais ideologs, kāds viņš, bez šaubām, ir, viņš būtu vienkāršs «zemnieku filozofs», par kādu viņu bieži vien iztēlo ārzemju literārie mietpilsoņi, ja viņš būtu izstrādājis zemnieku jautājumu nevis uz proletariāta diktā turas teorijas un taktikas bāzes, bet bez šās bāzes, ārpus šās bāzes.

Viens no diviem:

vai nu zemnieku jautājums ir galvenais ļeņinismā, un tad ļeņinisms nav derīgs, nav obligāts kapitālistiski attīstītām zemēm, zemēm, kas nav zemnieciskas zemes;

vai arī galvenais ļeņinismā ir proletariāta diktatūra, un tad ļeņinisms ir visu zemju proletāriešu internacionālā mācība, kas derīga un obligāta visām zemēm bez izņēmuma, tai skaitā arī kapitālistiski attīstītām.

Te jāizvēlas.

III. JAUTĀJUMS PAR «PERMANENTO» REVOLŪCIJU

Brošūrā «Par ļeņinismā pamatiem» «permanentās revolūcijas teorija» tiek novērtēta kā zemniecības lomas nepietiekamas novērtēšanas «teorija». Tur teikts:

«Ļeņins karoja ar «permanentās» revolūcijas piekritējiem nevis nepārtrauktības jautājuma dēļ, jo Ļeņins pats pieturējās pie nepārtrauktās revolūcijas viedokļa, bet gan tāpēc, ka viņi nepietiekami novērtēja zemniecības lomu, kas ir proletariāta vislielākā rezerve».

So krievu «permanentiešu» raksturojumu līdz pēdējam laikam uzskatīja par vispār atzītu. Tomēr to, gan vispār pareizu, nevar atzīt par aptverošu. 1924. gada diskusija no vienas puses, un Ļeņina darbu rūpīga analizē no otras puses, parādīja, ka krievu «permanentiešu» kļūda bija ne vien zemniecības lomas nepietiekams novērtējums, bet arī proletariāta spēku un spēju vest sev līdzi zemniecību nepietiekams novērtējums, — neticība proletariāta hegemonijas idejai.

Tāpēc savā brošūrā «Oktobra revolūcija un krievu komunistu taktika» (1924. g. decembris) es paplašināju šo raksturojumu un tā vietā liku citu, pilnīgāku. Lūk, kas par to sacīts šai brošūrā:

«Līdz šim parasti atzīmēja «permanentās revolūcijas» teorijas vienu pusi — neticību zemnieku kustības revolucionārām iespējām. Tagad, taisnības labā, šī puse jāpapildina ar otru pusi — neticību Krievijas proletariāta spēkiem un spējām».

Tas, protams, nenozīmē, ka ļeņinisms ir bijis vai ir pret permanentās revolūcijas ideju bez pēdiņām, ko pasludinājis Markss pagājušā gadsimta četrdesmitos gados. Gluži otrādi. Ļeņins bija vienīgais marksists, kas pareizi saprata un attīstīja permanentās revolūcijas ideju. Ļeņina atšķirība no «permanen tiešiem» šai jautājumā tā, ka «permanentieši» sagrozīja Marksa permanentās revolūcijas ideju, pārvērzdami to par nedzīvu, grāmatu gudrību, kamēr Ļeņins to ņēma tīrā veidā un padarīja to par vienu no savas revolūcijas teorijas pamatiem. Jāatceras, ka ideja par buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskā revolūcijā, ko Ļeņins izvirzīja jau 1905. gadā, ir viena no Marksa permanentās revolūcijas teorijas iemiesojuma formām. Lūk, ko šai sakarā Ļeņins rakstīja jau 1905. gadā:

«No demokrātiskās revolūcijas mēs tūlīt sāksim pāriet, un tieši samērā ar mūsu spēku, ar apzinīgā un organizētā proletariāta spēku, sāksim pāriet uz sociālistisko revolūciju. Mēs esam par nepārtrauktu revolūciju. Mēs neapstāsimies pusceļā . . .

Neielaizdamies avantūrismā, nepalīkdami neuzticīgi savai zinātniskai sirdsapziņai, nedzīdamies pēc lētas popularitātes, mēs varam sacīt un sakām tikai vienu: mēs visiem spēkiem palīdzēsim visai zemniecībai izdarīt demokrātisko revolūciju, lai jo vieglāk būtu mums, proletariāta partijai, iespējami ātrāk pāriet pie jauna un augstāka uzdevuma — sociālistiskās revolūcijas» (sk. V I I I sēj., 186. un 187. lpp.).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Un, lūk, ko Ļeņins raksta par šo tematu 16 gadus vēlāk, pēc tam, kad proletariāts iekarojis varu:

«Kautski, Hilferdingi, Martovi, Černovi, Hilkviti, Longē, Makdonaldi, Turati u. c. «II ½» marksisma varoņi nav spējuši saprast... buržuāziski demokrātiskās un proletāriski sociālistiskās revolūcijas savstarpējās attieksmes. Pirmā pāraug otrā*. Otra, garām ejot, atrisina pirmās jautājumus. Otra nostiprina pirmās darbu. Cīņa un tikai cīņa izšķir, par cik otrai izdodas pāraugt pirmo» (sk. X X V I I sēj., 26. lpp.).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Es vēršu sevišķu uzmanību uz pirmo citātu, kas ņemts no Ļeņina raksta «Sociāldemokrātijas attieksmes pret zemnieku kustību», kurš publicēts 1905. gada 1. septembrī. Es to pasvītroju to ievērībai, kas arvien vēl turpina apgalvot, ka līdz idejai par buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskā revolūcijā, līdz permanentās revolūcijas idejai, Ļeņins it kā esot nonācis pēc imperiālistiskā kara, apmēram 1916. gadā. Šis citāts nerada nekādu šaubu par to, ka šie ļaudis dziļi maldās.

IV. PROLETĀRISKĀ REVOLŪCIJA UN PROLETARIĀTA DIKTATŪRA

Kādas ir proletāriskās revolūcijas raksturīgākās pazīmes atšķirībā no buržuāziskās revolūcijas?

Izšķirību starp proletārisko revolūciju un buržuāzisko revolūciju varētu rezumēt piecos pamatpunktos:

1) Buržuāziskā revolūcija parasti sākas, kad jau pastāv daudzmaz gatavas kapitālistiskās iekārtas formas, kas izaugušas un nobriedušas feodālās sabiedrības klēpī vēl pirms atklātas revolūcijas, kamēr proletāriskā revolūcija sākas, kad nav vai gandrīz nav nekādu gatavu sociālistiskās iekārtas formu.

2) Buržuāziskās revolūcijas pamatuzdevums ir sagrābt varu un saskaņot to ar jau esošo buržuāzisko ekonomiku, kamēr proletāriskās revolūcijas pamatuzdevums ir pēc varas sagrābšanas uzcelt jaunu, sociālistisku ekonomiku.

3) Buržuāziskā revolūcija parasti beidzas ar varas sagrābšanu, turpretim proletāriskai revolūcijai varas sagrābšana ir tikai tās sākums, pie kam varu izlieto kā sviru vecās ekonomikas pārbūvešanai un jaunas ekonomikas organizēšanai.

4) Buržuāziskā revolūcija aprobežojas ar to, ka vienas pie varas esošas ekspluatātoru grupas vietā liek otru ekspluatātoru grupu, un tāpēc tai nav vajadzīga vecās valsts mašīnas laušana, turpretim proletāriskā revolūcija atstumj no varas visas un visādas ekspluatātoru grupas un dod varu visu darba ļaužu un ekspluatēto vadonim — proletāriešu šķirai, un tāpēc tā nevar iztikt bez vecās valsts mašīnas laušanas un tās atvietošanas ar jaunu.

5) Buržuāziskā revolūcija nevar saliedēt ap buržuāziju uz kaut cik ilgu laiku darba ļaužu un ekspluatēto masu miljonus tieši tāpēc, ka tie ir darba ļaudis un ekspluatētie, turpretim proletāriskā revolūcija tos var saistīt un tai tie jāsaista ilgstošā savienībā ar proletariātu tieši kā darba ļaudis un ekspluatētie, ja tā grib veikt savu pamatuzdevumu: nostiprināt proletariāta varu un uzcelt jaunu sociālistisku ekonomiku.

Lūk, dažas Ļeņina pamattēzes par to:

«Viena no pamatatšķirībām starp buržuāzisko un sociālistisko revolūciju », saka Ļeņins, «ir tā, ka buržuāziskai revolūcijai, kas izaug no feodālisma, vecās iekārtas klēpī pamazām rodas jaunas ekonomiskas organizācijas, kuras pamazām viscaur pārgroza feodālo sabiedrību. Buržuāziskai revolūcijai bija tikai viens uzdevums — noslaucīt, aizsviest, sagraut visas vecās sabiedrības važas. Veicot šo uzdevumu, katra buržuāziska revolūcija veic visu, ko no tās prasa: tā pastiprina kapitālisma augšanu. Gluži citādā stāvoklī ir sociālistiskā revolūcija. Jo vairāk atpalikusi ir zeme, kurai vēstures līkloču ceļa dēļ vajadzējis sākt sociālistisko revolūciju, jo grūtāka tai pāreja no vecām kapitālistiskām attieksmēm uz sociālistiskām. Šeit ārdīšanas uzdevumiem pievienojas jauni, nedzirdēti grūti uzdevumi — organizatoriski» (sk. X X I I sēj., 315. lpp.).

«Ja Krievijas revolūcijas», saka Ļeņins, «tautas jaunradošais spēks, kas bija izdarījis 1905. gada lielo mēģinājumu, jau 1917. gada februārī nebūtu radījis Padomes, tad nekādā gadījumā tās nebūtu varējušas saņemt varu oktobrī, jo sekmes bija atkarīgas tikai no jau gatavajām organizatoriskām formām kustībā, kas bija aptvērusi miljonus. Šī ga tavā forma bija Padomes, un tāpēc politiskā laukā mūs gaidīja tie spīdošie panākumi, tas nepārtrauktais triumfa gājiens, ko mēs pārdzīvojām, jo jaunā politiskās varas forma bija sagatavota, un mums tikai atlika ar dažiem dekrētiem pārvērst Padomju varu no tā embrionālā stāvokļa, kādā tā atradās revolūcijas pirmajos mēnešos, par likumīgi atzītu un Krievijas valstī nostiprinājušos formu — par Krievijas padomjurepubliku» (sk. turpat, 315. lpp.).

«Palika vēl», saka Ļeņins, «divi milzīgi grūti uzdevumi, kuru atrisināšana nekādā ziņā nevarēja būt tāds triumfa gājiens, kādā mūsu revolūcija soļoja pirmajos mēnešos» (sk. turpat, 315. lpp.).

«Pirmkārt, tie bija iekšējās organizācijas uzdevumi, kas veicami katrai sociālistiskai revolūcijai. Sociālistiskās revolūcijas atšķirība no buržuāziskās ir tieši tā, ka otrā gadījumā ir gatavas kapitālistisko attieksmju formas, bet Padomju vara — proletāriskā — šādas gatavas attieksmes nesaņem, ja neņemam pašas attīstītākās kapitālisma formas, kas būtībā ir aptvērušas tikai nelielas rūpniecības virsotnes un vēl pavisam maz skārušas zemkopību. Uzskaites organizēšana, kontrole pār lielākajiem uzņēmumiem, visa valsts ekonomiskā mechanisma pārvēršana par lielu vienotu mašīnu, par saimniecisku organismu, kas strādā tā, lai simtus miljonus ļaužu vadītu viens plāns, — lūk, tas milzīgais organizācijas uzdevums, kas uzgūlās mūsu pleciem. Tagadējos darba apstākļos tas nekādā ziņā nepieļāva atrisinājumu ar «urā», līdzīgi tam, kā mums izdevās atrisināt pilsoņu kara uzdevumus» (sk. turpat, 316. lpp.).

«Otra no milzīgajām grūtībām... — starptautiskais jautājums. Ja mēs tik viegli tikām galā ar Kerenska bandām, ja tik viegli nodibinājām varu savā zemē, ja mēs bez jebkādām pūlēm dabūjām dekrētu par zemes sociālizāciju, strādnieku kontroli, — ja visu to mēs dabūjām tik viegli, tad tikai tāpēc, ka apstākļu laimīga sagadīšanās īsu brīdi mūs aizsedza no starptautiskā imperiālisma. Starptautiskais imperiālisms ar visu tā kapitāla varu, ar tā augsti organizēto militāro techniku, kas ir starptautiskā kapitāla īstais spēks, īstais cietoksnis, nekādā gadījumā, nekādos apstākļos ne pēc sava objektīvā stāvokļa, ne pēc tās kapitālistiskās šķiras, ekonomiskām interesēm, kura tajā bija iemiesota, nevarēja mierīgi dzīvot blakus Padomju republikai, — nevarēja tirdzniecisko sakaru, starptautisko financiālo attieksmju dēļ. Te konflikts neizbēgams. Te Krievijas revolūcijas vislielākā grūtība, tās lielākā vēsturiskā problēma: nepieciešamība atrisināt starptautiskos uzdevumus, nepieciešamība izraisīt starptautisko revolūciju» (sk. turpat, 317. lpp.).

Tāds ir proletāriskās revolūcijas iekšējais raksturs un galvenais saturs.

Vai iespējams veikt tādu vecās buržuāziskās iekārtas pārveidošanu pašos pamatos bez vardarbīgas revolūcijas, bez proletariāta diktatūras?

Skaidrs, ka nevar. Domāt, ka šādu revolūciju var izdarīt mierīgi, buržuāziskās demokrātijas ietvaros, kas pielāgoti buržuāzijas kundzībai, — nozīmē vai nu zaudēt prātu un pazaudēt normālus cilvēciskus jēdzienus, vai arī rupji un atklāti atteikties no proletāriskās revolūcijas.

Šī teze jāpasvītro ar jo lielāku spēku un katēgorismu tāpēc, ka mums ir darīšana ar proletārisko revolūciju, kas pagaidām uzvarējusi tikai vienā zemē, kura naidīgu kapitālistisku zemju ielenkta un kuras buržuāziju starptautiskais kapitāls nevar neatbalstīt.

Lūk, tāpēc Ļeņins saka, ka «apspiestās šķiras atbrīvošana nav iespējama ne vien bez vardarbīgas revolūcijas, bet a r ī b e z valdošās šķiras radītā valsts aparāta i z n ī c i n ā š a n a s » (sk. XXI sēj., 373. lpp.).

«Lai vispirms, paliekot privātīpašumam, t. i., paliekot kapitāla varai un spaidiem, iedzīvotāju vairākums izsakās par proletariāta partiju, — tikai tad tā var un tai jāsaņem vara», — tā saka sīkfouržuaziskie demokrāti, faktiskie buržuāzijas kalpi, kas sevi dēvē par «sociālistiem»* (sk. X X I V sēj., 647. lpp.).

«Lai vispirms revolucionārais proletariāts nogāž buržuāziju, salauž kapitāla slogu, satriec buržuāzisko valsts aparātu, — tad proletariāts, ieguvis uzvaru, spēs ātri iegūt savā pusē neproletārisko darba ļaužu masu vairākuma simpātijas un atbalstu, apmierinādams viņus uz ekspluatātoru rēķina, — sakām mēs»* (sk. turpat).

«Lai iekarotu iedzīvotāju vairākumu savā pusē», turpina Ļeņins, «proletariātam, pirmkārt, jānogāž buržuāzija un jāsatver valsts vara savās rokās; otrkārt, tam jānodibina Padomju vara, satriecot drupās veco valsts aparātu, ar ko tas uzreiz satricina buržuāzijas un sīkburžuazisko izlīdzēju kundzību, autoritāti un ietekmi neproletārisko darba ļaužu masās. Treškārt, tam galīgi jāsatriec buržuāzijas un sīkburžuazisko izlīdzēju ietekme neproletārisko darba ļaužu masu vairākumā, revolucionāri realizējot viņu ekonomiskās vajadzības uz e k s p l u a t a t o r u r ē ķ i n a » (sk. turpat, 641. lpp.).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Tādas ir proletāriskās revolūcijas raksturīgās pazīmes.

Kādas sakarā ar to ir proletariāta diktatūras pamatiezīmes, ja atzīts, ka proletariāta diktatūra ir proletāriskās revolūcijas pamatsaturs?

Lūk, pats vispārīgākais proletariāta diktatūras apzīmējums, ko devis Ļeņins:

«Proletariāta diktatūra nav šķiru cīņas izbeigšana, bet ir tās turpinājums jaunās formās. Proletariāta diktatūra ir uzvarējušā un politisko varu savās rokās saņēmušā proletariāta šķiras cīņa pret uzvarēto, bet neiznīcināto, neizzudušo buržuāziju, kas nav beigusi pretoties, pret savu pretestību pastiprinājušo buržuāziju» (sk. X X I V sēj., 311. lpp.).

Iebilstot pret proletariāta diktatūras sajaukšanu ar «visas tautas», ar «visu vēlētu» varu, ar «bezšķiru» varu, Ļeņins saka:

«Tā šķira, kas ņēma savās rokās politisko kundzību, ņēma to, apzinādamās, ka saņem to viena. Tas ietelp proletariāta diktatūras jēdzienā. Šim jēdzienam tikai tad ir jēga, kad viena šķira zina, ka tā ņem savās rokās politisko varu viena pati un neapmāna ne sevi, ne citus ar runām par «visas tautas, visu vēlētu, visas tautas svētītu» varu» (sk. X X V I sēj.. 286. lpp.).

Tas tomēr nenozīmē, ka vienas šķiras, proletāriešu šķiras, varai, kas šai varā nedalās un nevar dalīties ar citām šķirām, savu mērķu realizēšanai nav vajadzīga darba ļaužu un ekspluatēto citu šķiru masu palīdzība un savienība. Gluži otrādi. Šo varu, vienas šķiras varu, var nostiprināt un izveidot līdz galam vienīgi ar īpašas savienības formu starp proletāriešu šķiru un sīkburžuazisko šķiru darba ļaužu masām, vispirms darba zemniecības masām.

Kas tā ir par īpašu savienības formu, kāda tās būtība? Vai vispār šāda savienība ar citu, neproletārisku šķiru darba ļaužu masām nav pretrunā ar vienas šķiras diktatūras ideju?

Šī īpašā savienības forma ir tā, ka šās savienības vadošais spēks ir proletariāts. Šī īpašā savienības forma ir tā, ka valsts vadītājs, vadītājs proletariāta diktatūras sistēmā, ir viena partija, proletariāta partija, komunistu partija, kura nedala un nevar dalīt vadību ar citām partijām.

Kā redzat, pretruna te tikai ārēja, šķietama.

«Proletariāta diktatūra», saka Ļeņins, «ir īpaša šķiriskas savienības forma* starp proletariātu, darba ļaužu avangardu, un daudzajiem neproletāriskiem darba ļaužu slāņiem (sīkburžuazija, sīkie saimnieķeļi, zemniecība, inteliģence utt.) vai to vairākumu, savienība pret kapitālu, savienība kapitāla pilnīgai gāšanai, pilnīgai buržuāzijas pretošanās un tās restaurācijas mēģinājumu apspiešanai, savienība sociālisma galīgai izveidošanai un nostiprināšanai. Tā ir īpaša veida savienība, kas rodas īpašos apstākļos, proti, trakojošā pilsoņu kara apstākļos, tā ir stingru sociālisma piekritēju savienība ar tā svārstīgajiem sabiedrotajiem, dažreiz ar «neitrālajiem» (tad no vienošanās par cīņu savienība kļūst vienošanās par neitralitāti), savienība starp ekonomiski, politiski, sociāli un garīgi nevienādām šķirām»* (sk. X X I V sēj., 311. lpp.)

Vienā no saviem instruktīvajiem referātiem Kameņevs, polemizēdams pret šādu proletariāta diktatūras izpratni, saka:

«Diktatūra nav* vienas šķiras savienība ar otru».

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Es domāju, ka Kameņevs šeit domā vispirms vienu vietu manā brošūrā «Oktobra revolūcija un krievu komunistu taktika», kur teikts:

«Proletariāta diktatūra nav vienkāršs valdības virsējais slānis, ko «lietpratīgi» «atlasījusi» «pieredzējuša stratēga» rūpīga roka un kas «sapratīgi balstās» uz vieniem vai otriem iedzīvotāju slāņiem. Proletariāta diktatūra ir proletariāta un zemniecības darba ļaužu masu šķiriska savienība kapitāla gāšanai, sociālisma galīgai uzvarai, ar noteikumu, ka šās savienības vadošais spēks ir proletariāts».

Es pilnīgi uzturu šo proletariāta diktatūras formulējumu, jo domāju, ka tas viss un pilnīgi saskan ar tikko minēto Ļeņina formulējumu.

Es apgalvoju, ka Kameņeva izteicienam, «ka diktatūra nav vienas šķiras savienība ar otru», kas izteikts tādā kategoriskā formā, nav nekā kopīga ar Ļeņina proletariāta diktatūras teoriju.

Es apgalvoju, ka tā var runāt tikai cilvēki, kas nav sapratuši saiknes idejas, proletariāta un zemniecības savienības idejas, proletariāta hegemonijas idejas jēgu šinī savienībā. Tā var runāt tikai cilvēki, kas nav sapratuši Ļeņina tezi par to, ka:

«Tikai vienošanās ar zemniecību* var glābt sociālistisko revolūciju Krievijā, iekām revolūcija nav sākusies citās zemēs» (sk. X X V I sēj., 238. lpp.).

Tā var runāt tikai cilvēki, kas nav sapratuši Ļeņina tezi par to, ka:

«Augstākais diktatūras princips* ir atbalstīt proletariāta savienību ar zemniecību, lai tas varētu noturēt vadītāja lomu un valsts varu» (sk. X X V I sēj., 460. lpp.).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Atzīmēdams vienu no svarīgākajiem diktatūras mērķiem, ekspluatātoru apspiešanas mērķi, Ļeņins saka:

«Diktatūras zinātniskais jēdziens nenozīmē neko citu, kā vien ne ar ko neaprobežotu, ne ar kādiem likumiem, absolūti ne ar kādiem nosacījumiem nesaistītu, tieši uz vardarbību balstošos varu» . . . «Diktatūra nozīmē — ievērojiet to, kadetu kungi, reiz par visām reizēm — neaprobežotu varu, kas balstās uz spēka, bet ne uz likuma. Pilsoņu kara laikā katra uzvarējusi vara var būt tikai diktatūra» (sk. X X V sēj., 441. un 436. lpp.).

Bet vardarbība, protams, proletariāta diktatūrā nav viss, lai gan bez vardarbības nav diktatūras.

«Diktatūra», saka Ļeņins, «nenozīmē tikai vardarbību, lai gan tā nav iespējama bez vardarbības, tā nozīmē arī darba organizāciju, kas augstāka nekā iepriekšējā organizācija» (sk. X X I V sēj., 305. lpp.).

«Proletariāta diktatūra... nav tikai vardarbība pret ekspluatātoriem un pat ne galveno tiesu vardarbība. Šās revolucionārās vardarbības ekonomiskais pamats, tās dzīvīguma un sekmju ķīla ir tas, ka, salīdzinot ar kapitālismu, proletariāts reprezentē un realizē augstāku darba sabiedriskas organizācijas tipu. Tāds lietas kodols. Te — komunisma spēka avots un nenovēršamās pilnīgās uzvaras ķīla» (sk. X X I V sēj., 335. un 336. l p p . ) . . . «Tās (t. i., diktatūras J. St.) galvenā būtība ir darba ļaužu priekšpulka, viņa avangarda, viņa vienīgā vadītāja, — proletariāta organizētība un disciplinētība. Tā mērķis — nodibināt sociālismu, iznīcināt sabiedrības dalīšanos šķirās, padarīt visus sabiedrības locekļus par darba ļaudīm, atņemt pamatu katrai iespējai cilvēkam ekspluatēt cilvēku. Šo mērķi nevar sasniegt uz reizi, tas prasa diezgan ilgu pārejas periodu no kapitālisma uz sociālismu, — ir tāpēc, ka ražošanas reorganizēšana ir grūta lieta, ir tāpēc, ka vajadzīgs laiks radikālām pārgrozībām visās dzīves nozarēs, ir tāpēc, ka milzīgo pieraduma spēku pie sīkburžuaziskās un buržuāziskās saimniekošanas var pārvarēt vienīgi ilgā, neatlaidīgā cīņā. Tāpēc arī Markss runā par veselu proletariāta diktatūras periodu kā pārejas periodu no kapitālisma uz sociālismu» (sk. turpat, 314. lpp.).

Tādas ir proletariāta diktatūras raksturīgākās pazīmes.

No tā proletariāta diktatūras trīs galvenās puses:

1) Proletariāta varas izlietošana ekspluatātoru apspiešanai, valsts aizsardzībai, sakaru nostiprināšanai ar citu zemju proletāriešiem, revolūcijas attīstībai un uzvarai visās zemēs.

2) Proletariāta varas izlietošana, lai darba ļaužu un ekspluatēto masas galīgi atrautu no buržuāzijas, lai nostiprinātu proletariāta savienību ar šīm masām, lai šīs masas ievilktu sociālistiskās celtniecības darbā, lai šīs masas valstiski vadītu proletariāts.

3) Proletariāta varas izlietošana sociālisma organizēšanai, šķiru iznīcināšanai, pārejai uz sabiedrību bez šķirām, uz sabiedrību bez valsts.

Proletāriskā diktatūra ir visu šo triju pušu savienojums. Nevienu no šīm pusēm nevar izvirzīt kā vienīgi raksturīgo proletariāta diktatūras pazīmi, un otrādi, jāiztrūkst kaut vienai no šīm pazīmēm, lai proletariāta diktatūra vairs nebūtu diktatūra kapitālistiskā ielenkuma apstākļos. Tāpēc nevienu no šīm trim pusēm nevar atmest, lai nesagrozītu proletariāta diktatūras jēdzienu. Tikai visas šīs trīs puses kopā dod mums pilnīgu un izveidotu proletariāta diktatūras jēdzienu.

Proletariāta diktatūrai ir savi periodi, savas īpašas formas, daždažādas darba metodes. Pilsoņu kara periodā sevišķi duras acīs diktatūras vardarbīgā puse. Bet no tā nebūt nav jāsecina, ka pilsoņu kara periodā nenotiek nekāds celtniecisks darbs Bez celtnieciska darba izcīnīt pilsoņu karu nav iespējams. Sociālisma celtniecības periodā, gluži otrādi, sevišķi duras acīs diktatūras mierīgais, organizatoriskais, kultūras darbs, revolucionārā likumība utt. Bet no tā atkal taču nebūt nav jāsecina, ka diktatūras vardarbīgā puse kļuvusi lieka vai var kļūt lieka celtniecības periodā. Apspiešanas orgāni, armija un citas organizācijas ir nepieciešamas tagad, celtniecības momentā, tāpat kā pilsoņu kara periodā. Bez šiem orgāniem nav iespējams kaut cik nodrošināts diktatūras celtnieciskais darbs. Nav jāaizmirst, ka revolūcija pagaidām uzvarējusi tikai vienā zemē. Nav jāaizmirst, ka tik ilgi, kamēr pastāvēs kapitālistiskais ielenkums, pastāvēs arī intervencijas briesmas ar visām sekām, kas rodas no šīm briesmām.

V. PARTIJA UN STRĀDNIEKU ŠĶIRA PROLETARIĀTA DIKTATŪRAS SISTĒMĀ

Iepriekš es runāju par proletariāta diktatūru no tās vēsturiskās nenovēršamības viedokļa, no tās šķiriskā satura viedokļa, no tās valstiskās dabas viedokļa, beidzot no tās postošo un radošo uzdevumu viedokļa, kuru veikšana ilgst veselu vēsturisku periodu, ko sauc par pārejas periodu no kapitālisma uz sociālismu.

Tagad mums jāparunā par proletariāta diktatūru no tās uzbūves viedokļa, no tās «meehanisma» viedokļa, no to «pievadu», «sviru» un «virzītāja spēka» lomas un nozīmes viedokļa, kuru kopums ir «proletariāta diktatūras sistēma» (Ļeņins) un ar kuru palīdzību realizējas proletariāta diktatūras ikdienas darbs.

Kas tie par «pievadiem» jeb «svirām» proletariāta diktatūras sistēmā? Kas tas par «virzītāju spēku»? Kam tie vajadzīgi?

Sviras jeb pievadi — tās ir tās pašas proletariāta masu organizācijas, bez kuru palīdzības nav iespējama diktatūras realizēšana.

Virzītājs spēks — tas ir proletariāta priekšpulks, tas ir viņa avangards, kas ir proletariāta diktatūras galvenais vadošais spēks.

Šie pievadi, sviras un virzītājs spēks proletariātam ir nepieciešami tāpēc, ka bez tiem savā cīņā par uzvaru tas izrādītos neapbruņotas armijas stāvoklī pret organizētu un apbruņotu kapitālu. Šīs organizācijas proletariātam nepieciešamas tāpēc, ka bez tām viņu nenovēršami sakautu cīņā par buržuāzijas gāšanu, viņa cīņā par savas varas nostiprināšanu, viņa cīņā par sociālisma celtniecību. Šo organizāciju sistemātiska palīdzība un avangarda virzītāja spēks nepieciešami tāpēc, ka bez šiem noteikumiem nav iespējama kaut cik ilgstoša un izturīga proletariāta diktatūra.

Kas tās par organizācijām?

Tās ir, pirmkārt, strādnieku arodbiedrības ar to atzarojumiem centrā un uz vietām — dažādu ražošanas, kultūras, audzināšanas un citādu organizāciju veidā. Tās apvieno visu arodu strādniekus. Tā nav partijas organizācija. Arodbiedrības var nosaukt par itin visas pie mums valdošās strādnieku šķiras organizāciju. Tās ir komunisma skola. Tās izvirza no sava vidus labākos cilvēkus vadošam darbam visās pārvaldes nozarēs. Tās rada saites starp pirmrindniekiem un atpalikušajiem strādnieku šķirā. Tās vieno strādnieku masas ar strādnieku šķiras avangardu.

Tās ir, otrkārt, Padomes ar saviem daudzajiem atzarojumiem centrā un uz vietām — administratīvu, saimniecisku, militāru, kultūras un citu valstisku organizāciju veidā, plus neskaitāma daudzuma darba ļaužu pašierosmes radītās masu apvienības, kas ir ap šīm organizācijām un saista tās ar iedzīvotājiem. Padomes ir visu pilsētas un lauku darba ļaužu masu organizācijas. Tā nav partijas organizācija. Padomes ir proletariāta diktatūras tiešs izpaudums. Ar padomēm realizējas visi un visādi pasākumi diktatūras nostiprināšanai un sociālisma celtniecībai. Ar padomēm proletariāts realizē zemniecības valstisko vadību. Padomes vieno darba ļaužu miljonu masas ar proletariāta avangardu.

Tā ir, treškārt, visu veidu kooperācija ar visiem tās atzarojumiem. Tā ir darba ļaužu masu organizācija, nepartejiska organizācija, kas tos apvieno vispirms kā patērētājus un ar laiku arī kā ražotājus (lauksaimniecības kooperācija). Tai rodas sevišķa nozīme pēc proletariāta diktatūras nostiprināšanās, plašas celtniecības periodā. Tā atvieglo proletariāta avangarda sasaisti ar zemniecības masām un rada iespēju pēdējo ievilkt sociālistiskās celtniecības gultnē.

Tā ir, ceturtkārt, jaunatnes savienība. Tā ir strādnieku un zemnieku jaunatnes masu organizācija, nepartejiska organizācija, bet kas piekļaujas partijai. Tās uzdevums ir palīdzēt partijai audzināt jauno paaudzi sociālisma garā. Tā dod jaunas rezerves visām pārējām proletariāta masu organizācijām visās pārvaldes nozarēs. Jaunatnes savienība ieguva sevišķu nozīmi pēc proletariāta diktatūras nostiprināšanās, proletariāta kulturālā un audzināšanas plašā darba periodā.

Tā ir, beidzot, proletariāta partija, tā avangards. Tās spēks ir tas, ka tā uzņem sevī visus labākos proletariāta ļaudis no visām tā masu organizācijām. Tās uzdevums ir apvienot visu, bez izņēmuma, proletariāta masu organizāciju darbu un virzīt to darbību uz vienu mērķi, uz proletariāta atbrīvošanas mērķi. Bet apvienot un virzīt šīs organizācijas viena mērķa līnijā ir absolūti nepieciešami, jo bez tā nav iespējama proletariāta cīņas vienība, jo bez tā nav iespējama proletārisko masu vadība to cīņā par varu, to cīņā par sociālisma celtniecību. Bet apvienot un virzīt proletariāta masu organizāciju darbu spēj vienīgi proletariāta avangards, viņa partija. Tikai proletariāta partija, tikai komunistu partija spēj veikt šo galvenā vadītāja lomu proletariāta diktatūras sistēmā.

Kāpēc?

«Pirmkārt, tāpēc, ka partija ir strādnieku šķiras labāko elementu sapulcēšanas punkts, kuriem ir tieši sakari ar proletariāta bezpartejiskām organizācijām un kuri ļoti bieži tās vada; otrkārt, tāpēc, ka partija kā strādnieku šķiras labāko cilvēku sapulcēšanas punkts ir labākā skola tādu strādnieku šķiras līderu izveidošanai, kas spētu vadīt visas savas šķiras organizāciju formas; treškārt, tāpēc, ka partija kā labākā strādnieku šķiras līderu skola ar savu pieredzi un autoritāti ir vienīgā organizācija, kas spēj centralizēt proletariāta cīņas vadību un tādējādi padarīt visas un visādas strādnieku šķiras bezpartejiskās organizācijas par apkalpojošiem orgāniem un dzenamsiksnām, kas to vieno ar šķiru» (sk. «Par ļeņinisma pamatiem»).

Partija ir galvenais vadošais spēks proletariāta diktatūras sistēmā.

«Partija ir proletariāta šķiras apvienības augstākā forma» (Ļeņins).

Tātad: arodbiedrības kā proletariāta masu organizācija, kas saista partiju ar šķiru vispirms ražošanas līnijā; Padomes kā darba ļaužu masu organizācija, kas saista partiju ar šīm pēdējām vispirms valsts līnijā; kooperācija kā masu organizācija, galveno tiesu zemniecības, kas saista partiju ar zemnieku masām vispirms saimniecības līnijā, zemniecības ievilkšanas līnijā sociālistiskā celtniecībā; jaunatnes savienība kā strādnieku un zemnieku jaunatnes masu organizācija, kas aicināta atvieglot proletariāta avangardam jaunās paaudzes sociālistisko audzināšanu un jaunu rezervju izveidošanu; un, beidzot, partija kā galvenais virzītājs spēks proletariāta diktatūras sistēmā, kas aicināts vadīt visas šīs masu organizācijas, — tāda vispār diktatūras «mechanisma» aina, «proletariāta diktatūras sistēmas» aina.

Bez partijas kā galvenā vadošā spēka nav iespējama kaut cik ilgstoša un stipra proletariāta diktatūra.

Tādējādi, runājot Ļeņina vārdiem, «rodas vispār un kopumā formāli nekomūnistisks, elastīgs un samērā plašs, it varens proletārisks aparāts, kas partiju cieši saista ar šķiru un ar masām un ar kuru, partijas vadībā, tiek realizēta šķiras diktatūra» (sk. XXV sēj., 192. lpp.).

Tas, protams, nenozīmē, ka partija var likt vai tai jāliek sevi arodbiedrību, Padomju un citu masu organizāciju vietā. Partija realizē proletariāta diktatūru. Bet viņa to dara nevis tieši, bet ar arodbiedrību palīdzību, caur Padomēm un to atzarojumiem. Bez šiem «pievadiem» kaut cik stipra diktatūra nebūtu iespējama.

«Nevar», saka Ļeņins, «realizēt diktatūru bez vairākiem «pievadiem» no avangarda uz vadošās šķiras masu, no tās uz darba ļaužu masu» . . . «Partija, tā sakot, uzņem sevī proletariāta avangardu, un šis avangards realizē proletariāta diktatūru. Un ja nav tāda pamata kā arodbiedrības, nav iespējams realizēt diktatūru, nav iespējams izpildīt valsts funkcijas. Tās jāveic caur1 vairākām īpašām, atkal kaut kāda jauna tipa iestādēm, proti: caur1 Padomju aparātu» (sk. X X V I sēj., 65. un 64. lpp.).

Par partijas vadošās lomas augstāko izpausmi, piem., pie mums, Padomju Savienībā, proletariāta diktatūras zemē, jāatzīst tas fakts, ka nevienu svarīgu politisku vai organizatorisku jautājumu pie mums neizlemj mūsu padomju un citas masu organizācijas bez partijas vadošiem norādījumiem. Šai nozīmē varētu sacīt, ka proletariāta diktatūra būtībā ir viņa avangarda «diktatūra», viņa partijas kā proletariāta galvenā vadošā spēka «diktatūra». Lūk, ko šai sakarā teica Ļeņins Kominternes II kongresā:

«Tenners saka, ka viņš esot par proletariāta diktatūru, bet iedomājas proletariāta diktatūru ne gluži tādu, kādu to iedomājamies mēs. Viņš saka, ka proletariāta diktatūru mēs saprotot būtībā* kā viņa organizētā, apzinīgā mazākuma diktatūru. Un patiešām, kapitālisma laikmetā, kad strādnieku masas nepārtraukti tiek ekspluatētas un tās nevar attīstīt savas cilvēciskās spējas, visraksturīgākais strādnieku politiskām partij ām ir tieši tas, ka tās var aptvert tikai savas šķiras mazākumu. Politiska partija var apvienot tikai šķiras mazākumu, tāpat kā īsteni apzinīgi strādnieki jebkurā kapitālistiskā sabiedrībā ir tikai visu strādnieku mazākums. Tāpēc mums jāatzīst, ka vienīgi šis apzinīgais mazākums var vadīt plašas strādnieku masas un vest tās sev līdz. Un ja b. Tenners saka, ka viņš ir partijas ienaidnieks, bet tai pašā laikā ir par to, lai vislabāk organizēto un visrevolucionārāko strādnieku mazākums rādītu ceļu visam proletariātam, tad es saku, ka atšķirības starp mums īstenībā nav» (sk. X X V sēj., 347. lpp.).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Vai tas nozīmē tomēr, ka starp proletariāta diktatūru un partijas vadošo lomu (partijas «diktatūru») var likt vienlīdzības zīmi, ka pirmo var identificēt ar otru, ka pirmo var apmainīt ar otru? Protams, ka nenozīmē. Lūk, piem., Sorins saka, ka «proletariāta diktatūra ir mūsu partijas diktatūra» (sk. «Ļeņina mācība par partiju», 95. lpp.). Šī teze, kā redzat, identificē «partijas diktatūru» ar proletariāta diktatūru. Vai šo identificē jumu var atzīt par pareizu, paliekot uz ļeņinisma pamatiem? Nē, nevar. Un, lūk, kāpēc.

Pirmkārt. Iepriekš minētā Kominternes II kongresa Ļeņina runas citātā Ļeņins nebūt neidentificē partijas vadošo lomu ar proletariāta diktatūru. Viņš runā tikai par to, ka «vienīgi apzinīgais mazākums (t. i., partija. J. St.) var vadīt plašās strādnieku masas un vest tās sev līdz», ka tieši šai nozīmē «ar proletariāta diktatūru mēs saprotam būtībā* viņa organizētā un apzinīgā mazākuma diktatūru». Sacīt — «būtībā» vēl nenozīmē sacīt — «pilnīgi». Mēs bieži sakām, ka nacionālais jautājums ir būtībā zemnieku jautājums. Un tas ir gluži pareizi. Bet tas vēl nenozīmē, ka nacionālo jautājumu aizsedz zemnieku jautājums, ka zemnieku jautājums savā apjomā līdzinās nacionālajam jautājumam, ka zemnieku jautājums ir identisks nacionālajam jautājumam. Nav jāpierāda, ka nacionālais jautājums apjomā ir plašāks un bagātāks par zemnieku jautājumu. Tas pats jāsaka, analoģijas dēļ ar to, par partijas vadošo lomu un par proletariāta diktatūru. Ja partija realizē proletariāta diktatūru, un šai nozīmē proletariāta diktatūra ir būtībā viņa partijas «diktatūra», tad tas vēl nenozīmē, ka «partijas diktatūra» (vadošā loma) ir identiska ar proletariāta diktatūru, ka pirmā savā apjomā ir līdzīga otrai. Nav jāpierāda, ka proletariāta diktatūra savā apjomā ir plašāka un bagātāka par partijas vadošo lomu. Partija realizē proletariāta diktatūru, bet tā realizē proletariāta diktatūru un nevis kādu citu. Kas identificē partijas vadošo lomu ar proletariāta diktatūru, tas proletariāta diktatūru samaina ar partijas «diktatūru».

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Otrkārt. Neviens svarīgs proletariāta masu organizāciju lēmums nenotiek bez partijas vadošiem norādījumiem. Tas gluži pareizi. Bet vai tas nozīmē, ka proletariāta diktatūru aptver partijas vadošie norādījumi? Vai tas nozīmē, ka partijas vadošos norādījumus tāpēc var identificēt ar proletariāta diktatūru? Protams, nenozīmē. Proletariāta diktatūra ir partijas vadošie norādījumi plus šo norādījumu realizēšana caur proletariāta masu organizācijām, plus to realizēšana dzīvē caur iedzīvotājiem. Šeit mums darīšana, kā redzat, ar veselu virkni pāreju un starppakāpju, kas nebūt nav mazsvarīgs moments proletariāta diktatūrā. Starp partijas vadošiem norādījumiem un to realizēšanu dzīvē tātad atrodas vadāmo griba un rīcība, šķiras griba un rīcība, tās gatavība (vai nevēlēšanās) atbalstīt šādus norādījumus, tās prasme (vai neprasme) realizēt šos norādījumus, tās prasme (vai neprasme) realizēt tos tieši tā, kā to prasa situācija. Vai maz jāpierāda, ka partija, kas uzņēmusies vadību, nevar neievērot vadāmo gribu, stāvokli, apzinības līmeni, ka tā nevar neievērot savas šķiras gribu, stāvokli un apzinības līmeni. Tāpēc, kas partijas vadošo lomu identificē ar proletariāta diktatūru, tas šķiras gribu un rīcību samaina ar partijas norādījumiem.

Treškārt. «Proletariāta diktatūra, — saka Ļeņins, — ir uzvarējušā un politisko varu savās rokās saņēmušā proletariāta šķiru cīņa» (sk. XXIV sēj., 311. lpp.). Kā var izpausties šī šķiru cīņa? Tā var izpausties vairākās proletariāta bruņotās akcijās pret nogāztās buržuāzijas uzbrukumiem vai pret ārzemju buržuāzijas intervenciju. Tā var izpausties pilsoņu karā, ja proletariāta vara vēl nav nostiprināta. Tā var izpausties proletariāta plašā organizatoriskā un celtnieciskā darbā, pievelkot darbā plašas masas, pēc tam kad vara jau nostiprinājusies. Visos šais gadījumos darītājs ir proletariāts kā šķira. Nav vēl noticis, ka partija, partija viena pati, būtu sarīkojusi visas šīs akcijas vienīgi saviem pašas spēkiem bez šķiras atbalsta. Parasti tā tikai vada šīs akcijas un vada tiktāl, ciktāl to atbalsta šķira. Jo partija nevar aizsegt, nevar stāties šķiras vietā. Jo partija ar visu tās svarīgo vadošo lomu tomēr paliek šķiras daļa. Tāpēc tas, kas identificē partijas vadošo lomu ar proletariāta diktatūru, samaina šķiru ar partiju.

Ceturtkārt. Partija realizē proletariāta diktatūru. «Partija — ir tiešs proletariāta vadošais avangards, tā ir vadītāja» (Ļeņins). Šai nozīmē partija ņem varu, partija pārvalda zemi. Bet tas vēl nenozīmē, ka partija realizē proletariāta diktatūru ārpus valsts varas, bez valsts varas, ka partija pārvalda zemi ārpus Padomēm, ne caur Padomēm. Tas vēl nenozīmē, ka partiju var identificēt ar Padomēm, ar valsts varu. Partija ir varas kodols. Bet tā nav, un to nevar identificēt ar. valsts varu. «Kā valdoša partija», — saka Ļeņins, — «mēs nevarējām nesaliedēt padomju «augšējos slāņus» ar partijas «augšējiem slāņiem», tie pie mums ir saliedēti un būs tādi» (sk. XXVI sēj., 208. lpp.). Tas gluži pareizi. Bet Ļeņins ar to nebūt negrib teikt, ka mūsu padomju iestādes visā kopumā, piemēram, mūsu armija, mūsu transports, mūsu saimnieciskās iestādes utt., ir mūsu partijas iestādes, ka partija var stāties Padomju un to atzarojumu vietā, ka partiju var identificēt ar valsts varu. Ļeņins ne vienu reizi vien ir teicis, ka «Padomju sistēma ir proletariāta diktatūra», ka «Padomju vara ir proletariāta diktatūra» (sk. XXIV sēj., 14. un 15. lpp.), bet viņš nekad nav teicis, ka partija ir valsts vara, ka Padomes un partija ir viens un tas pats. Partija, kam ir daži simti tūkstoši biedru, vada centrā un uz vietām Padomes un to atzarojumus, kas aptver dažus miljonus cilvēku, partejisku un bezpartejisku, bet tā nevar un tai nav jāstājas viņu vietā. Lūk, kāpēc Ļeņins saka, ka «diktatūru realizē Padomēs organizētais proletariāts, kuru vada komunistiskā boļševiku partija», ka «viss partijas darbs norit caur* Padomēm, kas apvieno darba ļaužu masas bez aroda izšķirības» (sk. X X V sēj., 192.—193. lpp.), ka diktatūra «jārealizē... caur* padomju aparātu» (sk. XXVI sēj., 64. lpp.). Tāpēc, kas identificē partijas vadošo lomu ar proletariāta diktatūru, tas samaina Padomes, valsts varu, ar partiju.

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Piektkārt. Proletariāta diktatūras jēdziens ir valstisks jēdziens. Proletariāta diktatūra obligāti ietver sevī vardarbības jēdzienu. Bez vardarbības nav diktatūras, ja diktatūru saprotam šā vārda tiešā nozīmē. Ļeņins apzīmē proletariāta diktatūru par «varu, kas balstās tieši uz vardarbību» (sk. XIX sēj., 315. lpp.). Tāpēc runāt par partijas diktatūru attiecībā pret proletāriešu šķiru un identificēt to ar proletariāta diktatūru, — tas nozīmē runāt par to, ka partijai attiecībā pret savu šķiru jābūt ne vien vadītājai, ne vien vadonei un skolotājai, bet arī savā ziņā valsts varai, kas pret to izlieto arī vardarbību. Tāpēc tas, kas «partijas diktatūru» identificē ar proletariāta diktatūru, tas klusībā pieļauj to, ka partijas autoritāti var celt uz vardarbību, kas ir absurdi un pilnīgi nav savienojams ar ļeņinismu. Partijas autoritāti uztur strādnieku šķiras uzticība. Bet strādnieku šķiras uzticību neiegūst vis ar vardarbību, — vardarbība to tikai nokauj, — bet ar pareizu partijas teoriju, pareizu partijas politiku, partijas uzticību strādnieku šķirai, tās sakariem ar strādnieku šķiras masām, tās gatavību, tās prasmi pārliecināt masas par savu lozungu pareizumu.

Kas tad no visa tā secināms?

No tā secināms tas, ka:

1) Ļeņins lieto vārdu partijas diktatūra nevis šā vārda tiešā nozīmē («vara, kas balstās uz vardarbību»), bet gan netiešā nozīmē, vadības nozīmē;

2) kas identificē partijas vadību ar proletariāta diktatūru, tas sagroza Ļeņinu, nepareizi piešķirdams partijai vardarbības funkcijas attiecībā pret strādnieku šķiru visumā;

3) kas piešķir partijai tai nepiemītošas vardarbības funkcijas attiecībā pret strādnieku šķiru, tas pārkāpj elementārās prasības par pareizām avangarda un šķiras, partijas un proletariāta savstarpējām attieksmēm.

Tādējādi mēs esam piegājuši cieši klāt jautājumam par savstarpējām attieksmēm starp partiju un šķiru, starp partijas biedriem un bezpartejiskiem strādnieku šķirā.

Ļeņins apzīmē šīs savstarpējās attieksmes par «strādnieku šķiras avangarda un strādnieku masas savstarpēju uzticību*» (sk. XXVI sēj., 235. lpp.).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Ko tas nozīmē?

Tas nozīmē, pirmkārt, ka partijai vērīgi jāuzklausa masu balss, ka tai uzmanīgi jāizturas pret masu revolucionāro instinktu, ka tai jāstudē masu cīņas prakse, tā pārbaudot savas politikas pareizumu, ka tai tātad ne vien jāmāca, bet arī jāmācās no masām.

Tas nozīmē, otrkārt, ka partijai diendienā jāiekaro sev proletārisko masu uzticība, ka tai ar savu politiku un savu darbu jākaldina sev masu atbalsts, ka tai nevis jākomandē, bet vispirms jāpārliecina, atvieglojot masām pašu pieredzē iepazīties ar partijas politikas pareizību, ka tai tātad jābūt savas šķiras vadītājai, vadonei, skolotājai.

Pārkāpt šos noteikumus nozīmē pārkāpt avangarda un šķiras pareizas savstarpējas attieksmes, satricināt «savstarpējo uzticību», ārdīt, ir šķiras, ir partijas disciplīnu.

«Droši vien, tagad jau gandrīz katrs redz», saka Ļeņins, «ka boļševiki nebūtu noturējušies pie varas ne tikai 2½ gadus, bet pat 2½ mēnešus bez visstingrākās, patiešām dzelzs disciplīnas mūsu partijā, bez visas strādnieku šķiras masas vispilnīgākā un pašaizliedzīgākā atbalsta*, t. i., visa, kas šai šķirā: ir domāt spējīgs, godīgs, pašaizliedzīgs, iespaidīgs, spējīgs vest sev līdzi vai aizraut atpalikušos slāņus» (sk. X X V sēj., 173. lpp.).

«Proletariāta diktatūra», saka tālāk Ļeņins, «ir neatlaidīga cīņa, asiņaina un bezasiņaina, vardarbīga un mierīga, militāra un saimnieciska, pedagoģiska un administratīva pret vecās sabiedrības spēkiem un tradicijām. Miljonu un desmit miljonu ieradumu spēks — visbriesmīgākais spēks. Bez stipras kā dzelzs un cīņā norūdītas partijas, bez partijas, kurai uzticas viss, kas godīgs zināmā šķirā*, bez partijas, kas prot vērot masu noskaņojumu un ietekmēt to, sekmīgi veikt šādu cīņu nav iespējams» (sk. X X V sēj., 190. lpp.).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Bet kā partija iegūst šo šķiras uzticību un atbalstu? Kā veidojas proletariāta diktatūrai nepieciešamā dzelzs disciplīna, uz kāda pamata tā izaug?

Lūk, ko par to saka Ļeņins:

«Uz kā balstās proletariāta revolucionārās partijas disciplīna? Ar ko to pārbauda? ar ko pastiprina? Pirmkārt, ar proletariāta avangarda apzinību un viņa uzticību revolūcijai, viņa izturību, pašuzupurēšanos, varonību. Otrkārt, ar viņa prasmi saistīties, tuvināties, līdz zināmai pakāpei, ja gribat, saplūst ar visplašāko darba ļaužu masu*, vispirms ar proletārisko, bet tāpat arī ar neproletārisko darba ļaužu masu. Treškārt, ar šā avangarda realizētās politiskās vadības pareizumu, tā politiskās stratēģijas un taktikas pareizumu, ar nosacījumu, lai visplašākās masas pašu pieredzē pārliecinātos par šo pareizumu. Bez šiem nosacījumiem nav panākama disciplīna revolucionārā partijā, kas īsteni spēj būt vadošas šķiras partija, kurai jāgāž buržuāzija un jāpārveido visa sabiedrība. Bez šiem nosacījumiem mēģinājumi radīt disciplīnu neizbēgami izvēršas par neko, par frāzi, par ākstīšanos. Un, no otras puses, šie nosacījumi nevar rasties uzreiz. Tie izstrādājas vienīgi ilgā darbā, grūtā pieredzē; to izstrādāšanu atvieglo vienīgi pareiza revolucionāra teorija, kas savukārt nav dogma, bet galīgi izveidojas tikai ciešā sakarībā ar īstenas masu un īstenas revolucionāras kustības praksi» (sk. X X V sēj., 174. lpp.).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Un tālāk:

«Sekmīgai uzvarai pār kapitālismu nepieciešamas pareizas attieksmes starp vadošo, komunistisko partiju, revolucionāro šķiru, proletariātu, — un masu, t. i., visu darba ļaužu un ekspluatēto kopumu. Vienīgi komunistiskā partija, ja tā patiešām ir revolucionārās šķiras avangards, ja tā ietver sevī visus tās labākos pārstāvjus, ja tā sastāv no pilnīgi apzinīgiem un uzticamiem komunistiem, kas izglītoti un norūdīti neatlaidīgas revolucionāras cīņas pieredzē, ja šī partija ir pratusi sevi neatraujami saistīt ar visu savas šķiras dzīvi un caur to ar visu ekspluatēto masu un iedvest šai šķirai un šai masai pilnīgu uzticību* — vienīgi šāda partija spēj vadīt proletariātu visnesaudzīgākā, izšķirīgā, pēdējā cīņā pret visiem kapitālisma spēkiem. No otras puses, vienīgi šādas partijas vadībā proletariāts spēj izvērst visu savu revolucionārā uzbrukuma spēku, pārvērzdams par neko no kapitālisma samaitātās strādnieku aristokrātijas, veco tr ēd jūniju un kooperatīvu vadoņu u. tml., t. i., neliela mazākuma nenovēršamo apātiju un pat pretošanos, spēj izvērst visu savu spēku, kas pašas kapitālistiskās sabiedrības saimnieciskās iekārtas dēļ ir nesamērojami lielāks nekā proletariāta daļa iedzīvotāju skaitā» (sk. X X V sēj., 315. lpp.).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

No šiem citātiem jāsecina, ka:

1) partijas autoritāte un dzelzs disciplīna strādnieku šķirā, kas nepieciešama proletariāta diktatūrai, dibinās nevis uz bailēm vai uz partijas «neaprobežotām» tiesībām, bet uz strādnieku šķiras uzticības partijai, uz strādnieku šķiras atbalsta partijai;

2) strādnieku šķiras uzticību partijai iegūst ne uz reizi un ne ar vardarbību pret strādnieku šķiru, bet ar ilgstošu partijas darbu masās, ar pareizu partijas politiku, ar partijas prasmi pārliecināt masas par savas politikas pareizumu uz pašu masu pieredzes pamata, ar partijas prasmi nodrošināt sev strādnieku šķiras atbalstu, vest sev līdz strādnieku šķiras masas;

3) bez pareizas partijas politikas, kas pastiprināta ar masu cīņas pieredzi, un bez strādnieku šķiras uzticības nav un nevar būt īstas partijas vadības;

4) partiju un tās vadību, ja tai ir šķiras uzticība un ja šī vadība ir īsta vadība, nevar likt pretstatā proletariāta diktatūrai, jo bez partijas vadības (partijas «diktatūras»), kurai ir strādnieku šķiras uzticība, kaut cik izturīga proletariāta diktatūra nav iespējama.

Bez šiem nosacījumiem partijas autoritāte un dzelzs disciplīna ir vai nu tukša frāze, vai uzpūtība un avantūra.

Nevar proletariāta diktatūru likt pretstatā partijas vadībai («diktatūrai»). Nevar, jo partijas vadība ir galvenais proletariāta diktatūrā, ja ir runa par kaut cik nostiprinājušos un pilnīgu diktatūru, bet ne tādu, kāda bija, piemēram, Parīzes Komūna, kas nebija ne pilnīga, ne nostiprinājusies diktatūra. Nevar, jo proletariāta diktatūra un partijas vadība atrodas, tā sakot, vienā darba līnijā, darbojas vienā virzienā.

«Jau pati jautājuma nostādne», saka Ļeņins, «partijas diktatūra vai šķiras diktatūra? vadoņu diktatūra (partija) vai masu diktatūra (partija)?» liecina par visneticamāko un bezizejas domu jucekli . . . Visiem zināms, ka masas sadalās šķirās... ka parasti un pa lielākai daļai, vismaz šolaiku civilizētajās zemēs, šķiras vada politiskās partijas; — vispārējs likums, ka politiskās partijas vada vairāk vai mazāk stabilas, grupas, kurās ietelp visautoritatīvākās, iespaidīgākās, ar pieredzi bagātākās, visatbildīgākos amatos ievēlējamas personas, kc sauc par vadoņiem . . . Aizrunāties... vispār līdz masu diktatūras nolikšanai pretstatā vadoņu diktatūrai ir smieklīga nejēdzība un muļķība» (sk. X X V sēj., 187. un 188. lpp.).

Tas ir gluži pareizi. Bet šī pareizā teze dibinās uz tā pieņēmuma, ka jau pastāv avangarda un strādnieku masu, partijas un šķiras pareizas savstarpējas attieksmes. Tā dibinās uz tā pieņēmuma, ka avangarda un šķiras savstarpējās attieksmes paliek, tā sakot, normālas, paliek «savstarpējas uzticības» robežās.

Nu, bet ko darīt, ja avangarda un šķiras pareizās savstarpējās attieksmes, ja partijas un šķiras «savstarpējās uzticības» attieksmes ir pārkāptas? Ko darīt, ja partija pati sāk šā vai tā statīt sevi pretim šķirai, pārkāpdama pašos pamatos pareizās savstarpējās attieksmes ar šķiru — pārkāpdama «savstarpējās uzticības» pamatus? Vai vispār šādi gadījumi iespējami? Jā, iespējami. Tie iespējami:

1) ja partija sāk celt savu autoritāti masās nevis uz sava darba un masu uzticības, bet uz savām «neaprobežotām» tiesībām;

2) ja partijas politika ir acīm redzami nepareiza, bet viņa to negrib revidēt un izlabot savu kļūdu;

3) ja politika vispārīgi pareiza, tikai masas vēl nav gatavas to pieņemt, bet partija negrib vai neprot nogaidīt, lai dotu masām iespēju pašu pieredzes ceļā pārliecināties par partijas politikas pareizību.

Mūsu partijas vēsture dod veselu virkni tādu gadījumu. Dažādi nogrupējumi un frakcijas mūsu partijā ir kritušas un izjukušas tāpēc, ka tās pārkāpa vienu no šiem trim nosacījumiem, bet dažreiz arī visus šos nosacījumus kopā.

Bet tāpēc jāsecina, ka proletariāta diktatūras nolikšanu pretstatā partijas «diktatūrai» (vadībai) nevar atzīt par pareizu tikai tai gadījumā:

1) ja ar partijas diktatūru attiecībā pret strādnieku šķiru saprot ne diktatūru šā vārda tiešā nozīmē («vara, kas balstās uz vardarbību»), bet partijas vadību, kurā nav vardarbības pret šķiru kopumā, pret tās vairākumu, kā to taisni arī saprot Ļeņins;

2) ja partijai ir pamats būt par īstu šķiras vadītāju, t. i., ja partijas politika ir pareiza, ja šī politika atbilst šķiras interesēm;

3) ja šķira, ja šķiras vairākums šo politiku pieņem, iemācās to, pārliecinās partijas darba rezultātā par šās politikas pareizumu, uzticas partijai un atbalsta to.

Šo nosacījumu pārkāpšana nenovēršami rada konfliktu starp partiju un šķiru, šķelšanos starp tām, vienas nostatīšanu pret otru.

Vai var šķirai uzspiest ar varu partijas vadību? Nē, nevar. Vismaz šāda vadība nevar būt kaut cik ilgstoša. Partijai, ja tā grib palikt proletariāta partija, jāzina, ka tā ir vispirms un galveno tiesu strādnieku šķiras vadītāja, vadone, skolotāja*. Mēs nedrīkstam aizmirst Ļeņina vārdus, kas šai sakarā teikti brošūrā «Valsts un revolūcija»:

«Audzinādams strādnieku partiju, marksisms audzina proletariāta avangardu, kas spējīgs ņemt varu un vest visu tautu uz sociālismu, virzīt un organizēt jauno iekārtu, būt par skolotāju, vadītāju, vadoni1 visiem darba ļaudīm un ekspluatētiem viņu sabiedriskās dzīves iekārtošanā bez buržuāzijas un pret buržuāziju» (sk. XXI sēj., 386. lpp.).

Vai var atzīt, ka partija ir īsta šķiras vadītāja, ja tās politika ir nepareiza, ja tās politika nonāk sadursmē ar šķiras interesēm? Protams, ka nevar. Tādos gadījumos partijai, ja tā grib palikt vadītāja, jārevidē sava politika, jāizlabo sava politika, jāatzīst sava kļūda un tā jāizlabo. Šās tēzes apstiprināšanai varētu atsaukties kaut uz tādu faktu mūsu partijas vēsturē kā pārtikas repartīcijas atcelšanas periods, kad strādnieku un zemnieku masas bija acīm redzami nemierā ar mūsu politiku un kad partija ķērās, atklāti un godīgi ķērās pie šās politikas revidēšanas. Lūk, ko toreiz X kongresā Ļeņins teica jautājumā par pārtikas repartīcijas atcelšanu un jaunās ekonomiskās politikas ievešanu:

«Mums nav jācenšas kaut ko slēpt, bet atklāti jāsaka, ka zemniecība nav mierā ar to attieksmju formu, kāda mums ar to nodibinājusies, ka tā šo attieksmju formu negrib un ka tālāk tā vairs nedzīvos. Tas ir neapstrīdami. Šāda viņas griba izpaudusies noteikti. Tā ir milzīgu strādājošo iedzīvotāju masu griba. Mums tā jāievēro, un mēs esam politiķi ar pietiekami skaidru galvu, lai sacītu atklāti: «nu tad mums sava politika attiecībā pret zemniecību jārevidē»* (sk. XXVI sēj., 238. lpp.).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Vai var atzīt, ka partijai jāuzņemas ierosme un vadība masu izšķirīgu akciju organizēšanā uz tā pamata vien, ka tās politika kopumā pareiza, ja šai politikai vēl neuzticas un to neatbalsta šķira, teiksim, savas politiskās atpalicības dēļ, ja partijai vēl nav izdevies pārliecināt šķiru par savas politikas pareizumu, teiksim, tāpēc, ka notikumi vēl nav nobrieduši? Nē, nevar. Tādos gadījumos partijai, ja tā grib būt īstena vadītāja, jāprot nogaidīt, jāpārliecina masas par savas politikas pareizumu, jāpalīdz masām pārliecināties par šās politikas pareizumu pašu pieredzes ceļā:

«Ja revolucionārai partijai», saka Ļeņins, «nav vairākuma revolucionāro šķiru priekšpulkos un valstī, tad nevar būt runas par sacelšanos » (sk. XXI sēj., 282. lpp.).

«Bez strādnieku šķiras vairākuma uzskatu maiņas revolūcija nav iespējama un šo maiņu rada masu politiskā pieredze» (sk. XXV sēj., 221. lpp.).

«Proletāriskais avangards idejiski iekarots. Tas ir galvenais. Bez tā nevar spert pat pirmo soli uz uzvaru. Bet no tā vēl diezgan tālu līdz uzvarai. Ar avangardu vien uzvarēt nevar. Mest izšķirīgā cīņā avangardu vien, kamēr visa šķira, kamēr plašas masas nav ieņēmušas vai nu avangarda tiešas atbalstīšanas pozicijās, vai, mazākais, labvēlīgas neitralitātes pozicijās pret to un nav kļuvušas pilnīgi nespējīgas pabalstīt tā-pretinieku, būtu ne vien muļķība, bet arī noziegums. Un tādēļ, lai patiešām visa šķira, lai patiešām plašas kapitāla apspiesto un darba ļaužu masas nonāktu līdz šādai pozicijai, ar propagandu vien, ar aģitāciju vien nepietiek. Tam vajadzīga šo masu pašu politiskā pieredze » (sk. turpat, 228. lpp.).

Kā zināms, mūsu partija tieši tā arī rīkojās periodā no Ļeņina aprīļa tēzēm līdz 1917. gada Oktobra sacelšanās dienai. Un tieši tāpēc, ka tā rīkojās pēc šiem Ļeņina norādījumiem, tā arī sacelšanās kustībā uzvarēja.

Tādi pamatos ir avangarda un šķiras pareizo savstarpējo attieksmju nosacījumi.

Ko nozīmē vadīt, ja partijas politika ir pareiza un pareizās attieksmes starp avangardu un šķiru netiek pārkāptas?

Vadīt šādos apstākļos — nozīmē mācēt pārliecināt masas par partijas politikas pareizību, izvirzīt un realizēt tādus lozungus, kas pieved masas partijas pozīcijām un atvieglo tām iepazīšanos pašu pieredzes ceļā ar partijas politikas pareizību, pacelt masas līdz partijas apziņas līmenim un tādējādi nodrošināt masu atbalstu, viņu gatavību enerģiskai cīņai.

Tāpēc pārliecināšanas metode ir partijas pamatmetode šķiras vadīšanā.

«Ja mēs tagad Krievijā», saka Ļeņins, «pēc 2½ gadu nepieredzētām uzvarām pār Krievijas un Antantes buržuāziju, izvirzītu par iestāšanās noteikumu arodbiedrībās «diktatūras atzīšanu», mēs izdarītu muļķību,

samaitātu savu ietekmi masās, palīdzētu meņševikiem. Jo viss komunistu uzdevums — mācēt pārliecināt atpalikušos, mācēt strādāt viņu vidū, bet nevis norobežoties no viņiem ar izdomātiem bērnišķīgi — «kreisiem» lozungiem» (sk. X X V sēj., 197. lpp.).

Tas, protams, nenozīmē, ka partijai jāpārliecina visi strādnieki līdz beidzamam cilvēkam, ka tikai pēc tam var pāriet uz rīcību, ka tikai pēc tam var sākt akcijas. Nebūt ne. Tas nozīmē tikai to, ka pirms sākt izšķirīgu politisku rīcību, partijai ar ilgstošu revolucionāru darbu jānodrošina sev strādnieku masu vairākuma atbalsts, vismaz šķiras vairākuma labvēlīga neitralitāte. Pretējā gadījumā Ļeņina tēzei par to, ka strādnieku šķiras vairākuma iekarošana partijas pusē ir uzvarīgas revolūcijas nepieciešams nosacījums, — nebūtu nekādas jēgas.

Nu, bet ko lai dara ar mazākumu, ja tas negrib, ja tas nav ar mieru labprātīgi padoties vairākuma gribai? Vai partija var, vai partijai vajag, ja tai ir vairākuma uzticība, piespiest mazākumu padoties vairākuma gribai? Jā, var un vajag. Vadību nodrošina masu pārliecināšanas metode kā galvenā partijas metode masu ietekmēšanai. Bet tas nevis noliedz, bet paredz piespiešanu, ja šās piespiešanas bāze ir strādnieku šķiras vairākuma uzticība un atbalsts partijai, ja piespiešanu izlieto pret mazākumu pēc tam, kad izdevies pārliecināt vairākumu. Vajadzētu atcerēties strīdus mūsu partijā šai jautājumā, kas norisinājās arodbiedrību diskusijas periodā. Kāda bija toreiz opozicijas kļūda, Cektrana* kļūda? Vai ne tā, ka opozicija toreiz atzina par iespējamu piespiešanu? Nē, ne tā. Opozicijas kļūda toreiz bija tā, ka viņa, nespēdama pārliecināt vairākumu par savas pozīcijas pareizību, pazaudējusi vairākuma uzticību, tomēr Sāka lietot piespiešanu, sāka neatlaidīgi prasīt to cilvēku «pārpurināšanu», kuriem uzticējās vairākums.

________________________________________________________

*Transportastrādnieku arodbiedrības C K . Red.

Lūk, ko toreiz, partijas X kongresā, teica Ļeņins savā runā par arodbiedrībām:

«Lai nodibinātu strādnieku šķiras avangarda un strādnieku masu savstarpējās attiecības, savstarpēju uzticību, vajadzēja, ja Cektrans bija kļūdījies... vajadzēja to izlabot. Bet, kad šo kļūdu sāk aizstāvēt, tas kļūst par politisku briesmu avotu. Ja nebūtu izdarījuši maksimāli iespējamo demokrātijas nozīmē, uz tā noskaņojuma pamata, par ko šeit runā Kutuzovs, mēs būtu nonākuši pie politiska sabrukuma. Vispirms mums jāpārliecina un pēc tam jāpiespiež. Vispirms mums jāpārliecina visādā ziņā un tikai pēc tam jāpiespiež1. Mēs nepratām pārliecināt plašās masas un pārkāpām avangarda un masu pareizās attieksmes» (sk. X X V I sēj., 235. lpp.).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

To pašu Ļeņins saka savā brošūrā «Par arodbiedrībām»:

«Tad mēs pareizi un sekmīgi izlietojām piespiešanu, kad pratām vispirms radīt pārliecības bazi» (sk. turpat, 74. lpp.).

Un tas ir gluži pareizi. Jo bez šiem nosacījumiem nav iespējama nekāda vadība. Jo tikai tādējādi var nodrošināt rīcības vienotību partijā, ja runa ir par partiju, šķiras rīcības vienību, ja runa ir par visu šķiru. Bez tā — šķelšanās, jukas, sairšana strādnieku šķiras rindās.

Tādi ir vispār partijas pareizas vadības pamati.

Katra cita vadības izpratne ir sindikālisms, anarchisms, birokrātisms, viss, ko vien gribat — tikai ne boļševisms, tikai ne ļeņinisms.

Proletariāta diktatūru nedrīkst pretstatīt partijas vadībai («diktatūrai»), ja ir pareizas savstarpējas attieksmes starp partiju un strādnieku šķiru, starp avangardu un strādnieku masām. Bet no tā jāsecina, ka vēl jo vairāk nedrīkst identificēt partiju ar strādnieku šķiru, partijas vadību («diktatūru») ar strādnieku šķiras diktatūru. Pamatojoties uz tā, ka partijas «diktatūru» nevar pretstatīt proletariāta diktatūrai, Sorins nepareizi secina, ka «proletariāta diktatūra ir mūsu partijas diktatūra». Bet Ļeņins runā ne vien par šādas pretstatīšanas nepieļaujamību. Reizē ar to viņš runā arī, ka nav pieļaujams pretstatīt «masu diktatūru vadoņu diktatūrai». Vai nepatīk identificēt uz šā pamata vadoņu diktatūru ar proletariāta diktatūru? Ejot pa šo ceļu, mums būtu jāsaka, ka «proletariāta diktatūra ir mūsu vadoņu diktatūra». Bet taču tieši līdz šai muļķībai noved, patiesību sakot, partijas «diktatūras» identificēšanas politika ar proletariāta diktatūru . . .

Kā šajā ziņā ir ar Zinovjevu?

Zinovjeva viedoklis īstenībā ir tas pats partijas «diktatūras» un proletariāta diktatūras identificēšanas viedoklis kā Sorina, tikai ar to atšķirību, ka Sorins izsakās tiešāk un skaidrāk, kamēr Zinovjevs «gorās». Pietiek minēt kaut vai šādu vietu Zinovjeva grāmatā «Ļeņinisms», lai par to pārliecinātos:

«Kas ir», saka Zinovjevs, «PSRS pastāvošā iekārta no tās šķiru satura viedokļa? Tā ir — proletariāta diktatūra. Kāda ir tiešā varas atspere PSRS? Kas realizē strādnieku šķiras varu? Komunistiskā partija! Šai nozīmē mums ir partijas diktatūra*. Kāda ir varas juridiskā forma PSRS'? Kāds ir jaunais valsts iekārtas tips, ko radījusi Oktobra revolūcija? Tā ir padomju sistēma. Viens nebūt nav pretrunā otram.»

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Ka viens nav pretrunā otram, tas, protams, pareizi, ja partijas diktatūru attiecībā pret strādnieku šķiru kopumā saprotam kā partijas vadību. Bet kā var uz šā pamata likt vienlīdzības zīmi starp proletariāta diktatūru un partijas «diktatūru», starp Padomju sistēmu un partijas «diktatūru»? Ļeņins identificēja Padomju sistēmu ar proletariāta diktatūru, un viņam bija taisnība, jo Padomes, mūsu Padomes, ir darba ļaužu masu saliedēšanas organizācijas ap proletariātu partijas vadībā. Bet kad, kur un kādā savā darbā Ļeņins ir licis- vienlīdzības zīmi starp partijas «diktatūru» un proletariāta diktatūru, starp partijas «diktatūru» un Padomju sistēmu, kā to tagad dara Zinovjevs? Proletariāta diktatūra nav pretrunā ne vien ar partijas vadību («diktatūru»), bet arī ar vadoņu vadību («diktatūru»). Vai netīk uz šā pamata deklarēt, ka mūsu valsts ir proletariāta diktatūras valsts, tas ir, partijas diktatūras valsts, tas ir, vadoņu diktatūras valsts? Bet taču taisni līdz šai muļķībai arī noved Zinovjeva zagšus un nedroši paustais «princips», kas identificē partijas «diktatūru» ar proletariāta diktatūru.

Daudzajos Ļeņina darbos man ir izdevies atzīmēt tikai piecus gadījumus, kur Ļeņins garāmejot pieskaras jautājumam par partijas diktatūru.

Pirmais gadījums — tā ir polemika ar eseriem un meņševikiem, kur viņš saka:

«Kad mums pārmet vienas partijas diktatūru un piedāvā, kā jūs dzirdējāt, vienotu sociālistisku fronti, mēs sakām: «Jā, vienas partijas diktatūra! Pie tās mēs turamies un atkāpties no šī pamata nevaram, tāpēc ka tā ir tā partija, kura gadu desmitos ir iekarojusi visu fabriku, rūpnīcu un rūpniecības proletariāta avangarda lomu» (sk. XXIV sēj., 423. lpp.).

Otrs gadījums — «Vēstule strādniekiem un zemniekiem sakarā ar uzvaru pār Kolčaku», kur viņš saka:

«Zemniekus biedē (sevišķi meņševiki un eseri, visi, pat viņu «kreisie») ar «vienas partijas diktatūras», ar boļševiku-komūnistu partijas bubuli. No Kolčaka piemēra zemnieki ir mācījušies no bubuļa nebaidīties. Vai nu muižnieku un kapitālistu diktatūra (t. i., dzelzs vara), vai arī strādnieku šķiras diktatūra» (sk. X X I V sēj., 436. lpp.).

Trešais gadījums — tā ir Ļeņina runa Kominternes II kongresā polemikā ar Tenneru. Šo runu es citēju jau iepriekš.

Ceturtais gadījums — tās ir dažas rindiņas brošūrā «Bērnišķīgā slimība». Attiecīgie citāti jau iepriekš minēti.

Un piektais gadījums — tas ir proletariāta diktatūras schēmas uzmetums, kas publicēts III «Ļeņina rakstu krājumā», kur ir nodalījums ar virsrakstu «Vienas partijas diktatūra» (sk. «Ļeņina rakstu krājums» I I I , 497. lpp.).

Jāatzīmē, ka divos gadījumos no pieciem, pēdējā un otrā gadījumā, vārdus «vienas partijas diktatūra» Ļeņins liek pēdiņās, acīm redzami pasvītrodams šās formulas neprecīzo, netiešo nozīmi.

Tāpat jāatzīmē, ka visos šais gadījumos «partijas diktatūru » attiecībā pret strādnieku šķiru Ļeņins saprot nevis kā diktatūru šā vārda tiešā nozīmē («vara, kas balstās uz vardarbību»), bet partijas vadību.

Raksturīgi, ka nevienā no saviem darbiem, ne galvenajos, ne mazāk nozīmīgajos darbos, kur Ļeņins traktē vai vienkārši piemin proletariāta diktatūru un partijas lomu proletariāta diktatūras sistēmā, nav ne mazākā mājiena uz to, ka «proletariāta diktatūra ir mūsu partijas diktatūra». Gluži otrādi, katra lappuse, katra šo darbu rindiņa protestē pret šādu formulu (sk. «Valsts un revolūcija», «Proletāriskā revolūcija un renegāts Kautskis», «Bērnišķīgā slimība» utt.).

Vēl raksturīgāk, ka Kominternes II kongresa tēzēs par politiskās partijas lomu, kas izstrādātas Ļeņina tiešā vadībā, uz kurām Ļeņins ne vienu reizi vien atsaucies savās runās kā uz partijas lomas un uzdevumu pareiza formulējuma paraugu, — mēs neatrodam neviena, burtiski neviena vārda par partijas diktatūru.

Ko viss tas liecina?

Tas liecina, ka:

a) Ļeņins neatzina formulu «partijas diktatūra» par nevainojamu, precīzu un tāpēc arī Ļeņina darbos tā lietota visai reti un dažreiz likta pēdiņās;

b) tais nedaudzajos gadījumos, kad polemikā ar pretiniekiem Ļeņinam bija jārunā par partijas diktatūru, viņš parasti runāja par «vienas partijas diktatūru», t. i., par to, ka mūsu partijai vienai ir vara, ka tā nedala varu ar citām partijām, turklāt viņš vienmēr paskaidroja, ka partijas diktatūra attiecībā pret strādnieku šķiru jāsaprot kā partijas vadība, tās vadošā loma;

c) visos tais gadījumos, kad Ļeņins atzina par vajadzīgu zinātniski definēt partijas lomu proletariāta diktatūras sistēmā, viņš runāja vienīgi par partijas vadošo lomu attiecībā pret strādnieku šķiru (un šādu gadījumu ir tūkstoši);

d) tieši tāpēc Ļeņinam «neienāca prātā» uzņemt pamatrezolūcijā par partijas lomu — es domāju Kominternes II kongresa rezolūciju — formulu «partijas diktatūra»;

e) no ļeņinisma viedokļa kļūdās un politiski tuvredzīgi ir tie biedri, kas identificē vai mēģina identificēt partijas «diktatūru», un tātad arī «vadoņu diktatūru», ar proletariāta diktatūru, jo viņi ar to pārkāpj avangarda un šķiras pareizo savstarpējo attieksmju noteikumus.

Es jau nerunāju par to, ka formula «partijas diktatūra», ja ņemam to bez iepriekš minētiem iebildumiem, var radīt daudz briesmu un politisku mīnusu mūsu praktiskajā darbā. Ar šo formulu, ja to ņem bez iebildumiem, it kā ieteic:

a) bezpartejiskām masām: jūs nedrīkstiet runāt pretī, jūs nedrīkstiet spriest, jo partija vai: visu, jo mums ir partijas diktatūra;

b) partijas kadriem: rīkojieties drošāk, spiediet stiprāk, bezpartejisko masu balsi var arī neuzklausīt, — mums ir partijas diktatūra;

c) partijas virsotnei: var atļauties sev zināmu pašapmierinājuma greznumu, var pat kļūt mazliet iedomīgi, jo mums ir partijas diktatūra un «tātad» arī vadoņu diktatūra.

Šīs briesmas atgādināt ir vietā tieši tagad, masu politiskās aktivitātes kāpinājuma periodā, kad partijas gatavība uzmanīgi uzklausīt masu balsi mums ir sevišķi vērtīga, kad vērīga izturēšanās pret masu vajadzībām ir mūsu partijas pamatlikums, kad no partijas prasa sevišķu uzmanību un sevišķu elastību politikā, kad iedomības briesmas ir visnopietnākās briesmas, kādas draud partijai masu pareizas vadības darbā.

Nevar neatcerēties Ļeņina zelta vārdus, kurus viņš teica mūsu partijas XI kongresā:

«Tautas masās mēs (komunisti. J. St.) tomēr esam piliens jūrā, un mēs varam pārvaldīt vienīgi tad, kad pareizi izpaužam to, ko apzinās tauta. Bez tā komunistu partija nevedīs proletariātu, un proletariāts nevedīs sev līdzi masas, un visa mašīna sabruks» (sk. XXVII sēj., 256. lpp.)..

«Pareizi izpaust to, ko apzinās tauta» — tieši tas ir tas nepieciešamais nosacījums, kas nodrošina partijas goda pilno lomu — būt par galveno vadošo spēku proletariāta diktatūras sistēmā.

VI. JAUTĀJUMS PAR SOCIĀLISMA UZVARU VIENĀ ZEMĒ

Brošūrā «Par ļeņinisma pamatiem» (1924. gada aprīlī, 1. izdevums) ir divi formulējumi jautājumā par sociālisma uzvaru vienā zemē. Pirmais formulējums šāds:

«Agrāk revolūcijas uzvaru vienā zemē uzskatīja par neiespējamu, domājot, ka buržuāzijas uzvarēšanai nepieciešama visu attīstītāko zemju vai katrā ziņā lielākās daļas tādu zemju proletāriešu kopīga akcija. Tagad šis viedoklis vairs neatbilst īstenībai. Tagad jāpamatojas uz šādas uzvaras iespējamību, jo dažādu kapitālistisko zemju nevienmērīgais un lēcienveidīgais attīstības raksturs imperiālisma apstākļos, katastrofisku pretišķību attīstīšanās pašā imperiālismā, kuras rada nenovēršamus karus, revolucionārās kustības pieaugums visās pasaules zemēs, — viss tas dara proletariāta uzvaru atsevišķās zemēs ne vien iespējamu, bet arī nepieciešamu» (sk. «Par ļeņinisma pamatiem»).

Šī teze ir gluži pareiza, un komentāri tai nav vajadzīgi. Tā vērsta pret sociāldemokrātu teoriju, kuri varas saņemšanu proletariāta rokās vienā zemē bez uz vārīgas revolūcijas tai pašā laikā citās zemēs, atzīst par utopiju.

Bet brošūrā «Par ļeņinisma pamatiem» ir vēl otrs formulējums. Tur sacīts:

«Bet gāzt buržuāzijas varu un nodibināt proletariāta varu vienā zemē vēl nenozīmē nodrošināt pilnīgu sociālisma uzvaru. Galvenais sociālisma uzdevums — sociālistiskās ražošanas organizēšana — vēl stāv priekšā. Vai var atrisināt šo uzdevumu, vai var panākt galīgu sociālisma uzvaru vienā zemē bez vairāku attīstītāko zemju proletāriešu kopīgām pūlēm? Nē, nav iespējams. Buržuāzijas gāšanai pietiek ar vienas zemes pūlēm, to rāda mūsu revolūcijas vēsture. Lai panāktu galīgu sociālisma uzvaru, lai noorganizētu sociālistisku ražošanu, vienas zemes pūļu, sevišķi tādas zemnieciskas zemes kā Krievija, vairs nepietiek, tam nepieciešami vairāku attīstīto zemju proletāriešu pūliņi» (sk. «Par ļeņinisma pamatiem», 1. izd.).

Šis otrs formulējums bija vērsts pret ļeņinisma kritiķu apgalvojumu, pret trockistiem, kas teica, ka proletariāta diktatūra vienā zemē, iekām nav uzvaras citās zemēs, nevar «noturēties pret konservatīvo Eiropu».

Tik tālu, — bet vienīgi tik tālu, — šis formulējums toreiz (1924. gada aprīlī) bija pietiekams, un tas, bez šaubām, atnesa zināmu labumu.

Bet vēlāk, kad ļeņinisma kritika šai jautājumā jau bija partijā pārvarēta un kad radās jauns jautājums, jautājums, vai iespējams uzcelt pilnīgu sociālistisku sabiedrību ar mūsu zemes spēkiem bez palīdzības no ārienes, — otrs formulējums jau izrādījās acīm redzami nepietiekams un tāpēc nepareizs.

Kāds ir šā formulējuma trūkums?

Tā trūkums ir tas, ka te vienā jautājumā iesaista divus dažādus jautājumus: jautājumu, vai iespējams uzcelt sociālismu ar vienas zemes spēkiem, uz ko jādod pozitīva atbilde, un jautājumu par to, vai zeme, kurā ir proletariāta diktatūra, var uzskatīt sevi par pilnīgi garantētu no intervencijas un tātad no vecās kārtības restaurēšanas bez uzvarīgas revolūcijas vairākās citās zemēs, uz ko jādod negatīva atbilde. Es pat nerunāju par to, ka šis formulējums var dot iemeslu domāt, ka organizēt sociālistisku sabiedrību ar vienas zemes spēkiem nav iespējams, kas, protams, ir nepareizi.

Šā iemesla dēļ es pārgrozīju, izlaboju šo formulējumu savā brošūrā «Oktobra revolūcija un krievu komunistu taktika» (1924. gada decembris), sadalīdams šo jautājumu divos jautājumos, jautājumā par pilnīgu garantiju pret buržuāziskās kārtības restaurāciju un jautājumā, vai iespējams uzcelt pilnīgu sociālistisku sabiedrību vienā zemē. To panācu, pirmkārt, traktējot «pilnīgu sociālisma uzvaru» kā «pilnīgu garantiju pret vecās kārtības atjaunošanu», kā garantiju, kas panākama vienīgi ar «vairāku zemju proletāriešu kopīgiem spēkiem», un, otrkārt, deklarējot, pamatojoties uz Ļeņina brošūras «Par kooperāciju», to neapstrīdamo patiesību, ka mums ir viss, kas nepieciešams pilnīgas sociālistiskas sabiedrības uzcelšanai (sk. «Oktobra revolūcija un krievu komunistu taktika»)*.

________________________________________

* Vēlāk, brošūras «Par ļeņinisma pamatiem» nākamajos izdevumos, šis jaunais jautājuma formulējums nāca tā vecā formulējuma vietā.

Šis jaunais jautājuma formulējums bija pamatā zināmai partijas X I V konferences rezolūcijai «Par Kominternes un KK(b)P uzdevumiem», kas apskata jautājumu par sociālisma uzvaru vienā zemē sakarā ar kapitālisma stabilizāciju (1925. g. aprīlis) un uzskata sociālisma uzcelšanu ar mūsu valsts spēkiem par iespējamu un nepieciešamu.

Tas noderēja par pamatu arī manai brošūrai «Par partijas XIV konferences darba rezultātiem», ko izdeva tūlīt pēc partijas XIV konferences 1925. gada maijā.

Jautājuma nostādnē par sociālisma uzvaru vienā zemē šai brošūrā teikts:

«Mūsu zemē ir divas pretišķību grupas. Viena pretišķību grupa — tās ir iekšējās pretišķības, kas pastāv starp proletariātu un zemniecību (šeit runa par sociālisma uzcelšanu vienā valstī. J. St.). Otra pretišķību grupa — tās ir ārējās pretišķības, kas ir starp mūsu zemi kā sociālisma zemi un visām pārējām zemēm kā kapitālisma zemēm (šeit runa par sociālisma galīgo uzvaru. J. St.)» . . . «Kas sajauc pirmo pretišķību grupu, kuras pilnīgi pārvaramas vienas zemes spēkiem, ar otras grupas pretišķībām, kuru atrisināšanai vajadzīgi vairāku zemju proletāriešu spēki, — tas pieļauj visrupjāko kļūdu pret ļeņinismu, tas ir vai nu jaucējs, vai arī nelabojams oportūnists» (sk. «Par partijas XIV konferences darba rezultātiem»).

Jautājumā par sociālisma uzvaru mūsu zemē brošūrā teikts:

«Mēs varam uzcelt sociālismu un mēs to celsim kopā ar zemniecību, strādnieku šķiras vadībā» . . . , jo, «proletariāta diktatūrai pastāvot, mums ir . . . dots viss, kas nepieciešams, lai uzceltu pilnīgu sociālistisku sabiedrību, pārvarot visas un visādas iekšējās grūtības, jo mēs varam un tās mums jāpārvar pašu spēkiem» (sk. turpat).

Bet jautājumā par sociālisma galīgo uzvaru tur teikts:

«Sociālisma galīgā uzvara ir pilnīga garantija pret intervencijas mēģinājumiem un tātad arī pret vecās kārtības restaurāciju, jo kaut cik nopietns restaurācijas mēģinājums var notikt vienīgi ar nopietnu atbalstu no ārienes, vienīgi ar starptautiskā kapitāla atbalstu. Tāpēc visu zemju strādnieku atbalsts mūsu revolūcijai, un jo vairāk šo strādnieku uzvara kaut vai dažās zemēs, ir nepieciešams noteikums, lai pirmā uzvarējusī zeme būtu pilnīgi garantēta no intervencijas un vecās kārtības restaurācijas mēģinājumiem, ir nepieciešams noteikums sociālisma galīgai uzvarai» (sk. turpat).

Liekas, skaidrs.

Ir zināms, ka tādā pašā garā šis jautājums iztirzāts manā brošūrā «Jautājumi un atbildes» (1925. gada jūnijs) un CK politiskā pārskatā VK(b)P X I V kongresā (1925. gada decembris).

Tādi ir fakti.

Šie fakti, es domāju, ir zināmi visiem un katram, tai skaitā arī Zinovjevam.

Ja tagad, gandrīz divi gadi pēc idejiskās cīņas partijā un pēc partijas X IV konferencē pieņemtās rezolūcijas (1925. gada aprīlis), Zinovjevs atzīst par iespējamu savā gala vārdā partijas XIV kongresā (1925. g. decembris) izvilkt veco, pavisam nepilnīgo formulu no Staļina brošūras, kas sarakstīta 1924. g. aprīlī, kā bazi, lai atrisinātu jau atrisināto jautājumu par sociālisma uzvaru vienā zemē, — tad šī Zinovjeva īpatnējā maniere liecina tikai to, ka viņš ir galīgi sapinies šai jautājumā. Vilkt partiju atpakaļ pēc tam, kad tā aizgājusi uz priekšu, apiet partijas X I V konferences rezolūciju pēc tam, kad tā apstiprināta CK plēnumā, — tas nozīmē galīgi iestigt pretrunās, neticēt sociālisma celtniecības darbam, noiet no Ļeņina ceļa un pašam atzīties, ka esi sakauts.

Kas ir sociālisma uzvaras iespēja vienā zemē?

Tā ir iespēja atrisināt pretišķības starp proletariātu un zemniecību ar mūsu zemes iekšējiem spēkiem, iespēja proletariātam saņemt varu un izlietot šo varu pilnīgas sociālistiskas sabiedrības uzcelšanai mūsu zemē ar citu zemju proletāriešu simpātijām un atbalstu, bet bez iepriekšējas proletāriskās revolūcijas uzvaras citās zemēs.

Bez šādas iespējas sociālisma celtniecība ir — celtniecība bez perspektīvas, celtniecība bez pārliecības, ka sociālismu uzcels. Nevar celt sociālismu, ja neesi pārliecināts, ka to var uzcelt, ja neesi pārliecināts, ka mūsu zemes techniskais atpalikums nav nepārvarams šķērslis pilnīgas sociālistiskās sabiedrības uzcelšanai. Šādas iespējas noliegšana ir neticība sociālisma celtniecībai, ir atiešana no ļeņinisma.

Kas ir sociālisma pilnīgas, galīgas uzvaras neiespēja vienā zemē bez revolūcijas uzvaras citās zemēs?

Tā ir neiespēja gūt pilnīgu garantiju pret intervenciju un tātad arī pret buržuāziskās kārtības restaurāciju, bez revolūcijas uzvaras vismaz vairākās zemēs. Šās neapstrīdamās tēzes noliegums ir atiešana no internacionālisma, atiešana no ļeņinisma.

«Mēs dzīvojam», saka Ļeņins, «ne tikai valstī, bet arī valstu sistēmā, un Padomju Republikas pastāvēšana blakus imperiālistiskām valstīm ilgāku laiku nav domājama. Galu galā, vai nu viens, vai arī otrs uzvarēs. Bet iekām šis gals pienāks, — vairākas visšausmīgākās sadursmes starp Padomju Republiku un buržuāziskām valstīm ir nenovēršamas. Tas nozīmē, ka valdošai šķirai, proletariātam, ja vien tas grib valdīt un valdīs, tas ir jāpierāda ar savu militāro organizāciju» (sk. XXIV sēj., 122. lpp.).

«Mūsu priekšā», saka Ļeņins citā vietā, « i r stipri nestabils, bet tomēr zināms, neapšaubāms, neapstrīdams līdzsvars. Vai tas uz ilgu laiku — nezinu un domāju, ka to nevar zināt. Un tāpēc no mūsu puses vajadzīga vislielākā uzmanība. Un mūsu politikas pirmais bauslis, pirmā mācība, kas izriet no mūsu valdības darbības gada laikā, mācība, kas jāielāgo visiem strādniekiem un zemniekiem, lai ir — būt modriem, neaizmirst, ka mūs ielenc ļaudis, šķiras, valdības, kas atklāti pauž vislielāko ienaidu pret mums. Nav jāaizmirst, ka no katra iebrukuma mēs vienmēr atrodamies mata galā» (sk. XXVII sēj., 117. lpp.).

Liekas, skaidrs.

Kā ir Zinovjevam ar jautājumu par sociālisma uzvaru vienā zemē?

Klausieties:

«Ar sociālisma galīgu uzvaru jāsaprot vismaz: 1) šķiru iznīcināšana un, tātad, 2) vienas šķiras diktatūras, šai gadījumā proletariāta diktatūras, atcelšana». . . . «Lai vēl noteiktāk sev noskaidrotu», saka tālāk Zinovjevs, «kādā stāvoklī jautājums pie mums PSRS 1925. gadā, tad jāizšķir divas lietas: 1) nodrošināta iespēja celt sociālismu, — tādu iespēju celt sociālismu var, protams, pilnīgi iedomāties arī vienas valsts ietvaros, un 2) sociālisma galīga uzcelšana un nostiprināšana, t. i., sociālistiskās iekārtas, sociālistiskās sabiedrības nodibināšana».

Ko tas viss var nozīmēt?

Nu to, ka ar sociālisma galīgu uzvaru vienā zemē Zinovjevs saprot nevis garantiju pret intervenciju un restaurāciju, bet iespēju uzcelt sociālistisku sabiedrību. Bet ar sociālisma uzvaru vienā zemē Zinovjevs saprot tādu sociālisma celtniecību, kas nevar novest un kam nav jānoved pie sociālisma uzcelšanas. Celtniecība uz labu laimi, bez perspektīvas, sociālisma celtniecība, kad uzcelt sociālistisku sabiedrību nav iespējams, — tāda ir Zinovjeva pozicija.

Celt sociālismu bez iespējas to uzcelt, celt, zinot, ka neuzcelsi, — lūk, līdz kādām aplamībām aizrunājies Zinovjevs.

Bet tā taču ir ņirgāšanās par jautājumu un nevis jautājuma atrisināšana!

Un, lūk, vēl viena vieta Zinovjeva gala vārdā partijas XIV kongresā:

«Jūs paskatieties, cik tālu, piem., aizrunājies b. Jakovļevs pēdējā Kurskas guberņas partijas konferencē. «Vai mēs varam vienā zemē», viņš jautā, «kad no visām pusēm esam kapitālistisko ienaidnieku ielenkti, vai mēs varam šādos apstākļos vienā zemē uzcelt sociālismu?» Un atbild: «Pamatojoties uz visu sacīto, mums ir tiesības teikt, ka mēs ne vien ceļam sociālismu, bet ka mēs, lai gan pagaidām mēs vēl esam vieni, lai gan pagaidām mēs vēl esam vienīgā padomju zeme, padomju valsts pasaulē, — mēs šo sociālismu uzcelsim» («Kurskaja Pravda», 279. nr. 1925. g. 8. decembri). Vai ta ir ļeņiniska jautājuma nostādne, vai šeit neož pēc nacionālas aprobežotības?»*.

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Tādējādi pēc Zinovjeva domām iznāk, ka atzīt sociālisma uzcelšanas iespēju vienā zemē — nozīmē nostāties uz nacionālās aprobežotības viedokļa, bet noliegt šādu iespēju — nozīmē nostāties uz internacionālisma viedokļa.

Bet ja tas pareizi, — vai tad vispār vērts cīnīties, lai uzvarētu kapitālistiskos elementus mūsu saimniecībā? Vai no tā nav jāsecina, ka šāda uzvara neiespējama?

Kapitulācija mūsu saimniecības kapitālistisko elementu priekšā — lūk, kur noved Zinovjeva argumentācijas iekšējā loģika.

Un šo nejēdzību, kam nav nekā kopīga ar ļeņinismu, Zinovjevs mums pasniedz kā «internacionālismu», kā «simtprocentīgu ļeņinismu»!

Es apgalvoju, ka svarīgajā jautājumā par sociālisma celtniecību Zinovjevs atiet no ļeņinisma, noslīdēdams uz meņševika Suchanova viedokļa.

Griezīsimies pie Ļeņina. Lūk, ko viņš saka par sociālisma uzvaru vienā zemē jau pirms Oktobra revolūcijas 1915. gada augustā:

«Ekonomiskās un politiskās attīstības nevienmērība ir absolūts kapitālisma likums. No tā secināms, ka sākumā sociālisma uzvara ir iespējama nedaudzās vai pat vienā, atsevišķā kapitālistiskā zemē. Šās zemes uzvarējušais proletariāts, ekspropriējis kapitālistus un noorganizējis pie sevis sociālistisku ražošanu*, nostātos pret pārējo, kapitālistisko pasauli, pievilkdams savā pusē citu zemju apspiestās šķiras, saceldams tās pret kapitālistiem, uzstādamies nepieciešamības gadījumā pat ar militāru spēku pret ekspluatātoru šķirām un to valstīm» (sk. XVIII sēj., 232. un 233. lpp.).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Ko nozīmē pasvītrotais Ļeņina teikums: «noorganizējis pie sevis sociālistisku ražošanu»? Tas nozīmē, ka uzvarējušās zemes proletariāts var un ka viņam jāorganizē pie sevis, pēc varas saņemšanas, sociālistiska ražošana. Bet ko nozīmē «organizēt sociālistisku ražošanu»? Tas nozīmē uzcelt sociālistisku sabiedrību. Vai maz jāpierāda, ka šai skaidrajai un noteiktajai Ļeņina tēzei tālāki komentāri nav vajadzīgi. Pretējā gadījumā nebūtu saprotami Ļeņina aicinājumi, lai proletariāts ņem varu 1917. gada oktobrī.

Jūs redzat, ka šī skaidrā Ļeņina teze kā debess no zemes atšķiras no Zinovjeva juceklīgās un antiļeņiniskās «tēzes» par to, ka mēs varam celt sociālismu «vienas zemes ietvaros» bez iespējas to uzcelt.

Ļeņins to teica 1915. gadā, kad proletariāts vēl nebija saņēmis varu. Bet varbūt viņa uzskati ir grozījušies pēc varas saņemšanas pieredzes, pēc 1917. gada? Pievērsīsimies Ļeņina brošūrai «Par kooperāciju», kas uzrakstīta 1923. gadā:

«Patiešām», saka Ļeņins, «valsts vara pār visiem lielajiem ražošanas līdzekļiem, valsts vara proletariāta rokās, šā proletariāta savienība ar sīko un vissīkāko zemnieku daudziem miljoniem, vadības nodrošināšana šim proletariātam pār zemniecību utt., — vai tas nav viss, kas vajadzīgs, lai no kooperācijas, no vienas pašas kooperācijas, ko mēs agrāk pēlām kā veikalniecisku un ko mums no zināmas puses tāpat tiesības pelt arī tagad, nepa laikā, vai tas nav viss, kas nepieciešams pilnīgas sociālistiskas sabiedrības uzcelšanai?* Tā vēl nav sociālistiskas sabiedrības uzcelšana, bet tas ir viss, kas nepieciešams un pietiekams šai uzcelšanai»* (sk. XXVII sēj., 392. lpp.).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Citiem vārdiem: mēs varam un mums jāuzceļ pilnīga sociālistiska sabiedrība, jo mūsu rīcībā ir viss nepieciešamais un pietiekamais tādai uzcelšanai.

Liekas, grūti izteikties vēl skaidrāk.

Salīdziniet šo klasisko Ļeņina tezi ar Zinovjeva antiļeņinisko atbildi Jakovļevam un sapratīsit, ka Jakovļevs ir tikai atkārtojis Ļeņina vārdus, ka sociālismu ir iespējams uzcelt vienā valstī, bet Zinovjevs, nostādamies pret šo tezi, šauzdams Jakovļevu, atgājis no Ļeņina un nostājies uz meņševika Suchanova viedokļa, uz tā viedokļa, ka sociālismu nav iespējams uzcelt mūsu zemē tās techniskās atpalicības dēļ.

Nav tikai zināms, kādēļ tad mēs ņēmām varu 1917. g. Oktobrī, ja necerējām uzcelt sociālismu?

Nevajadzēja ņemt varu 1917. g. oktobrī — lūk, pie kāda secinājuma noved Zinovjeva argumentācijas iekšējā loģika.

Es apgalvoju tālāk, ka svarīgajā jautājumā par sociālisma uzvaru Zinovjevs ir nostājies pret zināmiem mūsu partijas lēmumiem, kas fiksēti pazīstamajā partijas XIV konferences rezolūcijā «par Kominternes un KK(b)P uzdevumiem sakarā ar Kominternes Izpildkomitejas paplašināto plēnumu».

Pievērsīsimies šai rezolūcijai. Lūk, kas tur teikts par sociālisma uzvaru vienā zemē:

«Divu tieši pretēju sabiedrisku sistēmu pastāvēšana rada pastāvīgu kapitālistiskās blokādes, citu ekonomiska spiediena formu, bruņotas intervencijas un restaurācijas draudus. Sociālisma galīgas uzvaras vienīgā garantija, t. i., garantija pret restaurāciju*, ir tātad uzvarējusī sociālistiskā revolūcija vairākās zemēs . . . » «Ļeņinisms māca, ka sociālisma galīga uzvara tai nozīmē kā pilnīga garantija pret buržuāzisko attieksmju restaurāciju* iespējama tikai starptautiskā mērogā . . . » «No tā nebūt neizriet*, ka nav iespējams uzcelt pilnīgu sociālistisku sabiedrību1 tādā atpalikušā zemē kā Krievijā bez techniski un ekonomiski attīstītāku zemju «valstiskas palīdzības» (Trockis)» (sk. Rezolūciju).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Jūs redzat, ka rezolūcija traktē sociālisma galīgo uzvaru kā garantiju pret intervenciju un restaurāciju — gluži pretēji Zinovjeva traktējumam viņa grāmatā «Ļeņinisms».

Jūs redzat, ka rezolūcija atzīst par iespējamu uzcelt pilnīgu sociālistisku sabiedrību tādā atpalikušā zemē kā Krievija bez techniski un ekonomiski attīstītāku zemju «valstiskas palīdzības», — gluži pretēji Zinovjeva pretējam apgalvojumam viņa atbildē Jakovļevam gala vārdā partijas X IV kongresā.

Kā to lai sauc, ja ne par Zinovjeva cīņu pret partijas XIV konferences rezolūciju?

Protams, partijas rezolūcijas dažreiz nav bez grēkiem. Gadās, ka partijas rezolūcijās ir kļūdas. Vispār runājot, var pieņemt, ka arī partijas X I V konferences rezolūcijā ir dažas kļūdas. Iespējams, ka Zinovjevs atzīst šo rezolūciju par kļūdainu. Bet tad par to jāizsakās skaidri un atklāti, kā boļševikam pieklājas. Tomēr Zinovjevs nez kāpēc to nedara. Viņš atzinis par labāku izvēlēties citu ceļu, aizmugurisku uzbrukuma ceļu partijas XIV konferences rezolūcijai, noklusējot šo rezolūciju un bez jebkādas šās rezolūcijas atklātas kritikas. Zinovjevs acīm redzot domā, ka šis ceļš vislabāk sasniedz mērķi. Bet mērķis viņam viens — «uzlabot» rezolūciju un «mazlietiņ» pakoriģēt Ļeņinu. Vai maz jāpierāda, ka Zinovjevs savos aprēķinos kļūdījies.

No kā rodas Zinovjeva kļūda? Kur šās kļūdas sakne?

Šās kļūdas sakne, pēc manām domām, ir Zinovjeva pārliecībā, ka mūsu zemes techniskā atpalicība ir nepārvarams šķērslis pilnīgas sociālistiskas sabiedrības uzcelšanai, ka proletariāts nevar uzcelt sociālismu mūsu zemes techniskās atpalicības pēc. Zinovjevs un Kameņevs vienu laiku mēģināja nākt ar šo argumentu kādā partijas CK sēdē pirms partijas aprīļa konferences. Bet viņi dabūja pretsparu un viņiem bija jāatkāpjas, formāli pakļaujoties pretējam viedoklim, CK vairākuma viedoklim. Bet, formāli tam pakļāvies, Zinovjevs visu laiku turpināja cīņu pret to. Lūk, ko par šo «incidentu» VK(b)P CK-jā saka mūsu partijas Maskavas komiteja savā «atbildē» uz Ļeņingradas guberņas partijas konferences vēstuli:

«Ne visai sen Kameņevs un Zinovjevs aizstāvēja Politbirojā to viedokli, it kā mēs nespēšot tikt galā ar iekšējām grūtībām mūsu techniskās un ekonomiskās atpalicības pēc, ja vien mūs neglābšot starptautiskā revolūcija. Mēs turpretim, kopā ar CK vairākumu, domājam, ka mēs varam celt sociālismu, ceļam un uzcelsim to ar visu mūsu technisko atpalicību un pretēji tai. Mēs domājam, ka šī celtniecība noritēs, protams, daudz lēnāk nekā vispasaules uzvaras apstākļos, bet tomēr mēs ejam un iesim uz priekšu. Tāpat mēs domājam, ka Kameņeva un Zinovjeva viedoklis izpauž neticību mūsu strādnieku šķiras un tai līdzi ejošo zemniecības masu iekšējiem spēkiem. Mēs domājam, ka šis viedoklis ir atiešana no Ļeņina pozicijas» (sk. «Atbilde»).

Šis dokuments parādījās presē partijas XIV kongresa pirmo sēžu laikā. Zinovjevam bija, protams, iespējams nostāties pret šo dokumentu jau kongresā. Raksturīgi, ka Zinovjevam un Kameņevam neatradās argumenti pret šo smago apvainojumu, ko pret viņiem vērsa mūsu partijas Maskavas komiteja. Vai tā ir nejaušība? Es domāju, ka tā nav nejaušība. Apvainojums, šķiet, ir trāpījis mērķī. Zinovjevs un Kameņevs «atbildēja» uz šo apvainojumu ar klusēšanu tāpēc, ka nebija ar ko to «sist».

Jaunā opozicija ņem ļaunā, ka Zinovjevu apvaino neticībā sociālistiskās celtniecības uzvarai mūsu zemē. Bet ja Zinovjevs pēc tam, kad veselu gadu ir apspriests jautājums par sociālisma uzvaru vienā zemē, pēc tam, kad Zinovjeva viedoklis noraidīts CK politbirojā (1925. g. aprīlis), pēc tam, kad jau izveidojusies noteikta partijas doma šai jautājumā, kas fiksēta zināmā partijas XIV konferences rezolūcijā (1925. g. aprīlis), ja pēc visa tā Zinovjevs iedrošinās savā grāmatā «Ļeņinisms» (1925. g. Septembris) nostāties pret partijas viedokli, ja viņš pēc tam atkārto šo nostāšanos XIV kongresā, — tad kā lai visu to izskaidro, šo ietiepību, šo neatlaidību savas kļūdas aizstāvēšanā, ja ne ar to, ka Zinovjevs saindējies, neglābjami saindējies ar neticību sociālistiskās celtniecības uzvarai mūsu zemē?

Zinovjevam tīk traktēt šo savu neticību kā internacionālismu. Bet no kura laika tad atiešanu no ļeņinisma kardinālajā ļeņinisma jautājumā pie mums sāk traktēt par internacionālismu?

Vai nebūs pareizāk, ja teiksim, ka nevis partija, bet Zinovjevs šeit grēko pret internacionālismu un starptautisko revolūciju? Jo kas gan ir mūsu «ceļamā sociālisma» zeme, ja ne pasaules revolūcijas bāze? Bet vai tā var būt īsta pasaules revolūcijas bāze, ja tā nespēj uzcelt sociālistisku sabiedrību? Vai tā var palikt vislielākais visu zemju strādnieku pievilkšanas centrs, kāds tā, bez šaubām, tagad ir, ja tā nespēj panākt pie sevis uzvaru pār kapitālistiskiem elementiem mūsu saimniecībā, sociālistiskās celtniecības uzvaru? Es domāju, ka nevar. Bet vai no tā nav jāsecina, ka neticība sociālistiskās celtniecības uzvarai, šās neticības sludināšana rada mūsu zemes kā pasaules revolūcijas bāzes diskreditēšanu un mūsu zemes diskreditēšana rada pasaules revolucionārās kustības vājināšanu. Ar ko sociāldemokrātu kungi mēģināja atbaidīt no mums strādniekus? Ar sprediķiem, ka «krieviem nekas neiznāks». Ar ko mēs tagad uzveicam sociāldemokrātus, pievilkdami veselas strādnieku delegāciju virknes un tā nostiprinādami komunisma pozicijas visā pasaulē? Ar mūsu panākumiem sociālisma celtniecībā. Bet vai pēc tam nav skaidrs, ka tas, kas sludina neticību mūsu panākumiem sociālisma celtniecībā, tas aplinkus palīdz sociāldemokrātiem, tas vājina starptautiskās revolūcijas kustības vērienu, tas nenovēršami atiet no internacionālisma? . . .

Jūs redzat, ka ar Zinovjeva «internacionālismu» nebūt nav labāk kā ar viņa «simtprocentīgo ļeņinismu» jautājumā par sociālisma celtniecību vienā zemē.

Tāpēc partijas XIV kongress darīja pareizi, apzīmēdams jaunās opozīcijas uzskatus par «neticību sociālisma celtniecībai» un «ļeņinisma falsifikāciju».

VII. CIŅA PAR SOCIĀLISTISKAS CELTNIECĪBAS UZVARU

Es domāju, ka neticība sociālistiskās celtniecības uzvarai ir jaunās opozicijas galvenā kļūda. Šī kļūda pēc manām domām ir galvenā tāpēc, ka no tās ceļas visas pārējās jaunās opozicijas kļūdas. Jaunās opozicijas kļūdas jautājumā par nepu, par valsts kapitālismu, par mūsu sociālistiskās rūpniecības dabu, par kooperācijas lomu proletariāta diktatūrā, par cīņas metodēm pret kulakiem, par vidējās zemniecības lomu un īpatsvaru — visas šīs kļūdas ir atvasinātas no opozicijas galvenās kļūdas, no neticības, ka sociālistisko sabiedrību iespējams uzcelt ar mūsu zemes spēkiem.

Kas ir neticība sociālistiskās celtniecības uzvarai mūsu zemē?

Tas ir, vispirms, pārliecības trūkums, ka zemniecības galvenās masas zināmu mūsu zemes attīstības apstākļu dēļ var iesaistīties sociālistiskās celtniecības darbā.

Tas ir, otrkārt, pārliecības trūkums, ka mūsu zemes proletariāts, kura rīcībā atrodas tautsaimniecības komandējošās virsotnes, ir spējīgs iesaistīt zemniecības galvenās masas sociālistiskās celtniecības darbā.

Uz šīm tēzēm klusēdama pamatojas opozīcija savās konstrukcijās par mūsu attīstības ceļiem, —- vienalga, vai viņa to dara apzinīgi, vai neapzinīgi.

Vai var iesaistīt padomju zemniecības galvenās masas sociālistiskās celtniecības darbā?

Brošūrā «Par ļeņinisma pamatiem» šai jautājumā ir divas pamattēzes:

1) «Nedrīkst sajaukt Padomju Savienības zemniecību ar Rietumu zemniecību. Zemniecība, kas izgājusi triju revolūciju skolu, cīnījusies pret caru un pret buržuāzijas varu kopā ar proletariātu un ar proletariātu priekšgalā, zemniecība, kas ieguvusi zemi un mieru no proletāriskās revolūcijas un tāpēc kļuvusi proletariāta rezerve, — šī zemniecība nevar neatšķirties no zemniecības, kas cīnījusies buržuāziskās revolūcijas laikā ar liberālo buržuāziju priekšgalā, kas saņēmusi zemi no šās buržuāzijas un tāpēc kļuvusi buržuāzijas rezerve. Vai maz jāpierāda, ka padomju zemniecība, kas pieradusi augsti vērtēt politisku draudzību un politisku sadarbību ar proletariātu un kam par savu brīvību jābūt pateicīgai šai draudzībai un šai sadarbībai, — nevar nebūt ārkārtīgi labvēlīgs materiāls ekonomiskai sadarbībai ar proletariātu».

2) «Nedrīkst sajaukt Krievijas lauksaimniecību ar Rietumu lauksaimniecību. Tur lauksaimniecības attīstība iet parasto kapitālisma ceļu zemniecības dziļas diferenciācijas apstākļos, ar lielajām muižām un privātkapitālistiskām latifundijām vienā polā, ar pauperismu, nabadzību un algotu verdzību — otrā. Tur sabrukums un sairšana ir tāpēc gluži dabiska. Ne tā tas Krievijā. Pie mums lauksaimniecības attīstība nevar iet tādu ceļu kaut vai tāpēc, ka Padomju varas pastāvēšana un galveno ražošanas rīku un līdzekļu nacionalizācija šādu attīstību nepieļauj. Krievijā lauksaimniecības attīstībai jāiet cits ceļš, sīkās un vidējās zemniecības miljonu kooperēšanas ceļš, masu kooperācijas attīstības ceļš uz laukiem, ko ar atvieglotu kredītu pabalsta valsts. Rakstos par kooperāciju Ļeņins pareizi aizrādīja, ka lauksaimniecības attīstībai pie mums jāiet pa jaunu ceļu — iesaistot zemnieku vairākumu sociālistiskajā celtniecībā caur kooperāciju, pakāpeniski ieviešot kolektīvisma principus lauksaimniecībā, sākumā noieta nozarē un pēc tam lauksaimniecības produktu ražošanas nozarē» . . . «Vai maz jāpierāda, ka milzīgais zemniecības vairākums labprāt nostāsies uz šā jaunā attīstības ceļa, atmezdams privātkapitālistisko latifundiju un algotas verdzības ceļu, nabadzības un izputēšanas ceļu».?

Vai šīs tēzes pareizas?

Es domāju, ka abas šīs tēzes pareizas un neapstrīdamas visam mūsu celtniecības periodam nepa apstākļos.

Tās ir tikai pazīstamo Ļeņina težu izteiksme par proletariāta un zemniecības saikni, par zemnieku saimniecību iekļaušanu zemes sociālistiskās attīstības sistēmā, par to, ka proletariātam jāiet uz sociālismu kopā ar zemniecības galvenam masām, par to, ka miljonu zemniecības masu kooperēšana ir sociālistiskās celtniecības lielceļš uz laukiem, ka, mūsu sociālistiskai rūpniecībai pieaugot, «vienkārša kooperācijas augšana mums ir identiska ar sociālisma augšanu» (sk. XXVII sēj., 396. lpp.).

Tiešām, pa kādu ceļu var iet un pa kādu jāiet zemnieku saimniecības attīstībai mūsu zemē?

Zemnieku saimniecība nav kapitālistiska saimniecība. Zemnieku saimniecība, ja ņemam zemnieku saimniecību lielum lielo vairākumu, ir sīka preču saimniecība. Bet kas ir zemnieku sīka preču saimniecība? Tā ir saimniecība, kas stāv krustceļā starp kapitālismu un sociālismu. Tā var attīstīties ir kapitālisma virzienā, kā tas tagad notiek kapitālistiskajās valstīs, ir sociālisma virzienā, kā tam jānotiek pie mums, mūsu zemē, proletariāta diktatūrai pastāvot.

No kurienes šāda zemnieku saimniecības nestabilitāte, nepatstāvība? Ar ko tā izskaidrojama?

Tā izskaidrojama ar zemnieku saimniecību sadrumstalotību, ar to neorganizētību, ar to atkarību no pilsētas, no industrijas, no kredīta sistēmas, no zemē pastāvošās varas rakstura, beidzot ar to vispār zināmo tezi, ka lauki iet un tiem jāiet iepakaļ pilsētai kā materiālā, tā arī kultūras ziņā.

Zemnieku saimniecības kapitālistiskais attīstības ceļš nozīmē attīstību ar zemnieku visdziļāko diferenciāciju, ar lielām latifundijām vienā polā un masu pauperizāciju otrā polā. Tāds attīstības ceļš kapitālistiskajās zemēs ir nenovēršams, tāpēc ka lauki, zemnieku saimniecība, ir atkarīga no pilsētas, no industrijas, no pilsētā koncentrētā kredīta, no varas rakstura, bet pilsētā valda buržuāzija, kapitālistiskā rūpniecība, kapitālistiskā kredīta sistēma, kapitālistiskā valsts vara.

Vai šis zemnieku saimniecību attīstības ceļš ir obligāts mūsu zemē, kur pilsētai ir pavisam cita seja, kur industrija atrodas proletariāta rokās, kur transports, kredita sistēma, valsts vara utt. ir koncentrēti proletariāta rokās, kur zemes nacionalizācija ir vispārējs valsts likums? Protams, ka nav obligāts. Gluži otrādi. Tieši tāpēc, ka pilsēta ir lauku vadītāja un pilsētā pie mums valda proletariāts, kas tur savās rokās visas tautsaimniecības komandējošās virsotnes, tieši tāpēc zemnieku saimniecībām savā attīstībā jāiet pa citu ceļu, pa sociālistiskās celtniecības ceļu.

Kas tas par ceļu?

Tas ir miljonu zemnieku saimniecību masu kooperēšanas ceļš visos kooperācijas veidos, sadrumstaloto zemnieku saimniecību apvienošanas ceļš ap sociālistisko industriju, kolektīvisma pamatu ieviešanas ceļš zemniecības vidū sākumā attiecībā pret zemkopības produktu noietu un zemnieku saimniecību apgādāšanu ar pilsētas ražojumiem, bet pēc tam attiecībā pret lauksaimniecisku ražošanu.

Un jo tālāk, jo vairāk šis ceļš proletariāta diktatūras apstākļos kļūst nenovēršams, jo kooperēšana noieta virzienā, kooperēšana apgādāšanas virzienā, beidzot, kooperēšana kredita un ražošanas virzienā (lauksaimniecības sabiedrības) ir vienīgais ceļš, kā pacelt lauku labklājību, vienīgais līdzeklis, kā glābt plašas zemniecības masas no nabadzības un izputināšanas.

Runā, ka zemniecība pie mums pēc sava stāvokļa ir nesociālistiska, ka tāpēc tā nav spējīga sociālistiski attīstīties. Tas, protams, ir pareizi, ka zemniecība pēc sava stāvokļa ir nesociālistiska. Bet tas nav nekāds arguments pret zemnieku saimniecību attīstību sociālisma virzienā, ja pierādīts, ka lauki iet aiz pilsētas, bet pilsētā komandē sociālistiskā rūpniecība. Arī Oktobra revolūcijas laikā zemniecība pēc sava stāvokļa nebija sociālistiska un tā nebūt negribēja nodibināt valstī sociālismu. Tā toreiz cīnījās galveno tiesu par muižnieku varas likvidēšanu un kara izbeigšanu, miera nodibināšanu. Tomēr tā toreiz gāja līdzi sociālistiskajam proletariātam. Kāpēc? Tāpēc, ka buržuāzijas gāšana un varas saņemšana sociālistiskā proletariāta rokās toreiz bija vienīgā izeja no imperiālistiskā kara, vienīgais ceļš, kā nodibināt mieru. Tāpēc, ka citu ceļu toreiz nebija un nevarēja būt. Tāpēc, ka mūsu partijai toreiz izdevās sataustīt, atrast zemniecības specifisko interešu (muižnieka gāšana, miers) savienošanas un pakļaušanas pakāpi kopīgām valsts interesēm (proletariāta diktatūra), kura zemniecībai izrādījās pieņemama un izdevīga. Un zemniecība ar visu savu nesociālistiskumu toreiz gāja līdzi sociālistiskajam proletariātam.

Tas pats jāsaka par sociālistisko celtniecību mūsu zemē, par zemniecības ievilkšanu šās celtniecības gultnē. Pēc sava stāvokļa zemniecība ir nesociālistiska. Bet tai jāstājas un tā obligāti nostāsies uz sociālistiskās attīstības ceļa, jo nav un nevar būt citu ceļu zemniecības glābšanai no nabadzības un izputināšanas kā saikne ar proletariātu, kā saikne ar sociālistisko rūpniecību, kā zemnieku saimniecības ievilkšana kopējā sociālistiskās attīstības gultnē ar zemniecības masu kooperēšanu.

Kāpēc tieši ar zemniecības masu kooperēšanu?

Tāpēc, ka plašā masu kooperēšanā «mēs esam atraduši to pakāpi privātas intereses, privāttirdznieciskās intereses savienošanai ar valsts pārbaudi un kontroli pār to, pakāpi tās pakļaušanai kopīgām interesēm» (Ļeņins), kas ir zemniecībai pieņemama un izdevīga un kas nodrošina proletariātam iespēju iesaistīt zemniecības galvenās masas sociālistiskā celtniecībā*. Tieši tāpēc, ka zemniecībai izdevīgi organizēt savu preču noietu un savas saimniecības apgādāšanu ar mašīnām caur kooperāciju, tieši tāpēc tai jāiet un tā ies pa plašu masu kooperēšanas ceļu.

Bet ko nozīmē zemnieku saimniecību masveida kooperēšana sociālistiskās rūpniecības vadībā?

Tas nozīmē sīkās zemnieku preču saimniecības atkāpšanos no vecā kapitālistiskā ceļa, kur zemniecībai draudēja masveida izputināšana, un pāreju uz jaunu attīstības ceļu, uz sociālistiskās celtniecības ceļu.

Lūk, kāpēc cīņa par jaunu ceļu zemnieku saimniecības attīstībā, cīņa par galveno zemniecības masu iesaistīšanu sociālisma celšanā ir mūsu partijas kārtējais uzdevums.

Tāpēc VK(b)P XIV kongress darīja pareizi, lemjot, ka:

«Galvenais sociālisma celtniecības ceļš uz laukiem ir tāds, lai, sociālistiskās valsts rūpniecības, valsts kredītiestāžu un citu proletariāta rokās atrodošos komandējošo virsotņu saimnieciskai vadībai pieaugot, iesaistītu kooperācijā zemniecības galveno masu un nodrošinātu sociālistisko attīstību šai organizācijai, izlietojot, pārvarot un izstumjot tās kapitālistiskos elementus» (sk. kongresa rezolūciju par CK pārskatu).

Jaunās opozīcijas dziļākā kļūda ir tā, ka viņa netic šim jaunajam zemniecības attīstības ceļam, neredz vai nesaprot šā ceļa pilnīgo nenovēršamību proletariāta diktatūras apstākļos. Un nesaprot viņa to tāpēc, ka netic sociālistiskās celtniecības uzvarai mūsu zemē, netic mūsu proletariāta spējām vest sev līdzi zemniecību pa sociālisma ceļu.

No tā, — nepa divdabīgā rakstura nesaprašana, nepa negatīvo īpašību pārspīlēšana un tāds nepa traktējums, kas tajā saskata galveno tiesu atkāpšanos.

No tā, — mūsu saimniecības kapitālistisko elementu lomas pārspīlēšana un mūsu sociālistiskās attīstības sviru (sociālistiskā rūpniecība, kredita sistēma, kooperācija, proletariāta vara utt.) lomas pamazināšana.

No tā, — mūsu valsts rūpniecības sociālistiskās dabas nesaprašana un šaubas par Ļeņina kooperatīvā plāna pareizumu.

No tā, — diferenciācijas pārspīlēšana uz laukiem, panika kulaka priekšā, vidējā zemnieka lomas samazināšana, mēģinājumi izjaukt partijas politiku nodrošināt ciešu savienību ar vidējo zemnieku un vispār svaidīšanās no vienas puses uz otru jautājumā par partijas politiku uz laukiem.

No tā, — tā milzīgā partijas darba nesaprašana, kas vērsts uz miljoniem lielo strādnieku un zemnieku masu iesaistīšanu rūpniecības un lauksaimniecības celšanā, kooperācijas un Padomju aktivizēšanā, zemes pārvaldīšanā, cīņā pret birokrātismu, cīņā par mūsu valsts aparāta uzlabošanu un pārveidošanu, kas nozīmē jaunu attīstības posmu un bez kā nav domājama nekāda sociālistiska celtniecība.

No tā, — bezcerība un apjukums mūsu celtniecības grūtību priekšā, šaubas par iespējamību industrializēt mūsu zemi, pesimistiska pļāpāšana par partijas deģenerāciju utt.

Pie viņiem, pie buržujiem, viss ir lielākā vai mazākā mērā labi, turpretim pie mums, pie proletāriešiem, — lielākā vai mazākā mērā slikti; ja no Rietumiem nepiesteigsies revolūcija, — mūsu darbs pagalam, — tāds ir jaunās opozīcijas vispārējais tonis, kas, pēc manām domām, ir likvidātorisks tonis, bet ko opozīcija, nezin kāpēc (laikam uzjautrināšanai), dēvē par «internacionālismu».

Neps ir kapitālisms, saka opozicija. Neps ir galveno tiesu atkāpšanās, saka Zinovjevs. Protams, viss tas ir nepareizi. Patiesībā neps ir partijas politika, kas pieļauj sociālistisko un kapitālistisko elementu cīņu un kas domāta sociālistisko elementu uzvarai pār kapitālistiskiem elementiem. Patiesībā neps tikai iesākās ar atkāpšanos, bet tas domāts, lai atkāpšanās gaitā pārgrupētu spēkus un sāktu uzbrukumu. Patiesībā mēs uzbrūkam jau vairākus gadus un uzbrūkam sekmīgi, attīstot mūsu industriju, attīstot padomju tirdzniecību, izspiežot privāto kapitālu.

Bet kāda jēga ir tēzei, — neps ir kapitālisms, neps ir galveno tiesu atkāpšanās? Uz kā pamatojas šī teze?

Tā pamatojas uz nepareizā pieļāvuma, ka pie mums tagad notiekot vienkārša kapitālisma atjaunošana, vienkārša kapitālisma «atgriešanās». Vienīgi ar šo pieļāvumu var izskaidrot opozīcijas šaubas par mūsu rūpniecības sociālistisko dabu. Vienīgi ar šo pieļāvumu var izskaidrot opozicijas paniku kulaka priekšā. Vienīgi ar šo pieļāvumu var izskaidrot to steigu, ar kādu opozīcija pieķērās nepareizajiem skaitļiem par zemniecības diferenciāciju. Vienīgi ar šo pieļāvumu var izskaidrot opozicijas sevišķo aizmāršību, ka vidējais zemnieks ir mūsu zemkopības centrālā figūra. Vienīgi ar šo pieļāvumu var izskaidrot vidējā zemnieka īpatsvara nepietiekamu novērtējumu un šaubas par Ļeņina kooperatīvo plānu. Vienīgi ar šo pieļāvumu var «pamatot» jaunās opozicijas neticību jaunajam attīstības ceļam uz laukiem, lauku iesaistīšanas ceļam sociālistiskajā celtniecībā.

Patiesībā pie mums tagad norisinās nevis vienpusīgs kapitālisma atjaunošanas process, bet kapitālisma attīstības un sociālisma attīstības divpusīgs process, pretrunīgs sociālistisko elementu cīņas process ar kapitālistiskiem elementiem, process, kurā kapitālistiskos elementus pārvar sociālistiskie elementi. Tas ir vienādi neapstrīdami kā pilsētā, kur sociālisma bāze ir valsts rūpniecība, tā laukos, kur galvenais sociālistiskās attīstības pieturas punkts ir masu kooperācija, kas tiek saistīta ar sociālistisko rūpniecību.

Kapitālisma vienkārša atjaunošana neiespējama jau tāpēc vien, ka vara pie mums ir proletāriska, lielrūpniecība atrodas proletariāta rokās, transports un kredits atrodas proletāriskās valsts rīcībā.

Diferenciācijai nevar būt agrāko apmēru, vidējais zemnieks paliek galvenā zemniecības masa, bet kulaks nevar atgūt agrāko spēku jau tāpēc vien, ka zeme pie mums ir nacionalizēta, ka tā ir izņemta no apgrozības un ka mūsu tirdzniecības, kredīta, nodokļu un kooperatīvā politika virzīta uz to, lai aprobežotu kulaku ekspluatātoriskās tieksmes, paceltu visplašāko zemniecības masu labklājību un nolīdzinātu galējības uz laukiem. Es jau nerunāju par to, ka cīņa pret kulakiem pie mums tagad norisinās ne vien vecā līnijā, nabadzīgās zemniecības organizēšanas līnijā pret kulakiem, bet arī jaunā līnijā, proletariāta un nabadzīgās zemniecības savienības nostiprināšanas līnijā ar vidējās zemniecības masām pret kulakiem. Tas fakts, ka opozīcija nesaprot, kāda jēga un nozīme ir cīņai pret kulakiem šai otrā līnijā, šis fakts lieku reizi apstiprina, ka opozicija noklīst uz veco attīstības ceļu laukos, uz kapitālistiskās attīstības ceļa laukos, kad kulaks un nabadzīgā zemniecība bija galvenie spēki laukos, turpretim vidējo zemnieku «skaloja ārā».

Kooperācija esot valsts kapitālisma paveids, saka opozicija, atsaukdamās turklāt uz Ļeņina «Pārtikas nodokli», un tāpēc viņa netic, ka kooperāciju ir iespējams lietot kā sociālistiskās attīstības galveno pieturas punktu. Arī šeit opozicija pieļauj visrupjāko kļūdu. Šāds kooperācijas traktējums bija pietiekams un apmierināja 1921. g., kad tika rakstīts «Pārtikas nodoklis», kad mums nebija attīstītas sociālistiskas rūpniecības, kad Ļeņins iedomājās valsts kapitālismu kā mūsu saimniekošanas iespējamo pamatformu un kooperāciju apskatīja saistībā ar valsts kapitālismu. Bet šis traktējums tagad jau ir nepietiekams, un vēsture tam ir pārgājusi pāri, jo laiki pēc tam ir mainījušies, sociālistiskā rūpniecība pie mums ir attīstījusies, valsts kapitālisms nav ieviesies tādā mērā, kādā tas bija vēlams, bet kooperācija, kas tagad aptver vairāk nekā desmit miljonu locekļu, sākusi saistīties ar sociālistisko industriju.

Kā lai citādi izskaidro to faktu, ka jau divus gadus pēc «Pārtikas nodokļa» uzrakstīšanas, 1923. gadā, Ļeņins sāka skatīties uz kooperāciju citādi, atzīdams, ka «kooperācija mūsu apstākļos uz katra soļa pilnīgi sakrīt ar sociālismu»? (sk. XXVII sēj., 396. lpp.).

Kā lai citādi to izskaidro, ja ne ar to, ka šais divos gados sociālistiskā rūpniecība jau bija paspējusi izaugt, turpretim valsts kapitālisms pietiekamā mērā nebija ieviesies, un tāpēc Ļeņins sāka apskatīt kooperāciju ne vairs savienojumā ar valsts kapitālismu, bet savienojumā ar sociālistisko rūpniecību?

Bija grozījušies kooperācijas attīstības apstākļi. Bija jāmainās arī pieejai kooperācijas jautājumam.

Lūk, piemēram, viena ievērojama vieta Ļeņina brošūrā «Par kooperāciju» (1923. g.), kas apgaismo šo jautājumu:

«Valsts kapitālismam* pastāvot, kooperatīvie uzņēmumi atšķiras no valstiski kapitālistiskiem, pirmkārt, kā privātuzņēmumi un, otrkārt, kā kolektīvie. Mūsu pastāvošā iekārtā* kooperatīvie uzņēmumi atšķiras no privātkapiitālistiiskajiem kā kolektivuzņēmumii, bet neatšķiras* no sociālistiskajiem uzņēmumiem, ja tie dibināti uz zemes, pie kam ražošanas līdzekļi pieder valstij, t. i., strādnieku šķirai» (sk. XXVII sēj., 396. lpp.).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Sai mazajā citātā atrisināti divi lieli jautājumi. Pirmkārt, jautājums par to, ka «mūsu pastāvošā iekārta» nav valsts kapitālisms. Otrkārt, jautājums par to, ka kooperatīvie uzņēmumi, apskatot tos savienojumā ar «mūsu iekārtu», «neatšķiras» no sociālistiskiem uzņēmumiem.

Es domāju, ka grūti izteikties skaidrāk.

Un, lūk, vēl viena vieta tai pašā Ļeņina brošūrā:

«Kooperācijas vienkārša augšana mums ir identiska (ar iepriekš minēto «nelielo» izņēmumu) ar sociālisma augšanu un reizē ar to mums jāatzīst radikāla pārmaiņa visā mūsu viedoklī par sociālismu» (sk. turpat).

Acīm redzot brošūrā «Par kooperāciju» mums darīšana ar jaunu kooperācijas novērtējumu, ko negrib atzīt jaunā opozicija un ko tā cītīgi noklusē, pretēji faktiem, pretēji acīm redzamai patiesībai, pretēji ļeņinismam.

Viena lieta — ja ņemam kooperāciju savienojumā ar valsts kapitālismu, un otra lieta — ja kooperāciju ņemam savienojumā ar sociālistisko rūpniecību.

No tā tomēr nevar secināt, it kā starp «Pārtikas nodokli» un brošūru «Par kooperāciju» atrodas bezdibenis. Tas, protams, nav pareizi. Pietiek tikai atsaukties, piemēram, uz šādu vietu «Pārtikas nodoklī», lai uzreiz uztvertu nesaraujamo sakaru starp «Pārtikas nodokli» un brošūru «Par kooperāciju» kooperācijas novērtēšanas jautājumā. Lūk, šī vieta:

«Pāreja no koncesijām uz sociālismu ir pāreja no vienas lielražošanas formas uz otru lielražošanas formu. Pāreja no sīksaimnieķeļu kooperācijas uz sociālismu ir pāreja no sīkražošanas uz lielražošanu, t. i., daudz sarežģītāka pāreja, bet toties tāda, kas sekmju gadījumā spēj aptvert daudz plašākas iedzīvotāju masas, spēj izraut daudz dziļākas un daudz sīkstākas veco pirmssociālistisko*, pat pirmskapitālistisko attieksmju saknes, kas visneatlaidīgāk pretojas katram «jauninājumam» (sk. XXVI sēj., 337. lpp.).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

No šā citāta redzams, ka Ļeņins jau «Pārtikas nodokļa» laikā, kad mums vēl nebija attīstītas sociālistiskas industrijas, domāja, ka iespējama kooperācijas pārvēršanās, sekmju gadījumā, par varenu līdzekli cīņā pret «pirmssociālistiskām» un tātad arī pret kapitālistiskām attieksmēm. Es domāju, ka tieši šī doma vēlāk arī noderēja par izejas punktu viņa brošūrai «Par kooperāciju».

Bet kas no visa tā jāsecina?

No tā jāsecina, ka jaunā opozicija pieiet jautājumam par kooperāciju nevis marksistiski, bet metafiziski. Viņa apskata kooperāciju nevis kā vēsturisku parādību savienojumā ar citām parādībām, teiksim, savienojumā ar valsts kapitālismu (1921. g.) vai ar sociālistisko rūpniecību (1923. g.), bet kā kaut ko pastāvīgu un reiz uz visiem laikiem dotu, kā «lietu sevī».

No tā, — opozīcijas kļūdas jautājumā par kooperāciju, no tā — tās neticība sociālistiskai attīstībai uz laukiem caur kooperāciju, no tā, — opozīcijas nogriešanās uz veco ceļu, uz kapitālistiskās attīstības ceļu laukos.

Tāda ir vispār jaunās opozīcijas pozīcija sociālistiskās celtniecības praktiskajos jautājumos.

Secinājums ir viens: opozīcijas līnija, ciktāl tai ir līnija, opozicijas svārstīšanās un mētāšanās, tās neticība un apjukums grūtību priekšā — ved pie kapitulācijas mūsu saimniecības kapitālistisko elementu priekšā. Jo, ja neps ir galveno tiesu atkāpšanās, ja valsts rūpniecības sociālistisko dabu apšauba, ja kulaks ir gandrīz vai visspēcīgs, uz kooperāciju maz cerību, vidējā zemnieku loma progresīvi krītas, jaunais lauku attīstības ceļš šaubīgs, partija gandrīz vai pār dzimst un revolūcija no Rietumiem vēl nav tik tuva, — tad kas gan pēc tam paliek opozicijas arsenālā, uz ko tā paļaujas cīņā pret mūsu saimniecības kapitālistiskajiem elementiem? Nevar taču iet kaujā ar «Laikmeta filozofiju» vien.

Skaidrs, ka jaunās opozicijas arsenāls ir neapskaužams, ja vispār to var saukt par arsenālu. Šis arsenāls neder cīņai. Vēl jo vairāk tas neder, lai uzvarētu.

Skaidrs, ka ar tādu arsenālu partija «vienā rāvienā» sevi pazudinātu, ja tā mestos kautiņā — tai būtu vienkārši jākapitulē mūsu saimniecības kapitālistisko elementu priekšā.

Tāpēc partijas XIV kongress darīja gluži pareizi, nolemdams, ka «cīņa par sociālistiskās celtniecības uzvaru PSRS ir mūsu partijas galvenais uzdevums»; ka viens no nepieciešamiemnosacījumiem šā uzdevuma atrisinājumam ir «cīņa pret neticību sociālistiskajai celtniecībai mūsu zemē un pret mēģinājumiem uzskatīt mūsu uzņēmumus, kas ir «konsekventi sociālistiska tipa» uzņēmumi (Ļeņins), kā «valsts kapitālistiskus uzņēmumus»; ka «šādas idejiskas strāvas, padarīdamas neiespējamu masu apzinīgu izturēšanos pret sociālisma celtniecību vispār un pret sociālistisko rūpniecību īpaši, spēj tikai aizturēt saimniecības sociālistisko elementu augšanu un atvieglot privātkapitāla cīņu pret tiem»; ka «kongress tāpēc uzskata par nepieciešamu plašu audzināšanas darbu šis ļeninisma falsifikācijas pārvarēšanai» (sk. rezolūciju par VK(b)P_CK pārskatu .

VK(b)P XIV kongresa vēsturiskā nozīme ir ta, ka tas prata līdz saknēm atsegt jaunās opozicijas kļūdas, atmeta tās_netvcību un činkstēšanu, skaidri un gaiši nosprauda ceļu tālākai cīņai par sociālismu, deva partijai uzvaras perspektīvu un tādējādi apbruņoja proletariātu ar nesalaužamu ticību sociālistiskās celtniecības uzvarai.

J. Staļins

1926. g. 25. janvārī.

*

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

darbabalss.eu

№ 352

Riga, 2015

Content

Staļins. Par Ļeņinisma jautājumiem. 1926

PAR ĻEŅINISMA JAUTĀJUMIEM

I. ĻEŅINISMA DEFINĒJUMS

II. GALVENAIS ĻEŅINISMĀ

III. JAUTĀJUMS PAR «PERMANENTO» REVOLŪCIJU

IV. PROLETĀRISKĀ REVOLŪCIJA UN PROLETARIĀTA DIKTATŪRA

V. PARTIJA UN STRĀDNIEKU ŠĶIRA PROLETARIĀTA DIKTATŪRAS SISTĒMĀ

VI. JAUTĀJUMS PAR SOCIĀLISMA UZVARU VIENĀ ZEMĒ

VII. CIŅA PAR SOCIĀLISTISKAS CELTNIECĪBAS UZVARU